Kromptons Ričmels

Viljams Briesmīgais

Ričmels Kromptons

Viljams Briesmīgais

.

.

.

Viljams… no sākuma līdz galam… Viljams

Rokas kabatās sabāzis, Viljams nesteidzīgi slāja pa ceļu un visu laiku domāja tikai par Ziemsvētku pantomīmu. Nākamnedēļ viņš ies skatīties Ziemsvētku pantomīmu. Viņš tīksmīgi atcerējās iepriekšējo Ziemsvētku izrādes — Runci zābakos, Diku Vitingtonu un Sarkangalvīti. Lūpas vēl tagad neviļus savilkās smējienā, atceroties vienreizīgo jokupēteri — milzīgi resnu un ar sarkanu degunu. Kā Viljams bija locījies smieklos ikreiz, tiklīdz tas parādījās! Ar kādu prieku bija klausījies tā dziesmās! Taču visjaukākās atmiņas nesaistījās vis ar jokupēteri, bet ar dzīvniekiem. Ar kaķi no Runča zābakos, ar sarkanrīklītēm no Meža Mazuļiem, un vilku no Sarkangalvītes. Viņam pašam traki gribējās tēlot kādu zvēru pantomīmā. Viņš gandrīz bija ar mieru upurēt iecerēto pirāta karjeru nākamīljā, ja vien rastos iespēja kļūt par kādu dzīvnieku pantomīmā. Diezin, kā varētu…

Šinī brīdī Liktenis, kas šad un tad mēdza iejaukties Viljama dzīvē, atkal izspēlēja vienu no saviem dīvainajiem jociņiem.

No meža iznāca vīrietis, kam mugurā nebija svārku, un visai uztraukts noskatīja ceļu gan uz vienu, gan otru pusi. Tad viņš izvilka no kabatas pulksteni un kaut ko savā nodabā nopurpināja. Viljams apstājās un ar neslēptu interesi noskatījās uz vīrieti. Un tad arī vīrietis sāka skatīties uz Viljamu — sākumā it kā to vispār neredzētu, bet tad it kā ieraudzīja.

—  Vai tu negribētu uz brītiņu pārvērsties par lāci? — vīrietis negaidot iejautājās.

Viljams ieknieba sev gurnā. Laikam jau tomēr viņš bija nomodā.

Piepeši aiz viena takas līkuma atklājās pavisam dīvains skats.

—   Par l-l-lāci? — viņš pārjautāja, un acis gandrīz spiedās no pieres ārā.

—  Jā, — vīrs apskaities atcirta, — par lāci. L-Ā-C-I — lāci. Par zvēru — no zooloģiskā dārza. Neesi nekad dzirdējis par lāčiem?

Viljams ieknieba sev vēlreiz. Nudien — joprojām nomodā.

—  Jā, — viņš nesteidzīgi atteica, nevēlēdamies pilnīgi atklāt savu satraukumu, — par lāčiem tā kā būtu dzirdējis.

—   Tad nāc līdzi, — vīrietis aicināja, vēlreiz paskatīdamies pulkstenī, vēlreiz nolūkodams ceļu no viena un no otra gala, pēc tam apgriezās uz papēža un ašiem soļiem devās atpakaļ mežā iekšā.

Viljams ar pārsteigumā pavērtu muti un plati ieplestām acīm sekoja viņam pa pēdām. Ejot pa taku, vīrietis nebilda ne vārda. Piepeši aiz viena takas līkuma atklājās pavisam dīvains skats. Nelielā izcirtumā stāvēja būda, un tai visapkārt pulcējās ērmotu laužu bariņš — Ziemsvētku vecītis, kas vienā rokā turēja bārdu, otrā — glāzi; visai resniņa Zeltmatīte, kurai patlaban uz ģīmja dāsni triepa dzeltenīgu pūderi; vairākas laumiņas un meža gariņi, kas sūkāja varen smaržīgas piparmētru konfektes; briesmīga izskata, tomēr skumīgs Milzis berzēja rokas un činkstēja, ka salstot. Tuvumā rēgojās vēl citi interesanti radījumi. Būdas priekšā bija uzstādīta tāda kā kinokamera ar kloķi; pie tās stāvēja vēl viens vīrs un sūca pīpi.

—   Nu — puika klāt?

Viljama ceļvedis papurināja galvu.

—    Nē, — viņš sacīja. — Vai nu nokavējis vilcienu vai apmaldījies, pa ceļam nolaupīts vai atgadījies kas cits, bet šitenais patlaban gāja garām un izskatījās apmēram tādā pašā augumā. Kā tev liekas?

Stāvētājs izņēma pīpi no mutes, lai varētu labāk veltīt visu uzmanību Viljamam. Viņš noskatīja to no dubļainajiem zābakiem līdz pat izspūrušajai galvai. Tad pavērsa skatienu otrādi: no izspūrušās galvas līdz pat dubļainajiem zābakiem. Un pēdīgi pakasīja pakausi.

—  Vidējam liekas maķenīt par lielu, — viņš noteica.

Sai brīdī aiz būdeles izcēlās milzīga kņada, parādījās mazs lācēns, kas nelabi brēca.

—   Viņš nokoda manu daļu no mīkstās riekstu konfektes! — lācēns brēca īstā cilvēka balsī un valodā.

—   Rimsties un stāvi klusu! — uzbārās bezsvārcis.

Tūliņ aiz mazā lācēna iznira liels lācis, skaļi protestēdams:

—    Nekā — es viņam iedevu pusi no savējās, un viņš man apsolīja pusi no savas, bet tagad gribēja viens pats aprīt visu…

—   Rimstieties abi! — bezsvārcis vēlreiz uzsauca. Tad pievērsās Viljamam.

—  Tev tikai būs jāiekāpj Vidējā lāča ādā un jādara viss tieši tā, kā tev likšu, beigās es tev par to iedošu piecus šiliņus. Skaidrs?

—    Nemaz nav slikta tāda izbraukšana uz laukiem — tīri jauka pārmaiņa, te viss tik kluss un mierīgs, — tērgāja Zeltmatītes māte un runādama krāsoja uzacis.

—  Šitās Ziemsvētku izrādes ir gatavā elle, — ņurdēja Milzis.

—   Palīdziet taču kāds tam puikam! — bezsvārcis paguris uzsauca. — Iepuriniet viņu ādā, lai varam tikt uz priekšu ar uzņemšanu.

Pa to laiku no būdas aizmugures iznira Laumiņu karaliene.

—    Es nespēju iedomāties, kā līdz galam izturēšu šiteno izrādi, — viņa iepīkstējās žēlabainā cietējas balsī. — Man visu nakti briesmīgi sāpēja zobs…

—  Ja tu iedomājies, ka tavu nieka zobusāpju dēļ pārtrauksim uzņemšanu… — vienaldzīgi bilda bezsvārcis.

—   Kā tu vari tā runāt! — laumiņu karaliene spalgā balsī viņam nikni uzbrēca.

—   Liecies reiz mierā! — bezsvārcis atsaucās.

Ziemsvētku vecītis pa to laiku bija iztukšojis alus pudeli un ieveda Viljamu būdā. Tur uz krēsla bija nomests lāča kažoks.

—   Puika, kam to vajadzēja vilkt mugurā, nav ieradies, — viņš skaidroja, — un, ja tu esi ar mieru par mazu atlīdzību izpalīdzēt, tad paskatīsimies, kas mums te varētu sanākt. Tev tātad nebūs iebildumu?

—  Man, vai? — iesaucās Viljams, kuram acis aiz brīnumiem pletās arvien platākas un pavisam bija aizmirsies aizvērt muti.

—   Man — iebildumi? Ne uz to pusi!

Mazais lācēns un Lielais lācis kritiski viņu aplūkoja.

—   Mati par gariem, — sacīja Lielais lācis.

—   Mute pārāk netīra.

—   Ausis ar par garu.

—   Deguns galīgi plakans.

—  Galva nāvīgi liela.

—  šim…

Viljams strauji un no visas sirds apklusināja duetu, un Ziemsvētku vecītis darīja, ko prata, lai kauslīgo trijotni izšķirtu.

—    Var jau būt, ka tā āda drusku par mazu būs, — viņš prātoja, iestumdams Mazo lāci atsprākliski aiz galda, — bet mēģināt jau var.

Pie loga parādījās bezsvārcis.

—    Tā gan, tā gan, — viņš saldi runāja, — tā līdz pašam vakaram! Tikai nesteidzieties! Mēs esam bezgala laimīgi, ka drīkstam gaidīt, kamēr jūs iztūļāsieties.

Ziemsvētku vecītis priecīgu prātu bija ar mieru nodot maiņu bezsvārcim, taču tas aši izmanījās ārā.

Sākās Viljama ielilpināšana lāčādā. Nekāds vieglais darbs tas nebija.

—   Tu esi lielāks, nekā pa gabalu izskaties, brangi lielāks, — brīnījās Ziemsvētku vecītis.

Gluži visā augumā izslieties lāčādā Viljams nespēja, bet, mazliet iekumpis, viņš pa lāča galvas atvērto muti visu skaidri redzēja un varēja arī parunāt. Aizrautīgā priekā viņš sāka iedunkāt lielo lāci. Mazais lācītis arī tūliņ piebiedrojās, un visi trīs lāči vilnainā kamolā izvēlās ārā pa būdas durvīm.

Bezsvārcis pašķindināja zvaniņu.

—   Pārtraukums ir mazliet ieildzis, viņš sacīja.

—   Starp citu, — vai drīkstu apvaicāties, kā mūsu jauno draugu sauc?

Pa mutes atvērtni lāča galvā Viljams lepni, bet neskaidri nosauca savu vārdu.

—   Labs ir, BiIjam, — bezsvārcis smiedamies atteica. — Dari tikai tā, kā tev teikšu, un viss būs uz goda. Tagad lielie uz brītiņu pavācieties malā. Šeit mums jāuzņem tikai dažas ainiņas.

—   «Vieta», — viņš lasīja no papīra lapas, ko turēja rokā,

—   «būda mežā. Parādās laumiņas ar savu karalieni. Dejo.»

—   Kā lai es, tavuprāt, padejoju, kad mani tik šausmīgi moka zobusāpes? — gaudās Laumiņu karaliene.

—    Vai tad tev jādejo ar zobiem? — bezsvārois, nekādu žēlastību nejuzdams, atsaucās. — Izmēģināsim vēlreiz, pirms sākam filmēt. Esat diezgan ilgi mācījušās. Nu, atiet!

Laumiņas sāka dejot, un deja bija tik viegla un gaisīga, ka Viljamam pārsteigumā un apbrīnā aizrāvās elpa.

—   «Ierodas Ziemsvētku vecītis,» — turpināja bezsvāreis.

—   Vienīgais, ko galīgi nespēju saprast, — ierunājās Ziemsvētku vecītis, piestiprinādams bārdu, — ir Ziemsvētku vecīša klātbūtne šinī vietā un brīdī.

—   Arī Milzim te nav ko darīt, — skumīgi piebilda Milzis.

—    Tās taču būs Ziemsvētku spēles, — paskaidroja bezsvāreis, — un Ziemsvētku spēlēs Ziemsvētku vecītis ir nepieciešams, kā tad cilvēki citādi zinās, ka skatās Ziemsvētku izrādi? Un katrā pasaku izrādē jāuzstājas arī Milzim, vienalga, vai sākumā tas pasakā bijis vai ne.

Ziemsvētku vecītis iekļāvās laumiņu dejā, tad izdalīja visām laumiņām dāvanas un tūliņ pazuda aiz būdiņas, kur glabājās viņa personīgie atspirdzinājumi.

—   «Uznāk Zeltmatīte,» — paziņoja bezsvāreis. — Sasodīts, kur tas skuķēns pagaisis?

Zeltmatīte — resniņa, zellmataina un sārta — iznāca klajumā; viņa bija noslēpusies aiz būdas un tur mielojusies ar banāniem.

Nu viņa pūlējās ieskatīties Vidējam lācim mutē.

—  Tas tak pienācis no jauna!

—   Vecais neatbrauca, — paskaidroja bezsvārcis. — Sis te ir Biljams un ielīda Vidējā lāča ādā par nieka pieciem Šiliņiem.

—    Viņš man rāda mēli! — Zeltmatīte apvainota spalgi iekliedzās.

To dzirdot, Lielais lācis, kura simpātijas pret Zeltmatīti bija acīm redzamas, uzklupa Viljamam, un nu arī Zeltmatītes māmiņa sāka nejauki kliegt.

Milzis izšķīra abus lāčus, un Zeltmatīte piegāja pie būdas ar pacietīgi izmocītu izteiksmi sejā; viņai vajadzēja ar to izrādīt, ka ir gaužām piekususi. Tad viņa līksmi iekliedzās, ieraudzījusi būdiņu, ko pamanīja tikai tad, kad bija jau gandrīz pagājusi tai garām. Viņa iegāja būdā. Atskanēja otra līksma iekliegšanās, jo viņa bija ieraudzījusi trīs biezputras šķīvjus. Pie pirmajiem diviem viņa panašķējās, bet trešo izēda tukšu. Tad iegāja otrā telpā. Un trešo lāgu priecīgi iekliedzās, kad ieraudzīja tur trīs gultas. Viņa izmēģināja visas pēc kārtas un pēdīgi skaisti un pa īstam apgūlās mazākajā. Viljams bija mēms aiz apbrīnas.

—  Nu ejtajūs iekšā, lāči! — bezsvārcis mudināja. — Tu, Biljam, ej vidū starp Lielo un Mazo. Nespriņģo! Ej, kā lācim nākas! Tā, tā — pa durvīm iekšā. Labi. Bet tagad, Biljam, paskaties savā šķīvī un tad brīnīdamies pagrozi galvu pret Lielo lāci.

Sajūsmā trīcēdams, Viljams visu paklausīgi izpildīja. Bet Lielais lācis, izmantodams savas lāčādas atplesto rīkli, riebīgi vaikstīdamies, parādīja Viljamam mēli. Viljams nekavējās atmaksāt ar to pašu.

—   Un nu pagriezies pret Mazo lāci, — izrikoja bezsvārcis. Taču Viljams bija pārāk aizņemts ar Lielo lāci. Sadusmojies par kādu īpaši pretīgu viepli, kuram viņš neprata izvaikstīties pietiekami spēcīgi pretī, viņš izstiepa ķepu, pagrūda un apgāza Lielā lāča krēslu. Lielais, ne mirkli nekavējoties, paķēra no galda biezputras šķīvi un sadauzīja to pret Viljama lāčagalvu. Mazais lācis, negribēdams palikt bezdarbīgs, arī naski iesaistījās konfliktā. Ziemsvētku vecītis negribīgi ķērās atkal pie šķīrējtiesneša pienākumiem.

—   Ja tu neesi apmierināts ar atlīdzību, pasaki to man, bet neposti mantas, — bezsvārcis aizrādīja Viljamam. — Tu jau tagad esi nodarījis zaudējumus vismaz par pieciem šiliņiem. Bet nu turpināsim.

Ainas atlikusī daļa noritēja itin raiti, bet Viljamam sāka kļūt garlaicīgi. Nebija ne pustik jautri, kā viņš bija cerējis. Un pēc tam, kad bija sadauzīti šķīvji, viņš arī par solītajiem pieciem šiliņiem vairs nejutās īsti drošs. Vienīgais, kam viņš no sirds bija pieķēries tik stipri, ka nespēja pat iedomāties, ka no tā kādreiz vajadzēs šķirties, bija lāča kažoks, kas mugurā. Tas gan bija drusku par mazu un neganti karsēja, tomēr sagādāja viņam tik līksmu satraukumu, kā nekas eits nekad nebija spējis sagādāt. Viņš bija lāeis. Bija zvērs pantomīmā. Toties viņam sāka briesmīgi nepatikt bezsvāreis un būda, un Laumiņu karaliene, un Milzis, un visi pārējie, kas tur atradās, tikai savu lāča ādu viņš bija trakoti iemīlējis.

Spožā ideja Viljamam uzzibsnīja prātā tai brīdī, kad Milzis viens pats aizpildīja veselu ainu. Viljams stāvēja aiz koka. Neviens uz viņa. pusi neskatījās. Un viņš klusītēm pakāpās kādus soļus tālāk. Vēl joprojām neviens viņam nepievērsa uzmanību. Jau dažas sekundes vēlāk Viljams lēkšoja un joņoja pa mežu gluži viens pats, neviena, tikai viņš savā lāča ādā. Viņš bija lācis. Viņš bija lāeis mežā. Viņš skrēja. Lēkāja. Meta kūleņus. Lūkoja uzrāpties kokā. Drāzās pakaļ trusim. Viņš bija neaptverami, pārvarīgi laimīgs. Viņš satika puišeli, kas, skaļi bļaudams, tā ka visā mežā atbalsojās, ļekatāja projām. Un Viljamam šķila, ka viņš dzer no svētlaimes avota. Viņš joņoja

Viņš satika puišeli, kas, skaļi bļaudams, tā ka visā mežā atbalsojās, ļekatāja projām. Un Viljamam šķita, ka viņš dzer no svētlaimes avota.

neapstādamies, rēca pilnā rīklē un brīžiem nokrita izvārtīties sabirušajās lapās.

Bet tad kaut kas notika. Pagadījās īpaši straujš lēciens, un lāčāda, kas jau tā bija visai spriegi savilkusies, sastiepās kaut kā aplam. Āda nepārplīsa, bet lāča galva noslīdēja prāvu gabalu zemāk un nu cieši apžņaudza Viljama galvu. Arā paskatīties viņš varēja vairs tikai pa vienu no acu caurumiem un arī tikai drusku. Mute bija cieši iespiesta lāča galvā, un viņš konstatēja, ka valoda skan ļoti neskaidri. Ķepas pacēlis, viņš pūlējās pavilkt galvu atpakaļ pareizajā vietā, bet nekas neizdevās. Lāča galva ļoti cieši piekļāvās viņējai. Viljamam sašļuka dūša. Bija jau gaužām jauki būt mežā par lāci, tomēr vienīgi tik ilgi, kamēr varēja atkal, kad iegribējās, pārtapt atpakaļ par puiku. Tikt ieslodzītam lāča ādā uz visu mūžu bija pavisam kas cits. Viņš gan iedomājās, ka līdz tam laikam, kamēr izaugs par vīru, lāčāda pārsprāgs. Bet, no otras puses, pašlaik viņš nevarēja piekļūt mutei, tātad nebija spējīgs ēst un līdz ar to vispār nevarēs izaugt liels. Viņam sāka rēgoties bads. Jau šai pašā brīdī sāka gribēties ēst. Viņš nolēma iet uz mājām un padoties savējo žēlastībai. Taču tūliņ atcerējās, ka pašlaik mājās neviena nav. Māte bija mācītājmājā, kur mātēm todien notika sapulce. Tāpēc viņš nosprieda, ka jāiet taisni uz mācītājmāju. Varbūt visām mātēm kopīgiem spēkiem izdosies atbrīvot viņa galvu.

Viņš izgāja ārā no meža uz ceļa, bet tur viņu satrieca kādas pretī nākošas sievietes izturēšanās. Viņa tīri nebalsī iebrēcās, izrāva no kurvīša jēra stilbu, svieda to Viljamam tieši pret galvu un kliegdama, brēkdama aizjoza pa ceļu. Viljams gaužām apbēdināts iegriezās atpakaļ mežā un devās uz mācītājmāju ar līkumu. Bīdamies pašreizējā ietērpā piezvanīt pie galvenajām durvīm, ko droši vien atvērtu kalpone, viņš apgāja apkārt mājai līdz ēdamistabas stikla durvīm, aiz kurām bija sapulcējušās mātes.

—   Mamm, — viņš ierunājās žēlā, neskaidrā, tikko dzirdamā balsī, bet tikpat mierīgi būtu varējis runāt parastā skaļumā.

Sapulcējušos māmiņu kopīgais brēciens tik un tā būtu to noslāpējis. Nekad visā savā negarajā mūžā Viljams vēl nebija redzējis kādu telpu tik ātri iztukšojamies. Viss notika kā uz burvja mājienu. Viņa žēlais, neskaidrais «mamm» vēl nebija izskanējis, kad istaba jau bija tukša. Vienīgi pārdesmit apgāztu krēslu, apvēlies galds un pāris sadauzītu dekoratīvu priekšmetu iezīmēja straujās atkāpšanās ceļu. Telpā vairs nebija nevienas dvēseles.

Visas māmiņu sapulces dalībnieces ar mācītāja cienmāti, viņas ķēkšu un kalponi priekšgalā kliedzot un brēcot aizdrāza pa ciema galveno ielu. Viljams bēdīgi noskatījās pamestajā ainavā un vēlreiz atgriezās mežā. Atspiedies pret koku, viņš lūkoja apsvērt situāciju.

—   Hei, Biljam!

Sagriezis galvu nenormālā leņķī un skatīdamies pa vienu no acu caurumiem lāča galvā, viņš ieraudzīja Zeltmatīti.

—   Hei! — viņš nomāktā balsī atsaucās.

—   Kālab tu aizskrēji? — meitene jautāja.

—   Nezinu, — viņš atteica. — Man sagribējās šitento ādu. Kaut jel es nekad nebūtu vilcis to mugurā!

—  Tu tik ķēmīgi runā — es nevaru ne sadzirdēt, ne saprast.

Viljams bija tik dziļi satriekts, ka spēja vienīgi nopūsties.

—   Es redzēju, ka tu aizmuki, un gāju tev pakaļ, — Zeltmatīte turpināja. — Bet tu tā joņoji, ka es tevi pazaudēju. Un tad pagājos tāpat vien uz savu roku. Bez mums šie ar to gabalu nekā nevarēs iesākt. Dzirdēju, ka sāka jau mūs meklēt un saukt. Gatavais joks, vai ne? Bet tad es dzirdēju, ka uz ceļa viens bļāva. Kas tur notika?

Viljams atkal nopūtās. Tad, cik skaļi spēdams, uzsauca:

—   Pamēģini izkustināt manu galvu! Velc!

Viņa paklausīja. Vilka, vilka, līdz Viljams iekliedzās.

—    Tu taču gandrīz norāvi man ausis, — viņš dusmojās neskaidrajā kapeņu balsī.

Lāča galva ne par mata platumu nebija izkustējusies no vietas.

Nekad visā savā negarajā mūžā Viljams vēl nebija redzējis kādu telpu tik ātri iztukšojamies.

Zeltmatīte aizgāja līdz mežmalai un paraudzījās apkārt.

—  Tur ir viena māja ar daudziem vīriešiem. Aizej pie viņiem.

Viljams visai negribīgi (iepriekšējā piedzīvojumā zaudējis

ticību cilvēkiem) devās ārā no meža.

Tad paraudzījās atpakaļ uz baltā tērpā uzposto Zeltmatīti.

—   Pagaidi mani turpat! — viņš piesmacis uzsauca.

Cenzdamies palikt iespējami nepamanīts, viņš uz visām

četrām pierāpoja pie kroga durvīm un bailīgi pabāza galvu iekšā.

—     Lūdzu, vai kāds… — viņš ļoti pieklājīgi iesāka, bet lērumā, kas tai pašā mirklī izcēlās, viņa klusais lūgums palika nedzirdēts. Uz viņa pusi atlidoja vairākas glāzes un pat viens krēsls. Valdot vispārējam juceklim, krodzinieks aizklamzāja pēc bises, bet, kad viņš atgriezās, Viljams jau bija paguvis nozust; un krodzinieks, nospriezdams, ka drošība ir labāka par drošsirdību, aizbultēja durvis un sameklēja nomierinošas zāles sievai. Tikai pēc laba brīža viņš atvilka bultu, un kroga apmeklētāji cits pēc cita zagās katrs uz savām mājām.

—   Milzīgs, negants zvērs… — dzirdēja kādu sakām.

—   laikam izbēdzis no kāda cirka…

—  Ja mēs nebūtu bijuši tik veicīgi…

—    Vajadzētu salasīties kopā vairākiem vīriem katram ar šaujamo…

—   Būtu jāaiziet līdz skolai pabrīdināt, lai kāds bērns nekrīt tam nagos…

Viljams tai laikā sēdēja mežā zem koka, bezcerīgi aptvēris galvu ar ķepām.

—    Kālab tu viņiem nepateici? — Zeltmatīte nepacietīgi uzstāja.

—   Es visiem saku, bet neviens negrib klausīties. Tikai ķērc un apmētā mani ar visu ko, — gremzās Viljams. — Iešu uz mājām.

Viņš piecēlās un pastiepa ķepu. Viņš jutās ļoti nelaimīgs un nežēlīgi izslēgts no cilvēku sabiedrības. Tāpēc izmisīgi turējās pie Zeltmatītes.

—   Nāc man līdzi.

Rokās sadevušies, abi ērmotie gājēji devās pa mežu uz Viljama mājām no aizmugures puses.

—   Ja es nomirstu, pirms sasniedzam māju, — Viljams ejot vienreiz ierunājās, — tad aproe mani. Sakņu dārzā aiz virtuves tu atradīsi lāpstu.

Viņš aizveda Zeltmatīti uz šķūnīti sakņu dārzā aiz virtuves.

—   Pagaidi te, — viņš čukstēja. — Es pamēģināšu noraut sev galvu un pēc tam sadabūt mums kaut ko ēdamu.

Ļoti piesardzīgi un uzmanīgi viņš ielavījās mājā. Tur viņš dzirdēja māti virtuvē sarunājamies ar virēju.

—   Tas zvērs stāvēja taisni stikla durvīs, — māte drebošā balsī stāstīja. — Ne pārāk liels, bet negants gan. Mēs tik tikko paguvām izsprukt ārā. Viņš jau gatavojās lēcienam. IJn…

Viljams pielīda pie atvērtajām virtuves durvīm un savilka seju visžēlabainākā izteiksmē, aizmirsdams, ka tā nevienam nav saredzama. Viņš tikko vēra muti, lai runātu, kad virēja apgriezās un viņu ieraudzīja. Briesmīgais bļāviens Viljamu tā pārbiedēja, ka viņš klupšus krišus metās augšā uz savu istabu.

—   Tas zvērs… uzklamzāja augšā — taisni uz Viljama istabu! Paldies Dievam, ka puisīša nav mājās, ka bērns kaut kur ārā spēlējas. Kundzīt, tas viltīgais nezvērs aizcirta durvis… Vai manu, vai — es nudien būšu pagalam! Nejaudāju kāpt augšā viņu ieslēgt, bet to vajadzētu gan izdarīt…

—  Jāpasauc… jāpasauc kāds, kam ir šaujamais… — Viljama māte vārgi murmināja. — Ak — tēvs pārnācis!

Kamēr viņa runāja, ienāca misters Brauns.

—   Atnesu tev briesmīgas vēstis, — viņš sacīja.

Misis Brauna sāka raudāt.

—  Ak Džon… nekas nevar būt briesmīgāk kā… Džon, viņš ir augšstāvā. Dabū šaujamo… Viljama istabā… Žēlīgā debess, man liekas, zēns ir mājās… un zvērs viņu var saplosīt… ej jel, steidzies!

Misters Brauns mierīgi atlaidās krēslā.

—   Viljams, — viņš sacīja, — ir kaut kur pagaisis kopā ar mazu primadonniņu un lāčādu. Vesela Ziemsvētku pantomīmas tēlotāju grupa griež ciemu apkārt, viņus meklējot. Visu pēcpusdienu viņi nomeklējušies pa mežu, bet tagad atnākuši uz ciemu. Ziemsvētku vecītis krogā dzer alu un ir uzzinājis, ka Viljams apciemojis šo iestādi. Ārpusē pie kroga kvem Laumiņu karaliene un gaužas par zobusāpēm, bet Zeltmatītes mamma nevar vien beigt dūdot mācītājam ausīs, cik skaists esot mūsu ciems, un starplaikā apraud pazudušo meitu. Uzzināju, ka Viljams bijis arī māeītājmājā. Tur patlaban ieradies pasaku Milzis un gremžas, ka šim esot auksti, un vēl viens vīrs, kam pat svārku nav mugurā, toties rīkle tāda, ka skan viss ciems. Es nācu no stacijas, un mani tūliņ stādīja priekšā kā Viljama tēvu. Diezgan grūti man nācās viņus nomierināt, bet es apsolīju darīt, ko spēšu, lai abus bēgļus atrastu. Man traki kārojas drīzāk sadzīt Viljamam pēdas. Domāju, ka visprātīgāk būs nodot viņu uz brītiņu šiem rokās, bet to jaunkundzīti…

Misis Brauna bija atguvusi valodu.

—  Vai… vai tu domā, ka tas… — viņa vārgi dvesa, — ka tas bijis Viljams — visu laiku… no sākuma līdz galam?

Misters Brauns gurdi pieslējās kājās.

—  protams. Vai tad ir bijusi tāda reize, kad tas nav Viljams — no sākuma līdz galam?

Zibeņpuikas un brālēns Persijs

Zibeņpuikas allaž dzīvi interesējās par radiniekiem, kas ieradās pie viņu vecākiem Ziemsvētkos. Vairums, protams, gadu no gada bija vieni un tie paši un tika paciesti kā nenovēršama Ziemsvētku sastāvdaļa — apmēram kā āmuļa zaru rotājumi un obligātais gājiens uz baznīcu. No dažiem, zināms, nebija tikpat kā nekāda prieka, tomēr netīkamie bija sadalīti tik vienlīdzīgi, ka neviens nevarēja pārējos apcelt. Viljamam nebija pamata saraukt degunu par Džindžera tanti, kas viņus uzrunāja par «cālīšiem» un dāvināja viņiem spēļu lokomotīvītes, jo pašam bija tante, kas stāstīja pasakas par laumiņām un visnotaļ mēģināja lasīt priekšā stāstus par paklausīgiem un priekšzīmīgiem bērniņiem. Kā lai Duglass smīkņātu par Henrija krustmāti, kam uz cepures rotājās vesels puķudārzs, ja Duglasam pašam bija mīla radiniece, kas lepojās ar aizvēsturisku strausa spalvu apmetni, uzskatīdama to par jaunāko modes kliedzienu?

Ar vīriešu kārtas radiniekiem neklājās labāk. Viljamam bija viens tāds radagabals, kas, gluži kā negudrs, rēca pilnā galvā par katru piezīmi, ko izteica kāds no zēniem, bet Džindžera onkulis gadu gadiem stāstīja vienus un tos pašus jokus, savukārt Henrija onkulis nemitīgi uzdeva zēniem jautājumus par vēsturi un ģeogrāfiju, bet Duglasam viens bija pagadījies tik ērcīgs, ka zvērīgi apskaitās par vismazāko nieku.

Taču visi šie tuvākie un tālākie radinieki bija tik pierasti, ka viņu atbraukšana un aizbraukšana nespēja zibeņpuikās modināt ne interesi, ne ziņkāri. Tās gluži vienkārši bija personas, kam jāveltī kāds mazumiņš uzmanības, lai aizbraucot tie uzdāvinātu kādu grasi kabatnaudas, bet citādi jācenšas turēties no tiem iespējami tālāk.

Ilgā pieredzē zibeņpuikās bija apguvuši apbrīnojamu māku pareizi novērtēt, cik daudz enerģijas katrā atsevišķā gadījumā jāpatērē kabatnaudas iegūšanai. Liekā sirsnībā atplaukt viņiem neparko nepieļāva gods un pašcieņa.

Bet šogad pie apvāršņa bija parādījies jauns elements. Kāds Džindžera mātes brālēns, vārdā Persijs Penhērsts, bija atrakstījis vēstuli un ielūdzies uz Ziemsvētkiem ciemos. Džindžera māte par šo vēstuli bija sajūsmā.

—     Persijs ļoti vēlas sastapties ar Džindžeru un viņa draugiem, — māte sacīja. — Viņš brīnišķīgi prot satikt ar zēniem.

Taču Viljams, to dzirdēdams, prātīgi piebilda:

—   Var jau būt, ka prot, bet tas nav galvenais. Galvenais būs tas, vai zēni gribēs satikt ar viņu.

Tuvojoties atbraukšanas dienai, spēcīgi pieauga puiku interese. Jau sen nevienā no viņu ģimenēm Ziemsvētkos nebija parādījies pilnīgi svešs un neredzēts radinieks. Džindžers, gluži dabiski, bija nedaudz apjucis. Viņš jutās krietni atbildīgāks nekā par parastu Ziemsvētku ciemiņu, jo svētku vakarā pie viņa bija paredzētas zēnu viesības un no brālēna Persija būs atkarīgs, vai tās izdosies vai izgāzīsies. Proti, šādās viesībās piedalās ne tikai īstie draugi, kas jebkuru radinieku uzņem ar iecietīgu smaidu. Nekā, sanāk arī potenciāli naidnieki izlūkot vājākās vietas bruņojumā. Un tad kāds spocīgs radinieks, kuram viegli izķēmoties pakaļ, var kļūt par lielisku uzbrukuma ieroci ilgam laikam.

Tāpēc Džindžers brālēna Persija ierašanos gaidīja ar ļoti nemierīgu prātu.

Līdz šim saņemtās ziņas gan nekādas bažas neradīja.

—    Viņš brīnišķīgi spēj saprasties ar zēniem, — apgalvoja Džindžera māte, izlasījusi vēstuli, kurā brālēns Persijs paziņoja atbraukšanas dienu un vilciena pienākšanas laiku. — Viņš vienmēr prot atrast ar zēniem kopīgu valodu.

Un atkal tas bija Viljams, kas norādīja, ka šās informācijas avots ir pats brālēns Persijs. Taču Džindžers bija lielāks optimists.

—   Viņš tomēr ir bijis ārzemēs, — Džindžers sacīja, — droši vien piedalījies lielo zvēru medībās.

«Ārzemes» Džindžeram saistījās vienīgi ar bezgalīgām džungļu platībām, kur bezbailīgi mednieki un plēsīgi zvēri vajā cits citu pa neizbrjenamiem biezokņiem.

—   Un, ja viņš šāvis plēsīgus zvērus, tad ir kārtīgs vīrs, — turpināja Džindžers, lepns, ka pierādījis savu viedokli.

Šai jautājumā visi zibeņpuikās bija vienisprātis.

Māte bija ieteikusi Džindžeram, lai brālēna Persija ierašanās dienā paaicina Viljamu, Henriju un Duglasu uz tēju, jo brālēns tik ļoti labi protot sadraudzēties ar zēniem. Tomēr, kad brālēns atbrauca, zēnu vēl mājās nebija. Viņi patlaban mežā izsekoja pēdas, par kurām bija pārliecināti, ka tās ieminis zilonis, bet piedzīvoja vilšanos, jo noskaidrojās, ka tur gājusi tikai mežsarga sieva, kas nesusi vīram pusdienas. Krietni prāvajās kājās viņa piedevām bija uz kurpēm vēl uzāvusi galošas.

Džindžera māte pie durvīm sagaidīja viņus atgriežamies. Viņa priecīgi smaidīja.

—   Viņš atbraucis, — viņa pačukstēja, — un noteikti jums patiks. Viņš ir drausmīgi jauks.

Zibeņpuikas sagāja viesistabā, kur brālēns Persijs viņus jau gaidīja. Cerības, kas staroja Džindžera sejā, pēkšņi apdzisa, kad viņa ieinteresētais skatiens sastapās ar Ziemsvētku viesi. No krēsla, kas stāvēja pie loga, plati smaidīdams, piecēlās pamatīgi liela auguma vīrs. Smaids viņam gandrīz vai plēsa ģīmi pušu, jo atsedza visus zobus, kuru viņam, kā likās, bija divtik, cik pārējiem eilvēkiem. Papletis rokas plašā jo plašā sveicienā, viņš metās puikām pretī.

—    Sveiki, mani zēni! — viņš iesaucās, katru draudzīgi sapurinādams. — Kā jums klājas? Kā klājas, ko? Nemaz nespēju izteikt, cik ļoti gaidīju šo brīdi. Mēs noteikti būsim lieli draugi, kad iepazīsim cits citu tuvāk, un tas mums jāsāk tūliņ, jau šo pašu brīdi.

Un viņš nekavējoties uzsāka procesu, ko dažkārt mēdz dēvēt — «tuvāk iepazīt citam citu». Viņš kļuva neciešami familiārs un pretīgi jautrs. Viņa uzmācība un jautrība zibeņpuikām stindzināja asinis dzīslās. Vienīgi Džindžera māte naivā aprobežotībā lepni viņus vēroja, priecādamās, cik burvīgs ir brālēns Persijs un cik lieliski viņi visi saprotas.

Pēc tējas brālēns Persijs ierosināja iziet pastaigā. Joprojām bez mitas blēņas gvelzdams, skaļi smiedamies un neciešamā uzmācībā ķircinādamies, viņš kopā ar četriem pagalam satriektiem zēniem devās ceļā.

Viņš aizveda tos uz mežu un it kā jokodamies, it kā, lai skolojamie neapjaustu, ka tiek mācīti (šī metode zibeņpuikām bija riebīgāka par jebkuru citu), sāka skaidrot, kā pēc stumbra un zaru veidojuma atšķirt dažādus kokus citu no cita arī tad, kad tiem nav lapu. Zibeņpuikās neizjuta ne mazāko vēlēšanos pēc stumbra un zaru veidojuma atšķirt kokus citu no cita arī tad, kad tiem nav lapu. Viņu skatījumā koki nebija šķirojami ozolos, bērzos un vīksnēs. Bija tādi koki, kuros varēja rāpties, tādi, ko varēja izmantot par telti vai kuģi, vai gluži vienkārši — koki. Zēni neilgojās paplašināt savas zināšanas botānikā tālāk par šāda veida šķirojumu. Bet brālēns Persijs visu pastaigas laiku aizrautīgi skaidroja un skaidroja. Zēnu neatsaucība viņu nesamulsināja. Viņš to neuztvēra kā neatsaucību. Viņš to uzskatīja par biklu apbrīnu. («Esmu pieradis būt par zēnu dievināto varoni,» viņš bija sacījis Džindžera mātei. «Un es viņiem to mīļuprāt atļauju. Par ļaunu tas viņiem nenāk. Tieši otrādi — viņiem tas nāk par labu. Tas viņiem norāda standartu, mērķi, pēc kā censties, ja tu saproti, ko es gribu teikt.»)

Tiklīdz viņi bija izgājuši no meža, brālēns Persijs meta mācīšanai mieru un sāka stāstīt piedzīvojumus no tiem laikiem, kad pats bijis puika. Nekad pasaulē nebija dzīvojis tik drosmīgs, tik bērnišķīgi draiskulīgs, tik visu iemīļots un tik vīrišķīgs zēns kā brālēns Persijs. Visa viņa jaunība sastāvējusi no riskantiem pasākumiem, ko viņš uzņēmies vienīgi citu labā (slīkstošu zēnu glābšana, šķiet, bijusi brālēna Persija darbdienas normāla sastāvdaļa), un spožām uzvarām «sporta spēļu laukumos», kā to dēvēja brālēns Persijs. Izklausījās, ka lāgiem brālēnam Persijam gadījies nokļūt arī nepatīkamās situācijās, bet vienmēr tikai tāpēc, ka viņš glābis īsto vainīgo («Es allaž labāk pacietu sodu, mīļie zēni, nekā kļuvu par nosūdzētāju»), un cik reižu viņš, nebaidīdamies no sekām, bija meties cīņā ar daudz lielāku zēnu nekā pats tikai tāpēc vien, ka lielais bija darījis pāri mazākam. («Vienmēr, mīļie zēni, aizstāviet tos, kas vājāki par jums!»)

Drūms, galīgi nomākts zēnu pulciņš kopā ar brālēnu Persiju devās mājup.

—         Brīnišķīgi zēni, — brālēns Persijs sacīja Džindžera mātei,

—   tikai pagaidām vēl mazliet bikli.

Džindžera māte pabrīnījās, to dzirdot.

—   Parasti gan viņi nemaz nav bikli, — viņa iebilda.

Brālēns Persijs iesmējās.

—   Domāju gan! Viņi bija mēmi aiz pārsteiguma, sastapušies ar pieaugušo, kas tik maz līdzinās parastajiem pieaugušajiem kā es. Es, raugi, saprotu zēnus līdz pat viņu sirds dziļumiem. Drīz vien viņi vairs nebūs bikli.

Džindžera māte gandrīz nespēja noticēt savām ausīm, kad uzzināja, ka Džindžeram brālēns Persijs nepatīk. Savam vīram viņa sacīja:

—   Tas mani apbēdina, jo viņš tik brīnišķīgi prot apieties ar zēniem. Man liekas, ka ikvienam īstam puikam viņu vajadzētu dievināt. Viņš pats arī teica, ka tā esot. Man drausmīgi žēl, ka Džindžeram viņš nepatīk… Es tomēr ceru, ka iepatiksies,-kad zēns būs viņu tuvāk iepazinis.

Džindžeram brālēns Persijs tomēr neiepatikās, kad viņš to iepazina tuvāk. Tieši otrādi — jo tuvāk iepazina, jo trakāk nepatika. Brālēns Persijs, proti, reizēm uzstāja, ka gribot «pacīkstēties», no rītiem apmētāja Džindžeru ar spilveniem, pakāra virs durvīm samērcētu sūkli, kas uzkrita Džindžeram uz galvas, kad tas vēra vaļā durvis, aizšuva Džindžera pidžamai bikšu staras un piedurknes.

—  Es nekad neesmu izaudzis no zēna gadiem, — viņš stāstīja Džindžera mātei, — tāpēc es zēnus tik labi saprotu.

Pārējie zibeņpuikas būtu it viegli varējuši izvairīties no brālēna Persija sabiedrības, bet negribēja pamest Džindžeru nelaimē vienu, tāpēc devās līdzi garajās pastaigās ar brālēnu Persiju un klausījās brālēna Persija trakulīgajos, smējīgajos nostāstos, kuros viņš viltīgi lūkoja ieslēpt pamācības. — Visdrīzāk viņiem pielīp mācība, ko viņi neuztver kā mācību, — viņš noslēpumaini uzticēja Džindžera mātei. — Vīrišķību zēns daudz ātrāk iemācīsies no interesanta notikuma attēlojuma nekā no gariem sprediķiem.

Un tā nu zibeņpuikas klausījās «interesanto notikumu attēlojumus» no brālēna Persija varonīgās bērnības, līdz Viljams neizturēja un sacīja draugiem:

—   Es skaidri jūtu, ka man vairs nav nevienas citas vēlēšanās, kā ņemt dažus pamatīgi nosūdzēt vai piekaut kādu sīko.

Džindžers mēģināja vētrainās jautrības plūdus apturēt, uzdodams brālēnam Persijam jautājumus par viņa ārzemju ceļojumiem, bet tā vien likās, ka brālēnam Persijam nav ne mazākās sajēgas par Džindžera iecerētajām «ārzemēm». Brālēna Persija «ārzemes» sastāvēja no muzejiem un gleznu galerijām, un, uztverdams Džindžera jautājumus kā zīmi, ka Džindžers vēlas kaut ko par to uzzināt, viņš ņēmās gari un plaši stāstīt. («Visiem zēniem ir dabiskas slāpes pēc kultūras,» viņš sacīja Džindžera mātei, «vajadzīgs vienīgi īstais cilvēks, kas tās atmodina.»)

Reizēm viņš zēnus pa kārtai panerroja un vēlāk draudzīgi pabāra par to, ka šie nebija izrādījuši nekādu sajūsmu.

—   Vīrišķīgs zēns, — viņš sacīja, — pats allaž būs pirmais, kas pasmiesies, ka ticis izjokots, un pirmais par to pastāstīs citiem.

*   * *

Zibeņpuikas domāja, ka ir jau līdz pašiem dziļumiem izbaudījuši brālēna Persija nepatīkamās īpašības, taču piedzīvoja, ka tā vis nav, jo izrādījās, ka brālēns Persijs atvedis līdzi burvju mākslinieka darbarīku komplektu. Viendien, kad bija padzerta tēja, viņš tos nodemonstrēja. Šinīs dienās zibeņpuikas pastāvīgi pēc tējas palika pie Džindžera. Brālēns Persijs sacīja Džindžera mātei:

—   Lai viņi paliek vien. Nabaga puišeļiem būtu pārāk sāpīgi iet uz mājām, zinot, ka visus jaukumus baudīs Džindžers viens pats.

Savas ciemošanās trešajā dienā brālēns Persijs atkal izcēla dienasgaismā savu burvju mākslinieka rīku komplektu. Triki bija neiedomājami primitīvi, turklāt šķietami asprātīgā tērgāšana, kas tos pavadīja, zibeņpuikām sadzina vaigos kauna sārtumu. Dziļi nelaimīgi viņi sēdēja rindiņā un skaitīja minūtes līdz priekšnesuma beigām. Šo izrādi viņi uzskatīja par speciālu mocību, ko neciešamais brālēns Persijs sagudrojis viņu spīdzināšanai. Bet tikai tad, kad viņš bija beidzis un kravāja mantas kopā, viņi uzzināja, kādi drausmīgi pazemojumi vēl viņus sagaida. Proti, brālēns Persijs, noglabājis pēdējo krāsaino papīra lenti (to viņš bija izvilcis no tukšas kastes, bet tā kā lente visu laiku tā bija rēgojusies ārā no viņa piedurknes, triks nekādu sajūsmu neizraisīja), atņirdzās savā zobainajā smaidā un pavēstīja:

—   Tagad atklāšu, ka gribu jums vēl papildus sagādāt priecīgu pārsteigumu. Visus šos trikus un vēl dažus nodemonstrēšu Džindžera viesībās Ziemsvētku vakarā. Esmu izdomājis viesību plānu un tagad pastāstīšu, kā viss iecerēts. Vispirms sarīkošu mazu burvju mākslas izrādīti, tad padzersim tēju, bet pēc tam pastāstīšu par savu ceļojumu uz Itāliju. Atceries, kā tu par to interesējies, Džindžer, veco zēn. Esmu speciāli atvedis līdzi diapozitīvus, noīrēsim projekcijas aparātu, un jūs redzēsiet, kā visiem tas patiks.

Džindžera māte par šo ierosinājumu bija sajūsmā. Jau doma vien par Džindžera viesībām viņai iedvesa šausmas. Atmiņas par

Savas ciemošanās trešajā dienā brālēns Persijs atkal izcēla dienasgaismā savu burvju mākslinieka rīku komplektu.

līdzšinējiem tāda tipa sarīkojumiem varēja pielīdzināt vienīgi atmiņām par lietuvēna murgu, kad visi pekles spēki pasprukuši vaļā. Viņasprāt, brālēna Persija ierosinājums bija lielisks. Viņa tikai nespēja saprast Džindžera vēso attieksmi pret to.

—   Bet, Džindžer, — viņa centās Džindžeram iebilst, kad viņi bija divatā, — nesaprotu, kas varētu būt vēl patīkamāk. Burvju mākslinieka triki un diapozitīvi. Man tas izklausās gluži ideāli.

—   Jā, jā, bet tos taču rādīs viņš! — Džindžers ievaidējās.

—   Vai tad tie ir burvju mākslinieka triki? Skaidri var redzēt, kā viņš sastūķē visas mantas iekšā tur, no kurienes viņam tās jāizvelk. Un tās muļķības, ko viņš pa to laiku sarunā! Un diapozitīvi par to, ko viņš redzējis Itālijā! Tur katram dūša aptecēsies.

—   Es nudien tevi nesaprotu, Džindžer, — māte žēlojās.

—   Viņš ir tik burvīgs un tik brīnišķīgi saprot zēnus. Esmu

Dziļi nelaimīgi viņi sēdēja rindiņā un skaitīja minūtes līdz priekšnesuma beigām.

pārliecināta, ka visiem zēniem, kas atnāks pie tevis, viņš ārkārtīgi patiks.

Džindžers gan tā nedomāja. Un pārējie zibeņpuikas arī tā nedomāja. No ērkšķa, kas, citiem nezināms, tikai viņiem sāpīgi dūrās miesā, brālēns Persijs draudēja pārvērsties par publisku apkaunojumu. Viņa smaids, viņa balss, viņa bļaustīgā jautrība, tas viss bija baismīgi viegli atdarināms. Visi pazīstamie puikas, arī potenciālie ienaidnieki, kas ieradīsies Džindžera viesībās, iegūs lieliskus uzbrukuma ieročus, ko varēs gadiem vērst pret zibeņpuikām. Viņiem jau tagad acu priekšā rēgojās nākotnes ainas, kad pretinieki ar brālēna Persija zobaino smaidu un neciešamo «jautrību» vajās viņus pa visu ciemu un pat vēl plašāku apkārtni. «Nu, puiši…», «Tagad es pastāstīšu, kā man reiz atgadījās, kad biju jūsu gados…», «Bet nu uzmaniet, puiši, jums nav ne jausmas, ko es tūliņ izvilkšu no cepures…»

To iztēlojoties, Viljama vienaldzība pčigaisa. Tādas šausmas nedrīkstēja nepretojoties pieļaut. Tās jānovērš, lai tas maksātu ko maksādams!…

Brālēns Persijs nopriecājās, ievērodams, ka kārtējās pastaigās pa mežu Viljams jūtami atdzīvojies. Viljams uzmanīgi klausījās viņa stāstos un nenolaida no viņa acis.

Tovakar brālēns Persijs sacīja Džindžera mātei:

—   Esmu ievērojis, ka ikviens zēns kļūst daudz acīgāks, ja ilgāku laiku uzturas manā sabiedrībā.

Viņš, protams, nevarēja zināt, ka Viljams tikai rūpīgi viņu novēro, cenzdamies atrast vāju vietu, ko varētu vērst pret viņu. Taču tā vien likās, ka brālēnam Persijam vāju vietu nav.

Līdz viesībām bija atlikušas vairs tikai trīs dienas, un Viljamam bija zudušas gandrīz visas cerības. Tomēr vispēdējo cerību zaudēt nebija Viljama dabā, un, kamēr viņi gāja pa ceļu uz priekšu, un brālēns Persijs skaļā balsī klāstīja gudrības par Saules sistēmu, Viljams cītīgi klausījās un visu laiku pētīgi vēroja stāstītāju. Brālēns Persijs, protams, nodomāja, ka Viljama interese veltīta Saules sistēmai, un sāka runāt vēl jūsmīgāk.

—   Jā, manu zēn, tas ir tīrais brīnums — iedomāties, ka mazie punktiņi, kas mums izskatās kā kniepadatu galviņas, īstenībā ir pasaules — tikpat lielas kā mūsējā. Brīnumaini ir iedomāties, ka…

Viņi patlaban iegriezās gatvē, kas veda atpakaļ uz Džindžera māju. Piepeši brālēns Persijs apstājās.

—  Ziniet, zēni, laiks ir ļoti jauks, un es domāju, ka mēs varētu iet uz mājām pa garāko ceļu. Ja pieliksim soli, tad arī tā tiksim laikus uz tēju.

Īsāko ceļu, pa kuru brālēns Persijs vairs nevēlējās iet, gabaliņu tālāk aizsprostoja govju ganāmpulks. Viljams uzreiz saprata, ka arī brālēns Persijs ievērojis ganāmpulku.

Nākamajā dienā brālēns Persijs aizgāja ar zēniem pastaigā uz mežu un pa ceļam vēlreiz apsprieda viesību norises kārtību.

—    Ceru, ka neesat saviem draugiem nekā par mani izpļāpājuši. Džindžers kļūs itin slavens — vai ne, vecīt? — kad citi puikas uzzinās, ka viņam ir brālēns, kas pieprot burvju mākslinieka trikus. Es vēl tagad atceros, ka toreiz, kad biju jūsu gados, cilvēks, kas rādīja burvju mākslas trikus, mums šķita dieviem līdzīgs. Protams, neba katram tie padodas. Tur vajadzīga…

—   Lūdzu, atvainojiet, — Viljams viņu pārtrauca, — liekas, mežsargs grib man kaut ko sacīt. — Un viņš aizsteidzās pie mežsarga, kas gabaliņu tālāk gāja pa mežu un nepavisam nebija izrādījis vēlēšanos aprunāties ar Viljamu.

Drīz vien Viljams atgriezās.

—   Viņš gribēja mūs brīdināt, ka no Dženksa fermas izsprucis negants, satrakots bullis un ieskrējis mežā. Viņš teica, lai mēs piesargoties, jo bullis varot drāzties uz šo pusi…

Turpat viņiem gandrīz blakus čurnēja mazītiņš šķūnītis, necik lielāks par suņubūdu; mežsargi tur mēdza glabāt barību fazāniem. Šķūnītim bija durvis un pat atslēga, lai to aizsargātu no zagļiem, bet patlaban tas bija tukšs un durvis vaļīgi virinājās. Šinī šķūnelī brālēns Persijs, šausmās iekliegdamies, spruka iekšā, aizrāva ciet durvis un no iekšpuses tās vēl nostiprināja.

Kaut arī šķūnītis bija gaužām mazs, viņš tomēr tur kaut kā ielocījās.

Pēc īsa brītiņa viņš dzirdēja Viljama balsi:

—   Vai dieniņ! Viss kārtībā. Es taču pārklausījos. Viņš vispār neteica nekā par to bulli. Tikai sacīja, lai mēs turoties uz takas un nenomaldoties. Esmu vienkārši pārklausījies.

Sinī šķūnelī brālēns Persijs, šausmās iekliegdamies, spruka iekšā, aizrāva ciet durvis un no iekšpuses tās vēl nostiprināja.

Brālēns Persijs lēnām izrausās no šķūnīša un izskatījās visai domīgs. Tāds pats domīgs viņš nesteidzīgi pievienojās zēniem ceļā uz mājām. Taču puikas notikušo vairs ne ar vārdu nepieminēja, un līdz mājām viņš daļēji jau bija atguvis jautro pašapziņu. Kad viņi sēdās pie tējas galda, viņš to bija atguvis pilnīgi. Bet tad Viljams spalgi puiciskā balsī piepeši uzrunāja Džindžera māti:

—    Man nu gan šodien izgāja dumji. Kad bijām mežā, es ieraudzīju mežsargu, un man likās, ka viņš sacīja — tuvumā esot pasprucis satrakots bullis; es to pateicu misteram Penhērstam,

un viņš tūliņ paslēpās drošībā tādā mazā šķūnelītī. Mēs tur iekšā netikām, jo vairāk vietas nebija — tikai misteram Penhērstam. Tad es atjēdzos, ka esmu pārklausījies un īstenībā mežsargs tikai bija teieis, lai mēs turamies uz takas. Nu, vai nav muļķīgi — šitā pārklausīties?

Džindžera māte paskatījās uz brālēnu Persiju. Brālēns Persijs gandrīz aizrijās, nokremšļojās un sāka apspriest priekšdarbus viesībām. Kamēr viņš tos iztirzāja, atnāca Henrija māte pakaļ savam puikam, un Viljams, pārspēdams visus brālēna Persija mēģinājumus ievirzīt sarunu citās sliedēs, arī viņai steidza pastāstīt savu kļūmi.

—          Vai es nebiju gatavais stulbenis? — viņš sevi tiesāja.

—    Kā uz ausīm kritis. Es, redziet, iedomājos dzirdējis, ka mežā pasprucis satrakojies bullis, un misters Penhērsts iemuka tādā mazītiņā šķūnītī, kur viņam tik tikko iznāca vieta, un mēs, protams, palikām ārpusē, jo nevarējām iespraukties kopā ar misteru Penhērstu — vienkārši nebija vietas, un tad es vēlreiz pārprasīju mežsargam, un viņš sacīja, ka nekā tāda neesot teicis, vienīgi — lai mēs turoties uz takas. Vai es nebiju galīgi apmāts, tā pārklausīdamies?

Brālēns Persijs, saviebies rēgainā smaidā, paskaidroja, ka viņš, protams, pareizi sadzirdējis, ko teicis mežsargs, un ielīdis šķūnītī vien tādēļ, lai uzjautrinātu zēnus. Tas tomēr neizklausījās sevišķi pārliecinoši, un, kad Viljama māte atnāca pakaļ savam puikam un Viljams vēlreiz nopenterēja savu stāstu, brālēns Persijs pat vairs necentās kaut ko paskaidrot. Tikai viebās rēgainajā smaidā.

—  Tas ir pamatīgs joks par mani pašu, — valodīgais Viljams nebija apturams. — Un misters Penhērsts mums mācīja, — viņš laipni pamāja ar galvu brālēnam Persijam, — ka vīrišķīgam zēnam nedrīkst pietrūkt drosmes pirmajam izstāstīt citiem, ja viņš izjokots, tāpēc es arī visiem to stāstu. Kā gan es varēju būt tāds muļķis un iedomāties dzirdējis no mežsarga, ka pa mežu klīst satrakots bullis, kad viņš tik vien kā ieteica nenoklīst no takas? Tā es gluži bez vajadzības sagādāju misteram Penhērstam neērtību spiesties iekšā tai šķūnītī, kas ir tik maziņš, ka tur pietiek vietas tikai vienam, un tas viss tāpēc, ka es tik muļķīgi pārklausījos. Skaidrs, ka par to esmu pelnījis apsmieklu.

Brālēna Persija smaids paplūda vēl rēgaināks, un viņš sāka stāstīt, kā reiz ļoti svarīgās kriketa sacensībās skolas sporta spēļu laukumā drošu zaudējumu pārvērtis savai komandai spožā uzvarā.

Taču pat brālēns Persijs pamanīja, ka klausītāju uzmanība nav noturīga. Viņi gan klausījās brālēna Persija stāstījumā, kā viņš drošu zaudējumu pārvērtis spožā uzvarā savai komandai skolas sporta spēļu laukumā, tomēr domās kavējās pie ainas, kā brālēns Persijs nocietinājies šķūnītī, atstādams Viljamu, Džindžeru, Henriju un Duglasu ārā…

Nākamā diena bija pēdējā pirms viesībām. Viljams, I lenrijs un Duglass, kā parasts, ieradās pie Džindžera un brālēna Persija, un viņi visi kopā aizgāja uz mežu pastaigāties.

Brālēns Persijs bija skaļāks un jautrāks nekā jebkad. Acīmredzot viņš bija nolēmis sākt visu no gala un pilnīgi izdzēst atmiņas par vakardienas nelaimīgo starpgadījumu. Bet Viljams tā nedomāja. Visiem, ko vien ciemā satika, viņš ņēmās notikumu pārstāstīt, turklāt darīja to dziļā vientiesībā, lai pierādītu savu muļķību.

—   Es visu laiku turu prātā, ko jūs sacījāt par vīrišķīgo zēnu, kas pirmais pastāstīs, ka ir piemuļķots, tāpēc jau es visiem to stāstu, — viņš vaļsirdīgi atzinās brālēnam Persijam.

Un pat tad, kad brālēns Persijs viņam diezgan asi aizrādīja, ka nav vajadzības to visu tik ļoti pārspīlēt, viņš joprojām atkārtoja stāstu ikvienam, ko sastapa.

Brālēns Persijs noturējās pozīcijās līdz tējas laikam; tad Viljams izšāva vissmagāko lādiņu.

—   Varu iedomāties, kā rīt puikas par mani smiesies, — viņš sacīja, — kad es viņiem pastāstīšu par savu muļķīgo pārklausīšanos vindien.

Tad brālēns Persijs pateica Džindžera mātei, cik gauži viņš nožēlojot, ka nevarēšot pie viņiem nosvinēt Ziemsvētkus, bet svarīgu darīšanu dēļ viņam jau rītrītā esot jābūt mājās. Viņš vēl piebilda, cik ļoti skumstot par to, ka neiznāks piedalīties Džindžera viesībās.

Džindžera māte, par spīti visam, joprojām cieši ticēja viņa spējām. Kad Džindžera viesībās jautrība uzsita visaugstāko vilni un viens zēnu bars, skaļi svilpojot un kara saukļus izkliedzot, dzinās pakaļ otram baram pa parādes kāpnēm augšup un virtuves kāpnēm lejup, Džindžera māte, rokas šausmās sažņaugusi, žēlabaini sacīja Viljama mātei:

—   Ja vien brālēnam Persijam nebūtu vajadzējis tik steidzami aizbraukt, puikas vis tā netrakotu. Viņš tik brīnišķīgi saprotas

Plāns, kas neizdevās

Viljams lēnām tenterēja pa ceļu, kas veda uz skolu. Viņš bija dāsni izrotāts ar marles saišu apsējiem, kas kļuvuši nepieciešami pēc Viljama sadursmes ar viņu mājā nesen uzstādīto jauno ūdenskarsētāju. Amatnieks, kas to uzstādīja, atbildēdams uz misis Braunas vaicājumiem par boilera drošību, tika sacījis:

—    Nē, kundze, tas ir pavisam jauns modelis un nekādos apstākļos neeksplodēs, — vēl piebilzdams: — Galvoju, ka nav tāda cilvēka, kas varētu šo modeli novest līdz eksplozijai.

Nebija prāta darbs runāt tādus vārdus, kad tuvumā atradās Viljams, bet viņš, protams, Viljamu nepazina. Viljams apgalvojumu bija uztvēris kā izaicinājumu un nopūlējās ilgi un neatlaidīgi, līdz panāca, ka jaunā ierīce tomēr uzsprāga gan. Kad piederīgie viņu (vispirms pārliecinājušies, ka māja nav sagrauta), izraka no drupu kaudzes, viņa pirmie vārdi pauda uzvarētāja prieku:

—   Re! Un šis teica, ka nekādos apstākļos neeksplodēšot!

Ģimenes neizprotamā attieksme pret notikušo viņu sāpīgi

aizvainoja.

—    Nu, — viņš sacīja, — kādam taču vajadzēja noskaidrot, vai šis runā taisnību vai ne. Nevar tak paciest, ka cilvēks staigā apkārt un plātīdamies pūš pīlītes. Un viņš pūta pīlītes — tā būšana uzsprāga gaisā kā nieks, vai ne?

Viljams pats šai gadījumā uzskatīja sevi par pētnieku patiesības un zinātnes laukā, un, ja cilvēks reiz atzinis, ka viņa mērķis ir izpētīt patiesību un zinātni, tad var gan justies dziļi aizskarts, ja paša tuvinieki pret viņu izturas kā pret noziedznieku.

Tuvinieki beidzot nosprieda no cita soda atturēties, uzskatot, ka iegūtie ievainojumi ir pietiekams sods, bet šāda attieksme Viljamu sadusmoja vēl vairāk.

—     Brīnišķīgi! — viņš dusmīgi iesaucās. — Kuram tad jāsaņem sods — tam, kas staigā apkārt, pūzdams pīlītes, vai tam, kas noskaidro, ka tādas runas ir tīrās blēņas un lielība? īstenībā viņam, vajadzēja uzlidot gaisā. Labi gan, ka tas notika ar mani, nevis ar viņu, jo es jau sen gribēju zināt, kā ir ap dūšu, kad tevi uzšauj gaisā.

—   Nerunā tik daudz, Viljam, — māte viņam pacietīgi aizrādīja, — nomierinies un lūko aizmigt.

Mātes padoms uz dažām minūtēm uzurdīja Viljamā sīvu pretestību, tomēr beidzot, vēl aizvien kaut ko pikti murminādams, viņš cieši iemiga.

Piespiedu atpūtas dienas viņš pārdzīvoja drausmīgi smagi. Ārsta izrakstītās riebīgās zāles un izteiktās riebīgās piezīmes viņu neganti tracināja, pat mātes pacietīgā kopšana viņam šķita nepanesama.

—    Vai nedomājat, ka viņš jau varētu celties? — Viljams dzirdēja māti vaicājam ārstam, kad abi tikko bija izgājuši no Viljama istabas.

—   Protams, ka varētu, — ārsts atteica, — bet, manuprāt, vēl pāris dieniņu gultā noderētu, lai sods iznāk jūtamāks.

—         Lūdzu, atļaujiet gan viņam celties, — misis Brauna lūdza,

—   tas sods jau vairāk jācieš man nekā viņam.

Tā Viljams tika laukā no gultas un uzreiz atdzīvojās. Apsējiem notītā seja viņu milzīgi iepriecināja. Viņš klīda apkārt pa dārzu un vienā gabalā neredzamai auditorijai pārstāstīja varonīgos cīkstiņus ar lauvām, tīģeriem un leopardiem, no kuriem guvis smagos ievainojumus.

—   Rīkli atpletis, uz priekšu izstieptām ķetnām, viņš lēca man taisni virsū, bet es lēcienā sagrābu viņu aiz rīkles un, atspiedies ar seju pret viņa ķetnām, žņaudzu, kamēr viņš bija pagalam.

—  Viljam, nāc iekšā iedzert zāles!

Iedvesma noplaka, viņš gausi ievilkās mājā un nepavisam vairs neizskatījās pēc plēsīgo zvēru mednieka, bet bija atkal kļuvis par puišeli, kam, par spīli žēlabainai pretestībai, tomēr vajadzēja iedzert šausmīgi riebīgās zāles. Dakteris Viljamam bija vecum vecs ienaidnieks, un Viljams juta diezgan pamatotas aizdomas, ka zāles tas tīšām sabrūvē daudz riebīgākas nekā tām īstenībā vajadzētu būt.

Seju neganti saviebis, Viljams atgriezās dārzā un pastāstīja neredzamajai auditorijai pavisam citu stāstu par to, kā viņš ticis pie savām brūcēm. Tās bija iemantotas cīņā ar nelietīgu briesmoni (kuru Viljams notēloja ļoti reāli); tagad briesmoņa līķis guļ bezdibenī, kura malā bija norisusi cīņa. Notēlojums bija tik dzīvs un uzskatāms, ka stāsta vidū Viljams mazliet apmulsa, ieraudzīdams, ka nule pieminētais un pieveiktais briesmonis patlaban aptur mašīnu pie vārtiņiem un, iedams uz parādes durvju pusi, mundri uzsauc viņam:

—   Sveiks, jaunekli! Atvedu tev jaunu zāļu porciju. Garša tām diemžēl ir dikti nejauka, bet cilvēkiem, kas, boileriem eksplodējot, gandrīz uzsprāgst gaisā, allaž jādzer traki negaršīgas zāles. To tu vari izlasīt jebkurā medicīnas grāmatā.

Viljams atbildēja ar augstprātīgu klusēšanu, tikai pārlaboja savu stāstu par cīņu ar briesmoni, piespriezdams tam krietni gausāku nāvi ar drausmīgākām ciešanām.

Beidzot tomēr pienāca brīdis, kad nākamajā dienā atkal vajadzēja iet uz skolu, un Viljams brīnumainā kārtā šoreiz par to ļoti priecājās. Nekāds centīgais skolnieks viņš nebija, bet pat lai &gt;an viņam bija šausmīgi apnicis uzturēties savā sabiedrībā vien.

Tā nu viņš nākamajā rītā itin jautrā garā kātoja uz skolu.

Apsvēris, ka ar vienīgo apsēju, kas viņam vēl bija ap pieri, ir krietni par maz, viņš jau laikus bija savācis no mātes zāļu skapīša visus marles saites ritulīšus, un mežā apstājās, lai ar tiem pamatīgi notītu galvu. Ar plašu vērienu, kā mēdza darīt visu, viņš arī šoreiz pārcentās, un, kad darbs bija galā, viņa galva, seja un kakls bija biezum biezi iesaiņoti baltos marles pārsējos, atstājot vienīgi šauras spraudziņas acīm un mutei. Toties efekts, kad viņš nonāca skolā, bija kolosāls. Neskaidrā balsī viņš noburkšķēja, ka visa seja, izņemot acis un muti, eksplozijā norauta. Puikas, kas ģērbtuvē viņu ielenca, elpu aizturējuši, klausījās viņa vārdos. Ieteikumi un jautājumi birtin bira no visām pusēm.

— Ko stāvi kā ūdeni mutē ieņēmis! Izstāsti visu, kā bija, — pīkstēju smalka balštele no aizmugures.

—   Ko tu tagad darīsi? Es tavā vietā valkātu masku — tādu labi jancīgu, lai cilvēkiem ir ko pasmieties.

—   Nesaprotu, kā tev acis stāv klāt, ja tām nav kur pieturēties, — iebilda kāds cits puika.

—   Saderam uz diviem pensiem — tiklīdz viņš sāks skriet, tās acis vienkārši izkritīs, — pareģoja jauns gudrinieks, skatīdamies uz Viljamu ar tādām acīm, kas pašas jebkuru mirkli draudēja izvelties no pieres.

—   Ko stāvi kā ūdeni mutē ieņēmis! Izstāsti visu, kā bija, — pīkstēja smalka balštele no aizmugures.

To vien gaidījis, Viljams sāka stāstīt visu, kā bijis. Balss, neskaidri plūzdama caur marles saitēm, padarīja stāstu jo nozīmīgāku. Kad viņš attēloja, ko jutis, kopā ar sagrautās mājas gruvešiem lidodams pa gaisu, viņa klausītājiem sajūsmā aizrāvās elpa tā, ka tikai pēc brītiņa, kad viens reālists iebilda: — Nesaprotu, kā tas var būt, ka jūsu māja uzsprāgusi gaisā, tavs tēvs un māte pagalam, bet es vēl vakardien redzēju gan jūsu māju, gan tavu tēvu un māti, — Viljams atjēdzās, ka devis pārāk lielu vaļu savai iztēlei.

—   Phe! — viņš nicīgi nosprauslājās. — Mājas tagad uzceļ nojauna viens un divi. Un es taču tikai teicu, ka viņi bija gandrīz pagalam.

Vismaz desmit balsu cita pār citu centās viņu pārliecināt, ka nav vis teicis «gandrīz», bet gan, ka abi ne vien pagalam, bet sašķaidīti gabalu gabalos.

—   Ak tā gan! — Viljams iesaucās ar tādu sparu, ar kādu parasti izaicināja pretinieku cīņā uz dzīvību un nāvi; tomēr, atcerēdamies, cik nedroši turas apsēji, turpināja aizvainota cietēja balsī:

—   Labi, labi! lai tikai man atkal ataug ģīmis atpakaļ, tad norausies katrs, kas teiks, ka es meloju.

Bet tieši to nu uzreiz teica visi — ne gluži tāpēc, ka liegtos noticēt Viljama fantāzijas lidojumam, bet vairāk tāpēc, ka nekad nespēja pretoties izaicinājumam.

—   Labi! — Viljams atkārtoja. — Tiklīdz ģīmis būs ataudzis, es jums visiem parādīšu gan!

Mežiņā aptītie apsēji palēnām jau sāka padoties gravitācijas spēkam, un Viljams bija priecīgs, ka varēja paglābties klasē un sava sola aizsegā tos cik necik salabot un nostiprināt. Likās, ka labi aplikt apsēju ir daudz grūtāk, nekā viņš bija iedomājies. Mātes apsējs vēl joprojām turējās stingri, bet viņējie neizprotamā un jocīgā kārtā juka un bruka cits pēc cita. Pirmās stundas beigās (tā bija franču valodas stunda) apsējs bija pilnīgi noslīdējis uz acīm, un Viljamam vajadzēja to pašķirt, lai kaut ko saredzētu. Skolotāja aizdomīgi paskatījās uz viņu, bet, atcerēdamās veco, labo principu, ka nevajagot modināt aizmigušus suņus, noturējās, nepavaieājusi viņa ērmotā izskata cēloni. Nākamajā — latīņu valodas — stundā apsējs aizslīdēja priekšā mutei un smacēja Viljamu vai nost. Par spīti izmisīgiem pūliņiem, viņš nespēja saprotami atbildēt uz vienkāršiem jautājumiem, un skolotājs viņam ierakstīja piezīmi.

—          Tāds kā… — Viljams nopurpināja marles murskulī.

—    Iedomājies, ka cilvēks, kas saplosīts gabalos, vēl varēs atbildēt uz viņa muļķīgajiem jautājumiem…

Trešajā — matemātikas — stundā — marles tinums bija nobrucis Viljamam ap kaklu, un matemātikas skolotājs, kas bija stipri īsredzīgs, nikni uzbrēca:

—    Ko tu iedomājies, nākdams klasē ar šalli notinies. Tūliņ ej uz ģērbtuvi un noņem šalli!

Viljams, kam jau sāka sāpēt žokļi, cenšoties novaldīt apsējus, kas nepavisam vairs negribēja turēties vietā, nemaz neskuma, ka nu beidzot varēs no tiem atbrīvoties. Nejaukā marles saite neļāva ne lāgā redzēt, ne parunāt un vēl žņaudza ciet kaklu, tā ka no tās tikt vaļā būs tīrā atpestīšana. Mātes apsējs vēl turējās godam, vajadzēs pietikt ar to, lai nodrošinātu interesi par viņa stāstījumu. Noraisījis apsēju, viņš atlikušo matemātikas stundu aizvadīja ģērbtuvē, tīdams marles saites ap turpat atrastu regbija bumbu, ko iztēlojās par ārsta smagi cietušo galvu.

—  Tā gan, — viņš bargi uzrunāja apsaitēto bumbu, — nu jūs varbūt nākamreiz mazliet apdomāsieties, kad atkal sagribēsiet mani indēt ar riebīgām zālēm.

Klasē viņš atgriezās tikai pašās matemātikas stundas beigās. Skolotājs nepavisam nebija noskumis par Viljama prombūtni un bez iebildumiem uzklausīja viņa paskaidrojumu, kāpēe tik ilgs laiks pagājis, kamēr noņemta «šalle».

Tiklīdz skolotājs bija izgājis, klase sašutusi metās virsū Viljamam; zēni bija drausmīgi vīlušies, ieraugot, ka Viljama sejā viss ir savā vietā.

—   Ataudzis, — Viljams lūkoja aizstāvēties. — Ko t’ es varu darīt, ja man ir tik veselīgs un stingrs ģīmis, kas ataug no jauna ātrāk nekā citiem. Es jutu, ka tas ir ataudzis un tāpēc noņēmu apsējus. Atstāju tikai vienu — paši redzat. Galva vēl nav pavisam ataugusi, tāda tā lieta. Bet es varu jums pastāstīt, kā es jutos, kad sprādziens mani aiznesa pa gaisu…

Taču klase nekāroja klausīties, kā viņš juties, kad sprādziens viņu bija aiznesis pa gaisu. Tas jau bija dzirdēts, turklāt ne vienreiz vien. Klase kāroja atriebties Viljamam par trako melšanu, stāstot, ka šim gandrīz nemaz neesot ģīmja, bet nu izrādījās, ka ir visa fizionomija pilnībā un piedevām vesela. Klase naidīgi spiedās aizvien ciešāk ap Viljamu, kurā arī modās cīņas prieks; un viņš jau bija pašāvis dūri pretī bara vadonim un sagaidījis bara vadoņa dūri pret savu aci, kad piepeši viens puišelis pabāza galvu pa durvīm klasē un uzsauca:

—  Paklausās! Vai jūs jaunāko jau zināt? Vecais Mārķis precas!

Vienā mirklī Viljams un visa klase aizmirsa ķīviņus un

saspiedās ap jaunās vēsts atnesēju.

«Mārķis?», «Kas tev to teica?», «Ko tad šis precēs?», «Nu gan tu lej!», «Iestāsti to savai vecmāmiņai!», «Vai tikai pats neesi sadomājis apprecēties?»

Vēsts tomēr bija patiesa. Mārķis (īstā vārdā misters Mārkss, kas bija skolas pārzinis) sestajā klasē pats bija pateicis, ka precēšoties. Pateicis pat, ar ko precēsies.

—  Viņš saka — ar mis Finču, trimestra beigās.

Tai brīdī ienāca nākamās stundas skolotājs, ar niknu uzbrēeienu izklīdināja pūli un bez atelpas ar vienu lēcienu ieklupa Austrālijas eksportā.

Starpbrīdī klase no jauna sabāza galvas kopā, lai pārrunātu dzirdēto. Neviens lāgā nezināja, kā jauno vēsti uzņemt, līdz viens necila izskata puišelis, kas tikai iepriekšējā trimestrī bija atnācis uz šo skolu, apskaidroja situāciju:

—   Es varu jums pateikt, ko nozīmē, ja pārzinis ir precējies, — viņš ierunājās īstā kapa balsī. — Vecajā skolā mūsējais bija precējies. Sieva viņam piepūta pilnu galvu par visu ko. No rīta līdz vakaram viņa rēgojās malu malās un smalki noglūnēja, ko mēs darām uz ielas — vai nekaujamies, vai esam kārtīgi apģērbušies — un visu pienesa šim klāt gluži siltu. Viņa izložņāja mums pakaļ un nosūdzēja pat tad, ja paplūcāmies paši savos pagalmos.

Puikas šausmās nobāla. Skaidrs, ka skolas teritorijā ne no viena pārziņa nekas labs nav gaidāms, bet Mārķim piemita arī dažas labas īpašības. Ārpus skolas viņš par savu ganāmpulku vispār neinteresējās. Brīvajā laikā viņš bija tik izklaidīgs, ka reiz, pārsteidzis Viljamu, kad tas nejauši bija iekūlies pārziņa dārzā, skolaskungs viņam gan uzmeta skatienu, tomēr īstenībā laikam viņu nemaz nepamanīja. Puikas nebaidījās saskrieties ar viņu ciema ielās vai tuvējos laukos: vienalga, cik nosmulējušies, vienalga, cik nekārtīgi tie bija, vienalga, kādus nedarbus darīja — nekāda bēda: pat ja viņš tos pamanīja (kas bija maz ticams), viņš neuztvēra tos kā savas skolas audzēkņus un, pat ja uztvēra tos kā savas skolas audzēkņus (brīnumainā kārtā), tad līdz nākamajam rītam bija gadījumu jau pilnīgi aizmirsis. Jā gan — ārpus skolas no Mārka bīties nevajadzēja. Pats savu brīvo laiku viņš izniekoja, rakstīdams grāmatas par romiešiem Britānijā, par romiešu ceļiem, romiešu likumiem — grāmatas ar labu slavu zinātnieku pasaulē, bet puiku uztverē tās tikčii apliecināja, ka Mārķis īsti par pilnu nav ņemams. Un nu pat šai nosacītajai drošībai ārpus skolas sienām draudēja pienākt gals. Jau tagad, jauno vēsti tikko uzzinājušiem, grūstīšanās un dunkāšanās, ejot pa ciema galveno ielu (bez tās viņi, kopā ejot, ne soli nespēja paspert), iznāca slābana, tāda kā bez dzīvības. It kā jau šai brīdī, aiz ceļmalas dzīvžoga paslēpusies, niknām acīm viņus vērotu nepazīstama, spokaina sieviete.

—   Vai kāds zina, kāda viņa ir? — Henrijs pēdīgi nomāktā omā iejautājās. — Nu, tā mis Finča?

—   Es zinu, kur viņa dzīvo, — sacīja Duglass. — Varam aiziet viņu apskatīt.

Zibeņpuikas sekoja Duglasam līdz nelielam čukurainam namiņam ciema viņā galā un bijīgā ziņkārē apstājās pie vārtiņiem. Nevarēja manīt, ka mājiņā kāds dzīvotu.

—   Aiziesim palūrēt iekšā pa logu, — čukstus ieteicās Džindžers. Piesardzīgi viņi atvēra vārtiņus, ielavījās dārzā un tuvojās logam. Piepeši logs atsprāga vaļā un tanī parādījās ne visai jauna, kaulaina, likās, gara auguma un trakoti draudīga izskata sieviete — dzīvs iemiesojums puiku visļaunākajai iztēlei.

—    Kā jūs iedrošinājāties nākt manā dārzā? — viņa nikni noprasīja. — Tūliņ taisieties, ka tiekat. Un neaizmirstiet aizvērt vārtiņus. Par tādu uzvešanos jāpastāsta jūsu skolas pārzinim.

Puikas bija tik satriekti, ka, pat neiedomādamies kaut vārdu bilst pretim, izslīdēja no dārza. Viljams gan parādīja viņai mēli, bet tikai tad, kad viņa to vairs nevarēja redzēt.

Tikuši uz ceļa, viņi noelsās šausmās un riebumā.

—  Ziepes! — noteica Henrijs. — Ar šito jau ir vēl trakāk, nekā tas puika stāstīja.

Kundzene nu iznira pie vārtiņiem.

—          Vai jūs vienreiz vāksieties projām! — viņa uzsauca.

—    Un nekverniet uz ceļa te pie maniem vārtiem! Un kā jūs izskatāties! Palūk, kā tam vienam — zeķe nobrukusi pāri zābakam… Būs nopietni jāparunā ar jūsu skolotāju.

Zibeņpuikas vilkās prom kā nopērti un tikai labu gabalu tālāk apstājās, vēl arvien gluži mēmi aiz brīnumiem.

— Nu ziniet… — Džindžers beidzot atguva valodu, — kad šitā ar viņu apprecēsies, mēs būsim līķi.

Nākotne pletās viņu priekšā kā drūms tuksnesis, ko apdzīvo vienīgi kārnas, niknas sievišķes.

— Vai jūs vienreiz vāksieties projām! — viņa uzsauca. — Un nekverniet uz ceļa te pie maniem vārtiem!

—   Ja viņai piemestos kaut kas nelabs un viņa nomirtu vēl pirms kāzām, — ieminējās Duglass, pieķerdamies pie šī pēdējā cerību salmiņa, ko spēja iedomāties.

y *

—   Šitādas nemirst, — noteica Henrijs, — tikai tad, kad ir tik vecas, ka vairs nemaz nevar padzīvot. Nekad tādu nevar piedabūt pie miršanas, kad tas visvairāk vajadzīgs.

Tad ierunājās Viljams — lēni un apdomīgi:

—    Vēl jau viņš nav šo pa īstam apprecējis. Saderinātie cilvēki nemaz vienmēr neapprecas.

—   Tie, ko es pazīstu, visi ir apprecējušies, — iebilda Duglass.

—    ha, tu nu gan laikam pazīsti visu pasauli, — Viljams strīdīgi atcirta.

Baznīcas tornī pulkstenis nosita pieci, un zibeņpuikas gausi un negribīgi izšķīrās, izklīzdami pa mājām padzert tēju.

Viljams dzēra un ēda tik izklaidīgi, ka māte bažīgi apvaicājās, vai viņam atkal nav kļuvis sliktāk ar galvu. Ar galvu Viljamam bija pavisam labi, tomēr viņš, kā vienmēr pilnā mērā izmantodams līdzjūtību, kas skanēja mātes balsī, atteica, ka esot gan krietni sliktāk, un ar mocekļa izteiksmi sejā pieņēma šokolādes cepumus, ar kuriem māte gribēja viņu iepriecināt.

—          Mamm, — Viljams teica, skrubinādams cepumus,

—   vecais Mārķis sadomājis precēties.

—   Misters Mārkss, mīlīt, — māte viņu pārlaboja, — arī es esmu to dzirdējusi.

—   Ar mis Finču.

—  Jā, tā runā.

—   Mamm, vai visi tavi saderinātie paziņas ir apprecējušies?

—   Nē, mīlīt, — māte atbildēja.

—   Kas tad neapprecējās?

—   Viena no manām draudzenēm.

—   Un kāpēc ne?

—   Viņa uzzināja, ka līgavainis ir dzērājs. Vēlāk viņa apprecējās ar citu.

—   Manis pēc šī arī varētu apprecēties ar eitu, lai tikai ne ar viņu, — Viljams noteica.

—   Par ko tu tagad runā, Viljam?

—  Neko. Man tikai ar galvu atkal ir sliktāk. Vai varētu dabūt vēl kādu šokolādes cepumu?

—  Jā, — sacīja māte un noņēma kārbai vāku, — bet ja tev tiešām sliktāk, es piezvanīšu ārstam.

—    Nē, nē! — Viljams sparīgi iesaucās, kad bija pagrābis pilnu sauju cepumu. — Nav tik slikti, lai viņu traucētu. Es negribu viņu traucēt. Viņš ir tik aizņemts. Nu jau atkal ir labāk. Re, cik ātri pārgāja!

Cepumus grauzdams, viņš devās uz veco šķūni satikties ar draugiem. Tie jau bija atnākuši, sasēduši mazā bariņā un, nomākušies kā lietus padebeši, gaidīja viņu. Taču jau pirmajā acu uzmetienā tie redzēja, ka Viljams kaut ko izplānojis.

*   * *

Nākamajā rītā Viljama galvā pat pēdējās brūces bija tik labi sadzijušas, ka vajadzēja izmantot visu viltību un gudrību, lai piedabūtu māti vēlreiz viņam apsaitēt galvu.

—    Man bail, ka atkal var uznākt galvā nelabums, — viņš skaidroja, un man dikti negribas, lai tev ap mani būtu tā jānopūlas. Galvenokārt es domāju tieši par to. Man var gadīties uz kaut kā paklupt, un tad, ja galva būs apsieta, es nevarēšu tik stipri sadauzīties.

Māte beidzot piekāpās un apsaitēja viņam galvu, sašutumā ievērodama zilo aci — vienīgo liecinieci belzienu apmaiņai ar puiku, kurš bija atteicies noticēt stāstam par pilnīgo ģīmja zudumu.

—   Viljam, — māte sacīja, — tu taču nebūsi atkal kāvies?

—    Kāvies? — Viljams nevainīgā izbrīnā atkārtoja. — Nē, kāvies es neesmu. Viens puika bija izstiepis roku uz priekšu, un man pagadījās ar ģīmi pret to atsisties, tas ir viss. Ko tad es varēju darīt, ka viņš bija izstiepis roku?

Viljams, kuram parasti ļoti nepatika valkāt sejā skaidri redzamus pretinieka spēka pierādījumus, šoreiz šķita visai priecīgs par uzdauzīto zilo aci. Apmierināti smaidīdams, viņš aplūkoja sulīgi violeto krāsu. Pēc vakardienas bēdīgās pieredzes viņš vairs necentās izrotāties ar bagātīgiem apsējiem, bet uzmanīgi pavilka mātes apsaitējumu zemāk līdz pašai ziluma malai, tādā veidā radīdams smagāk piekauta zēna iespaidu.

Ticis skolā, viņš vispirms ieinteresēts ar skatienu uzmeklēja savu vakardienas pretinieku un gandarīts redzēja, ka arī tam ir krietni izkrāsota acs. Viljamam pašam zilā acs bija nepieciešama iecerētā plāna īstenošanai, bet gods prasīja, lai arī pretiniekam būtu tāda pati.

Zibeņpuikas aplūkoja Viljamu ar acīm redzamu apmierinājumu.

—   Tu izskaties uz goda! — Džindžers atzina. — Bet vai tev tomēr nevajadzētu vēl pašam kaut ko papildināt? Varbūt izdauzi kādu zobu vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Dauzi pats savējos! — Viljams, sašutis par tādu padomu, atcirta. — Varētu domāt, ka jūs to vien tik gribat, lai es būtu beigts.

—     Nē, — Džindžers sacīja, — pavisam beigtam tev nevajadzētu būt, tomēr derētu būt mazliet vairāk iekaustītam nekā pašreiz.

—          Ak tu domā, ka vajadzētu… — Viljams jau sasparojās.

—    Nu tad nāc vien un iekausti mani! — Džindžers tādu uzaicinājumu nepieņēma.

—   Nēē, — viņš sacīja, — man vispār nav jābūt iekaustītam. Tev tādam jābūt, kā jau norunāts.

—   Būs jau labi — es esmu pietiekami iekaustīts, — Viljams noteica, — un vairāk nevienu sev klāt nelaidīšu, nav nekādas vajadzības. Kurš galu galā visu izplānoja? Ha, tas ir mans plāns. Tātad es būšu noteicējs, cik stipri man jābūt iekaustītam, un es saku, ka esmu pietiekami iekaustīts. Man tas ienāca prātā tikai tāpēc, ka biju jau trāpīts. Un man nenāk ne prātā ļaut, lai mani vēl vairāk apstrādā. Ja tu gribi dabūt vairāk, nekā man ticis, laipni lūgtu — panāc priekšā!

Kaut arī Viljams domāja, ka viņam ievainojumu pietiek, sagadījās, ka starpbrīdī viņš nostiepās gar zemi sporta laukumā un pret kaut ko pārplēsa vaigu, tādējādi pavisam negribot piešķirdams sev smagi cietuša zēna izskatu. Vēl kāds zilums vai puns būtu bijis nevajadzīgs pārspīlējums.

Pārējie zibeņpuikas sargājās izrādīt savu sajūsmu par negaidīto papildinājumu Viljama cietēja izskatā, jo viņš sāka kļūt diezgan ērcīgs.

—   Es negribu izskatīties pēc tāda, kas cietis kārtīgā kautiņā, — viņš dusmīgi paskaidroja, — un es nevaru arī katram iestāstīt, ka apsējs ir no eksplozijas, ka skramba vaigā iemantota kritienā, un ka puikam, kas man uzsita zilu aci, pašam arī ir tāda, un vispār — man apriebušies visi muļķīgie jautājumi par to.

Puikas tūliņ atsāka sarunas par mistera Mārksa saderēto, un Viljams ātri atžirga. Viss tika atkal sīki pārspriests no jauna, un Viljams apspriedē piedalījās ar nozīmīgu, bet tuvāk nepaskaidrotu ņurdienu:

—   He! Kad viņš apprecēsies, jā, kad apprecēsies, he…

Viņa nesakarīgo komentāru kāds apturēja, solīdamies

uzsēsties viņam uz galvas, ja viņš tūdaļ neapklusīs. Bet Viljams vis nedomāja, ka viņa galva kādam varētu noderēt par sēdekli, un apņēmās par tādu bezkaunību rīt norēķināties.

—    Rīt pamēģināsim un tad redzēsim, uz kura galvas kāds apsēdīsies. Manējā tā nebūs, vari būt drošs!

Sī bija pusbrīvdiena, un tūliņ pēc pusdienām zibeņpuikas devās projām pa kluso ceļu, kas veda uz mis Finčas mājiņu. Ja šai ceļā viņiem būtu pagadījies novērotājs, turklāt tāds novērotājs, kas pazīst viņu raksturus, tas gan būtu piedzīvojis pārsteigumu. Proti, visu atzītais barvedis Viljams ļāva, lai viņu izvārta smiltīs un vēl seju notriepj ar dubļiem. Iznākums bija drausmīgs. Ar zemēm notrieptā apsaitētā galva, zilā acs, pārplēstais vaigs nu izskatījās vēl daudz baismīgāk. Tas bija Džindžers, kurā, par spīti robustajam izskatam, laikam tomēr dega kāda mākslinieka dzirksts, jo viņš iedomājās, ka derētu zemēm nošķiestajā sejā iezīmēt «asaru celiņus»; to viņš izdarīja ar zariņu, ko iemērca grāvja ūdenī. Tad visi trīs atkāpās, lai apbrīnotu rezultātu, un dziļā apmierinājumā nopūtās.

—    Pamēģini izskatīties vēl mazliet vairāk pārbiedēts, — Džindžers mudināja. — Tā. Gatavs! Augstākā klase! — viņš uzslavēja, kad Viljams saviebās it kā drausmīgi pārspīlētās ciešanās. — Atiet! Pasteidzamies, kamēr viņš izskatās tieši šitāds.

Klusēdami viņi steidzās pa ceļu uz priekšu. Viljams visiem spēkiem centās nepazaudēt nelaimīgo cietēja izteiksmi sejā.

Pie vārtiņiem viņi apstājās, un Džindžers, dziļi ievilcis elpu un pieņēmis tāda cilvēka izskatu, kurš sadūšojies bīstamam darbam, piegāja pie mājiņas parādes durvīm un spēcīgi pieklauvēja.

Mis Finča atdarīja durvis, un viņas bargā seja kļuva vēl bargāka.

—   Kas jums atkal te vajadzīgs? — viņa skadri noprasīja.

Džindžers aizkustinošā pazemībā un bijīgā pieklājībā noņēma cepuri un sacīja:

—   Lūdzu, vai mūsu draugs drīkstētu ieiet piejums un brītiņu atpūsties? Viņš ir ļoti saguris un saka, ka nespējot vairs tālāk paiet.

—    Protams… — kundzene iesāka, un bija skaidri redzams, ka teicamo viņa nobeigs ar kategorisku aizliegumu, bet tad viņas skatiens pievērsās Viljamam, kas šķietami tik satriekts un bezspēcīgs balstījās pret vārtiņiem, ka Duglass un Henrijs nespēja novērst no viņa apbrīnas pilnās acis. Mis Finča palika ar pusvārdā pavērtu muti. Pat raugoties no namdurvju sliekšņa, skats uz Viljamu bija visai briesmīgs.

—   Žēlīgā debess! — viņa, elpai aizraujoties, izdvesa. — Kas viņam noticis?

—   Ak, nekas, nekas, — Džindžers aizbildinājās. — Viss būs labi, ja vien atļausiet viņam ieiet un brītiņu atpūsties. Viņam… nekas sevišķs viņam nekait…

Duglass un Henrijs jau veda Viljamu, no abām pusēm balstīdami, pa celiņu uz durvju pusi.

—   Ievediet viņu šeit, — mis Finča izrīkoja, atvērdama durvis uz savu nelielo rītistabu. Acis viņai bija iedzirkstījušās — ne tik daudz līdzjūtībā pret cietēju, cik priekā par iespēju sodīt zēna mocītāju, lai tas būtu kas būdams.

—   Atguldiet viņu te uz dīvāna, — viņa sacīja.

Džindžers un Henrijs saudzīgi atlaidināja ļengano Viljamu

uz dīvāna. Jāteic, ka Viljams savu cietēja lomu smagi pārspīlēja. Patlaban viņš mazāk līdzinājās spēku zaudējušam, gandrīz ģībstošam zēnam nekā slimniekam, ko moka žults iekaisuma lēkme. Tomēr mis Finča to nepamanīja. Viņa ar caururbjošu skatienu paraudzījās uz Džindžeru.

—   Kas to izdarīja? — viņa noprasīja.

—    Ak… viņam drīz būs atkal labi… — Džindžers izvairīgi atteica. — Neviens to nav izdarījis… tas ir, es nevaru pateikt… man liekas… viņam noteikti drīz vien būs labi, lai tikai brītiņu dabū atpūsties.

Pat akls idiots bez pūlēm būtu sapratis, ka Džindžers cenšas kaut ko noslēpt. Kundzenes acis iezibējās vēl skadrāk. Elpa kļuva strauja kā medniekam, kas ticis zvēram uz pēdām.

—    Kas ir šo zēnu tik neganti apstrādājis? — viņa neparko neatlaidās.

Viljams atvēra acis un vārgā, dziestošā balsī ierunājās:

—   Nesaki viņai, Džindžer!

Nu mis Finčas acis kļuva asas kā šķēpu gali.

—    Es pieprasu, lai tu man to pasaki! — viņa pavēlēja Džindžeram.

—          Neviens to nav darījis, — Džindžers turpināja liegties.

—   Tas bija negadījums.

—   Nieki! — mis Finča uzsauca.

Viljams atkal atvēra acis un vēlreiz tai pašā vārgajā balsī atkārtoja:

—   Nesaki viņai, Džindžer. Viņš jau nemaz tā negribēja.

—  Karš tas bija?

—   Neviens, — Džindžers turējās stingri. — Es gribēju teikt — tas vienkārši bija negadījums. Galva… galva viņam cietusi eksplozijā. un vaigu viņš uzplēsa, kad pakrita skolā sporta laukumā.

Džindžers sprieda, ka rīkojas ļoti gudri. Pēcāk neviens nevarēs sacīt, ka viņš nav runājis patiesību.

—     Nestāsti man tādus pekstiņus! — kundzene dusmīgi uzsauca. — Nevienu no jums es neizlaidīšu ārā no šīs istabas, kamēr jūs man nepateiksiet, kas ar to nabaga puiku tik riebīgi apgājies.

Viljams vēl trešo lāgu atvēra acis un nomurmināja:

—   Nesaki viņai, — tomēr šoreiz piebilda: — Viņš ir lādzīgs, kad nav dzēris.

—  Kas nav dzēris? — mis Finča uzstāja.

—    Misters Mārkss. — Viljams izlikās, ka šie vārdi viņam izsprukuši neviļus, un tūliņ metās tos lalx&gt;t. — Nē, es neteicu, ka viņš to izdarījis. Vismaz viņš droši vien negribēja mani tik

Viljams atvēra acis un vārgā, dziestošā balsī ierunājās: — Nesaki viņai, Džindžer!

— Es pieprasu, lai tu man to pasaki! — viņa pavēlēja Džindžeram. stipri apstrādāt. Būs… būs jau labi. Viņš vienkārši bija sadzēries, un, kad ir sadzēries, tad nekad neapjēdz, ko dara.

—    Viņnedēļ viņš iekaustīja mani, — Džindžers skumīgi pavēstīja, — kad arī bija sadzēries. Iebelza man pa galvu un notrieca mani gar zemi. Es nelaimīgā kārtā patrāpījos viņam ceļā, kad viņš bija ierāvis. Bet… — it kā pūlēdamies vērst visu par labu, piebilda: — Skaidrā prātā viņš ir pavisam lādzīgs.

—   Tikai skaidrā prātā viņš ir dikti reti, — iestarpināja Duglass.

Mis Finča atkrita uz tuvākā krēsla un, valodu zaudējusi, blenza uz puikām. Beidzot, atguvusi spēju runāt, viņa izdvesa:

—   Jūs taču… jūs taču to nesakāt par misteru Mārksu — vidusskolas pārzini?

—  Jā, — Džindžers vientiesīgi apstiprināja, — par viņu gan.

—  B… b… bet tas tak nav iespējams, — mis Finča stostīdamās noteica tādā tonī, kādā runā pārbiedēts cilvēks, kas tomēr gatavs noticēt visļaunākajam.

—   Vai es tevi nelūdzu viņai neteikt? — Viljams satriekts nomurmināja. — Galu galā viņš jau piedzeras tikai katru otro dienu. Starpā vienmēr iznāk pa dienai, kad viņš ir skaidrā.

—  Bet, — kundzene elsa, — nav taču iespējams, ka kaut kas tāds visu laiku mūsu vidū noticis, bet mēs par to nekā nezinām.

—  Mēs gan visi zinājām, — sacīja Džindžers, — bet līdz šim brīdim turējām to noslēpumā.

—  Tu gribi sacīt, ka… visi zēni to zināja?

—  Jā, — atbildēja Džindžers.

—   Un jūs ar varu tikāt piespiesti turēt to noslēpumā?

—  Jā, — atbildēja Džindžers.

—  Tas ir drausmīgi, — kundzene nerimās, — drausmīgi! Un tomēr iespējams. Pietiekami ilgi esmu dzīvojusi pasaulē, lai zinātu, ka arī nekas tamlīdzīgs nav neiespējams.

Viņa paskatījās ārā pa logu un piepeši iesaucās: — Uzgaidiet mirkli! — un izskrēja ārā. Pēc pāris mirkļiem viņa atgriezās kopā ar gara auguma un drūma izskata vīrieti.

—    Nupat ieraudzīju misteru Poteru ejam garām, — viņa paskaidroja, — un iedomājos viņu paaicināt iekšā. Viņš ir skolas padomes loceklis, un, manuprāt, viņam tas jāzina.

Zibeņpuikas klusās šausmās raudzījās pārmijus no mis Finčas uz garo, drūmo vīrišķi. Notikumi nevirzījās gluži tā, kā viņi tos bija gribējuši ievirzīt. Aizrautīgā sašutumā mis Finča ņēmās ienācējam klāstīt:

—   Viņš taču ir piekāvis to nabaga puišeli. Zēni teica, ka tas turpinoties jau sen, ka visa skola, protams, to zinot, bet neviens nav uzdrošinājies paziņot. Te kaut kas nekavējoties jādara, Augustīn. Rīt tak ir skolas padomes sēde, vai ne? Tev šī nekrietnība jāceļ gaismā. Šaubu vairs nav nekādu. Sitie puišeļi

negribēja nekā atklāt. Man visu vajadzēja vilkšus izvilkt. Šodien viņš bijis reibumā un ne par šo, ne par to vienu zēnu nežēlīgi piekāvis. Paskaties uz ievainojumiem — tie runā ļoti skaidru valodu, vai ne? Jums uz karstām pēdām jātiek no šī subjekta vaļā. Viņš jāsaved aci pret aci ar šo puisēnu, un viņam jādzird liecības, ko šodien man deva zēni. Es viņus pazīstu un zinu, kur katrs dzīvo. Zēni jāatved uz skolas padomes sēdi, un padomes locekļiem jānoklausās tas, ko šodien dzirdēju es. Tāds stāvoklis ir neciešams, un tas nekavējoties jāizbeidz.

Viņa pagriezās pret zēniem, kas stāvēja, šausmās sastinguši un mēmi.

—    Atstājiet visu manā ziņā, zēni. Šis kungs ir mans līgavainis, viņš parūpēsies, lai jautājums tiktu izskatīts jau rīt pat skolas padomes sēdē.

Viljams ierunājās balsī, kas skanēja vārgi, it kā no liela tāluma:

—   Bet… bet… es tikai domāju, ka… ka…

—   Ko tu domāji, puisīt?

—   Ka jūs grasāties precēties ar veco… ar… nu, ar misteru Mārksu.

—   Es, vai? Kādas aplamības! Protams, ne! Tagad nu, mīļie zēni, ejiet savu ceļu. Lieta ir gaužām nopietna, un man ar misteru Poteru jānorunā, kā viss izkārtojams ātri un pamatīgi. Man sāk likties, ka vislabākais būs viņu nekavējoties apcietināt par zēnam nodarītajiem miesas bojājumiem…

Viljams jutās kā lietuvēna murgā.

—   Lūdzu, — viņš kaismīgi iesaucās, — lūdzu, nedariet to! Mēs visu sagudrojām, tāpēc ka…

—    Blēņas! Nesāciet nu atkal melst pasakas! Es ļoti labi redzu, kad jūs runājat patiesību un kad vienīgi cenšaties to subjektu aizstāvēt, jo jums no viņa bail. Un arī jūs daļēji esat vainīgi, ka neesat agrāk par to ziņojuši. Augustīn, man tā vien šķiet, ka vispareizāk būs, ja mēs jau šovakar aiziesim uz policijas iecirkni. Nav taču paciešams, ka bērni vēl kaut minūti ilgāk paliek hroniska žūpas varā… Vai stāvēsiet klusu, zēni! Tādā troksnī es nevaru pati savus vārdus sadzirdēt… Izvadi viņus ārā, Augustīn! Tas zēns tagad izskatās krietni atžirdzis.

Jau pēc mirkļa zibeņpuikas bija izstumti pāri slieksnim un durvis aiz viņiem cieši aizdarījās. Kā nemaņā viņi tenterēja projām pa ceļu.

—   Nu! — Džindžers pēdīgi ierunājās. — Vai tagad tu sajēdz, ko esi savārījis?

—   Vienmēr tu sagudro visādus plānus, un vienmēr beigās iznāk — redzi, kas… — piebilda Henrijs.

—   Ko jūs — visi taču runāja, ka viņš šo precēs… — Viljams dedzīgi aizstāvējās. — Vai arī to es būtu izdomājis? Plāns bija pavisam labs.

—   Tagad viņi vilksies uz policiju un pie vecā Mārka, un pie mūsu tēviem… — Henrijs pareģoja, — un mēs no tēviem dabūsim nāvīgas sukas, un ko tikai teiks vecais Mārķis, ja vien vēl mūs neiespundēs cietumā…

—    Es nekā neteiktu par cietumu, — ierunājās Duglass, iedomādamies visas tās vētras, kas pār viņu gāzīsies tuvākajā nākotnē. — Tur vismaz kādu laiku būtu miers.

—          Ha, man vienalga, kas tagad būs, — noteica Viljams,

—    tas plāns tik un tā bija baigi labs, un viss būtu iznācis pa pirmo, ja tikai…

—    Veči — ja tik viņa atkal nesadomā mūs tērpināt, — ieminējās Džindžers, — labāk laižam drīzāk projām.

Un viņi metās skriet, it kā briesmīgais sievišķis viņiem jau mītu uz papēžiem. Vienā ceļa līkumā viņi iedrāzās krūtīs nepazīstamai meitenei, turklāt tik spēcīgi, ka tiklab Viljams, kā meitene atjēdzās sēdus ceļa vidū… Tā bija ļoti glīta meitene ar tumšām acīm, smieklu bedrītēm vaigos un tumšiem, cirtainiem matiem. Viņa, šķiet, nemaz neapskaitās, ka bija notriekta gar zemi, tikai jauki pasmaidīja un teica, ka tas nieks vien esot. Tad viņa apsēdās ceļmalā zālē un sacīja:

—   Ja jau reiz pasēdēt, tad pasēdēt — te ir jauki un vēsi. Nāciet — atpūtīsimies brītiņu.

Puikām viņas smaids iepatikās. Tas uz brīdi iežūžināja aizmirstībā gan nule pārdzīvotās nepatikšanas, gan vēl lielākās nepatikšanas, kas bija gaidāmas. Tie sasēda zālē meitenei apkārt, un nezin kā un kāpēc drīz vien sākās sarunas gan par indiāņiem, gan par pirātiem. Zēni pastāstīja par labākajām zvejas un cīņu vietām un ko viņi darīs, kad būs kļuvuši par laupītāju vadoņiem un iekaros pasauli. Viņa bija no tām meitenēm, ar kurām varēja prātīgi parunāt. Viņa tik iejūtīgi piedalījās sarunā, ka zibeņpuikas aizmirsa ne vien to, ka viņa ir pieaugusi, bet aizmirsa arī nedienu jūru, kas draudēja viņus aprīt. Par indiāņiem viņa bija lieliski informēta un pastāstīja pat šo to, ko viņi vēl nezināja, un dziļi izprata viņu godkāro vēlēšanos iekarot pasauli. Viņa pati arī reiz bijusi apņēmusies to izdarīt. Tagad, zināms, saprotot, ka viņai tas neesot pa spēkam, bet šiem viņa novēlot labāku veiksmi. Viņa tiem iemācīja sasiet tādus mezglus, kādus tie vēl nebija pratuši siet. Un, kad valodas novirzījās uz tauriņiem un kukaiņiem, tad likās, ka viņa zina itin visu, ko vien cilvēks var zināt par tauriņiem un kukaiņiem.

Kad pēdīgi viņa savāca savus sainīšus un sacīja: — Nu gan man jāceļas un jāiet tālāk, — zibeņpuikas no jaukā sapņa atgriezās īstenības murgā.

—    Kas jums vainas? — meitene apvaicājās, redzot raižu mākoni nolaižamies pār puiku sejām.

Viņi nemaz negrasījās tai savas bēdas stāstīt, bet kaut kā vārds pa vārdam viss nāca gaismā.

—   Mēs dabūjām zināt, ka šis precēšoties…

—    Un viens puika pastāstīja, ka viņam citā skolā bijis apprecējies pārzinis, un šā sieva to vien zinājusi kā izokšķerēt, ko puikas dara, un nosūdzēt…

—    Un Viljama māte reiz pazinusi vienu sievieti, kas nav apprecējusies ar vīrieti, ar ko bijusi saderināta, jo viņš dzēris…

—   Un mēs aizgājām pie šitās mis Finčas un sastāstījām, ka viņš ir dzērājs un piekāvis Viljamu, un tāpēc Viljamam tāda galva un tāds ģīmis… Ar galvu un ģīmi viņam bija tā gadījies, un tagad viss sanāca ļoti labi īstā reizē.

—   Mēs cerējām, ka šī tikai viņam pateiks, ka neprecēsies ar viņu…

—   Bet šī saka, ka nemaz nedomājot ar viņu precēties. Un tad uzreiz sadabūja kaut kur vienu tādu garu vīrieti — esot skolas padomes priekšnieks un vis… un nu viņi abi taisījās iet uz policiju…

—  Un šī nemaz negribēja klausīties, kad mēs gribējām viņai izstāstīt patiesību, un…

—   Un nu mums būs vislielākās ziepes mūžā…

—  Jo viņš nemaz nav dzērājs un…

Meitene smējās tā, ka viņai vajadzēja noslaucīt asaras.

—    Ak vai, cik jocīgi, cik traki, traki jocīgi! Bet jums nav jābaidās, jums šitā notikuma dēļ nemaz nav jābaidās. Viss būs labi. Es tūliņ aiziešu un viņai visu izskaidrošu, un apsolu, ka jums nekādas ziepes nebūs.

—  Jā… — drūmi noteica Viljams, — tas jau izklausās dikti jauki. Bet ziepes mums būs tik un tā. Jūs nepazīstat veco Mārki.

—   Veco Mārķi es pazīstu, — meitene sacīja, — un apsolu, ka ziepju nebūs. Lieta, redziet, ir tāda, — viņa, ar jaukajām vaigu bedrītēm smaidīdama, sacīja: — Ar to dāmu es rados neesmu, bet es esmu tā mis Finča, ko viņš precēs.

Vājā vieta

Redziet, — sacīja Džemisons Džemisons,

—    mēs visi esam cilvēki. Tas ir ļoti svarīgs punkts. Jums jāpiekrīt, ka mēs visi esam cilvēki.

Džemisons, deviņpadsmit un trīseeturtdaļas gadu vecs, bija ārkārtīgi daiļrunīgs. Viņš apklusa drīzāk tāpēc, lai radītu retorisku efektu, nevis tāpēc, ka tiešām gribētu dzirdēt apstiprinājumu saviem vārdiem. Auditorija, kur nevienam vēl nebija pilni deviņpadsmit, vienprātīgi piekrita dzirdētajam.

Viņi visi ir cilvēki. To neviens neapstrīdēja.

—    Tātad, — Džemisons Džemisons runāja tālāk, aizvien stiprāk iekarsdams par tematu, — būdami cilvēki, mēs visi esam vienlīdzīgi. Un kā vienlīdzīgiem mums visiem jābauda vienādas tiesības. Vai kāds to noliegs?

Roberts Brauns, kura istabā sapulce notika, dedzīgi paliecās uz priekšu. Sapulce viņam varen gāja pie sirds. Nepatīkama bija vienīgi jaunākā brāļa Viljama (vienpadsmit gadu) klātbūtne. Neizprotama pārpratuma dēļ kāds bija Viljamu ielaidis istabā, un vēl mazāk saprotama pārpratuma dēļ neviens viņu nebija izdzinis ārā, un nu jau bija par vēlu. Viljams nedarīja nekā tāda, kāpēc būtu izraidāms. Rokas uz ceļiem salicis, viņš sēdēja pavisam nekustīgi, acis no nekārtīgā matu ērkuļa apakšas kā liptin pielipušas runātājam, mute pusviru. Nebija ne mazāko šaubu, ka runa uz viņu atstājusi dziļu iespaidu. Bet Roberts tomēr vēlējās, kaut brāļa istabā nebūtu. Viņam likās, ka tāda puišeļa klātbūtne kaut kā apgāna nobriedušās inteliģences gaisotni saietā, kur vairums dalībnieku bija koledžu pirmā kursa studenti.

Taču nevienam citam laikam iebildumu nebija, tāpēc viņš apmierinājās ar to, ka izlikās Viljamu neredzam.

—    Tātad, — Džemisons Džemisons turpināja, — jājautā, kāpēc tad mēs visi neesam vienlīdzīgi? Kāpēc citi ir bagāti, bet citi nabagi? Kāpēc vieni strādā, bet otri ne? Pasakiet man — kāpēc?

Atbildes nebija. Dzirdēja vienīgi apbrīnas pilnu dziļu elpas ievilkšanu.

Džemisons Džemisons, kura vecāki nezin kāpēc* bija izspēlējuši muļķīgu joku, ielikdami viņam kristāmvārdā viņa paša uzvārdu, un cilvēkiem, kas viņu uzrunāja pilnā vārdā, visnotaļ likās, ka viņi jaunekli kaut kā izjoko, ar blīkšķi trieca dūri pret galdu.

—   Tāpēc kādam jāuzņemas pienākums padarīt mūs visus vienlīdzīgus, vienīgi tā ir panākama taisnība. Vai jūs man piekrītat? Nauda jādod tiem, kam tās nav, un jāatņem tiem, kam tās ir par daudz. Mēs gribam vienlīdzību. Negribam vairs ciest tirāniju. Strādnieku šķirai jāiemanto brīvība. Kas to izcīnīs?

Viņš iebāza roku svārku krūtežā un, galvu pieliecis, drūmi noraudzījās klausītājos.

—   Kas? — klausītāji izdvesa.

—  Te, redziet, pienīik kārta boļševikiem.

—   Boļševikiem? — Roberts, šausmu pārņemts, iesaucās.

—    Boļševiki liek drausmīgi pārprasti un… nomelnoti, — Džemisons Džemisons aizrautīgi atspēkoja negaidīto izsaucienu. — Nekrietni pārprasti un… — viņš nejutās īsti drošs par savu deklarāciju, tāpēc kvēlo apgalvojumu nobeidza krietni rāmāk, — kā jau pirmāk sacīju, — vēl vaļsirdīgi piebilzdams,

—   es gan neesmu bijis tiešā saskarsmē ar Ļeņinu, bet esmu par to lasījis vienā žurnālā un tāpēc man par to šis tas ir zināms. Boļševiki grib visu sadalīt vienlīdzīgi, un tas tad ir pareizi, vai ne? Tāpēc, ka mēs visi esam cilvēki un līdz ar to esam vienlīdzīgi, un mums ir vienādas tiesības. Tas, jādomā, visiem ir skaidrs? Vai kāds, — viņš pārlaida auditorijai kvēlu, zvērojošu skatienu, — gribētu sacīt, ka es runāju nepatiesi?

Neviens to negribēja. Viljams, kas sēdēja caurvējainā vietā, nošķaudījās, par ko Roberts viņu ar skatienu iznīcināja.

—   Tātad, — orators turpināja, — es ierosinu izveidot Boļševiku apvienību kā izejas punktu. Boļševiki, raugiet, ir aizgājuši pārāk tālu, l^et mēs piebiedrosimies boļševiku partijai un attīrīsim to no visa, kas tur pagaidām nav īsti pareizs. Nu, vai gribat iestāties apvienībā?

Visi vienlīdzīgie cilvēki ar vienādajām tiesībām ļoti dedzīgi nosolījās piedalīties. Džemisona Džemisona daiļrunība bija viņus iekvēlinājusi līdz dvēseles dziļumiem. Pat Viljams spiedās uz priekšu, lai pierakstītos, bet Roberts bargi viņam pavēlēja nemaisīties pa kājām.

—   Bet es tak ticu tam visam, ko jūs gribat darīt, — Viljams aizrautīgi apgalvoja. — Tam, ka jāatņem citiem nauda un ka mums nevajadzēs strādāt.

—   Tu mani būsi pārpratis, mans jaunais draugs, — nopūzdamies sacīja Džemisons Džemisons, — bet mums vajadzīgs liels biedru skaits. Tāpēc nav nekāda pamata…

—   Ja tas knēvelis tiks uzņemts, tad es nestājos iekšā, — Roberts apņēmīgi paziņoja.

—    Mēs jau varētu nodibināt Jaunatnes sekciju, — viens ieminējās.

Tā arī tika izdarīts. Viljams kļuva par Reformēto boļševiku apvienības Jaunatnes sekciju. Viņš tūliņ noraidīja priekšlikumu paplašināt Jaunatnes sekciju. Viņš labāk vēlējās sekciju aizpildīt viens pats.

Drīz vien Viljams sāka dārzā zem lauru krūmiem rīkot sapulces un teica daiļskanīgas runas auditorijai, kas sastāvēja no dažiem narcišu ceriem, un kam lāgiem piebiedrojās arī kaimiņmājas runcis.

Viljams teica daiļskanīgas runas auditorijai, kas sastāvēja no dažiem narcišu ceriem, un kam lāgiem piebiedrojās arī kaimiņmājas runcis.

—   Visiem vajag būt vienlīdzīgiem! — Viljams kvēli sludināja. — Vajag, lai visiem ir daudz naudas. Visi ir cilvēki. Tāda tak ir jēga, vai ne?

Kaimiņmājas runcis ar pakaļkāju pakasīja ausi un piemiedza vienu aci.

—   Nu tad skaidrs, — Viljams turpināja, — kādam jāsāk kaut ko darīt.

Nākamajā reizē Reformēto boļševiku apvienība atkal pulcējās Roberta istabā. Viljams neko neatstāja nejaušības ziņā. Viņam bija palaimējies noklausīties, ka Roberts kādam sacīja — šoreiz jau nu gan sīko nelaidīšot tuvumā, tāpēc viņš iekārtojās zem Roberta gultas, kamēr vēl neviens nebija atnācis. Pirms Roberts aizvadīja Džemisonu Džemisonu uz oratora krēslu, respektīvi gultu, viņš pārlaida istabai bargu un aizdomīgu skatienu. Tad tika atklāta sapulce.

—   Biedri, — Džemisons Džemisons iesāka, — ceru, ka mēs visi šo laiku esam pavadījuši auglīgās pārdomās un vēl jo ciešāk sevī nostiprinājuši uzticību taisnajai lietai. Nu ir pienācis laiks rīkoties. Mums jāsāk kaut ko darīt. Ja mums būtu nauda, ne tikai tie nožēlojamie graši, ko mums novēl mūsu tēvi, mēs varētu sacelt ļaudis kājās, mēs varētu…

Šai mirklī Viljams, kas bija ierāvis nāsīs krietnu devu putekļu, skaļi nošķaudījās, un Roberts tūliņ metās pagultē. Burkšķī, kas nu tur izcēlās, Viljams dziļi ielaida zobus Džemisona Džemisona potītē: ja jau jācieš, lai cieš arī kāds no viņiem.

—   Kāpēc es nevaru piedalīties? Es esmu tāds pats boļševiks kā jūs visi.

—   Nekā, tev ir pašam sava sekcija, — Roberts nikni atcirta.

Džemisons Džemisons vēl aizvien stāvēja uz vienas kājas,

otru auklēdams abām rokām un aiz sāpēm (laimīgā kārtā) nespēdams izteikt ne vārda.

—   Paskaties vien! — Roberts nerimās. — Varbūt tu esi viņu sakropļojis uz visu mūžu, bet viņš ir kustības dzīvība un dvēsele, un ko viņš iesāks, ja viena kāja būs sakropļota? Tev visu mūžu vajadzēs viņu uzturēt, ja viņš ir uz visu mūžu sakropļots, un, kad boļševiki tiks pie varas, tavas asinis šķīdīs, un man, nudien, nebūs tevis žēl, — viņš ļaunīgi nobeidza.

Džemisons Džemisons vārgi pasmaidīja.

—   Būs jau labi, biedri, — viņš sacīja Robertam. — Ceru, ka Taisnās lietas labā es spēšu paciest lielākas sāpes nekā šīs vien.

Viljams bez žēlastības tika izmests no istabas kāpņu laukumiņā.

—   Darbojies ar savu stulbo sekciju un neiedomājies mūs vēl kādreiz traucēt! — Roberts uzsauca atvadām.

Tagad Viljams sāka saprast, cik svarīgs ir liels biedru skaits, un nolēma sekciju paplašināt.

Berzēdams sānu, kas bija cietis, kad viņu izgrūda kāpņu laukumiņā, un ļoti saniknots, viņš nokāpa lejā un izgāja ārā uz ceļa. Netālu no vārtiņiem viņš satika Viktoru Džemisonu, Džemisona Džemisona jaunāko brāli, kurš skatījās uz Roberta istabas logu, kas vīdēja caur koku lapotni.

—  Tagad viņš tur augšā runā, — zēns nicīgi nomurdēja.

—   Vai varbūt nerunā?

Nicīgais tonis bija kā eļļa Viljama prāta sabangoto ūdeņu nomierināšanai.

—    Es nupat viņam pamatīgi iekodu, — Viljams pieticīgi pavēstīja.

Abi puikas, draudzīgi saķērušies, sāka iet pa ceļu uz priekšu. Jau nākamajā līkumā viņi satikās ar Džordžu Bellu. Tā vecāko brāli Ronaldu Viljams bija atstājis Roberta istabā stāvam atspiedušos pret kamīnu un apbrīnojam sevi spogulī. Ronalds bija sācis audzēt garus matus un cerēja, ka tie jau tiktāl paaugušies, lai visi to redzētu.

—   Ko šie tur jūsu mājā dara? — Džordžs ziņkārīgi jautāja.

—   Viņš man nesaka ne vārda. Tas esot baigais noslēpums. Saka — tagad neviens to nedrīkstot zināt, bet pienākšot diena, kad to uzzināšot visa pasaule. Tā viņš saka.

—  Ha! — nicīgi iesaucās Viktors. — Runā. Nekā cita jau viņi nedara — tikai runā.

—  Sameklēsim vēl kādus, — Viljams sacīja, — un es jums visu izstāstīšu.

Tā kā bija sestdienas pēcpusdiena, viņi drīz vien sameklēja vēl kādus, un visa kompānija devās uz lapeni Viljama mājas dārza galā. Bija salasījušies galvenokārt visu augšstāva sapulces dalībnieku jaunākie brāļi.

Viljams nostājās priekšā par runasvīru un iebāza vienu roku žaketes krūtežā — uz mata, kā to bija darījis Džemisons Džemisons.

—         šie tur nodibinājuši tādu apvienību, — viņš stāstīja,

—   un arī mani pataisīja tanī par sekciju, un es atkal jūs visus varu pataisīt par sekcijām. Jūs tātad visi esat sekcijas. Skaidrs? Nu, un tad šie saka, ka mēs visi esam cilvēki un visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Nu un tad, kad visi ir vienlīdzīgi, tad nevajag būt, ka mums ir mazāk naudas un visādu mantu nekā citiem. Tā vini runā, un es to visu dzirdēju.

Izdzirdējis Viljama pazīstamo balsi, pienāca arī kaimiņmājas runcis un pabāza galvu lapenē, bet ar labi nomērķētu sprunguli tika aizdzīts. Uzmetis Viljamam pārmetumu pilnu skatienu, kaķis aizmuka.

—  Un šodien šie sacīja, — Viljams turpināja, — ka pienācis laiks rīkoties un ka mums esot tikai tie nožēlojamie graši, ko tēvi iedod; un tad viņi mani atrada, un es iekodu viņam kājā, un viņi mani izmeta ārā, un es varu saderēt, ka sānā man ir liels zilums, bet varu saderēt, ka viņam tai kājā nav nekāds mazais.

Aplausu sumināts, viņš apsēdās, un Džordžs, pēkšņā biedriskuma rosinātā devībā, izvilka no kabatas garu, cietu konfekti, ko palaida apkārt katram mazliet pasūkāt. Tas uz brīdi satricināja sapulces harmonisko noskaņojumu, kad Viljama labākais draugs Džindžers tika apsūdzēts liela kumosa nokošanā, bet Džindžers taisnojās, ka tas viņam mutē atlūzis «pats no sevis»; konfektes īpašnieks ar tādu aizbildināšanos negribēja samierināties un jau nožēloja savu dāsnumu. Viljams strīdniekus tomēr izšķīra, un miers atkal tika nodibināts, kad Viktors Džemisons palaida apkārt limonādes pudeli.

Tad Viljams piecēlās, lai teiktu otru runu.

—  Mēs, redziet, visi esam sekcijas, tāpēc darīsim to pašu, ko dara viņi. Viņi grib būt vienlīdzīgi, tāpēc ka visi ir cilvēki, un tāpēc mēs arī būsim vienlīdzīgi.

—  Ar ko vienlīdzīgi? — iejautājās Duglass, kura brālis arī bija iestājies Džemisona apvienībā un slepeni nopircis sarkanu kaklasaiti, kuru atklātībā gan neuzdrošinājās valkāt, bet, paslēpies aiz koka, uzsēja, iedams uz Viljama māju, un aiz tā paša koka noraisīja, kad atgriezās no Viljama mājas.

—  Vienlīdzīgi ar viņiem, — sacīja Viljams. — Padomājiet vien par visu to, kas viņiem pieder. Naudas taču viņiem kā spaļu — daudz vairāk nekā mums, un viņi var nopirkt visu, ko grib, un palikt augšā uz vēlajām vakariņām, un iet, kuip iedomājas, vēlu vakarā, un ēst, kas tik ienāk prātā, neviens viņiem to neliedz un neatgādina, ka viņi var pārēsties un tad būs tik slikti kā viņreiz, un viņi smēķē un neiet skolā, bet iet uz ķinīti, un viņiem pieder nezin kas viss — velosipēdi un atskaņotāji, lepnas pildspalvas un rokaspulksteņi, bet mums nav nekā. Mēs arī esam cilvēki un gribam būt vienlīdzīgi, kāpēc lai mēs neesam vienlīdzīgi, un nu ir pienācis laiks rīkoties. Viņi paši tā teica.

Iestājās klusums.

—   Bet… — Duglass vilcinādamies iebilda, — mēs taču nevaram tās mantas vienkārši atņemt?

—  Varam gan, — sacīja Viljams. — Varam, ja esam boļševiki. Viņi paši tā sacīja. Dn mēs visi esam boļševiku sekcijas. Viņi mani iecēla par sekciju, un es iecēlu jūs. Skaidrs? Tāpēc mēs varam ņemt visu, kad gribam būt vienlīdzīgi. Skaidrs? Mums jākļūst vienlīdzīgiem.

Sinī brīdī sapulci pārtrauca seniorboļševiku iznākšana pa mājas sāndurvīm; visiem bija bargi apņēmīgs izskats. Duglasa

brālis demonstratīvi darbojās ar pirkstiem ap sarkano kaklasaiti; Ronalds uzvilka cepuri krietni dziļi uz acīm, lai izskatītos vairāk pēc sazvērnieka; Džemisons Džemisons viegli piekliboja un pacietīgi uzsmaidīja Robertam, kas vēl joprojām nebeidza atvainoties par Viljama nedarbu. Un tad pavasara spirgtā vējpūta līdz slepeno klausītāju ausīm atnesa izšķirošos vārdus:

— Tātad nākamotrdien!

Nākamā otrdiena atausa dzidra un saulaina, un nekas neliecināja, ka šī būs viena no tām dienām, kurās izšķiras pasaules liktenis.

— Mēs arī esam cilvēki un gribam būt vienlīdzīgi, kāpēc lai mēs neesam

vietdūlzīgi?…

Seniorboļševiki satikās no rīta. Viņi apsprieda iespēju nodibināt kontaktu ar «centru», tomēr neviens nezināja tā tiešo adresi un to, cik liela marka nepieciešama sūtījumiem uz Krieviju, tāpēc nekādi tālāki soļi šai virzienā nelika sperti.

Pēcpusdienā Roberts iegāja bibliotēkas istabā pie tēva. Seja jauneklim bija dziļi nopietna un apņēmīga.

—   Redzi, tēt, esam — vairāki no mums — nākuši pie slēdziena. Pasaulē nevalda taisnība. Mēs visi esam cilvēki. Ir pienācis laiks rīkoties. Tāpēc visi esam apņēmušies šodien runāt ar tēviem un izskaidrot tiem stāvokli. Viņi ir pārprasti un nomelnoti, bet mēs attīrīsim visu nepareizo nost. Redzi — mēs visi esam cilvēki, un ir pienācis laiks rīkoties. To mēs izlēmām. Visiem ir vienādas tiesības, jo mēs visi esam cilvēki.

Roberts apklusa, iebāza pirkstu starp rīkli un apkaklīti, it kā tā būtu sākusi neciešami spiest, pēc tam pieglauda matus. Satraukumā viņam gandrīz aizrāvās balss.

—   Nezinu, vai esmu pietiekami skaidri izteicies, — viņš vēlreiz atsāka.

—   Neesi vis, draudziņ, — tēvs rāmi kā nomierinādams atteica. — Lai nu ko tu būtu gribējis sacīt… Varbūt tevi nomāc karstais laiks — vai pavasara gaiss? Tev vajadzētu iedzert kaut ko vēsu un tad uz pāris stundām atgulties.

—  Tu nesaproti, — Roberts izmisis viņu pārtrauca. — Jautājums ir par civilizācijas izdzīvošanu vai bojāeju. Redzi — mēs visi esam cilvēki, un visi vienlīdzīgi, un mums visiem vajag vienlīdzīgas tiesības, bet tomēr vēl aizvien ir tā, ka vieniem pieder visi labumi, bet citiem nav nekā. Tāpēc, redzi, mēs nolēmām rīcību sākt tieši paši savās mājās, panākt tur vairāk taisnības, panākt, lai mūsu tēvi sadala naudu vienlīdzīgāk un dod mums mūsu pienācīgo tiesu, bet pēc tam mēs dosimies mācīt citus cilvēkus, lai arī tie sadala visus labumus un mantu godprātīgāk. Saproti, mums ar savu rīcību jāievieš taisnība pašu mājās. Mēs visi esam cilvēki, mums ir vienādas tiesības.

—  Jāteic, ka jūs savās prasībās esat gaužām pieticīgi, — sacīja Roberta tēvs. — Vai tad ar pusi jums pietiktu? Vai tu esi pārliecināts, ka negribētu mazdrusciņ vairāk par pusi?

Tādu iebildumu Roberts ar nevērīgu rokas mājienu noraidīja.

—  Nē, — viņš teica, — tev jau paliek pārējie, kas jāuztur. Bet mēs visi nolēmām šodien to pieprasīt no tēviem, tad mums radīsies zināms uzkrājums, lai varētu sākt darboties plašāk. Apvienība bez uzkrājumiem ir nolemta izputēšanai. Bez tam šāda jūsu rīcība noderētu par priekšzīmi citiem tēviem visā pasaulē. Redzi…

Šai brīdī ienāca Roberta māte.

—   Kāpēc tavā istabā tāda nekārtība, Robert? Ceru, ka tur nav vandījies Viljams.

Roberts nobāla.

—  Viljams! — viņš aizelsies izdvesa un aizskrēja pārbaudīt.

Jau pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, gandrīz neprātīgs aiz niknuma.

— Mans rokas pulkstenis! Mans naudasmaks — nekā vairs nav!

Priekšnamā viņš paķēra no vadža cepuri un metās uz ārdurvīm. Tēvs, viegli atspiedies pie bibliotēkas istabas durvju stenderes, smīnēdams viņu vēroja.

Un tad atskanēja žēlabu sauciens no dārza:

—  Mans divritenis arī pagalam! Šķūnītis tukšs!

Ticis ārā uz ceļa, viņš saskrējās ar Džemisonu Džemisonu.

—  Zagļi ielauzušies! — aizgūtnēm stāstīja Džemisons Džemisons. — Man paņemta visa nauda. Un fotoaparāts. Nelieši! Viņi jāmeklē rokā uz karstām pēdām.

Drīz vien saradās arī citi Boļševiku apvienības biedri, visi izmisīgi vaimanādami par pazudušiem dārgumiem.

—        Tie nevarētu būt zagļi un laupītāji, — sprieda Rol^erts.

—  Kāpēc piemeklēti esam tikai mēs?

—   Vai tu domā, ka tas varētu būt kāds no valdības, kas izzinājis, ka mēs esam boļševiki, un grib mūs iebiedēt?

Džemisons Džemisons uzskatīja to par ļoti iespējamu, un viņi turpat ceļa vidū sāka satraukti to pārspriest, cits ar cepuri galvā, cits bez cepures, bet tā uzbudināti, ka runāja visi reizē.

5-2283 65

Un tad ceļa viņā galā parādījās zēnu bariņš — traki jautri un nebēdīgi zēni. Rokā visiem bija konfekšu turzas, no kurām tie pilnām mutēm ēda paši un tikpat dāsni cienāja cits citu. Vienam rokā bija arī fotoaparāts, pareizāk sakot — fotoaparāta paliekas, jo zinātkārā jaunatne to bija jau pamatīgi pārveidojusi. Citiem ap tievajām roķelēm aplikti prāvi rokaspulksteni. Viens — bariņā visklusākais — pūta kuplus dūmus no cigaretes. Pa ceļmalu gar pašu grāvi kāds pusducis zēnu pūlējās sasēst uz viena divriteņa. Kad ritenis ar visu kravu iegāzās grāvī, pārējiem bija lielu lielie smiekli. Zēni bija ļoti priecīgi. Viņi ejot pat uzdziedāja.

Un tad ceļa viiui galā parādījās zēnu baririš — traki jautri un nebēdīgi zēni.

—  Mēs bijām ķinītī!

—  Vislabākajās vietās.

—  Sapirkāmies lērumu konfekšu un vēl mutes harmonikas.

—   Mums nu ir velosipēds, fotoaparāts un divi rokaspulksteņi, viena pildspalva, viens skūšanās aparāts un futbola bumba, un vispār ļoti daudz mantu.

Dusmās nobāluši, seniorboļševiki devās uzbrukumā. Juniorboļševiki turējās varonīgi, izņemot to, kas bija smēķējis cigareti, bet arī tas kļuva par gļēvuli fiziska, ne morāla iemesla dēļ, kad klusītēm aizlavījās uz māju. Homēra apdziedāšanai cienīgā kaujā, kas tagad sekoja, cīņas gaitā mijās apsūdzības ar taisnošanos.

—  Riebīgie zaglēni!

—  Jūs paši teicāt, ka visiem jābūt vienlīdzīgiem, kāpēc gan dažiem jāsarauš vieniem pašiem visa manta. Tā jūs sacījāt.

—  Atdod!

—  Kāpēc gan tu domā, ka tev tas vajadzīgs, bet man ne? Jūs taču paši teicāt, ka pienācis laiks rīkoties.

—  Tu esi to sabojājis!

—  Tas tikpat labi ir mans, kā tavs. Mums visiem vienādas tiesības. Mēs visi esam cilvēki.

Kauja tomēr bija nevienlīdzīga, un junioru atzarojums, atdevis laupījumu un saņēmis sodu, nekārtībā atkāpjoties, aizbēga. Seniorboļševiki skumjā maigumā savāca savu cietušo mantību un lēnām, klusēdami aizgāja pa ceļu.

*  * *

—  Kā ar to jūsu apvienību… — misters Brauns pēc vakariņām ieminējās.

—  Ar to ir cauri, — sacīja Roberts. — Mēs to likvidējām. Nolēmām, ka nekā jēdzīga tai lietā nav. Bijām to iedomājušies pavisam citādi.

—  Bet vēl nupat pēcpusdienā jūs par to stāvējāt un kritāt. Par taisnīgu sadali un tamlīdzīgām lietām.

— Jā, — Roberts nenoliedza. — Izklausās jau ļoti jauki. Un viss arī ir jauki, kamēr var saņemt savu daļu no citu mantas, bet, kad citi sāk ķerties klāt tavai mantai, tad ir pavisam citādi.

—  Āre! — noteica misters Brauns. — Tur tā vājā vieta. Man prieks, ka esat to sapratuši.

Glābšanas operācija

Visbriesmīgākais, kas man nedod mieru, ir tas… — Viljams atkal bija uzsēdies mugurā savam iemīļotajam jājamzirdziņam,

—      ka esmu velti nodzīvojis visus sitos gadus un vēl nekā neesmu izdarījis.

—  Nu, izdarījis tu esi diezgan daudz, — aizrādīja māte.

—  Savu reizi esi izdauzījis visus mūsmājas logus, divreiz uzspridzinājis ūdenskarsētāju, slidinādamies sapostījis parketu un priekšnama paklāju briesmīgi noķēzījis ar darvu.

—  Vai tad tā ir mana vaina, ja visi ceļi nodarvoti? — atsaucās Viljams, šādas apsūdzības smagi aizvainots. — Kaut kur taču man jāstaigā, vai ne? Lidot es neprotu. Nav godīgi apvainot mani par to, ka citi noklāj ceļus ar darvu. Bet es jau nemaz nedomāju par tādiem darbiem. Es domāju par tādiem, kas cilvēku dara slavenu. Par kuriem cilvēkiem ceļ pieminekļus. Es gribēju sacīt to — cik briesmīgi ir, ka esmu nodzīvojis visus šitos gadus un neesmu izdarījis nekā tāda, lai pasaule daudzinātu manu vārdu.

— Gan pasaule vēl izdaudzinās tavu vārdu, — noteica lielais brālis, kas bija ienācis istabā, kamēr Viljams gaudās. — Varu saderēt uz visu savu naudu, ka mēs vēl pieredzēsim dienu, kad tevi pakārs.

Viljams izlikās piezīmi nedzirdējis, tikai uzmeta Robertam iznīcinošu skatienu, ar kuru pats klusībā traki lepojās.

—  Es gribu sacīt, — viņš turpināja sarunu ar māti, — ka, izniekojot tik daudz laika, cik man jānotērē, kuļoties pa skolu, man nekad nav bijis iespējams padarīt kaut ko tādu, par ko pasaule daudzinātu manu vārdu. Deru, ka es jau sen būtu slavens, ja nevajadzētu tik daudz laika velti notērēt skolā.

—  Varētu gandrīz sacīt, ka tu jau tiešām esi kļuvis slavens, — viņu pārtrauca Roberts, kuru iznīcinošais skatiens tomēr nebija spējis iznīcināt. — Vismaz vairākām jūdzēm tālā apkaimē ikviens, tevi ieraudzījis, zina, ka gaidāms kas nelabs. Varētu sacīt, ka arī tā ir slava.

—  Ko tad tu tā būtu varējis paveikt, mīlīt? — misis Brauna aši ievaicājās, redzēdama, ka Viljams taisās pienācīgi atsaukties uz brāļa izaicinājumu.

—   Es būtu kaut ko izgudrojis, — Viljams atbildēja, atkal atgriezdamies pie temata par netaisnībām, kas viņam jācieš.

—   Paskaties vien, ko tikai citi visu nav izgudrojuši pa to laiku, kas man pa tukšo paiet skolā! Es jau izgudroju, kā apturēt, lai misis Botas skurstenis nekūp. Izgudrojums bija labs, tikai ar to skursteni kaut kas nebija kārtībā. Bet varbūt es būtu notvēris kādu noziedznieku. Uz noziedznieku ķeršanu man būtu nags pa pirmo, tikai nekad nav bijis izdevības. Varu saderēt, ka man jau būtu uzcelts piemineklis par noziedznieku tvarstīšanu, ja nevajadzētu visu laiku nonīkt skolā.

Viņš vēl nebija lāgā beidzis par noziedzniekiem, kad kalpone pieteica misis Botu un Roberts veikli izslīdēja no istabas. Viljams gan palika, taču ne tāpēc, ka priecātos par misis Botas ierašanos, bet tāpēc, ka gribēja, tiklīdz viešņa būs aizgājusi, turpināt ar māti uzsākto sarunu. Viņš bija izdomājis milzum daudz darbu, ar kuriem varētu kļūt slavens, ja nebūtu spiests savas jaunības vērtīgākās dienas noniekot skolā. Viņš būtu atklājis kādu jaunu kontinentu. Būtu džungļos savaldījis milzīgus lauvu barus. Būtu varbūt pat nodibinājis sakarus ar Marsu…

—  Es skaidri zinu, ka līdz šim laikam man jau būtu sacelts simtiem pieminekļu visā pasaulē, — viņš dusmīgi nomurdēja.

—  Ko tu, bērniņ, sacīji? — apvaicājās misis Bota, kas bija maķenīt pakurla.

—  Neko, neko, — Viljams drūmi attrauca.

Māte uzmeta viņam nemierīgu skatienu.

— Vai tu negribi iziet ārā paspēlēties? — viņa jautāja.

—  Paldies, nē, — Viljams atbildēja.

—  Tad labāk ej un ķeries pie mājas darbiem, kas uzdoti uz rītdienu, — mudināja misis Brauna, kurai nepavisam vairs negribējās klausīties nebeidzamajās valodās par to, cik nevajadzīga un nelietderīga ir skola. Tas Viljamam bija mūžīgas neapmierinātības avots, un ģimene jau sen visus viņa argumentus zināja no galvas.

—   Pie mājas darbiem! — Viljams atkārtoja un dobji iesmējās.

Misis Bota uzlūkoja viņu ar interesi.

—  Ziniet, mīļā, — viņa bilda misis Braunai, — man šķiet, viņam vajadzētu iedot nedaudz Gregorija pulvera. Tās, protams, ir vecmodīgas zāles, bet pret šiuīdām žultslēkmēm pats labākais līdzeklis.

Viljams uzmeta viņai skatienu, kas (viņa iztēlē) lika stipriem vīriem drebēt kā apses lapām. Bet misis Brauna ne aci nepamirkšķināja.

—  Jā gan, vainīga žults… to viņam jau sejā var redzēt, — misis Brauna it dedzīgi apgalvoja.

Ne vārda vairs nebildis, Viljams lēni un majestātiski izgāja no istabas. Taču priekštelpā viņš palika stāvam, lai noklausītos, vai istabā palicējas nesāks aprunāt viņu. Viņš pat jutās nedaudz vīlies, kad tas nenotika. Misis Bota teica ko pavisam citu:

—  Gribēju jūs uzaicināt nākamnedēļ uz tēju, mīļā. Botijs, raugi, aizbrauca neilgā atvaļinājumā uz Skotiju, un es jūtos ļoti vientuļa…

Viljams apcirtās un aizgāja. Viņu nepavisam neinteresēja misters Bots (kuru sieva allaž mīlīgi dēvēja par Botiju), strupais resnītis, kas ražoja «Bota mērci» un dzīvoja muižā, un kura labsirdība kaimiņu acīs kompensēja viņa izglītības un smalkas audzināšanas trūkumu.

Viljamu neinteresēja nedz misters Bots, nedz ari misis Bota — liela, kupla sārtvaidze ar zeltainiem matiem, neizglītota un labestīga. Viljamu patlaban interesēja vienīgi viņa paša persona un neiemantotā slava.

—   Vienpadsmit gadu, — viņš sarūgtināts uzticējās lietussargu statnim, — un vēl itin nekā dzīvē neesmu paveicis, noņēmies vienīgi ar aritmētiku, ģeogrāfiju un tamlīdzīgām nevajadzīgām būšanām.

Un tad viņš visu izlēma vienā mirklī. Jādodas pasaulē laimi meklēt. Nedrīkst vairs zaudēt nevienu pašu dārgo mirkli. Jāiet projām tūliņ pat. Visa pasaule piederēs viņam, jo katrs ceļa līkums sola slavu un bagātību. Viņš dosies prom uz jūras krastu piebiedroties kādai pirātu bandai, pa ceļam, protams, turēdams acis vaļā, lai nepalaistu garām nevienu piedzīvojumu. Viņš kļūs par pirātu barvedi, atklās kādu jaunu kontinentu un, uzvarējis iedzimtos, pasludinās sevi par karali. Pēc tam apmācīs pakļautos iedzimtos par vislabāko armiju pasaulē, un tad galu galā — kāpēc gan viņam neiekarot visu pasauli? Tas, protams, prasīs laiku, tāpēc nedrīkst vairs zaudēt ne mirkli.

Vissvarīgākais pašlaik bija apgādāties ar pārtiku ceļam. Viljams piesardzīgi ielavījās pieliekamā kambarī, kur atrada ar gaļas pīrādziņiem piekrautu šķīvi un sabāza tos kabatā, cik līda iekšā.

Pabeidzis šo vienkāršo priekšdarbu, viņš uzlika galvā cepuri un vieglām kājām izgāja uz ceļa. Zināmu vilšanos viņš piedzīvoja, kad trīs jūdzes attālo Mārliju sasniedza, itin nekā interesanta nepiedzīvojis. Izgājis cauri Mārlijai, viņš apsēdās un, kaut nesen piecēlies no tējas galda, apēda pīrādziņus. Sākumā viņš gan gribēja apēst tikai vienu, bet nepaguva ne atjēgties, kad bija jau notiesājis visus. Viens pīrādziņš bija kabatā sabirzis, taču Viljamu tas nesamulsināja, viņš pa kabatu saskrubināja vispēdējo drupatiņu, līdzi apēzdams arī auklas

Viljams atrada ar gaļas pīrādziņiem piekrautu šķīvi un sabāza tos kabatā,

cik līda iekšā.

plūksnu, gumijas un grafīta krislīšus un labu tiesu skudru oliņu no paciņas, ko bija nopircis zelta zivtiņu barošanai un kas kabatā bija pārplīsusi. Šādas jauktas barības spēcināts un spirdzināts, viņš no jauna devās ceļā.

Apkārtni aiz Mārlijas viņš nepazina, tāpēc gāja lēni un piesardzīgi kā cilvēks, kas taustās pa taku lauvu apsēstos džungļos. Būtu drausmīga vilšanās neko nepiedzīvot, pirms sasniegts jūras krasts. Pār kādu dzīvžogu viņā skumji noraudzījās govs, un viņš šo skatienu uztvēra ar aizdomām, it kā šis govslops tomēr varētu būt nomaskējies plēsoņa. Taču govs palika, kā bijusi, tikai govs, un Viljams gāja tālāk, sūrodamies par dzīves vienmuļību.

Bet tad skats uz pasauli kļuva gaišāks… Gar ceļa malu nostiepās garš, augsts un blīvs mūra žogs un aiz tā, patālāk no ceļa Viljams ieraudzīja lielas mājas skursteņus. Viņš palūkojās augšup uz mūra virsu. Tanī bija iecementētas asas pudeļu lauskas. Tas jau nozīmēja kaut ko baismīgu. Beidzot Viljams bija sastapies ar gaidīto dēku. Viņam tūliņ jānoskaidro, kādas negantības slēpjas aiz baigā nocietinājuma mūra, un jāgādā, lai noziedznieki tiek saukti taisnīgas tiesas priekšā. Tas viņam noteikti atnesīs slavu… Droši vien pēc šitā drīz jo drīz viņam tiks piedāvāts augsts amats Skotlendjardā. Viljams nolēma piedāvājumu pieņemt…

Viņš gāja gar mūra žogu, līdz nokļuva pie maziem vārtiņiem. Viņam par lielu prieku, vārtiņi pavisam viegli atvērās. Viljams iegāja skaistā, gleznainā virtuves dārzā. Redzēdams gabalu tālāk divus vīrus strādājam dārzeņu dobēs, viņš piesardzīgi zagās cieši gar mūri, līdz nonāca pie lapegļu dzīvžoga, kas virtuves dārzu šķīra no košumdārza. Ar zināmām grūtībām viņš izlauzās cauri dzīvžogam, pa ceļam konstatēdams, ka lapegļu dzīvžogam ir čābiskāka garša nekā paērkšķu, klinteņu vai skābaržu dzīvžogiem (Viljams bija liels lietpratējs dzīvžogu garšas noteikšanā), un nokļuva plašā zālienā. Nu māja atklājās viņam acu priekšā visā pilnībā — liela, četrstūraina, ar mežvīnājiem apaugusi. Lielie stūrainie apveidi piešķīra ēkai drūmu, cietumam līdzīgu izskatu. Gar zāliena malu stiepās zema krūmāju josla; tās aizsegā Viljams piesardzīgi pielavījās pie mājas un sāka ļoti uzmanīgi glūnēt iekšā pa logiem.

Pirmā telpa, ko viņš ieraudzīja, bija glīti iekārtota dzīvojamā istaba, otra — tikpat glīti iekārtota ēdamistaba, trešā — virtuve. Pie šī loga Viljams ilgi nekavējās. No pieredzes viņš zināja, ka virtuves iemītnieces ir spējīgas pārlieku brīvi izturēties pret puikām, ko pamana savā teritorijā.

Nākamā istaba bija neliels kabinets, kur pie galda sēdēja vīrietis un rakstīja. Viljams nosprieda, ka tas varētu būt bandas vadonis… Piegājis pie nākamā loga, viņš brīnumos sastinga; acis viņam iepletās, mute pavērās. Istabā uz galda, bez žaketes, tikai vestē un biksēs tērpts, gulēja misters Bots — tas pats misters Bots, kurš it kā esot Skotijā! Un tas vēl nebija viss. Liela auguma drūma izskata vīrietis baltā virssvāreī zvērīgi staipīja mistera Bota rokas un kājas — vispirms roku, tad kāju — ar nepārprotamu nolūku izraut tās no locītavām. Pie katra tāda rāviena mistera Bota seja saviebās sāpēs.

—   Spīdzina! — Viljams klusībā iesaucās, pārdzīvodams vienlaikus ir drausmas, ir gandarījumu. — Nolaupījuši ceļā uz Skotiju un tagad ņemas spīdzināt…

Viņam būtu gribējies vēl pavērot, tomēr briesmu apjauta pašam par savu likteni piespieda viņu negribīgi atrauties no loga.

Viņš atgriezās uz ceļa un brīdi stāvēja, apsvērdams situāciju. Pašreiz nebija vajadzības triekties uz jūras krastu. Atbrīvojot misteru Botu no eilvēklaupītāju un spīdzinātāju nagiem, atmaskojot un nododot taisni tiesai visu perēkli, viņš neapšaubāmi kļūs tik slavens, ka Skotlendjards noteikti lūgs viņa pakalpojumus. Taču Viljams nolēma tos neliegt vienīgi tādā gadījumā, ja Skotlendjards viņu uzņems Lielajā Piecniekā.

Viņš, protams, apzinājās, ka jārīkojas ļoti uzmanīgi. Vispirmām kārtām — nedrīkst iesaistīt policiju. Tā nokrejos visus nopelnus. Bez tam viņš nolēma nepielaist šai darbā arī nevienu pieaugušo. Pieaugušie ir nepateicīgi. Ja no šī darbiņa kāds labums būs gūstams, viņi to piesavināsies un nostādīs visu tā, it kā viņš nekā nebūtu darījis. Viljams nicinoši iesmējās. Ua! Pieaugušos viņš pazina pietiekami labi… Tie līstu vai no ādas ārā, lai tikai viņš netiktu Lielajā Piecniekā. Domīgs viņš soļoja uz mājām. Jo vairāk par redzēto domāja, jo sarežģītāks viss likās.

Viņš, protams, jau vairākkārt bija atklājis šķietamas noziedznieku bandas, bet pēc tam aizvien noskaidrojās, ka tā bijusi vienīgi viņa iztēle un atmaskotie «noziedznieki» īstenībā bija krietni pilsoņi, kas ir nedomāja pārkāpt likumu. Taču šoreiz bija citādi. Pats savām ausīm viņš bija dzirdējis misis Botu stāstām, ka viņas vīrs aizbraucis uz Skotiju. Un savām acīm redzējis, kā nepilnas piecas jūdzes no paša mājām ļaundaris viņu spīdzina lielā, cietumam līdzīgā namā. Šoreiz jebkāda kļūdīšanās izslēgta. Un tomēr jārīkojas uzmanīgi. Kaut arī Viljams bija augstās domās par savām fiziskajām un garīgajām spējām, viņš saprata, ka nepieciešami palīgspēki, ja grib pasākumu sekmīgi novadīt līdz galam. Tāpēc viņš nolēma apspriesties ar saviem zibeņpuikām. Tie viņam palīdzēs izstrādāt plānu.

Lēnām viņš aizstaigāja līdz vecajam šķūnim, kur bija viņu galvenā mītne un kur zibeņpuikas varēja cerēt sastapt drīzāk nekā jebkur citur. Tur viņi tiešām bija un kopā ar veselu sīkāku puišeļu baru spēlēja parasto «karinu». Sākumā Viljams jutās neapmierināts, ka nav saticis zibeņpuikas vienus pašus, bet tad apsvēra pavērušās iespējas un kļuva priecīgs. Viņš savāks visus šos zēnus līdzi, kad dosies glābt misteru Botu. Lai arī sīki, tomēr ar skaitlisko pārsvaru tie savaldīs cietumsargu baltajā virssvārcī un palīdzēs atbrīvot gūstekni… Turklāt šitie nebūs tādi kā pieaugušie un nemēģinās mazināt viņa nopelnus. Sinī sabiedrībā viņš bija atzīts barvedis. Puikas bija pieraduši viņam sekot. Viņš jau sāka justies kā ģenerālis, kas vedīs savus pulkus pretī uzvarai.

Džindžers viņu saņēma mazliet sakaunējies, jo saprata, ka pašreizējā bērnišķīgā rotaļa nav viņa spēju un izdomas cienīga.

— čau! — viņš sveicināja. — Tevis nebija pie rokas, tāpēc neko jēdzīgāku neiznāca uzspēlēt…

—  Es teikšu runu, — Viljams paziņoja un izvilka no šķūņa vecu precu kasti, ko viņš parasti izmantoja par tribīni. Džindžers, izpildīdams savu parasto Viljama uzticības personas pienākumu, pielika plaukstas kā ruporu pie mutes un sauca:

—  Viljams teiks runu!

Zēni uzreiz pārtrauca spēli, sapulcējās ap kasti un vēl dažas reizes atkārtoja:

—  Viljams teiks runu.

Viljams uzkāpa savā grīļīgajā tribīnē.

—  Dāmas un kungi! — viņš iesāka. Dāmu gan klāt nebija, bet Viljams ieskatīja, ka kārtīgu runu jebkādos apstākļos var iesākt vienīgi ar uzrunu: «Dāmas un kungi!»

Uzruna saņēma no klausītājiem pienācīgos aplausus, un Viljams nokremšļojies turpināja:

—   Jums visiem būs jāpiedalās kāda cilvēka atbrīvošanā, kāda, kas sagūstīts un kam rausta rokas un kājas no eņģēm ārā, kamēr viņa sieva visu laiku domā, ka viņš atrodas Skotijā. Iedomājieties, kā jūs justos, ja jums rokas un kājas rautu laukā, kamēr jūsu sieva ticētu, ka jūs esat Skotijā! Es, proti, gribu sacīt vienu: ja mēs redzam, ka viens cilvēks otram rauj rokas un kājas no locītavām ārā, tad mums tas jāizbeidz. Tā otru spīdzināt ir riebīgi, un nevienam nevajag darīt riebīgus darbus kā labajam samārietim Bībelē. Saderam: ja jūs atnāksiet man līdzi uz turieni, kur atrodas tas nelaimīgais, kam viens vīrietis baltā virssvārcī rauj ārā rokas un kājas, mēs viņu izglābsim un piespiedīsim tādus baltsvārčus izbeigt raut cilvēkiem rokas un kājas no eņģēm ārā, jo tā ir gatavā nelietība. Likums aizliedz raustīt citiem rokas un kājas. Pēc šitā glābšanas darba es iestāšos Skotlendjardā un pieņemšu arī jūs visus darbā par policistiem, kad būsiet pietiekami veci. Jūs gan nevarat cerēt uz gluži tikpat augstu amatu kā man. Un skaidrs, kāpēc nevarat, jo tas tak biju es, kas atklāja to tipu baltajā virssvārcī, kad tas viņam rāva rokas un kājas ārā, un tas esmu es, kas jūs vedīs izglābt cilvēku, kuram rauj rokas un kājas no eņģēm ārā.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu, un sākās vētraini aplausi. Zēni lāgā nesaprata, par ko ir runa. Viņiem bija skaidrs tikai viens — Viljams viņus vedīs interesantā piedzīvojumā. «Karš» viņiem bija stipri apnicis, un viņi priecājās par katru pārmaiņu.

Gandarīts par savas runas atzinīgo uzņemšanu, Viljams vēl tālāk kāpināja daiļrunību:

—  Mums visiem var būt tikai viena kopīga doma: vai mums pašiem patiktu, ja kāds tips baltā virsvalkā sāktu mūs raut aiz rokām un kājām? Un, ja mums tas nepatīk…

Turpmākā runa noslāpa brīkšķī, kad tribīnes kaste salūza un sabruka, apslēpdama Viljamu šķēpeļu kaudzē.

Bet nebija arī nekādas vajadzības runu turpināt. Glābēji jau dedzīgi posās kaujai. Savākuši bijušās tribīnes šķēpeles par ieročiem, viņi tās vicināja platiem vēzieniem. Viljams izrausās no kastes drupām, izvilka no matiem naglu, no mutes koka skaidu un no rokām vairākas skabargas. Pēc tam viņš aplūkoja ceļgalus.

—  Varu saderēt, ka uz šitā ceļa man būs puns futbola bumbas lielumā, — viņš sacīja un tūliņ prasmīgi piesaistīja šo faktu galvenajam tematam: — Tas tikai rāda vienu: ja jau nogāzties no nieka kastes ir tik sāpīgi, kā tad nesāp, ja rauj ārā rokas un kājas?… Nu, kas nāks man līdzi uz to vietu, kur nolaupa uz Skotiju aizbraukušus cilvēkus un rauj viņiem ārā rokas un kājas?

Pieteicās visi. Džindžers jau nostājās priekšā par karapulka vadoni. Šādas tādas sīkākas kaujas sākās turpat uz vietas, izmantojot tik viegli iegūstamos ieročus no salūzušās kastes sastāvdaļām.

—  Tad ejam! — noteica Viljams, iebāzdams roku žaketes krūtežā, uzticīgi atdarinot Napoleonu, kura ģīmetne vēstures grāmatā aizņēma veselu lappusi. Ejam! Negribam taču aizgājuši atrast viņu bez rokām un kājām…

Karapulks devās ceļā. Viens puika izvilka no kabatas svilpi un iedams svilpa vienā gabalā. Kāds cits, garām ejot, ieskrēja savās mājās un atgriezās ar metāla paplāti, pa kuru sāka no visa spēka dauzīt ar pagali.

Tādas kareivīgas līksmības izpausmes Viljams bargā balsī stingri aizliedza.

—  Vai gribat šiem paziņot, ka mēs ierodamies? — viņš pikti noprasīja. — Gribat sacelt trauksmi, lai šie savāc viņu un aizbēg pāri uz Franciju, un mēs lai atrodam tikai tukšu, pamestu māju? Vai jums cik necik jēga ir?

Norātie muzikanti apklusināja savus instrumentus, un gājiens klusu (samērā) virzījās tālāk.

Kad viņi nonāca pie vārtiņiem augstajā mūra žogā, Viljams vēlreiz klusā, šņācošā balsī viņus uzrunāja, pats uzslējis svārku apkakli, lai izskatītos sazvērnieciskāks, un, saraucis pieri drūmā apņēmībā kā daždien cilvēks, kas ķeras pie izmisīgi grūta pasākuma.

— Tagad paklausieties, — viņš sacīja. — Bandīti šo cilvēku sagūstīja, kad tas bija ceļā uz Skotiju, un iespundēja te. Sitajā mājā viņi to spīdzina — rauj aiz rokām un kājām, un mūsu uzdevums ir viņu izglābt. Padod man to svilpi!

Svilpes īpašnieks padevīgi pasniedza prasīto.

—  Nāciet man līdzi pie tā dzīvžoga; es aizrāpšos izlūkot, un, kad nosvilpšos, tad visiem jāskrien viņu glābt…

Glābējiem par laimi, virtuves dārzā neviena nebija. Sekodami Viljamam, tie aizlavījās līdz lapegļu dzīvžoga aizsegam, kur Viljams čukstus viņus vēl pēdējoreiz uzrunāja:

—  Stāviet te un gaidiet, un neaizmirstiet: tiklīdz es iesvilpšos, tūlīt skrieniet viņu glābt.

Pats viņš pa zāliena malu aizzagās līdz vīksnai, zem kuras pamestais zāles pļāvējs lieti noderēja: uz tā varēja pakāpties. Nepagāja ne minūte, kad viņš jau no zāles pļāvēja bija uzrausies zaros un pa zemāko zaru aizlīdis uz priekšu, cik tālu uzdrošinājās, lai varētu pārskatīt māju un dārzu. Pašlaik nekā interesanta ko redzēt nebija. Dārzs bija tukšs. Apakšstāva istabas — tukšas… Un tad piepeši no mājas iznāca misters Bots un sāka staigāt pa dārzu. Viņš izskatījās nomākts un nožēlojams. Ejot viņam it bieži izlauzās pa smagai nopūtai…

Viljams, kā parasts, plānoja ātri. Viņš nogaidīs, kamēr misters Bots panāks tieši zem zara, kurā viņš tupēja. Tad viņš nosvilpsies, lēks lejup un, glābēju barā ieslēgtu, aizvedīs misteru Botu līdz vārtiņiem dārza mūrī un pēc tam mājup. Misters Bots lēnām tuvojās kokam. Viljams nosvilpās un krita lejup. Kritiens īsti labi neizdevās. Viņš bija aplēsis nokrist tieši misteram Botam priekšā. Diemžēl viņš uzvēlās misteram Botam tieši virsū. Abi nogāzās zemē. Misters Bots mežonīgi kārpījās un kliedza:

—  Palīgā! Palīgā! Slepkavas! Deg! Zagļi!

Glābēji no visām pusēm sakrita viņam virsū, vilka, stiepa, grūda, rāva aiz drēbēm.

—  Palīgā, palīgā! — misters Bots iebļāvās no jauna. — Mani noslepkavos!

—   Stāviet jel klusu! — Viljams nikni pavēlēja. — Vai neapjēdzat, ka mēs jūs glābjam*? Turiet muti un nāciet! Saprotiet taču — mēs jūs•glābjami

Misters Bots tomēr turpināja spirināties pretī glābējiem, un drīz vien dārzā parādījās vīrietis baltajā uzsvārcī un skriešus tuvojās pa zālienu. Jezgā, kas tagad sekoja, Viljams konstatēja, ka viņa pieņēmums par savu cīnītāju fiziskajiem spēkiem bijis pārlieku optimistisks. Cēlais karotāju pulks pašķīda no dažiem pieskrējušā baltsvārča dūru belzieniem un labi notēmētiem kājas spērieniem. Karotāji, lielā nekārtībā grūstīdamies, metās bēgt uz vārtiņiem mūrī.

—  Ja jūs vēlreiz te rādīsieties ar saviem mērkaķnumuriem, es jums sprandus apgriezīšu — visiem pēc kārtas!

—  Uf! — nostenējās Viljams, sliedamies kājās no eeļavidus, kur bija piezemējies straujajā atkāpšanās gaitā. — Varu saderēt, ka viņš tiešām mums apgriezīs sprandu… Vai tas vien nepierāda, ka viņš ir spīdzinātājs? Nu, kas vēlreiz nāks man līdzi?

Neviens negribēja. Glābējiem bija pārgājusi vēlēšanās glābt — vismaz pagaidām. Dēka viņiem bija sagādājusi prieku, bet kā dēka tā bija pabeigta, un cauri. To vēl kaut kādā veidā turpināt jau būtu pārspīlējums. Tāpēc viņi pagriezās un soļoja mājup, svilpdami, cik svilpe jaudāja, un dārdinādami metāla paplāti.

—  Saderam, ka mēs šo pārbiedējām. Saderam, ka to cilvēku šis tagad palaidīs vaļā. Saderam, ka esam viņu izglābuši.

Glābēji šādu atrisinājumu jūsmīgi pieņēma jau tāpēc vien, ka tas ne tikai ļāva izjust gandarījumu, bet arī atbrīvoja no pienākuma vēlreiz nonākt baltsvārča dūru un spērienu krusā.

—  Mēs viņu izglābām! — viņi skandēja svilpes un paplātes pavadījumā. — Izglābām! Izglābām! Mēs viņu izglābām!

Viljams tik gluži pārliecināts par to nebija. Bet viņš saprata, ka šoreiz būs jārīkojas citādi. Pārāk augstu viņš bija novērtējis mistera Bota saprātu (nabagam nebija pat tik daudz sajēgas, lai, puikas ieraudzījis, saprastu, ka ieradušies glābēji) un pārāk zemu spīdzinātāja fizisko spēku. īsu brīdi Viljams nespēja aptvert, kas būtu darāms. Bet tad viņam atausa gaisma. Nabaga sieva, kas nezina, ka vīrs nokļuvis eilvēklaupītāju un spīdzinātāju nagos… Viņa noteikti būs pietiekami pateicīga ļaundarības atklājējam, lai to pienācīgi atalgotu. Misis Bota nebija ne pārlieku skolota, ne nevajadzīgi smalki audzināta, taču bija ārkārtīgi labestīga un bērnišķīgi paļāvīga. Viņa neapšaubīs Viljama stāstu, kā to apšaubītu vairums pieaugušo, līdz ar to zaudējot dārgo laiku un dodot neliešiem iespēju aizbēgt. Viņš pameta jautro kompāniju (kas vēl aizvien svilpa un bungāja pa paplāti), un apņēmīgi devās pie misis Botas.

Durvis atvēra ļaunvēlīgs sulainis. Sis misis Botas sulainis savulaik bija kalpojis pie kāda hercoga un principā nicināja visus misis Botas ciemiņus, taču, ieraudzījis Viljamu, sašuta vēl vairāk.

Viljams, nākdams tiešā ceļā no nule pārdzīvotā glābšanas mēģinājuma, patiesi neizskatījās sevišķi priekšzīmīgs. Mati pinku pinkām sajukuši, apkaklīte atsprāgusi vaļā, kaklasaite sagriezusies zem auss. Viņš bija arī novārtījies ar zemēm, jo viens baltsvārča spēriens bija viņu ielidinājis krūmos. Matos bija ieķērušās lauru lapas.

Misis Botas sulainis bija tik apskaities, ka viņam grūti nācās saglabāt to vēso mieru, ar kuru pats tā lepojās. Noslīdēt līdz kalpošanai tik zemām aprindām jau pats par sevi bija nožēlojami, bet piedevām vēl vērt vaļā durvis šādiem knēveļiem…

—   Vai tu nezini, kur ir sētas puses ieeja? — viņš dobji noprasīja.

—    Zinu, — Viljams, nekā ļauna nejauzdams, draudzīgi atbildēja. — Skaidrs, ka zinu. Vai jūs esat apmaldījies? Es labprāt jums parādīšu ceļu, ja vēlaties. Bet vispirms man jāsatiek misis Bota.

—  Misis Bota? — sulainis pārvaicāja vārgā cietēja balsī.

—  Jā, — Viljams atbildēja un bez ceremonijām iespiedās vestibilā.

—  Vai tev ir pieteikums?

—  cik tik uziet, — Viljams diezgan lielīgi atteica, tā cenzdamies noslēpt, ka īsti nebija sapratis vārda nozīmi.

Sulainis saviebies izvilka pāris lauru krūma lapiņu Viljamam no matiem un ar nepārprotamu riebumu izmeta tās ārā pāri slieksnim.

—  Neraizējieties par mani, — mierināja Viljams, aizkustināts par tik lielu uzmanību. — Man šad tad matos gadās pa lauru lapai. Vai viņa ir dzīvojamā istabā?

—  Misis Bota nav brīva, — sulainis sacīja.

—  Kā nu ne, ir gan. Viņš nav brīvs. Tāpēc jau es atnācu. Kur viņa ir?

—  Es tev jau sacīju… — sulainis iesāka.

—  Labi, labi, man nav vaļas te ar jums pļāpāt, — Viljams laipni aizrādīja. — Es steidzos.

Aizspiezdamies garām sulainim, viņš devās uzdzīvojamo istabu.

Misis Bota bija atlaidusies dīvānā un lasīja romānu. Viljamam ienākot, tā pacēla acis un pārsteigta noraudzījās uz viņu.

—  Kādās palaidnībās nu tu esi bijis, Viljam? — viņa ierunājās. — Tik briesmīgā izskatā vēl nekad neesmu tevi redzējusi. Man žēl tavas nabaga mātes. No sirds žēl.

— Kūdās palaidnības nu tu esi bijis, Viljam?

—  Viņš tiek spīdzināts, — Viljams strupi paziņoja.

—  Ak, Viljam, — misis Rota mīlīgi sacīja. — Nevaru ar tevi šodien rotaļāties. Man ir šis tas cits darāms. Turklāt tāda veida rotaļas man nepatīk. Tās ir varmācīgas.

—  Tā nav rotaļa, — sacīja Viljams, — tā ir īstenība. Viņu spīdzināja.

—   Man nav iebildumu pret bērnu iztēli un fantāzijām, — misis Bota turpināja, — bet tu taču varētu izdomāt kaut ko jaukāku. Vai tu labāk nevarētu iztēloties kādu pasaku ar īsti pasakainiem notikumiem, tādu, kur darbojas laumiņas, puķes — kaut ko tamlīdzīgu, nevis dažādas šausmas un mocības.

—  Es tak visu laiku jums stāstu par misteru Botu! — Viljams uztraukts pacēla balsi. — Kāpēc jūs negribat mani uzklausīt? Tas ir misters Bots, ko spīdzina.

—   Viljam, Viljam, nemels niekus! — misis Bota asi viņu norāja. — Tavā vecumā gan vajadzētu saprast, cik nejēdzīgi ir sarunāt visādas muļķības. Misters Bots ir Skotijā, vēl šodien es saņēmu no turienes skatu kartīti.

—  Tas mani neinteresē. Viņš tika spīdzināts, — Viljams palika pie sava. — Es pats viņu šodien tur redzēju. Vienā lielā mājā tūliņ aiz Mārlijas. Viņš gulēja uz galda, un viens liels vīrietis rāva viņam rokas un kājas no locītavām ārā.

Misis Bota paskatījās uz viņu. Nē, viņš tiešām runāja nopietni un godīgi. Ārzemēm notrieptā seja zem netīrumu kārtas bija ļoti nopietna. Misis Bota neizpratnē samirkšķināja acis.

—        Tu… tu esi kļūdījies, Viljam, — viņa vārgi stostījās.

— Tas… nevar būt misters Bots.

—   Kad es jums saku — tas ir viņš! — Viljams kaismīgi iesaucās. — Es viņu pazīstu, un es redzēju, kā viņu spīdzina. Viņš gulēja uz galda, un viņam rāva ārā rokas un kājas. Es zinu, ko runāju. Viņš ir nolaupīts ceļā uz Skoti ju.

Misis Bota sāka lauzīt apaļās rokas.

—    Ak manu dieniņu… — viņa kunkstēja, — ak manu dieniņ… dzīvē taču tā nenotiek. Es nespēju tam ticēt, Viljam! — Viņas balsī ieskanējās bardzība: — Tas ir gauži nekrietni, ka tu mani bendē ar tādām ķēmībām. Ar ķēmībām, kas nemūžam nevar būt patiesas. Nudien, nezinu, vai tikai neaizrakstīšu tavam tēvam un tevi nenosūdzēšu. Ej tūliņ uz mājām, nomazgā muti, sasukā matus un vispār sakopies. Tādu kā pašreiz es tevi vēl nekad neesmu redzējusi.

—   Tāds es paliku, kad mēģināju viņu glābt, — Viljams dedzīgi skaidroja. — Vai jūs tomēr neatnāktu man līdzi paskatīties?

Viljama balsī un valodā skanēja kaut kas tiešām izmisīgs. Misis Bota pacēla roku pie galvas.

— Tas ir kā viens no tiem murgainajiem sapņiem, kādi rādās pēc smagiem ēdieniem vakariņās, — viņa izdvesa. — Es tam nespēju ticēt, Viljam. Tas nav iespējams. Un, ja reiz kaut kas ir neiespējams, tad tas ir neiespējams. Es tev parādīšu skatu atklātnīli, ko šorīt saņēmu. Tur virsū ir aitu ganāmpulki. Ļoti skaista. Ja viņš būtu nolaupīts, tad nebūtu varējis man to atsūtīt.

—  Vai jūs patiešām negribat savām acīm to visu redzēt? — Viljams neatlaidās.

Misis Bota piespieda zvana podziņu.

—   Bet ja tu būsi visu vienkārši sagudrojis, Viljam, es iešu taisnā ceļā pie tava tēva, — misis Bota brīdināja.

Pēc dažām minūtēm misis Bota un Viljams aizdrāzās pa ceļu misis Botas rolsroisā. Diezgan ērmots pāris. Viljama apkaklīte un kaklasaite vēl joprojām bija šķībi un greizi sagriezušās. Seja Viljamam vēl joprojām nošķaidīta ārzemēm, sapinkātajos matos vēl aizvien (par spīti sulaiņa laipnajai uzmanībai) ieķērušās pāris laut u lapas. Misis Bota, kaut arī briesmīgi uztraukta, tomēr bija paguvusi uzlikt galvā cepuri ar pialām malām. Seja viņai bija vienos sarkanos plankumos, acis ieplestas.

—  Labāk piestāsim šeit, — ieteica Viljams, kad mašīna bija aizbraukusi līdz vietai, kur sākās garais mūra žogs ar pudeļu stikliem nobārstīto virsu. — Ja brauksim tuvāk, šie var pamanīt un viņu noslēpt…

Misis Bota izskatījās tā, ka teju teju kritīs histērijā, bet, tā kā tuvumā nebija neviena skatītāja, viņa apvaldījās.

—  Ja es uzzināšu, ka viņa te nav, Viljam, es tev nemūžam to nepiedošu. Nu, nu — es negribēju tik ļauni, gribēju vienīgi sacīt, ka nekad nepiedošu tev to, ko pārdzīvoju šinī briesmīgajā pusstundā. Tad iešu pie tava tēva un viņam visu izstāstīšu.

—        Viņš te ir, — sacīja Viljams izkāpdams no mašīnas.

—  Nāciet tikai man līdzi.

Misis Bota gāja viņam līdzi uz mazajiem vārtiņiem. Viljams tos piesardzīgi atvēra. Virtuves dārzs bija tukšs. Viljams parādīja ceļu līdz dzīvžogam un zālienam.

—        Tagad paskatīsimies iekšā pa logiem, — viņš čukstēja,

—  un jūs drīz vien ieraudzīsiet, kā viņš tiek spīdzināts.

Cieši turēdamies krūmu aizsegā, viņi ieskatījās gan elegantajā dzīvojamā istabā, gan ēdamistabā, bet mistera Bota tur nebija. Taču nākamajā istabā uz galda atkal gulēja vīrietis un baltsvāreis atkal lauzīja viņa rokas un kājas tikpat nežēlīgā veidā, kā Viljams bija redzējis raustām misteru Botu.

—  Nu — vai es jums neteicu?

—   Bet tas nav viņš, — čukstēja pretī misis Bota, atkal šūpodamās uz histērijas robežas. — Tas nav mans Botijs.

—   Nav gan, bet vai nav skaidri redzams, ko te dara? — Viljams sacīja.

Viņš aizveda misis Botu pie nākamā loga, kas īstenībā bija stikla durvis, un tur viņi ieraudzīja — skaidri un nepārprotami… gandrīz kailu misteru Bolu, ko milzīga auguma tips dauzīja ar dūrēm. Mistera Bota seja bija izvaikslīta sāpēs. Slepenie skatītāji dzirdēja vārgus kunkstienus. Nākamajā mirklī telpā sāka plosīties viesuļvētra. Misis Bota iedrāzās pa stikla durvīm, uzklupa milzenim un sāka viņu bungāt ar dūrēm, kliegdama:

—   Lieciet manu Botiju mierā, jūs riebīgais lielais izdzimums!

Viljams nekavējās iet palīgā, arī klupa virsū lielajam un sita pa labi un pa kreisi.

Parādījās baltsvāreis, un nu misis Bota tūliņ atlaidās no milzeņa un bruka virsū ienācējam. Bet viņa bija pie milzeņa iztērējusi visus spēkus, tā ka uzbrukums baltsvāreim iznāca visai vārgs. Pamazām kautiņš pierima un nodibinājās kaut kāda kārtība. Misters Bots bija atstutēts pie sienas; misis Bota aizelsusies, izspūrušiem matiem, tupēja uz ceļiem viņam blakus.

—  Botij, ak Botij! — misis Bota šņukstēja. — Vai viņi tevi nogalināja?

—  Gandrīz, — misters Bots vaidēdams izdvesa.

—  Kundze, — ierunājās baltsvārcis, bet misis Bota nikni viņu apklusināja:

—  Neiedrošinieties plest muti vajā! Esmu pavēlējusi aplenkt šo māju ar lidmašīnām un tankiem, tā ka jums jākapitulē, vai gribat vai ne. Tad viņa pievērsās vīram. — Ak, Botij, kā tu nokļuvi šinī šausmīgajā vietā? Vai viņi tevi nolaupīja ceļā uz Skotiju?

—   Nē, — misters Bots vārgi atteiea, — es te ierados uz terapiju.

—  Uz ko?

—  Uz terapiju, mīļā. Atceries, cik bieži tu man sacīji, ka es esot par resnu. Uzzināju, ka te palīdz atbrīvoties no liekā svara, un gribēju tev sagādāt pārsteigumu. Domāju… domāju, ka tā varētu tev, mīļā, būt tāda maza dzimšanas dienas dāvaniņa.

—  Bet kas šī ir par vietu? — misis Bota histēriski jautāja.

Milzenis bija aizgājis, bet vīrietis baltajā virssvārcī stāvēja,

atspiedies pret kamīnu, ar dziļa pretīguma izteiksmi sejā. Viljams ieinteresēts aplūkoja istabas iekārtu. Viņam likās, ka turpmākās karjeras labad, kāda viņu gaidīja Skotlendjardā, lieti noderēs iegaumēt, kā izskatās spīdzinātāju midzenī. Viņš tikko bija nospriedis, ka statīvs, kas stāvēja vienā kaktā, īstenībā ir rafinēts moku rīks.

—         Sī ir dabasārstniecības iestāde, — sacīja misters Bots.

—   Viņi te ārstējot ar masāžu un diētu. Ai, mīļā, — viņš atkal ievaidējās, — tā diēta… tā diēta!

—  Kas ir ar diētu, mīļais? — misis Bota līdzjūtīgi jautāja.

—  Badināšana! — gaudās misters Bots. — Viņi to gan sauc par diētu, bet tā ir badināšana. Vistīrākā, vienkāršākā hadināšana. Trīs dienas… veselas trīs garas dienas… man nedeva nekā cita kā vien apelsīnu sulu.

—  Botij! — misis Bota iekliedzās dziļās sāpēs. — Ai, Botij!

— Tikai un vienīgi apelsīnu sulu, — atkārtoja misters Bots, kavēdamies drausmīgās atmiņās par pārciestajām mokām. — No kripatiņas stingrākas barības… ne kripatiņas; nekā eita kā vienīgi apelsīnu sulu… veselas trīs garas dienas. Tik iztukšots savu mūžu neesmu juties. To sajūtu, mīļā, es nemaz nespēju aprakstīt. Tāda nejauka, caura sāpe.

—  Ai, Botij! — satriektā laulātā draudzene šņukstēja.

—  Tad, pēc trim dienām, sāka dot stingrāku barību, — turpināja cietējs, — bet, mīļā, tu nekad to nesauksi par īstu barību. Brokastīs man iedeva rozīnes! Tikai rozīnes! Tu jau zini, mīļā, tās odziņas, ko liek smalkmaizīšu mīklā. Tās — ēdiena vietā! Vīrietim ar maniem apmēriem. Rozīnītes! Turklāt ij tās pašas nedeva, cik man gribējās. Un pusdienās — nevārītus burkānus. Iedomājies! Nevārītus burkānus! Un tad tā mīcīšana un staipīšana! Nemaz nespēju tev izstāstīt, ko esmu izcietis.

—  Ai, Botij, kāpēc tu man nepadevi ziņu?

—  Gribēju tev sagādāt pārsteigumu, mīļā. Gribēju, tā sakot, tev to uzdāvināt dzimšanas dienā — atgr iezties pie tevis slaids kā jaunībā. Viņi teicās, ka divās nedēļās es tikšot vaļā no mārciņām četrpadsmit. Tāpēc es tikai izlikos, ka braucu uz Skotiju. Biju priekšlaikus nosūtījis Dzeimsam skatu kartītes, lai pārsūta tās tev un tu noticētu, ka esmu aizbraucis turp.

—  Ai, Botij, ko tu esi izcietis!

— Es tiešām esmu daudz izcietis, mīļā. Negribu liegties… bet viss tikai tāpēc, lai iepriecinātu tevi. Iztēlojos, cik patīkami tevi pārsteigšu.

Misis Bota aizrautīgi viņu apskāva.

—  Ai, Botij! Es nemaz nevēlos tevi citādu. Nudien ne! Es nekad vairs tevi nemudināšu nomest svaru. Ai, nespēju panest domu, ka tev bijis tik briesmīgi jācieš!

Tad viņa augstprātīgā pavēlnieces balsī pievērsās baltsvāreim, kas vēl arvien stāvēja, nevērīgi atbalstījies pret kamīna dzegu:

—  Jums mans vīrs nekavējoties jāallaiž, citādi es meklēšu palīdzību policijā.

Baltsvārcis pavīpsnāja.

Baltsvārcis pavīpsnāja.

—  Šķiet, jums radies nedaudz maldīgs iespaids par situāciju, kundze, — viņš sacīja. — Jūsu vīrs pats ieradās un lūdza viņu uzņemt mūsu iestādē, un jau kopš pirmās dienas viņš jebkuru brīdi varēja, neviena nekavēts, to atstāt. Es personiski priecāšos par viņa aiziešanu. Jau kopš vairākām dienām esmu konstatējis, ka terapijai nebūs panākumu. Viņš nespēj iziet nevienā programmā paredzētajā pastaigā, neiegriezies katrā veikalā, kur pārdod krējumkūkas — tā ir rīcība, ko mūsu noteikumi nepieļauj.

—   Meli! — iesaucās misters Bots, tomēr, to teikdams, neuzdrošinājās paskatīties baltsvārcim acīs, un viņa sejā bija lasāma nenoliedzama vainas apziņa.

—   Labi, ka viņš tā darīja, es par to tikai priecājos, — kareivīgi iebilda misis Bota. — Tas droši vien izglāba viņam

— Ja nebūtu iejaucies šis mīļais bērns, es vēl tagad par to visu nezinātu nekā.

dzīvību. Ja viņš to nebūtu darījis, tad tagad vairs nebūtu dzīvajo vidū…

Viņa pameta skatienu visapkārt un piepeši atcerējās Viljamu. Tas patlaban darbojās, izjaukdams pulksteni, jo savās aizdomās uzskatīja to par sevišķi viltīgi nomaskētu spīdzināšanas rīku. Viņa aizdomas vēl pastiprinājās, kad bija gadījies ar vienu ritenīti iegriezt pirkstā. Sastāvdaļās sadalītais statīvs kaudzītē gulēja uz grīdas.

— Jūsu jaunā drauga radošā darbība tiks iekļauta rēķinā, — baltsvārcis, laipni smaidīdams, paziņoja.

Misis Bota atplestām rokām gāja Viljamam pretī.

—  Ja nebūtu iejaucies šis mīļais bērns, es vēl tagad par to visu nezinātu nekā. Visu mūžu es ticēšu, ka viņš tev izglābis dzīvību, Botij. — Viņa piekļāva Viljama visai negribīgo galvu pie kuplās, sasmaržotās krūts. Nekad neaizmirsīšu, cik daudz esmu tev parādā, mīļo puisīt. Nekad, nekad, nekad.

*  * *

Viljams lēnām soļoja uz māju pusi. Viņš bija nolēmis nebēgt uz jūras krastu. Nolēmis pat nemeklēt laimi Skotlendjardā. Viņš, proti, bija atzinis, ka satraucoši piedzīvojumi rodami arī pašmāju durvju priekšā ne sliktāk kā plašajā pasaulē. Vienā vakarā viņš bija atklājis nelietīgi gļēvu sazvērestību ar nolūku nomērdēt badā un nospīdzināt cienījamu viņa dzimtā ciema iedzīvotāju un ar savu ātro rīcību un prāta asumu paguvis nodrošināt šā godājamā pilsoņa izglābšanos. Viņš atcerējās misis Rotas vārdus: «Nekad neaizmirsīšu, cik daudz esmu tev parādā, mīļo puisīt. Nekad, nekad, nekad.» No solījuma, kas slēpās šajos vārdos, jāeenšas iegūt visu iespējamo. Viljama smadzenes jau sāka darboties, aplēšot, cik daudz tas varētu būt un cik ilgu laiku varētu nozīmēt viņas «nekad». Lai nu būtu kā būdams, šis nebija īstais brīdis laisties projām no mājas. Viņš gāja tālāk, un lūpās viņam iezagās laimīgas nojausmas rosināts smaids.

Viljams un Kleopatra

Viljams bija mazliet sadrūmis. Pēdējā laikā viņam vispār dzīvē nevedās un piedevām beigu beigās vēl atgadījās ķibele novelties no mūra, kas apjoza mis Hetevejas dārzu, un iekrist tieši viņas lecektīs. Tādi augsti mūra žogi Viljamam no laika gala traki patika, it īpaši, ja tie bija ne vien augsti, bet arī šauri. Viņam milzīgi gribējās pārbaudīt, eik ātri un eik tālu pa tādu mūra virsu var pārvietoties. Un tieši pie šī žoga, gluži kā tāds kārdinātājs, auga kupls koks. Viljams, ilgi nedomājis, uzrāpās kokā, lika uz žoga virsas un drosmīgi devās uz priekšu, sāniski izplestām rokām turēdams līdzsvaru. Mūra virsa bija līdzena, un Viljams nevarēja nopriecāties vien par sasniegto ālrumu, taču tad mazlietiņ pārspīlētā pašapziņā sāka rikšot un piepeši jo smagi piezemējās mis Hetevejas lecektī. Ja mis Hetevejai nebūtu pagadījies tieši tobrīd atrasties siltumnīcā, Viljams būtu klusu un nemanāmi aizlavījies, bet nu iznāca lā, ka, uzslējies lecekšu dobē kājās, viņš atradās aci pret aci ar traki saniknoto mis Heteveju, kas apsūdzībā pastiepa pret viņu roku, kurā tā vēl turēja lejkannu.

—   Nu es tevi beidzot pieķēru, Viljam Braun. Šī nav pirmā reize, kad tu saposti manu dārzu.

Viljams izspļāva kaut kādu dēstu, kas bija gadījies mutē, un domīgi apsvēra situāciju. Nesen bija patrāpījies, ka, cenšoties apmānīt kādu naidīgu sekotāju, viņš, ceļu īsinādams, bija drāzies cauri mis Hetevejas dārzam un nelaimīgā kārtā paklupis taisni puķudobes vidū un krītot nolauzis nezinkādas izcili vērtīgas puķes. Toreiz viņš cerēja, ka atgadījums būs palicis nepamanīts, bet re — nav vis palicis. Sinī brīdī viņam bija tikai viens vienīgs mierinājums — tēva nav mājās, tātad tēvam nosūdzēt viņu nevar. Tacu jaunkundzes nākamais teikums šo mierinājumu satrieca līdz pašiem pamatiem:

—  Zinu, ka tavs tētis izbraucis, bet piektdien viņš atgriezīsies, un sestdien man pirmais darbs būs viņam to pastāstīt.

Viņas drūmajā vaigā nebija ne jausmas no līdzjūtības.

—   Paklausieties… — Viljams dedzīgi iesaucās, — lūdzu, paklausieties…

Viņa valdonīgi pacēla roku.

—  Ne vārda vairāk, Viljam! — viņa bargi noteica, pagriezās un neiedomājami cienīgi ieslīdēja mājā.

Viljams ar sasmulētu mutautu apsaitēja uz stikliem sagriezto ceļgalu, izspļāva vēl pāris sīku dēstiņu, dažus izvilka arī no matiem un lēnām sāka iet uz māju pusi. Ar trekno lecekšu zemi notrieptais ģīmis bija gaužām domīgs. Tēvs pārbrauks piektdien, bet svētdien Viljamam dzimšanas diena, un tēvs taču bija nosolījies dzimšanas dienā viņam uzdāvināt desmit šiliņu, ja vien saņems informāciju, ka viņa prombūtnes laikā Viljams uzvedies nevainojami. Viljams zināja, ka, pazīstot pieaugušajiem raksturīgo ļaunprātību, tēvs nevilcināsies izmantot mis Hetevejas apsūdzību un nedos Viljamam no plika pensa.

Līdz tēva pārbraukšanai atlikušas nieka divas dienas. Mis Hetevejas izskats liecināja, ka viņa nebūs aizkustināma ne ar saprātīgiem vārdiem, ne ar lūgumiem. Pusdienas ēdot, māte bažīgi apvaicājās Viljamam, kālab viņš tik nerunīgs. Viņš tikai neskaidri nopurpināja, ka esot pieliekami daudz piedzīvojis, lai nebūtu ko muti virināt, un atkal iegrima dziļā klusēšanā.

Paēdis pusdienas, viņš devās uz augšstāvu un aizvadīja veselu stundu, ne tikai līdz pēdējam krikumam notīrīdams visas nelaimīgā kritiena pēdas, bet, cik vien spēdams, uzspodrināja savu mazliet nobružāto personu. Ceļgalus viņš ar suku notrina gandrīz vai jēlus, nagus tīrīja līdz galīgam apnikumam, vaigus drošības labad noberza ar pumakmeni, aizņēmās lielā brāļa Roberta matu eļļu, lai pievaldītu savu cekulu, ietērpās svētdienas drānās, aplika tīru apkaklīti un apsēja kaklasaiti. Tā saposies, viņš ar eņģeļa lēnprātību sejā devās taisnā ceļā uz mis Hetevejas māju. Viņu spārnoja droša cerība, ka šādā izskatā noteikti izdosies mīkstināt rīta pusē notikušā negadījuma nelāgo iespaidu. Pa ceļam viņš izmēģināja savu «pieklājīgo balsi», atvainodamies visiem dzīvžoga krūmiem abās ceļa pusēs par kļūmīgo nejaušību, kurā cietuši viņu lecekšu stikli, un ceļā sastaptai govij no sirds nosolīdamies pats salabot nodarītos bojājumus — viss būšot tikpat kā jauns… Kļūdams ar katru mirkli daiļrunīgāks un valodā tēlaināks, viņš vistai, kas čāpoja pāri ceļam, pastāstīja, ka uzrāpies uz dārza mūra vienīgi tāpēc, ka izdzirdis mājā kādu saucam pēc palīdzības. Vienīgi aiz dedzīgas vēlēšanās doties palīgā viņam aizķērusies kāja un viņš iekritis lecekšu dobē. Tuvojoties mis Hetevejas mājai, viņa noskaņojums kļuva ar katru mirkli možāks. Viņš jutās līdz sirds dziļumiem pārliecināts, ka neviens — arī mis Heteveja — nespēs pretoties šādam paskaidrojumam. Sasniedzis namdurvis, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka rāpies pāri mūrim vienīgi tālab, ka dzirdējis palīgā saucienus, un tāpēc viņa seja starot staroja pārprastā un aizskartā nevainībā un lajā atspoguļojās viscildenākie nodomi.

Taču durvis, Viljamam par sašutumu, atvēra kalpone, un to viņa cēlā, nevainīgā sejas izteiksme ne drusciņ neaizkustināja.

—   Mis Heteveja negrib tevi redzēt, — viņa rupji skaldīt noskaldīja un bez ceremonijām aizcirta durvis Viljamam pie paša deguna.

Tāds nolikumu pavērsiens Viljamu pilnīgi izsita no sliedēm.

Tomēr viņš joprojām bija cieši pārliecināts, ka, uzklausījusi viņa stāstu, tā viņam ne vien piedos, bet pat jutīsies ļoti pateicīga. Ar katru brīdi skaidrāk viņš apzinājās, ka tiešām dzirdējis palīgā saucienus. Viņš vēlreiz ļoti enerģiski piezvanīja. Kalpone tikpat enerģiski atvēra durvis.

—  Uz karstām pēdām vācies projām! Ja ne, es tev noplēsīšu ausis.

Viņa izskatījās tik gatava draudus tūdaļ izpildīt, ka Viljams, pilnīgi aizmirsis pašcieņu, aizlaida uz vārtiņiem bultas ātrumā. Uz ceļa viņš palika stāvam un, iegrimis apcerē par dzīves netaisnību, lingoja ceļa oļus pāri dzīvžogam. Visi pūliņi veltīgi tīrības labad viņš bija noberzis miesu vai līdz jēlumam, un galu galā — par baltu velti, par neko… Sī pat negribēja viņu uzklausīt… tāda brēka par vienu sadauzītu lecekti, un tas turklāt noticis vienīgi tādēļ, lai viņu glābtu… nudien, tas nebija godīgi.

Tādas netaisnības dziļi sarūgtināts, Viljams no visa spoka trieca pār dzīvžogu akmeni, kas bija prāvāks par parasto ceļa oli, un trāpīja ar to precīzi pa ausi fermerim Dženksam, kas patlaban gāja pa savu laukmali. Iebļāvies aiz sāpēm un dusmām, fermeris Dženkss pārlēca pār šauro grāvīti starp tīrumu un ceļu un, pamanījis savu vecveco ienaidnieku Viljamu, sāka dzīties tam pakaļ. Viljams bez pūlēm ievīla viņu tuvējā mežiņā, lāgiem tīšām gandrīz ļāva sevi noķert, tomēr pēdējā mirklī veikli pašāvās aiz kāda koka, līdz beidzot strautmalā atkratījās no sava vajātāja un aizgāja uz mājām visai jautrā noskaņojumā, vienīgi zaudējis labu tiesu sākotnējās sakoptības.

Vēlreiz pārdomādams notikumu ar lecekšu rāmi, viņš tagad bija nešaubīgi pārliecināts, ka mis Hetevejas kalpone ir viņa sīvākā ienaidniece un aiz tīrās ļaunprātības nav jaunkundzei par viņa apmeklējumu ne vārdiņa bildusi. Sevišķi laba slava Viljamam kaimiņu kalpoņu vidū nebija. Tās viņu ierindoja vienā kategorijā ar klaidoņiem un čigāniem un izturējās pret viņu gaužām nelaipni. Jā gan — jo ilgāk Viljams par to domāja, jo ciešāku pārliecību guva, ka viņu aizraidījusi vienīgi kalpone, nevis pati mis Heteveja.

— Droši vien nobijās, ka es varētu nobradāt grīdsegu vai kaut ko sadauzīt, — viņš savā nodabā purpināja. — Sīs laikam iedomājas, ka dzīvs cilvēks spēj slīdēt kā spoks, kāju pie zemes nepiedurot un nekam nepieskaroties.

Niknumu pret mis Hetevejas kalponi Viljams lūkoja remdēt, iztēlojoties ainu, ka viņš — pirātu bandas vadonis — sagūsta to un par sodu liek tai uzmazgāt dubļainu pēdu nospiedumus, ko viņš ik rītu tīšām iebradā uz grīdas.

—  Tā viņai būs laba mācība, — viņš nīgri noteica. Taču šāda aina, lai prātam cik tīkama, nekā negrozīja drūmajā īstenībā, un viņš sāka visā nopietnībā apcerēt, kas būtu darāms, lai izkultos sveikā. Visas iespējas apsvēris, viņš nolēma, ka nākamais solis, kas sperams, ir notvert mis Heteveju kaut kur pa ceļam. Nebija nozīmes doties vēlreiz uz viņas māju, ko tā nešķīstene kalpone tik zvērīgi apsargā. Jānotver pati mis Heteveja ārpus mājas un viņai viss jāpaskaidro. Kad tā uzzinās, ka viņš uzrāpies uz žoga vienīgi, lai to glābtu, viss parādīsies pavisam citādā gaismā…

Nākamajā rītā viņš klimta pie ciema veikala, līdz ieraudzīja mis Meteveju piebraucam ar velosipēdu. Pie veikala viņa no tā nokāpa, un Viljams dedzīgi metās viņai klāt.

—   Lūdzu, mis Hetevej! — viņš iesaucās, ļoti cenzdamies noturēt pareizo līdzsvaru starp aizrautīgu dedzību un pieklājīgu atturību. — Vakar uzrāpos uz jūsu dārza mūra vienīgi tāpēc…

Jaunkundze asā žestā pacēla roku, pavēlēdama apklust.

—  Ne vārda vairāk, Viljam! — un iegāja veikalā, uz Viljamu pat nepaskatījusies.

Viljams, gan nejuzdamies vairs tik drošs kā pirms brītiņa, tomēr pavisam arī nezaudējis cerības, pacietīgi gaidīja, kamēr jaunkundze iznāca no veikala, un uzrunāja viņu no jauna:

—  Lūdzu, mis Hetevej… par to, ka vakar pārrāpos pār mūri… man likās, ka dzirdēju…

Atkal pacelta roka bargā pavēlē klusēt.

—   Ne vārda, Viljam! Sūdzēšos tavam tēvam, tiklīdz viņš atgriezīsies.

— Ja vien jūs mani uzklausītu, es visu paskaidrotu…

Taēu viņš runāja tukšumā. Mis Heteveja, cītīgi pedāļus

mīdama, jau bija gabalā, tomēr viņas kalsnais, stūrainais augums pat iztālēm pauda drūmu apņēmību.

Viljams beidzot saprata, ka nav iespējams aizturēt cilvēku, kas neļauj sevi aizturēt. Tāda burvju spēka viņam nebija. Viņš jutās tik nomākts, ka bez pretīrunāšanas padevīgi aizgāja mātei līdzi ciemos pie kādas tantes, kuru nekad nebija varējis ciest. Šī tante, nopentērējusi savu parasto sakāmo «cik daudz uzvedīgāki bērni bija manas jaunības laikos», iedeva Viljamam vecu grāmatu ar tikpat vecām gravīrām, it kā cerēdama ar to viņu varen iepriecināt. Tā nu viņš sēdēja pie galda un, ar garlaicību kaudamies, sāka šķirstīt grāmatu.

—         Dari vēl cilvēkiem labu, — viņš dusmīgi purpināja.

—  Nākamreiz ne kāju uz to pusi nesperšu, kad viņa sauks palīgā. Tā ņemt un mani aplaupīt!

Viljamam bija briesmīgi smagi ap sirdi, un viņš gandrīz no visas tiesas sāka ticēt, ka mis Heteveja tīšām ar liekulīgu palīgā saucienu ievilinājusi viņu savā dārzā, lai viņam nolaupītu tēva solīto dzimšanas dienas naudu.

Viņš šķīra grāmatā lapu pēc lapas, katrai uzmezdams nicīgu skatienu. Ha, iedevuši bilžu grāmatu — kā maziņam! Pēkšņi viņš ar acīm liptin pielipa pie viena attēla. Tur bija redzama sieviete, it kā izkāpusi no pusatritināta paklāja un nostājusies romiešu augstmaņa priekšā.

—  Kas šitā par bildi? — Viljams noprasīja.

Tante piegāja pie galda un, sakārtojusi brilles taisnāk, aplūkoja attēlu.

—  Tā ir Kleopatra, Viljam, — viņa sacīja. — Cēzars liedzās viņu pieņemt. Tad viņa tam nosūtīja par dāvanu šo paklāju, bet, kad paklāju atritināja, tur iekšā bija viņa, un Cēzaram vajadzēja vien viņu pieņemt un ar viņu runāt, gaužām muļķīga un nepiedienīga bilde. Šķir vien tālāk, draudziņ, tur būs bildes ar ganiņiem un aitu pulkiem kalnos.

Viljams tomēr nespēja atraut acis no attēla, kur Kleopatra izritinās no paklāja. Varena ideja. Viņš iztēlojās, kā nejauka kalpone padzen Kleopatru no Cēzara namdurvīm… kā Kleopatra tuvojas Cēzaram, kad tas nokāpj no velosipēda pie ciema veikala, un liek rupji atraidīta… Un tad viņai iešaujas prātā ideja par paklāju… Nāvīgi gudra ideja… Līdz pat mājās ejamam laikam viņš blenza attēlā. Pa ceļam viņš pēc ilgas klusēšanas pēkšņi ievaicājās:

—  Mamm, cik varētu maksāt paklājs?

—  Ļoti lielu naudu, daudz mārciņu, mīlīt, — Brauna kundze atbildēja.

Vai tad lētāku nemaz nav? — Viljams nelikās mierā.

—   Iespējams, ka pavisam vienkāršu paklājiņu var nopirkt par kādu mārciņu, bet tas, protams, ātri izdils.

—   Bet vai tādu pavisam, pavisam vienkāršu par kādiem sešiem pensiem nevarētu dabūt? — Viljams eerīgi minēja.

—  Nē, mīlīt, protams, ne, — māte viņu satrieca.

Viljams atteicās no domas par paklāju. Atteicās ļoti negribīgi, jo viņam traki bija iepatikusies iedomā iztēlotā aina, kā viņš pieceļas kājās, kad paklājs liek atritināts, un sastopas aci pret aci ar pagalam pārsteigto mis Heteveju. Viņa vēl nepagūtu attapties no izbrīna, kad viņš jau būlu izstāstījis visu par sasisto lecekšu rāmja stiklu un palīgā saucieniem, un jaunkundze būtu gluži aizgrābta pateicībā un nožēlā.

Jo ilgāk viņš par to domāja, jo drošāks kļuva savā pārliecībā. Galvenais bija panākt, lai viņu uzklausa. Viljams nešaubīgi uzticējās savai daiļrunībai. Gatavais posts, ka tie paklāji tik dārgi!

Kaut arī bija izputējis plāns iekļūt mis Helevejas mājā paklājā ieritinātam, no pašas idejas viņš neatteicās, jo tā šķita pārāk vērtīga, lai tiktu atmesta kā nederīga. Noteikti jābūt kaut kam lētākam, kas šim nolūkam kalpotu tikpat labi…

Par to Viljams prātoja arī otrā rītā, iedams pa ceļu garām stacijai. Un spēji apstājās. Zemē stāvēja gluži jauna suņabūda. īsta pils, ne būda! Un tur iekšā bija suns — mīlīgs brūns suņuks izbāzis purnu caur režģiem, kas bija aizvilkti priekšā apgleznojumiem izrotātajai būdas ieejai. Ieraudzījis Šuneli, Viljams aizmirsa visu citu. Viņš notupās pie būdas un sāka ar suņuku meņģēties un to glaudīt. Atradis kabatā ar smiltīm aplipušu cepuma gabalu, Viljams to piedāvāja brūnajam. Viņam par neizsakāmu prieku, suņuks cepumu apēda.

—  Vai tu negribētu iznākt mazliet paskrieties pa ceļu? — Viljams apvaicājās. — Varu saderēt, ka tev patiktu gan labi izskrieties, ko?

Šunelis tik priecīgi sāka luncināt asti, ka Viljams skaidri juta — brūnais pats uzprasījās, lai to palaiž izskrieties. Viņš pārbaudīja režģu aizdares. Kā tad — tā jau bija pavisam vienkārši atbīdāma bultiņa, un pēc tam režģi atvilkt bija vairs tīrais nieks. Nebūs nekāds ļaunums suņuku mazliet paskraidināt pa ceļu, gan jau tad vēlāk to atkal iemānīs būdā.

—         Nāc nu laukā! — Viljams aicināja, atvilcis režģi.

—  Paskriesim ies!

Suņuks lēkšus izlēca no būdas un sāka priecīgi tīties Viljamam ap kājām. Pie kaklasiksniņas tam karājās 'liela bagāžas biļete.

—   Atiet! — Viljams uzsauca un metās skriet. Suns padrāzās viņam garām. Brūnais bija dūšīgs skrējējs, Viljams tik tikko patapa turēties tam līdzi. Ceļa līkumā viņš aizelsies apstājās.

—  Dragāsim nu atpakaļ! — viņš sacīja.

Bet suns laikam to nesadzirdēja. Kā zibens tas aizjoza tālāk pa ceļu.

—  Hei! — Viljams kliedza. — Hei! Surp! Atpakaļ!

Suns nelikās ne zinis. Skrēja vien tālāk.

—  Hei! — Viljams sauca atkal, nu jau gluži izmisis. — Hei! Nāc atpakaļ! Man būs ziepes, ja nenāksi!

Arī šīs lūgums šuneli neaizkustināja. Tas diedza projām pa ceļu, atpakaļ neatskatījies. Nu tas bija jau pazudis nākamajā ceļa līkumā. Viljams aizelsies dzinās tam pakaļ, bet, nokļuvis līdz līkumam, ne tuvumā, ne tālumā neviena brūna suņa neredzēja. Tas bija nozudis no zemes virsas. Viljams aiztenterēja līdz krustcelēm, bet ne uz viena no visiem četriem ceļiem nebija ne vēsts no meklētā suņa. Lēnām viņš aizvilkās atpakaļ pie suņubūdas un aizbīdīja ieejai priekšā režģi, tā cerēdams iespējami novilcināt nozieguma atklāšanu. Rīkodamies ap režģi, viņš piepeši ieraudzīja pie būdas jumta piestiprināto adresi: «Mis Hetevejai Lauru savrupmājā.»

Tai pašā mirklī viņam iešāvās prātā ideja, turklāt ar tādu spēku, ka zvaigznītes nošķīda gar acīm. Suņabūda taču nepavisam nav sliktāka par paklāju! Viņš ieradīsies pie mis

Hetevejas suņabūdā. Neiznirs no paklāja rituļa, bet izlīdis no suņubūdas. Un tad, pirms šī atjēgsies no pārsteiguma paralīzes, viņš nodeklamēs savu atvainošanos un paskaidrojumu. Mazliet situāciju, protams, sarežģīja būdas likumīgā īpašnieka pazušana, bet gan jau viņš pratīs iestāstīt, ka suns izliedzis, pirms būda lika izcelta stacijā. Viljams paskatījās uz visām pusēm. Nekur neviena cilvēka. Nesējs būdu droši vien tur nolicis, līdz vedējs atbrauks tai pakaļ. Viljams uzmanīgi atbīdīja režģi un atsedza ieeju. Jā, tā bija pietiekami liela, lai viņš varētu iespraukties būdā. Viņš iespraucās. Būdā bija krietni daudz salmu, bet krietni mazāk vietas, nekā viņš bija iedomājies. Lai nu kā — saritināties varēja diezgan ērti. Viņš pamanīja koka durtiņas, kas, tāpat kā režģi, bija aizbīdāmas ieejai priekšā. Izdzirdis tuvojamies braucēju, viņš durtiņas ātri aizbīdīja. Būda piepeši neganti sašūpojās, un Viljama galva sāpīgi atsitās pret griestiem.

— Oho! — viņš izdzirda vīrieša balsi sakām. — Ellīgs svars. Di'zin, kas tur iekšā?

—  Nesējs teica, ka šitā esot suņabūda, bet iekšā — suns, — cita balss atteica.

—   Ka tik nav vien suns! — pirmā balss atsaucās. — Pēc smaguma varētu teikt, ka ķieģeļi. Ķieģeļi vai ogles.

—  Nudien, būs ogles, — otrs runātājs apstiprināja. — Jā, jā, citādi nebūs kā ogles. Kaut kāda jaunmodīga ogļu kaste, bet iztaisīta kā suņabūda. Ko tik cilvēki mūsu laikos neizdomā!

Tāds izskaidrojums laikam abus spriedējus apmierināja, un viņi iecēla Viljamu ratos. Viljamam tai brīdī šķita, ka suņabūda piepeši kļuvusi kaut kā ļaunīgi dzīva un no visām pusēm belž viņam pa galvu. Viņš aizsargājās, kā spēja un prata, tad uzmanīgi atbīdīja koka durtiņas, lai ielaistu mazliet gaisa. Rati kratīdamies lēkāja pa bruģi, līdz pēdīgi apstājās pie mis Hetevejas mājas.

Mis Heteveja iznāca ārā, galvu Šallē satinusi, un nostājās pusceļā uz vārtiņiem.

—  Tuvāk es neiešu! — viņa uzsauca braucējam. — Man ir drausmīgas iesnas, un es negribu nevienu ar tām aplipināt. Jūs atvedāt suņabūdu, vai ne? Tā ir dzimšanas dienas dāvana manai māsai, un es biju nodomājusi nolīgt mašīnu un pati viņai to aizvest, bet tagad šausmīgo iesnu dēļ nespēju. Lūdzu, aizvediet to manai māsai — uz Augšmārliju un pie viena nododiet viņai arī šo vēstuli. Adrese ir uz aploksnes.

Viņa piegāja braucējam tuvāk, lai, galvu projām aizgriezusi, izstieptā rokā pasniegtu vēstuli.

—  Nedrīkstu iet jums tuvāk, man, kā teicu, ir drausmīgas iesnas, — viņa aizbildinājās.

It kā par pierādījumu saviem vārdiem, viņa trīsreiz nošķaudījās un tad nozuda mājā.

Viljams par šo starpposmu nekā neuzzināja. Braucējs izlasīja adresi, noteica: — Kārtībā, — un, apgriezis zirgu, sāka braukt uz Augšmārlijas pusi.

Ratu kratīšanās Viljamam tā dauzīja galvu, ka viņš glābdamies grāba saujām salmus un pilnīgi ietīstījās tajos. Tas viņu padarīja kurlu un aklu pret visu apkārtni, un, kamēr norisa saruna pie mis Hetevejas mājas, viņš juta vienīgi to, ka galva visu laiku nejēdzīgi dauzās gar suņabūdas sienām. Viņam nebija ne jausmas pat par to, ka mis Hetevejas māja jau sen palikusi aiz muguras un viņi patlaban ir ceļā uz augšmārliju. Likās, ka ceļojums ir ļoti garš, bet tad viņš apsvēra, ka šādos apstākļos jebkurš ceļojums liktos ļoti garš.

Pēdīgi vezums tomēr apstājās un Viljams juta, ka tiek ar visu būdu nocelts zemē — šoreiz mazliet lādzīgāk — un kaut kurp nests; turklāt nesēji visu laiku sodījās par to, cik nesamais smags. Tad būda tika nolikta zemē ar tādu atsitienu, ka gandrīz izmežģīja Viljamam sprandu; drīz vien viņš izdzirda visapkārt balsu murdoņu. Mis Hetevejas māsa kuplā draudzeņu un radu

Viljams sāka rausties ārā.

Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums.

pulkā, kas bija sanākuši uz dzimšanas dienas svinībām, sāka skaļā balsī lasīt māsas vēstuli.

Mīļā Andžela,

nosūtu Tev dzimšanas dienas dāvanu. Gribēju mašīnā pati to aizvest, bet man — ak, vai! — piemetušās drausmīgas iesnas. Esmu gandrīz pagalam. Ceru, mīļā Andžcla, ka Tev patiks gan būda, gan tās iemītnieks. Man šķiet, ka iemītnieku Tu ļoti drīz iemīļosi, jo tas tiešām ir burvīgs. Nobučo viņu uz degungaliņa arī no manis. Tad nu, mīļā, vēlreiz Tev dzimšanas dienā laimi vēlot,

Tava mīlošā māsa.

Viljams, kam galva vēl joprojām bija vienos salmos, nenieka no tā visa nedzirdēja. Viņš bija pārliecināts, ka nokļuvis pie mis Hetevejas, un steigā kārtoja runu, ko vajadzēs teikt, tikko būs izrausies no savas slēptuves. Viņš notrausa salmus no acīm, lai

Visu .skatieni pievērsās ar salmiem aplipušajam radījumam, kas lēnām izkūtutjās no būdas.

kaut jel ko saredzētu, atbīdīja koka durtiņas un sāka knibināties ap režģiem.

—  Taisiet būdu vaļā, — kāds ieminējās.

Pastiepās roka un ar stingru tvērienu atvilka režģi.

Viljams sāka rausties ārā.

Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums.

Visu skatieni pie'vērsās ar salmiem aplipušajam radījumam, kas lēnām izkūņojās no būdas. Galva tam bija vienos salmos, seja ari. Kājās uzslējies, tas devās taisni pie mis Hetevejas māsas, kas bija tai stipri līdzīga, un ierunājās aizsmakušā balsī:

—   Uz jūsu dārza žoga uzrāpos tāpēc, ka šķilu dzirdējis palīgā saucienus. Tikai tāpēc es uzrāpos uz žoga. Un tā man gadījās

uzkrist uz lecekšu rāmja un to salauzt — tikai tāpēc, ka gribēju jūs paglābt, jo dzirdēju, ka saucat palīgā. Un…

Strauji žestikulēdams, viņš gāja tai arvien tuvāk. Viņa šausmās iekliedzās un metās uz ārdurvju pusi, visas viešņas viņai nopakaļ.

—  Policiju! — viņa ieķērcās. — Ātrāk policiju!

Un viņa, cik vien aši spēdama, izdrāzās no mājas, un arī šoreiz pārbiedētās viešņas viņai sekoja cieši pa pēdām.

Viljams izbraucīja salmus no matiem un palūkojās visapkārt. Viņš stāvēja viens pats istabā, kur bija uzklāts galds tējas viesībām. Karalisks tējas viesību galds. Glazētas kūciņas, kārtainas krējumkūkas, kur krēma vairāk nekā mīklas, trifeļi, čauganas bezē kūciņas, šokolādes cepumi.

Viljams bija apdauzījies vienos zilumos no galvas līdz kājām, mute pieķepusi ar salmu smalkumiem, bet, ieraudzījis lielisko mielasta galdu, viņš uzreiz saprata, ka ēstgriba ne drusku nav cietusi. Varēja pat sacīt, ka viņš jūtas tik izsalcis kā vēl nekad mūžā. Tāpēc viņš nosprieda, ka jānogaršo trifelis. Viņš paņems likai vienu pašu. Aizskrējušie, kad atgriezīsies, nemaz nepamanīs, ka būtu kaut kas ņemts. Dievs vien zina, kālab vini 7? 7 ? aizdrāza kā plēsti. Situācija bija galīgi neizprotama, un Viljams arī nemaz necentās tikt pie skaidrības. Toties jo lielāks bija viņa pārsteigums, ieraugot, ka trifeļu trauks ir tukšs. Nevarēja taču būt, ka viņš tos visus noēdis. Tomēr likās, ka cits izskaidrojums trifeļu pazušanai nebūs rodams. Pāris mirkļu par to izprātojies, viņš nogaršoja karotīti želejas. Gardākā želeja, kādu viņš jebkad nobaudījis! Mazliet padomājis, viņš nosprieda — ja jau vairs nav trifeļu, kam gan vajadzīga želeja? Nevienās viesībās tak neliek galdā želeju, ja nav trifeļu. Ātri un pamatīgi pieveicis želeju, viņš pārlaida skatienu pārējiem gardumiem. Izsalkums vēl nebija remdēts. Un, tā kā par notiesātajiem trifeļiem un želeju tikpat gaidāmas nepatikšanas, viņš mierīgu prātu varētu nokopt vēl šo to. Un viņš nekavējās ķerties pie nokopšanas. Lielā kārtainā kūka, kas sastāvēja vairāk no krēma nekā no mīklas, bija īsta karčiļkūka. Viljams tiesāja šķēli pēc šķēles. Kad izsalkums pierima, sāka mosties neizpratne. Kur visi pazuduši? Kālab aizdrāzās kā negudri? Vai mis Heteveja pieņēma viņa paskaidrojumu vai ne? Viens skatiens ārā pa logu neizpratni vēl padziļināja. Sī taēu nemaz nebija mis Hetevejas māja. Sis nebija mis Hetevejas dārzs. Ceļš gar māju nebija ceļš, kas ved gar mis Hetevejas māju.

Lai pēc tāda atklājuma cik necik nomierinātos, Viljams atgriezās pie galda un aši citu pēc cita nokrimšķināja sešas bezē kūciņas. Tikai tagad viņš ievēroja, ka tiklab galds, kā grīda bagātīgi nobārstīti ar salmiem. Viņš nolasīja pāris salmiņu vārgā cerībā šādā veidā kaut drusku mazināt sava nedarba kopiespaidu, tad no jauna aizgāja pie loga. Viss bars pašreiz nāca atpakaļ. Viljams nostājās aizkaru ēnā un vēroja procesiju. Aizmugurē kāds nācējs nesa rokās brūno šuneli, kas droši vien bija atrasts un nogādāts mis Hetevejai. Bet tur jau bija arī pati mis Heteveja ar šallē ievīstītu galvu, šķaudoša un sprauslājoša. Droši vien kāds viņu atvedis šurp, lai nostādītu aci pret aci ar ērmoto dzimšanas dienas dāvanu.

Ticis līdz namdurvīm, gājiens apstājās. Nu Viljams skaidri sadzirdēja spalgas, satrauktas balsis.

—  Kad es jums saku — tas bija gorilla! Esmu pārliecināta, ka gorilla.

—  Bet runāja taēu…

— Gorillas arī runā. Vai tad jūs to nezinājāt? Tai runāšanai tak nebija nekādas jēgas. Tā bija tikai tāda nesakarīga vāvuļošana.

—  Viņš melsa kaut ko par dārza mūri un palīgā saucieniem.

— Jā gan, bet jēgas jau nekādas tajos vārdos nebija.

—  Es gan drīzāk domāju, ka tas bija mežonis, kas izbēdzis no kādas ceļojošas trupas. Izskatījās akurāt pēc kāda no tiem mežoņiem, ko rāda ceļojošās trupās.

— To nu gan nevar tik droši teikt. Viņš bija no vienas vietas aplipis ar salmiem.

—   Bija jau gan, bet es redzēju, kā viņam aiz tiem salmiem gailēja acis.

—  Viens ir skaidrs — ja tas bija cilvēks, tad traks.

Viljams atgāja nost no loga.

Viņš nenieka nesaprata, kas īsti notiek, tomēr neskaidri nojauta, ka drīz viņu ķers briesmīgs sods.

Lai to sagaidītu miesā un garā stiprināts, viņš katrā kabatā sastūķēja pa saujai šokolādes cepumu un gaužām domīgs sāka ēst pēdējo krējumkūkas šķēli.

Viljams un slavenais makšķernieks

Ik gadu jūnijā Viljama tēvs uz desmit dienām aizbrauca makšķerēt un apmetās lauku viesnīcā. Viljams nezin eik reižu bija lūgtin lūdzies, lai paņem viņu līdzi, bet viņa lūgumi ikreiz tika noraidīti tik nepārprotami, ka viņš jau sen bija zaudējis jebkādas cerības. Taču šogad, Viljamam par prieku un pārsteigumu, liktenis šķita nostājies viņa pusē. Viņš tikko bija izslimojis vējbakas, un ārsts noteica, ka nepieciešama gaisa pārmaiņa, pirms viņš atkal varēs iet skolā.

Māte nevarēja izbrīvēties no namamātes pienākumiem. Dažādie radi, pie kuriem viņa griezās pēc palīdzības (gan bez lielām cerībām), laipni, līdzjūtīgi, tomēr lielā vienprātībā un noteiktībā atteicās uzņemt Viljamu pie sevis.

— Tu dosies atvaļinājumā jaunnedēļ, mīļais, vai ne? — misis Itrauna šķietami nevainīgi apvaicājās vīram.

Viņš uzmeta sievai aizdomīgu skatienu.

—  Ja tu domā, ka ņemšu Viljamu līdzi, tad saku tev skaidri un gaiši, ka to nedarīšu.

Īstenībā viņš nepavisam nejutās tik droši, kā runāja.

Ja reiz ārsts sacījis, ka Viljamam nepieciešama gaisa pārmaiņa un viņš bija vienīgais ģimenes loceklis, kas dzīrās aizbraukt uz kādu cilu vietu, tad būtu neērti atteikties paņemt puiku līdzi. Drošības Labad viņš aizrakstīja dažiem radiem, pie kuriem vēl nebija paguvis griezties, un bez aplinkiem apvaicājās, vai tie būtu ar mieru uz īsu laiciņu pieņemt Viljamu. Radi tāpat bez aplinkiem atbildēja, ka nebūtu vis.

—  Bet vienu lai puika patur prātā, — misters Brauns sacīja sievai, kad bija saņēmis arī šos atteikumus, — ja viņš grib braukt man līdzi, tad lai pats skatās, ko sadarīs. Es ar viņu nepiņķēšos un nekādu atbildību par viņu neuzņemos.

Viljams, uzzinājis, ka varēs doties tēvam līdzi makšķernieka atvaļinājumā, kas viņam jau no mazām dienām bija licies visbrīnišķīgākais ceļojums pasaulē, nezināja aiz prieka, kur dēties.

Viņš jau iztēlojās, kā piebiedrosies tēvam un tā draugiem makšķernieku gārnis. Iztēlojās, kā arī pats, skatītāju pūlim apbrīnā vērojot, velk milzu lomus — foreles un lašus. Viljams redzēja, ka tēvs savāc līdzņemšanai veselu lērumu makšķerēšanas rīku, un, būdams nelabojams optimists, cerēja, ka tēvs aizdos viņam tās makšķeres, ko patlaban nelietos. Bet, ja nu tēvs tiešām sadomās makšķerēt ar visām vienlaikus, tad Viljams iztiks pats ar savējo — paštaisīto, kas sastāvēja no pagaras vicas, auklas gabala un saliektas kniepadatas āķa vietā. Ar to viņš bija gājis uz grunduļiem visos apkārtējos strautos. Un — ja jau arto ķeras grunduļi, kālab lai nepiekostos kāda forele vai varbūt pat lasis?… Tā viņš kopā ar tēvu devās ceļā, satraukts, cerību spārnots, par panākumiem pārliecināts.

Pirmā diena pagāja, apkopojot iespaidus. Viesnīca, kur parasti apmetās tikai aizrautīgi makšķernieki, bija kā bāztin piebāzta ar lieliem, apņēmīgiem vīriem, kam makšķerēšana bija pats svarīgākais un nopietnākais darbs pasaulē; ar vīriem, kas klusā, dziļā nicināšanā nelikās dzirdam nevienu izteikumu, kam nebija tieša sakara ar makšķerēšanu. Ēdienreizēs viņi, drūmi klusēdami, sēdēja ap ēdamistabas lielo galdu, tikai šad tad izmezdami paīsai piezīmei, piemēram: «Pašā agrumā, tūliņ pēc trijiem, itin labi kodās uz maija mušu» vai «Foreles bija, ka mudž, bet mēs netikām gudri, uz kādu ēsmu tās labāk kodīsies». Tūliņ pēc brokastīm visi saģērbās kā gatavie ūdenslīdēji, savāra spiningus un, joprojām klusēdami, nīgri un varen apņēmīgi izklīda pa iecienītākajām zvejas vietām.

Mājās tie nerādījās agrāk kā vakarā un tad saskaņā ar sen iedibinājušos paradumu katrs klusēdams, kautrā lepnumā noguldīja savu lomu uz marmora galdiņa zem cepuru vadža viesnīcas vestibilā, nošķirot savu lomu no pārējiem tā, lai zivis nesaskartos. Neviens savu lomu ne ar vārdu nepieminēja. Tikai nolika uz galdiņa un gaidīja, līdz kāds apvaicāsies — kam tad tik brangi ķēries. Vēstis par labiem lomiem makšķernieku pulkā izplatījās ļoti ātri. Pēc vakariņām makšķerēšanas kaislības apsēstie svinīgi, apņēmīgi, bezgala nopietni devās uz «nakts eopi».

Viljams to visu vēroja, elpu aizturējis. Doma par iespēju piedalīties šādā ekspedīcijā piepildīja viņu ar kvēlu, mežonīgu lepnumu.

Jau pirmajā dienā tēvs apvaicājās, vai Viljams gribēšot sēsties pie viņa laivā, un Viljams dedzīgi piekrita. Tomēr izbraukums viņam sagādāja vilšanos. Tēvs viņu izsēdināja vienā no ezera saliņām, apveltīja ar tukšu tabakas kārbu un piekodināja saķert pa krūmiem agrīnās pavasara mušas. Viljams trīs noķēra, bet tad viņam tāda nodarbošanās apnika un viņš sāka būvēt aizsprostu vienam strautam, pēc tam lūkoja nosusināt mazu muklājiņu, kurā pats iestiga līdz ceļiem. Kad piebrauca tēvs, izrādījās, ka visas trīs ēsmas mušas aizlidojušas. Tēvs, kas, tikko nokļuvis makšķernieku sabiedrībā, tūliņ bija pārņēmis tās garu un drūmo noskaņojumu, sadusmojās un rājās. Atlikusī dienas daļa pagāja nejaukā garlaicībā. Laivinieks nedeva Viljamam paairēt. Tēvs neļāva izmēģināt laimi ar makšķeri. Beidzot, tīrā nediena, viņš vēl nejēdzīgi sapinās vienā rezerves makšķerauklā, neviļus iegāza ūdenī kārbu ar tādu ēsmu, kādu šai novadā nebija iespējams sagādāt; forele, ko viņš bija uzskatījis par beigtu, pēkšņi iekoda viņam pirkstā lik sāpīgi, ka viņš skaļi iebļāvās un aizbiedēja visas pārējās vairāku jūdžu rādiusā.

Vispēdīgi viņš krita galīgā nežēlastībā, kad, piecēlies kājās, sazvērojās, uzkrita tēva makšķerei un to salauza.

—  Viens nu ir skaidrs! — tēvs pārskaities uzkliedza. — Pie manis laivā tu vairs nekāpsi.

Viljamu bargais sods nepavisam nesatrieea. Viņš visu dienu bija nežēlīgi negarlaikojies un nosprieda, ka pats uz savu roku uz sauszemes būtu laiku pavadījis daudz interesantāk.

Taču, viņam par gaužām nepatīkamu pārsteigumu, tēvs liedzās aizdot kaut vienu no savām makšķerēm. Viņam, raugi, nepieciešamas visas uzreiz — izmešanai, pievilināšanai un diezin kam vēl.

Viljams nodomāja, ka šitie vīri pārlieku sarežģī tik vienkāršu nodarbību kā makšķerēšana, tāpēc nākamajā dienā paņēma savu paštaisīto makšķeri, nodrošinājās ar sviestmaižu sainīti un, aizņēmies no viesnīcnieces groziņu lomam, devās ceļā.

Viņš atrada piemērotu krautu, uzmauca slieku uz saliektās kniepadatas un sāka makšķerēt. Viņam neiedomājami laimējās. Ķērās grundulis pēc grunduļa. Viljams nopūlējās visu priekšpusdienas un pēcpusdienas cēlienu, un vakarā, kad viņš devās mājup, groziņš bija pilns līdz malām. Citi makšķernieki vēl nebija atgriezušies. Galdiņa marmora virsa zem cepuru vadža vizēja tukša un aicināt aicināja. Viljams izbēra uz tās sava groziņa saturu. Nu mirdzošā grunduļu kaudze nosedza visu galdiņa virsmu. Viljams priecīgs un lepns noraudzījās uz savu guvumu. Tad viņš sameklēja papīra lapu, uzrakstīja uz tās «Viljams Brauns» un nolika to uz sudrabotās kaudzītes. To izdarījis, viņš, uzvaras priekā tvīkdams, gaidīja atgriežamies pārējos makšķerniekus. Neviens no viņiem vēl ne reizes nebiju ar vienu pašu lomu nosedzis visu galdiņu. Viljams ne mirkli nešaubījās, ka kļūs par šā vakara varoni.

Drīz viņš izdzirda kādu nākam un kautri atkāpās aizsegā. Ienāca viens no makšķerniekiem — stalts jauneklis ar izvirzītu zodu un ērgļa degunu. Pametis skatienu uz grunduļiem noklāto galdiņu, viņš nikni saviebās, ar plašu vēzienu nomēza visu

Pametis skatienu uz grunduļiem noklāto galdiņu, viņš nikni saviebās, ar plašu vēzienu nomēza visu vizmaino kaudzīti uz grīdas.

vizmaino kaudzīti uz grīdas, paraustīja zvanu un izrīkoja pienākušo kalponi:

—  Aizvāciet to drazu!

Pēc tam viņš nesteidzīgi un ļoti rūpīgi sarindoja uz galdiņa divpadsmit foreļu.

Par šādu nekaunību Viljams bija mēms aiz niknuma. Pirmajā mirklī viņš gribēja kā zvērs mesties jaunskungam virsū, tacu jau nākamajā atskārta, ka, ņemot vērā pretinieka augumu un spēku, derīgāk būs nogaidīt., kad pavērsies piemērotāka izdevība atriebībai.

Viljams bija mēms aiz niknuma.

Līdz šim brīdim Viljama acīs visi makšķernieki bija vienādi. Visi lieli, nejēdzīgi nopietni, ieāvušies milzīgi garos enkurnieku zābakos, dzīdamies uz vienu vienīgu mērķi, neredzot pasaulē nekā eita kā makšķerēšanu.

Taču tagad viņš sāka pamanīt atšķirības. Izrādījās, ka pastāv divas grupas. Vecākie vīri mēdza apmesties smēķētavā. Viljama tēvs, kas jau sen bija atzinis, ka Viljams gluži labi spēj pats parūpēties par sevi, un bija pašā sākumā paziņojis, ka neļaus sabojāt sev atvaļinājumu, piederēja vecāko vīru grupai un, gribēdams saglabāt ilūziju, ka izbraucis atvaļinājumā bez Viljama, bija jau pirmajā dienā Viljamam aizliedzis spert kāju smēķētavā. Tā nu Viljamam gribot negribot vajadzēja kavēties

pie jaunākajiem makšķerniekiem, kurus viņš tad arī lūkoja tuvāk izpētīt.

Viņu vidū atzīts vadonis bija tas muskuļainais jauneklis, ko pārējie draudzīgi sauca par Arēiju un kas tik necienīgi bija nomēzis uz grīdas Viljama lielisko lomu. Arēijs bija pats veiksmīgākais makšķernieks savā grupā. Pārējie it pazemīgi prasīja viņam padomu un cildināja viņa panākumus. Arēijs uz marmora galdiņa allaž sakrāva garāku foreļu rindu nekā pārējie. Kā ne — Ārčijs pazina izeili labas foreļu vietas īpašnieku un drīkstēja makšķerēt tā tiesā. Ik dienu viņš atgriezās no makšķerēšanas ar bagātu guvumu un kļuva dienu no dienas pašapzinīgāks un lielīgāks.

Arēiju apbrīnoja visi, viņam prasīja padomus, tomēr pat labākie draugi nespētu noliegt, ka Ārčijs ir augstprātīgs un iedomīgs tips. Drīz vien kļuva skaidri redzams, ka viņš necieš Viljamu tikpat stipri, kā Viljams neieredzēja viņu. Viljama izdarīšanās ar grunduļiem Ārčijam šķita smags viņa personiskās cieņas aizskārums, un Viljama klātbūtne makšķernieku apmetnē viņu neizsakāmi kaitināja. Pastāvīgi viņš atrada ieganstu, lai Viljamam piesietos, tik neceremoniāli pagrūda zēnu pie malas, ja tas pagadījās ceļā, ka reiz pat notrieca to gar zemi. Viljamam dzirdot, viņš gaudās par nejēdzību, ka «sākuši uz zvejas vielām vazāt līdzi sīkus zeņķus».

—  Līdz šim tas nekad nebija nolicis, — viņš gremzās, — un ceru, ka turpmāk vairs nenotiks. Ja lādi numuri atkārtosies, vajadzēs apskatīties pēc citas zvejas vietas.

Viljams pacietīgi gaidīja savu izdevību. Ārčija makšķernieka prasme nebija apstrīdama. Viljams slepus viņu izsekoja līdz pat privātajam upes līkumam un redzēja, kā viņš ceļ ārā foreli pēc foreles, turklāt tik viegli un prasmīgi, ka Viljams, par spīti nepatikai, jutās spiests to apbrīnot.

Viljams vēroja Ārčiju stāvam līdz jostasvietai putainajā straumē upītes vidū un izmetam spiningu viegli un veikli. Skaidrs, ka šai ziņā viņam klāt nevarēs tikt. Viljams prātodams izprātojās, vai neatradīs kādu vājāku vietu, kur Arēijs būtu ievainojams, liet nespēja nekā izdomāt, jo likčīs, ka Arēijs ir tikai un vienīgi makšķernieks. Tas laikam bija viss viņa dzīves saturs.

Dienas aizritēja aši, Viljamam joprojām nācās paciest pāridarījumus gandrīz bez cerības kādreiz visu atriebt. Pienāca pēdējās atvaļinājuma nedēļas nogale, bet Ārčijs vēl aizvien nebija atklājis nevienu pašu vāju vietiņu, ko ienaidnieks varētu izmantot atriebei. Šķita, ka viņa bruņas ir necauršaujamas. Bet tad — divas dienas, pirms Viljama tēvs posās mājup, viesnīcā ieradās pavecs makšķernieks kopā ar meitu.

Večuks izskatījās pavisam nenozīmīgs, meita gan ne. Pat Viljams vienā acu uzmetienā konstatēja, ka šī ir no tām daiļavām, kas dažiem sagroza galvu. Vaigos viņai bija bedrītes, un tumšas, izliektas skropstas iekļāva ļoti zilas acis. Sejas āda bija glāsmaina kā samts. Turklāt viņa prata apburoši skaisti smaidīt. Un Viljams, kas neatslābstošā modrībā vēroja savu ienaidnieku, uzreiz redzēja, ka Ārčijs ir neglābjami pagalam, beigts un nobungots, kā mēdz sacīt. Vēl tikai iepriekšējā dienā Ārčijs, tūkstošo reizi gauzdamies par to, ka daži iedomājas vest uz apmetni visādus knauķus, bija piebildis: — Vismaz lai pateicība Dievam, ka šogad te nav neviena sievišķa. — Taču pašreiz Viljams redzēja, ka, uzlūkojot nule atbraukušos, Ārei ja tumši iedegusī seja pietvīka, tiklīdz viņš paraudzījās uz to pusi.

Meitene, kurai vārdā bija Kleribela, kaut arī nelikās jaunos makšķerniekus manām un veltīja visu uzmanību vienīgi tētiņam, tomēr skaidri redzēja, kādu nemieru sacēlusi. Ne tikai Ārčijs, bet arī visi pārējie no jauno grupas bija pagalam.

Pēc brītiņa, kad sākotnējā kautrība bija pārvarēta, sākās sacensība, kā piesaistīt jaunās dāmas vērību. Un te nu Ārčija draugi, kas parasti nespēja vien viņu diezgan teikt un cildināt, viņu pameta. Neatskanēja neviena slavas dziesma.. Neviens ne uzplijās ar apgalvojumu, ka Ārčijs ir labākais spiningotājs pasaulē. Draugi mierīgi ļāva viņam pašam sevi slavēt un uzlielīt. Taisnības labad jāteic, ka viņš sev kaunu nedarīja. Viņš dižojās ko mācēja. Uzskaitīja savus pēdējos lomus. Notēloja, kā vienīgais no visa pulka velk foreles, stāvēdams vai līdz padusēm putojošā straumē.

—  Daļēji tas atkarīgs no prasmes noturēt līdzsvaru, — viņš klāstīja, — un daļēji, protams, arī no tā, ka es… nu jā, no tā, ka es esmu diezgan labs makšķernieks.

Un Ārcijs labpatikā noglauda savas mikroskopiskās Ūsiņas.

Sākumā Kleribela klausījās zobgalīgi, taču pamazām iesila.

—  Izbrauciet rīt man līdzi laivā, — Ārčijs aicināja. — Esmu pārliecināts, ka jums patiks, tas ir, gribu sacīt — būs visai interesanti.

Kleribela piekrita, un Viljams redzēja, ka ienīstais Ārčijs taisās gūt vēl vienu uzvaru. Viljams visu vakaru bija ļoti domīgs.

—  Kas tas par puišeli? — viņš dzirdēja Kleribelu jautājam Ārčijam.

Un Ārčijs nicīgi izmeta:

—  Pusjucis knauķis, kuru kāds atvilcis līdzi.

Nākamais rīts bija tik piemērots makšķerēšanai, ka labāku nevarēja vēlēties, un Kleribela, uzposusies brīnišķīgā bāli rozā organdija kleitā, līksmi aizplivinājās Ārčijam līdzi uz upmalu. Viņš cēli palīdzēja tai iekāpt laivā, tad laivinieks atīrās no krasta.

—   Cik jauki! — Viljams dzirdēja Kleribelu jautri iesaucamies. — Tieši kā piknikā!

Viljams, neviena nemanīts, gar krastu sekoja laivai, slēpdamies aiz krūmiem. Pāri ūdenim viņš skaidri sadzirdēja Ārčija aso balsi, kad tas atkal dižojās ar saviem lomiem.

Laivā braucēji sasniedza vietu, kur Ārcijs iepriekšējā dienā bija stāvējis «līdz padusēm straumē», ar meistarisku vēzienu aizlidinājis spininga auklu un citu pēc citas cēlis ārā milzu foreles. Arī tagad viņš izlēca no laivas un, lepnā pašapziņā smaidīdams, nostājās pozīcijā. Atvēzējies, viņš izmeta makšķeri. Kleribela, laivā sēdēdama, viņu uzmanīgi vēroja.

—   Nu tikai celiet ārā visas tās zivis, par kurām tik daudz stāstījāt, — viņa jautri mudināja.

Auklu Ārčijs bija aizlidinājis visai eleganti, bet tad lielīgā izteiksme viņa sejā pagaisa un tās vietā atspoguļojās apjukums.

Rēgaini Kleribelai uzsmaidījis, viņš atteica: — Jā, jā, pagaidiet tikai dažas minūtes… protams, protams… — Tad apjukums padziļinājās tiktāl, ka sāka izskatīties pēc nāves bailēm.

—   Hei! — viņš pēkšņi iekliedzās, nometa makšķeres un sāka kā negudrs tvarstīties ar rokām pa gaisu. — Hei! Glābiet!

laivinieks steigšus pieīrās viņam klāt. Ārčijs panikā vispirms satvēra laivas malu, bet tad sagrāba Kleribelu ap vidu un palika tā karājamies.

—   Es slīkstu! — viņš kliedza. — Velciet tak mani ārā no ūdens ! Ātrāk!

Laiva bīstami sašūpojās. Kopīgiem spēkiem laivinieks un Kleribela ievilka Ārčiju laivā. Kleribela nebija gatavojusies palīdzēt. Ārčijs, apķēries viņai ap vidu, nelaidās vaļā, līdz nebija pilnīgi ievilkts laivā drošībā, bet pa to laiku bāli rozā organdija kleita bija samirkusi kā lupata. Kleribela aiz dusmām apraudājās.

—  Neņemiet ļaunā, — Ārčijs elsa, — es — es saku jums, ka gandrīz noslīku. Z-zaudēju līdzsvaru. Un, ja nebūtu turējies pie jums, būtu noslīcis. Manos zābakos ticis ūdens. Ne-nesaprotu, kā tas varēja gadīties. T-t-līrais brīnums, ka nenoslīku. N-nemaz nespēju aptvert, kā nenoslīku.

—        Būtu labāk noslīcis! — Kleribela nikni viņam uzkliedza.

— Jūs esat sapostījis manu kleitu.

—   Tas pušums, šeku, ir te, ser, — sacīja laivinieks, norādīdams uz nelielu, gandrīz nepamanāmu plaisiņu Ārčija garā zābaka stulma augšgalā.

—    Nevaru iedomāties, kā tas tur iegadījies, — Ārčijs brīnījās. — Vēl vakar zābaki bija pilnīgi veseli. — Tad viņš atkal pievērsās Kleribelai. — Ticiet, ka es citādi nevarēju.

— Varējāt gan, protams, ka varējāt! — Kleribela atcirta.

—  Pats izturējāties kā pēdīgais muļķis un mani arī pataisāt par muļķi! Tīšu prātu sabojājāt man drēbes. Mani pašu samērcējāt, un kleita arī pagalam. Vediet mani atpakaļ! Tūliņ uz vietas! Līdz mūža beigām es ar jums vairs nerunāšu ne vārda!

Laivinieks savāca makšķeres un īrās atpakaļ uz piestātni.. Ārčijs skaļi taisnojās, bet Kleribela, visu sakāmo pateikusi, ledainā nicināšanā raudzījās viņam pāri.

Viljams izlīda no krūmiem tikai pēc tam, kad laiva vairs nebija redzama. Tad arī viņš nesteidzīgi gāja atpakaļ uz viesnīcu, maigiem pirkstiem apgrozīdams kabatas nazīti, ar kuru bija iešķēlis Ārčija zābakā un pašapziņā.

Taču Viljams neko negribēja atstāt nejaušības ziņā. Viņam pašam bija burvīga pieaugusi māsa, un viņš vairākkārt ar interesi un pārsteigts bija novērojis, kādus brīnumus skuķes spēj izdarīt. Jo niknāka tāda meitene pirmajā brīdī rādās, jo drīzāk viņa savas dusmas aizmirst. Tāpēc viņš nemaz nebrīnījās, kad, atgriezies viesnīcā, redzēja Kleribelu draudzīgi tērzējam ar Ārčiju. Kleribela bija pārģērbusies zilā linaudekla kleitā, kas viņai piestāvēja tik glīti, ka viņa patiesi varēja justies apmierināta gan pati ar sevi, gan ar visu pasauli. Viņa pat sāka raudzīties uz nolikušo kā uz interesantu dēku un pati jutās kā varone, kas izglābusi Ārčiju no ūdenskapa. Ārčijs savukārt izrādīja vairāk saprāta, nekā Viljams jebkad būtu uzskatījis par iespējamu, un no savas puses vēl atbalstīja šādu variantu, sacīdams:

—  Es patiesi nezinu, kas ar mani būtu noticis, ja jūs nebūtu atradusies tuvumā.

—  Protams, protams, — viņa kautri atsaucās, — visi aizvien apgalvo, ka es esot drosmīga. Es briesmu brīžos protot saglabāt vēsu galvu. Es, gluži vienkārši, redzēju, kas jādara, un attiecīgi rīkojos.

— Jūs izturējāties brīnišķīgi, — Ārčijs dedzīgi piekrita, —  nav cita vārda — brīnišķīgi. Sis gan laikam bija pirmais rīts, kad esmu atgriezies gluži tukšā. Tāpēc iešu pēcpusdienā atkal uz upi un atgūšu zaudēto.

—  Droši vien jums tas izdosies, ja vien līdz šim esat stāstījis patiesību, — Kleribela dūdoja.

Viljamam bija briesmīgi grūti noskatīties, kā, par spīti viņa pūliņiem, Ārčijs atkal starot staroja vecajā uzpūtībā un iedomībā, bet Kleribela smaidīja kā saulīte. Taču arī šādam gadījumam Viljams bija sagatavojies. Ne velti viņš iepriekšējā dienā bija aizkūlies uz tuvējo tirgus pilsētiņu. It labi pazīdams cilvēka dabu, viņš bija izsecinājis, ka pēc lielās mērcēšanās rīta pusē Kleribela Ārčija pēcpusdienas ekspedīcijā vairs nepiedalīsies.

Ārčijs devās uz upi viens. Viņš tur nodzīvoja vairākas stundas un, pārradies atpakaļ, lepni noguldīja uz galdiņa zem cepuru vadža divpadsmit foreļu un tūliņ devās uzmeklēt Kleribelu, lai tā nāktu apbrīnot lomu.

Aiziedams viņš nepamanīja Viljamu ieslīdam vestibilā. Atgriezies kopā ar Kleribelu, viņš zivju izkārtojumā nekādu pārmaiņu nepamanīja. Turpretī Kleribela uzreiz atklāja slapju, gandrīz nesalasāmu zivju tirgoņa etiķeti ar cenu, kā arī to, ka trīspadsmitā zivs, ko Viljams, Ārčijam ieriebdams, bija iemānījis rindā, nelabi ož. Velti Ārčijs taisnojās un skaidroja, ka zivis tiešām samakšķerējis pats.

Kleribelas rīta cēliena niknums uzbrāzmoja ar divkāršu spēku.

—  Kāda riebīga un netīra krāpšana! — viņa šņāca kā tvaika mašīna. — Blēdis jūs esat, vairāk nekas kā pretīgs visparastākais blēdis! Gribējāt man iestāstīt, ka esat nezin kāds varenais makšķernieks, bet īstenībā aizgājāt iepirkties pie zivju tirgotāja un tās visas nopirkāt, piedevām arī vienu sasmirdušu! Vispapriekš jūs mēģinājāt mani noslīcināt un bezmaz arī noslīcinājāt! Rs varētu jūs iesūdzēt tiesā par slepkavības mēģinājumu. Skaidrs, ka varētu. Jums bija prātā mani nogalināt. Neticu tam, ka zābaks bija pārdurts. Un, ja arī bija, tad jūs

— Vai neiziesim šorīt abi pastaigāties, Viljam?

pats to esat izdarījis. Un, kad neizdevās nomaitāt, jūs vismaz gribējāt mani piemuļķot, iestāstīdams, ka esat lielu lielais makšķernieks, bet īstenībā aizgājāt un sapirkāties zivis. Es jūs ienīstu un mūžam vairs ar jums nerunāšu. Sen jau domāju, ka makšķernieki ir mānekļi un meļi. Bet nu es zinu, ka viņi tādi ir. Un piedevām vēl slepkavas. Jūs visi esat riebīgi! Ne mirkli es vairs nepalikšu šinī pretīgajā vietā!

Pametusi Ārčiju, kas plātīja muti kā sausumā izsviesta zivs, viņa iedrāzās smēķētavā, kur viņas tēvs sēdēja kopā ar pārējiem

vecākajiem vīriem, iegrimis makšķernieku stāstos. Viņš bija gan mazliet pārsteigts, tomēr ne izbrīnījies par meitas negaidīto vēlēšanos tūliņ doties mājup. Viņš jau sen bija pieradis pie savas ģimenes sieviešu strauji mainīgajiem noskaņojumiem.

—  Labi, mīļā, — viņš maigi atteiea, — tomēr tūliņ aizbraukt tu nevarēsi, autobuss ies tikai rit pēcpusdienā.

Tovakar viņa lejā nerādījās, bet augšā guļamistabā kravāja mantas, kamēr Ārčijs kleknēja vestibilā, plātīdams muti, it kā klusībā gatavodams sev aizstāvības runu.

Otrā rītā pēc brokastīm Kleribela žilbinoši uzsmaidīja Viljamam un jautāja:

—  Vai neiziesim Šorīt abi pastaigāties, Viljam?

Viljams itin dedzīgi pieņēma uzaicinājumu, lai gan smaids viņu nepavisam neapžilbināja. Viņš saprata, ka Kleribela uzaicināja «pusjukušo knauķi», ar tīri sievišķīgu intuīciju nojauzdama, ka tādējādi iekodīs Ārčijam vissāpīgāk. Tā nu viņi abi visu rīta cēlienu pavadīja kopā.

Viljams drausmīgi negarlaikojās. Kleribela bija visaprobežotākais radījums, kādu viņš jebkad sastapis. Nekā viņa nezināja par pirātiem, kontrabandistiem vai indiāņiem. Viņai nesagādāja prieku rāpties kokos, būvēt aizsprostus, līst caur dzeloņstiepļu žogiem vai citādi izpētīt apkārtni. Viņa baidījās no zirnekļiem un neprata atšķirt krupi no vardes. Jo ilgāk viņi staigāja, jo ērcīgāka viņa kļuva, it īpaši, kad, ejot atpakaļ uz mājām, Viljams veda viņu pa īsāko ceļu tieši pāri seklam dūksnājam. Viljams apgalvoja, ka tas nemaz neesot staigns, jo viņš to pirms trim dienām nosusinājis. Tomēr Kleribelas glaunās kurpes skaidrāk par skaidru liecināja, ka Viljams pārāk uzticējies savām melioratora spējām. Taču viņas niknums uz riebīgo Ārčiju vēl liesmoja tik spoži, ka, tiklīdz viņi tuvojās viesnīcai, viņa atkal žilbinoši uzsmaidīja Viljamam un sāka ar to aizrautīgi tērzēt. Ieraudzījusi Ārčiju satriektu kvernam vestibilā, viņa redzēja, ka pūliņi nav bijuši veltīgi.

Arī pusdienas ēdot, viņa jautri čaloja ar Viljamu. Bet tūliņ pēe pusdienām pie viesnīcas durvīm piestāja autobuss un Kleribela tajā iekāpa. Ārčijs izmisīgi iestājās durvīs.

—  Uzklausiet mani, — viņš lūdza, — uzklausiet! Es jums visu paskaidrošu.

Bet Kleribela, vēlreiz žilbinoši uzsmaidījusi Viljamam, čivināja:

—   Paliec sveiks, Viljam, mīļo draudziņ! Paldies par jauko pastaigu!

Kad autobuss jau sāka braukt, viņa vēl arvien dedzīgi māja Viljamam ar roku. Ārčijs dobji iesmējās, un Viljams pasteidzās pazust, iekams Ārčijs paguva izpaust savas jūtas darbībā.

Viljams ar tēvu devās mājup nākamajā dienā, un līdz tam brīdim Viljamam nenācās grūti izvairīties no Ārčija atriebības.

Kad neizdevās dabūt rokā Viljamu, Ārčijs niknumu izgāza uz forelēm, atnesa mājās neticami lielu lomu, ko, vēlreiz dobji iesmiedamies, nometa uz galdiņa marmora virsas.

—  Viljam, mīlīt, vai tev tur patika? — māte jautāja, kad viņi pārradās mājās.

Mirkli Viljams domīgi klusēja, tad atbildēja:

— Jā, vispār patika… it īpaši pašās beigās.

Tā nauda jāsagādā!

Zibeņpuikas bija apstājuši Viljamu un skatījās, gaidīdami, ko viņš sacīs. — Nu, kā mēs pie tiem liksim? — jautāja Džindžers.

—  Nopirksim, — atteica Viljams, kad bija mirkli saspringti kavējies pārdomās.

Atkal iestājās klusums. Bija skaidri jūtams, ka šāds atrisinājums tiek uzskatīts par Viljama necienīgu.

— Nopirksim? — Duglass atbalsoja tik rūgti, ka atspoguļoja visu kopējās izjūtas. — Nopirksim! Kuram tad ir nauda?

Tā kā atbildes uz šo jautājumu nebija, tas arī palika neatbildēts. Neizskaidrojams fakts — zibeņpuikām nekad nebija naudas. Viņi gan visi ik nedēļu kārtīgi saņēma kabatnaudu, un visi dabūja arī sīkus dāvinājumus no ciemos atbraukušiem radiniekiem, tomēr rūgtā īstenība bija un palika tāda, ka naudas viņiem nekad nebija. Lielākā ienākumu daļa, protams, aizgāja izdevumu segšanai, kad vajadzēja vērst par labu to, kas dabiskā kārtā neizbēgami sekoja viņu normālajai ikdienas darbībai: izsistas logu rūtis, salauzti lecekšu rāmji un sabojāti krāsojumi un rotājumi. Zibeņpuikas gan bija cieši pārliecināti, ka visas šīs lietas uzsāk tīšu pašiznīcināšanos, tikko viņi tām tuvojas. Ne velti Viljams bieži dziļā sarūgtinājumā atkārtoja:

— Tā ir ļaunprātība. Vistīrākā ļaunprātība.

Zibeņpuiku vecāki, kas bija izveidojuši tādu kā neoficiālu Vecāku apvienību un parasti rīkojās saskaņoti, bija izstrādājuši veselu sodanaudu sistēmu: par nokavēšanos ēdienreizēs — viens penijs, par nemazgātām rokām pie ēdamgalda — puspenss, bet ceturtdaļpenss par zābaku ne noberšanu pie ārdurvīm, ienākot mājā (ar vienkāršu kāju noslaucīšanu nepietika, jo puikas sanesa mājā lielu daļu apkārtnes zemes). Ko izdevās paglābt no vispārējā finanšu kraha, kurš, vecāku tirānijas apstākļos dzīvojot, draudēja vienmēr un nemitīgi, tas krita par upuri kārdinājumam, kad zēni gāja garām mistera Mosa saldumu veikalam, kur stikla traukos pastāvīgi rēgojās konfektes un bija nopērkama neiedomājami ātri kūstošā, bet gaužām vilinošā šokolāde.

—  Nopirksim! — tikpat izjusti atbalsoja arī Henrijs.

—   Nezin gan, ar ko mēs tos nopirksim. Jau sen ir izdoti likumi, kas cilvēkiem aizliedz atņemt ciliem cilvēkiem naudu, bet mans tēvs… — balss ieslīdēja rūgtā ironijā, — mans tēvs gan laikam par tādiem likumiem nekad nav pat dzirdējis. Bet gan viņam vienā jaukā dienā sanāks nepatikšanas par to, ka ņem cilvēkiem naudu nost. Iesāk viņš ar mani, jādomā tāpēc, ka es nekā nespēju atdarīt, bet drīz vien viņš sāks aplaupīt arī citus, un tad… mācītājs tak arī saka — zaglis vienmēr iesāk ar mazumiņu, bet vēlāk iekuļas milzīgās nepatikšanās. Atņem man sešpensīti par to vien, ka esmu šad tad nokavējies ēdienreizēs! Un vēlāk — tad visi ir gudrie teicēji — mēs neprotot pietaupīt naudu. Bet es saku: kāpēc tad mums nedod, lai mēs varētu kaut cik ietaupīt, pirms viņi sāk malt vienā malšanā, ka mēs neprotot laupīt. Es pats gan par laupīšanu neesmu augstās domās, — viņš steigšus piebilda, — nekad neesmu atzinis pietaupīšanu. No naudas nevienam nav nekāda labuma, ja tā tiek krāta. Man šķiet — naudu glabāt un pietaupīt ir pēdīgā aplamība. No tādas naudas nav labuma ne pašam, ne citam. Nē, nekāda labuma no tādas žņaugšanās nav. Ir tacu daudz patīkamāk un derīgāk palīdzēt nabaga veikalniekiem un tērēt naudu viņu veikalos. No kā nabaga veikalnieks dzīvos, ja visi naudu tikai pietaupīs un neviens netērēs? Tā nu ir, un tā es domāju.

Šī bija Henrijam neparasti gara un neparasti daiļskanīga rima. Tā rādīja, ka viņš ir saviļņots līdz sirds dziļumiem. Īsu brīdi valdīja iespaidīgs klusums. Pēc tam pārējie nomurmināja dažus rūgtus vārdus un Džindžers ierosināja:

—  Aizejam vēlreiz uz tiem paskatīties.

*  [1] *

Tie bija izlikti neliela universālveikala logā ciema viņā galā… Trīs gabali — skaisti veidoti, stabili, pareizā lielumā un proporcijā, ar vara uzgaļiem — kriketa* vārtu statņi. Klāt cena: astoņi šiliņi seši pensi.

—  Eh! — Džindžers ilgu pilns nopūtās. — Iedomājies tikai — ar tādiem spēlēt!

—  Var jau dabūt arī lētākus, — sacīja Duglass, — var dabūt par trim ar sešpensi. Tikai mazākus un ne tik smukus.

Zibeņpuikas, kas bija degunus plakanus atspieduši pret loga stiklu, skatīdamies uz statņiem kā Mozus uz Apsolīto zemi, Duglasa ieteikumu nicīgi noraidīja.

—  Kurš vairs gribēs spēlēt ar lētiem, kad ir redzējis šitos? — Viljams bargi aizrādīja. — Nav jēgas runāt par lētajiem, kad esam redzējuši šitos.

šajās brīvdienās zibeņpuikas bija neprātīgi aizrāvušies ar kriketu. Arī agrāk viņi, protams, bija to spēlējuši, taru tikai skolā skolotāja uzraudzībā, un spēle viņiem bija likusies ļoti garlaicīga. Bet šinīs brīvdienās viņi to bija atklājuši kā spēli, ko nevēro priekšniecības acs. Atklājums bija neizsakāmi lielisks. Un zibeņpuikas pilnīgi zaudēja mēra sajūtu. Viņi spēlēja kriketu jebkādos laika apstākļos. Sāka jau pirms brokastīm un nerimās augu dienu, izņemot ēdienreizes. Viņiem pat likās, ka krikets ar četriem spēlētājiem ir interesantāks nekā ar divdesmit diviem. Džindžera veeākais brālis iedeva viņiem vecu bumbu, un Duglasam dzimšanas dienā uzdāvināja nūju. Par statņiem viņi nebēdāja. Iezīmēja ar krītu koku stumbrus un krietni ilgi jutās itin apmierināti, tomēr pēc kāda laika konstatēja, ka ar krītu iezīmētiem koka stumbriem piemīt zināmi trūkumi, kas spēli padara vienmuļu un neinteresantu.

Tad viņi nolēma iegādāties statņus. Ja nebūtu gadījies ieraudzīt komplektu par astoņiem šiliņiem un sešiem pensiem, viss būtu bijis kārtībā. Viņi būtu ierakuši zemē mietiņus vai sagrabinājuši šiliņu un vienpadsmit pensus, lai nopirktu vienkāršu komplektu. Bet tagad vairs ne! Tagad viņi bija redzējuši statņu komplektu par astoņiem šiliņiem un sešiem pensiem, grezno komplektu ar vara galviņām — pārāko skaistumu, un saprata, ka nebūs vairs nekāda prieka par spēli, ja viņi nedabūs šos statņus.

—   Astoņi un sešpensis, — Duglass drūmi prātoja. — Es skaidri zinu, ka nemūžam man nebūs astoņi un sešpensis, tāpēc jāmet tās domas ārā no galvas un jāiztiek ar mietiņiem.

Tāda padošanās liktenim nokaitināja Viljamu.

— Kāpēc mēs nevaram sagādāt astoņus šiliņus un sešpensi? — viņš noprasīja. — Skaidrs, ka varam sadabūt astoņus un sešpensi, ja vien kārtīgi gribam.

—  Nu, labi! — atsaucās Duglass, tikpat stipri apskaities par Viljama runāšanu, kā Viljams bija apskaities par viņējo. — Ja tu māki sadabūt astoņus un sešpensi, tad ej un sadabū astoņus un sešpensi!

—  Labs ir — sadabūšu! — Viljams atcirta.

Istcnībā viņš nemaz nebija gribējis tā sacīt, bet nu vārdi bija izsprukuši, un reizē artiem viņš pats lielīgi un bezrūpīgi sadīžojās.

Pārēji«* drūmi pablenza uz viņu, tomēr acīs tiem iezibējās sīka cerību dzirkstelīte.

—  Skaidrs, ka tev nav kur sadabūt astoņus un sešpensi, — viņi apstrīdēja lielībnieku. — Kā gan tu varētu sagādāt veselus astoņus šiliņus un sešus pensus?

Lai cik pārsteidzīgi Viljams bija nostājies pozīcijā, viņš ir nedomāja atkāpties.

—  Jūs varbūt nevarat, — viņš laipni paskaidroja, — es tiešām pieļauju, ka tas nav jūsu spēkos, bet — ja es gribu sagādāt astoņus šiliņus un sešpensi, tad saderam, ka es tos astoņus un sešpensi sagādāšu.

—  Vēl līdz šim pašam vakaram? — Džindžers jautāja. — Jau šovakar tu tos atnesīsi šurp?

Vienu mirkli Viljams samulsa, it kā atmodies no fantāzijas lidojuma un atgriezies atpakaļ laikā un īstenībā.

šo mirkli viņš nostāvēja, acis mirkšķinādams, tomēr tad atkal bezrūpīgi sarosījās.

— Skaidrs. Pagaidiet, gan redzēsiet.

*  * *

Uz mājām viņš gāja visai domīgs. Astoņi un sešpensis. Milzīgā summa rēgojās un plandījās viņa iztēlē. Kā viņš varētu likt pie pusotra šiliņa, kaut vai pie sešiem pensiem, nemaz nerunājot par veseliem astoņiem šiliņiem un sešpensīti? Sī bija pirmā reize, kad Viljams nožēloja straujo apņēmību, kas kritiskos brīžos aizvien uzgadījās un piespieda viņu uzņemties neizpildāmus uzdevumus. Apņemšanās mirklis, protams, bija lielisks — bezrūpīgā izrādīšanās, gan pašam sev, gan citiem radītais iespaids par slepenām rezervēm, noslēpumainu spēku, gandrīz vai par visvarenību.

Bet vēlāk… astoņi šiliņi un seši pensi! Viljams jutās tikpat nevarīgs, kā justos, ja būtu apņēmies sagādāt miljons mārciņu. Viņš nespēja atcerēties, ka jel kad viņam būtu piederējusi tāda milzu nauda — astoņarpus šiliņu. Un neatcerējās arī, ka jel kad būtu pazinis cilvēku, kam piederētu tik daudz naudas — astoņi šiliņi un seši pensi. Viņš apzinājās, ka viņa labā slava ir apdraudēta. Vientiesīgā, aizkustinošā paļāvībā zibeņpuikas tagad raugās uz viņu un gaida, ka viņš līdz šim pašam vakaram sarūpēs astoņus šiliņus un sešus pensus.

Pateicoties laimīgām nejaušībām, Viljamam līdz šim allaž bija izdevies īstenot vistrakākos un neiespējamākos solījumus, bet šoreiz viņam šķita, ka pienācis Vaterlo brīdis. Gluži tik literāri viņš nodomāja, jo nebija Napoleons. Vēstures stundās arī viņš ar grūtībām kavējās vēl tikai Baltās un Sarkanās rozes karu posmā. Viņš domāja īsi un skaidri, ka iekūlies nejēdzīgās ziepēs un izskatīsies pēc pēdīgā muļķa, ja vakarā satiksies ar draugiem un viņa vienīgais guvums varbūt būs divarpus pensu, ko viņš cerēja dabūt no kaimiņmājas puikas par cigarešu reklāmas etiķešu komplektu. (Kaimiņmājas puikam nekad nebija pie dvēseles vairāk par divarpus pensiem, un, tā kā viņš vispār nekrāja cigarešu reklāmas etiķetes, tad īstenībā uz šo operāciju nebija ko cerēt.) Palūkojies visapkārt, kur vien varētu ieraudzīt kādus resursus, Viljams nevienu perspektīvu neredzēja, izņemot varbūt vienīgi minētos divarpus pensus.

Par viņa ģimeni, protams, nevarēja būt ne runas. Brālis un māsa pastāvīgi izlikās, ka viņiem pavisam neesot naudas, bet Viljams skaidri zināja, ka tie ir salti meli, jo abi ir pieauguši cilvēki, abi saņem bagātīgu kabalnaudu, ko nav kur izdot. Viljamam tā šķita briesmīga likteņa ironija, ka tad, kamēr cilvēks ir jauns — teiksim, vienpadsmit gadu — un tam ir tik daudz interesantu lietu, ko gribas nopirkt — kriketa statņi un konfektes, un pistoles, un gaisa šautenes, un mutes harmonikas — tik vien ir naudas kā nožēlojamie divi pensi nedēļā, turpretim, kad tas jau ir vecs — gadu astoņpadsmit kā viņa brālis — un zaudējis prieku par interesantām lietām, tas saņem šiliņus bez skaita un iztērē tos par tādām blēņām kā drēbes, vēstu [papīrs, čemodāni, grāmatas (tie bija tikai daži piemēri naudas izniekošanai, ko Viljams bija novērojis savu ģimenes locekļu izšķērdībā). Viņš vienmēr sāpīgi pārdzīvoja gadījumus, kad redzeja, ka laba naudiņa tika izsviesta par niekiem. Vēl tikai viņnedēļ māsa bija Viljamu drausmīgi nokaitinājusi, nopirkdama dārgu grāmatu par mūziku. Cik neizsakāmi labāk un sirsnīgāk būtu bijis nopirkt viņam kriketa vārtu statņus…

Māte? Mātei bija mīkstāka sirds nekā citiem ģimenes locekļiem (Viljama dzīvē tam gan sevišķi izšķirīgas nozīmes nebija), taču nupat — tikai iepriekšējā dienā — viņam nejauši uz mātes spožī pulētā rakstāmgalda bija uzšļākusies karsta zīmoglaka, kad viņš — bez mātes ziņas — bija nodevies ārkārtīgi interesantam eksperimentam ar zīmoglakas komplektu, ko māte bija saņēmusi kā balvu par uzvaru bridža sacensībās. Komplekts sastāvēja no nelielām zīmoglakas lodītēm un mazītiņas kausējamās panniņas, ko varēja sakarsēt virs sveces liesmas. Tikko Viljams to ieraudzīja, viņam uzreiz bija skaidrs, ka nebūs miera, iekams viņš to neizmēģinās. Vēlāk, kad māte postu bija atklājusi, viņš teicās nezinājis, ka laka tik traki vārīsies un izlīs uzgaida… Visu viņš padarīja vēl ļaunāku, kad centās traipu izberzt ar ožamspirtu, jo tikai dienu iepriekš bija redzējis, ka māte traipu izņemšanai no viņa drēbēm lieto ožamspirtu.

Traipu uz galdiņa māte bija nosegusi, uzliekot tam virsū tintnīcu, un apsolījusi tēvam nekā par to nestāstīt. Tomēr Viljams juta, ka šis nebūs vis īstais brīdis palūgt mātei astoņus šiliņus un sešpensīti…

Tēvs?… Viljams vēl nebija samaksājis par izsisto loga rūti, turklāt tēvs varbūt dusmojas par atgadījumu ar kriketa bumbu, kas viņam trāpīja pa kāju vakar, kad Viljams dārzā trenējās. Nē, iet šodien pie tēva un lūgt astoņārpus šiliņus būtu gandrīz vai pašnāvība, pie tam pilnīgi bezcerīgs pasākums, vienalga, šodien vai citreiz. Tiešām neticami, ja padomā par simtiem mārciņu, kas ik gadu liek izsviestas, pērkot pilnīgi nevajadzīgas lietas, bet viņam neviens pats negribēja iedot astoņus šiliņus un sešpensīti, lai iegūtu patiesi tik nepieciešamu lielu kā kriketa vārtu statņi…

Mājās nonācis, viņš vispirmām kārtām devās augšā savā istabā un sistemātiski pārbaudīja visas atvilktnes un kabatas. Viljams nu reiz bija nelabojams optimists un vienmēr cerēja atrast kādu aizmirstu monētiņu kaut kur atvilktnes dibenā vai kabatā. Džindžers reiz bija atradis puspeniju uzvalkā, kas tam pēdējoreiz bijis mugurā iepriekšējā vasarā, un kopš tā laika visi pārējie zibeņpuikas cerēja, ka arī viņus gaida tāda pati veiksme. Taēu šoreiz meklēšana bija veltīga. Viljams atrada vienīgi sarūsējušu pogu un svilpi, kurai trūka kādas svarīgas sastāvdaļas, jo, lai gan Viljams, uz brīdi aizmirsis astoņus šiliņus un sešpensīti, izmocījās, notērēdams milzīgu daudzumu gaisa un enerģijas, tomēr nespēja no tās izdabūt nevienu skaņu. Tas viņam šķita jauns raksturīgs piemērs likteņa ļaunprātībai pret viņu. Pat no atrastas vecas svilpes nebija iespējams izspiest ne skaņu.

Pieri grumbās saraucis un visiem spēkiem pūlēdamies izdomāt metodi, kā iegūt astoņus šiliņus un sešus pensus, viņš nogāja dārzā.

*  * *

Dārzā viņš sastapa māsu Eteli, kas, ietērpusies glītā zemniekmeieas kleitiņā, ravēja dobi. Brītiņu Viljams klusējot vēroja māsu, domādams smagas domas: paskat, atkal iztērējusi naudu par tādu ērma kleitu, kad par to būtu varējusi nopirkt statņus… Viņa skatiens pārslīdēja pār dārzu… Tur bija tērēta nauda par lāpstām, grābekļiem, lejkannām, sēklām, puķēm, par gluži nevajadzīgiem krāmiem, no kuriem nevienam nebija nekāda labuma… par niekiem, kas noteikti maksāja daudzreiz astoņarpus šiliņu, bet viņam nevarēja ne vienu vienīgu reizīti iedot astoņus ar sešpensīti, lai varētu nopirki tik derīgu mantu kā kriketa vārtu statņi.

Pēkšņi viņam radās iedvesma.

—                   Vai es tev nevaru palīdzēt, Etel? — viņš, burvīgi smaidīdams, apvaicājās. Etele gaužām aizdomīgi viņu uzlūkoja.

—  Vai es tev nevaru palīdzēt, Etel? — viņš, burvīgi smaidīdams, apvaicājās.

Etele gaužām aizdomīgi viņu uzlūkoja, jau grasīdamās kaut ko asi atcirst, bet tad apdomājās. Viņai bija traki apnicis noņemties pa dārzu. Viņa piecēlās un izstaipīja nolīkušo muguru.

—  Cik tu par to gribi? — viņa skaidri un gaiši noprasīja. Viņai nebija nekādu ilūziju par Viljama dedzīgo vēlēšanos

palīdzēt. Pārāk sen viņa Viljamu pazina.

—  Sešus pensus par stundu, — Viljams noriskēja. Nemūžam viņš neticēja, ka Etele būs ar mieru maksāt. Bet

Etelei bija neganti apnicis karstajā saulē rāpot uz ceļiem kleitā,

kas viņai ari jau sāka apniki, un vergot kaut kādiem stulbiem augiem, kas pēc viņas apstrādes nemaz neizskatījās košāk.

—  Labi, — viņa atteica.

Viljams zibenīgi lūkoja galvā aplēst iespējamo guvumu. Astoņi un sešpensis. Divi sešpensi ir viens šiliņš. Divreiz astoņi ir sešpadsmit un vēl viens — tātad septiņpadsmit. Septiņpadsmit stundu. Tas par traku!

—  Es gribēju teikt — šiliņu, — viņš aši pārlaboja.

—  Tu sacīji sešus pensus, un vairāk par sešpensi tu nedabūsi, — Ētele cietsirdīgi paziņoja.

Viljams nejutās pārsteigts. Viņš vispār nebija cerējis kaut ko no Ēteles iegūt. Labi, tas būs iesākumam, kazi — kad viņš būs dabūjis pirmo mazumiņu, varbūt pagadīsies vēl kāda cita iespēja.

—  Kas man būs jādara? — viņš jautāja.

—  Ar šļūteni jāaplaista rožu dobes, jāizravē tā puķu dobe, kas mauriņā, un jāpielasa mātei groziņš ar zemenēm. Neaizmirsti — jāpielasa, nevis jāpieēdas.

Viljams augstprātīgi izlikās nedzirdējis apvainojumu pēdējā teikumā un domās profesionāli apsvēra visus veicamos uzdevumus.

—   Nu jā, — viņš pēdīgi sacīja, — te nu man tad būs ko norauties ilgi un daudz. To ir darbs visai dienai līdz vēlam vakaram un gandrīz visu rītdienu. — Viņš nopūlējās galvā tikt skaidrībā ar lieliem un sarežģītiem rēķiniem, pārvēršot stundas sešpensos… sešpensus šiliņos… Ktele pārtraucu viņa rēķinus:

—   Ilgāk par divām stundām tev te nav ko darīt. Vismaz es tev nemaksāšu vairāk kā par divām stundām. īstenībā to visu var padarīt vienā stundā.

—  Vai ne? — atsaucās Viljams ar tādu pārsteigumu un sašutumu balsī, it kā viņš nespētu noticēt savām ausīm. — Vai ne?

Bet Ētele jau bija gabalā — aizsteigusies pārģērbties.

Viljams stāvēja un bezccrīgi pārlaida skatienu dārzam. Ko gan nozīmēja viens šiliņš, kad vajadzēja astoņarpus?! Hei tas tomēr ir vairāk nekā neviens… Iesākumam noderēs. Ko īsti viņa sacīja — kas darāms vispirms? Šļūtene… Nemaz nav slikti. Neatkarīgi no nopelnāmā šiliņa šļūtenei piemīt jaukas īpašības… Parasti Viljamam tika liegts darboties ar šļūteni. Pat Ētele nebūtu viņam to atļāvusi, ja viņai dārza darbi nebūtu tā noriebušies. Viljams uzmauca šļūtenei «snīpi» un ieslēdza krānu. Sai brīdī viņam patiesi bija prātā vienīgi aplaistāmās rožu dobes un šiliņš, ko nopelnīs.

Tā vienkārši bija nelaimīga sagadīšanās, ka pašā kritiskākajā brīdī, kad viņš, jau pavērsis šļūteni pret rožu dobi, ieraudzīja uz dārza mūra pret debesīm sava mūžsenā ienaidnieka — kaimiņu kaķa — siluetu. Viljamam pat prātā neienāca apdomāties. Viņš sekoja nepārvaramam acumirkļa impulsam. Pavērsa no šļūtenes spēcīgu ūdens strūklu pret nikno ienaidnieku. Ienaidnieks veikli pašāvās sānis, bet ūdens bagātīgi gāzās pāri mūra žogam kaimiņu dārzā. Tur atskanēja spalgs bļāviens.

—   Riebeklis! Viņš taču mani galīgi samērcēja! — ķērca viena balss.

—   Mani arī! — ķērca otra. — Nešķīstenis! Kas to dara? Esmu līdz ādai izmirkusi.

—  Droši vien nelietīgais kaimiņu puika.

—  Paskaties pār žogu — varbūt viņu var redzēt. Pakāpies uz krēsla!

Pēc pāris minūtēm mūra augšmalā parādījās nikna, samirkusi galva un ar skatienu meklēja Viljamu. Bet Viljamu ieraudzīt neizdevās. Viljams bija labi paslēpies aiz lietus notekcaurules. Tomēr samirkusī strīdniece ieraudzīja dārza šļūteni, no kuras pilnā sparā šļācās ūdens uz dārza celiņu.

—  Viņš, skaidrs, ka viņš! — sauca pirmējā balss. — Redzēt viņu gan neredzu, bet zinu, ka tas bija viņš. Šļūteni vis pametis. Paskat! Pārpludinās visu dārzu. Neviens cits tas nebija kā viņš!

—   Iesim pārģērbties sausās drēbēs un pēc tam taisni pie puikas tēva. Tā izmērcēt mūs līdz ādai!

Galva nozuda, niknās balsis apklusa; kaut kur noklaudzēja durvis.

Viljams izlīda no slēptuves, aizskrēja aizgriezt krānu un novāca šļūteni… Pie visa vainīgs riebīgais kaķis. Tagad viņš atcerējās, ka ar dārza šļūtenēm viņam no laika gala nelaimējas. Cik tad sen, pirms dažiem mēnešiem, bija iznākusi ķibele ar dakteri…

Ek, ātri jāizdara viss pārējais, kamēr šīs tur kaimiņos vēl nav apžuvušas tiktāl, lai nāktu sūdzēties tēvam. Ko Ētclc vēlēja pēc tam darīt? Aha, izravēt puķu dobi mauriņā. Viljams nometās rāpus un slavējamā centībā izravēja dobi. Jēdziens par nezālēm Viljamam nekādas šaubas neradīja. Nezāle bija jebkurš augs, kam Viljams nezināja nosaukumu. Nosaukumus Viljams zināja ļoti nedaudziem augiem. Kad viņš ar ravēšanu bija galā, doln” izklaidus rēgojās dažas asteres un viena pīpene. Toties dobes malā gulēja izrautas lobēlijas, petūnijas, dzegužkurpītes, cinnijas un citas puķes. Kavējumu viņš rūpīgi savāca un aiznesa uz komposta kaudzi, pēc tam lepni aplūkoja sava darba rezultātu.

—  Izskatās gan krietni tīrāk, — viņš nosprieda.

Atlicis tātad vairs tikai viens darbiņš. Kas tas īsti bija? Ak jā, pielasīt groziņu ar zemenēm. Siltumnīcā viņš sameklēja groziņu un devās uz zemeņu dobi. Tur viņš apsēdās un mazpamazām iegrima dziļā apmierinātībā.

*  * *

Parādījās raibā šifona kleitā tērpusies Etele. Viņa izskatījās ļoti uzposusies un valdzinoša.

Viljamam vajadzētu būt galā ar darbiem. Iedos viņam to nopelnīto šiliņu, tad varēs pateikt tēvam, ka dārzā ir visu padarījusi. Pēkšņi viņa neticīgā izbrīnā ieplestām acīm apstājās kā zemē ieaugusi. Rožu dobe nebija aplaistīta, toties celiņš pārvērties īstā muklājā. Lēnām viņas skatiens aizklīda līdz dobei mauriņa vidū, kuru Viljamam vajadzēja izravēt. Tā nu izskatījās tieši tā, kā bija izskatījusies, kad Viljams to beidza ravēt — iztukšota, izņemot kādu pusduci izklaidu puķu, kas vēl vairāk izcēla apkārtējo tukšumu. No Viljama ne vēsts. Etele aizgāja uz dārzu, kas atradās aiz virtuves. Viljams tupēja uz celiņa zemeņu dobes galā un izskatījās līksmīgi apmierināts. Eteles skatiens no groziņa aizslīdēja līdz tukšajai zemeņu dobei un no tukšās zemeņu dobes līdz Viljamam, kam vaigi vēl liegi kustēja.

—   Nelieša puika! — Etele uzkliedza. — Tu taču esi lās apēdis — visas līdz pēdējai.

Viljams raušus izrāvās no dziļās apmierinātības, pameta skatienu vispirms groziņā, tad uz zemeņu dobi. Viņš bija gandrīz tikpat pārsteigts un iztrūcies kā Etele.

—   Nudien, — viņš taisnojās, — es negribēju apēst visus, goda vārds, negribēju. Gribēju tikai nogaršot vienu vai pārīti, lai redzētu, vai tās ir labas, pirms sāku plūkt. Man… man nudien liekas, ka tie būs bijuši putni — piezagušies, kamēr es uz to pusi neskatījos. Goda vārds, es neticu, ka būtu varējis visas apēst… es taču tikai nogaršoju dažas… nogaršoju, lai pārbaudītu, vai ir labas…

Etele plosījās kā negudra.

—   Negaidi, ka es tev maksāšu, bet tēvam gan izstāstīšu, tiklīdz viņš pārnāks.

Tas Viljamam atgādināja kaut ko citu.

—   Paklau, Etel… — viņš bailīgi ierunājās. — Neviens — nev iens laikam nav pa šo laiku meklējis tēti?

—  Nē, — Etele atcirta. — Kālab tu jautā?

—  Ak, tāpat vien, — Viljams atteica. — Es tikai iedomājos, ka varbūt kāds atnācis viņu apciemot, vairāk nekā.

Etele apgriezās un aizgāja. Lai mazliet atvieglotu sirdi, Viljams viņai aiz muguras parādīja mēli. To viņam gan vajadzēja zināt, ka Etele viņu nokalpinās savā vietā visu šo laiku un nesamaksās ne graša. Tāda taču viņa ir. Eteli viņš pazinis visu mūžu, un vajadzēja gan zināt, ka arī šoreiz tā viņu nelietīgi piekrāps. Liek nostrādāties kā vergam, apsola šiliņu un tad neiedod ne plika graša tikai tāpēc vien, ka… nu, vispār gandrīz bez jebkāda attaisnojuma.

Viljamu pārņēma izmisums. Šķita, ka no astoņarpus šiliņiem viņš ir tālāk nekā jebkad. Ētele, kā daždien Ētele, droši vien neaizmirsīs visu sīki izklāstīt tēvam, un kaimiņienes, kas bija saņēmušas dušu no šļūtenes, arī droši vien žāvējas un gatavojas apciemojumam… Gaidāmi draņķīgi brīži. Bet visu varētu paciest, ja vien dabūtu tos astoņarpus šiliņus. Nekas nebūtu par grūtu, ja vien tiktu pie tiem astoņiem un sešpensīša. Viņš nosprieda, ka nav nekādas jēgas kavēties zemeņu dobē, tāpēc, rūpīgi noslaucījis muti, lai tur nepaliktu nekādi aizdomīgi traipi, viņš, raižu mākts, devās uz māju.

Pašreiz pa parādes durvīm iznāca māte, ģērbusies goda drēbēs. Misis Brauna pārsteigta vēroja, ka viņas jaunākais izskatās noskumis. Viņa bija īsredzīga un tālab dusmas un nīgrumu Viljama vaigā noturēja par skumjām. Sada viņas kļūdīšanās bija Viljamam jau ne vienreiz vien izrādījusies gaužām izdevīga.

—  Vai tu gribētu atnākt man līdzi? — māte mīlīgi ieteicās.

—  Uz kurieni? — Viljams jautāja.

—  Uz jauku nelielu mājražojumu labdarības tirdziņu misis Viltonas dārzā, — māte atbildēja. — Tev tur noteikti patiks.

Viljams noteikti zināja, ka nepaliks, bet saprata arī, ka ir gluži vienalga, vai atrasties misis Viltonas jaukajā nelielajā labdarības tirdziņā vai kaut kur citur. Katrā ziņā labāk, nekā palikt mājās, kur jebkuru brīdi var ierasties dāmas no kaimiņiem.

—  Labi, — Viljams visžēlīgi piekrita, — varu aiziet.

— Gik jauki, mīlīt. Es tevi pagaidīšu, Aizskrien tikai nomazgāties un sasukāties.

—  Esmu jau nomazgājies un sasukājies, — Viljams sacīja.

—  Šorīt es to izdarīju tik labi, lai pieliek visai dienai.

—  Nav pieticis, mīlīt. Aizskrien vien un izdari to vēlreiz.

Izdvesdams dziļu, dziļu nopūtu, kas pauda sarūgtinājumu, bezcerību un bezgalīgu pacietību pret bezgalīgām pārestībām, Viljams aizgāja to izdarīt vēlreiz.

*  * *

Pirmais cilvēks, ko viņš ieraudzīja labdarības tirdziņā, bija Etele savā puķainajā šifona kleitā; kopā ar viņu bija jauneklis ar izvirzītajiem priekšzobiem. Viljams, kas bija atšķīries no mātes, pagāja tiem garām, izlikdamies tos nepazīstam un cerēdams, ka šāda viņa izturēšanās liks tiem sajusties sīkiem un niecīgiem. Taču tie viņu pat nepamanīja. Viņš sāka klaiņot pa dārzu. Īstenībā tur varētu justies itin patīkami — bija šādi tādi pasākumi izpriecām — ja vien Viljamu nenomāktu smagās finansiālās raizes. Doma par astoņiem šiliņiem un sešpensi viņam nedeva miera ne mirkli.

Viņu jau sāka mocīt doma, ka pasaulē patiesi nepastāv ne mazākā iespēja iegūt astoņarpus šiliņus…

Māte gan pašreiz likās tādā noskaņā, kas varētu viņam cik necik nākt par labu, tāpēc viņš iedrošinājās ieminēties:

—   Mamm, vai tu, lūdzu, man neiedotu mazlietiņ tēriņa naudas šejienei?

Māti acīm redzami bija aizkustinājis viņa mīlīgais lūgums un sejas izteiksme, tomēr pēc īsas iekšējas cīņas viņa savu vājību pārvarēja.

—  Diemžēl nevarēšu, mīļo Viljam, tu droši vien atceries, ko tēvs teica par viņnedēļ izsisto starpstāvu lodziņa rūti? Peniju es tev tomēr iedošu, ja tas aizies labam mēr ķim, un esmu pārliecināta, ka tēvs labdarībai ziedotu naudu neieskaitīs izdevumu segšanā. Bet vairāk par peniju tu nedabūsi.

Un misis Brauna iedeva Viljamam peniju, ko viņš noglabāja kabatā un uzskatīja par pamatu astoņiem šiliņiem un sešpensim.

Tad viņš atkal uzsāka bezcerīgos klaiņojumus pa dārzu. Piepeši viņa uzmanību piesaistīja neliela teltiņa ar izkārtni: «Kristāla lodes pareģojumi». Brītiņu viņš ar interesi noraudzījās uz izkārtni, tad pievērsās kādam tuvumā stāvētājam:

—  Kas tā par kristāla lodi?

—  Laikam kaut kāda veida nākotnes zīlēšana, — stāvētājs izklaidīgi atbildēja.

Nākotnes zīlēšana… Varbūt tas pareģotājs varētu viņam izzīlēt, kā likt pie astoņiem šiliņiem un sešiem pensiem… Viljams aizsteidzās sameklēt māli, kas darbojās vienā no stendiem. Viņš atkal savilka skumīgu ģīmi un liegā balsī bilda:

—   Mamm, lūdzu — vai es drīkstētu paklausīties kristāla lodes pareģojumā?

Misis Brauna bija ļoti aizņemta, un Viljama skumīgās sejas izteiksmes un liegās, lūdzošās balss efekts sāka bālēt.

—   Nē, mīlīt, — māte ļoti noteikti atteica, — es tādiem niekiem neticu. Nav labi tā blēņoties ar pareģojumiem.

Viljams, ārkārtīgi ieinteresēts, devās atpakaļ užnulc redzēto telti. Fakts, ka māte tik noteikti uzstājās pret viņa vēlēšanos, viņa acīs piešķīra kristāla lodei noslēpumainu vērtību, un izteiciens «tā blēņoties ar pareģojumiem» slēpa sevī kaut ko satraucošu. Telts vēl nebija apmeklētājiem atvērta. Vēl vajadzēja gaidīt desmit minūtes. Taēu telts priekšā jau lasījās perspektīvie apmeklētāji un stājās rindā. Viljams apgāja apkārt telts aizmugurē. Šai brīdī viņš bija aizmirsis pat astoņus šiliņus un sešpensi, jo viņu traki mocīja ziņkārība par kristāla lodes noslēpumiem. Telts aizmugurē nebija neviena cilvēka. Viljams nometās guļus uz vēdera, pacēla telts apakšējo maliņu un palūkojās iekšā. Teltī patlaban atradās Viljamam zināmais jauneklis ar izvirzītajiem priekšzobiem un jaunkundze, kurā viņš sazīmēja jaunekļu māsu. Jauneklis patlaban sniedza viņai papīra lapu.

— Viņa taču nezina, ka zīlniece būsi tu? — jauneklis jautāju.

—  Nē. Un bez tam es aizklāšos ar plīvuru. Manu seju nevarēs pazīt.

— Tā būs labi. Tikai pasaki visu taisni tā, kā tur uzrakstīts, ja?

—        Pateikšu. — Meitene nolika papīru uz galda un pavēlēja:

— Tagad ej ārā. Man tūliņ jāsāk.

Jauneklis izgāja, un pēc pāris minūtēm apmeklētāji cits pēc cita sāka nākt iekšā. Viljams, uz vēdera gulēdams, pa teltsapakšas spraugu vēroja un klausījās.

Viljams, uz vēdera gulēdams, pa teltsapakšas spraugu vēroja un klausījās.

Pareģošanas procedūra viņam šķila visai garlaicīga. Ja apmeklētāja bija meitene, zīlniece, kristāla lodē skatīdamās, teicās tur ieraugām tumšmatainu vai gaišmatainu kungu, bet vīriešu dzimuma apmeklētājiem viņa savukārt stāstīja, ka redzot kristālā tumšmatainu vai gaišmatainu meiteni.

Tas viss bija tik neinteresanti, ka Viljams jau grasījās celties augšā un iet no slēptuves projām, kad teltī ienāca Ētele. Viņš ieraudzīja, ka zīlniece pabīda papīra lapu tā, lai varētu lasīt, bet no Ēteles to noslēpj, aizliekot priekšā grāmatu.

—  Es redzu, — viņa nopietni un ar uzsvaru lasīja, — …cilvēku, kura dzīve cieši saistīta ar jūsējo. Bet jūs pagaidām viņu vēl īsti nenovērtējat. Jūs pat izturaties pret viņu skarbi un salti. Taču viņam piemīt lieliskas īpašības, ko jūs vēl neesat atklājusi. Viņam ir daudz cildenāks raksturs, nekā jūs domājat.

— Es redzu, — rimi nopietni un ar uzsvaru lasīja, — … cilvēku, kura dzīve cieši saistīta ar jūsējo.

— Kas viņš ir? — Ete.le ieinteresējusies jautāja.

—  Kas viņš ir? — Etele ieinteresējusies jautāja.

—   Došu jums padomu, kā viņu pazīt, kā uzzināt, kas viņš ir, — zīlniece sacīja. — Es viņu redzu kristālā. Viņš jums sniedz dāvanu. Varu pat noteikt laiku. Tas noliks piecas minūtes pēc tam, kad jūs būsiet izgājusi no šīs telts. Viņš sēdēs jums blakus pie tējas galda. Nu es atkal viņu redzu. Mājupceļā jūs viņu sastapsiet. Viņš jums kaut ko jautās. Klausiet, kad saku: jūsu mūža laime atkarīga no tā, vai jūs viņam atbildēsiet «jā». Tas ir viss, ko varu jums pateikt.

Ļoti domīga Etele izgāja no telts pa priekšpusi.

Tikpat domīgs Viljams pameta telti no aizmugures.

Tieši pieeas minūtes pēc tam, kad Etele bija izgājusi no telts, Viljams ar maisiņu zemesriekstu (par vienu peniju) rokā sastapa zināmo jaunekli, kas rokā turēja rožu pušķi par pieciem šiliņiem un pašapzinīgi smaidīja.

—  Vai jūs meklējat Eteli? — Viljams jautāja.

— Jā.

—   Viņa ir dārza otrā galā pie vārtiem, — Viljams laipni paskaidroja.

Jauneklis aizsteidzās uz vārtu pusi.

Viljams aizgāja pie mātes stenda, kur Etele palīdzēja mātei, un pasniedza māsai kulīti ar riekstiem.

— Te tev būs maza dāvaniņa, Etel, — viņš sacīja.

Aizdomu pilna Etele pavēra maisiņu. Parastos apstākļos viņa

to būtu uztvērusi kā tīšu apvainojumu vai vārgu mēģinājumu uzpirkt viņas klusēšanu par šļūteni un zemenēm. Bet tad viņa neviļus paskatījās pulkstenī pie sienas. Bija aizritējušas tieši piecas minūtes, kopš viņa izgājusi no zīlnieces telts.

Neizpratnē viņa uzmeta skatienu Viljama neizteiksmīgajai sejai un, mulsi kaut ko nomurminājusi, paņēma maisiņu. Tiešām interesanti — dāvana precīzi piecas minūtes pēc iznākšanas no telts… turklāt no dāvinātāja, ko viņa augstu nevērtē.

Jauneklim izdevās viņu sameklēt desmit minūtes vēlāk, turklāt viņa vēl arvien bija tik apjukusi par Viljama dāvanu tieši zīlnieces noteiktajā laikā, ka gandrīz nemaz neievēroja jaunekļa dāvātās rozes, tikai nomurmināja vienaldzīgu «paldies», nolika tās uz tuvējā galdiņa un turpināja prātot, kā gan varēja gadīties, ka Viljams viņai uzdāvina kulīti zemesriekstu tieši zīlnieces pareģotajā laikā.

Jauneklis uzmanīja brīdi, kad Etele un misis Brauna devās uz lelli, kur tika pasniegta lēja. Viņš tām piebiedrojās, gāja Elelei pie otriem sāniem, čaloja un mīlīgi smaidīja. Viljams turējās trijotnei aiz muguras. Viņi iegāja teltī un sāka kārtoties pie galdiņa. Misis Brauna apsēdās vienā galdiņa galā, Etele vidū un… jauneklis vēl nebija paguvis pagriezties, kad Viljams jau sēdēja kā ķipis — Ētelei blakus. Ētele ārkārtīgi pārsteigta paskatījās uz Viljamu. Taču Viljams ar sastingušu sfinksas skatienu blenza sev priekšā uz galdu. Jauneklis lūdza Viljamu apmainīties vietām. Viljams atteicās. Viņš piebilda, ka labāk palikšot turpat, jo tā varot pasniegt māsai un mātei visu nepieciešamo; misis Brauna piezīmēja, ka tas esot no viņa puses ļoti jauki un klusībā nodomāja — skat, kā Viljams sāk arvien labāk uzvesties, kaut nu tikai atcerētos to pastāstīt tēvam.

Ētele bija ļoti nerunīga. Tikai skatījās uz Viljamu pārsteigta, apmulsusi un gandrīz vai nobijusies. Zīlniece bija sacījusi: «viņš sēdēs jums līdzās pie tējas galda» — ārkārtīgi dīvaini: Viljams bija pasniedzis viņai dāvanu un tagad sēdēja līdzās pie tējas galda. Viņa bija tik nerunīga, ka jauneklis pēdīgi atmeta visas cerības viņai interesanti pakavēt laiku, apklusa un drūmi vērās uz Viljamu.

* * *

Cilvēki sāka doties uz mājām. Misis Brauna palika novākt stendus, un Ētele posās uz mājām viena pati. Viņa gāja pa taisnāko ceļu starp tīrumiem. Pārkāpjot pāri ceļmalas grāvītim, viņa ieraudzīja savu pielūdzēju stāvam tīruma otrā malā, kur tas acīmredzot gaidīja viņu. Graciozā gaitā viņa devās tam pretī. Bet tad piepeši, it kā izlēcis no grāvja (tā tiešām arī bija) uzgadījās Viljams.

—  Lūdzu, Etel, — viņš pazemīgi sacīja, — vai tu man iedosi astoņus šiliņus un sešpensīti?

Etelei pārsteigumā par neiedomājami pārdrošo prasību pavērās mute. Tad viņas domas vēlreiz aizklīda pie zīlnieces… «mājupceļā jūs viņu sastapsiet…», «kaut ko jautās…», «…jūsu mūža laime atkarīga no tā, vai jūs viņam atbildēsiet «jā» …»

Ētele bija māņticīga. Daudz kas briesmīgs var notikt, ja viņa liegsies, bet tomēr — astoņarpus šiliņa. Taču — nē, nedrīkst atteikt. Nezin, kādas likstas var uzbrukt, ja viņa Viljamam atteiks… Pārskaitusies viņa atvēra somiņu… astoņarpus,.. — tad viņai līdz mēneša beigām atliek vairs tikai viena mārciņa.

Nikni viņa pasvieda Viljamam monētas un slāja tālāk. Viņa bija tik vareni apskaitusies, ka, nonākusi līdz vietai, kur stāvēja jauneklis, pagāja tam garām, ne aci neuzmetusi un uz viņa uzrunu neatbildējusi.

*  * *

Misters Brauns sēdēja savā krēslā dzīvojamā istabā, galvu ar rokām aptvēris. Vienā pusē viņam sēdēja Ētele, otrā — abas dāmas no kaimiņmājas. Īpaši spīva bija Etele, jo nevarēja samierināties ar astoņu šiliņu un sešu pensu zaudējumu. Jau krietnu brīdi viņa rūgti nožēloja, ka bija Viljamam tos iedevusi. Savu mūžu viņa vairs neies pie tādām zīlniecēm, kas nezin ko domājas ieraugām kristāla lodē. Gatavā idiote viņa bijusi. Viss tīrās blēņas… pierunāt, lai viņa izmet Viljamam astoņarpus šiliņu… Viņai gandrīz likās, ka varētu Viljamu vai nosist. Tā kā tas tomēr nebija iespējams, viņa centās nomierināt prātu, izklāstīdama tēvam visus Viljama dārza nedarbus.

—  Kožu dobēm nav ticis ne lāsītes, — viņa sūdzējās.

—  Toties mūs viņš izmērcēja līdz ādai, — papildināja kaimiņmājas dāmas.

—   Un zemenes noēda līdz pēdējai odziņai, — Etele turpināja, — līdz pašai pēdējai.

— To ūdens strūklu viņš mums uzlaida tīšām, — atkal atsāka kaimiņmājas dāmas. — Izmērcēja mūs līdz pēdējai vīlītei.

Misters Brauns pacēla galvu.

—  Kur tas puika ir? — viņš noprasīja.

Neviens nezināja pateikt, kur ir puika.

Jāteic, ka puika bija ciema viņā galā. Bramanīgi viņš drasēja pretī zibeņpuikām, nesdams padusē brīnišķīgos statņus par astoņarpus šiliņiem. Zibeņpuikas skatījās uz viņu un aiz pārsteiguma un apbrīna nespēja izteikt ne vārda.

—  Es tak teicu, ka to naudu sagādāšu, — Viljams šķietami vienaldzīgi paziņoja, — nu — un sagādāju arī. Iedomājos, ka vislabāk būs tūliņ aiziet, tos nopirki un atnest šurp. Re — te nu tie ir.

Sis bija tāds brīdis, kura dēļ ir vērts dzīvot.

Viljams juta, ka viņam ir gluži vienalga, kas ar viņu notiks vēlāk.

Zibeņpuikas un Nazis

Džindžers bija sarūgtināts un nemierā ar dzīvi vispār un tanti Amēliju it sevišķi.

Džindžera tante Amēlija tikai nesen bija apmetusies uz dzīvi ne visai tālu no Džindžera mājām. Viņa bija noīrējusi nelielu mājiņu, kur dzīvoja kopā ar savu literāro draudzeni, un, kad viņas sāka dzīvot ciemā, Džindžera krūtīs uzplauka koši cerību ziedi. Proti, tante Amēlija nebija viņu redzējusi, kopš viņš no autiņiem izlīts. Atšķirībā no citām tantēm viņa nezināja nekā par Džindžera daudzajiem pārkāpumiem un trūkumiem. Džindžera skatījumā viņa bija balta lapa, kuru viņš pēc sava prāta varēja aprakstīt ar neesošiem tikumiem un ievākt kuplu ražu, uz kādu radubērni drīkst cerēt no augstsirdīgām, bet visai tuvredzīgām pavecām tantēm.

Viņas pirmais apciemojums noritēja teicami. Džindžers tam sagatavojās ar lādu rūpību, ka māte aiz pārsteiguma un brīnumiem zaudēja valodu, kad Džindžers ieradās pie tējas galda ar gandrīz jēlu ģīmi, ar mitru suku pie ādas piegl lidinātiem matiem un pat daļēji tīriem, vismaz tīrītiem nagiem. Viņš uzvedās tik nenormāli pieklājīgi, ka māte tikai ar grūtībām spēja apslāpēt bažas un nemieru. Tāpat kā visas citas māmiņas, arī viņa allaž mudināja Džindžeru būt priekšzīmīgam, bet, līdzko viņš kaut solīli paspēra uz to pusi, tūdaļ sāka raizēties par viņa veselības stāvokli un atguva sirdsmieru tikai tad, kad viņš alkal kļuva normāli netīrs, nevīžīgs un palaidnīgs.

Tomēr cilvēkos viņa centās saglabāt tādas mātes izskatu, kuras dēls vienmēr prot uzvesties teicami — kā mazs, topošs džentlmenis, pati tādos gadījumos tikai ar lielām pūlēm novaldīdamās, neapvaicājoties, kā viņš jūtas, un neizmērījusi viņam temperatūru.

Runājot par tanti Amēliju, jāteic, ka pirmais apciemojums tiešām izdevās slavējami. Māte bija sajūsmināta, kaut arī nedaudz nobažījusies, par Džindžera uzmanību pret tanti. Visu laiku viņš cilāja cepumu trauku, rūpēdamies, lai tikai tantes šķīvis nekad nebūtu tukšs. Viņa atbildes «Jā, Amēlijas tant» un «Nē, Amēlijas tant» skanēja tik valdzinoši un burvīgi, ka draugi, to dzirdot, nebūtu pazinuši Džindžera balsi. Turklāt viņam pietika veselā saprāta pazust, tiklīdz tēja bija padzerta, jo viņš apzinājās, ka nekas labs nevar ilgt līdz bezgalībai un ilgi vairs nepietiks spēka noturēties tik priekšzīmīgam.

Milzīgā spriedze, ko viņš tādā pacietībā bija izturējis, tika atalgota ar puskronu, kuru tante Amēlija viņam iespieda saujā, kad viņš bija ienācis atvadīties, un, durvis ciet verot, viņš dzirdēja tanti Amēliju sakām: — Cik brīnišķīgi uzvedīgs zēns!

Tiktāl viss, protams, bija labi. Zibeņpuikas puskronu saņēma ar gavilēm (šādu dāvinātu naudu viņi allaž tērēja visi kopā). Bet naudiņa ātri izsīka, un Džindžers saprata: ja viņš gribēja, lai jaunais ienākumu avots irdz visu laiku, vajadzēja atkal rīkoties, turklāt rīkoties ļoti rūpīgi. Pārējie zibeņpuikas ieminējās, ka derētu arī viņus iepazīstināt ar tanti Amēliju, lai viņi varētu vēl padziļināt labo iespaidu; ko bija radījis Džindžers, bet šo ierosinājumu viņš kategoriski noraidīja.

—   Nē, — viņš sacīja, — ir nāvot grūti noturēties tā, kā es noturējos, kad viņa bija atnākusi uz tēju. Jūs to nevarētu izturēt. Arī es nebūtu izturējis,ja klāt būtu bijis kāds no jums. Nē, labāk atstājiet to manā ziņā.

—  Labi, labi, — piekrita Viljams, — bet tad netūļājies. Tā piiskrona ir cauri. Pienācis laiks dabūt no viņas jaunu. Saderēsim, ka es to nodarītu pa pirmo. Es protu nomazgāt mūli tā, lai izskatītos daudz tīrāks nekā tu, jo man ir mazāk vasarraibumu.

— Tev esot mazāk! — Džindžers apskaities iesaucās.

—   Ir gan mazāk. Kad mēs toreiz skaitījām, man bija par divdesmit mazāk. Un šā vai tā es varu izskatīties tīrāks tāpēc, ka man ir balta krāsa, ar ko aizkrāsot netīras vietas apkaklītē, un ausis arī man nav tik atkārušās, tāpēc arī nevar redzēt, ka tās nav pārāk tīras.

—   Ak nav atkārušās? — Džindžers no liela aizvainojuma salēcās kā dzelts. — Atļaujiet sacīt, ka tās ir atkārušās krietni vairāk nekā manējās.

Mēģinājums nokārtot jautājumu uz fiziskas izskaidrošanās bāzes neko neizšķīra, un zibcņpuikas, apnikuši spriedelēt par Džindžera tanti, pievērsa uzmanību interesantākam tematam — žurku medībām vienā no tuvējām fermām.

Džindžers tomēr apzinājās, ka pienācis laiks atkal ķerties pie āķīgā uzdevuma — notēlot tantes Amēlijas acīs paraugzēnu. Zibeņpuikām taisnība — no toreiz dāvinātās puskronas palikušas vienīgi atmiņas, un jauna dāvana būtu sirsnīgi apsveicama.

Nākamajā pēcpusdienā viņš veselu pusstundu ziedoja savas personas uzspodrināšanai, ilgi un smagi nocīnījās ar nenosakāmas cilmes netīrumu traipu, kas it kā izplūdis no uzacs un notecējis gar vaigu, šķila tur iegūlis uz mūžu mūžiem. Pēc tam viņš apmainīja apkaklīti, notriepa kāju ar tinti tai vietā, kur pa caurumu viņa tumšzilajā zeķē spīdēja miesa, sameklēja tīru mutautiņu, tomēr krietni apkvēpināja tā šķīsto baltumu, noslaukot ceļgalus: stingri noberza katru kurpi pret otras kājas zeķi, atstādams uz zeķēm pelēkas putekļainas švīkas, un visbeidzot, pilnā mērā apmierināts ar savu ārieni, aizgāja tantes ēlijas mājas virzienā.

Ceļa gabaliņš bija īss un viegli ejams, bet Džindžeram tas likās kraujš un grūts — kā sakāmvārdā daudzinātā krietno likumu taka. jo ik uz soļa gadījās kāds kārdinājums, kas apdraudēja viņa samērā tīro ārieni: aicināt aicināja pārbaudāmi grāvji, sīkāku izpēti pelnījušas taciņas, kas vijās cauri krūmājam; kādā kokā arī Initu gribējies uzrāpties. Bet viņš noturējās pretī visiem kārdinājumiem, gāja cītīgi, vingrinādamies savā — kā pats to dēvēja — «pieklājīgajā balsī», skaitīdams: «Jā, Amēlijas tant», «Nē, Amēlijas tant» un vispēdīgi ar satriecoši brīnišķīgu smaidu: «0, paldies, Amēlijas tant, paldies!» un pastiepa (par spīti apstrādei ar pumakmeni, ļoti raupjo) roku, saņemot iedomāto puskronu.

Tanti Amēliju viņš sastapa strādājam dārzā, bet pie atvērta loga ar skalu uz nelielo zālienu sēdēja viņas literārā draudzene un strādāja literāru darbu. Džindžers literāro draudzeni nekad nebija tuvumā sastapis, vienīgi pa gabalu, kā pašreiz, redzējis to cītīgi strādājam un dažbrīd apcerīgi paceļam acis pret koku galotnēm, it kā gaidot no turienes iedvesmu. Literārā draudzene rakstīja stāstus par iedomātu zēnu Maiklu — stāstus, par kuriem vecāka gadagājuma jaunavas jūsmoja, bet kuri īstiem, dzīviem bērniem pagalam nepatika.

—   Nē, mīļā, — viņa bija teikusi Džindžera tantei, — es negribu ar viņu iepazīties. Īsts bērns gluži vienkārši nokauj manu iedvesmu. Ap viņiem, saprotiet… neviļņo garīguma dvesma. Manuprāt, nekas tā nenokauj iedvesmu kā īsts, reāls bērns. Es smeļos iedvesmu vienīgi nodabas.

—  Bet viņš ir ļoti uzvedīgs, labi audzināts bērns, — sacīja tante Amēlija.

—  Es nespēju nekā līdzēt, mīļā, — atklāti atzinās literārā draudzene, — es skaidri zinu, ka ap viņu nav jūtama garīguma dvesma.

Džindžera tante bija spiesta atzīt, ka varbūt nav gan jūtama.

— Tomēr viņš ir pieklājīgākais un uzvedīgākais zēns, kādu jebkad esmu sastapusi, — viņa sacīja.

Kad Džindžers iegāja dārzā, literārā draudzene mazliet sagrozīja savu vielu, lai viņai nevajadzētu uz zēnu skatīties. Un — tiesa, kas tiesa — par spīti rūpīgajai apstrādei, pat labākais draugs nebūtu varējis apgalvot, ka ap Džindžeru pludo garīguma dvesma.

Tante Amēlija apsveicinājās ar viņu laipni, bet izklaidīgi. Bija skaidri redzams, ka visa viņas uzmanība piesaistīta vienīgi dārznieces darbam. Ar mazu nazīti viņa atgrieza nelielas atvases no rožu krūmu pamatnes.

— Tie ir mežeņi, mīļo puisīt, — viņa paskaidroja. — Ja tiem ļautu augt, tie nosūktu rožu krūmam visu labumu un beigu beigās to iznīcinātu. Sis ir sīkums, ko neviens dārza kopējs nedrīkst pamest bez ievērības. Un vai redzi, mīļo puisīt, kādu

līdzību varam secināt? Šie sīkie mežeņu dzinumi ir pielīdzināmi mūsu pašu sīkajiem trūkumiem, un, ja mēs ļautu tiem augt, tie beigu beigās iznīcinātu visu labo mūsu raksturā…

Džindžers saņēma visus spēkus, lai garo morāles sprediķi izturētu, nezaudējot sejas izteiksmi, kuru bija aizguvis no Viljama un ar kuru Viljams ļoti lepojās. So sejas izteiksmi Viljams bija izgudrojis, lai paustu starojošu tikumību un centību, bet īstenībā tā izskatījās tāda, kas drīzāk liecina par spēcīgām vēdergraizēm. Džindžers izteica pats sev līdzjūtību par pūliņiem noturēt sejā šādu izteiksmi un spēja to vienīgi tāpēc, ka ne mirkli neizlaida no prāta cerēto puskronu un visu, ko par to varēs nopirkt.

— Tādiem sīkiem trūkumiem kā laiskums, — sacīja tante Amēlija.

«Būtu forši nopirkt jaunu bumbiņu,» domāja Džindžers, «no tām mazajām, lai varam uzspēlēt arī vecā Drūmiķa vēstures stundās.»

—  Un alkatība, — sacīja tante Amēlija.

«Dažas krējumkūkas un visādus lakričus,» domāja Džindžers.

—  Turpretī laipnība un iejūtība pret citiem, — turpināja tante Amēlija, — ir pielīdzināmas jauniem, spēcīgiem rožu krūma dzinumiem, kas krāšņi augs un kuplos, kad mežeņi būs nogriezti.

«Sapirksimies ari petardes, tad varēsim tumsā kādu labi nobiedēt,» domāja Džindžers.

—   Un tā, mīļo puisīt, mums jāizgraiza visi mežeņi savā raksturā un jātiecas aizvien augstāk, un tad mēs piedzīvosim, ka mūsu rožu krūmi izaugs spēcīgi un mirdzoši apkārtējā tumsā, un mēs paši kļūsim par ceļa rādītājiem tuvu un tālu.

Cēlusi priekšā tādu stipri sajauktu un pagalam neskaidru metaforu buķeti, tante Amēlija paskatījās pulkstenī un sakravāja darbarīkus groziņā kā daždien apzinīgs cilvēks, kas darbu pabeidzis.

—  Vai tu atnāci ar kādu īpašu vajadzību, mīļo puisīt? — viņa apvaicājās.

—   Jā, — Džindžers izklaidīgi atbildēja, domādams par puskronu, tacu attapies steigšus pārlaboja: — Nē, es gribēju teikt. Es gribēju sacīt… — viņš vēl padziļināja savu vēdergraižu smaidu, — atnāca tāpat vien jūs apciemot.

—  Tas ir gaužām jauki no tavas puses, mīļo puisīt, — tante Amēlija mulsi atteica, — bet pašreiz man paredzēti vairāki darbiņi — jāuzraksta pāris vēstuļu, tāpēc tagad gribu atvadīties. Iekšā tevi nevaru aicināt, jo manai literārajai draudzenei darbā nepieciešams pilnīgs miers. Uz redzēšanos, mīļo puisīt.

To teikusi, viņa iegāja mājā un aizvēra durvis, pamezdama Džindžeru ārpusē ar sastingušu dispeptiķa smaidu vaigā. Galīgi satriekts, viņš pagriezās un devās atpakaļ uz savu ciema galu, kur Viljams, Henrijs un Duglass viņu gaidīja.

—  Nu? — Viljams jautāja. — Cik viņa tev iešķieda?

—  Itin neko, — drūmi atbildēja Džindžers. — Stundām es berzos un mazgājos, ģīmis sūrst no mazgāšanās, bet šī neiedod ne pensa.

Draugi kritiski viņu nopētīja.

Kaut arī piedzīvojis tik smagu neveiksmi, viņš atceļā bija padevies visiem kārdinājumiem — gan izbradājies pa grāvi, gan izkāpelējies pa vairākiem kokiem, gan izlodājis krūmapakšas,

—    Stundām es berzos un mazgājos, ģīmis sūrst no mazgāšanās, bet šī neiedod ne pensa.

un šīs nodarbības bija pilnīgi iznīcinājušas ar lielām pūlēm panākto no pārāk stabilo tīrību.

—  Nu, protams, ja tu aizgāji turp šitādā izskatā… — kodīgi noteica Viljams.

—          Es neaizgāju šitādā izskatā, — Džindžers pikli atcirta.

—  Kad aizgāju uz turieni, izskatījos tīrāks, nekā tu jebkad savā mūžā esi izskatījies, bet vēlāk nodomāju, ka nav ko pūlēties būt tik tīram, ja par to neiedod puskronu, un tā. uz mājām nākot, to tīrību vairs nebija ko glabāt.

—  Vai tu vismaz kaut ko izdarīji viņas labā? — Viljams pratināja.

—  Nē, tur nebija nekā ko darīt…

—         Vienalga, bija vai nebija, — Viljams bargi turpināja,

—  kaut ko tev tomēr vajadzēja izdarīt. Viņi visi ir devīgāki, ja kaut kā viņiem pakalpo. Tu būtu varējis paskaldīt virtuvei malku vai izravēt kādu dobi, vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Kā tad — kā tu savai tantei pakalpoji, — Džindžers izsmējīgi atcirta, — kad izrāvi visu, ko viņa tikko bija iedēstījusi un saskaldīji malkā kokus, ko viņa bija nopirkusi kokgriezumiem, vai ne?

Pēc tik nenoliedzami patiesiem atgādinājumiem Viljams kļuva izvairīgs.

—  Labi, neiešu jau līdz vakaram ar tevi strīdēties. Darīsim kaut ko interesantāku. Lai viņa iesāla savas puskronas.

Tā nu zibeņpuikas sāka nodarboties ar kaut ko interesantāku un pilnīgi aizmirsa Džindžera tanti un viņas nealsaueību alliecībā uz puskronām. Bet Džindžers neaizmirsa. Neveiksme sāpīgi kremļa viņa sirdi un modināja nepārvaramu vēlēšanos vēlreiz doties turp un atgriezties kā uzvarētājam.

Nevarēdams vairs ilgāk izturēt, viņš viendien atkal saposās tīrs un glīts un devās uz tantes Amēlijas māju. Tur bija kluss un lukšs. Tante Amēlija acīmredzot bija devusies līdzi savai literārajai draudzenei kādā no ekskursijām pie dabas krūts, kuras bija tik nepieciešamas draudzenes mūzas uzmundrināšanai. Džindžers neapmulsa, bet paraudzījās visapkārt. Lai arī Viljamam pašam nebija laimējies gūt spožus panākumus ne dārza darbos, ne malkas ciršanā, tomēr viņa padoms nebija zemē metams. Ja tante Amēlija pārnākusi redzēs, ka viņas prombūtnes laikā Džindžers padarījis kādu derīgu darbu, viņai noteikti sirds neļaus liegt viņam par to zināmu atlīdzību. Viņš pārlaida acis glītajam dārziņam un pēkšņi atcerējās, pie kāda darba viņreiz bija sastapis tanti ēliju. Viņš aplūkoja rožu krūmus. Džindžers par dārzkopību neinteresējās. Par smalkumiem šinī nozarē viņam nebija ne jausmas. Mežoņu dzinumi viņa acīs ne ar ko neatšķīrās no rožu dzinumiem. Iepriekšējā apciemojumā viņš tik dzīvi bija prātā iztēlojies visas iespējas, kā notērēt cerēto puskronu, ka no tantes Amēlijas daiļrunīgā priekšlasījuma nebija dzirdējis ne vārda. Viņš atcerējās vienīgi faktu, ka tante bija griezusi nost zarus no rožu krūmu pamatnēm. Tāpēc Džindžers nodomāja, ka jāņem un jāapgriež visi tie zareļi, kas atkal slienas no pamatnēm, un tante par padarīto darbu būs ļoti pateicīga. Apskatījis rožu krūmus tuvāk, Džindžers konstatēja, ka visi krūmi ir traki nolaisti. Virs katra bija saauguši kupli, spēcīgi dzinumi.

Džindžers kļuva no tiesas priecīgs, ka bez lielas meklēšanas atradis tik vajadzīgu darbu, un cerēja, ka to nu gan tante Amēlija viņam atlīdzinās vismaz ar puskronu.

Cik laimīga sagadīšanās, ka šī bija viņa Naža nedēļa. Nazis bija kaut kas brīnišķīgs — savāžams, ar četriem asmeņiem un korķuviļķi, ar vīlīti un vēl īpašu instrumentu akmentiņu izņemšanai no zirgu pakaviem. Tas bija Viljama un Džindžera kopīgs īpašums, viņi abi bija salikuši kopā savu vairākas nedēļas krāto kabatnaudu, lai nazi nopirktu. Tā bija viņu dārgākā manta, un viņi to lietoja pārmaiņus — katrs pa nedēļai. Kaut arī šāds lietošanas sadalījums izraisīja dažu labu vārdu pārmaiņu, kad katrs īpašnieks, pēc nedēļas atkal atguvis dārgumu savās rokās, sīkumaini to pārbaudīja, apsūdzēdams otru līdzīpašnieku par katru visniecīgāko skrambiņu, kas starplaikā radusies, tomēr pamatos abas puses bija apmierinātas. Gadījās tātad, ka šī bija Džindžera nedēļa. Lepni viņš izvilka no kabatas savu dārgumu, atvāza lielāko asmeni un ķērās pie rožu krūmiem.

Viņš strādāja ar slavējamu centību un rūpību, līdz sākumā sīkā rožu dzinumu kaudzīte mauriņa vidū bija pieaugusi par krietni augstu kaudželi. Džindžers patlaban darbojās pie pēdējā rožu krūma, kad mājās pārradās tante Amēlija. Vienu mirkli viņa palika, šausmās sastingusi, stāvam un mēmi noraugāmies posta ainavā, bet tad, neprātīgās dusmās un sāpēs iekliegusies, metās virsū pārsteigtajam Džindžeram un izrāva tam nazi no rokas.

—   Drausmoni! — viņa kliedza. — Tu esi izpostījis visas manas rozes! Nelietīgais, nelietīgais zeņķi!

Viņa ņēmās purināt Džindžera tā, ka zobi tam klabēdami sitās cits pret eitu, tad ar riebumu atgrūda viņu un izmisumā sakņupa pie sagraizītajiem rožu dzinumiem.

Džindžers, kurš nodomāja, ka tante piepeši sajukusi prātā, jutās laimīgs, dzīvs ticis ārā no tās nagiem, un laidās uz vārtiņiem, kad pēkšņi atcerējās nazi. Tantes Amēlijas trakošana bija zēnu tā pārbiedējusi, ka viņš no savas puses bija ar mieru upurēt visdārgo mantu, bet vajadzēja padomāt arī par Viljamu. Šo pašu vakaru sākās Viljama Naža nedēļa, un vēl lielākas drausmas nekā tantes Amēlijas izmisums par izpostītajām rozēm viņā radīja drausmīgās bailes no Viljama izmisuma par zaudēto nazi.

Tāds pats, kāds bija pēc mežonīgās purināšanas — ar vaļā atrautu apkaklīti, zem auss aizlīdējušu kaklasaiti, stāvus saslējušos matu ērkuli — viņš, ar acīm vērīgi nomērīdams attālumu līdz vārtiņiem, devās pie tantes Amēlijas, kas vēl aizvien izmisusi līkņāja ap rožu zariem.

—  Lūdzu, — Džindžers aizsmakušā balsī ierunājās, — vai es varētu dabūt atpakaļ savu nazi?

Tante Amēlija sviešus apsviedās apkārt.

—   Nē, nevari vis! — viņa histēriski kliedza. — Nekad! Nekad! tu nedabūsi atpakaļ to nazi! ak tu nelietīgais, nelietīgais, nelietīgais puika!

Bīdāmies no jauna uzbrukuma, Džindžers deva kājām ziņu un noskrēja visu ceļu, ne reizes neapstādamies ievilkt elpu, ne reizes neatskatījies.

Saruna ar Viljamu nebija draudzīga. Džindžers tūliņ ieņēma aizstāvēsanās pozīcijas.

—  Nu, ko tu gribi! — es darīju tieši to pašu, ko bija darījusi viņa. Uz mata to pašu, ko viņa. Es tak neesmu vainīgs, ja viņa piepeši šķiras no prāta. Man liekas, ka jau rīt viņa pamodīsies trakomājā. Viņa taču mani bezmaz nomaitāja. Galva gandrīz

— Nekad! Nekad! tu nedabūsi atpakal to nazi! Ak tu nelietīgais, nelietīgais, nelietīgais puika!

aizripoja. Tev vajadzētu priecāties, ka es tik tikko izspruku nāvei no zobiem, nevis eelt traci par nazi.

—  Bet es nepriecājos, — Viljams sacīja. — Manis pēc tu būtu varējis palikt nāvei zobos, tā tev vajadzēja. Un tava galva manis pēc mierīgi varēja aizripot. Kas no tevis par jēgu, ja tu viņai atstāj tādu nazi. Otru tādu mēs nekad mūžā vairs nedabūsim.

—  Vai tad es šai to atstāju? Viņa man to izrāva no rokas un ālējās kā jau traka, kaut gan es biju darījis uz mata to pašu, ko viņa darīja, kad es tur pirmoreiz aizgāju. Klausies, kad es tev saku, nav mana vaina, ka cilvēki nojūk no prāta. Ja tu māki apturēt, lai tic nesajūk, tad, lūgtum, esi tik laipns un pamāci mani arī. Vispār — tā ir skaidri tava vaina, jo tu man ierunāji iet pie viņas kaut ko pastrādāt. Nu, es aizgāju ar un pastrādāju, un nu tu redzi, kas no tā iznāca.

—  Ak mana vaina, vai ne — ko? — Viljams saspurojās pa īstam. — Tu aizej un pazaudē nazi taisni tad, kad sākas mana nedēļa, un vēl saki — tā esot mana vaina.

īsais, asais kautiņš, kas nu sekoja, atslābināja sakaisušās jūtas, jo pēc tam abi apsēdās ceļmalā un draudzīgi sāka apspriest stāvokli.

—   Nazis mums jādabū atpakaļ, — Viljams ļoti noteikti sacīja. — Mēs nevaram viņai atstāt tādu nazi. Es nemaz nebrīnītos, ja tas būtu viltīgi sadomāts gājiens, lai tiktu pie tā naža. Viņa zināja, ka mums ir tāds nazis, un sāka, tev redzot, graizīt rozēm zarus, lai tik tev ienāktu prātā arī ķerties pie šī darbiņa, lai tik tu paņem nazi un ej turp, bet, kad nu tu tur rīkojies, uzklūp un atņem tev nazi. Es nemaz nebrīnītos, ja viss būtu nolicis taisni tā.

šāds noziedzīgs atrisinājums bija Džindžeram varen pa prātam.

— Zini, tev būs taisnība, — viņš piekrita. — Kāpēc tad viņai pašai vajadzēja graizīt zarus, bet, kad es tos sāku griezt, klupt man virsū? Sākumā es domāju, ka viņa pa īstam apmetusies

traka, bet tagad ticu, ka tas bijis tikai gājiens, kā dabūt savos nagos mūsu nazi.

— Gudri izdomāts, — Viljams nīgri nosprieda, — bet nekas, mēs sagudrosim kaut ko vēl gudrāku, kā dabūt nazi atpakaļ. Padomāsim, kas darāms.

—  Man nederētu vairs uz turieni iet, — Džindžers pasteidzās ieminēties, — mani ieraudzījusi, viņa sāks no jauna trakot un atkal purinās man galvu no pleciem nost. Ne jau par sevi es domāju, — viņš piebilda, — bet par viņu. Negribu, ka viņu pakar par slepkavību, ja viņa būs mani nobeigusi. Bail man no viņas nav. Es tikai negribu, ka vinu pakar.

—  šā vai tā, tev neder turp iet, — Viljams piekrita, pārvarēdams kārdinājumu sākt jaunu ķildu. — Tevi viņa pazīst un ir uz tevi nāvīgi apskaitusies, un nazi tev neparko neatdotu. Labāk iešu es. Mani viņa nekad nav redzējusi. Pagaidīšu līdz lītam. Varbūt naktī viņai sāks uznākt žēlums. Dažiem tā esot. Varbūt viņa sapratīs, ka tā izdarījusies dusmās un nu gribēs visu vērst par labu. Sākumā es nazi palūgšu un aprunāšos ar viņu prātīgi, došu viņai iespēju būt godīgai, bet, ja viņa nepratīsies, tad vajadzēs izdomāt ko citu.

Tā nu nākamajā rītā Viljams viens pats devās uz tantes Amēlijas mājām. Dārzā neviena nebija, un Viljams, sirdij drebot, aizgāja pa taku līdz namdurvīm un pieklauvēja.

Durvis atvēra sieviete ar īsi apcirptiem sirmiem matiem, brillēm raga ietvara un dvēseliski apgarotu seju. Jāteic, ka Viljams nekad nebiju Džindžera tanti Amēliju redzējis; viņam pat prātā neienāca, ka šī varētu nebūt Džindžera tante. Viņš, protams, nevarēja arī zināt, ka tante Amēlija aizgājusi iepirkties un ka šī ir literārā draudzene. Viņš nevarēja arī zināt, ka literārā draudzene šai rītā gaidīja kādu mazo lasītāju, kas viņu intervēs, proti, kāda žurnāla redaktores dēlēnu; šī redaktore gatavoja interviju sēriju: pazīstamu bērnu literatūras autoru sarunas ar bērniem, precīzāk sakot, ar viņas bērnu. Bērns bija liels grāmatnieks, vienpadsmit gadu vecs. un viņa literārie pūliņi, it īpaši, kad māmiņa bija tos apstrādājusi, bija diezgan patīkami lasāmi.

Viljams, miesīgi un garīgi nobriedis tūlītējai cīņai, nepavisam nebija sagatavots tik starojošam apsveikuma smaidam, ar kādu lika sagaidīts.

—  Nāc vien iekšā, mīļo zēn, — aicināja literārā draudzene, plaši atvērdama durvis un pastiepdama pretim abas rokas, lai satvertu Viljama roku. — Tas tiešām ir burvīgi. Cik jauki, ka esi atnācis tik agri! Nāc vien iekšā manā mazajā svētnīciņā. Es tikai pavisam reti kādam atļauju ienākt savā mazajā svētnīeiņā, bet tu, protams, būsi šeit godaviesis.

Galīgi apjukušais Viljams sekoja viņai svētnīcā. Droši vien sirdsapziņa visu nakti viņu mocījusi. Vai arī Džindžera spriedums par viņu ir galīgi aplams. Vai arī viņa, kā jau Džindžeram licies, ir neglābjami jukusi un ar trakajiem raksturīgo viltību tagad vilina atnācēju savā midzenī, lai tur mierīgā garā nopurinātu tam galvu no pleciem.

—   Tā, draudziņ, — literārā draudzene līksmā pacilātībā sacīja, — pirms sākam savas sarunas, iepazīsimies tuvāk. Mcin gribas, lai tu mani sauc par Flāviju. Tas ir vārds, kādā mani sauc mani draugi rakstnieki, tu taču arī piederi pie maniem draugiem rakstniekiem, vai ne? Man šķiet, ka tu raksti ļoti labi, mīļo zēn. Tavs pēdējais darbiņš man ļoti patika.

Viljams jutās aizkustināts un pacilāts. Viņš zināja gan, ka Džindžeram ir viens Viljama stāsta «Diks — Asiņainā Roka» eksemplārs, taču nebija domājis, ka Džindžers to parādījis arī tantei. Fakts, ka viņa varējusi to izlasīt, runāja viņai par labu, jo stāstu Viljams ātrumā bija pārrakstījis pats ar savu roku, un visi, kas to bija redzējuši, sacīja — pēc Viljama domām, nepelnīti — ka tas vispār neesot izlasāms.

Viņš pašapzinīgi pasmaidīja.

— Cik jauki, — viņš sacīja, — priecājos, ka jums patika.

—        Protams, man tas patika, mīļo zēn, — Flāvija dūdoja.

— Un un man tik ļoti gribas.tevi iepazīt, mīļo zēn, patiesi iepazīt.

Nāc vien iekšā, mīļo zēn, — aicināja literārā draudzene. Tas tiešām ir burvīgi. Cik jauki, ka esi atnācis tik agri!

Literārā draudzene bija stingri nolēmusi katrā ziņā iekarot jaunā intervētāja simpātijas. No šīs intervijas viņa gaidīja lielu labumu un saprata, eik nozīmīgi ir radīt par sevi labu iespaidu intervijas rakstītājam.

—   Un nu, mīļo zēn, pastāsti man par tēliem un fantāzijas lidojumiem, kas veidojas tavā gudrajā galviņā.

Viljams pilnīgā neizpratnē blenza uz viņu.

—   Par ko? — viņš jautāja.

—    Par lielām, ko tu prātā iztēlojies, mīļo zēn. Ai, esmu pārliecināta, ka tu dzīvo bagālā iedomu pasaulē.

—  0,jā, — Viljams piekrita. — Jā, jā, es pastāvīgi daudz ko iztēlojos. Bieži vien iztēlojos, ka esmu kanibāls, kas vāra savu laupījumu pusdienās, vai pirāts, kas sūta gūstekņus pa planku, vai aizvēsturisks briesmonis, kas grauž cilvēku kaulus.

Flāvija sarāvās un nobāla.

— J-jā… — viņa minstinājās, — tad varbūt pāriesim tieši uz to, par ko runāt esi atnācis.

—   Jā, — Viljams dedzīgi atsaucās. Sarunas draudzīgā noskaņa bija viņu krietni iedrošinājusi, tomēr viņš apzinājās, ka tik un tā jābūt piesardzīgam. Viņš nolēma tematam par nazi tuvoties lēnām un pakāpeniski.

—  Tev tātad patīk mans mazais puisēniņš? — Flāvija atkal iedūdojās.

Viljams gan nodomāja, ka, runājot par Džindžeru, šāds apzīmējums skan mazliet neparasti, bel viņš arī vairs nešaubījās, ka Džindžera tante ir neparasta persona.

— O, jā, — viņš sacīja, — tas ir mans labākais draugs.

— Cik burvīgi, ka tu tā izsakies, — Flāvija murrāja.

— Jā, — Viljams turpināja, — un viņš grib palīdzēt, no sirds grib palīdzēt.

—  Bet viņš taču palīdz, mīļo zēn, — Flāvija sacīja ar pārmetumu balsī. — Viņš taču ienes siltumu un saulīti visu apkārtējo cilvēku dzīvē.

Viljams samulsa aizvien vairāk. Vēl nekad viņš nebija piedzīvojis. ka saruna ieslīd tik neparastā gultnē.

—  J-jā, — sacīja Viljams, — man arī tā liekas. Viņš varbūt neko daudz nejēdz par dārzkopību un varbūt dažkārt kļūdās…

—  Bet viņš taču pārzina dārzkopību, — Flāvija viņu diezgan neiecietīgi pārtrauca, — viņam bezgala patīk dārza darbi, lin viņš nekļūdās… Viņš ir no tiem brīnišķīgajiem bērniem, kas piedzimst ar dziļu dabas izpratni dvēselē.

Viljams bezpalīdzīgi skatījās runātājā, tad nolēma spert vēl vienu drosmīgu soli tālāk, teikdams:

—  Viņš, zināms, izprot citas puķes, bet nemāk lāgā tikt galā ar rozēm. Viņš nezina, kad tās jāgraiza, bet grib iemācīties. Viņš…

—  Ar rozēnil — iesaucās Flāvija. — Bet, manu mīļo zēn, tu taču noteikti atceries rožu dārzu, ko viņš iedēstīja un pats savām rociņām kopa par prieku tai slimajai vecajai dāmai, kas bija saistīta pie gultas… iekārtoja dārzu tā, lai viņa guļot to var redzēt… un nāca katru pēcpusdienu nogriezt ziedus, ko aiznest viņai. Sevišķi viņai patika viena k apar krāsas roze, tu taču atceries, un viņš tik ļoti nopūlējās, lai viņai par prieku to izaudzētu…

Viljamam pārvarīgi sāka zust atskārsme par īstenību, un viņš sāka cīnīties ar šo nomāktību.

—  Džindžers… rozi… nē, — viņš vārgi ieteicās.

—  Džindžers? Tādu vārdu es neesmu pieminējusi. Es runāju par rozi. Par kaparkrāsas rozi.

Viljams neveiksmīgi mēģināja sasaistīt šo brīnumstāstu ar visu to, ko viņš zināja par Džindžera gailam un raksturu.

—  To gan es lāgā neatceros, — viņš beidzot sacīja. — Bet es atceros, kā reiz mēs atradām beigtu kaķi un uzstatījām to ģenerāļa Moulta rožu dobē, lai šis nāk lejā dzīt to kaķi projām. Un viņš nāca, un…

Flāvija bija strauji piecēlusies. Tomēr viņa prata lieliski savaldīties. Viņa labi zināja, ka šis rupjais, vulgārais zēns tur savās rokās viņas reputāciju, ka intervija tiks publicētu. Viņa izņēma no kādas atvilktnes dažas papīra lapas un iespieda tās Viljamam rokā.

—  Man šķiet, ka šīs piezīmes tu varēsi izmantot savā rakstā, mīļo zēn, — viņa saeīja, savilkdama lūpas nedzīvā, stingā smaidā. — Negribu tevi ilgāk aizkavēt. Tur īsumā pastāstīts viss par maniem mērķiem un ideāliem. Bez tam gribu tev iedot mazu dāvaninu.

Viņa aprāvās un mazliet padomāja. Nebija jēgas atdot šim zēnam to, ko bija nolēmusi dāvināt intervētājam — mazu burvīgu glezniņu ar ziedu laumiņām. Vienu mirkli viņa neziņā vilcinājās. Vajadzētu zēnam uzdāvināt kaut ko tādu, kas tam patīk, lai intervijā viņu, kā nākas pacildina. Lai cik neaptēsts izskatās, viņš tomēr sarakstījis vairākas labas esejas par bērnu grāmatu autoriem, un viņa uzslavai būs svars. Pēkšņi viņas vaigs apskaidrojās, viņa izgāja otrā istabā un drīz no turienes atgriezās, turēdama rokā kādu priekšmetu, kuru ieraugot Viljamam iegailējās acis.

—  Ņem šo, manu mīļo zēn, — viņa sacīja. — Tas piederēja vienam nelietīgam bērnam, īstam postītājam, kas ar to sakropļoja dabas daiļo veidojumu. Es ceru, ka tu to izmantosi labākiem mērķiem.

*

Aiz brīnumiem, pārsteiguma, apjukuma un prieka gandrīz zaudējis valodu, Viljams paķēra nazi, nomurmināja nesaprotamus pateicības vārdus, izdrāzās ar visu nazi ārā un, ko kājas nes, lēkšoja uz veco šķūni, kur Džindžers viņu gaidīja.

—   Nu? — Džindžers uztraukts vaicāja.

—   Dabūju, — Viljams aizelsies atsaucās un parādīja guvumu.

—  Kā tu to dabūji? Izlūdzies viņai? — Džindžers nedevās mierā.

Viljams stāvēja, atmiņā vēlreiz pārdzīvodams neizprotamo sarunu, kas beidzās ar naža atgūšanu.

—  Viņa ir traka, — viņš beidzot svinīgi noteica. — Visu laiku, kamēr mēs sarunājāmies, viņa nepateica neviena jēdzīga vārda. Viņa man gribēja iestāstīt, ka tu no kapara taisot rozes, ko dāvināt vienai vecai sievai.

— Es? — Džindžers neticēdams noprasīja.

—   Jā. Tā viņa murgoja visu laiku. Un sadeva man šitos papīrus.

Viljams izņēma no kabatas glīti aprakstītās lapas un kopā ar Džindžeru sāka tās lasīt. Tur mudžēt mudžēja tādi vārdi kā «gaisotne», «izpilde», «tehnika» — visi pilnīgi neizprotamā sakarā.

—  Traka! — Viljams atkārtoja ļaunu nojausmu pilnā balsī.

—   Skaidrs, ka traka. šitie papīri to pierāda. Un acīs viņai tāds ārprātīgs skatiens. Un tad tā runāšana par rozēm no kapara. Un šitenās piemurgotās lapas…

—  Lai nu kā, bet nazis ir atkal mūsu! — noteica Džindžers.

—  Jā, un es esmu laimīgs, ka tiku laukā, pirms viņa paguva mani noslepkavot. Viņa murgoja vienā gabalā kā jau traka un tad aizgāja pēc naža. Saderam uz visu, kas man pieder, ka viņa to nazi atnesa, lai mani noslepkavotu, bet es biju ašāks nekā viņa.

Viljama acīs parādījās aizsapņojies skatiens, kad viņš atcerējās notikušo, un prātā viņam ļoti skaidri izveidojās priekšstats par asinis stindzinošu cīniņu ar jukušo sievieti, lai izšķirtu, kuram rokā paliks nazis.

— Jā gan, es biju ašāks un izrāvu viņai nazi no rokas, iekams viņa paguva to iegrūst man krūtīs. Par to man nazis tagad pienāktos uz divām nedēļām.

—   Ņem vien, ņem, — sacīja Džindžers. — Es domāju, ka man būs ko atcerēties ilgāk nekā divas nedēļas visu, kā ar to nazi izgāja.

Viņš no jauna bija paņēmis rokā aprakstītās lapas un tās pētīja.

—   Padomā vien — tā noņemties un tik smalki visu lapu aprakstīt — skaidri izniekot labu papīru.

—   Mēs to neizniekosim, — sacīja Viljams. — Uztaisīsim laiviņas un palaidīsim strautā.

*  * *

Džindžera tante atgriezās no iepirkšanās. Nolikusi pirkumu sainīšus uz spoguļgaldiņa, viņa pabāza galvu literārās draudzenes svētnīcā.

—   Laikam jau vēl nav nācis, mīļā? — viņa ieinteresēta apvaicājās.

Literārā draudzene sēdēja pie rakstāmgalda, galvu rokās paslēpusi. Tad viņa pacēla izmocītu seju.

—         Bija gan atnācis, mīļā, — viņa gluži satriekta sacīja.

—  Bija atnācis, un es vēl nekad neesmu redzējusi bērnu, kuram tik pilnīgi, tik pilnīgi trūktu garīgā dvesmojuma. Viņam nebija ne mazākās cieņas pret mākslu, ne mazākās sajēgas par vārdu «literatūra». Manu darbu smalkums, to gaisotne viņam nenozīmē nenieka. Es viņam izsniedzu savas piezīmes, ko izmantot intervijā, bet tās viņam nekā nedos. Nekā.

Tante Amēlija skatījās uz vārtiņiem.

—  Kas tas tāds? — viņa jautāja.

Pa vārtiņiem patlaban nāca iekšā zēns. Cimdotā rokā viņš nesa portfeli. Viņam bija brilles, bāls vaigs, viņš izskatījās gaužām estētisks un intelektuāls. Viņam aiz muguras, lepnumā starodama, nāca māte, kurā Flāvija sazīmēja žurnāla redaktori.

Bezpalīdzīgā apmulsumā tante Amēlija un viņas literārā draudzene blenza uz nācējiem.

Viljams un vēstures pagaidskolotājs

Viljams bija sācis domāt, ka ļaunāk skolā vairs nevar klāties, kā jau klājas, taču pavisam negaidot — trimestra vidū — viņš konstatēja, ka ir kļūdījies. Vēstures skolotājs, mīlīgs večuks, pienācīgi īsredzīgs, pienācīgi pakurls un vēl jo pienācīgāk aizrāvies ar savām vēstures teorijām, ne mazākā mērā nelikdamies zinis, vai kāds par tām interesējas vai ne, bija ne no šā, ne no tā saslimis ar šarlaku un aizvests uz slimnīcu.

Pāris brīnum jauku vēstures stundu Viljama klasē pagāja, oficiāli izpildot mājas uzdevumus, bet faktiski spēlējot uz desām, šaujot kuģīšus, nododoties «galda kriketam» un citām jaukām spēlēm. Bet tad ieradās pagaidskolotājs — neliels, klīrīgs vīriņš uz priekšu izvirzītiem zobiem un neizprotamu izturēšanos — it kā draudzīgi jokojošu, bet patiesībā asi ironisku. Galvenais tomēr bija viņa ļoti modernās teorijas par vēstures mācīšanu. Viņš ieskatīja, ka vēsture jāatdzīvina, jāparāda tēlaini. Kad, piemēram, stundā bija runa par Lielo Brīvības hartu, vienam zēnam vajadzēja tēlot karali Džonu, bet pārējiem — dumpīgos augstmaņus. Kolīdz tika līdz Čārlzam Pirmajam, vienam vajadzēja kļūt par Čārlzu Pirmo, otram par bendi un tā joprojām. Faktiski misters Renīzs jau sen bija zaudējis sākotnējo interesi par šo jauninājumu un tagad turējās pie tā vienīgi, lai glābtos no vienmuļības, izraugoties galvenajām, visdramatiskākajām lomām tieši tos zēnus, kam acīm dedzami pilnīgi trūka aktiera talanta. Tas viņam deva iespēju izteikt asi zobgalīgas piezīmes par šo zēnu neveiklību; citi zēni uz to reaģēja ar pieglaimīgu irgošanu. Tādi pieglaimīgi smiekliņi misteram Renīzam varen gāja pie sirds. Viņš, protams, tos neuzskatīja par pieglaimīgiem. Viņš tos uzskatīja par pelnītu atzinību savai dzirkstošajai asprātībai un lieliskajai humora

Negribīgi viņš izgāja priekšā. Tur viņš palika stāvam un, tumši pietvīcis aiz dusmām un apmulsuma, nikni blenza uz misteru Renīzu.

izpratnei. Liekas, nav nepieciešams īpaši atgādināt, ka misters Renīzs par sevi bija gaužām augstās domās — daudz augstākās nekā par viņu bija citi. Viņš, zināms, prata gudri izraudzīties sev par upuri īsto zēnu — necilu, nerunīgu, bet tomēr jūtīgu.

Pirmajā dienā, kad viņš Viljama klasē, apkārt lūkodamies, meklēja sev upuri, viņa skatiens apstājās pie Viljama, kurš, jāteic, tiešām neizskatījās pēc priekšzīmīga skolnieka.

—  Kā tevi sauc? — misters Renīzs jautāja.

—  Brauns, — aizdomu māktais Viljams atbildēja.

Mistera Renīza vaigā atplaiksnīja priecīgs paredzējums.

—  Labi, Braun, — viņš laipni sacīja, — panāc priekšā un parādi mums, kādu tu iedomājies Čārlzu Pirmo, kad viņš Apakšnamā pieprasa piecu parlamenta locekļu apcietināšanu…

Būdams kopā ar saviem draugiem zibeņpuikām, Viljams prata notēlot apbrīnojami izteiksmīgus varoņus, bet klases priekšā tēlot vēstures vielu pēc tā ķēmīgā vīreļa pavēles bija pavisam kas cits. Negribīgi viņš izgāja priekšā. Tur viņš palika stāvam un, tumši pietvīcis aiz dusmām un apmulsuma, nikni blenza uz misteru Renīzu un klasi. Mistera Renīza smaids izplūda plašumā. Karaļa aprakstu viņš pakuplināja ar tādiem epitetiem kā «šis karaliskais augums»… «cēlais, majestātiskais vaigs»… un par atlīdzību gandarīts saņēma uzjautrināto zēnu irgošanu, kuri priecājās, ka skolotājs izraudzījies Viljamu, nevis kādu no viņiem.

Nākamajā dienā viņš pavēlēja Viljamam iemiesot princi Rupertu, bet vēl dienu vēlāk — Oliveru Kromvelu. Kā vienu, tā otru Viljams iemiesoja, nikni un iecirtīgi klusējot, stāvēdams mistera Renīza priekšā, kas nespēja nopriecāties vien.

Viņš uzrunāja Viljamu par «cildeno jaunekli», par «drošsirdīgo varoni» un pat par «apgaroto jauno aktieri».

Viljams bija sašutis, bet neredzēja citas izejas, kā vien klusējot visu paciest. Viņam pret misteru Renīzu nebija cita ieroča kā vienīgi paša iztēle, kuru viņš šinīs dienās jo spēcīgi nodarbināja. Ciemā notikušajā pēdējā gadatirgū viņš bija iegājis būdā, kas solīja ainas ar «200 dažādiem mocību veidiem»; Viljams toreiz samaksāja pensu par ieeju un pavadīja būdā satraucošu pusstundu. Tagad viņš iztēlē lika misteram Renīzam izciest visas divsimt dažādās mocības. Kamēr misters Renīzs, lieliskā omā pie skolotāja galda stāvēdams, jautri bārstīja asprātībiņas, viņam, protams, nebija ne jausmas, ka Viljams viņu redzēja lokāmies uz moku sola vai kārpāmies verdošā eļļā.

šīs ainas bija tik briesmīgas un tik reālas, ka Viljams gandrīz jutās, it kā jau būtu atriebis viņam nodarītās pārestības. Ko gan galu galā nozīmē tikt padarītam par antiņu klases priekšā salīdzinājumā ar mokām, kas jāizeieš, ja tiec uzdurts uz iesmiem vai ieslodzīts ar naglām izsistā mucā un ripināts lejup no kalna; tas viss ar misteru Renīzu notika vairāk reižu vienā pašā stundā. Taču arī misters Renīzs varēja pāršaut pār strīpu.

—   Nu, Braun, — viņš ieminējās, plati pasmaidīdams, — nākamajai pārbaudes stundai būs jāsagudro tev labi interesanta loma. Kā būtu, — nupat viņš domājās sasniedzis asprātības kalngalu, — ja tevi pataisītu par Henrieti-Mariju, bet es būtu Bakingems un ietu tevi bildināt? Tas tak būtu koši, vai ne, zēni? — Kā uz pavēli atskanēja remdeni smiekliņi, ko misters Renīzs pieņēma par spontānu atzinības izpausmi savam asprātīgajam jokam, un turpināja: — Mūsu aktieris nemaz neizskatās priecīgs… Tev vajadzēs kādu vakaru piestaigāt pie manis mājās, lai varam samēģināt lomas.

Viljams sāka neskaidri apjaust, ka tā turpināties vairs nevar, ka kaut kas jādara, bet beigās iznāca, ka darbībai viņu praktiski ierosināja pats misters Renīzs.

Misteram Renīzam piemita niķis atņemt skolēniem visu, ar ko tie dažkārt stundā padarbojās, un, redzēdams, ka Viljams atvāž savam pulkstenim aizmugures vāciņu, lai atliktu atpakaļ ritenīti, ar kuru nupat bija asinājis zīmuli, viņš pulksteni konfiscēja.

Pulkstenis gan jau vairākas nedēļas negāja, un Viljams nekad sevišķi neinteresējās par to, kādu stundu tas varētu rādīt, tātad nebūtu pamats apgalvot, ka pulksteņa kā laikrāža zaudējums viņam ko sevišķu nozīmētu, Un, ja viņa māte nebūtu saņēmusi vēstuli no tantes, kas viņam pulksteni bija dāvinājusi, ar paziņojumu, ka nākamajā nedēļā šī atbraukšot ciemos, it kā pa jokam pierakstot piezīmi, ka nevajadzēšot vis stiept līdzi vectētiņa sienaspulksteni, lai uzzinātu pareizo laiku, jo Viljams, paskatījies savā glītajā, jaunajā pulkstenī, viņai to pateikšot, Viljamam pulkstenis vispār vairs nestāvētu prātā.

Fakts, ka pulkstenis neiet, nekā sevišķa nenozīmētu. Minētā tante, zinādama, ka pulkstenis ir mazvērtīgs un lēts, bet nezinādama, ka Viljams regulāri izņem no tā pa kādai sastāvdaļai, kuras viņam ievajagas šādam vai tādam eksperimentam, jau pāris reižu bija samaksājusi par pulksteņa labošanu un arī tagad piedāvātos to izdarīt. Toties fakts, ka pulkstenis vispār vairs nav Viljama īpašumā, nozīmētu nepatikšanas. Tantes šādos jautājumos ir milzīgi jūtelīgas, tas varētu pat beigties tā, ka, projām braucot, tante neiedāvinātu Viljamam parasto kabatnaudu. Tālab Viljams nolēma ar labu vai ar ļaunu pulksteni atgūt. Viņš deva misteram Renīzam iespēju būt augstsirdīgam, palūgdams, lai pulksteni atdod. To viņš izdarīja brīdī, kad misters Renīzs viens pats atradās klasē. Bet, tā kā klāt nebija atsaucīgas auditorijas, kas pakalpīgi pasmietos, misters Renīzs lieki netērēja savu spožo asprātību un strupi atcirta:

—  Negaidi un neceri!

Nu Viljams skaidri redzēja, ka viņam nav vēlēta cita iespēja kā vienīgi iekļūt mistera Renīza mājā, kur viņš noteikti glabā netaisnā ceļā iegūtās mantas, un pievākt pulksteni atpakaļ tikpat nelikumīgi, cik nelikumīgi misters Renīzs viņam bija to atņēmis.

*

Vakarā pirms tantes ierašanās Viljams devās uz vēstures skolotāja mitekli (māju, ko viņš savas uzturēšanās laikam bija noīrējis), kamēr pats misters Renīzs bija palicis skolotāju istabā, lalx&gt;dams kontroldarbus.

Viljams droši pieklauvēja pie parādes durvīm. Kalpone smulīgā priekšautā un ar sapņainu izteiksmi sejā atvēra durvis.

—    Atnesu vēstis no mistera Renīza, — Viljams sacīja un, acis nepamirkšķinot, raudzījās kalponē. — Viņš lika pateikt, ka jums neesot šovakar te ilgāk jākavējas. Jūs varot tūliņ iet uz mājām.

Viljamam par laimi, kalpone bija vientiesīga un lētticīga būtne. Turklāt iemīlējusies. Iespēja tūliņ doties projām nozīmēja izdevību drīzāk satikties ar mīļoto, tāpēc viņa būtu noticējusi ikvienam, kas teiktu, ka viņa drīkst iet uz mājām.

—  Bet kā tad ar vakariņām? — viņa jautāja.

—         Viņš neuzkavēšoties ilgi, — Viljams meiteni drošināja,

—  un teica, lai jūs visu atstājot tā, ka viņš pats var paņemt.

—  Un ko darīt ar atslēgu? — meitene vēl pavaicāja, taču ar prātu jau savam draugam pie rokas devās pastaigā pa ciema ceļu.

—  Viņš sacīja, lai atslēgu noliekot uz palodzes, — Viljams paskaidroja.

Pēc dažām minūtēm kalpone nolika atslēgu uz palodzes un aizsteidzās kā spārnos.

*  * *

Misters Renīzs lēnām devās uz mājām. Viņš jutās gaužām apmierināts ar pasauli vispār un pats ar sevi it īpaši. Darbus viņš bija ātri izlabojis, pateicis, ko vajag, tam puišelim — kā jel viņu sauca? — Braunam un tagad devās mājup iebaudīt debešķīgas vakariņas — fazānu maizes mērcē, ceptus kartupeļus, sparģeļus, bet saldajā ēdienā — ananasu krēmu ar gardu ogu mērci. Misters Renīzs bija diezgan pārticis, taču tādas maltītes kā šo viņš bieži atļauties nevarēja. Lepnās vakariņas bija sagatavotas par godu fazānam, ko viņam bija atsūtījis brālēns no sava medību guvuma. Ar domu par vakariņām misters Renīzs bija tīksminājies visu dienu.

Atvēris ārdurvis, viņš mirkli pakavējās priekšnamā, ievilkdams ieplestajās nāsīs brīnišķīgo smaržu un baudas priekšsajūtā laimīgi pasmaidīdams. Tad viņš pakāra cepuri, nomazgāja rokas, uzsauca: — Esmu gatavs, Ellen! — un, plaukstas berzēdams un lūpas šmakstinādams, devās uz ēdamistabu.

Ar plašu vēzienu viņš atvēra durvis un iegāja. Un piedzīvoja pirmo šoku. Uz galda stāvēja trauks ar noskrubinātu fazāna skeletu, tam blakus iztukšoti dārzeņu šķīvji. Vietā, kur viņš parasti sēdēja, rēgojās tīri nokopts šķīvis, no kura nesen bija ēsts fazāns maizes mērcē, ceptie kartupeļi un sparģeļi. Uz šķīvja neparastā leņķī sakrustots nazis un dakšiņa, ar kuriem no šķīvja laikam nokasīts pēdējais krikumiņš. Vēl uz galda bija trauks, kurā acīmredzot atradies ananasu krēms, un trauciņš ar ogu mērci. Vienu mirkli misters Renīzs bija vārda tiešā nozīmē šausmu un neizpratnes sastindzināts. Acis blenza akli, mute atkrita pusviru. Tad viņš iekliedzās: — Eilen! — un drāzās uz virtuvi. Virtuve bija tukša. Ellenas priekšauts un baltā micīte glīši karājās aizdurvē.

—   Ellen! — viņš iebrēcās vēl negantāk, tomēr neviens neatsaucās. Skaidrs, ka Ellenas vairs mājās nebija. Tad misters Renīzs metās augšā uz darbistabu. Tur viņš piedzīvoja otru šoku. Atvilktne, kurā viņš glabāja skolniekiem konfiscētās mantas, bija atrauta vaļā un tukša.

—  Laupītāji! — bija viņa pirmā doma, bet tad pārbaudījis viņš konstatēja, ka nekas cits istabā nav aiztikts. Pēkšņi viņš izdzirdēja troksni lielajā skapī pie loga, un uz vienu mirkli viņam prātā pazibēja neprātīga doma: pie visa vainīgas žurkas, tās aprijušas viņa vakariņas, iztukšojušas atvilktni un tagad trokšņo pa skapi. Taču tad viņš laikus atjēdzās, ka žurkas maltītē nelieto nazi un dakšiņu. Viņš atrāva vaļā skapja durvis un piedzīvoja trešo šoku. Skapī, čokurā sarāvies, kvernēja Viljams un, acis mirkšķinādams, skatījās viņā.

īstenībā Viljams nemaz nebija grilējis notiesāt mistera Renīza vakariņas. Viņš bija mazliet ielūkojies ēdamistabā un ieraudzījis uzklāto vakariņu galdu. Viss izskatījās ļoti kārdinoši, un Viljams bija traki izsalcis. Viņš nolēma mazdrusciņ iebaudīt, tādu pavisam mazu drusciņu, ka misters Renīzs nemaz to nepamanīs. Tikai tad, kad atjēdzās, ka apēdis tik daudz, ka misters Renīzs vairs nevar to nepamanīt, Viljams nosprieda pabeigt, ko bija sācis. Pabeidza arī, turklāt ar baudu un milzīgu patiku. Viņam likās, ka šī bijusi gardākā maltīte viņa mūžā (pat gardāka par Ziemsvētku pusdienām, jo šeit neviens neuztraucās par viņa galda manierēm), un tās dēļ viņš bija ar mieru paciest visas sekas.

Pēc tam viņš devās uz augšstāvu sameklēt savu pulksteni. To viņš atrada it viegli pašā pirmajā atvilktnē, ko atvilka vaļā. Turpat bija arī Džindžera kabatas nazis, Duglasa mutes harmonikas, Henrija «kaķene» un vēl daudz mantu, kas piederēja citiem zēniem. Viljams nolēma, ka jāpaņem viss. Džindžeram, Henrijam un Duglasam viņš tāpat atdos viņu īpašumu, bet pārējās mantas to īpašniekiem pārdos. Viljamam piemita ievērojamas komersanta dotības. Patlaban viņš bāza kabatā pēdējo mantiņu (pistoli, kas piederēja mazajam Smitam), kad izdzirda kādu ienākam mājā. Viņš klusu stāvēja un klausījās. Drīz vien atskanēja nikni bļāvieni: — Ellen! — un tūliņ pēc tam smagu soļu duna uz kāpnēm; kāds kāpa augšup.

Ne mirkli nevilcinājies, Viljams iespruka vienīgajā lielajā skapī un aizrāva durvis no iekšpuses ciet. Skapis diemžēl bija piestūķēts ar dažādām mantām, un Viljama augums, kaut neliels, tomēr nebija piemērots līkloču iekārtoties starp grāmatu kaudzi un kopējamo mašīnu, duci kroketa vārtiņu, vingrošanas vālītēm, vecmodīgu fotoaparātu uz statīva un kožu saēstu brieža galvu ar žuburainiem ragiem. Ar lielām pūlēm viņš novietojās pozīcijā, kas viņa augumu izlieca «S» burta veidā, bet viens brieža raga žuburs tik nežēlīgi urbās pakausī, ka viņš vieglītēm sarosījās, lai mazliet atvieglotu stāvokli, taču ar šo kustību sagāza grāmatu kaudzi. Gandrīz tai pašā mirklī skapja durvis tika atrautas un tanīs parādījās mistera Renīza pārbiedētā un saniknotā seja. Viljams jutās laimīgs, ka paglābies no kožu pilnās brieža galvas uzbrukuma, bet tūdaļ arī konstatēja, ka situācija nav nekāda teicamā. Skaidrs, ka misters Renīzs bija pārskaities. Viņš sagrāba Viljamu pie auss, raušus izrāva no skapja un nodārdināja:

—  Ko tas viss nozīmē?

Vienu mirkli Viljams nesaprata, ko atbildēt, bet tad piepeši viņam uznāca iedvesma. Ar visvientiesīgāko izteiksmi sejā viņš sacīja:

— Lūdzu, ser, jūs jau pats mani aicinājāt kādu vakaru atnākt un samēģināt vēsturisko personu lomas, un, kad jūs ienācāt, es patlaban tēloju Čārlzu Pirmo slēptuvē.

—  Kā tu uzdrošinājies atvērt mana galda atvilktni un to iztukšot? — misters Renīzs rēca.

Iedvesma neatstājās no Viljama. Šajā brīdī viņš pārsteigts konstatēja, ka zina Anglijas vēsturi labāk, nekā pats bija domājis.

— Ak, ser, — viņš nevainīgi paskaidroja, — es tikai tēloju Džeka Keida dumpinieku, kas siro un laupa.

— Ko tas viss nozīmē?

Tad misters Renīzs atcerējās vakara šausmīgāko pārdzīvojumu, un uz brīdi niknums viņam aizsita valodu. Beidzot viņš stostīdamies izmocīja:

—  Un… un… un… lejā… vai tas biji tu, kas iedrošinājās…

Nu Viljams jau bija pilnīgi atguvies.

— Ak to? — viņš pārjautāja. — Jā, ser, lejā es tēloju karali, kas dabūja galu, kad pārēdās nēģus. Nevarēju atrast nēģus, tāpēc ēdu to, ko redzēju. Galu gan es nedabūju, bet tā nav mana vaina.

Niknumā iekaukdamies, misters Renīzs metās Viljamam virsū, bet Viljams jau bija uz kāpnēm pusstāvu zemāk.

— Tagad es tēloju Čārlza Otrā beigšanu pēc Vosteras kaujas! — viņš pār plecu vēl uzsauca.

Misters Renīzs traucās lejup pa kāpnēm Viljamam pakaļ. Tāda nekaunīga ļaundarība bija nekavējoties jāatriebj. Cilvēks, kura pašcieņai un vēderam nodarīta tik liela pārestība, neies atlikt sodīšanu uz rītdienu. Ceptā fazāna burvīgā smarža, kas vēl vēdīja priekšnamā, uzkurināja viņa dusmas līdz trakumam. Viņš redzēja Viljamu vakara krēslā aizjožam pa ciema ceļu. Viņš sāka drāzties tam pakaļ, un niknums viņu spārnoja. Piešķīra tādus spārnus, ka Viljams no tiesas sāka uztraukties. Nav viegli auļot pēc tādas maltītes, kādu viņš bija ieturējis, tāpēc nebija arī vairs šaubu, ka misters Renīzs viņu panāks. Ka atmaksa par šīvakara izdarībām viņu piemeklēs agrāk vai vēlāk, tas bija skaidrs, tomēr Viljams vēlējās, lai tas labāk notiktu vēlāk nekā agrāk. Neparko viņš negribēja nokļūt trakojošā mistera Renīza nagos eeļa vidū. Izrādījās, ka misters Renīzs bija labāks skrējējs, nekā no viņa varēja gaidīt, un lēnām, bet noteikti viņš samazināja atstatumu starp sevi un bēgli. Viljamam bija pat pārvēlu lauzties cauri dzīvžogam uz tīrumu. Mirklis, kamēr viņš nogrieztos no ceļa, novestu viņu ienaidnieka rokās. Turklāt Viljams pamatoti nosprieda, ka dzīvžogs neaizturēs fazānu zaudējušo vajātāju. Nu tas bija jau pavisam tuvu. Jau pie pašiem papēžiem. Viljamu varēja glābt vienīgi brīnums. Tad, iegriezies asā ceļa līkumā, viņš saskrējās pats ar savu māsu, kas kopā ar draudzeni nesteidzīgi planēja pa ceļu.

Viljams zibenīgi pasitās sānis un paslēpās meitenēm aiz muguras.

Ceļa līkumā, cieši Viljamam pa pēdām sekoja misters Renīzs, rokas uz priekšu izstiepis, lai satvertu mazo nelieteli, kas jau bija tikpat kā rokā. Arī viņš uztriecās virsū Ētelei un viņas draudzenei. Zaudējis līdzsvaru, viņš apkrita abām meitenēm ap kaklu un palika tā karājamies. Meitenēm aiz muguras atskanēja Viljama balss:

—   Tas ir misters Renīzs, Etel! Mūsu vēstures skolotājs. Viņam patīk attēlot vēsturiskas ainas. Pašlaik viņš… — Skats, kā misters Renīzs, nespēdams uzreiz atgūt līdzsvaru, vēl arvien karājās Ētelei un viņas draudzenei ap kaklu, uzvedināja Viljamu uz pareizāko salīdzinājumu: — …pašlaik viņš tēlo Indriķi Astoto. — Tad Viljams nozuda vakara krēslā.

Tomēr nenozuda viens. Misters Renīzs, kura niknums nupat tuvojās vārīšanās temperatūrai, drāzās viņam pakaļ. Startējot Viljams bija ieguvis mazliet laika, taču dusmas, jādomā, vēl aizvien deva spēku mistera Renīza kājām. Bēglis jau atkal teju teju bija rokā, kad tas pēkšņi iespruka pa vaļā atstātiem vārtiņiem kādas ceļmalas mājas dārzā. So dārzu Viljams pazina diezgan labi. Zāliena vidū bija dīķītis ar ūdensrozēm. Caur šo dārzu Viljams reizēm sev īsināja ceļu, ietverot maršrutā arī dīķīti. Tagad viņš ilgā praksē ietrenētā lēcienā to šķērsoja. Misteram Renīzam šādu zināšanu nebija. Par dīķīti viņš ne tikai nekā nezināja, bet dziļajā mijkrēslī to arī nepamanīja. Sekodams Viljama lidojumam, viņš pēkšņi atjēdzās līdz krūtīm ūdenī. Skaļais šļakstiens un viņa izbīļa kliedziens izvilināja no mājas pavecu kundzi, kura steidzās raudzīties, kas tur notiek. Viņa ieraudzīja pieaugušu vīrieti kārpāmies dīķī pa ūdensrozēm, bet svešu zēnu stāvam dīka malā un skatāmies.

—   Es gribētu zināt, ko tas nozīmē, — vecā kundze pikti noprasīja.

Misters Renīzs gribēja paskaidrot, bet nevarēja, jo bija sarijies ne tikai ūdeni, bet ieķēris mutē arī ūdensrozes pumpuru.

—  Vai viņš ir piedzēries? — kundze jautāja.

—  Nē, — Viljams atteica, — piedzēries viņš nav. Tas ir mans vēstures skolotājs. Viņš pastāvīgi tēlo ainas no vēstures. Tagad viņš tēlo, ka iekritis jūrā un ir karaļdēls, kas tur noslīka un nekad vairs nepasmaidīja.

—   Tad taču viņš ir trūks! — vecā dāma apskaitusies iesaucās.

Misters Renīzs vēlreiz krampjaini mēģināja kaut ko paskaidrot, bet iespēja tik vien kā izspļaut visu, ko bija sarij ies.

—         Nē, pa īstam traks viņš nav, — Viljams pacietīgi stāstīja.

—    Viņam tikai lāgu lāgiem uznāk dullums uz tām vēstures ainām. Tad es staigāju viņam visur līdzi un skatos, lai viņš nenodara pārāk lielu postu.

—  Bet manu ūdensrožu dīķīti taču viņš ir sapostījis, — vecā dāma negribēja rimties.

—  Redzu, — Viljams skumji apstiprināja, — bet tur nekas nav līdzams. Kad viņam tā tēlošanas kaite uzkrīt, tad viņš nav apturams.

Kundzene sirdīgi pagriezās pret misteru Rcnīzu un sacīja:

—  Būtu jel kaut drusku kaunējies! Kāpiet tūliņ ārā no mana dīķa, kamēr vēl neesmu pasaukusi policiju!

Viljams nemanot bija pazudis vakara krēslā.

—  Uzklausiet! — misters Renīzs nikni sprauslāja, bet vecā kundze jau bija pagriezusies un iegājusi atpakaļ mājā, no kurienes izsūtīja kalpotāju, kas palīdzēja misteram Renīzam izrāpties no dīķa un piekodināja — ja šis piecu minūšu laikā nebūšot gabalā, kundze izsaukšot policiju.

Izmircis un galīgi sašņurcis, misters Renīzs izklumburoja no dārza uz ceļa. Viņš paraudzījās visapkārt, bet no Viljama nebija ne ziņas, ne miņas. Taču tad kaut kur no augšas atskanēja tāla, neskala balss:

—  Pašreiz es tēloju Čārlzu Otro ozolā…

Misters Renīzs nelikās dzirdam. Slapjš, nosalis un izsalcis viņš lamzāja uz mājām.

*  * *

Vispirmā doma misteram Renīzam bija — paziņot par notikušo skolas pārzinim. Tas, ka skolnieks ielaužas skolotāja dzīvoklī, apēd skolotāja vakariņas, rakņājas pa atvilktnēm un paslēpjas skolotāja skapī, bet pēc tam vēl izvazā skolotāju pa puspasauli, bija noziegums, kāds vēl nekad skolu vēsturē nav piedzīvots. Taču pēc tam misters Renīzs sāk prātot, diezin, vai būtu īsti gudri skolas pārzinim izklāstīt visu notikuma gaitu. Visvairāk šaubu viņā modināja āra epizodes. Viņš atcerējās, kā bija apķēries ap kaklu abām meitenēm, pēc tam iedomājās, kā no malas varēja izskatīties, kad viņš ieplunkšķēja ūdensrožu dīķītī… Protams, varēja jau to visu nepieminēt, bet šai sakarā viņš tagad bija mazliet tuvāk iepazinis Viljamu un baidījās, ka sirdsapziņa pēkšņi varētu Viljamu mudināt «izsūdzēt grēkus». Un pēkšņi viņš atskārta, ka var kļūt par briesmīgu apsmieklu visam ciemam. To nedrīkstēja pieļaut. Viņš bija dzirdējis.vienu no meitenēm dusmīgi iesaucamies: — Drausmīgais puika! — Acīmredzot viņas Viljamu pazina un zināja tā niķus. Varētu aiziet pie vecās dāmas, kam pieder dīķītis, un sagudrot stāstu viņas nomierināšanai. (Varētu, piemēram, iestāstīt — viņam licies, ka puišelis iekritis dīķī un viņš meties pakaļ, lai to glābtu). Taču nebija nekādas vajadzības, lai vēl kāds uzzinātu par šo notikumu. Bet ja nu Viljams sāk runāt? Misteram Renīzam tomēr likās, ka Viljams nerunās, ja pret viņu pareizi izturēsies.

Viņš novilka slapjās drānas un tad apsēdās, lai uzrakstītu brālēnam vēstuli un pateiktos par fazānu. Ar rūgtu sirdi viņš uzrakstīja, cik tas bijis gards. Kāda dīvaina būšana ar to puiku, viņš prātoja, rakstīdams uz aploksnes adresi un uzlipinādams marku. Viņš bija vientiesīgo zeņķi uzskatījis par drošu upuri saviem jociņiem. Jā, no kļūdīšanās neviens nav pasargāts.

Otrā rītā misters Renīzs iegāja klasē, apsēdās pie skolotāja galda un sacīja:

—  Lūdzu, atveriet piezīmju burtnīcas.

—  Vai mēs šodien ainas netēlosim, ser? — jautāja kāds zēns pirmajā solā.

—   Kādas ainas? — atjautāja misters Renīzs, it kā nebūtu sapratis.

— Vēstures ainas, ser.

—   Vēstures ainas? — misters Renīzs neiecietīgā izbrīnā atkārtoja: — Protams, ne. Pirmoreiz tādas blēņas dzirdu. Atveriet, lūdzu, piezīmju burtnīcas un pierakstiet šādus datus.

Tad viņš laipni, gandrīz sirsnīgi, tādā tonī, kādā skolotājs uzrunā savu mīļāko skolnieku, piebilda:

— Vai tu, Braun, nebūtu tik labs un nenoslaucītu tāfeli?

Uzmanīgs vērotājs būtu pamanījis dīvainu smaidu Viljama

sejā, kad viņš paklausīgi piecēlās no sava sola un aizgāja noslaucīt tāfeli.

Festivāls un zīlēšana

Mis Tebita Krofta Viljamam iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Viņa bija sīka auguma un izskatījās ļoti nekaitīga. Šķita, ka viņa nepiederēs pie tiem ļaudīm, kas sacerēs un rakstīs vēstules viņa vecākiem. Viljams lieliski prata noteikt raksturus. Acis uzmetot vien, viņš skaidri redzēja, kurš būs naidīgs, kurš neliksies gar vinu ne zinis un kurš būs drošinātājs un rosinātājs. So pēdējo pieminēto bija nožēlojami maz. Visvairāk bija pirmām kārtām nosaukto. Taču, sēdēdams uz dārza mūra un vērodams mis Tebitu Kroftu, kas, bikli apkārt plivinādamās, pārraudzīja savu mantu izkraušanu pie mazās savrupmājiņas vārtiem, Viljams nosprieda, ka viņa nudien būs pavisam nekaitīga. Viņš nosprieda arī, ka mis Krofta viņam patiks. Ar tādiem bikliem cilvēkiem Viljams parasti satika labi.

Pats viņš gan nepavisam nebija bikls. Viņš bija mazs, mūsains, svinīgi nopietns un saviem vienpadsmit gadiem ārkārtīgi sīksts un neatlaidīgs.

Mis Tebita, kas pašreiz pacēla skatienu no maza galdiņa paliekām, kuru viens no krāvējiem ar vieglu roku nevērīgi bija nosviedis pret dārza mūrēto žogu, ieraudzīja uz žoga tupam puišeli, kas, pieri saraucis, drūmi blenza uz viņu. Viņa vēl nezināja, ka tā ir Viljama visparastākā sejas izteiksme.

—  Labdien, — viņa sveicināja.

—  B-dien, — Viljams atņēma.

Sekoja klusuma brīdis, kamēr otrs krāvējs izļodzīja durvis no virām, stumdams mājā iekšā nelielu pianīnu, kuru stabili uzgrūda trešajam krāvējam uz kājas. Kamēr krāvēji izskaidrojās, Viljama drūmais skatiens izgaisa un sejā parādījās priecīgs smaids.

—  Tie nu gan pēc vārdiem pa kabatām nemeklējas, — viņš sajūsmināts ierunājās, kad bija iestājies pamiers.

Mis Tebita pacēla galvu, un viņas sejā atspoguļojās šaušalas un bēdas.

—  Ak mandieniņ, — viņa drebošā balsī iekunkstējās, — tas ir drausmīgi!

Viljamā atmodās bruņnieciskas jūtas (izcili reta parādība!). Smagnēji viņš nolēca no žoga.

—    Es iešu palīgā, — viņš sprigani paziņoja. — Neraizējieties!

Un viņš devās palīgā.

Viņš kustēja no kravas mašīnas uz māju un no mājas uz mašīnu. Strādāja, kamēr pār mūsaino pieri sāka ritēt sviedri. Viņš salauza divus svečturus, kamīna aizsegu, vienu statujiņu, sasita vienu lampu un lielāko daļu brokasta servīzes. Pēc katras nejaušības viņš mierinot sacīja mis Tebitai: — Neraizējieties un neņemiet ļaunā, — un sabēra šķembas atkritumu tvertnē. Kad tā bija pilna, viņš atlikumu sakrāva turpat līdzās glītā kaudzītē. Situāciju viņš pilnīgi pārvaldīja. Mis Tebita atteicās no cīņas un, apgādājusies ar nomierinošām zālēm, apsēdās virtuvē uz kādas mantu iesaiņojuma kastes.

Viens krāvējs pacienāja Viljamu ar aukstu tēju, otrs — ar aukstas desas gabalu. Viljams bija sajūsmināts un bez atlikuma laimīgs. Pēcpusdiena šķita aizlidojam kā spārniem. Viņš bija ieplēsis krietnu caurumu biksēs un, apgāzdams uz palodzes bundžu ar krāsu, aplējis savu džemperi. Pēdīgi krāvēji aizbrauca, un Viljams pārlaida lepnu skatienu pār savu darīja un postījumu lauku.

—   Re nu, — viņš sacīja. — Varu saderēt — ja es nebūtu nācis talkā, vai tad te viss tā izskatītos?

—   Neizskatītos vis, — apstiprināja mis Tebita, runādama svētu patiesību.

— Liekas, ka pienācis tējas laiks, — Viljams lēnīgi ieteicās.

—  Kā tad. Paliec uz tēju pie manis.

—  Paldies, — Viljams atsaucās. — Tā jau man likās, ka jūs mani uzaicināsiet.

Pie tējas galda (kur Viljams nenoniecināja neko, kaut bija jau iebaudījis gan auksto tēju, gan desu) viņš kļuva ļoti runīgs. Ņēmās stāstīt par saviem draugiem un naidniekiem (galvenokārt par naidniekiem) tuvākajā apkārtnē — par fermeri Džounsu, kas cēla brēku par pāris nieka āboliem, par mācītāju Kreigu, kurš, nelietīgi sabiedrojies ar vecākiem, lai zēniem, kas nekā ļauna nav darījuši, nolaupītu brīvību svētdienas pēcpusdienās.

— Ja jau tā svētdienas skola ir tik brīnum jauku un tik vajadzīga, kā viņi saka, — Viljams sarūgtināts sūkstījās, — kāpēc tad paši neiet turp? Man nebūtu nekādu iebildumu, ja viņi ietu.

Viņš pastāstīja par Džindžera gaisa šauteni un par savu «kaķeni», par beigto žurku, ko bija viņdien grāvī atraduši, par zaru būdu mežā un brīnišķīgo klaidoņa un dēkaiņa dzīvi, kas viņu gaida, tiklīdz viņš būs ticis laukā no skolas. īsi sakot, viņš nevilcinādamies ieskaitīja mis Tebitu savu draugu pulkā.

Runādams viņš notiesāja lielu daudzumu sviestmaižu, ievārījuma, cepumu un smalkmaizīšu, līdz beidzot piecēlās.

— Tad nu labi, — viņš sacīja. — Liekas man tagad vajadzēs kāpt uz mājām.

Mis Tebita bija apmulsusi, tomēr Viljams viņai patika.

— Tev jāatnāk vēl kādreiz, — viņa sacīja.

—  Katrā ziņā, — Viljams priecīgi atsaucās. — Atnākšu — daudzreiz… un paziņojiet tikai, kad atkal gribēsiet pārvākties, es būšu klāt un palīdzēšu.

Mis Tebita viegli nodrebēja.

—  Paldies tev, sirsnīgs paldies, — viņa sacīja.

*  * *

Viljams ieradās nākamajā pēcpusdienā.

—   Es tikai iegriezos apskatīties, kā jums klājas, — viņš pavēstīja.

Mis Tebita sēdēja pie maza galdiņa, uz kura plašā klājienā bija izliktas spēļu kārtis.

Viņa mazliet pietvīka.

—   Es… es tāpat vien — pazīlēju nākotni, Viljam, — viņa aizbildinājās.

— 0… — noteica Viljams. Redzētais viņu spēcīgi saintriģēja.

—  Dažreiz pat piepildās, — mis Tebita turpināja. — Tā es darbojos gandrīz katru dienu. Tīri brīnums, kā cilvēks pie tādām lietām pierod.

Viņa sāka griezt apkārt nosegtās kārtis un uzmanīgi tās pētīt. Viljams nosēdās uz krēsla viņai pretim un ar interesi vēroja.

—   Vakardien kārtis rādīja vēstuli, — viņa stāstīja, — un šorīt es to saņēmu. Dažreiz tiešām zīlējums piepildās, bet ļoti bieži — nekā.

—  Ko t’ šīs rāda šodien? — Viljams jautāja, nopietni blenzdams kārtīs.

—         Tā kā kādu nāves ziņu, — mis Tebita bijīgi pačukstēja,

—  un vēstuli no tumšmataina vīrieša, un gaišmatainas sievietes greizsirdību, un dāvanu no aizjūras, un tiesas darīšanas, un mantojumu — nieki vien, tie ir tādi pareģojumi, kas nepiepildās. Taču — ko var zināt… — viņa sapņainā apcerē turpināja. — Varbūt nodokļu inspektors ir tumšmatis, un tas droši vien drīzumā man pados ziņu. Būtu gan ērmoti, ja no šitā kaut kas piepildītos. Ļoti interesants laika kavēklis. Vai gribi, lai arī tev pazīlēju?

—  Mmm, — Viljams tīksmīgi nomurdēja.

—  Bet tad tev vispirms kaut kas jāvēlas.

Acis uz augšu pārgriezis un drausmīgi koncentrēdamies, Viljams klusībā kaut ko vēlējās.

— Gatavs, — viņš paziņoja.

Mis Tebita izlika kārtis.

— Viena gaišmataina sieviete dažkārt pret tevi ļauni izturas, — viņa sacīja.

—         Tā ir Ētele — mana māsa, — Viljams iesaucās.

—   Iedomājas, ka tāpēc vien, ka ir pieaugusi… — viņa balss noklusa neskaidrā purpināšanā.

—   Bet tava vēlēšanās piepildīsies, — mis Tebita droši apgalvoja.

— Viena gaišmataina sieviete dažkārt pret tevi ļauni izturas, — viņa sarija.

— Tā ir Ētele — mana māsa, — Viljams iesaucās.

Viljams atplauka. Tad viņa skatiens pārslīdēja pār istabu un apstājās pie kādas fotogrāfijas uz galdiņa netālu no loga.

—  Kas tas ir?

Mis Tebita atkal pietvīka.

—  Viņš grasījās mani precēt, — viņa sacīja, — bet tad, kā gāja, tā aizgāja un vairs nav atgriezies.

—    Laikam būs saticis kādu, kas viņam iepatikās labāk un apprecējis to, — Viljams omulīgi prātoja.

—  Tā, jādomā, būs noticis, — mis Tebita piekrita.

Viljams viņu kritiski aplūkoja.

—    Varbūt viņam nepatika, ka jums necirtojas mati, — viņš apsvēra. — Daži domā, ka tas ir svarīgi. Mans lielais brālis Roberts saka — ja meitenei mati pašai necirtojas, viņai vajag tos ieeirtot. Jūs varbūt necirtojāt.

—   Necirtoju vis.

—     Mana māsa Ētele gan cirto, bet traki dusmojas, ja es kādam to izstāstu un ja es ar tām viņas cirtu šķērēm duru caurumus ābolos, kartonā vai kur nu katrreiz vajag. Viņa ir baigais ērms, — viņš nicīgi nobeidza apceri.

Mājās pārgājis, viņš ar ieplestām acīm un vaļā muti palika sastindzis stāvam uz ēdamistabas sliekšņa.

—   Nāves numurs! — viņš iesaucās.

Viņš bija vēlējies, kaut pie pēcpusdienas tējas būtu ingverkūka.

Un tā tiešām stāvēja uz galda.

Taču uz tēju bija atnākusi mācītājcienmāte. Tā bija kā apmāta uz žēlsirdības sarīkojumiem. Ar tādu kaiti laikam aplīp visas mācītājcienmātes. Vēl viens sarīkojums nebija beidzies, kad viņa jau sāka plānot nākamo. Apriņķa avīzes viņu par to slavēja, un viņa staroja laimē.

—    Nākamo es nosaukšu par festivālu, — viņa teica, — un tas būs pavisam citāds kā iepriekšējie.

—   Par pekstiņvālu? — Viljams ieinteresēts pārjautāja.

—  Ak, puika, puika… — viņa nopūzdamās nopurpināja.

—    Mēs to plaši izreklamēsim. Man ir prātā to nosaukt par Karalisko festivālu. Interesants nosaukums, vai ne? Sarīkosim vizināšanos ar ēzelīšiem, sacensības kokosriekstu mešanā pa mērķi — tādas un līdzīgas demokrātiskas izpriecas, un — vajadzētu arī kādu zīlnieci… Neviens jau, protams, tādiem niekiem netic, bet… cilvēkiem tas patīk. Zināms, pavisam vienkāršu zīlēšanu — ar kārtīm, vai…

Viljamam aizrāvās elpa.

—             Man viņa brīnišķīgi izzīlēja! — viņš aizrautīgi iesaucās.

—   Viss piepildījās taisni tā, kā es biju vēlējies.

—   Kas? Kas tev zīlēja? — eienmāte noprasīja.

—    Tā jaunā — tā, kas nesen ievācās… es palīdzēju viņai iekārtoties… noškiedu drēbes ar krāsu vis… un vina man izstāstīja, ka viņš nav atgriezies — varbūt tāpēc, ka viņai necirtojas mati… un man šis tas salūza, bet ne pārāk daudz, un viņa mani cienāja ar tēju un teica, lai es aizejot vēl kādreiz.

Pamazām viss noskaidrojās.

—   Es aiziešu pie viņas, — mācītāja eienmāte nosolījās. — Būtu jau gaužām jauki, ja to uzņemtos pazīstams, cienījams cilvēks. īstās zīlnieces bieži vien nav gluži… jūs jau, mīļā, saprotat, ko es gribu teikt, — viņa dūdoja, pagriezusies pret Viljama māti.

—   Protams, — Viljams vēl aizvien domīgi mala savu, — varbūt mati nemaz nebija vainīgi. Varbūt tur bija kaut kas pavisam cits…

*   * *

Viljams pārdzīvoja grūtas dienas. Kārtējo reizi viņam atkal uzbruka ļauns liktenis. Viss gāja šķērsām. Mis Drū, viņa klases audzinātāja, galīgi aplam novērtēja viņa interesi par dabas zinātni. Proti, vabole, ko Viljams saudzīgi turēja saujā, kamēr pie skolotājas galda atbildēja stundu, paspruka brīvībā, kaut kā nokļuva skolotājai uz kakla, un viņas drausmīgais spiedziens Viljamam nekā laba nevēstīja. Turpmākie atklājumi — kāpuri un divas laputis Viljama penālī, varde somā un dažas mitrenes kabatā — skolotāju nokaitināja vēl briesmīgāk, un Viljamam vajadzēja palikt pēc stundām, lai simt reižu uzrakstītu: «Es nedrīkstu nest kukaiņus uz skolu.» Viņa pierakstītā piebilde: «jo mis Drū no tiem baidās» viņu abu attiecības sarežģīja vēl vairāk.

Ari mājās viņam neklājās labāk. Viņa ne pārāk melodiskie muzikālie vingrinājumi uz mutes harmonikām agrā rīta stundā bija radījuši attiecībās zināmu dzestrumu, kas pieauga līdz nepārprotamam naidīgumam, kad atklājās, ka viņš savu vigvamu dārzā bija apjumis ar Ēteles jauno apmetni, bet Roberta dārgo brūno apavziedi izmantojis, lai izkrāsotos par indiāni. Mājās visi bija uz viņu apskaitušies. Ieskanējās pat tādas notis, ka nevajadzētu viņu laist uz Karalisko festivālu, bet, tā kā visi gatavojās doties turp un kalpone liedzās palikt mājās viena pati ar Viljamu, tika nospriests, ka drošāk būs atļaut ari viņam iet uz sarīkojumu.

—    Bet ja tu atkal iedomāsies izspēlēt kādu no saviem jociņiem… — Tēvs draudēja, nepabeigdams teikumu.

Festivāla diena bija padevusies jauka. Stendi, kā parasts — raibi jo raibi. Vairāki ēzelīši ar saviem dzinējiem kuplināja svētku ainu. Etele bija aplikusi ap pleciem jauno apmetni (kas, Viljamam atņemts, bija iztīrīts un izgludināts). Misis Brauna pārzināja vienu no stendiem. Roberts mirdzoši brūnās kurpēs (kas bija nospodrinātas ar jauno, par Viljama kabatnaudu pirktu apavu ziedi) bija uzņēmies atbildību par nelielo šautuvi.

Viljams, dabūjis atļauju iet uz svētkiem un naudu ieejas biļetei, slamstījās ārpus vārtiem un nicinoši noraudzījās uz savējiem. Visstiprāk viņš savu ģimeni necieta šādos sabiedriskos sarīkojumos. Naudu par biļeti viņš vēl nebija iztērējis un prātoja, vai maz būtu vērts to par biļeti izsviest, vai nebūtu jēdzīgāk nopirkt lielo ledeni un kādu piparkūku un brīvo pēcpusdienu nodzīvot savā vaļā, patrenkāt kādu kaķi vai ko nu liktenis sūtītu viņa ceļā. Svētku laukuma viņā galā viena teltī sēdēja mis Tebita Krofta, ieslēpta garā, platā paltrakā, kas no vienas vietas noklāts ar ērmotām zīmēm. Tām it kā vajadzētu būt noslēpumainām austrumnieku rakstu zīmēm, taču īstenībā tērpu ar zīmējumiem no brīvas rokas bija izraibinājis mācītāja cienmātes jaunākā atvase — trīsgadīgais dēlēns. Spocīgais tērps ietina mis Tebitu no galvas līdz kājām, atstājot vienīgi divus caurumiņus acīm un divus lielākus caurumus rokām. Iepriekšējā dienā viņa bija Viljamam tērpu parādījusi.

—              Man tā lieta nemaz lāgā nepatīk, — viņa bija atzinusies.

—    Ceru, ka neviens to neuzskatīs par tādu kā bezdievību. Bet viņa ir mācītāja sieva, viņai tas labāk jāzina. Es tikai vēlos, — viņa, galvu domīgi grozīdama, bija turpinājusi, — ka nebūtu sapinusies ar kādiem tumsas gariem, kaut arī svētku ienākumi nolemti ērģeļu labošanai.

Pie telts liels plakāts vēstīja:

ZINTNIECE-PAREĢOTĀJA 2 šiliņi no personas

Teltī Zintniece nervozi drebinājās pie maza galdiņa, uz kura bija nolikta viņas krietni apdilušo kāršu kaudzīte; katrai kārtij stūrī mazs, glīts hieroglīfiņš norādīja, ko tā nozīmē — nāvi, precības, mantojumu vai ko citu.

Vērodams no ārpuses svētku kopainu, Viljams pamanīja pa ceļu tuvojamies vientuļu nācēju. Tas bija vīrietis — ļoti gara auguma, plecos viegli sagumis vīrietis. Pienācis pie Viljama, viņš sastapās ar tā drūmo skatienu.

—   Labdien, — viņš ļoti pieklājīgi sveicināja.

—   B-dien, — Viljams strupi atņēma.

—   Varbūt tu varētu man pateikt, vai šinī ciemā dzīvo mis Krofta? — Viņš pamāja ar roku uz jumtu puduri ielejā.

—     Man liekas, — Viljams lēnām ierunājās, — ka esmu redzējis jūsu fotogrāfiju — bet toreiz, kad fotografējāties, jūs nebijāt tik vecs kā tagad.

—   Kurtu būtu redzējis manu fotogrāfiju? — vīrietis jautāja.

—   Viņas mājās, kur es viņai nesen palīdzēju iekravāties, — Viljams lepni atbildēja.

Vīrieša laipnā, nogurusī seja atdzīvojās.

—   Vai tu man parādīsi viņas māju? Redzi, — viņš vaļsirdīgi turpināja, — es esmu ļoti nelaimīgs cilvēks. Pirms gadiem es aizgāju tālu projām, bet visu laiku esmu viņu glabājis sirdī. Un tagad jau ilgi viņu meklēju. Esmu pārlieku noguris un nelaimīgs.

Viljams diezgan nicinoši pavērās viņā.

—  Jūs viņu pametāt, — viņš sacīja. — Varbūt tāpēc, ka viņai nebija cirtaini mati?

—   Kur viņa ir? — vīrietis jautāja.

—   Tur — iekšā, — Viljams norādīja uz iežogoto Karaliskā festivāla laukumu.

—   Paldies, — vīrietis pateicās.

Viljams, vēl aizvien negribēdams šķirties no biļetes naudas, apgāja apkārt iežogojumam, līdz atrada dzīvžogā prāvāku spraugu tieši aiz Zīlnieces telts. Pa to viņš ar lielām pūlēm izspraucās un tika iekšā, taču spraukdamies pazaudēja cepurīti, saskrāpēja un notriepa ģīmi un ieplēsa bikšeles divās, bet džemperi trijās vietās. Pats viņš sevi apskatīt nevarēja, tāpēc it priecīgs apčamdīja kabatā biļetes naudu un apmierināts nodomāja, ka bija vērts papūlēties, lai to ietaupītu labākam nolūkam.

Viņš uzmeklēja mācītāja cienmāti. Tā patlaban turēja rokā pārdošanai domātu tējkannas apvalku no koši zaļas ar sarkanām, dzeltenām un mēļām tulpēm izrakstītas drānas. Viņa smaidīja parasto žēlsirdības sarīkojuma smaidu. Viljams pieskrēja viņai klāt.

—  Viņš viņu meklē! Viņš ir atgriezies. Vai jūs varētu viņai pateikt un viņu pasaukt? — viņš bērtin nobēra. — Esot viņu vai nēsājis vai glabājis sirdī vai kā — visu laiku, tā viņš teica. Visu laiku…

Bet cienmātei nebija vaļas noņemties ar Viljamu, kas neizskatījās pēc tējkannas apvalka pircēja.

—    Labi, labi, mazulīt, — viņa steigā nodudināja un, garām ejot, pabužināja Viljama savēlušos matu ērkuli.

Tad Viljams pats devās uz Zintnieces telti, taču ceļā pagadījās saldējuma stends, un tam nu Viljams nespēja vienkārši

•

paiet garām. Šai brīdī, lepni uzcirtušies, pa mazu gabaliņu aizgāja Etele un Roberts. Ieraugot Viljamu pārplēstām biksēm un džemperi, bez cepures, sajauktiem matiem sīku puišeļu barā kāri laizām saldējumu, viņi abi nodrebēja. Kārtējo reizi viņi no jauna izjuta, ka Viljams ir kauns un nelaime viņu dzīves ceļā.

—  Aizdzen viņu uz mājām! — teica Roberts.

—      Es negribu, lai vispār kāds redz mani ar viņu sarunājamies, — pretojās Etele.

Viljams, ar lielāko biļetes naudas daļu remdējis kāri pēc saldējuma, devās tālāk uz Zintnieces telti.

Tur viņš iekļuva, ielīzdams telts aizmugurē, paceļot audekla malu. Telts bija tukša. Zintniecei patlaban bija brīvs brītiņš.

—   Viņš ir klāt! — Viljams pavēstīja. — Viņš ārā gaida.

Ieraugot Viljamu, viņi abi nodrebēja. Kārtējo reizi viņi no jauna izjuta, ka Viljams ir kauns un nelaime viņu dzīves ceļā.

—   Kas ir klāt? — Zintniece jautāja.

—     Tas pats, kas uz bildes. Jūs tak zināt. Viņš ir ārā pie vārtiem.

—  Manudienin! — Zintniece iesaucās. — Vai viņš mani meklē?

—   Mmm, — noteica Viljams.

—   Manu dieniņ! — Zintniece dvesa. — Tad taču man jāiet turp! Bet kā lai es tieku? Tūliņ atkal kāds ienāks un gribēs, lai es pazīlēju.

—    Pavisam nesen jūs bargi sodījāt vienu zēnu. Tas zēns ilgi nedzīvos.

Bet vēl jums ir laiks visu vērst par labu.

Viljams ar rokas mājienu izkliedēja viņas šaubas.

—   To es nokārtošu, — viņš sacīja.

—   Vai tad tu pratīsi pazīlēt, mīlīt?

—   Nezinu, nekad neesmu mēģinājis, — Viljams atteica.

—   Vienalga — man jāiet!

To pateikusi, viņa žigli izslīdēja pa telts aizmugures izeju. Viljams lēni un prātīgi sakārtojās. Ietinās paltrakā tā, lai acis būtu pret mazajiem acu caurumiņiem un rokas varētu izbāzt pa abiem roku

caurumiem. Tad viņš Zintnieees kāju ķeblīti novietoja uz krēsla un pats uzrausās uz tā, sēdekli rūpīgi apsegdams ar paltraku. Tai bridī neplandīja audekls telts ieejā un ienāca apmeklētāja. Nolikusi uz galdiņa pusknonu, viņa apsēdās uz krēsla Viljamam pretī.

Glūnēdams pa mazajiem acu caurumiņiem, Viljams redzēja, ka ienākusi mis Drū.

Viņš aši izklāja kāršu rindu un sāka čukstus runāt. Viljams tik reti bija dzirdēts čukstam, ka neviens nebūtu viņu pēc balss pazinis.

—  Jums ir nešpetna daba, — viņš čukstēja.

—   Ir gan, — mis Drū nopūzdamās piekrita.

—    Jums pieder kaķis, un jūs turat vistas, — Viljams turpināja.

—   Pareizi.

—   Pavisam nesen jūs bargi sodījāt vienu zēnu. Tas zēns ilgi nedzīvos. Bet vēl jums ir laiks visu vērst par labu.

Mis Drū satraucās.

—  Tas ir viss.

Satraukta un nomākta mis Drū izgāja no telts.

Palūrēdams pa acu caurumiņiem, Viljams pārsteigts ieraudzīja, ka viņa nākamā kliente ir Etele. Izplājis kārtis, viņš atkal sāka čukstēt:

—  Jums ir divi brāļi.

Etele pamāja.

—  Jaunākais ilgi nedzīvos. Lūkojiet izturēties labi pret viņu, kamēr viņš vēl dzīvs. Palutiniet viņu. Tas ir viss.

Bijīgi klusēdama, Etele izgāja.

Tūliņ pēc tam ienāca Roberts. Viljamam spēlīte sāka pa īstam patikt.

—   Jums ir brālītis, — viņš čukstēja, — ar vāju veselību. Kuru katru dienu viņš var nomirt. Turiet to prātā. Padomājiet, kā varētu viņu iepriecināt, kamēr vēl dzīvs. Tas ir viss.

Roberts lēnām izgāja no telts. Tūliņ pēc tam pa aizmugures ieeju teltī atpakaļ ieplīvoja sīkā Zintniece.

—   Ak, paldies tev, draudziņ, paldies! Tāds brīnums noticis, tāds brīnums! Bet nu man jāstājas atpakaļ savā vietā. Viņš teica, ka pagaidīšot, kamēr te viss beigsies.

To visu viņa izstāstīja aizgūtnēm, aizelsusies, tad paņēma no Viljama paltraku un no jauna ietinās tajā.

Viljams izgāja ārā. Vēlreiz viņš piestāja pie saldējumu stenda, pēc tam bez mērķa sāka klaiņot pa laukumu. Pirmā paziņa, ko viņš sastapa, bija skolotāja mis Drū.

—    Sveiks, Viljam! — viņa iesaucās, uzmezdama tam baiļpilnu skatienu. — Es visu laiku tevi meklēju. Vai nevēlies saldējumu?

Viljams visžēlīgi ļāva sevi pacienāt ar saldējumu.

—   Varbūt tu vēlētos kasti šokolādes konfekšu? — mis Drū turpināja. — Pēdējā laikā tu man liecies tāds pabāls.

Viljams pieņēma no viņas lielu kasti šokolādes konfekšu un ļāva, lai tam izmaksā trīs izjādes ar ēzelīli. Viņš nenoliedza, ka pēdējā laikā nejūtoties īsti labi.

Kad skolotāja aizgāja, viņš sadūrās krūtīs ar Robertu un Eteli, kas viņu jau meklēja. Tie viņu pacienāja ar tēju un bagātīgām piedevām un arī no savas puses izmaksāja dažas izjādes. Abi runāja ar viņu gaužām maigos toņos. Etele nopirka viņam ananasu, bet Roberts uzdāvināja kārbiņu sīku konfektīšu un atvainojās, ka bija tā plosījies apavu ziedes dēļ. Mājup ejot, Viljams gāja starp abiem, un viņi nesa gan šokolādes kastes, gan ananasu. Juzdams, ka pašreizējā situācija jāizmanto līdz pēdējai iespējai, Viljams pirms gulētiešanas panāca, lai Roberts izpilda viņa mājas uzdevumus. Uzgājis guļamistabā, viņš noskaldīja pamatīgu zalvi sava «nāves klepus», kurā bija lieliski ietrenējies un kurš viņam daudzos gadījumos bija lieti noderējis. Etele klusītēm iegāja viņa istabā.

—   Viljam, mīļais, es tev uznesu konfektes, lai klepus neplēš krūtis pušu. No tām tev klepus pāries.

—   Paldies, — klusu atteica panesīgais cietējs.

—   Un rīt es kaut ko sameklēšu, ar ko pārsegt tavu vigvamu, mīlīt, — viņa turpināja.

—   Paldies, — Viljams atkārtoja.

—    Un, ja tev gribas no rītiem uzspēlēt mutes harmoniku, spēlē droši, tas nevienu netraucē.

—     Paldies, — Viljams vēl trešo lāgu noteica sīkā, vārā cietēja balstiņā.

*   * *

Nākamajā vakarā Viljams jautrā garā cilpoja pa ceļu. Bija aizvadīta ļoti patīkama diena. Skolā mis Drū gandrīz visu, kas darāms, bija padarījusi viņa vietā. Pusdienās ģimenes locekļi pret viņu izturējās ar pilnīgi neparastu iecietību. Viņam tika novēlēts viss, kas bija atlicis no trifeļiem, kamēr pārējie iztika ar plūmju sautējumu.

Mazās savrupmājas dārzā viņš sastapa mis Tebitu Kroftu un garo, ielīkušo vīrieti.

—  Skaties, šis ir Viljams, — sacīja mis Tebila Krofta, — mēs abi ar Viljamu esam lieli draugi.

—   Es Viljamu satiku vakar, — vīrietis teica. — Viljamam katrā ziņā jābūt klāt mūsu kāzās.

—   Tu vakar biji ļoti laipns, Viljam, aizstādams mani teltī. Vai tev viss izdevās labi?

—  Jā, — Viljams, mirkli apdomājies, apstiprināja. — Viss izdevās ļoti labi. Pateicos.

|Viljams un fotogrāfijas

Cienījamā misis Kreina bija Viljama mātes otrās pakāpes māsīca un Viljama krustmāte. Visu to daudzo bezjēdzīgo nebūšanu vidū, ko izgudrojuši pieaugušie, krustmāšu un krusttēvu nebūšana Viljamam šķita visnejēdzīgākā. Turklāt cienījamā misis Kreina bija bagāta un ārkārtīgi cienījama — tātad vispēdējais cilvēks, ko liktenim būtu vajadzējis izvēlēties par viņa krustmāti. Par laimi, viņa dzīvoja patālu, un tālab viņai palika aiztaupīta informācija par Viljama nodarījumiem katru mīļu dieniņu. Viņu abu tikšanās reizes nevarēja uzskatīt par sevišķi veiksmīgām, kaut gan vecāki ļoti vēlējās, lai krustmātei par viņu ikreizējo tikšanos paliktu labas atmiņas.

Viena tāda drausmīga tikšanās bija pārdzīvota pirms diviem mēnešiem. Viljamam pašreiz ar vienu draugu bija skriešanās sacensības. Tās bija pavisam jauna veida, Viljama izgudrotas, skriešanās sacensības. Sacensību dalībnieki pirms starta pieņēma pilnu muti ar ūdeni, un tas, kurš varēja noskriet vislielāko gabalu, ūdeni neizspļāvis vai nenorijis, bija uzvarējis.

Skrējiena distancē Viljams sadūrās ar cienījamo misis Kreinu, kas patlaban bija atbraukusi, lai ar savu apciemojumu pārsteigtu krustdēlu. Viņa to uzreiz ieraudzīja un uzrunāja mīļiem vārdiem. Protams, ja Viljamam būtu pieticis laika apsvērt situāciju no visiem redzes viedokļiem, viņš, iespējams, būtu nācis pie atziņas, ka, pirms viņš atbild krustmātei, ūdens jānorij.

Bet, kā viņš pats vēlāk paskaidroja, viņam bija pietrūcis laika apdomāties. Visļaunākais bija tas, ka nejauko starpgadījumu redzēja gandrīz visi Viljama piederīgie, stāvot pie dzīvojamās istabas loga. Tad nu kaut kā gadījās, ka cienījamās misis Kreinas apciemojums beidzās ļoti ātri. Ciemošanās laikā viņa izturējās visai vēsi. Ģimene nosprieda, ka steigšus kaut kas jādara, lai atgūtu viņas labvēlību. Viljams enerģiski kratījās vaļā no jebkādas atbildības.

—  Saprotiet — es tur nekā nespēju līdzēt. Nu vienkārši nespēju. Man vienalga. Nudien, es nemaz neņemu ļaunā, ka viņai nepatīku. Es ari nedusmošos, ja viņa vairs nekad pie mums nebrauks.

—   Bet, Viljam, viņa taču ir tava krustmāmiņa.

—    Nu, — Viljams aizstāvējās, — arī tur es nekā nespēju līdzēt. Es pie tā neesmu vainīgs.

Kad tuvojās cienījamās misis Kreinas dzimšanas diena, māte atkal sāka ofensīvu.

—  Tev vajadzētu krustmātei kaut ko uzdāvināt, Viljam, it īpaši tāpēc, ka pēdējā apciemojuma reizē tu viņu sagaidīji tik nejauki.

—    Ko tad lai es viņai dāvinu? Man nekā nav, — Viljams vaļsirdīgi atteica. — Es vienīgi varētu viņai uzdāvināt to grāmatu, ko dabūju no tēvoča Džordža, ja tā viņai patīk. Nudien, to es varētu gan viņai uzdāvināt. — Doma viņam iepatikās.

—    Tu jau zini — to par seno laiku vēsturi. Man nemaz nebūs žēl viņai to atdot.

—   Bet tu jau to nemaz neesi izlasījis.

—   Tas nekas, ka neesmu izlasījis, — Viljams augstsirdīgi noteica. — Es labprāt viņai to uzdāvināšu.

Taču tad misis Braunai radās grandioza iedvesma:

—   Uzdāvināsim viņai Viljama fotogrāfiju.

Nebija grūti to pasacīt, nebija arī grūti pieteikties pie fotogrāfa, bet grūti bija atrast kādu, kas aizietu Viljamam līdzi. Misis Braunai bija piemetušās spēcīgas iesnas, misteram Braunam jābūt darbā, lielais brālis Roberts kategoriski atteicās iet kaut kur kopā ar Viljamu. Un, kad bija gandrīz stundu par to spriests, beidzot izdevās — ar piekukuļošanu un dāsniem solījumiem — piedabūt lielo māsu Ēteli, lai tā aizved Viljamu pie fotogrāfa. Tomēr drošības labad viņa palūdza līdzi arī draudzeni.

Viljams norunātajā stundā kvēloja apspiestā niknumā. Tāda iešana fotografēties Viljama izpratnē bija visdrausmīgākais pazemojums. Misis Brauna tiešām bija no sirds ap viņu nopūlējusies. Viņš bija mazgāts, berzts, sukāts, ķemmēts un spodrināts, līdz garastāvoklis viņam noslīdēja krietni zem nulles. Tāda pārspīlēta tīrība Viljama uztverē nekādi nebija savienojama ar labsajūtu. Viņš tika iežņaudzīts «labajā uzvalkā» nocieta, stīva auduma un — ak, šausmas! — cietinātā apkaklītē.

—    Vai tad nevarētu iztikt ar džemperi? — viņš žēlabaini pūlējās pārliecināt. — No šitās apkaklītes man būs slikti — tā berž man kaklu un pavisam žņaudz ciet rīkli. Un… es tak negribētu saslimt… lai… lai jums nevajadzētu nopūlēties, mani kopjot, — viņš nobažījies piebilda.

Misis Brauna jutās aizkustināta — viņa bija vienīgā būtne pasaulē, kas nekad nezaudēja ticību Viljama krietnumam.

—    Bet tā taču tev ir ap kaklu ik svētdienu, mīlīt, — viņa aizrādīja.

—   Svētdienās ir citādi, — Viljams sacīja. — Svētdienā visi savelk mugurā diezin ko, bet tagad… un ja es pa ceļam vēl kādu satieku… — viņa balsī ietrīcējās patiesas šausmas.

—    Nu kas par to — tu izskaties ļoti jauks, mīlīt. Kur tavi cimdini?

—   Cimdi? — Viljams pārskaities neizpratnē noprasīja.

—   Kā tad — lai tu līdz turienei aizietu tīrām rokām.

—   Vai es vismaz kaut ko dabūšu par to visu?

Māte nopūtās.

—    Nē, mīlīt, to tu dari, lai iepriecinātu krustmāmiņu. Es zinu, ka tev patīk iepriecināt cilvēkus. — Viljams klusēja, pārsteigts par šo pilnīgi negaidīto jaunatklājumu savā raksturā.

Pēdīgi Eteles un viņas draudzenes Blanšas pavadībā viņš devās pie fotogrāfa. Ceļā gadījās sastapt draugus — džemperos, ar normāli netīrām rokām un mutēm; ārkārtīgā izbrīnā tie noskatījās uz Viljamu. Viljams pats veltīja viņiem vienīgi dzedru skatienu. Parastās dienās viņš uz šī ciema ceļa bija tikpat iederīgs kā tie — tāpat džemperī un tikpat brīnišķīgi smulīgs. Jebkurā citā reizē viņš tos būtu sveicis ar kara saucienu un pāris draudzīgām dunkām. Bet pašreiz viņš bija izstumtais, pārijs, kaut kas nepiederīgs — puišelis goda drānās un zamšādas cimdiem rokās parastā darbdienas rītā.

Fotogrāfs viņus jau gaidīja. Uz viņa laipno smaidu apsveicinoties Viljams atbildēja, drūmi caur pieri pablenzdams.

—    Sveiks! Tas tad nu būtu mūsu mazais draudziņš, —

fotogrāfs vidžināja. — Kāds tad vārdiņš?

Viljams pietvīka tumši sarkans.

Ētelei spēlīte sāka iepatikties.

—   Vilijs, — viņa atbildēja.

Nu, ziniet! Dažu labu apvainojumu Viljams spēja paciest šķietamā aukstasinībā, tikai ne šo. Ētcle pārlieku labi zināja viņa attieksmi pret vārda sakropļošanu par «Viliju». Šoreiz tā bija tīša atriebšanās par to, ka viņai vajadzēja veselu rīta cēlienu noņemties ar Viljamu. Jāatzīst, protams, ka arī bez tā Ētelei bija sakrājušies dažādi ar Viljamu kārtojami rēķini un neba bieži viņš nonāca tik pilnā atkarībā no māsas žēlastības.

Viljams ieņurdējās. Vienīgi ar šo vārdu var aprakstīt skaņu, kādu viņš nikni izgrūda.

—  Jauks vārds jaukam zēnam, — fotogrāfs mundri atsaucās. Ētele un Blanša sāka ķiķināt. Viljams, caur pieri lūrēdams,

ar skatienu vien noveltīja viņām abām visus tos mīļos vārdiņus, ko neuzdrošinājās izteikt balsī.

—    Nāc vien tuvāk, — fotogrāfs aicināja. — Vai vajadzēs sagatavoties? Vēlaties masku kostīmu?

—     Laikam gan ne, — Ētele, smieklus tikko valdīdama, atbildēja.

—            Man ir vairāki interesanti kostīmi, — fotogrāfs neatlaidās.

—    Varbūt pārģērbt viņu par pāžu? Nē, laikam nederēs, matu griezums nav piemērots. Par Amoru? Man ir skaisti spāmiņi un laba drapērija fonam. Bet puisēna sejas izteiksme… nē, nē, ari tas nederēs, — viņš steigšus piebilda, kad pamanīja Viljama skatienu satumstam drūmā draudā.

—   Noņem cepurīti un novelc cimdus, mazo draudziņ.

Tad viņš no galvas līdz kājām apskatīja nevainojami uzspodrināto Viljamu. — Jauki, ļoti jauki.

Ar rokas mājienu viņš piedāvāja Ētelei un Blanšai apsēsties.

—   Un nu, mīļo puisīt…

Viņš pamāja saniknotajam Viljamam uz lauku ainavu ar mežu fonā pie pretējās sienas.

—   Nostājies tur. Tā būs labi. Nē, vēl nav īsti labi. Nestāvi tik stīvi… un neuzmet tādu kūkumu, mazo draudziņ… rociņu turi pavisam brīvi, atraisīti… vienu roku varētu atspiest pret gurnu… pavisam brīvi un dabiski… nu būs labi… nē, tā tomēr nevarēs. Nesavelc pieri tik drūmi, atlaidini sejas muskuļus. Un… ai… lūdzams, nevaiksties… tā tu izlx)jāsi visskaistāko bildi… kājas turi tā… un galviņu šitā… mati mazliet sajukuši… nu jau ir labāk.

Lai uz mūžu mūžiem tiek ieskaitīts Viljama labā, ka viņš uzvarēja kārdinājumu iekost fotogrāfam rokā, kad tā gramstījās pa viņa īsi apcirptajām sprogām. Pēdīgi viņš bija nostādīts pozā un fotogrāfs atgriezās pie aparāta, taču pa šo īso brītiņu Viljams sarosījās, lai kājām, rokām un galvai atrastu ērtāku pozīciju. Fotogrāfs, to ieraudzījis, smagi nopūtās.

—   Ai,ai, ai, viņš izkustējies. Vilijs izkustējies. Cik drausmīgi žēl! Nu mums viss jāsāk atkal no paša iesākuma.

Viņš atgriezās pie Viljama un bezgala pacietīgi atkal sakārtoja tam kājas, rokas un galvu, kā nākas…

—   Kāju purngali jāizvērš uz āru — negriez tos uz iekšu, Vilij! Un rokas jātur šādi. Galva tiek viegli pieliekta uz sāniem… tā, nē, nenokar to pavisam uz pleca… aha… nu ir pareizi… burvīgi, iznāks ārkārtīgi jauka bildīte.

Ētele, raustīdamās histēriskos smieklos, pazuda aiz aizslietņa.

Fotogrāfs atgriezās pie aparāta. Viljams tūdaļ sagrozījās, izvietodams locekļus normālākās pozās.

—    Ak vai, izkustējies! Vilijs atkal izkustējies! Cik žēl! Mums vēlreiz jāsāk no jauna.

Sinī mirklī Ētele aiz smiekliem saraudātām slapjām acīm palūkojās gar aizslietņa malu, lai vēl pavērotu unikālo skatu uz Viljamu svētdienas uzvalkā un ar Eivonas dziesminieka plaši pazīstamo sejas izteiksmi.

Viņš aizgāja atpakaļ pie Viljama un vēlreiz pagrieza nepaklausīgo galvu uz sāniem, atspieda Viljama roku pret gurnu un iegrozīja platos kurpju purngalus graciozā leņķī.

Viņš aizgāja. Viljams, zobus sakodis, noturējās pozā. Viņam bija viss vienalga, lai tikai mocības reiz beigtos.

—    Labi, labi, — penterēja fotogrāfs. — Brīnišķīgi. Ļoti jauki. Galvu vēl tikai mazdruscī-ītiņ vairāk uz sāniem. Sejas izteiksmi druscī-ītiņ priecīgāku. Un pasmaidi, lūdzu, lūdzu — druscī-ītiņ pasmaidi!

Aiz aizslietņa, kur Ētele, smieklos gandrīz aizrijusies, cieši turējās pie Blanšas, atskanēja apspiesti klukstieni.

—   Nu un tagad vēl vienu bildīti. Šoreiz, es domāju — sēdus. Kājas brīvi, dabiski sakrustotas — tā, tā. — Fotogrāfs gabaliņu atkāpās un, galvu piešķiebis, pavēroja efektu. — Sejas izteiksme gan mazliet bojā iespaidu, bet kopumā — ļoti glīti. Vai nevarētu sejā mazliet eitādu izteiksmi — ne gluži tik mežonīgu — neņemiet ļaunā šādu apzīmējumu…

—   Es neprotu izskatīties citādi, — Viljams salti noteica.

—  Lūko ieklausīties un domāt par tīkamām lietām, kuras tagad pieminēšu, — fotogrāfs priecīgā balsī turpināja. — Konfektes? Nu, ko? — Līksmās gaidās viņš palūkojās Viljama nemainīgi drūmajā ģīmī. — Vai tagad es ieraugu mazu, jauku smaidiņu? — Nekā viņš vis neieraudzīja, jo tieši šinī mirklī Etele aiz smiekliem saraudātām slapjām acīm palūkojās gar aizslietņa malu, lai vēl pavērotu unikālo skatu uz Viljamu svētdienas uzvalkā un ar Eivonas dziesminieka [2] plaši pazīstamo sejas izteiksmi. Taču, pamanījusi Viljama skatienā trako niknumu, ko viņš, likās, ilgi vairs nespēs savaldīt, strauji parāvās atpakaļ.

—    Jūrmalas smiltis, lāpstiņa un spainītis… — fotogrāfs turpināja, vērodams Viljama joprojām nemainīgo seju. — Pantomīmas… Mazais pūkainais mincītis, kāds tev droši vien ir mājās… — Tad, redzēdams Viljama sejā nicīgo niknumu padziļināmies līdz neprātīga izvirduma iespējai, viņš aši nospieda fotoaparāta slēdža bumbiņu, bīdamies, ka turpinājums varētu būt vēl nožēlojamāks.

Eteles attēlojums par rīta notikumiem ievērojami atdzīvināja noskaņojumu pie pusdienu galda. Vienīgi misis Brauna nepievienojās smieklu brāzmām.

—   Man, mīlīt, liekas, bildes būs iznākušas jaukas, ļoti jaukas, — viņa sacīja. — Es nepacietīgi gaidīšu paraugus.

—             Nudien, tas bija nesamaksājams joks, — Etele stāstīja.

—   Daudz pārāks par pantomīmām. To neredzēt būtu bijis drausmīgs zaudējums. Es vēl gadiem, ja jutīšos nomākta, spirdzināšos atmiņās par Viljama izskatu šorīt. Viņa ģīmis, ai, viņa ģīmis!

Viljams sāka aizstāvēties.

—  Mans ģīmis ir gluži tāds pats kā jebkura cilvēka ģīmis, — viņš dusmīgi sacīja. — Nesaprotu, kāpēc jūs visi smejaties. Manā ģīmī nav nekā smieklīga. Es tam nekā neesmu ne pielicis, ne atņēmis. Tas ne ar ko neatšķiras no citiem ģīmjiem. Man par to smiekli nenāk.

—    Nē, mīļumiņ, — misis Brauna viņu mierināja, — tas ir jauks, patiesi jauks. Un es esmu pārliecināta, ka arī fotogrāfijas būs skaistas.

Paraugus atnesa nākamajā nedēļā. Viljama ģimene tos novērtēja atzinīgi. Attēli bija divās pozās. Vienā Viljams, šķietami nogrimis intelektuālā apcerē, raudzījās pretī no mākslinieciska fona; otrā attēlā viņš stīvi stāvēja, vienu roku sānos iespiedis, kurpju purngalus (par spīti visam) apņēmīgi uz iekšu pavērsis, nikni un naidīgi blenza uz visu pasauli. Misis Brauna bija sajūsmināta.

—             Man uzņēmumi šķiet milzīgi jauki, — viņa slavēja,

—   viņš uz tiem izskatās tik brašs un tīrs.

Viljams, neizpratnē apmulsis par Eteles un Roberta izturēšanos, aplūkojot attēlus, uznesa fotogrāfijas savā istabā un apskatīja tās pamatīgi un nopietni.

—     Interesanti. Nesaprotu, kas tajās būtu jocīgs, — viņš pēdīgi, pa daļai dusmīgi, pa daļai neizpratnē noteica. — Es tur nekā jocīga neredzu.

—  Tev vajadzēs aizrakstīt krustmātei vēstuli, — sacīja misis Brauna, kad tuvojās cienījamās misis Kreinas dzimšanas diena.

—   Man? — Viljams sašutis noprasīja. — Es gan domāju, ka esmu tiešām pietiekami daudz darījis viņas labā.

—   Neesi vis. Vēstule tev katrā ziņā jāuzraksta.

—   Es nezinu, ko viņai rakstīt.

—   Raksti visu, kas vien ienāk prātā.

—   Neprotu pareizi uzrakstīt visus vārdus, kas man ienāk prātā.

—   Es tev palīdzēšu, mīlīt.

Redzēdams, ka glābiņa nebūs, Viljams ļoti negribīgi apsēdās pie galda, uz kura bija spalvaskāts, tintes trauks un papīrs. Neapmierināts viņš pārlaida galdam skatienu.

—    Bet ja nu man salūst spalva, — viņš skumīgi ieminējās. Misis Brauna pakalpīgi nolika viņam pie elkoņa veselu kastīti rakstāmspalvu. Viljams smagi nopūtās. Dažbrīd dzīve tiešām kļuva tāda, ka nebija vērts dzīvot.

Ilgi un pacietīgi izprātojies, viņš beidzot tika tiktāl, ka uzrakstīja: «Mīļo krustmāti» Nākamās desmit minūtes viņš pavadīja, izmēģinādams, cik stipri spalva jāspiež pret papīru, kamēr tā salūst. Kad sešas bija salauztas, viņam apnikči rotaļāties un viņš turpināja sacerēt vēstuli. Ar drausmīgi sagrumbotu pieri un vienā vai otrā vaigā iestumtu mēli viņš pūlējās visiem spēkiem. «Daudz laimes dzimšanas dienā! Es ceru, ka jums iet ļoti labi un jūs ir vesela. Es esu ļoti vesels, un mama un tētis un Etele un Roberc ir veseli!» Raudzīdamies ārā pa logu, viņš sagrauza spalvaskātu plūksnās. Dažas viņš neviļus norija, tās kaut kur aizķērās, un viņam vajadzēja piecelties un iet padzerties ūdeni. Tad viņš pieprasīja jaunu spalvaskātu. Pēc minūtēm piecpadsmit viņš atgriezās pie grūtā vēstules rakstīšanas darba.

«Šodien nelīst,» viņš, ilgi izdomājies, uzrakstīja. Tad: «Vakar ar nelija un mes ceram ka nelis vel rīt.»

Izrakstījies par šo tematu, viņš izmisīgi pakasīja galvu, savilka pieri grumbās un atkal sāka košļāt spalvaskātu.

«Man ir caurums zeķē,» bija turpmāko pūliņu rezultāts. Tad: «Es nofotografējos un sūtu bildi jums uz dzimšans dienu. Citi doma ka tā bilde ir jocīga, bet man patīk. Es ceru ka jums ar patiks. Jūsu milošais krusdēls Viljams.»

Cienījamā misis Kreina jutās pagalam aizkustināta — tiklab par vēstuli, kā par fotogrāfiju.

—    Laikam es būšu kļūdījusies, — viņa sacīja, nožēlodama savu līdzšinējo spriedumu. — Viņš izskatās tik labiņš. Un sejā viņam ir kaut kas skumjš.

Viņa uzaicināja Viljamu uz savām tējas viesībām. Tā Viljamam šķita kulminācija garu garajā pārestību virknē.

—    Es negriba iet pie viņas uz tēju, — viņš dziļā nepatikā paziņoja.

—   Bet viņa grib tevi redzēt, mīlīt, — misis Brauna sacīja.

—   Droši vien viņai patika tava fotogrāfija.

—    Es neiešu uz turieni, — Viljams dusmīgi atkārtoja, — kur varbūt atkal visi ņemsies smieties par manu fotogrāfiju. Man apriebies, ka cilvēki to vien zin, kā smieties par manu fotogrāfiju.

—   Neviens, protams, nesmiesies, mīlīt, — misis Brauna viņu mierināja. — Attēls ir ļoti jauks. Tu tanī izskaties… mazliet nomākts, un tas ir viss.

—    Bet tas taču nav nekas smieklīgs, — Viljams vēl aizvien apskaities pretojās.

—  Protams, ne, mīlīt. Tu tak uzvedīsies nevainojami, vai ne?

—   Es uzvedīšos nevainojami, — Viljams ļoti dzedri sacīja.

—     Bet uz turieni iet man negribas. Es negribu tāpēc… tāpēc… tāpēc, ka… — viņš apklusa un izmisīgi meklēja ieganstu, kas pieaugušo prātam būtu pieņemams, un tad pēkšņi piedzīvoja iedvesmas uzliesmojumu: — …tāpēc, ka negribu novalkāt savas goda drēbes.

—  Tās nenovalkāsies, mīlīt, — māte viņu mierināja.

—   Neraizējies par to.

Viljams negribīgi apsolīja neraizēties.

Cienījamās misis Kreinas dzimšanas diena jau kopš pašas ausmas bija dzidra un spoža, un Viljams, juzdamies kā svētais moceklis, devās ceļā. Viņš ieradās par agru un tika ievests cienījamās misis Kreinas plašajā, lepnajā viesistabā. Visa cienījamās misis Kreinas māja dvesa lielmanīgu saltu lepnības garu. Tad ienāca pati cienījamā misis Kreina — tikpat diža, varena un lielmanības apdvesta kā viņas nams.

—     Labdien, Viljam. Zini, esmu tev sagatavojusi nelielu patīkamu pārsteigumu. — Viljama drūmais vaigs atdzīvojās.

—    Es, proti, ievietoju tavu fotogrāfiju ģimenes albumā. Redzi!

Tas ir liels gods tādam mazam puišelim! — Drūma ēna no jauna pārslīdēja pār Viljama vaigu.

—   Tu vari apskatīt albumu, kamēr es vēl saposīšos, un, kad sanāks viesi, tu varēsi tiem albumu izrādīt. Nu, vai tas nebūs jauki?

Viņa aizgāja.

Viljams bija noķerts lamatās — milzīgi lielā, drausmīgā viesistabā, kas piederēja milzīgi lielai, drausmīgai sievietei, un te viņam vajadzēs uzturēties vismaz divas stundas. Kādas šausmas! Kāpēe gan liktenis tieši viņu izraudzījis tādai sodībai? Piepeši viņu pārņēma negants naids pret fotogrāfijas mākslu vispār. Un Viljama pēkšņie naida uzplūdi allaž nekavējoties lauzās uz āru aktīvā darbībā.

Tā nu Viljams ar zīmuli rokā ņēmās aplūkot cienījamās misis Kreinas ģimenes albumu, kamēr pati cienījamā misis Kreina posās. Pēc brīža viņa atkal ienāca un tūliņ pēc tam saradās arī viesi, pareizāk sakot, tie uzaicinātie, kam bija pietrūcis drosmes aizbildināt savu neierašanos. Parasti cienījamās misis Kreinas viesības jautrības ziņā varēja pielīdzināt vienīgi bērēm. Šai namā ne dzīvīgums, ne jautrība slieksnim pāri netika. Viesi skumīgi sanāca lielajā viesistabā, un cienījamā misis Kreina, pie kamīna stāvēdama, viņus tikpat skumīgi saņēma.

—      Labdien… sirsnīgi pateicos… Šaubos, vai es nākamo dzimšanas dienu vairs sagaidīšu… jā, jā, mani nervi… Starp citu — šis ir mans krustdēliņš…

Viesi pagriezās, lai paskatītos uz Viljamu, kas, satriekts un klusēdams, rokas uz ceļiem salicis, kvernēja istabas kaktā. Viņam blakus uz krēsla gulēja ģimenes albums.

—   Vai esat redzējuši mūsu ģimenes albumu? — cienījamā misis Kreina apvaicājās. — Tas ir ļoti interesants. Apskatiet to.

Daži ciemiņi skumji sasēda pulciņā, un viens atvēra albumu. Cienījamā misis Kreina tiem nepiebiedrojās. Sava albuma iekārtojumu viņa zināja no galvas. Paņēmusi adīkli, viņa apsēdās pie kamīna un adīdama sāka informēt.

—    Pirmais ir veconkulis Jošua, — viņa sacīja, — brīnišķīgs vecs kungs. Visu mūžu viņš nav saskāries ne ar smēķēšanu, ne alkoholu.

Viesi pārsteigti raudzījās uz veconkuli Jošua. Attēlā viņš bija redzams sēžot, roku uzgaida uzlicis. Bet lūpās tam bija ar zīmuli piezīmēta kūpoša pīpe un roka uz galda aptvērusi prāvu glāzi. Pulciņš ap albumu negaidot šķita atdzīvojamies. Viesi juta, ka beigu beigās ciemošanās var iznākt itin jautra.

—   Tālāk ir mana nabaga mīļā māmulīte. — Nabaga mīļajai māmulītei bija lielas brilles melnā lentītē un mežonīga indiāņu galvasrota.

Pulciņam ap albumu piebiedrojās jauni ziņkārīgie. Gandrīz likās, ka albumam ir magnētiska pievilcība.

—   Nākamais ir tēvocis Džeimss — ļoti glīts vīrietis.

Tēvocis Džeimss varbūt tiešām bija sākotnēji bijis ļoti glīts

vīrietis… pirms viņa deguns bija par vairākām collām ticis pagarināts un lūpas pavērušās platā smaidā, atsedzot milzīgus zobus. Piedevām viņš pīpēja visai neizskatīgu pīpi.

—   Arī raksturs viņam bija brīnišķīgs, — piebilda cienījamā misis Kreina.

Viņa vienmuļi turpināja savu radinieku aprakstus, bet viesi pa to laiku aplūkoja attiecīgās ģīmetnes albumā. Visas fotogrāfijas bija izdaiļotas. Dažam radiņam mutē pīpe, citam zils deguns vai acs, citiem milzīgas brilles vai jocīgas galvasrotas. Dažiem bija pievērsta lielāka uzmanība nekā pārējiem. Piemēram tante Džūlija, «patiesi svēta sieviete», glūnēja pretī no kabinetformāta attēla ar lielu degunu, tumšu aci un cigāru mutē. Albums ceļoja no rokas rokā. Viesu vidū valdīja skaļa jautrība un dzīva rosība — ap albumu visu laiku pulcējās cilvēki.

Cienījamā misis Kreina jutās pārsteigta, taču arī mazliet glaimota. Viņas viesības šoreiz, šķiet, bija izdevušās daudz labāk nekā citkārt. Viesi pievērsa visai daudz uzmanības arī Viljamam. Viens jauns palīgmācītājs, kas, albumā skatīdamies, bija norausis pa smieklu asarai, slepus iespieda Viljamam saujā puskronu. Nemaldīgs instinkts viņu mudināja minēt, ka Viljamam varētu būt tiešs sakars ar nedarbiem albumā.

Cienījamā misis Kreina tovakar albumā neieskatījās, un, kad viņa to atšķīra pāris mēnešu vēlāk, viņai pat prātā neienāca redzēto saistīt ar Viljamu. Dzimšanas dienā gan viņa neierasti pacilāto noskaņojumu, kas valdīja viesistabā, kaut kāatvedināja uz Viljamu un tāpēc izturējās pret krustdēlu ļoti sirsnīgi.

—   Viņš bija tik labs, — viņa stāstīja misis Braunai, kad tā ieradās Viljamam pakaļ, — un palīdzēja manas mazās viesības vērst ļoti patīkamas.

Misis Brauna, kā vien prazdama, centās neizrādīt savu ārkārtīgo izbrīnu.

—    Ko tu īsti darīji, Viljam? — viņa mājupceļā jautāja, kad Viljams, jautri lēkādams, gāja viņai līdzās, visu laiku kabatā mīlīgi valstīdams puskronu.

—   Es, vai? — viņš vientiesīgi jautāja. — Itin nekā.

Viljams atriebējs

Zibeņpuikas bija viņu ievērojuši un sākuši nīst jau sen pirms neiedomājami nejēdzīgā notikuma. Viņam bija zobu sukai līdzīgas Ūsiņas, slīpi atpakaļ atvirzīts zods, neciešami spalgi smiekli un vēl neciešamāka dīžīgagaita. Viņš pats sev milzīgi patika.

Ziljeņpuikas, tiklīdz viņu pirmoreiz ieraudzīja, uzreiz kaut kā juta, ka gaidāms kas nelabs, nojauta to jau tad, kad vēl nekā par viņu nezināja. Protams, zibeņpuikas uzskatīja par savu pienākumu izdibināt visu par jebkuru ciemā parādījušos svešinieku. Zēni uzzināja, ka viņu sauc Klērenss Bergsons un ka viņš ieradies ciemos un apmeties pie Holdingiem, kas nomāja muižu.

Tas nebija labi, jo Viljamam Holdingi patika, pareizāk sakot, Viljamam patika mis Holdinga, un mis Holdingas labā viņš piecieta arī misteru un misis Holdingus — milzīgi lielus un lepnus, un briesmīgi neiecietīgus pret visiem puišeļiem.

Mis Holdinga Viljamam patika tāpēc, ka bija ļoti jauna, ļoti glīta, ka viņai bija jautras, draiskas acis un ļoti jauks smaids. Viljamam viņa patika tik stipri, ka tad, kad pirmoreiz izdzirda, ka Klērenss Bergsons esot viņai labs draugs, viņš bija gatavs aizmirst slīpo, atvirzīto z(xlu, nejēdzīgos smieklus un dīžīgo gaitu.

Tomēr Klērenss neizbēgami stūrēja pretī savam liktenim. Iesāka viņš ar to, ka uz ciema ielas iespēra ar kāju Viljama sunim Džamblam. Var jau būt, ka tam varēja rast zināmu attaisnojumu, jo Džambls bez jebkāda redzama iemesla, nikni riedams, bija

tam ieklupis golfa biksēs. Te nu atkal jāsaka — ne gluži bez iemesla. Tās bija nejēdzīgi spilgtas golfa bikses, un Džambls, lai gan pavisam rāms un mīlīgs suns, aeu galā neieredzēja spilgtas golfa bikses. Tādas viņš vienmēr aprēja un izlikās, ka teju teju iecirtīsies tajās ar zobiem. Šādas bikses viņu sakaitināja līdz neprātam. Iespējams, ka Džambls sevi uzskatīja par labas drēbniekmākslas cenzoru šai ciemā. Lai nu bija kā būdams, bet todien, kad parādījās Klērenss zaļi un mēļi (ļoti zaļi un ļoti mēļi) rūtotās golfa biksēs ar ieaustiem sarkaniem dzīpariem, Džambls, uzmetis tām vienu pašu skatienu, devās parastajā uzbrukumā, savu nepatiku vēl uzsvērdams ar skaļu riešanu līdz brīdim, kad Klērensa kājas spēriens viņu ielidināja grāvī.

Zibeņpuikas tūliņ sapulcējās uz apspriedi, kādi soļi būtu sperami, lai atriebtu Viljama sunim nodarīto apvainojumu. Brīnumainā kārtā pats Viljams pieklusināja atriebes alkas.

— Ek, — viņš sacīja, — tas tips man, protams, nepatīk, bet… bet, man šķiet, būs labāk, ja liksim viņu mierā.

Zibeņpuikas jutās vīlušies. Viljama izturēšanās nebija tāda barveža cienīga, kurš vienmēr pilnā mērā gatavs atriebt apvainojumu, kas nodarīts viņam pašam vai viņa sunim. Džindžeram bija nelaba nojauta par apkaunojošo patiesību. Viņu jau sen mocīja slepenas aizdomas, ka Viljamam palīk mis Holdinga — Viljamam, bandas vadonim, kas lepni nicināja visus sieviešus. Šīs aizdomas gaužām smagi nomāca Džindžeru.

Apspriede beidzās drūmā neapmierinātībā. Viljams juta gan, ka viņa labajai slavai uzkritusi tumša ēna, tomēr viņš palika pie izteiktā lēmuma. Klērenss ir mis Holdingas viesis un draugs, un viņu nevajag aiztikt. Klērensam, kad viņš savā nejaukumā — ar slīpi atpakaļ atvirzīto zodu un spalgajiem smiekliem — plandījās pa ciemu, nebija ne jausmas, ka viņš izglābies tikai par mata platumu. Saticis Viljamu uz ielas, viņš pat neatpazina, ka Viljams ir tas pats zēns, kura suņuku viņš ar kājas spērienu bija ielidinājis grāvī. Un, nenojauzdams, ka tikai par mata platumu paglābies no taisnīgas atmaksas, viņš neprātīgā ātrumā devās pretī savam liktenim.

*   * *

Zibeņpuikas — Viljams, Džindžers, Duglass un Henrijs — spēlēja indiāņos. Rotaļa noritēja vienā no fermera Dženksa laukiem. To viņi darīja apzināti, jo rotaļai fermera Dženksa laukā piemita īpašs brīnišķīgs satraukums, kādu nekur citur nebūtu iespējams atrast.

Fermeris Dženkss četrus zibeņpuikas neieredzēja ar to spīvo neiecietību, kādu ikviens zemes īpašnieks izjūt pret varmācīgiem iebrucējiem viņa likumīgajā īpašumā, un, tiklīdz pamanīja, vajāja tos, spēkus nežēlodams, parasti gan — bez panākumiem. Šādā veidā fermeris Dženkss, pats to nezinot, bija iemantojis svarīgu lomu puiku rotaļā. Viņš personificēja naidīgu, sevišķi bīstamu indiāņu cilti. Ja puikām dažkārt sāka apnikt parastās, spēles noteiktās indiāņu nodarbības, tad ikreiz vēl atlika rosinošais riska moments, ka jebkurā mirklī var parādīties naidīgā cilts fermera Dženksa personā, un šī apziņa piešķīra rotaļai iespējamo briesmu burvīgumu, bez kura zibeņpuikām dzīve šķita nepanesami garlaicīga. Sinī pēcpusdienā viss pagaidām noritēja diezgan vienmuļi.

Kupla kastaņa noderēja par telti. Indiāņi — Ērgļa Acs, Sarkanā Roka, Lauvas Sirds un Atrās Kājas (citiem vārdiem — Viljams, Džindžers, Duglass un Henrijs) — katrs ar kaut ko nodarbojās. Ērgļa Acs bija aizgājis nomedīt kādu zvēru vakariņām, Sarkanā Roka patlaban rāpās kokā, lai izlūkotu, vai tuvumā nav ienaidnieks, Lauvas Sirds uzmanīgi pētīja «pēdas» telts tuvumā un tikko bija konstatējis, ka nesen teltij garām gājis ziloņu bars un piedevām simtiem lauvu un tīģeru. Atrās Kājas bija aizgājis savākt sīkmalku ugunskuram, taču šis darbiņš viņam drīz vien bija apnicis, un viņš tīruma stūrī vingrinājās salto kūleņu mešanā.

Pēkšņi no Džindžera izlūkošanas punkta atskanēja brīdinājuma kliedziens:

—   Melnās Sirdis!

Un tālumā tiešām parādījās resnais fermeris Dženkss ar zili sarkano ģīmi; fermeris strauji tuvojās, un Džindžers gandrīz neiedomājamā ātrumā noslīdēja gar koka stumbru zemē.

Vienā mirklī Ērgļa Acs aizmirsa zvēru medības, Lauvas Sirds pameta «pēdu» pētīšanu, Ātrās Kājas vairs nedomāja par salto, bet visi diedza projām pāri laukam katrs savā virzienā. Bēgot no fermera Dženksa, viņi vienmēr pašķīda katrs uz savu pusi.

Fermeris Dženkss, protams, nespēja pieļaut domu, ka jel viens no ķeramajiem puikām varētu viņam izbēgt, un tie daži, liktenīgie mirkļi, ko viņš nostāvēja, prātodams, kuram bēglim sekot, parasti zibeņpuikas paglāba. Arī šoreiz viņi būtu aizmukuši sveikā, ja nebūtu uzradies Klērenss.

Klērensam bija gadījies tieši šai brīdī iet pa eeļu garām un redzēt, kā Melnās Sirdis vajā drosmīgos. Klērensu šāda izrāde varen uzjautrināja, un viņš nolēma arī pats izspēlēt mazu jociņu.

Viņš nostājās pie izejas dzīvžogā — vienīgajā vietā, pa kuru zilx*ņpuikas varēja izkļūt uz ceļa, un tos notvēra. Turpat viņš nodeva Duglasu rokās tumšsarkani pietvīkušajam fermerim Dženksam un turēja ciet Henriju, kas spārdījās un ķepurojās, kamēr fermeris Dženkss nebija licis galā ar Duglasu. Tad viņš tam izsniedza Henriju. Un pats, klāt stāvēdams, visu laiku spiedzīgi smējās.

Fermeris Dženkss bija pārāk noskrējies un aizelsies, lai gūstekņus nosukātu tik spēcīgi, kā sirds vēlējās, tomēr centās, cik spēja, un tad elsdams pūzdams aizklamzāja atpakaļ. Arī Klērenss, vēl aizvien spalgi un spiedzīgi smiedamies, aizgāja savu ceļu. Duglass un Henrijs lēnām un, protams, sāpes ciezdami, piebiedrojās Viljamam un Džindžeram zēnu parastajā satikšanās vietā — vecajā šķūnī.

—      Nu… — neizsakāmi sarūgtināts un aizvainots iesāka Duglass.

—   Jā, — Viljams nikni apstiprināja, — mēs visu redzējām. Ļoti skaidri redzējām..

—  Tā jau tik vajadzēja palaist viņu sveikā pēc tam, kad viņš iespēra Džamblam… — Henrijs drūmi piebilda.

Klusums, kas šiem vārdiem sekoja, skaidri parādīja, ka, pēc* zibeņpuiku domām, šis izlēciens bijis iespējams tikai tāpēc, ka pirmajā notikumā Viljams izrādījis galīgi nepieļaujamu žēlsirdību. Tagad, protams, arī Viljams pats jutās vainīgs.

—   Nu! — viņš drūmā bardzībā sacīja, — šoreiz mēs viņu gan tā nepalaidīsim.

—     Kā mēs viņam atriebsimies? — jautāja Henrijs, piesardzīgi apsēzdamies. — Man vislabāk būtu pa prātam nogrūst viņu no augstas klints jūrā.

—   Nesanāks, — iebilda Duglass, kas visu uztvēra ļoti tieši.

—   Te tuvumā nav nevienas augstas klints, un jūras arī nav. Man gribētos no vienas vietas sašaut viņā bultas — kā vienam kaut kādam svētajam, ko es redzēju uz bildes.

—   Muļķības! — Viljams viņus nepacietīgi pārtrauca. — Par slepkavību jūs pašus pakārtu. Bez tam jūs abi vispār nekā nevarat iesākt. Jūs viņš redzēja un tūliņ pazīs, kad atkal ieraudzīs. Atstājiet to manā un Džindžera ziņā. Mēs jūs atriebsim uz goda. Tikai ļaujiet visu darīt mums, jo jūs viņš ir ievērojis, bet mūs ne. Mēs bijām pārāk tālu, diezin cik smalki viņš mūs nevarēja sazīmēt.

—    Un ko jūs domājat darīt? — jautāja Duglass tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka viņš slāpst asiņu.

Taču Viljams bija labs taktiķis — viņš nekala plānus, iekams nebija izlūkojis ienaidnieka teritoriju.

—  Vispirms vajadzēs mazliet apskatīties, — viņš sacīja.

—   Gan mēs ar Džindžeru to nokārtosim.

*   * *

Klērensam, sēžot kopā ar iecerēto meiteni upes krastmalā, ne sapnī nerādījās, ka krūmos noslēpušies divi puikas, kas noklausās viņu sarunā. Viņš neviena cita ne redzēja, ne dzirdēja kā vien mis Holdingu, tomēr nejutās visai laimīgs, jo nu jau turpat divas nedēļas visvisādi izrādīja viņai nebeidzamu uzmanību, bet viņa lāgā nelikās to pat manām.

Tieši otrādi, izskatījās, ka viņa neglābjami garlaikojas, ik pa brītiņam pat nožāvājas un aizmirst izlikties, ka klausās Klērensā.

Klērenss, kas par sevi bija izcili augstās domās, nosprieda, ka mis Holding» gluži vienkārši ir kautra un bikla, toties baismīgi glīta.

Tāpēc, nelikdamies ne zinis par meitenes klusēšanu un vienaldzīgajām atbildēm, viņš turpināja tai visādi izpatikt, lai to savaldzinātu.

—     Vai jums būtu pa prātam rīt kopā ar mani doties izbraukumā? — viņš lūdza.

—    Nē, — mis Holdinga ļoti noteikti atbildēja. — Rīt es nebūšu mājās. Man norunāta tikšanās ar draugiem Bīetopā. Esmu tur ielūgta pusdienās. Pēc tam mēs tējas laikā brauksim uz upmalu piknikā.

—  Vai es drīkstēšu palīdzēt? — vaicāja Klērenss.

—     Ko tad jūs varētu palīdzēt? — mis Holdinga diezgan strupi atjautāja.

—     Es varētu… nomazgāt traukus, aiznest mantas un… un pārvest jūs mājās.

Viņa piekāpās.

—     Nu labi. Ja gribat, varat atbraukt.

—     Uz kurieni jābrauc un cikos?

—      Atbrauciet ap pulksten četriem, — mis Holdinga pieļāvās. — Uz upmalu pie baznīcas. Tur ir ļoti jauki. Nav tālu no ceļa, un upes krasts lielu gabalu visnotaļ apaudzis ar skaistiem kokiem.

—   Es katrā ziņā būšu, — Klērenss dedzīgi nosolījās.

Tad viņi piecēlās un sāka iet pa ceļu atpakaļ uz ciemu. Klērensa spiedzīgie smiekli bija dzirdami vēl ilgi. Nu arī Viljams un Džindžers izlīda no slēptuves un noskatījās aizejošajiem pakaļ.

—    Varu saderēt, ka viņš tagad stāsta viņai par mums, — Džindžers drūmi noteica.

—    Lai paliek. Tagad ir skaidrs, kas mums jādara, — sacīja Viljams. — Mums rīt jābūt tai piknikā un jāskatās, no kuras puses viņam tikt klāt. Nekā nevarēs līdzēt, ja arī sabojāsim viņai pikniku.

Viljama balsī skanēja dziļa nožēla. Nupat redzētā un dzirdētā mis Holdinga viņam likās ļoti simpātiska. Taču lojalitāte pret viņu bija tīrais nieks salīdzinājumā ar lojalitāti pret zibeņpuikām. Klērenss bija riebīgi aizvainojis Duglasu un Henriju, tāpēc Klērensam jāsaņem sods.

—    Lai notiek, — Džindžers sacīja, taču tūliņ visai satriekts piebilda: — Tā Bīčtopa tak ir baigi tālu no šejienes. Jūdžu jūdzēm tālu. Kā mēs tur nokļūsim?

—   Aiziesim, — Viljams nelokāmā stingrībā atbildēja.

Džindžers ievaidējās.

—      Klausies, mazlietiņ mums laikam gan jāpapūlas, kad jāatriebj Duglass un Henrijs, — Viljams apskaities noteica. »

—    Mēs iziesim agri — tikko būsim paēduši pusdienas, un es

varu saderēt, ka ap tējas laiku būsim tur, kā likts.

*   * *

Viņi tiešām devās ceļā, tikko bija paēduši pusdienas, un droši būtu nonākuši galā vēl pirms tējas laika. Bet zibeņpuikas, pat tad, kad dodas atriebēju gaitās, ir un paliek zibeņpuikas.

Viņi nespēja noturēties pretī nekam, kas pa ceļam likās izpētīšanas vērts. Un tādu gadījumu pa ceļam nekad netrūkst. Bija dīķis, kas viņus aizkavēja apmēram stundas ceturksni. Tad gadījās koks, kurā Viljams, pēc Džindžera domām, nespējot uzrāpties un kurā Viljamam tieši tāpēc vajadzēja uzrāpties, kaut arī viņš nopūlējās pilnas desmit minūtes, saplēsa žaketi un bezmaz nolauza sprandu. Pagadījās arī kāds puika, kas sāka ņirgāties par Viljama izskatu, jo tiklai) dīķa izpēte, kā kokā

rāpšanās nebija palikušas bez pēdām, un ar to ņirgu iznāca neliela izplūkšanās. Cīkstiņš ilga minūtes desmit, pēc tam Viljams, nedaudz iekaustīts, tomēr kā uzvarētājs no jauna piebiedrojās Džindžeram, un viņi devās tālāk.

—   Nez, vai drīz būsim klāt? — Džindžers minēja.

—   Kurnu — jāiet vēl tikpat, cik noiets, — Viljams atbildēja.

—  Bet ja nu mēs netiekam līdz turienei, pirms šie sanākuši, — Džindžers pesimistiski prātoja.

—   Ja tu nebūtu izniekojis laiku pie tā dīķa un vispār… — aizrādīja Viljams, pilnīgi aizmirsis pats savu līdzdalību visās izdarībās.

—    Nāvīgais! — Džindžers dusmīgi atsaucās. — Nāvīgais! Laikam es rāpos kokos un kāvos ar svešiem puikām, un… mēs taču galu galā vispār vēl nezinām, ko iesāksim, kad būsim tur tikuši.

—   Kad būsim tur, gan tad noteikti kaut kas derīgs rādīsies, — Viljams drošināja. — Nejaueīgi tikai tas, — viņš no jauna sadrūma, — ka būs grūti tur nokļūt — vēl jāiet jūdžu jūdzes…

Tanī mirklī viņi izdzirda aiz muguras motocikla tarkšķi un pagriezās.

—  Tas ir viņš! — Viljams čukstus iesaucās.

Garām drāzās Klērenss ar milzīgām motociklista brillēm uz acīm, tērpies spožā ādas jakā. Garām drāžoties, motocikls maķenīt sazvārojās un pasitās uz ceļa malu. Džindžers palēca sānis, paslīdēja un pakrita.

—   Paliec guļam un never acis vaļā! — Viljams aši nošņāca.

Džindžers paklausīgi palika nekustīgi guļam uz ceļa.

—   Hei! — Viljams uzsauca Klērensam nopakaļ.

Klērenss samazināja ātrumu un apgrieza motociklu. Viņš

ieraudzīja Džindžeru nekustīgi guļam, un sejā viņam atplaiksnīja šausmas. Lēnām viņš sāka stumt motociklu atpakaļ.

—   Es viņu zemē nenotriecu, — viņš agresīvi apgalvoja.

—  Notriecāt gan! — Viljams bargi atsaucās. — Jūs pārlaidāt pāri uz šo ceļa pusi.

Viljams atvieglots redzēja, ka Klērenss viņus nepazīst. Bija jau arī viņš tos redzējis tikai pa lielu gabalu fermera Dženksa tīrumā. Viņi abi tam bija divi nepazīstami zēni. Džindžers joprojām aizvērtām acīm gulēja ceļa putekļos.

Klērenss izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja sviedrus no pieres.

—  Es… ē… nu atceros gan, ka mazliet liku sazvārojies. Tomēr nekā nejutu. Skaidri zinu, ka nepārbraucu viņam pāri.

—   Nē, — Viljams ar zināmu nožēlu piekrita, jo ar vislabāko gribu nebūtu iespējams iestāstīt, ka Džindžera tvirtajam augumam būtu pārbraucis pāri motocikls.

—   Pāri jūs viņam nepārbraucāt, bet sazvārojoties jūs viņu aizķērāt, un viņš dabūja drausmīgu triecienu pa galvu. Viņam ir… viņam ir… — spožā iedvesmas uzliesmojumā Viljamam iešāvās galvā kādreiz dzirdēts vārds. — Viņam ir kontazija. Re, kas viņam ir. Kontazija viņam ir.

—   Neticu vis, — Klērenss aizstāvējās, bet viņa balsī nebija pārliecības, un iztrūcies viņš skatījās uz Džindžera nekustīgo augumu.

—    Re nu, viņš tak ir bezsamaņā, skaidrs, ka bezsamaņā, — Viljams apgalvoja tādā tonī, kas neatstāja ne mazāko iespēju šaubām.

—   Man gan šķiet, ka būšu viņu tikai nobiedējis, — Klērenss sacīja un pamazām atžirga. — Paraugies, viņš taču izskatās pavisam vesels.

—    Ar kontaziju trāpītie vienmēr izskatās pavisam veseli, — Viljams svarīgi noteica tādā zinātāja balsī, ka Klērensam atkal saplaka dūša. — Man… man reiz gadījās redzēt vienu ar kontaziju, ko notrieca tāds sazvārojies motocikls, un viņš vairākas minūtes nogulēja un izskatījās pavisam vesels… izskatījās ļoti vesels — tā jau ir viena no kontazijas pazīmēm… bez samaņas — taisni kā šis… un tad viņš nāca pie samaņas, piecēlās sēdus un sacīja: «Kur es atrodos?» To viņi vienmēr saka… un pēc tam viņš uzreiz sacīja, ka viņam briesmīgi sāļjot — taisni virs ausīm — tā ir tā vieta, kur vienmēr vistrakāk sāp, kad ir kontazija… un tad viņu aizveda uz mājām, un viņš visu laiku stenēja un briesmīgi vaidēja… un, kad viņš mājās kādu stundu bija nodzīvojis, visu laiku stenēdams un briesmīgi vaidēdams, viņš nomira. To, kas viņu bija notriecis zemē, ielika cietumā.

—  Tīrie nieki! — Klērenss mundri iesaucās, bet pats nemaz neizskatījās mundrs un mundri arī nejutās.

Viljams rādīja ļoti godīgu, bēdu sagrauztu ģīmi. Neviens nespētu tik pārliecinoši izskatīties pēc zēna, kas runā patiesību, kā Viljams brīžos, kad nerunāja patiesību. Bieži vien viņš tā bija apvedis ap stūri pat pieredzējušus cilvēkus. Tieši tanī mirklī, kad Klērenss centās justies tikpat mundrs, cik mundri runāja, lai atbrīvotos no Viljama nopietno vārdu un bēdu sagrauztā izskata radītā iespaida, Džindžers, paklausīdams Viljama slepus kājas spēriena mudinājumam, paslējās putekļos sēdus un ierunājās:

—   Kur es atrodos?

Viljams maigā līdzcietībā noliecās pār viņu.

—  Tu esi šeit, mīļo Džindžer, uz ceļa. — Tad viņš pēc visiem pieklājības likumiem iepazīstināja; — Šis ir tas kungs, kas ar savu motociklu tevi notrieca zemē.

Klērenss no jauna samiedza acis un atkal centās runāt mundri.

—   Esmu pārliecināts, manu zēn, ka tu jūties pavisam labi, — viņš sacīja.

Bet Džindžers sāka skaļi un dobji vaidēt, gaužām līdzīgi govs maušanai.

—     Kurā vietā tu jūti sāpes, mīļo Džindžer? — Viljams žēlsirdīgi un maigi apjautājās.

Džindžers uz mirkli pārstāja maut, lai pateiktu:

—  Taisni virs ausīm.

—   Nu, re! — Viljams iesaucās, it kā svarīgu apstiprinājumu dzirdēdams. — Tā ir kontazija! Es jau teicu, ka kontazija! Kātu jūties, mīļo Džindžer, vai domā, ka spēsi paiet?

Džindžers, kas atkal laida vaļā māvienus, vēlreiz pieklusa, lai atbildētu:

—   Nē.

Klērenss, kas jau sāka līdzināties lietuvēna nomocītam cilvēkam, pavaicāja:

—   Kur viņš dzīvo?

—  Bīčtopā, — Viljams nekautrēdamies atteica. — Pie pašas upes.

—  Tad… tad es viņu aizvedīšu uz mājām, — apmulsušais un iztrūcinātais Klērenss piedāvājās.

—   Jā, — Viljams piekrita, — vislabākais būs viņu nogādāt mājās. Dažreiz ar kontaziju nomirst traki ātri.

Par abiem viņi piecēla skaļi vaidošo Džindžeru un novietoja to uz pakaļējā sēdekļa.

—    Es braukšu viņam līdzi, vai ne, — Viljams sacīja. — Ja viņš ceļā pēkšņi nomirst, es viņu pieturēšu.

Viljamam un Džindžeram brauciens līdz Bīčtopai milzīgi patika. Tas bija nesalīdzināmi jaukāk, nekā kātot kājām. Džindžeru brauciens tā sajūsmināja, kiviņš pat aizmirsa vaidēt un saņēma no Viljama atgādinājumus dunku veidā. Bīctopā Klērenss apstādināja motociklu.

—   Kur atrodas viņa mājas? — viņš jautāja.

—   Tepat pavisam netālu, — atbildēja Viljams. — Vai tev tagad ir mazliet labāk, mīļo Džindžer? Vai domā, ka varēsi paiet?

—  Jā, — atteica Džindžers, pārtraucis vaidēt, — man liekas, ka to mazo gabaliņu varēšu.

Klērenss izskatījās atvieglots un jau sāka mazliet atgūt pašapziņu.

—   Tu pats biji vainīgs, — viņš sacīja. — Kāpēc negāji pa pareizo ceļa pusi?

Tad viņš aizbrauca uz upmalu, kur viņu gaidīja mis Holdinga un tās draugi.

Dažas minūtes vēlāk, kad viņš sēdēja krastā kopā ar pārējiem viesiem, ķircinājās un palaida spalgos, spiedzīgos smiekliņus un sniedza apkārt cepumu traukus, viņš sīko starpgadījumu jau bija pilnīgi aizmirsis.

F’agāja krietns brīdis, iekām viņš ieraudzīja Viljamu caur krūmu biežņu cieši skatāmies uz viņu un briesmīgi vaibstāmies, kas acīmredzot norādīja, ka Viljams grib viņam dot kādu zīmi. Atmiņas par notikušo atmodās no jauna, gluži kā atmiņas par murgainu sapni. Smaids viņa sejā izdzisa, un spiedzīgie smiekli aprāvās visaugstākajā falsetā.

—    Es… es papildināšu kūciņu krājumus, — viņš sacīja un aizgāja pie uzkodu groza krūmu malā, kur bija parēgojusies Viljama seja.

Izlikdamies, ka noņemas ar uzkodām, viņš asi čukstus nosvelpa:

—   Nu?

No krūmiem, kuros kautri bija pazudusi Viljama seja, par atbildi atskanēja tāds pats aizsmacis čuksts:

—   Kontazija gan. Viņš ir baigi slims.

—    Es tur nekā nevaru līdzēt, — Klērenss uztraukts svepstēja, — viņš stāvēja tieši ceļā. Es nekā nevaru līdzēt.

—    Nē, — atteica Viljams, — nē, es zinu, ka nevarat. Bet tagad viņam vajagot ļoti barojošu ēdienu, un viņa mātei mājās nekā nav, viņi, re, ir ļoti trūcīgi, briesmīgi trūcīgi. Ja jūs man tagad iedotu kādas kūciņas, es tās aiznestu viņam. Ārsts teica, lai tik ēdot labi treknu — viņam droši vien garšotu tās ar krējumu virsū…

—   Labi, — nosvepstēja Klērenss. — Es… es tūliņ tev dažas iedošu. Tikai — vācies prom!

—   Ja jūs šite pat apsēstos un saliktu tās sev aiz muguras, tad es tās viegli varētu paņemt.

—    Labi, labi, — Klērenss klusu nošņācās, baidīdamies, ka viņa sarunu biedru krūmos kiids var ieraudzīt vai izdzirdēt tā diezgan paskaļos čukstus. Nejauki apskaities, viņš apsēdās līdzās lielajam grozam, kas bija stipri patālu no mis Holdingas, un sāka sarunāties ar tuvumā sēdošu sarkanmatainu meiteni. Runādamies viņš visu laiku stūma kūciņas krūmos. Viņš runāja uztraukts un daudz, lai kaut kā novērstu uzmanību no savām izdarībām, un brīdi pa brīdim slaucīja pieri violetā zīda mutautā.

Visādi murgi viņam mūžā bija rādījušies, tomēr neviens tik nejēdzīgs kā šis.

Pa to laiku viņam aiz muguras patālāk krūmos sēdēja Viljams un Džindžers un mielojās kā svētkos.

— Cik dīvaini, — viņi dzirdēja sakām mis Holdingu, — nesaprotu, kas noticis ar glazētajām kūciņām.

—   Cik dīvaini, — viņi dzirdēja sakām mis Holdingu,

—     nesaprotu, kas noticis ar glazētajām kūciņām. Mēs sapirkāmies kaudzēm, bet es vairs neredzu nevienas.

. — Dīvaini gan, — piekrita arī sarkanmatainā meitene.

—   Nu, nekas, ēdīsim cepumus.

Klērenss atkal atsāka sarunu ar sarkanmataino meiteni. Jau mazliet atjēdzies no izbīļa un atguvis spēju runāt cik necik saprātīgi, viņš piepeši sajuta dunku mugurā.

—    Viņš noēda visu, ko jūs iedevāt, — šņākuļoja Viljama balss, — un dakteris teica, ka viņam vēl jā iestiprinās. Tā kontazija iet plašumā.

—    Nav brīnums, ja viņš nokopis visu, ko tev iedevu, — Klērenss sarūgtināts atteica.

—  Kad kontazija, tad jāēd vienā ēšanā. Tā ir vienīgā izredze, kā izglābt dzīvību — jāēd un jāēd. Vai iedosiet to cepumu turziņu, ko aiznest viņam?

—   Nē.

—   Kad ne — ne, es palūgšu mis Holdingai. Ja izstāstīšu, kā jūs viņu notriecāt zemē, viņa noteikti kaut ko iedos.

Klērenss aši pagrāba cepumu turzu un iestūma to krūmā.

Klērenss aši pagrāba cepumu turzu un iestūma to krūmā.

—     Žēlīgā debess! — iesaucās mis Holdinga, pēc maza brītiņa pārlaizdama skatienu piknika viesiem, — cepumu arī vairs nav.

—    Viss pazūd no mistera Bergsona stūra… — ieteicās visjaunākā viešņa, gadus trīspadsmit vecs skuķēns. — Es redzēju, ka viss ēdamais vēl nupat bija viņam blakus, un nu vairs nav nekā.

Visi pagriezās un skatījās uz Klērensu, kas pietvīka līdz matu galiem.

—             Nu jā… — viņš beidzot itin izmisis sāka taisnoties.

—   Man… es nobraucu tālu ceļu. Tas uzdzen ēstgribu.

—   Viņš taču laikam apēdis veselu mārciņu cepumu un vēl divus dučus kūciņu, — aukstasinīgi konstatēja skuķēns.

—    Kuš, kuš, mīļumiņ, — māte viņu norāja; valodas atkal ievirzījās vispārējās sliedēs, bet Klērensam neviļus uzmācās sajūta, ka sabiedrība sāk no viņa vairīties. Un noskaņojums vēl lāgā nebija paguvis normalizēties, kad sāpīga dunka mugurā no jauna pieteica Viljama griezīgo čukstu:

—   Es tikko atkal biju pie viņa, un…

—   Vairāk es tev nekā nedošu.

—   Nē, nē. Viņam nekā nevajag. Viņš ir pārāk vārgs un nevar ēst. Tā kontazija ir pavisam briesmīga. Tur visi kā bez prāta. Viņa tēvs aizsūtīja pēc policista.

-Ko?

—   Lai policists visu pieraksta — kā jūs viņu notriecāt zemē un, ja viņš nomirs, jums būšot jāiet cietumā.

Sarkanmatainā meitene pagriezās pret Klērensu.

—   Vai jūs man ko teicāt, mister Bergson? — viņa pieklājīgi apvaicājās.

Klērenss atkal izvilka no kabatas violeto mutautu un noslaucīja pieri.

—  M…jā, — viņš stostīdamies atteica, — es tikai ieminējos — ē… cik skaists skats paveras no šejienes.

—     Vai jums tā šķiet? — sarkanmatainā meitene dzedri jautāja (viņa gluži vienkārši nespēja aptvert, ka šis cilvēks nupat notiesājis divus dučus glazēto kūciņu un veselu mārciņu cepumu). — Man liekas, ka skats ir ļoti parasts.

Viljams un Džindžers bija izlīduši no krūmiem. Līdz nelabumam pieēdušies kūciņas, viņi laiskā tīksmē devās pa ceļu uz to pusi, kur tālumā stāvēja kārtībnieks un regulēja retos braucējus, kas iegriezās no sānceļa. Zēni vēl nebija galā ar Klērensu. Zibeņpuikām pusdarīti darbi nebija pa prātam. Pa ceļam viņi pagāja garām alus krodziņam, pie kura ieejas uz sola kvernēja milzīga auguma vīrišķis šķielējošām acīm un nesamērīgi garām rokām, turklāt viņš smaidīja, un pa gabalu viņa muļķīgais smaids izskatījās diezgan mežonīgs. Garām ejot, Viljams un Džindžers ar interesi viņu aplūkoja, taču tūliņ atkal aizmirsa un devās taisnā eeļā pie policista.

Viljams izskatījās lēnprātīgs un šķīsts kā jēriņš.

—   Piedodiet, ser, — viņš sacīja. — Tur lejā krastmalā ir viens kungs, kam aptīrītas kabatas. Viņš palūdza, lai es sameklēju policistu.

Policists izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

—     Kas ir šis kungs? — viņš ieinteresēts apvaicājās, acīm redzami priecādamies par pārmaiņu. Pēdējās stundas laikā pa ceļu bija aizbraucis viens vienīgs pajūgs.

—    Viņš ir upes krastā kopā ar draugiem, — Viljams pieklājīgi paskaidroja. — Mugurā viņam ir ādas jaka.

Tad abi zēni klusiņām nozuda. Policists, piezīmju grāmatiņu joprojām rokā turēdams, devās uz upmalu.

Klērenss pašreiz sāka atkal iejusties. Viņš plātījās ar savu motociklu.

—   Sešdesmit jūdžu stundā man ir tīrais nieks, — viņš sacīja. — Labam braucējam sešdesmit jūdžu stundā nav bīstams ātrums.

—     Laikam no tā jums tas lielais izsalkums, — noteica visjaunākā piknika viešņa, it kā nupat būtu atrisinājusi problēmu, kas viņu visu laiku bija nodarbinājusi.

—   Kuš, kuš, mīļumiņ, — māte viņu norāja, un gaisotne atkal nedaudz sabiezēja.

—   Ar kādu ātrumu jūs šodien braucāt šurp, mister Bergson? — jautāja visjaunākās viešņas māte, juzdama pienākumu uzlalx)t noskaņojumu.

Atcerēdamies, kādā tempā bija drāzies šurp, Klērenss mazliet pieklusa.

—   Ak… kā kuro brīdi, — viņš visai izklaidīgi atteica.

Ko tas mazais nelietis nupat sacīja? Lai policists visu pierakstot? Cik drausmīga doma! Viņš atkal izvilka no kabatas violeto zīda mutautu un slaucīja pieri. Violetais zīda mutauts jau bija kļuvis mikls. Un tad — viņam acis gandrīz izlēca no pieres — taisnā ceļā pie sēdētājiem patiesi nāca policists ar piezīmju grāmatiņu rokā, droši vien no slimības gultas, kurā gulēja puisēns, ko viņš bija notriecis zemē.

Klērenss nekavējās pārdomās. Pietrūcies kājās, viņš laida projām, ka papēži vien nozibēja. Arī policists nekavējās pārdomās. Ieraudzījis cilvēku bēgam, viņš aiz tīrā ieraduma metās bēglim pakaļ. Klērenss diedza pa ceļu, kas veda gar upmalu, viņam pa pēdām rikšoja tuklais policists.

—    Nu, jā… — sprieda piknikotāji, tādā veidā ļoti nenoteikti paužot savas izjūtas.

Klērenss diedza pa ceļu, kas veda gar upmalu, vituim pa pēdām rikšoja tuklais policists.

—   Man viņš visu pēcpusdienu likās kā cilvēks, kam kaut kas aiz ādiis, — bez kāda īpaša pamala deklarēja sarkanmatainā meitene.

—    Bet kā viņš var tik ātri paskriet, kad nupat apēdis divus dučus glazēto kūciņu un veselu mārciņu cepumu? — dziļā apbrīnā teica visjaunākā piknika viešņa. — Es gan nevarētu.

—   Kuš, kuš, mīļumiņ, — māte izklaidīgi aizrādīja.

—    Sārita avīzē bija rakstīts kaut kas par kādu slepkavību, — atkal ierunājās sarkanmatainā meitene. — Es nejustos pārsteigta, ja to būtu izdarījis viņš.

—   Nebūs vis, — kāds pretojās.

—   Bet kāpēc tad, kad policists nāca šurp, viņš tā laida ļekas vaļā? Ziniet, vairumu slepkavību, par kurām raksta avīzēs, izdara pavisam vienkārši cilvēki, kuru dzīvē nav nekā neparasta. Viņam jābūt vienam no tādiem. Jādomā, ka nu viņš jau noķerts. Viņu, protams, pakārs.

—    Vismaz krietni pieēsties viņš pirms tam ir dabūjis, — sprieda visjaunākā viešņa.

—   Kuš, kuš, mīļumiņ, — māte viņu norāja. — Nav jau, protams, jābūt tieši slepkavībai. Varbūt viņš tikai aplaupījis banku vai viltojis kādu testamentu, vai nodarījis ko citu tamlīdzīgu.

—   Man vienmēr ir gribējies iepazīties ar īstu noziedznieku, — paziņoja sarkanmatainā meitene un tīksmīgi nopūtās, — visu pēcpusdienu viņš man likās tāds jancīgs. Uz krūmu pusi aizgriezies, viņš visu laiku kaut ko savā nodabā purpināja un vispār uzvedās diezgan ķēmīgi.

—    Ceru, jūs neņemsiet ļaunā, mums ar meitiņu pienācis laiks doties uz mājām, — aizbildinājās visjaunākās viešņas māte. — Negribas arī tikt iejauktai tādās padarīšanās — par liecinieci tiesā, vai, un neviens jau arī nezina, kam slepkava nākamajam ķersies pie dzīvības. Stāsta, ka viņiem slepkavošanas kāre pastāvīgi augot augumā. Ja viņš būs pieveicis policistu — un noziedzniekiem piemītot deviņu vīru spēks jeb vai tas teikts par trakajiem? — tad viņš var atgriezties šurp un meklēt jaunu upuri. Slepkavošana viņam droši vien ir mānija — tā, ziniet, mēdzot uznākt lēkmēm.

Viņa savāca skuķēnu un aizgāja.

—     Man arī šķiet, ka jāatvadās, — sacīja sarkanmatainā meitene. — Nav nekāda prieka bez vajadzības riskēt. Vai tad mazums avīzēs rakstīts par tādām lietām. Es jau pirmajā mirklī, uz viņu paskatījusies, redzēju, ka viņš nav normāls.

Pamazām cits pēc cita arī pārējie viesi sekoja viņas piemēram, un kad Klērenss pēdīgi elsdams pūzdams atgriezās krastmalā, tur bija vairs tikai mis Holdinga un viņai visapkārt dzīru paliekas. Pareizāk sakot, krastmalā mis Holdinga viena pati bija tikai šķietami, jo Viljams un Džindžers bija atgriezušies krūmu lapotnes aizsegā un ar interesi vēroja, kā notikumi risināsies tālāk.

—   Nu, — jautāja mis Holdinga, kad Klērenss, abām rokām sānus sakampis, aizelsies atkrita upmalā viņai blakus. — Kas te galu galā notiek?

—  Pārpratums, — noelsās Klērenss. — Policists bija dzirdējis… ka vienam… aptīrītas kabatas… viņš domājis… tas noticis man…

—   Bet kāda nelabā pēc jūs metāties l)ēgt? — mis Holdinga brīnījās.

—   Es… es nezinu, — Klērenss elsa.

—    Reiz, man nāk prātā, es lasīju par vienu cilvēku, kas izdarījās tāpat, — stāstīja mis Holdinga, — viņš bija sapnī redzējis policistu, kas viņu vajājis, un nākamajā dienā deva kājām ziņu, tikko ieraudzīja pirmo policistu.

—    Kā tad! — Klērenss atsaucās, ar sajūsmu pieņemdams šādu skaidrojumu, — akurāt tā notika ar mani. Viņnakt mani mocīja baismīgs sapnis par vienu policistu, un, tiklīdz ieraudzīju šito nākam uz manu pusi… man likās… ka no jauna redzu baigo sapni, un drāzos projām. Asociāciju spēks!

Mis Holdinga pasmējās.

—  Labi, labi. Man šķiet, ka izdosies izspiest no tējkannas vēl tasīti jūsu atspirdzināšanai, un bez tam atlikusi arī laba tiesa plātsmaizes, lai gan glazētās kūciņas tik noslēpumaini izgaisa…

*   * *

Klērenss atlaidās pret kraujo krastu, smēķēja cigaretes, dzēra tēju un ēda plātsmaizi. Tad, iestiprinājies un atguvis mundrumu, sāka no jauna runāt. Sāka runāt, protams, par sevi.

Viņš ņēmās stāstīt mis Holdingai par pagājušām dienām, par to, kādus cēlus un varonīgus darbus paveicis un cik cildens cilvēks viņš vispār ir. Mis Holdinga pret viņu izturējās laipni. Pat rosināja viņu uz stāstīšanu. Slepenajiem klausītājiem sašļuka dūša. Neba tā viņi bija iecerējuši savas atriebības noslēgumu — ar jauku patērzēšanu. Tā vien likās, ka vienīgais, ko viņi paveikuši, ir bijis novākt Klērensam visus šķēršļus ceļā uz mis Holdingas labvēlību.

Un pārlieku skaidri bija redzams, ka Klērenss pilnīgi un galīgi aizmirsis savu upuri, kurš (jāpieņem) pašreiz kontuzēts gulēja agonijā. Sāda doma abus zēnus morāli šausmināja. Viņi pagriezās viens pret otru un saskatījās — Džindžers ar nopietnu, paļāvīgu vaigu, kas apliecināja viņa pārliecību, ka barvedis izgudros kaut ko derīgu, Viljams ar drūmi sarauktu pieri, kas nozīmēja, ka viņš iegrimis dziļās pārdomās. Tad pēkšņi drūmais skatiens izgaisa, un viņa vasarraibumainajā sejā atspīdēja iedvesmas gaišums.

—   Es noiešu līdz upmalai un izskalošu tases, — sacīja mis Holdinga. — Nē, necelieties. Es labāk izdarīšu to pati. Savus piknika traukus es nekad neļauju mazgāt citiem, neviens to nevar izdarīt man pa prātam.

Klērenss ar lielāko prieku palika sēžam saulītē, kamēr mis Holdinga nokāpa lejā pie upes. Tad — tieši tai mirklī, kad Klērensa domas cerīgi vijās ap glīto meiteni, ko viņš jau iedomājās savaldzinājis, pēkšņi krūmos atkal pazilx"ja drausmīgā zeņķa ģīmis, turklāt nejauki vaikstījās. Smaids Klērensa sejā apdzisa.

—    Vācies prom! — viņš nošņācās un pastiepa roku, lai atstumtu Viljama galvu atpakaļ krūmā.

—   Es tikko nāku no viņa, — Viljams čukstēja. — Viņam ir daudz, daudz sliktāk.

—  Tā nav mana vaina, — Klērenss atsvepstēja.

—   Zinu, ka nav, — Viljams līdzjūtīgi piekrita. — Es viņiem visu laiku saku, ka īstenībā tā nebija jūsu vaina un ka jūs viņam neuzbraucāt tīšām, bet viņi nemaz negrib manī klausīties. Viņa tēvs jūs jau meklē. Viņš izskatās briesmīgs — šķielē vis, un viņam ir baigi garas rokas. Viņš solās nožņaugt jūs pats ar savām rokām.

Klērenss nobāla, taču šai mirklī mis Holdinga atgriezās no ūdensmalas, un Klērenss, juzdamies atvieglots par Viljama pazušanu, atkal sāka pūlēties pakavēt viņai laiku. Viņš stāstīja par tām dienām, kad bija guvis vēsturiskas uzvaras kriketā, vēl pamatskolā mācīdamies, tomēr, kaut arī viņa šķita ieinteresēta, nespēja piešķirt stāstījumam īsto noskaņu. Šķielē, un baigi garas rokas…

Pa tc&gt; laiku Viljams un Džindžers klusītēm slīdēja projām no krūmāja. Ne velti zibeņpuikas gandrīz ik dienu spēlēja indiāņos. Pat sīkākais zariņš nenokrakšķēja, kad viņi lavījās projām.

Tikuši uz lielceļa, viņi piesardzīgi palūkojās uz abām pusēm, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav redzams policists (kas droši vien brēc pēc viņu asinīm). Par laimi, policista tuvumā nebija un, par vēl lielāku laimi, šķielacis joprojām sēdēja, kā sēdējis krodziņa priekšā uz sola, ar neganto smaida viepli sejā un skatījās uz ceļu. Zēni vēlreiz paraudzījās sēdētāja vientiesīgajā vaigā un gāja tam klāt.

—            Vai jūs, ser, — Viljams ļoti pieklājīgi viņu uzrunāja,

—   būtu ar mieru iebaudīt kādu gabaliņu plātsmaizes?

Vīrietis paskatījās gan uz viņu, gan uz Džindžeru un labpatikā pasmaidīja.

—  Man nekas nebūtu pretī, — viņš itin apmierināts piekrita.

—    Nu tad redziet, — Viljams turpināja, — tur upmalā viņā pusē krūmiem viens kungs ar dāmu bija apmetušies piknikā, un tas kungs sacīja, lai mēs sameklējot un atsūtot kādu, kas nenoniecinātu pārpalikušo barību.

Vīrs lēnām pieslējās kājās.

—    Labs ir, man nekas nav pretī, — viņš vēlreiz noteica un sāka čāpot uz upmalu.

Klērenss bija beidzis stāstu par to, kā, vēl pamatskolā iedams, jau iegājis skolas kriketa vēsturē, un tagad dižojās, kā, ģimnāzists būdams, iedūris skolotāja krēslā vaļēju saspraužamo adatu.

Mis Holdinga izlikās visai ieinteresēta. Šķita, ka viss noris brīnišķīgi. Klērensa noskaņojums uzlabojās ar katru mirkli. Viņš vairs neticēja, ka ir zēnu nopietni ievainojis un ka tā tēvs iznācis viņu meklēt. «Šķielaois ar baigi garām rokām» — smieklīga izdoma. Viņš pat nebrīnītos, ja tas sīkais nelietēns to visu būt sagudrojis.

Un tad viņš aprāvās pusvārdā. Acis viņam izvalbījās, un mute atkrita pusviru. Pa krastu tieši šurp slāja šķielacis tēvainis garām rokām un mežonīga smaida vieplī izvaikstītu ģīmi. Tātad taisnība gan. Tā puikas tēvs nāca tiešā ceļā šurp apgriezt viņam sprandu.

Izgrūdis šausmu bļāvienu — tik skaļu un spalgu kā fabrikas sirēna, Klērenss pietrūkās kājās, varenā lēcienā pāršāvās pāri krūmiem un aizdrāza pa ceļu. Viņš apstājās tikai mājās.

Šķielaeis un mis Holdinga stāvēja krastmalā un noskatījās viņam pakaļ. Tad šķielaeis pagriezās un, vienlaikus ietverdams skatienā gan mis Holdingu, gan krūmāju, ar zināmu interesi, tomēr rāmā garā ieteicās:

—   Diēzi, vai šim kāds iedzēla, vai?

&gt;,

—   Nesaprotu, kas viņam notika, — sacīja mis Holdinga.

—   Lai jau skrien, — noteica šķielaeis, nemaz netīkodams atrisināt Klērensa bēgšanas noslēpumu. — šeku, šie man sacīja, lai es nākot šurp, te man iedošot kādu pīrāgu vai ko.

—    Ņemiet visu, kas atlicis, — sacīja mis Holdinga, — bet kas jums to teica?

Viena no tēvaiņa šķielējošām acīm bija pamanījusi kustību tuvējā krūmā. Viņš paliecās uz priekšu un aiz apkakles izvilka Viljamu no krūma.

—  šiten tas te rakaris, — viņš sacīja.

*   * *

Šķielacis, saņēmis solīto, bija aizgājis.

Viljams un Džindžers sēdēja katrs savā pusē mis Holdingai.

—   Cik žēl, ka mēs viņam atdevām visu plātsmaizes pārpalikumu, — raizējās mis Holdinga. — Jums arī būtu kāda šķēle noderējusi.

—    Nē, paldies, — Viljams pieklājīgi pateicās un piebilda dziļi patiesus vārdus: — Mums… mums jau tāpat tika diezgan.

Mis Holdingas acīs uzplaiksnīja atskārsme.

—  Cik ilgi jūs notupējāt tanīs krūmos? — viņa jautāja.

—    Labu brīdi, — Viljams atzinās, — bet ne visu laiku no vietas.

—   Vai tikai jums nav kāds sakars ar diviem dučiem nozudušo glazēto kūciņu un to cepumu mārciņu? — mis Holdinga sāka pratināt.

Viljama seja starot staroja atklātībā un godīgumā.

—   Nūjā, — viņš neliedzās, — misters Bergsons laipnā kārtā mums piešķīra ko uzkost.

—    Kā būtu, ja jūs man visu pamatīgi izstāstītu? — mis Holdinga vaicāja. Un viņi izstāstīja.

Kad stāsts bija galā, viņa norausa smieklu asaras un teica:

—   Neiedomājami brīnišķīgi, tomēr vislabākais ir tas, ka šie notikumi viņu piespiedīs beidzot braukt projām.

Un tiešām piespieda.

Viljamam ar Džindžeru iznāca jauks mājupbrauciens mis Holdingas mazajā divvietīgajā mašīniņā, un pirmais cilvēks, ko viņi ciemā sastapa, bija misis Holdinga.

—   Kas noticis Klērensam? — viņa jautāja.

—   Kas tad viņam noticis? — mis Holdinga atjautāja.

—    Viņš atgriezās mājās ļoti dīvainā noskaņojumā, turklāt kājām, — misis Holdinga stāstīja. — Teica, ka visu ceļu esot skrējis. Viņš aizbrauca ar pirmo vilcienu, kas gadījās, un lūdza, lai mantas viņam nosūtot pakaļ. Un vēl piekodināja, lai mēs nevienam pašam nedodot viņa adresi.

—            Es ļoti priecājos, — dziļā nopietnībā sacīja mis Holdinga,

—  jo man bija apnicis viņu pat muļķot.

—     Bet kas tad īstenībā ir noticis? — viņas māte nelikās mierā.

—   Viņš piepeši, ne no šā, ne no tā, pielēca kājās un aizdrāzās, vai tā nebija, zēni? Man šķiet, ka viņam laikam reizēm uznāk tādas krampjainas neprāta lēkmes. Sic abi zēni man šodien bija lieli palīgi, māt. Ejam, puikas, sameklēsim vietu, kur varētu uzēst saldējumu.

Viljams vilcinājās.

—   Vispirms mums gan vajadzēs pateikt Duglasam un Henrijam, ka esam viņus atriebuši, — viņš sacīja.

—    Labi, — piekrita mis Holdinga. — Aizejiet un atvediet viņus šurp, un pec tam visi aiziesim kaut kur pameklēt saldējumu.

Tai vakarā Viljams svētlaimīgi atzina, ka šī bijusi viena no pārākajām atriebēm viņa mūžā.

Reklāmas spēks

Nesen Malarda firma bija atvērusi ciemā jaunu saldumu veikalu. Viljamam un viņa draugiem tas kļuva par nedēļas sensāciju. Jaunajā veikalā, proti, viss bija par puspensu lētāk nekā pie mistera Mosa.

Zibeņpuiku finansēs tas sacēla īstu revolūciju. Zibeņpuikas, kā zināms, bija ļoti slepena organizācija, kas sastāvēja no Viljama un trim viņa draugiem — Džindžera, Duglasa un Henrija. Viljama spocīgais suns — neizdibināmais jauktenis Džambls bija tās talismans.

Zibņpuikas tūliņ nolēma kļūt par pircējiem Malarda veikalā un devās turp pirmajā sestdienā pēc veikala atvēršanas. Viljams tur notērēja visus savus trīs pensus atsevišķos pirkumos — katru par puspeniju. Viņš stingri pastāvēja tieši uz šādiem pirkumiem puspenija vērtībā, apgalvodams, ka misters Moss viņam vienmēr pārdod saldumus par puspensīti. Beigu beigās jaunā sarkanmatainā pārdevēja piekāpās. Viņa gan piekāpās ļoti negribīgi, neslēpdama nicināšanu. Viņa nemaz nepainteresējās par Viljama izvēli. Garlaikoti nicinošā tonī viņa palūdza Viljamu neapgramstīt preces ar pirkstiem. Iesaiņodama pirkumus, viņa visu laiku bubināja: «skaidra papīra un laika izniekošana, vairāk nekas»… «tāda ērmošanās nav ne redzēta, ne dzirdēta»… «ir nu gan pircēji»…

Viljams izgāja no veikala un sabāza piecas sīkās turziņas jau tā pār mēru piestūķētajās kabatās, sesto paturēdams tūlītējam patēriņam.

—    Es nudien nezinu, — viņš, tuvāk neko nepaskaidrojot, ieteieās Džindžeram un Henrijam — Duglass pašreiz bija kaut kur izbraucis, — nudien, nezinu, vai es šinī bodē vēl kādreiz iegriezīšos. Vai gribi lielo ledeni? Man nepatika, kā viņa uz mani skatījās un kā ar mani runāja… un man tā vien liekas, ka nākamsestdien es pie Malarda vairs neiešu.

—     Bet tur ir lētāk, — iebilda Džindžers, izvilkdams no kabatas savu pirkumu. — Gribi anīsa spilventiņu? Un, pēc manas saprašanas, veikalā svarīgi ir tikai tas, ka ir Lētāk.

—  Nezinu vis, — Viljams šaubīdamies sacīja. — Vairāk nekā neteikšu, tikai to, ka nezina, vai lētums ir vissvarīgākais.

—   Bet kas tad cits varētu būt tas svarīgais? Nu pasaki, kas tad cits? — sarunā iesaistījās Henrijs, kraukšķinādams mutē vienlaikus lielo ledeni un anīsa spilventiņu. — Gribi bumbierlāsīti? Pasaki man, kas vēl veikalā ir svarīgs, izņemot Lētu preci?

Viljams, juzdams, ka sabiedriskā doma vēršas pret viņu, iebāza mutē vēl vienu lielo ledeni un dusmīgi sāka to zelēt.

—   Kas tur tik daudz ko runāt, — viņš l)eidzot sacīja. — Bet tu tikai penterē un pentcrē… — Tad viņam pēkšņi iešāvās prātāderfgs arguments, un viņš to tūliņ izspēlēja kā trumpi. — Nu, piemēram, iedomājies kādu slepkavu — ko tādā gadījumā līdzētu lētums?… Iedomājies: kāds, kam pieder veikals, ir slepkava… nu, un tanī veikalā viss ir lēts. Vai tad ar tu teiksi, ka tā tik ir labi, ko?

Nicīgi un zobgalīgi iesmiedamies, Viljams iebāza mutē pēdējo lielo ledeni, aizmeta papīru un izvilka no kabatas riekstu krējumkonfekti.

—    Ko tad šī ir noslepkavojusi? — Džindžers strīdīgi iejautājās. — Tāpēc vien, ka viņa negrib tev pārdot konfektes puspenija vērtē, tu staigā apkārt, stāstīdams, ka viņa kādu noslepkavojusi… Nu — ko tad viņa noslepkavojusi? Nedrīkst taru staigāt pa pasauli, saukāt cilvēkus par slepkavām, ja nevar pierādīt, ko viņi noslepkavojuši. Dabū zināt, ko viņa noslepkavojusi, un runā tad.

Viljams pagaidām bija pārāk nodarbināts ar savu riekstaino krējumkonfekti.

Sarkanmatainā pārdevēja to bija ietinusi pārāk mazā papīriņā, un nu Viljama kabatā tas pats bija pazudis un konfekte saķepusi ar ķites piciņu, ko viņam iepriekšējā dienā no drauga

sirds bija iedāvinājis laipns logu stiklotājs. Sī ķites piciņa pašreiz bija Viljama acuraugs. Maigiem pirkstiem viņš to atlobīja no riekstenes un vērīgi pārbaudīja, vai tā nav cietusi. Notīrījis viņš to atkal noglabāja kabatā, bet konfekti iebāza mutē. Pēc tam atgriezās vēlreiz pie sava argumenta.

—    Kā tad es varu dabūt zināt, ko viņa noslepkavojusi, ja tie noslepkavotie ir beigti? Briesmīgi gudri to prasīt, vai ne? Ja viņa tos noslepkavojusi, tad ir arī aprakusi. Vai tu domā, ka tie, kas kādus noslepkavo, atstāj tos guļam, lai citi nāk un skatās, ka tie šos noslepkavojuši? Ir nu gan tev plāns prātiņš. Vairāk man nav ko teikt. Par slepkavām tu nu gan nekā nejēdz. Ko tu ņemies runāt par slepkavām, ja nekā par viņiem nejēdz?

Džindžers sāka mulst. Viljama argumenti viņu bieži vien apmulsināja. Arī tagad viņš gandrīz jau noslieeās domāt, ka varbūt Viljamam tomēr taisnība un viņa tiešām ir kādu noslepkavojusi.

•

Sinī brīdī pavērsienu sarunā izdarīja Džambls. Džamblam ļoti garšoja krējumkonfektes ar riekstiem, un viņš bija saodis gaisā brīnišķīgo smaržu. Pieskrējis viņš tūdaļ apsēdās lūdzēja pozā, tomēr šai ziņā zibeņpuiku talismanam laime uzsmaidīja reti. Kā par nelaimi, viņš bija nosēdies pašā grāvmalā, un Viljams nespēja noturēties, viņu nepagrūdis.

Džambls izrausās no grāvja dibena, izpurināja ūdeni no kažoka un priecīgi luncināja asti. Džambls saprata jokus. Viljams pa to laiku savu krējumkonfekti bija apēdis. Henrijs pameta Džamblam anīsa spilventiņu, ko suņuks gan aplaizīja un pavalstīja ar ķepu, bet neapēda. Henrijs konfekti pacēla un rūpīgi noglabāja kabatā pie pārējām. Tad Viljams aizlidināja

Džamblam kociņu, un saruna par sarkanmatainās pārdevējas tikumiem bija izbeigta.

*   * *

Ceļa līkumā zēni pamanīja Džoanu Krū. Lai arī Džoana bija pūkaina, cirtaina un varen glīti saģērbta, viņai neiedomājami patika Viljama nekārtība un nevīžība.

—   Hallo! — sacīja Džoana.

—   Hallo! — atsaucās zibeņpuikas.

—  Vai jūs jau bijāt pie Malarda? — Džoana jautāja.

—   Mhmm, — puikas atbildēja.

—  Tur viss par puspeniju lētāk nekā pie Mosa.

—   Ir gan, — apstiprināja Džindžers. — Bet Viljams saka, ka viņa esot slepkava.

—  Tā es nemaz neteicu! — Viljams dusmīgi iesaucās. — Tu laikam nesaproti angliski. Tīrā nelaime ar tevi. Es teicu…

Redzēdams, ka ir galīgi aizmirsis, kā strīds vispār bija izcēlies, viņš aši mainīja tematu.

—   Ko tu tagad domā darīt?

—  Vienalga, ko sadomāsim, — Džoana paklausīgi atteica.

—   Vai gribi kokosrieksta lauzumu? — jautāja Džindžers.

—   Vai bumbierlāsīti? — piedāvāja Henrijs.

Džoana paņēma visu, ko viņai piedāvāja, un arī pati izvilka no kabatas turziņu.

—   Paņemiet kādu lakrieīti, — meitene ieteica.

Priecīgi sūkādami un grauzdami saldumus, visi devās pa ceļu tālāk, šad tad apstādamies, lai izmestu Džamblam kociņu. Džambls nodemonstrēja arī savu «numuru». Džambla numurs bija iešana uz pakaļkājām starp Viljamu un Džindžeru; katrs zēns turēja rokā vienu viņa ķepu. Parasti Džamblam šis «numurs» riebās un viņš prata no tā izvairīties. Izdzirdis vārdu «numurs», viņš parasti aizlidoja kā no loka izšauta bulta, bet šoreiz viņš cerēja, ka varbūt

Viljamam tomēr vēl kaut kur noslēpta kāda krējumkonfekte, un kājām ziņu nedeva. Pēdīgi Džoana suņuku nomutēja uz degungala un atpestīja no «numura». Aiz priekiem par atgūto brīvību Džambls sāka ķerstīt pats savu asti, padīdījās ar zemē atrastu kociņu un beidzot aizdiedza projām pa ceļu.

—   Vai gribi zemesriekstu? — Viljams piedāvāja.

Par visiem viņi notiesāja Viljama pēdējās turziņas saturu.

—            Man viens puika reiz sacīja, — Henrijs svinīgi ierunājās,

—  ka tiem, kas ēd zemesriekstus, izaugot ķeburains koks no mutes.

—    Nedomāju vis, ka jau no pāris riekstiem kas tāds var izaugt, — prātoja Džindžers, apēzdams savējo.

—   Būtu diezgan interesanti staigāt apkārt ar tādu no mutes izaugušu koku, — sacīja Viljams. — Ar to varētu vicināt uz visām pusēm.

—   Bet padomā, cik nāvīgi sāpēs, kad tas koks laidīs saknes tev vēderā, — nobažījies brīdināja Henrijs.

Džoana atdeva savu riekstiņu Viljamam atpakaļ.

—     Es… es labāk neēdīšu, paldies, Viljam, — viņa sacīja.

—     Kā gribi, — Viljams filozofa mierā atteica, pārkoda riekstu un apēda. — Es nebaidos tos ēst. Lai jau tāds koks laiž man vēderā saknes, ja var.

Viņi tuvojās mazam, vecmodīgam konfekšu veikaliņam. Tā durvīs stāvēja veikalnieks rūtainās biksēs, bez žaketes, baltu priekšautu aizsējies. Parasti misters Moss smaidīja kā saulīte.

v *

Šodien viņš izskatījās nomākts. Bērni jutās tādi kā vainīgi.

—     Nu, — viņš tos uzrunāja, — vai nākat notērēt savu sestdienas kabatnaudiņu?

—   E… nē, — Viljams atbildēja.

—   Mēs to jau notērējām, — sacīja Džindžers.

—   Pie Malarda, — papildināja Henrijs.

—  Tur ir par puspensu lētāk, — piebilda Džoana.

—     Nu kad tā, tad tā, — misters Moss sacīja. — Es jūs nevainoju. Saprotiet, es jūs nemaz nevainoju. Jūs darāt pareizi, ja ejat uz turieni, kur ir par puspensu lētāk. Es tikai saku, ka viņi nav godīgi pret mani. Malards — tā ir liela sabiedrība, es esmu viens pats. Viņiem ir veikali visās lielajās pilsētās, man nav. Viņiem aizmugurē ir lieli kapitāli, man tādu nav. Viņi var lāgiem pārdot ar zaudējumu, es nevaru. Es vienmēr esmu pārdevis, eik vien lēti spēju, bet nolaist eenas vēl zemāk vairs nav manos spēkos. Ar to viņi mani piebeigs. Viņi ir ar mieru sākumā iztikt bez peļņas. Varu vienīgi saeīt, ka tas nav godīgi pret mani. Viņi apgalvo, ka ciems augot, pietikšot vietas abiem. Bet tas nav tiesa, varu teikt, ka manā veikalā ienākuši labi ja desmit pircēji, kopš viņi atvēruši savējo, un tas nav godīgi pret mani.

Visi četri bērni, pulciņā saspiedušies ap veikala durvīm, klausījās, acis brīnumā plati iepletuši. Kad misters Moss pieklusa, lai atvilktu elpu, Viljams nopietni ieteicās:

—     Labi, mēs vairs nekad nekā pie viņiem nepirksim, neparko…

Pārējie dedzīgi atbalstīja šo paziņojumu, bet misters Moss pacēla roku.

—     Nē, — viņš sacīja, — ejiet vien tur, kur varat lētāk iepirkties. Es jūs nevainoju. Jūs rīkojaties pareizi.

Kādu brītiņu draugi gāja klusēdami. Viņi nespēja aizmirst bēdu nomākto, sagurušo misteru Mosu, kas bija pilnīgi zaudējis parasto jautro omu.

—   Es pie tā Malarda vairs kāju nesperšu, kamēr dzīvošu, — Viljams apņēmīgi paziņoja.

—    Tā pārdevēja nav jēdzīga. Man viņa nepatīk, — sacīja Džoana.

—    Viņai bija vienalga, ko mēs pērkam, — Viljams ērcīgi turpināja. — Mēs viņai nerūpam, nav tā kā misteram Mosam.

—   Jā, un ja nu viņa vēl ir slepkava, kā Viljams saka… — Džindžers iesāka.

—   Tu gan varētu vienreiz izbeigt par to runāt, — Viljams viņu pārtrauca. — Es nemaz neteicu, ka viņa kādu noslepkavojusi.

—  Teici gan.

—   Neteicu vis.

—  Teici.

—   Neteicu.

—   Uzēdiet vēl kādu lakricīti, — Džoana steigšus piedāvāja.

Mutes sāka kustēt, un miers bija nodibināts.

—             Lai nu kā, — Viljams atkal atgriezās pie pamestā temata.

—   Man gribētos kaut ko darīt mistera Mosa labā.

—   Ko tad mēs varētu darīt? — jautāja Džindžers.

—    Vajadzētu panākt, lai neviens vairs neiet pie Malarda. Tāpēc, ka tai tur ir galīgi vienalga, ko cilvēki pērk.

—   Bet kā mēs panāksim, lai neviens neiet pie Malarda?

—  Piespiedīsim visus iet pie mistera Mosa.

—   Bet kā — kāpēc tu nepastāsti — kā?

—     To mums vajadzētu apspriest sapulcē — zibeņpuiku sapulcē, — Viljams mierīgi ierosināja. — Sapulcēsimies tūliņ. Ejam uz veco šķūni un pulcējamies!

Džoana kļuva bēdīga.

—  Es laikam nevarēšu iet jums līdzi? Es neesmu zibeņpuika.

—   Tu vari kļūt par zibeņpuiku sabiedroto, — Viljams draudzīgi paskaidroja. — Mēs sacerēsim priekš tevis īpašu zvērestu.

Džoanas acis iemirdzējās.

—   Paldies, mīļo Viljam!

*   sļe *

Džoana bija nodevusi īpašu zvērestu. Tas skanēja: «Es nenodošu zibeņpuiku noslēpumus un vienmēr turēšos kopā ar viņiem, līdz kamēr nāve mūs šķirs.»

Zvēresta noslēgums bija Henrija iedvesmots, kurš iepriekšējā nedēļā bija piedalījies brālēna kāzās.

Tad viņi sasēda uz bluķēniem, malkas strēķiem un kastēm, lai apspriestu jautājumu par misteru Mosu.

—     Vispirmām kārtām, — sacīja Viljams, savilcis pieri grumbās kā daždien ļoti lietišķs cilvēks, — mums visi jāpiedabū, lai iet iepirkties pie mistera Mosa.

—              Bet kā mēs to izdarīsim? — Džindžers atkal uzstāja.

—     Pasaki man — kā mēs to izdarīsim? Kā mēs piespiedīsim eilvēkus iet pie Mosa, ja pie Malarda ir par puspeniju lētāk?

—   Tieši tā, kā to dara lielie veikali — ar sludinājumiem un tamlīdzīgi, kur teikts, ka viņu mantas ir labākas nekā citos veikalos. Un cilvēki viņiem notic.

—   Ha! Kāpēc lai cilvēki noticētu? — Džindžers neatlaidās, kā varītēm kašķi meklēdams. Henrijs nodarlx)jās ar savām pēdējām bumbierlāsītēm un viņam nebija laika runāt. — Kāpēc lai cilvēki notic, ja vieni saka, ka šie esot labāki par citiem veikalniekiem? Un kur mēs tādus sludinājumus varam izlikt? Tu runā bez sajēgas. Tu esi jucis. Vispirms tu staigā apkārt, pataisīdams cilvēkus par slepkavniekiem, kad tu nemaz nezini, ko viņi noslepkavojuši, un vispār par to nekā nezini, un nu tu runā par sludinājumiem, kad neviens mums neļaus tādus sludinājumus izkārt, un neviens ari nemaz nelasīs, ja tos izkārsim, un…

—   Vai tu nevarētu vienreiz aizvērties, lai mums ausis nekrīt ciet? — Viljams viņu pārtrauca. — Tu grabi vienā grabēšanā, ka ausis krīt ciet, grabi tā, kopš iznāci no mājām. Vai tu domā, ka mēs visu mūžu līdz miršanai negribam dzirdēt nekā cita kā tikai tavu runāšanu, kamēr mums ausis aizkrīt? Ir šis tas cits, ko mēs gribam paklausīties bez tavas runāšanas, no kuras mums ausis krīt ciet. Ir tak vēl mūzika, un putni dzied, un… ir vēl citu cilvēku runāšana, bet tu tik grabi un grabi, ka var domāt…

Džindžers metās Viljamam virsū, un abi cīnīdamies labu brīdi vārtījās pa šķūņa klonu gružos un žagaros. Tāda jautājumu noskaidrošana no spēka pozīcijām bija parasts dienas kārtības punkts zibeņpuiku sapulcēs. Henrijs vienaldzīgs tupēja savā laktā, grauza bumbierlāsītes, šad tad pameta kādu žagariņu uz kaušļu pusi un pamudināja:

—  Sadod! Sadod!

Džoana bija drausmīgi pārbijusies un pārmiju lūdzās:

—   Viljam — esi uzmanlgāksl

—   Džindžer mīļais, nesit viņam tā, ka sāp!

Beidzot abi kaušļi piecēlās — izspūruši, briesmīgi novārtījušies, taču sadevās rokās un apsēdās uz malkas strēķa.

—   Nu, vai tagad ļausiet man kādu vārdu pateikt… — Viljams iesāka.

—    Ļausim, mīļo Viljam, ļausim, — Džoana pasteidzās pateikt, — Džindžers vairs nejauksies vidū, vai ne, Džindžer?

Džindžers, kas kautiņā bija cietis smagāk, patlaban izspļāva gružus un putekļus un tikai noņurdēja kaut ko nesaprotamu.

—      Re — jūs taču zināt, ka nākamnedēļ notiks lielais labdarības sarīkojums, — Viljams turpināja. Pārējie novaidējās. Tā būs ceremonija, uz kuru viņus visus vedīs — tīrus noberztus, sasukātus, saķemmētus, goda drēl)ēs iežņaugtus, turklāt ciešā lepnu vecāku uzraudzībā un pavadībā.

—            Nu tad paklausieties labi uzmanīgi, — sacīja Viljams.

—   Man ir ideja.

Visi ieinteresēti paliecās uz priekšu. Viņu uzticēšanās Viljama idejām bija aizkustinoša, un to nespēja satricināt pat visrūgtākā pieredze un smagākās neveiksmes.

*   * *

Labdarības sarīkojuma diena bija silta un skaidra. Viljama māte un māsa tur strādāja jau no paša rīta. Bija uzcelta liela telts un tajā iekārtoti vairāki izcili dekoratīvi ziedu un dārzeņu stendi. Pārējie stendi atradās zālienā zem klajas debess. Bija paredzēts, ka sarīkojumu atklās īsts, dzīvs hercogs.

Arī Viljams bija projām gandrīz visu rīta cēlienu un atgriezās mājās tikai pusdienu azaida laikā; pēc ēšanas viņš padevīgi kā īsts upura jērs pacieta mazgāšanās un ģērbšanās mocības.

—    Viljams ir tik labs un paklausīgs, ka vispār grūti tam noticēt, — misis Brauna sacīja vīram. — Cik tas ir patīkami un viegli.

—    Prieks dzirdēt, ka tu to izjūti kā atvieglojumu, — atteica misters Brauns. — Cik es Viljamu pazīstu, man gan labāk patīk skaidri zināt, kādi niķi viņam padomā.

—  Ai, man šķiet, ka tavs spriedums par viņu nav pareizs, — sacīja misis Brauna, kuras uzticēšanās Viljamam bija nesatricināma.

—    Mēs ar Eteli uz atklāšanu nevarēsim aiziet, mīlīt, — viņa azaida laikā teica Viljamam. — Es esmu pamatīgi piekususi. Tev vajadzēs pagaidīt, kamēr mēs visi kopā iesim vēlāk.

Viljama sejā parādījās sāpīgi jauks smaids.

—   Es gan gribētu aiziet agrāk. Varbūt vajadzēs kādam kaut ko piepalīdzēt, — viņš nekautrēdamies sacīja.

Pusstundu vēlāk Viljams viens pats devās uz labdarības sarīkojumu. Mugurā viņam bija uzvilkts vislabākais uzvalks. Matus sukājot bija izdevies saglaust itin gludus un rātnus. Rokās zamšādas cimdi. Kurpes spožas kā vakarzvaigzne.

Steigšus viņš devās uz svētku vietu. Tur jau bija salasījies krietns apmeklētāju pulks. Džoana balta kā ābe(ziediņš mātei pie sāniem. Džindžers stīvs un nevainojams kopā ar māti. I lenrijs tikpat stīvs un nevainojams kopā ar savu māti.

Viljams, Džindžers un Henrijs pēc brīža tomēr apvienoja spēkus un, kopā sagājuši, klusu un noslēpumaini sarunājās, taču bija tik izcili sakopti un kārtīgi, ka nemaz neizskatījās kā savā ādā. Džoana raidīja ilgu pilnus skatienus uz viņu pusi, bet māte viņu nekur projām nelaida.

Ieradās īstais, dzīvais hercogs. Viņš bija ļoti gara auguma, plecos ielīcis un izskatījās neaprakstāmi garlaikots un aristokrātisks.

Viss bija sagatavots svētku atklāšanai. Tai vajadzēja notikt plašajā zālienā telts priekšā. Komitejas locekļiem domātie krēsli un arī hercoga krēsls bija salikti rindā pie pašas telts un ar auklu norobežoti no pūļa — no vienkāršās tautas.

Telts otrā pusē atradās stendi. Pāris minūšu viņa gaišība pakavējās teltī, pārmīdams dažus vārdus ar mācītāja cienīgmāti. Tad viņš izgāja ārā atklāt sarīkojumu. Nedaudzus mirkļus pēc viņa gaišības iziešanas uzmanīgs vērotājs būtu ieraudzījis aiz telts iznirstam Viljamu. Cepures viņam galvā vairs nebija, mati atkal izspūruši. Viņš piebiedrojās Džindžeram un Henrijam šai klusajā vietā, kur pašlaik nebija nevienas dvēseles.

Viņa gaišība telts priekšā ar dažiem remdeniem vārdiem atklāja svētkus. Bet komitejas locekļiem, kas stāvēja viņam aiz muguras, šausmās mute atkrita vaļā. Viņa gaišībai uz muguras pie žaketes rotājās prāvs plakāts:

Vai esat ēduši Mosa cukurotos riekstus?

Komitejas locekļi bija absolūtā neizpratnē, ko šādā smagas krīzes stāvoklī iesākt. Viņiem, nabagiem, neatlika nekas cits kā izbīlī sastingušiem, ieplestām acīm un vaļā muti vērot, kas notiks.

Nedaudzie oficiālie vārdi bija pateikti. Viņa gaišība pagriezās, lai laipni patērzētu ar mācītāja cienmāti. Tādējādi viņa mugura pavērsās pūlim apskatei. Aplausi, kas jau sāka pieklust, uzbrāzmoja no jauna līdz īstai aplausu vētrai.

—   Kaut kādas reklāmas izdarības, vai? — neizpratnē minēja ērģelnieka sieva.

Taču sarīkojuma apmeklētāju pūlim bija gluži vienalga, kas tas ir. Ļaudis smējās, vēderus turēdami. Saķērās rokās un locījās aiz smiekliem. Viss bars sekoja garajam, elegantajam hercogam, kas kopā ar mācītāja cienmāti apstaigāja stendus. Mācītāja cienmātes valoda no nervozas pamazām vērtās histēriska.

—     Manu dieniņu, es nezināju, kur dēties, — viņa vēlāk stāstīja. — Nesapratu, ko iesākt. Pati vairs neatceros, ko sarunāju, jo domās visu laiku prātoju: varbūt viņam tas zināms un viņš tā grib. Man šķita drošāk to vispār nepieminēt.

Komiteja sagāja bariņā un sabāza galvas kopā.

—   Kad viņš ieradās, viņam uz muguras nekā nebija. To kāds ir piespraudis vēlāk.

—  Žēlīgā debess — jāpasaka taču viņam…

—    Bet varbūt labāk piemānīties aiz muguras un noraut to, viņam nemanot?

— Cik ilgi es esmu staigājis aršito uz muguras? — lēnām noprasīja vina gaišība.

—     Nē, nē, tas neiet. Iedomājieties — viņš var pagriezties tieši tai brīdī, kad kāds to papīru rauj nost, un viņš vēl nodomās, ka viņam to pašlaik sprauž klāt!

—

Sai mirklī no viena stenda aizmugures iznira Viljams, Džindžers un Henrijs.

Lai viņam to pasaka mācītājs. Ejam sameklēt mācītāju. Man šķiet, labāk būs, ja viņš to uzzinās no garīdznieka, vai ne?

—      Un mācītāja klātbūtnē viņš arī nevarēs pārāk ārdīties.

—      Un mācītāji tak ir pieraduši cilvēkus mierināt. Man liekas, jums taisnība. Bet kas gan to varēja izdarīt?

Elsdami pūzdami, neganti apjukuši, komitejas locekļi aizsteidzās meklēt mācītāju.

*   * *

Viņa gaišība pa to laiku vēl joprojām sarunājās ar mācītāja cienmāti. Gaišībai sāka likties, ka kundze nav pie pilna prāta. Viņas izturēšanās bija pārlieku dīvaina. Gaišība palūkojās visapkārt. Pie stendiem vēl aizvien nebija pircēju.

—   Cilvēki vēl nesteidzas ar pirkšanu, — bilda viņa gaišība.

—     Laikam man vajadzēs parādīt priekšzīmi.

Piegājis pie viena stenda, viņš nopirka rozā spilvenu. Tad, pasitis spilventiņu padusē, atkal paraudzījās visapkārt. Viņa muguru vēl aizvien greznoja plakāts. Pūlis nedarīja nekā cita kā blenza uz viņu; katrs lauzās, lai tiktu tuvāk un varētu uzmest aeis; sekoja augstajam viesim kā suņu varza…

—  Jādomā, ka dažiem no šiem ļaudīm mans vārds nav svešs, — gaišība sacīja. — Man jau likās, ka ar savu runu viņnedēļ parlamentā man izdosies iemantot ievērību.

—  Jā… o, jā… — mācītāja cienmāte, uztraukumā rīstīdamās un acis mirkšķinādama, stostījās. — Ak, jā… protams… citādi nevar būt, esmu ar jums vienisprātis…

Šai brīdī piesteidzās mācītājs viņu glābt.

Mācītājs vēl nebija īsti izšķīries, vai to, kas viņam sakāms, pārvērst par joku vai paust nožēlu.

—   Lieliski apmeklēts sarīkojums, vai ne, jūsu gaišība? Redziet, ir kāds sīkums, ko vēlos… — Mācītāja cienmāte smalkjūtīgi aizslīdēja. — Mēs, zināms, visi saprotam, ka jūs neesat par to atbildīgs… ka tas ir negadījums… bet — tā ir godalieta… vainīgais tiks atrasts. Varat man ticēt, kad saku, ka tiks atrasts.

—   Vai jūs nebūtu tik laipns, — viņa gaišība pacietīgi palūdza, — un nepateiktu, par ko īsti jūs runājat?

Mācītājs ievilka dziļi elpu un tad, tā teikt, metās uz galvas ūdenī.

—   Jums uz muguras ir tāds neliels… plakāts, — viņš minstinājās, — nē, nevar teikt, ka neliels… tas ir… lūdzu, atļaujiet…

Viņa gaišība strauji tvēra ar roku pie muguras, sataustīja plakātu, norāva to, uzlika savas bruņurupuča rāmī ietvertās brilles un, turēdams plakātu izstieptas rokas attālumā, sāka to pētīt. Tad viņš pievērsās mācītājam, kas slaucīja nosvīdušo pieri. Aizmugurē komiteja drebēja kā receklis. Vienai no loceklēm, vārdā mis Spensa, jau bija uznācis nervu sabrukums un vajadzējis aiziet uz māju. Viena cita locekle teltī raustījās histērijā.

—   Cik ilgi es esmu staigājis ar šito uz muguras? — lēnām noprasīja viņa gaišība.

Mācītājs šķērmi pasmaidīja un nervozi pacēla roku, it kā gribēdams atpogāt apkaklīti.

—   Kādas minūtes… hm… varētu teikt, dažas minūtes… jūsu gaišība… hm… jāteic, gandrīz kopš atklāšanas brīža…

—   Tad kāda nelabā pēc jūs man to nepateicāt agrāk? — brīnījās viņa gaišība.

Mācītājs pavēcināja roku un mulsi ieklepojās.

Šai mirklī no viena stenda aizmugures, kuras aizsegā viņi bija sagatavojušies un gaidījuši uznācienam visdramatiskāko brīdi, iznira Viljams, Džindžers un Henrijs.

Katram kaklā bija uzkārts dubultplakāts — ar auklu uz pleciem kopā sasietas kartona plāksnes: viena — priekšā, otra — uz muguras.

Viljamam priekšā:

Mosa mīkstās riekstenes — vislabākās

un uz muguras:

Pērciet lielās ledenes pie Mosa

Džindžeram priekšā:

Jums ļot garšos Mosa zemsrieksti

un uz muguras:

Mosam rūp pircējs

Henrijam priekšā:

Ejiet pie Mosa pēc augļu lāsītēm!

un uz muguras:

Moss pārdod par puspeniju

Svinīgi neizteiksmīgām sejām, taisni uz priekšu vērstu skatienu, zēni gāja gar pūli. Viņa gaišība, kas bija noņēmis brilles, tās atkal uzlika. Viņa gaišība labi prata orientēties sejās.

—   Atvediet to pirmo zēnu šurp, — viņš sacīja.

Mācītājam otrreiz teikt nevajadzēja. Viņš sagrāba Viljamu aiz apkakles un aizveda pie viņa gaišības. Viņa gaišība parādīja Viljamam plakātu.

—     Vai tu piespraudi to man pie žaketes? — viņš bargi noprasīja.

Viljams nopurināja mācītāja roku.

—   Jā, — viņš tikpat bargā nopietnībā atbildēja. — Redziet, mums ļoti gribas, lai cilvēki iet iepirkties mistera Mosa veikalā, tāpēc, ka, redziet, Malards ir liela sabiedrība, bet misters Moss ne. Malardam aiz muguras ir lieli kapitoli, bet viņam ne. Nu, redzat? Un mēs gribam, lai cilvēki iet pirkt pie mistera Mosa, un tad mēs izdomājām, ka jāiztaisa sludinājumi un jāpiespiež cilvēki iet pie mistera Mosa — tā tak dara lielie veikali… Un mēs zinājām, ka neviens tos mūsu sludinājumus nelasīs, ja mēs tos piespraudīsim kaut kur, un tad mēs izdomājām — ja piespraudīsim kādam ievērojamam, uz kuru visi skatās… re, viņš ir ļoti labs, un viņam rūp pircējs un ko pircējs nopērk, un viņa kokosriekstu lauzumi ir labākie par visiem, un viņš pārdod parpuspeniju, un nebaras, ka mēs tā pērkam. Bet nu viņš ir traki nelaimīgs, un mēs gribējām viņam palīdzēt…

—    Un tā tur bez tam ir slepkava… — iepīkstējās Džindžers.

Pirms viņa gaišība paguva kaut ko teikt, Džoana izrāvās no mātes stingrās rokas un aizplīvoja pie runātājiem.

—              Lūdzu, lūdzu, nedariet Viljamam neko! — viņa lūdzās.

—   Es arī esmu vainīga. Es gan neesmu pilntiesīga, bet es, ziniet, turēšos kopā ar viņiem, līdz kamēr nāve mūs šķirs.

Viņa gaišība skatījās uz visiem pēc kārtas. Runādams ar mācītāja cienmāti un komiteju, viņš bija apnicis un nogarlaikojies līdz izmisumam. Un nu pēkšņi kā debess dāvana bija uzradusies tik interesanta sabiedrība.

—   Lai notiek, — viņs izsprieda taisnu tiesu, — nāciet līdzi uz bufetes stendu, uzēdīsim saldējumu un aprunāsimies.

* * *

Vēsts, ka viņa gaišība gandrīz visu pēcpusdienu aizvadījis kopā ar Viljamu Braunu un tiem citiem bērniem, pārspriezdams visu iespējamo par indiāņiem un pirātiem un stāstīdams bērniem piedzīvojumus plēsīgo zvēru medībās, ātri izskanēja pa visu ciemu.

Turpmākās ziņas, ka hercogs lūdzis, lai bērni viņu pavadot uz staciju, ka pa ceļam iegriezies Mosa veikalā, nogaršojis kokosriekstu lauzumus, atzinis tos par ļoti gardiem, nopircis katram bērnam pa mārciņai un lūdzis viņam tos regulāri piegādāt ik mēnesi, ciemu gandrīz paralizēja. Kas vien nebija slinks, steidzās pie mistera Mosa ievākt sīkāku informāciju. Misters Moss kļuva par kokosriekstu lauzumu piegādnieku Ešbridžas hercogam.

Malarda veikalu nākamajā mēnesī pārdeva maizniekam, un sarkanmatainā pārdevēja sacīja, ka viņai gan nemaz neesot žēl braukt projām, jo no visiem garlaicīgajiem tālumnieku kaktiem, kur viņai gadījies strādāt, šis bijis visgarlaicīgākais.

Par Viljama slavu visvairāk parūpējās mis Spensa. Viņa to nebūt nedarīja aiz simpātijām pret Viljamu. Tādas viņa patiesi nejuta.

Viljams bija trenkājis viņas kaķi un viņas vistas, traucējis viņas nomiedzi ar nelietīgi skaļu dziedāšanu un svilpieniem, ar kriketa bumbu izsitis viņas mājā dažus logus, sviedis akmeņus pāri dzīvžogam viņas dīķītī.

Bet viendien, redzēdama Viljamu kātojam pa grāvi — Viljams nekad negāja pa ceļu, ja bija iespēja brist pa grāvi — pēdām grimstot grāvja dubļos, kabatās sabāztām rokām, uz priekšu pastieptu galvu, drūmi sarauktām uzacīm, stingru apņēmību mūsainajā vaigā un negantam svilpienam savilktām lūpām, un zēnu virteni, kas viņam sekoja, viņa domīgi noteica:

—  Tanī puikā tomēr kaut kas ir…

Viljama brīnišķīgais plāns

Vagoniņu Viljams pamanīja jau pirmajā rītā, kad tas bija parādījies, un jau tūliņ sāka kalt plānus, kā iepazīties ar tā iemītniekiem. Šādi apdzīvojami vagoniņi Viljamu ļoti valdzināja. Vienmēr viņam bija lieies, ka vagoniņos dzīvo — vienalga, vai tie bija čigāni vai kaut kādi mākslinieki — eilvēki, kas ir brīvi no visiem netīkamiem paradumiem un aizspriedumiem. Neviens neiedomājās pieprasīt, lai, vagoniņā ieejot, noslauka kājas. Atnācēju nesaņem iestīvināta, uzpūtīga istabene. Uz katra soļa nedraud briesmas apgāzt uz vistas kājas stāvošus galdiņus, kas krautin apkrauti ar viegli plīstošām greznumlietiņām. Ēšanas prieku nebojā namamāte ar tūkstoš neizprotamiem «nedrīkst». Vagoniņā var runāt ar pilnu muti, un neviens par to nel^aras. Ēšana nav katrā ziņā jāiesāk ar maizi. Bez bēdu var elkoņus balstīt uz galda, kas īstenīljā droši vien ir veca transportkaste, un šūpoties uz krēsla, kas īstenībā ir tukša benzīna kanna. Dzīvi vagoniņā varētu pielīdzināt mūžīgam piknikam. Ņemot vērā visus uzskaitītos jaukumus, Viljams nevarēja beigt brīnīties, kālab gan cilvēki dzīvo mājās, ja ir iespēja dzīvot vagoniņā.

Tūliņ pēc stundām viņš devās taisni uz to vietu, kur stāvēja vagoniņš, un sāka klimst ap to, izlikdamies ļoti uzmanīgi vērojam dzīvžogu, taču īstenībā izlūkoja apkārtni. Savos vienpadsmit gados viņš bija iemācījies būt piesardzīgs. Lēmumus nedrīkstēja pieņemt steigā. Bieži vien atgadījās kaut kas

pavisam negaidīts. Pat vagoniņā varēja iemitināties kāds vecs Viljama ienaidnieks vai kāda strīdīga sieviete.

Gabaliņu tālāk, lauka vidū, viņš redzēja vīrieti gleznojam. Tam bija brūna, smaila bārdiņa un mugurā virsvalks. Gleznotājs izskatījās pietiekami izklaidīgs — no tiem, kas nemaz nepamanīs, ja vagoniņā brīnumainā kārtā par biedru uzradīsies puišelis. Ja palaimētos, varētu būt, ka ar viņu kopā vagoniņā dzīvo otrs, viņam līdzīgs vīrs. Ja palaimētos vēl vairāk, varētu gadīties, ka viņš dzīvo viens pats. Protams, ir jau pasaulē arī sievietes, kas, nekā nejautājot, aicinātu ieklīdušu puišeli pie maltītes galda, bet tādu ir — ai, cik maz… Viljams patlaban grasījās pielavīties pie vagoniņa un uzmanīgi ielūrēt pa atvērtajām durvīm, kad uz sliekšņa piepeši iznira meitene. Tā bija apmēram Viljama vecumā ar apaļu seju, bedrītēm vaigos un tumšiem, cirtainiem matiem.

—   Ko tu, puika, te dari? — mazā skaļi un skaidri noprasīja.

—    Neko, — Viljams strupi atteica, vēl aizvien izlikdamies ar lielu interesi pētām dzīvžogu un, lai arī bija uz jautājumu atbildējis, tomēr nelikās meiteni ne redzam.

—   Vai tu meklē putnu ligzdas?

—   Ehm… — Viljams nenoteikti noņurdēja.

—   Liecies ar to mierā un nāc palīgā nomazgāt traukus.

Pašam negribot meitenes pavēlnieciskās balss iespaidots,

Viljams tomēr saglabāja pietiekami daudz vīrieša neatkarības, lai atbildētu:

—   Nevaru. Esmu aizņemts.

—   Kur nu aizņemts, — meitene sāka dusmoties. — Stāvēt un skatīties uz dzīvžogu nav nekāds darbs. Nāc tik šurp un palīdzi nomazgāt traukus.

—  Ko viņa tēlo nezin kādu priekšnieci! Ko tikai vēl nesadomās, man nenāk ne prātā katram skuķim paklausīt, — Viljams sacīja dzīvžogam un lielīgi iesmējās, tomēr, teicamo vēl nepabeidzis, ne tikai itin padevīgi ieslīdēja vagoniņā un jau pēc maza brītiņa bija nomazgājis traukus, bet meitenītes virsuzraudzībā arī izslaucīja mazo vagoniņu.

— Stāvēt un skatīties uz dzīvžogu nav nekāds darbs. Nāc tik šurp un palīdzi

nomazgāt traukus.

Kamēr Viljams strādāja, meitenīte viņam izstāstīja, ka esot izslimojusi masalas un tagad šīs brīvdienas vagoniņā kopā ar tēvu esot pēdējais atveseļošanās posms, iekams atkal vajadzēs sākt iet skolā.

—     Mans tētis, — viņa bez īpaša uzsvara paziņoja, — ir labākais gleznotājs pasaulē. Viņš prot arī vārīt ēdienu, bet ir briesmīgi nekārtīgs. Ja es nebūtu atbraukusi līdzi, te būtu īstā cūkkūts. — Runādama viņa kustēja kā skudriņa, slaucīdama, spodrinādama un salikdama tējas traukus vietā.

Meitene nekādā ziņā neatbilda Viljama ideālam par vagoniņa iemītnieku. No otras puses, vaigu bedrītes bija gaužām pievilcīgas, un, par spīti vīrieša neatkarībai, ar kuru Viljams tik vareni lepojās, viņam gluži labi patika jauniegūtās draudzenes pavēlnieciskā uzstājība.

Māte sirsnīgi nopriecājās, ka Viljams nākamajā rītā kā sadedzis aizsteidzās uz skolu, un jutās gaužām pārsteigta, uzzinājusi, ka viņš tur ieradies ar nokavēšanos. Viņa paskaidrojums, ka esot pa ceļam apmaldījies, neizklausījās īsti ticams. Īstenībā viņš, paklausīdams meitenītei, bija nomazgājis abu vagoniņa iemītnieku traukus, noslaucījis vagoniņā putekļus un uzslaucījis grīdu.

Vēlāk viņš tur iegriezās ik rītu ceļā uz skolu, kā arī pavadīja tur brīvo pusdienas stundu un vakarus. Kaut gan viņam patika sevi iedomāties par visas pasaules vareno, kura pavēles liek nodrebēt tūkstošiem padoto, viņš īstenībā bija kļuvis par mazās meitenes vergu. Viņam sagādāja dīvainu prieku paklausīt valdonīgajai balstiņai. Nomoda sapņos viņš varonīgi glāba meiteni no trakojošiem buļļiem, auļojošiem zirgiem, bez šofera palikušām joņojošām mašīnām, no mežonīgiem indiāņiem. Reālajai dzīvei viņš galvenokārt pārmeta to, ka ikdienā neviena no šīm iespējām neradās. Viņa draugi brīnītos par pazemību, kādā varenais pasaules valdnieks uzklausīja meitenītes strupās pavēles un cik padevīgi šis civilizācijas noliedzējs rūpējās par kārtību vagoniņā. Sai meitenei nepiemita nekas no nevīžības, ko Viljams uzskatīja par šādu vagoniņu iemītnieku jaukāko īpašību.

Veltīgi bija Viljama pūliņi pierunāt meiteni uz rotaļām plašākā vidē — laukos un mežā.

—   Mēs varētu spēlēt indiāņos, — Viljams kārdināja.

—    Man šķiet, ka daudz jaukāk ir palikt tepat un spēlēt, ka mums ir māja, — meitene atteica, jo patlaban ņēmās spodrināt karotes un dakšiņas.

—     Labi, — nopūzdamies piekrita Viljams un izpurināja vagoniņa vienīgo grīdsegu.

Gleznotājs, ja satika Viljamu, uzrunāja viņu par «zēnu», bet eitādi neizrādīja ne mazāko interesi, ne reizi nepavaieāja, no kurienes Viljams nāk un ko dara vagoniņā. Toties uzdeva neizprotamus jautājumus par mākslu, vicināja paleti un runādams drasēja šurp un turp.

Gleznotājs, gluži tāpat kā Viljams, bija meitenītes vergs un ļāva, lai tā, pēc sirds patikšanas, viņu aprūpē, pamāca un rāj.

Viljams, saprazdams, ka pasaules acīs pakļaušanās meitenei izskatīsies viņa necienīga un pat smieklīga, nebilda nevienam ne pušplēsta vārda ne par vagoniņu, ne par tā iemītniekiem. Tomēr drīz vien viņš konstatēja, ka ciemam vagoniņš nav nekāds noslēpums.

Misis Bota, ieradusies ielūgt Viljamu uz bērnu dārza svētkiem muižā, piebilda:

—    Uzaicināšu arī to meitenīti, kas šeit apmetusies kopā ar tēvu. Dzirdēju, ka viņš esot visai pazīstams mākslinieks, Karaliskās akadēmijas loceklis vis.

Kad misis Bota bija aizgājusi, Viljams darīja visu, lai atkratītos no ielūguma, jo acu galā necieta iet uz bērnu viesībām muižā.

—    Es skaidri zinu, ka nejutīšos pietiekami vesels, lai ietu turp, — viņš sāka tielēties ar māti. — Nebūs labi, ja es aiziešu un aplipināšu citus ar savu slimību.

—   Bet tu taču ne ar ko neslimo, — māte iebilda.

—     Es arī nesaku, ka jau pašreiz esmu slims, — Viljams paskaidroja, — bet tanī dienā gan būšu. Un man liekas — nav godīgi apsolīties iet uz viesībām, kad zini, ka no tādas aiziešanas cita labuma nebūs, kā vien visus aplaist ar savu slimību.

—    Nu, ja tev liekas, ka tu būsi slims, Viljam, palūgšu, lai atnāk ārsts.

Viljams strauji atkāpās no savām pozīcijām.

—   Nē, to nu gan nevajadzēs, tā es nedomāju, es tikai domāju, ka būtu kaut kā labāk, ja es neaizietu. Redzi — es gribēju sacīt — būtu par vienu viesi mazāk ko barot un par ko rūpēties.

Man šķiet, no manas puses būtu liela patmīlība iet uz tām viesībām un sagādāt viņai liekas rūpes.

—   Bet, Viljam, ja tā domās katrs, tad vispār nekādas viesības nesanāks.

—    Un tā arī būtu vislabāk, — Viljams no visas sirds noteica.

Bet viņš paredzēja, ka nekādi protesti nelīdzēs un viesību dienā viņš tiks noberzts un sasukāts, un palaists uz muižu tikties ar citiem balliniekiem.

—  Ja tu todien būsi sasirdzis, es, protams, izsaukšu ārstu, — māte solījās.

—    Ak izsauksi ārstu? — Viljams atkārtoja un drūmi iesmējās. — Tad jau nu gan es labāk iešu uz tiem nejēdzīgajiem dārza svētkiem, nekā ļaušu, ka mani indē ar viņa zālēm.

—  Gan tev tur itin labi patiks, Viljam.

—    Patiks! — Viljams neizturējis iesaucās. — Vienu mirkli viņi saka: «Priecājieties!» un tūliņ nākamajā mirklī: «Neālējies!» Kā likts — tai pašā acumirklī, kad tev sāk patikt un tu gribi papriecāties, tūliņ: «Ko ālējies!» un aizvāc tevi projām tieši no tiem, ar kuriem var jautri padzīvot, un aizved pie kāda pinkšķīga skuķa. Kā var priecāties, ja nemaz nepaālējas — to es gan gribētu zināt.

—   Bet zini, Viljam, daudzi cilvēki prot arī tā priecāties.

—   Nekā! Viņi to tikai iedomājas, bet nekas nesanāk. Bez ālēšanās nav nekādas priecāšanās. Tas vispār nav iespējams.

Taču Viljams saprata, ka attiecībā uz viņa personu cīņa ir zaudēta. Viņš zināja, ka būs jāizvēlas — vai nu iet uz misis Botas bērnu dārza svētkiem vai dzert riebīgās daktera parakstītās zāles. Viņš izšķīrās par pirmo variantu.

Bet tad viņam ienāca prātā, ka vismaz jauniegūtā draudzenīte jāpasargā no šīs nelaimes. Būs jāizmanto visa uzkrātā gudrība un jāapmāca meitene, kā no tādas sodības izvairīties. Ar tēvu vien, jācer, ir vieglāk tikt galā. Un viņš, vispirms liekot viņai apzvērēt, ka nevienam neizpaudīs, atklās dažus tādus slimību «simptomus», kas pieviļ pat tik redzīgas vanaga acis, kādas ir Braunu ģimenes ārstam.

Taču, viņam par lielu pārsteigumu, meitenīte visus viņa padomus noraidīja.

—    Neesi aplams, Viljam, — viņa sacīja, — es gribu aiziet turp. Protams, gribu. Tie taču būs svētki. Tikai…

Viņa nopūtās, un prieks viņas acīs apdzisa.

—   Nu, kas vainas? — Viljams jautāja.

—    Man nav labas kleitas… Tikai viena veca muslīna kleitiņa, samazgāta, nomazgāta un turklāt apaugusi… Un visām citām meitenēm būs skaistas kleitas^ Un tad man vairs nebūs nekāda prieka…

—  Nu tad neej, — Viljams ieteica.

Viņa dusmīgi piecirta kājiņu.

—   Neesi jel tāds muļķis! Es taču tev sacīju, ka man gribas iet.

—   Palūdz tēvam, lai tev nopērk jaunu kleitu.

—   Nē, to nevar. Naudas viņam nav, un turklāt viņš strādā tā, ka galva kūp, man negribas, lai viņš raizētos arī par to. Redzi, tā viena, kas man ir, skolai vēl gluži laba, bet dārza svētkos tā izskatītos nejēdzīgi, un es zinu, ka visām citām meitenēm būs skaistākas.

Viljams nespēja noskatīties bēdu māktajā sejiņā, kurā vairs nebija vaigu bedrīšu.

—     Nu pagaidi! — viņš strauji iesaucās. — Neraizējies! Neraizējies nemaz un nepavisamEs parūpēšos tev par skaistu balles kleitu.

Viņš pārbijās līdz nāvei, kad pats dzirdēja nupat izteikto neiedomājamo solījumu, bet bija jau par vēlu to atsaukt. Meitene staroja kā saulīte. Bedrītes bija atkal savās vietās.

—   Ai, Viljam, vai tu tiešām to izdarīsi?

Meitenes pateicība Viljamam gauži patika. Tā uzreiz ļāva justies visvarenam.

—    Skaidrs, ka izdarīšu, — viņš, īsi iesmiedamies, atteica.— Sīkums, man tas ir tīrais nieks. Galīgs nieks.

Bedrītes pēkšņi atkal pazuda.

—    Bet tu, Viljam, nedrīksti nevienam stāstīt, ka tā kleita vajadzīga man. Tad es jutīšos kā ubadze.

Viljams vēlreiz īsi iesmējās, taču smieklos neviļus ieskanējās tā kā bailes, kā apjukums.

—     Ko nu — nē, taču, — viņš saeīja, — saprotams, ka nestāstīšu, neparko nestāstīšu… Ko tu… sagādāšu tev pavisam jaunu balles kleitu, galīgi jaunu. Par to neraizējies.

Meitenei acis atkal iemirdzējās.

—  Ai, Viljam! — viņa iesaucās. — Tu esi brīnišķīgs. Ej tūliņ un dabū to labi drīz!

Viljams devās projām, cenzdamies vismaz no mugurpuses izskatīties bezrūpīgs un visvarens. Taču viņa sejā, kurā meitene nevarēja ieskatīties, atspoguļojās dziļš apmulsums. Viņš pats nesaprata, kā gan viņam iešāvies prātā piedāvāt kaut ko tik traku un neizpildāmu. Turklāt solījums nevienam neizpaust nolūku, kādā viņam tā kleita vajadzīga, visu sarežģīja vēl vairāk… Tomēr Viljams nekad nemēdza atteikties no nodoma tāpēc vien, ka tas šķita bezcerīgs. Vispirms viņš izmēģinājās ar māti.

—  Mamm, — viņš tovakar domīgi sacīja, — es būtu ar mieru iet uz tām misis Botas viesībām, ja varētu iet masku tērpā.

—    Protams, ka masku tērpā tu nevarēsi turp iet, — māte stingri noteica. — Tā nebūs maskuballe.

—   Kā tu zini, ka nebūs? — Viljams jautāja.

—   Tad misis Bota būtu to pieminējusi.

—   Bet varbūt tomēr būs, tikai viņa aizmirsa to atgādināt. Lai nu kā, es tomēr gribētu sagatavot masku kostīmu, ja nu tomēr tā būs maskuballe. Būs traki muļķīgi, ja tā diena pienāks un izrādīsies, ka tā ir maskuballe, bet man nebūs ko vilkt mugurā.

—   Nu tu gan mels aplamības, Viljam. Kāpēc tai uzreiz jābūt maskuballei? Un pat, ja tā būtu, tev ir indiāņa kostīms.

—   Apriebies man tas vecais indiāņa kostīms. Tas man bijis mugurā visās maskuballēs, izņemot to vienu, kad man bija noīrētais kaka kažoks.

—  Tev tas bijis mugurā tikai divreiz.

—    Nu — daudz vairāk kā divās masku ballēs jau es ari neesmu bijis.

—  Ja tu pavisam negribi vilkt to, varam itin viegli tevi sapost par pirātu — ar šādām tādām šallītēm un tamlīdzīgi.

—   Par pirātu es arī negribu. Es gribu pārģērbties par meiteni. Man grilētos, lai tu man nopērc meiteņu lialles kleitu. Un tad, ja nu izrādīsies, ka tā tomēr ir maskul &gt;alle, man būs ko uzvilkt mugurā.

—     Viljam! — misis Brauna dusmīgi iesaucās. — Tādas ēverģēlības es no tevis vēl nekad neesmu dzirdējusi! Pirmkārt, nebūs nekādas maskuljalles, otrkārt — ja nu tomēr būtu, tad tu ietu savā indiāņa tērpā. Saki jel… — Viņa apjukusi bezpalīdzīgi paskatījās Viljama puiciskajā, vasarraibumainajā sejā un uz spuraino matu ērkuli. — Vai tu neapjēdz, cik briesmīgi tu izskatītos, ja būtu pārģērbts par meiteni? Nesaprotu, kas tev uznācis.

—             Nekas man nav uznācis, — Viljams dziļā pašcieņā atteica.

—  Skaidrs, ka varu maskulutllē pārģērbties par meiteni, ja gribu.

—   Bet nekādas maskuballes taču nebūs, — misis Brauna no jauna atgādināja.

Kādu brītiņu Viljams atkal apsvēra jautājumu un tad sacīja:

—   Vai tu būtu ar mieru nopirkt man meiteņu balles kleitu uz manas Ziemsvētku dāvanas rēķina?

—   Līdz Ziemsvētkiem vēl ir briesmīgi tālu, un kāpēc tev tā vajadzīga?

—  Tāpat vien — lai tā man būtu pie rokas, ja izrādīsies, ka tanī ballē nepieciešami masku kostīmi.

—   Paklau, Viljam, man vairs nav laika kavēties ar tevi tādās blēņu valodās. Jāpaskatās, kā ir ar vakariņām.

Un misis Brauna, strauji nolikusi pie malas lāpāmdarbu, aizgāja uz virtuvi, pamezdama Viljamu drūmās pārdomās par pirmo neveiksmi. Bet vēl viņš nejutās sakauts. Rītdien viņš nākamajā gājienā izmēģinās laimi ar sešgadīgo Violetu Elīzabeti Botu, kurai par godu dārza svētki tiks rīkoti.

Violeta Elizabete bija savas māmiņas acuraugs. Allaž apģērbusies pēc visjaunākās bērnu modes, un viņai piederēja neskaitāmas viesību kleitiņas, darinātas gan no mežģīnēm, gan no tilla, visas īsas un kruzuļainas. Zeltainie mati bija rūpīgi sakārtoti burvīgās cirtās. Viņa šļupstēja, un viņas apbrīnotāji bija par to sajūsmā. Viljams nepiederēja pie viņas apbrīnotājiem, uzskatīja viņu par pinkšķīgu skuķi un vairījās no viņas, cik spēja. Taču tagad viņš atcerējās milzum daudzās kleitas, ko skuķēns bija valkājis dažādos ciema sarīkojumos. Viņa, protams, bija daudz sīkāka par vagoniņa meiteni, bet Viljams bija pārliecināts, ka tā no divām Violetas Elizabetes kleitām pratīs sameistarot sev vienu. Un Violeta Elizabete nemaz nejutīs iztrūkumu savā pārbagātajā garderobē.

Uzmanīgi un apdomīgi viņš gāja uz muižu un atrada izšūtā gaišzaļā linu kleitiņā tērpto Violetu Elizabeti sēžam uz apgāztas ķerras.

—    Es esmu plineese, Viljam, — viņa pavēstīja, — un tu mans pavalstnieks. Tev jāpaklanās, kad tu lunā al mani.

Parastos apstākļos Viljams nebūtu uz knīpu pat paskatījies, 1 &gt;&lt;‘t tagad, dižciltīgajai dāmai par pārsteigumu un prieku, viņš paklausīja un paklanījās.

—   Paklau, — viņš sacīja, — gribu tev kaut ko palūgt.

—  Kad glibi al mani lunāt, saki — Jūsu augstība, — Violeta Elizabete augstprātīgi pavēlēja.

— Jūsu augstība, — Viljams nomurdēja, — gribēju tev palūgt…

Violeta Elizabete bija nolēkusi no ķerras.

—  Tagad es glibu doties izblaukumā. Pataisi manu tloni pal kal ieti, — viņa izrīkoja.

Viljams paklausīgi apgrieza ķerru otrādi.

—   Nu tu būsi mans kučiclis, — Violeta Elīzabete paziņoja, iesēdās ķerrā un cēli papleta svārciņus. — Pavizini mani!

Viljams arī tagad apspieda lepno sirdi un, padevīgi ļaudams sevi tik necienīgi izkalpināt, satvēris ķerras rokturus, sāka sīko niķumaisu vizināt apkārt pa zālienu.

—   Bet tagad paklausies, ko gribu tev palūgt…

—   Saki — Jūsu augstība, kad tu lunā al mani! — uzsauea Violeta Elīzabete. — Ja tu tā nedalīsi, likšu tev noeilst galvu kā nodevējam.

—    Jūsu augstība, — Viljams strupi atkārtoja. — Tagad klausies, ko gribēju palūgt. Es, proti, gribēju palūgt…

—  Sklien žiglāk! — pavēlēja Violeta Elīzabete. — Tu ej pālāk lēni. Es esmu plineese un likšu tev noeilst galvu, ja iesi tik lēni.

Viljams pielika soli un eentās domāt par meiteni no vagoniņa, lai mazliet vieglāk būtu paeiest pazemojumu, kas bija jāpiedzīvo viņas dēļ.

—    Man būs jauna kleita no Londonas uz dālza svētkiem, — Violeta Elīzabete pavēstīja.

Tā nu bija īsta debess dāvana valodas uzsākšanai.

—  Tieši par to es gribēju ar tevi parunāt, — Viljams aizelsies saeīja.

—   No dzeltena klepdešīna — tieši kā mani mati, — Violeta Elīzabete lielā pašpatikā turpināja.

—             Nu redzi… — Viljams nosvīdis lūkoja tikt pie runāšanas.

—   Tev laikam ir daudz balles kleitu, vai ne?

—    Simtu simtiem… un saki Jūsu augstība, eitādi likšu tevi cietumā pal nodevību.

—  Jūsu augstība… iedomājies, ka ir viena meitene…

Violeta Elīzabete uzreiz saspicēja ausis.

—   Nu, nu… lunā tālāk, — viņa mudināja.

—   Redzi, ir viena meitene, kas ielūgta uz tavu Ijalli, un viņai ir tikai viena pavisam veca kleitiņa, ko uzvilki. Vai tu viņai neiedotu kādas no tām, ko tu vairs nevalkā, lai viņai arī liktu, ko uzvilkt?

Violetas Elīzalw*tes eņģeļa sejiņā uzplauka tikpat eņģelīgs smaids.

—   Nē, nedošu vis, — viņa sacīja. — Tas labi, ka viņai būs veca kleita, tad mana jaunā lādīsies vēl smukāka.

Uz to Viljamam bija tikai viena vienīga atbilde, un viņš ar to nekavējās. Viņš izgāza niķīgo augstību no ķerras un pats ātriem soļiem joza uz vārtiem. Vienu mirkli Violeta Elīzabete nejaudāja izdvest ne skaņu. Pirmā atgūtā izteiksmes spēja bija drausmīgi spalgs brēeiens, kas pāršķēla jauko vasaras rītu.

Ticis līdz vārtiem, Viljams pagriezās atpakaļ un redzēja, ka pa parādes durvīm izskrien un pie saniknotās bļāvējas steidzas misters Bots, misis Bota un viss kalpotāju štats.

Viljams atgriezās pats savās mājās un, patvēries virtuves dārza drošībā, sāka atkal prātot par savu problēmu. Īstenībā viņš jau sākumā nebija licis lielas cerības uz Violetu Elīzabeti. Vēl vairāk — viņš juta, ka nav pietiekami stingri ievērojis vagoniņa meitenei doto klusēšanas solījumu. Varbūt bija pat labi, ka viņam tur muižā nekas neizdevās… Atmiņas par to, kā Violeta Elīzabete izvēlās no ķerras, bija gaužām patīkamas. Tās aizdziedēja brūces, kas bija cirstas viņa pašapziņai apciemojuma sākumā. Lai misis Bota sūdz viņu mātei, ja grib, viņš padarīto nenožēloja…

Tad viņa domas atkal atgriezās pie vagoniņa meitenītes svētku tērpa… Kaut kas jādara. Viljams nebija no tiem, kas ātri atzīst sakāves. Kādu brīdi viņš bez panākumiem lauzīja galvu, līdz beidzot paspīdēja gaismiņa.

Viņnedēļ mācītāja cienmāte bija atnākusi pie viņa mātes pēc gadskārtējā ziedojuma Slimo un trūcīgo fondam. Vagoniņa meitene nebija slima, bet trūcīga gan. Viņa pati bija atzinusies, ka viņi esot pārāk trūcīgi, lai tēvs viņai nopirktu jaunu kleitiņu. Viljams bija dzirdējis mācītāja cienmāti sakām, ka šai izdevies savākt desmit mārciņu Slimo un trūcīgo fondam, un tas esot ļoti labs guvums. Droši vien nevajadzēs ne tik daudz, lai nopirktu meitenei jaunu svētku tērpu. Jāuzsāk sarunas ar mācītāja cienmāti, taču tas jādara uzmanīgāk, nekā viņš bija sācis runāt ar Violetu Elīzaljeti. Nav pat jāstāsta, ka nauda vajadzīga svētku kleitas iegādei. Meitenei nepatiks, ja cilvēki zinās, ka viņas kleitiņa pirkta par Slimo un trūcīgo fonda naudu…

Viljams nekavēdamies devās uz mācītājmāju, bet cienmātei bija kora mēģinājums un viņa nevarēja tikties ar Viljamu. Pēcpusdienā viņš aizgāja vēlreiz turp, bet nu cienmāte vadīja Sieviešu institūta rokdarbnieču pulciņa nodarbības un vēl joprojām nebija runājama. Trešoreiz viņš aizgāja vakarā, bet nu viņa vadīja svētdienskolas skolotāju saietu un nebija Viljamam sasniedzama.

Tas Viljamam vēl lieku reizi apstiprināja vecum veco mācību par dzīves nejēdzību, proti: ja vien viņam gadījās darīt kaut ko neatļautu, mācītāja cienmāte, gluži kā saukta, brīnumainā kārtā uzradās no nez kurienes un tūliņ nosūdzēja viņu vecākiem, turpretī tagad, kad viņš pirmo reizi mūžā pats gāja meklēt tikšanos ar to, tā neparko nebija sasniedzama. Nekā nepanācis, viņš nākamajā pēcpusdienā atkal devās uz mācītājmāju.

Izrādījās, ka mācītāja cienmāte aizņemta šūšanas pulciņā, bet, tā kā nodarbības bija jau pie beigām, viņa solījās iznākt kabinetā. Ienākusi viņa bargi uzlūkoja Viljamu.

—   Nu, Viljam, — viņa sacīja, — ja tu atkal esi sadauzījis manu gurķu lecekšu rāmi, tad velti lūgties, lai es nesaku tavam tēvam. Tev nav nekādas vajadzības pastaigāties pa mana dārza mūra virsu, kā esi paradis, un tad ievelties manās gurķu lecekšu dobēs…

Viljams nepacietīgi atmeta ar roku.

—     Nekā tamlīdzīga, — viņš sacīja. — Un es varu noiet pa jebkuru mūra augšu nenokritis. Tas arto rāmi gadījās nvms gadiem.

—   Tas gadījās pirms divām nedēļām, Viljam, — cienmāte bargi aizrādīja. — Nu, labi. Kādēļ šodien esi atnācis?

—    Es atnācu sakarā ar Slimo un trūcīgo fondu, — Viljams atbildēja.

Mācītāja cienmātei mute palika vaļā.

—    Ar Slimo un trūcīgo fondu, — Viljams, vārdus uzsvērdams, atkārtoja… — Gribu jums palīdzēt.

—  Tu… ko īsti? — cienmāte jautāja, vēl aizvien nespēdama ticēt savām ausīm.

—   Gribu jums palīdzēt ar Slimo un trūcīgo fondu, — teica Viljams. Viņš saprata, ka ceļš uz savas vajadzības piepildījumu jānobruģē pareizi. Ja viņš grilx"ja panākt, lai cienmāte šķiras no zināmas Slimo un trūcīgo fonda daļas, tad vispirms jāpanāk, lai tā noticētu, ka viņš pilnīgi mainījis savu dzīvesveidu.

—   Redziet, — viņš turpināja, — es vairs neesmu tāds, kāds biju — rāpos kokos un staigāju pa mūra žogu virsu, un tamlīdzīgi. Es sāku interesēties par slimajiem un trūcīgajiem un tamlīdzīgi un gribu tiem palīdzēt. Tāpēc es atnācu pie jums, jo gribu palīdzēt Slimo un trūcīgo fondā. Zinu, ka jūs esat aizņemta ar svētdienskolām un šūšanas pulciņiem, un rokdarbiem, un tamlīdzīgi, tāpēc iedomājos, ka jums varbūt būs pa prātam, ja es palīdzēšu. Nu, tanī Slimo un trūcīgo fondā. Redziet… — viņas atmaigusī sejas izteiksme Viljamu iedrošināja, un, gribēdams izdzēst pēdējās aizdomas par sava nāciena savtīgiem nolūkiem, viņš turpināja: — … tikai tāpēc es atnācu pie jums — tikai tāpēc, ka gribu palīdzēt tanī Slimo un trūcīgo fondā.

Mācītāja cienmāte staroja.

—    Cik brīnum jauka vēsts, mīļo puisīt! Cik tad tev dod kabatnaudas?

Tas Viljamam šķita ļoti nepiedienīgs jautājums, bet viņš pacietīgi atbildēja:

—            Trīs pensus nedēļā, — taču tūliņ nepacietīgi uzstāja:

—   Bet es par to Slimo un trūcīgo fondu…

—   Jā, puisīt, protams, — atsaucās cienmāte, mīļi uzlikdama roku Viljamam uz galvas. — Tavs piedāvājums tiešām dara tev godu. Jāatzīstas, ka jūtos visai pārsteigta, bet tas tikai rāda, ka ne par vienu nedrīkst spriest tiesu, un ka ikvienā cilvēkā ir kāds zelta grauds. Mīļo puisīt, es nemaz negribu, lai tu man ziedoju savu kabatnaudiņu, man šķiet — ja tu dosi fondam pusotra pensa nedēļā, arī tā būs brīnišķīga priekšzīme citiem zēniem un meitenēm, un tas darīs prieku gan jūsu vecākiem, gan jums pašiem visu mūžu, kad atcerēsieties, kā bērnībā esat palīdzējuši nabaga vārgdieņiem.

Noklaudzēja kādas durvis, un gaitenī atskanēja čalošana. Mācītāja cienmāte strauji atrāva vaļā kabineta durvis un ar

Vai jums nešķiet, ka tā ir brīnišķīga priekšzīme, ko mums visiem rāda šis bērns ?

Dāmas noraudzījās uz Viljamu, sastingušas aiz brīnumiem.

lepnu smaidu sejā, roku vēl arvien apjukušajam Viljamam uz galvas turēdama, pievērsās šūšanas pulciņa dalībniecēm.

—   Dāmas, — viņa sacīja, — šis puisēns atnāca pie manis, un neviena nojums nespēs uzminēt, ko viņš gribēja. Viņš izteica vēlēšanos ik nedēļu ziedot pusi savas kabatnaudiņas Slimo un trūcīgo fondam. Vai jums nešķiet, ka tā ir brīnišķīga priekšzīme, ko mums visiem rāda šis bērns?

Dāmas noraudzījās uz Viljamu, sastingušas no brīnumiem. Viņu vidū bija arī Viljama māte, kuras seja pauda nevis mātes lepnumu un prieku, bet gan lielas izbailes. Vai nu Viljams ir galīgi sajueis prātā vai arī… Līdzko tiks mājās, jāizmērī viņam temperatūra. Varbūt zēnam sākas galvas smadzeņu iekaisums… Pārējās dāmas, atjēgušās no pārsteiguma, sāka sirsnīgi apsveikt Viljamu. Viljams, kā ar mietu pa galvu dabūjis, vēl nespēja atjēgties, kad kopā ar dedzīgajām apsveicējām jau bija izstumts pa mācītāj mājas parādes durvīm uz ceļa.

—   Man šķiet, vispareizākais būs nokārtot tā, lai tava māmiņa ziedojumu iemaksā tieši man, mīļo puisīt, — mācītāja eienmāte nosauca viņam nopakaļ, — tas tevi paglābs no kārdinājuma kādu iemaksu izlaist…

Pie vārtiem Viljamam izdevās aizmukt, un, patvēries pašmāju virtuves dārzā, viņš satriekts pārdzīvoja šo trešo neveiksmi mēģinājumā sagādāt draudzenītei jaunu svētku tērpu.

Par to, ka mācītāja eienmāte bija tik aplam sapratusi viņa piedāvājumu, viņš neuztraucās. To nebūs grūti nokārtot. Viņš, piemēram, varēs pateikt, ka tas noticis miegā un viņš par kaut kādu piedāvājumu vairs nekā neatceras. Viņu uztrauca domei par vagoniņa meiteni. Lai cik briesmīgi būs viņai paziņot par piedzīvotajām neveiksmēm, viņš tomēr nespēja noturēties pretī spēkam, kas viņu vilka turp. Lēnām viņš sāka iet uz to pusi, kur stāvēja vagoniņš.

Viņš jau bija sasniedzis vārtiņus, kad māte viņu pasauca atpakaļ un lika izmērīt temperatūru. Kā par brīnumu — tā bija normāla.

Māte aizgāja uz rītistabu un ieminējās vīram, kas tikko bija ienācis:

—   Esmu ļoti noraizējusies par Viljamu, mīļais.

—   Kāpēc? Vai tad atkal izdauzījis kādu logu?

—    Nē, mīļais, nekas tamlīdzīgs. Bet viņš sācis tik ērmoti uzvesties… Iedomājies, vispirms viņš vakarrīt sacīja, ka gribot iet uz maskuballi pārģērbies par meiteni.

—   Uz kādu maskuballi?

—    Nekādu. Nevienas maskuballes nebūs. Tāpēe jau man viss liekas tik ērmoti. Un šopēcpusdien viņš aiziet uz māeītājmāju un piesakās misis Monksai, ka vēloties ik nedēļu pusi savas kabatnaudas ziedot Slimo un trūcīgo fondam. Temperatūra viņam ir normāla, lxj t vai tev nešķiet, ka viņam kaut kas nav kārtīl )ā ar smadzenēm?

Taču misteram Braunam, tiklīdz viņš uzzināja, ka neviens logs nav izsists, par pārējo vairs nekādas intereses nebija.

—   Teikšu tev par mierinājumu — nekas ļaunāks par to, kas ar tām jau noticis, atgadīties nevar, — viņš noteica un sāka lasīt vakara avīzi.

Pa to laiku Viljams lēnām tuvojās vagoniņam. Viņš jau gandrīz bija izlēmis atzīties neveiksmē, bet, kad meitene pāri laukam atskrēja pretim un gaidpilnām, mirdzošām acīm viņu uzlūkoja, viņam pietrūka drosmes to apbēdināt.

—   Ai, Viljam! — viņa satraukta uzsauca. — Vai dabūji?

—    Vēl ne, — Viljams atteica, visai nesekmīgi pūlēdamies rādīt bezrūpīgu vaigu. — I^aika vēl aumaļām.

—  Nav vis, Viljam, — viņa sacīja.

—    Man ir, — Viljams palika pie sava. — Man nevajadzēs daudz laika, lai nokārtotu tādu sīkumu.

Meiteni īsti pārliecināt viņam tomēr neizdevās.

—    Vai tev ir izdomāts kāds plāns, Viljam? — viņa nobažījusies jautāja.

Viņš jautri pasmējās, tomēr smiekli skanēja mazliet nedroši.

—   Skaidrs, ka ir, — viņš attrauca. — Domāju gan. Gribēji mani pieķert, ka neesmu izdomājis plānu? Nekā nebija, es bez plāna ne pie kā neķeros.

Ar dedzīgajiem protestiem viņš, protams, pārspīlēja, un meitene viņu uzlūkoja šaubīdamās.

—   Vai tu droši zini, ka izdosies? — viņa jautāja.

—    Droši! — Viljams atkārtoja, vēlreiz uzņemdams priecīgo smieklu, bet, manīdams, ka tas var pārtrūkt, sāka klepot.

—   Domāju gan, ka droši zinu.

Tā viņi bija nonākuši līdz vagoniņam, un Viljams iegāja viņai līdzi. Pār krēslu bija pārmesta samazgāta, noplukusi balta muslīna kleitiņa. Meitenīte to paeēla un rādīja.

—      Paskat, cik briesmīga, — viņa bēdīgi sacīja. — Es, protams, labāk vilktu mugurā šo pašu, nekā neietu nemaz, bet tomēr jutīšos nejauki, ja būs jāģērbj šī. Samazgāta gandrīz lupatās, un kur tad vēl tik maza, maziņa. Bet tu taču man apsolīji jaunu, vai ne, Viljam, apsolīji?

—     Nu kā tad, — Viljams atbildēja, izmocīdams rēgainu smaidu, — kā tad, zināms. Neraizējies par to.

—   Un tev patiešām ir sadomāts plāns?

—   Kā tad, — Viljams atteica. — Vai nu bez plāna. Skaidrs, ka ir plāns, un vēl kāds…

Baznīcas pulkstenis nosita pieci.

—    Tējas laiks. Es aizskriešu tētim pakaļ. Viljam, esi nu labiņš un uzliec uz uguns ūdeni tējai. Ūdens ir tai benzīna kannā, tu jau zini.

Viņa aizskrēja pāri laukam, un Viljams, ar smagām domām kaudamies, aizdedza spirta pavardiņu, kā bija redzējis meiteni darām, un uzpildīja tējas katliņu no benzīna kannas. Viņš bija redzējis, ka meitene katliņam ūdeni ņem no kannas, bet nebija ievērojis, ka vagoniņā ir divas līdzīgas benzīna kannas, un nezināja, ka vienā ir ūdens, bet otrā parafīns. Un Viljams piepildīja katliņu no parafīna kannas.

Nākamie mirkļi kļuva par drausmīgu murgu. Tiklīdz viņš bija nolicis katliņu uz spirta pavarda, uzšāvās milzīgas liesmas, kas viņu šautin izšāva ārā pa vagoniņa durvīm tā, ka viņš atjēdzās sēdus zālē. Kamēr viņam vēl zvaigznītes šķīda gar acīm, viņš redzēja divus vīrus, kas bija gājuši garām, ielecam vagoniņā un ar žaketēm apslāpējam spožās liesmas.

Liesmas bija noplakušas, bet vēl gaisā cēlās dūmu svēdras. Caur šīm svēdrām Viljams, kas ar melnu, nokvēpušu muti un mazliet apsvilušiem matiem sēdēja zālē, redzēja vagoniņā uz krēsla meitenes baltās kleitiņas paliekas, nu gan tikai mutautiņa

lielumā. Vagoniņā bija sadegušas arī vēl eitas mantas, taču Viljama pārbiedētais skatiens uztvēra vienīgi šo. īsu brīdi viņš sastindzis to vēroja, un tad pēkšņi viņā atjaunojās spēja kustēties. Viņš pietraueās kājās un drāzās projām no posta vietas, it kā viņam pa pēdām dzītos vajātāji.

Dažas nākamās dienas Viljams joprojām pavadīja kā murgā. Me itenīti apciemot viņš neuzdrošinājās; drausmīgā pār viņu nogruvusī katastrofa bija padarījusi viņa prātu trulu un bezjutīgu, viņš nespēja izdomāt itin nekā, kas palīdzētu kaut ko šai ļaunumā izlabot vai vismaz mīkstināt.

—    Es zinu, ka viņu kaut kas nomoka, — misis Brauna bažīgi bilda vīram. Visu nedēļu viņš bija tik ērmots. Kad viņš misis Monksai.sacīja, ka gribot ziedot savu kalmtnaudu Slimo un trūcīgo fondam, es sapratu, ka viņš nevar būt vesels, un šais pēdējās dienās viņš ir nedabiski mierīgs un nepavisam nav kā savā ādā.

—     Esi pateicīga par mazumiņu, — misters Brauns bez mazākās līdzjūtības noteica un turpināja lasīt vakara avīzi.

Pienāca dārza svētku diena. Viljams, izskatīdamies kā kaušanai sagatavots upura jērs, mierīgi ļāvās, lai viņu berž un sukā, un iežņauga godadrēbēs. Viņš nepretojās. Bija pārāk satriekts, lai pretotos. Viņš nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par vagoniņa meiteni, kam ar savām izdarīljām bija nolaupījis svētkus, kuros viņa tik ļoti gribēja piedalīties. Viņa taču bija sacījusi, ka lal)āk iešot uz svētkiem vecajā muslīna kleitā nekā nemaz. Un veco muslīna kleitu viņš bija sadedzinājis…

Lēnām, kā ar ūdeni apliets šunelis, viņš gāja uz muižas pusi. Vagoniņa meitenes, protams, svētkos nebūs, bet varbūt tā gaidīs viņu pie vārtiem, lai izteiktu pārmetumus… Sāda doma likči Viljama sirdij sarauties negantā pašmocībā. Sasniedzis vārtus, viņš izjuti* trulu atvieglojumu, kad redzēja, ka tur neviens viņu nesagaida. Iegājis pa vārtiem, viņš nesteidzīgi devās pāri zālienam pie zēnu un koši tērptu meiteņu liariņa. Garā viņš iztēlojās traģisku ainu, kā viņš pēkšņi, ļaunas slimības nopļauts, nokritīs un būs pagalam, bet bērni raudot sastāsies viņam apkārt.

Ar pēdējo elpas vileienu viņš aizsūtīs vēsti vagoniņa meitenei, izlūgdamies, lai tā viņam piedod. Meitene piedos un raudās pie viņa kapa. Tā būs daudz labāk, nekā dzīvot ar negodu aptraipītam.

No nomoda sapņiem viņu izrāva sauciens: — Viljam! — Izbrīnījies viņš ieraudzīja, kā viņa draudzenīte atraujas no košās meiteņu grupas un pāri zālienam skrien pie viņa. Mugurā viņai bija ļoti skaista un acīm redzami jauna palsi rozā kleitiņa.

—    Viljam! — viņa gavilēja. — Tu esi brīnišķīgs, Viljam! Paldies tev, simtu paldies! Cik gudri tu visu biji izdomājis, un man traki žēl, ka es īsti neticēju tavam plānam. Un tas tak bija tik brīnišķīgs plāns.

Viljams skatījās viņā, muti aiz brīnumiem papletis.

—     K-k-k-ko? — viņš stostīdamies tik tikko spēja izteikt.

—     Nu tas, ka tu sadedzināji manu veco kleitu, lai apdrošināšanas sal)iedrība man varētu iedot jaunu. Un paskat, cik skaistu iedeva, vai ne? Viljam, cik tu esi gudrs, ka mācēji tā izdomāt!

Viljams ļoti ātri attapās. Viņš mazliet lielīgi sadīžojās un sirsnīgā, bet tikko jūtami augstprātīgā labvēlībā pasmaidīja.

—    Ak nu, ko tur pieminēt, — viņš sacīja. — Tāds sīkums man nekādas pūles neprasīja.

Dažkārt gadās kļūdīties

Roberta un Viljama attiecības atkal bija visai saspringtas, un Viljams par to bija diezgan noraizējies. Jebkurā citā laikā tas viņu neuztrauktu — tā bija parasta un dabiska parādība, bet šis bija sevišķs laiks. Nozīmīgs un svarīgs laiks. Bija atlikusi tikai nedēļa līdz Viljama dzimšanas dienai, un Viljams zināja: ja Roberts apskaities, viņš ir spējīgs aizvadīt šo dienu, neveltīdams tai ne mazāko taustāmu uzmanību. Tā jau bija lāgiem noticis, un arī šoreiz Viljams nešaubījās: ja neizdosies Roberta dusmību neremdināt, tā notiks atkal. Var jau būt, ka Roberta dusmām bija zināms pamats. Pat Viljams to nenoliedza…

Roberts bija piedalījies ciema futbola kluba organizētā pašdarbības teātra iestudējumā. Lugai bija ļoti satraucošs, sarežģīts saturs. Tanī netrūka ne pistoļu blīkšķu, ne visādu negadījumu ar elektrisko apgaismojumu. Ikviena darbojošās persona, kas izrādē gribēja piezvanīt pa telefonu, konstatēja, ka vads pārgriezts, un, ja palaimējās, ka elektriskā apgaismošana kādu brīdi nebija bojāta, tad aiz logiem varēja redzēt plandāmies sikspārņiem līdzīgas būtnes, turklāt līdz pat lugas beigām šis fenomens palika nenoskaidrots.

Taču šausmu kulminācijas brīdis pienāca tad, kad tika atvilkts aizkars, kas slēpa kādu nišu, un atklājās Roberts, kurš beigts karājās pār krēslu ar galvu uz leju, l)et visa krekla krūteža mirka sarkanā tintē. Sis mirklis bija ārkārtīgi dramatiski iestudēts… Visas darbojošās personas sapulcējās pie aizkara; acīmredzot visi bija saspringuši līdz pēdējai iespējai. Gan viens, gan otrs piegāja pie aizkara, it kā lai to atvilktu, tomēr tūliņ parāvās atpakaļ, gan ar kustībām, gan sejas izteiksmi izrādot baismas. Beidzot kāda drosmīga dvēsele aizkaru parāva un baiļu kliedzienu un dobju vaidu pavadījumā atklāja pār krēslu saļimušo, ar galvu uz leju apgriezto, sarkanā tintē mirkstošo Robertu. Varone un viņas māsa noģība — uz skatuves jau priekšlaikus bija novietots dīvāns un atzveltņu krēsls, kur viņas noguldīt; tad aizvērās skatuves priekškars, norādot otrā cēliena beigas.

Robertam šai cēlienā vajadzēja parādīties vienīgi šinī kulminācijas brīdī, un viņš, gluži dabiski, nevēlējās apmēram pusstundu pavadīt šķērsām pār krēslu ar galvu uz leju, sarkanā tintē mirkstot, vai labākajā gadījumā, iespiests starp aizkaru un stikla durvīm, sēdēt uz maza krēsliņa, kas no stingrākas pieskaršanās varēja sabrukt. Turklāt viņa atbildībā bija nodoti atspirdzinājumi, un šī brīvā pusstunda viņam lieti noderēja, lai uzraudzītu, kā tiek sagatavotas sviestmaizes un kafija, ko publikai piedāvāt pēc izrādes.

Tāpēc viņš nolīga Viljamu (maksājot tam vienu pensu par reizi), lai tas sēž aiz priekškara gandrīz līdz izšķirošajam brīdim, tad skrien sameklēt un brīdināt viņu, lai viņš vēl laikus pagūtu nokrist šķērsām pār krēslu ar galvu uz leju.

Viljamam nepieciešamais galavārds, pēc kura vajadzēja skriet pakaļ Robertam, bija: «Ak Dievs, kas ir aiz tā priekškara?» To spalgā falsetā (kam vajadzēja paust galējas drausmas) izkliedza Dorita Mertone, meitene ar ļoti zeltainiem matiem un ļoti zilām acīm — Roberta jaunākā aizraušanās.

Viss izdevās lieliski tiklab mēģinājumos, kā arī pirmajā izrādē. Viljams uzmanīgi sagaidīja galavārdu, aizskrēja pakaļ Robertam, lai publika to īstajā brīdī ieraudzītu šķērsām par krēslu saļimušu ar galvu uz leju un sarkanā tintē mirkstošu, visu darbojošos personu kliedzienu un dobju vaidu pavadījumā.

Ķibele notika otrajā izrādē, kas bija arī pēdējā. Ap šo laiku situācija jau bija zaudējusi svaigumu, Viljamam visa izdarīšanās bija pamatīgi apnikusi. Turklāt viņu sāka mocīt baigas aizdomas, ka varbūt Roberts būtu bijis ar mieru maksāt visus divus pensus par reizi, ja Viljams būtu stingrāk uzstājis.

Lugu viņš tagad bija noklausījies sešus lāgus un sāka jau domāt, ka pats būtu varējis uzrakstīt krietni labāku. Tomēr viņš bija nolēmis no savas puses līgumu godīgi izpildīt un otrajā izrādē, paņēmis līdzi apelsīnu un dēku stāstu burtnīciņu, itin ērti iekārtojās aiz priekškara.

Vēlāk Viljams apgalvoja, ka Dorita Mertone nemaz neesot iekliegusies: «Ak Dievs, kas ir aiz tā priekškara?» Viņš stingri palika pie sava: ja viņa būtu iekliegusies, viņš nebūtu varējis to nesadzirdēt. Dažas darbojošās personas arī sacīja, ka Dorita neesot iekliegusies, bet citi apgalvoja, ka esot gan. Tie teica, ka ļoti skaidri atceroties dzirdējuši viņu iekliedzamies. Turklāt viņi piebilda, ka tas neesot nekāds aizbildinājums Viljamam, jo šim esot vajadzējis uzmanīgi sekot izrādes gaitai un zināt, kurā brīdī jāskrien pēc Roberta, vienalga, vai Dorita kliegusi «Ak Dievs, kas ir aiz tā priekškara?» vai ne.

Lai nu kam bija vai nebija taisnība, fakts no tā nemainījās: kad rūpīgi sagatavotajā drausmu un noslēpumainības gaisotnē pavērās priekškars, aiz tā publikai kļuva redzams vienīgi žaketē un īsās bikšelēs tērpts puišelis, kas tīksmīgi sūkāja apelsīnu un lasīja romānu. Sis skats patiesi nešķita pietiekams, lai izraisītu šausmu un izbaiļu brēcienus un vaidus, ar kādiem to apsveica aktieri, kas īstā britu neatlaidībā cītīgi tēloja savas lomas, kā bija mācīti.

Roberts, protams, vai plīsa aiz trakām dusmām. Otras izrādes publika bija daudz nozīmīgāka nekā pirmās izrādes apmeklētāji. Bija sanākuši visi futbola kluba veicinātāji. Zālē pulcējās visi Doritas radi un visi viņa tuvinieki. Bija atnācis ikviens, kas ciemā sevi par kaut ko uzskatīja, un Viljams, tā sacīja Roberts, viņu, Robertu, iegrūdis neslavā uz visu mūžu. Nekad viņš vairs nevarēšot rādīties ļaudīs ar paceltu galvu. Visa viņa dzīve esot sagandēta. Nekas cits viņam vairs pasaulē neesot gaidāms kā nožēlojams, pāragrs vecums, pie kā vainīgs tikai Viljams. Neviens, sacīja Roberts, līdz viņa pēdējai dienai vairs nekad ar viņu nerunāšot ne par ko citu. Tie, kas redzējuši, pastāstīs citiem, un citi atkal pastāstīs citiem, līdz nelabās vēstis būs izplatījušās pa visu Angliju un viņš nekur vairs nevarēs parādīties, lai par viņu nesmietos. Neesot nekādas nozīmes dzīvē vēl kaut ko uzsākt. Pagalam. Viss pagalam. Pat ja viņš kaut ko nozīmīgu izgudrotu, pat ja viņu ieceltu par premjerministru — viss vienalga, ar šo atgadījumu viņš tik un tā padarīts visiem par apsmieklu.

Viljams šos penterus uzklausīja samērā pazemīgi, tikai stingri jo stingri palika pie apgalvojuma, ka Dorita nav iekliegusies: «Ak Dievs, kas ir aiz tā priekškara?»

Vistrakākā kūdītāja bija Dorita. Arī viņa uzskatīja, ka Viljama nelaimīgā kļūdīšanās viņu apkaunojusi uz laiku laikiem, un visā vainoja Robertu.

—   Es biju uz izrādi saaicinājusi visus draugus, cik vien man to ir, — viņa gaudās. — Biju uzaicinājusi arī sava tēvoča draugu, kas pazīst vienu tādu cilvēku, kurš savukārt pazīst ļoti slavena režisora brālēnu, un skaidri zināju, ka tas man pavērs ceļu, jo visi saka — man esot aktrises talants, un es pati zinu, ka man tāds ir, un tik vien vajadzēja, lai tas režisors uzzinātu par mani, bet tagad mana tēvoča draugs smejas locīdamies ikreiz, ja kāds tikai ieminas par to nelaimīgo izrādi, un ja nu vēl kāds to pastāsta tam režisoram, viņš to uzskatīs par joku, un man tā varbūt bija vienīgā iespēja kļūt slavenai, bet tu tagad visu esi izmaitājis.

—     Es izmaitājis? — Roberts dusmīgi pārprasīja. — Tu gribēji sacīt, ka Viljams izmaitājis. Un tu nevarēji justies nejēdzīgāk kā es…

—    Ak nevarēju? — Dorita viņu mēdīja. — Kā tu zini, ka nevarēju, ja tev vispār nav jēgas par to, kā es jūtos. Nesaprotu,

— Man tā varbūt bija vienīgā iespēja kļūt slavenai, bet tu tagad visu esi izmaitājis.

kālab tu vispār liki viņam tur kvernēt. Ikviens, kuru tiešām interesē skatuve, būtu no sirds vēlējies tēlot lomu, nevis pusi izrādes klenderēt apkārt, kā tu to darīji.

—     Vai tu varbūt iedomājies, ka man vajadzēja veselu pusstundu nogulēt pārkritušam pār krēslu ar galvu uz leju? — Roberts jautāja.

—    Un kālab ne? — Dorita atjautāja. — Ikviens īsts aktieris būtu to darījis.

—         Tā darīdams, es pa īstam būtu dabūjis galu, — Roberts Aizstāvējās.

Dorita nicīgi nošņaukājās, tā likdama saprast, ka liela nelaime tā nebūtu bijusi.

Taču pēc laiciņa Doritas prātu sāka nodarbināt citas rūpes, kas nomāca atmiņas par nelaimīgo izrādi. Skola, kurā mācījās

gan Viljams, gan arī viņas jaunākais brālis, rīkoja ainas ar dzīvajām bildēm no Šekspīra darbiem.

—              Viņi iestudēs ainu no «Karaļa Džona», — Dorita sacīja,

—    un es ļoti ceru, ka Artura lomai izraudzīsies Džordžiju. Viņš ir tik burvīgi jauks puikiņš. Pats piemērotākais tai lomai. Tik bezgala jauks. Dzird gan runājam, ka varētu izraudzīt arī viņa brālēnu, kas mācās tanī pašā klasē un ir drausmīgi nejauks. Mēs visi būtu briesmīgi satriekti, ja izraudzītos to otru. Īstenībā man vienalga, vai viņus izrauga vai ne, bet, ja Džordžija vietā paņemtu to brālēnu, es gluži vienkārši to nepārdzīvotu. Nepārdzīvotu, un viss.

Roberts, priecīgs, ka viņa pēdīgi pārtraukusi nebeidzamos uzbrukumus par notikumu izrādē, neskopojās ar interesi un līdzjūtību.

—    Esmu pārliecināts, ka izraudzīsies tavu brāļuku, — viņš sacīja.

—  Tu taču man palīdzēsi, cik spēsi, — viņa lūdza. — Tāpēc, ka Džordžijs ir tik burvīgs puikiņš.

—   Nūjā, — viņš atteica, — protams, darīšu, ko varēšu, bet bīstos, ka liela labuma no manis nebūs. Man, redzi, ar skolu nav nekāda sakara.

—   Bet tur taču mācās tavs brālis, — viņa atgādināja.

—    J-jā, — viņš sacīja, — mācās gan, bet nekādas lielās teikšanas viņam tur nav.

—   Nu, nu — kaut ko jau nu viņš varēs gan palīdzēt.

Dziļi par to šaubīdamies, Roberts beidzot piekrita, ka kaut ko varbūt varēšot…

Tomēr nākamajā dienā kļuva zināms, ka Artura lomai izraudzīts pavisam cits zēns vārdā Herberts Frensiss. Dorita, kas tagad visu interesi veltīja vienīgi šim pasākumam, piezvanīja Robertam, lai to pastāstītu.

—    Es, protams, tik un tā jūtos nejēdzīgi, — viņa nopietni skaidroja, — jo tas izraudzītais puika nav nepustik burvīgs kā Džordžijs, bet — lai nu ir, kā ir. Es justos daudz riebīgāk, ja loma būtu iedota tam brālēnam; mana tante, proti, aiz savas muļķības iedomājusies, ka šis esot gudrāks par Džordžiju, bet īstenībā Džordžijs ir desmitkārt gudrāks par šo.

Robertam jau sāka apnikt bezgalīgās runas par Džordžiju, tomēr viņš par tām jutās pateicīgs liktenim, jo tās novērsa Doritas domas no atgadījuma izrādē.

Tagad, kad jautājums par Džordžiju šķita noņemts no repertuāra, Roberts no jauna centās ieinteresēt burvīgo jaunavu par jaukākām un tīkamākām lietām — dejām, izbraukumiem ar motociklu, kino apmeklējumiem un līdzīgām izpriecām. Dorita pret to visu izturējās ļoti atsaucīgi, un viss gāja brīnišķīgi kā pa kāzām, kad negaidot atkal uzpeldēja Džordžija problēma.

Viendien Roberts, apciemojis savu sirdsdāmu, atrada to gluži bālu un bēdu nomāktu.

—    Tas puika, kuram jātēlo Arturs, smagi saaukstējies, — viņa sacīja, — un, ja viņš laikā neatveseļosies, protams, nevarēs uzstāties, un tāpēc atkal ir runa par Džordžiju vai viņa brālēnu. Cik nejauki! Es jau cerēju, ka viss nokārtojies. To es tev saku — ja viņi izraudzīs brālēnu, es to nepārcietīšu. Nomiršu vārda vistievākajā nozīmē. Džordžijs ir tik burvīgs, bet brālēns — pretīgākais vardulēns, kādu vien var iedomāties.

Roberts atkal visiem spēkiem pūlējās drīzāk novērst vipas prātu no Džordžija-Artura temata.

—    Viņi izraudzīsies Džordžiju, — viņš iegalvoja, — esmu pilnīgi pārliecināts, ka Džordžiju.

—     Diezin, — Dorita drūmi prātoja. — Tu tak zini, cik cilvēkiem maz godaprāta. Un Džordžijs ir burvīgs. Tiešām burvīgs. Mēs visi tā domājam.

Velti Roberts nopūlējās atkal pievērst viņas uzmanību dejām, izbraukumiem ar motociklu, kino apmeklējumiem un līdzīgām izpriecām. Viņa nelaidās vaļā no Džordžija. Sarīkojuma diena tuvojās, un Herberta saaukstēšanās, par spīti visas ģimenes pūliņiem, barojot viņu ar visiem plaša draugu loka ieteiktiem līdzekļiem pret saaukstēšanos, nerādīja nekādas uzlabošanās pazīmes. Deguns un acis dega uguns sarkanumā, viņš turpināja šņaukāties, šķaudīja aizvien aizrautīgāk un starplaikos vaicāts atkārtoja, ikreiz mazliet neskaidrāk, ka jūtoties «phaldies pah vaicāhšanu, dhusku labāk».

Doritas uztraukums kļuva drudžains.

—    Es zinu, ka tas puika nebūs tik vesels, lai tēlotu Arturu, — viņa ņēmās iegalvot Robertam, — un es nesaprotu, ko iesākt, ja viņi nepaņems Džordžiju. Man netīk daudz par to runāt, — viņa piebilda, — jo piederu pie cilvēkiem, kas dziļi jūt, bet maz runā. Esmu ļoti atturīga, kā tu zini. īstenībā mani visvairāk uztrauc doma par Džordžija brālēnu. Es, zināms, neesmu tev daudz par to stāstījusi… — Robertam pārsteigumā aizrāvās elpa, bet viņš ātri attapās un izlikās, ka viņam uznācis klepus… — bet prātā man tas stāv visu laiku, un… — viņa domīgi pavērās Robertā,

—    …ja tas zēns neizveseļosies un viņi Artura lomai izvēlēsies nevis Džordžiju, bet viņa brālēnu, es no visas tiesas sākšu domāt, ka tu man nes nelaimi, jo kopš tās nejēdzīgās izrādes pastāvīgi viss gājis šķērsām.

Sī piezīme savukārt padarīja Robertu ļoti domīgu. No teiktā viņš secināja: ja Džordžijs netiks izraudzīts par Arturu, tad viņa paša izredzes noturēties par Doritas uzticamo pastāvīgo pavadoni kļūst aplam vārgas.

Tovakar viņš piesardzīgi sāka zondēt Viljamu. Bet Viljams nerādījās atsaucīgs. Tas, kas notika sagatavošanas klasēs, viņu nepavisam neinteresēja. Viņš nepazina ne Herbertu Frensisu, ne Džordžiju, ne Džordžija brālēnu. Viņš arī nebūt nevēlējās ar tiem iepazīties. Nekā viņš nezināja par iecerētajām dzīvajām bildēm un atklāti pateica, ka netaisoties tik zemu krist, lai ietu to izrādi skatīties. Brāļa attieksme padarīja RoI&gt;ertu vēl domīgāku. Pāris dienu pirms izrādes viņš itin kā nejauši ieminējās Viljamam:

—  Paklau, Viljam, vai tev nākamnedēļ nav dzimšanas diena?

Viljams apstiprināja, ka esot gan, un acīs viņam iezibējās

mazs cerību stariņš.

—   Diezin, ko tev vislabāk uzdāvināt? — Roberts turpināja. Šo piedāvājumu Viljams klusēdams brīdi apsvēra. Viņš gandrīz nespēja noticēt, ka pēc atgadījuma teātra izrādē Roberts nopietni domā viņam kaut ko dāvināt, un saprata, ka ierunāšanās par kaut kādu dārgu mantu bīstami samazinātu varbūtību vispār kaut ko saņemt.

—    Nu labi, — viņš pieticīgi sacīja, — man ir viena maza vēlēšanās… Vecais Stinkss man atņēma mutes harmoniku un droši vien atpakaļ neatdos.

—    Nav brīnums, — Roberts augstprātīgi iebilda, — ko gan citu tu ar savu uzvešanos vari gaidīt… nu, bct varbūt nopirkšu tev jaunu. Es nesolu, ka noteikti nopirkšu. Viss būs atkarīgs no tā, kā tu uzvedīsies no šī brīža līdz dzimšanas dienai… Starp citu, runājot par to teātra uzvedumu tavā skolā. Esmu dzirdējis, ka tas Herberts Kāviņsaue nebūšot spējīgs tēlot Arturu un lomai izvēlēšoties vai nu Džordžiju Mertonu vai viņa brālēnu. Es ceru, ka lomu dabūs Džordžijs Mertons, jo, manuprāt, viņš tai ir daudz piemērotāks…

Tad Roberts aizgāja, atstādams Viljamu pārdomās nogrimušu. Viljams, protams, lieliski saprata, uz ko Roberts ar savām piezīmēm tēmē. Ja viņš šādā vai tādā veidā varētu panākt, lai sagatavošanas klašu dzīvo bilžu uzvedumā Herberta vietu piešķir Džordžijam Mertonam, nevis tā brālēnam, brālis viņu prēmētu ar mutes harmonikām.

Nākamajā pēcpusdienā pēc stundām viņš šķērsoja sagatavošanas klašu rotaļlaukumu, gribēdams mazliet uzmest acis sīkajiem un, ja iespējams, noskaidrot, kurš īsti ir Džordžijs Mertons. Viljams gāja demonstratīvi vienaldzīgi, vērodams debesis virs galvas vai zemi, kur soli spēra, neparko nepieļaudams iespēju kādam nodomāt, ka viņam ir jel niecīgākā interese par apkārtējo sīkalu darīšanām. Taču, kaut arī notēloja pilnīgu nevērību, viņš iedams pameta ašus, pētīgus skatienus gan pa labi, gan pa kreisi.

Piepeši viņš ieraudzīja divus mazus puišeļus sirdīgi kaujamies. Mazākais no abiem kaušļiem cīnījās godam, ievērodams labas spēles noteikumus. Otrs spērās un plosījās kā zvērēns, tomēr virsroku neguva. Viljamam uzreiz iepatikās mazākais. Tam bija pārgalvīgs, vasarraibumains ģīmis un acīs draiskulīgas dzirkstis. Viljams instinktīvi juta, ka, lai arī sīks, tas tomēr būtu no īstajiem puikām, ar kuru dzīvot kopā uz vientuļas .salas. Tas Viljamam bija augstākais kritērijs, vērtējot raksturus. Ja kāds jauniegūts paziņa Viljamam nelikās īstais biedrs dzīvei uz vientuļas salas, tad tādam viņa acīs nebija nekādas vērtības neatkarīgi no citām dotībām un talantiem.

Otram zēnam bija kupli tumši rudi, cirtaini mati un garas skropstas kā meitenei. Viņš bija tukls, ļengans, bāls un izskatījās nesavaldīgs un tāds, kas spēj uzbrukt no aizmugures. Vecākas dāmas droši vien ģībst aiz sajūsmas par cirtām un garajām skropstām, nodomāja Viljams, vienā mirklī novērtēdams zēna dabu. Uz vientuļas salas ar tādu galīgi nebūtu ko iesākt.

—     Hei! — Viljams bargi uzsauca resnītim. — Vai bez speršanās tu nemāki kauties?

Puika, muti pavēris, paskatījās uz Viljamu, tad drošības pēc iekaucās un laida ļekas vaļā. Otrs zēniņš draudzīgi uzsmaidīja Viljamam.

—   Kā tevi sauc? — Viljams jautāja.

—   Džordžs Mertons, — zēns atbildēja.

—   Un kas ir tas otrs?

—     Mans brālēns, — Džordžs atteica. — Mēs viens otru briesmīgi neieredzam. Mēs kaujamies katru dienu. Speras viņš tāpēc, ka citādi nav man pretinieks.

—     Man likās, ka tu kāvies pieklājīgi, — Viljams atzinīgi noteica un gāja savu ceļu tālāk.

Viņš jutās priecīgs un apmierināts. Džordžs Mertons bija puika uz goda. Būs ļoti patīkami pacensties, lai Artura lomā tiek viņš, nevis tas mērgļa brālēns. Viljamam, protams, nebija ne jausmas, kā viņš spētu to veicināt. Viņš nosprieda, ka vienīgais, ko pašreiz varētu uzsākt, būtu paskatīties sagatavošanas klašu sektorā un apklausīties, vai nav kaut kas jauns dzirdams.

Nekādu lielo jaunumu nebija, tikai valodas par Herberta mātes pārliecību, ka rīt viņas dēls būšot pietiekami atveseļojies, lai tēlotu Arturu. Viņa esot nopirkusi kādas pavisam jaunas zāles, kas uz galvošanu vienā naktī izdziedinot tādu iesnainu saaukstēšanos, un viņa drošības labad iedevusi Herbertam divkāršu porciju.

Saklausījies šādas ziņas, Viljams devās projām un uzskrēja virsū Džordžam Mertonam, kas dzīvžogā meklēja tauriņu kāpurus. īsu brītiņu viņi pakavējās aprunādamies un konstatēja, ka daudzās lietās viņiem ir vienādi uzskati un ideāli. Arī Džordžs bija civilizācijas pretinieks un izlēmis valdīt pār kādu vēl neatklātu salu, kad būs pieaudzis.

—    Un es savā valstī vis necietīšu, ka cilvēkiem katru dienu jāmazgājas, jāsukājas un jābūt diezin cik pieklājīgiem, — viņš noteikti paziņoja. — Būs pat likums, ka tā nevajag.

—               Ideja pa pirmo, — Viljams piekrita un tad apvaicājās:

—    Vai tu traki gribi būt par Arturu vai ko nu tur vajag tanīs dzīvajās bildēs, ja Herberts nevarēs būt?

Džordžs pasmējās.

—    Man pašam par to nošķaudīties, — viņš sacīja, — bet, ja es netikšu, tad tur ieliks manu brālēnu, un tad man vairs dzīves nebūs. Sie taču mani grauž vienā grauščinā — kāpēc es nemākot staigāt tīriņš un šitāds un tāds kā viņš. Re — bet tad šie paliktu ar garu degunu — ja tanīs bildēs paņemtu mani, nevis šo. Ko nu tur — Herberta mamma sacīja, ka Herberts būšot vesels.

—    Ceru, ka nebūs, — noteica Viljams, kuram jau sāka likties, ka tās būtu šim notikumam pārāk necilas ljeigas.

Taču nākamajā rītā viņš dzirdēja, ka Herberta māte atrakstījusi — visu rīta cēlienu viņa noturēšot Herbertu gultā, došot viņam divkāršu jauno zāļu devu un esot pārliecināta, ka pēcpusdienā viņš būšot pietiekami spirgts, lai uzņemtos Artura lomu. Viljamam tomēr patika būt gatavam uz visu, un iepriekšējā vakarā viņš bija pamatīgi izlūkojis sagatavošanas klašu apkārtni un iecerējis vairākus aptuvenus plānus, kuru īstenošana būtu atkarīga vienīgi no apstākļiem.

Sakarā ar dzīvo bilžu izrādi visai skolai bija brīva pēcpusdiena, un Viljams nekavēdamies devās uz sagatavošanas klašu sektoru palūkoties, kā tur viss noris. Herberta māte bija piezvanījusi un pastāstījusi, ka jaunās zāles pret saaukstēšanos sabojājušas Herbertam vēderu un viņš, jādomā, nevarēšot vis pēcpusdienā ierasties. Visu rītu viņam bijis nelabi un arī pašreiz neesot labi. Viņa vēl piebildusi, ka tiklab viņa, kā Herberts esot ļoti sarūgtināti, un viņa cerot saņemt atpakaļ par biļeti iemaksāto naudu…

Rotaļlaukumā iznāca skolotājs, turēdams rokā samta tērpu — kamzoli ar īsām biksēm. Skolotājs izskatījās apnicis un nomocījies. Viņš pārlaida skatienu sīko puišeļu baram… Tad ieraudzīja Viljamu un uzreiz kļuva mundrāks. Viljama šķietami mērķtiecīgo izskatu skolotājs maldīgi noturēja par nopietnību un nosvērtību.

—   Hei, panāc šurp, jā, tu! — viņš uzsauca. — Vai tu nebūtu ar mieru sameklēt… ek, droši vien tu viņus pēc vārdiem nepazīsti, bet to zeņķi jau nevar ne ar vienu sajaukt. Viņam vienīgajam ir tādas kuplas, rudas cirtas. Rudi, cirtaini mati. Sameklē puiku ar rudiem, cirtainiem matiem un saki, ka viņam žigli jāskrien šurp un jāieģērbjas Artura kamzoļos, jo tas otrs slīmests nav kustināms. Te rotaļlaukumā es viņu neredzu, bet varbūt viņš čabinās krūmos aiz dzīvžoga. Cirtains sarkanmatis. Tu viņu uzreiz sazīmēsi.

Viljams steidzās uz krūmāju aiz dzīvžoga un atrada abus brālēnus saķērušos kārtējā ikdienas kauliņā. Cirtainais sarkanmatis patlaban meistarīgi iespēra pretiniekam pa vēderu. Viljams sagrāba viņu aiz rudajām cirtām un bez ceremonijām parāva sāņus.

—  Tevi meklē! — viņš rupji uzsauca.

—   Kas meklē? — puika noprasīja, pūlēdamies izķepuroties no Viljama ciešā tvēriena.

—     Tev vajadzēs būt par Arturu. Nāc! Es tev parādīšu ģērbtuvi.

—   Ha, lia! — puika priecīgi ieblējās. — Tas ķēms Džordžijs lielījās, ka paņemšot viņu! Bet es jau sacīju, ka viņa mērkaķģīmis nevienam nav vajadzīgs. Re nu, ka man bija taisnība!

—    Nāc un negrabi tik daudz! — Viljams strupi uzsauca, ar stingru roku vilkdams sarkanmati uz ogļu šķūnīti, kas atradās krūmāja tālajā malā aiz dzīvžoga.

—   Pa šejieni nav jāiet uz ģērbtuvi, — puišelis pretojās.

—   Ir, ir jāiet, — atteica Viljams. — Tagad ģērbtuve ierīkota šite. — Viņš atvēra durvis. — Tepat.

—  Tas tak ogļu šķūnelis! — upuris brīnījās.

Taču viņš jau bija soļa tiesu tur iegājis, lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir ogļu šķūnītis, un tai pašā mirklī Viljams aizcirta durvis un aizstūma priekšā bultu. Šķūnītī atskanēja skaļi bļāvieni, bet troksnis rotaļlaukumā tos noslāpēja.

Viljams atgriezās pie dzīvžoga, kur otrs puišelis bija atsācis kāpuru meklēšanu.

—    Palūk! — viņš uzsauca Viljamam. — Man liekas, šitais ir no visretākajiem dižtauriņiem, vai ne? Nāc šurp, apskati labi.

—     Nekā, tev jānāk man līdzi, — Viljams sacīja. — Tevi gaida.

Viņš aizrāva zēnu līdzi uz rotaļlaukumu un atstāja to laukuma vidū.

—   Paliec te un nekusti projām!

Pats viņš piegāja pie durvīm, kur vēl joprojām stāvēja skolotājs, šūpoja rokā samta uzvalciņu un raidīja visapkārt izmisušus skatienus.

—   Nevarēju atrast nevienu ar rudiem, cirtainiem matiem, — Viljams nenosarkdams meloja. — Tur krūmājā bija šitais puika, — viņš norādīja uz Džordžiju, kas vēl arvien stāvēja, kur bija atstāts, — bet tas laikam nav īstais…

Skolotājs paskatījās turp un kļuva priecīgs.

—     Derēs, — viņš sacīja. — Tas arī bija kandidāts. Mēs lozējām, kuru ņemt, un loze krita tam otram, bet šis noderēs tikpat labi. Saki, lai tūliņ nāk šurp.

Viljams pateica, kā bija likts, un Džordžs, vispirms atdevis Viljamam glabāšanā varbūtējā dižtauriņa kāpuru, devās uz durvīm, un skolotājs viņu rautin aizrāva līdzi.

Viljams palika gaidām pie galvenās ieejas. Lielais lērums rotaļlaukumā apklusa, visi sīkalas sabruka zālē un sasēdās vietās. F^mazām sāka ierasties arī pieaugušo publika. Dorita atnāca kopā ar Robertu. Viljams pamāja Robertam ar roku un galvu, tā pavēstīdams, ka viss labi nokārtots. Vēlāk vajadzēs Robertam ieskaidrot, kādā viņš milzīgā riskā ielaidies, kāda pārcilvēciska viltīga izdoma bijusi nepieciešama, lai visu novadītu līdz tik laimīgam iznākumam. Mutes harmonika, nudien, ir pārāk niecīgs atalgojums par tādām pūlēm. Viņš sacīs Robertam, ka vēlas fotoaparātu. Laba fotoaparātu. Bet varbūt vēl izdevīgāk būtu saņemt skaidrā naudā. Desmit šiliņu nebūtu pārāk daudz prasīts. Vismaz desmit šiliņu…

Durvis tika aizvērtas, sākās izrāde. Viljams, kuram nekad nebūtu pat prātā ienācis maksāt par ieeju, ar zināmām grūtībām uzrausās un ierīkojās ārpusē uz loga, no kurienes daļēji varēja pārredzēt skatuvi. Cita citai sekoja dzīvās bildes, ko pavadīja publikas — mazo aktieru māmiņu, tantu, māsu un auklīšu — histēriskie aplausi.

Beidzot kārta pienāca ainai no «Karaļa Džona» un parādījās Džordžs melnā samta uzvalciņā ar mežģīņu apkakli. Viljams, pastiepis kaklu tā, lai saredzētu Robertu un Dori tu, uzmeta tiem apmierinātu skatienu. Likās, ka Doritai pēkšņi būtu uzkritusi smaga slimība. Acis izspiedās, seja pietvīka. Viņa pietraucās kājās, pameta apkārt mežonīgu skatienu un drāzās ārā no zāles, Roberts, gluži apmulsis, viņai nopakaļ. — Laikam no trakiem priekiem, — nodomāja Viljams un arī nolēca no savas laktas.

—     Jāparāda tai visā pilnībā, kā viņš tās labā nopūlējies.

Jāparāda, lai apjēdz, cik lielisks stratēģis viņš ir. Arī šo vajadzēs iesaistīt skaidrās naudas operācijā: desmit šiliņi no Roberta, desmit no šās… Izklausījās gan pārāk jauki, lai spētu tam noticēt, taču lāgiem dzīvē tomēr tādas lietas notiek. Viljams pats reiz bija sastapis īstu, dzīvu zēnu, kuram pilnīgi svešs cilvēks bija iedevis veselu mārciņu par pazaudēta gredzena atrašanu. Nu, un pat ja neizdosies pierunāt uz tādu darījumu, mutes harmonikas viņam tik un tā nodrošinātas… Viņus gaidīdams, Viljams jau spēlēja uz iedomātām mutes harmonikām.

Nupat viņi iznāca no skolas ēkas.

—     Nemūžam es tev to nepiedošu! — Dorita histēriski kliedza. — Tu man sacīji, ka lomu dabūjis Džordžijs… tu man to sacīji…

—  Jā, bet… bet… — galīgi apjukušais RoI)erts stostījās.

Viljams bija aizsteidzies uz ogļu šķūnīti, gribēdams, lai viņa

skaidri izjūt, cik pateicības ir viņam parādā. Viņš atbultēja durvis, un rudmatis, nikni blēdams, iznāca ārā. Bet viņš vairs nebija nekāds rudmatis. Lauzdamies ārā no ieslodzījuma, viņš bija novārtījies ar ogļu putekļiem no galvas līdz kājām. Paskats uz viņu bija baismīgs — nobrēcies, nokvēpis melns. Viņš metās projām no ieslodzījuma vietas uz skolu un ieskrēja tieši Doritai rokās. Dorita nelabi iebļāvās.

—   Džordžij! Ai Džordžij! Kas tev nodarīts?

—             Tas tak nav Džordžijs, — Viljams pacietīgi paskaidroja.

—   Džordžijs ir tur iekšā un patlalmn tēlo Arturu. Tas, ka viņš dabūja lomu, ir mans nopelns. Un re — brālēnu uz to laiku ieslodzīju ogļu šķūnītī, lai būtu pavisam drošs, ka lomu dabūs jūsu brālis…

—     Mans brālis! — ieķērcās Dorita un piespieda mazo skursteņslauķi pie krūtīm. — šis ir mans brālītis.

—   Tas puika mani ieslodzīja šķūnī pie oglēm! — rudmatis brēca, ar pirkstu rādīdams uz Viljamu. — Kāpēc neviens viņam nekā nedara par to, ka mani ieslodzīja?

—    B.. be.. bet tas otrs sacīja, ka esot Džordžs Mertons, — Viljams lūkoja paskaidrot.

— Mans brālis! — ieķērcās Dorita. — šis ir matus brālītis.

— B.. be… bet tas otrs sacīja, ka esot Džordzs Mertons, — Viljams lūkoja paskaidrot.

—   Viņi abi ir Džordži Mertoni! — Dorita atkliedza. — Tev nu gan to vajadzēja zināt, ka viņi abi ir Džordži Mertoni.

Nu tikai Viljamam atausa gaisma, ka viņš nekad nebija apvaicājies, kā sauc sarkanmataino puiku. Tas gluži vienkārši bija Džordža Mertona brālēns.

Viņš saprata arī, ka te vairs nav uz ko cerēt un pameta apkārt skatienu, novērtēdams, uz kuru pusi laisties.

—     Kāpēc neviens nekā nedara tam puikam, kas mani ieslodzīja pie oglēm? — melnis brēca aizvien skaļāk.

Bet gluži tik melns viņš vairs nebija — labu daļu ogļu putekļu viņš bija noberzis pie māsas gaišā smilškrāsas kostīma, ko tā šodien pirmoreiz bija uzvilkusi. Pēkšņi viņa to pamanīja un drausmās un riebumā atgrūda Džordžiju.

—     Ej prom! — viņa nikni šņukstēja. — Vācies prom, nejaukais, netīrais zeņķi!

Viņa atrāva vaļā rokassomiņu, izķēra no tās spogulīti un paskatījās savā atspulgā. Apstiprinājās visbaigākās aizdomas. To sejas pusi, ko viņa māsas mīlestībā bija pieglaudusi Džordžija cirtainajai galviņai, rotāja liels, melns plankums. Viņas sākotnēji baltie cimdi bija melni. Mazs ogles kriksītis bija ieķēries pat zeltainajās sprogās.

—   Auuu! — viņa iekliedzās un tūliņ piecirta kāju. — Nekad vairs ne ar vienu nojums nerunāšu! Nekad, nekad, nekad!

—    Un kas attiecas uz tevi… — viņa strauji pasviedās pret Robertu.

Roberts tikpat strauji apmetās apkārt pret Viljamu.

—   Un uz tevi…

Bet Viljama tur vairs nebija. Viņš atradās jau gandrīz eeturtdaļjūdzi no tās vietas.

Skriedams viņš aizlidināja projām iedomātu mutes harmoniku.

Zibeņpuikas un klaidonis

Zibeņpuikas nesteigdamies slāja pa ceļu. Bija sestdienas pēcpusdiena, un viņu ceļš veda uz mežu; Džambls rikšoja līdzi. Iedami viņi runāja par mūžam neizrunājamo tematu — par to, kāda bezjēdzība ir skola.

—    Vai jūs kāds esat redzējis manu tēvu sēžam pie franču valodas vingrinājumiem vai darām jel ko tādu, ko viņš mācījies, skolā iedams? — Viljams daiļrunīgi jautāja. — Es tātad neredzu, ka viņam no skolā iešanas būtu ticis kāds labums. Un tāpat mums.

—     Nu, lasīt un rakstīt, saprotams, jāiemācās, — piebilda Dzindžers kā cilvēks, kas vēlas būt absolūti objektīvs. — Par to nav šaubu. Lasīt ir jāmāk, lai var izlasīt labos stāstus, un rakstīt ar jāiemācās — vajag tak aizrakstīt vēstules un pateikties, ja tev kāds atsūta dāvanu; ja nerakstīsi, šie nākamreiz vairs.nekā neuzdāvinās; un rēķināt ar mazdrusciņ jāpieprot, lai veikalā neapšmaue, kad izdod pārpalikumu, bet tas nu gan ir viss. Es domāju tā: ja prot lasīt un rakstīt un lik daudz rēķināt, lai veikalā neapšmauc, tad pietiek un skolā vairāk nav ko iet. Tā es domāju. Skaidrs, ka visa tā latīņu valoda un franču valoda, arī ģeogrāfija — viss priekš kaķiem. Es…

Viņi bija iegriezušies līkumā un pēkšņi ieraudzīja ceļmalā sēžam klaidoni. Tas bija brīnišķīgi noplucis klaidonis ar gariem, rudiem matiem un pinkainu rudu bārdu, Galvā viņš švītīgi bija uzmaucis vecas salmenīcas malas. Žakete izskatījās pēc tādas, 10-2283 289

kas savus ziedulaikus pārdzīvojusi pirms gadiem piecdesmit kā brūtgāna svārks, bet bikses savā senajā jaunībā, šķiet, bija pieredzējušas ne vienas vien zirgu skriešanās sacīkstes. Zābaki, drošības labad bija pie kājām nostiprināti ar auklu. Skaidrs, ka tiklab drēbes, kā valkātājs bija pieredzējuši labākas dienas, tikai ne visi kopā.

Svešais kaut ko vārīja virs dūmojoša ugunskura un, laiku kavēdams, dobjā basā dungoja. Zibeņpuikas sastājās viņam apkārt.

—             Sveiki, mīļie zēni! — klaidonis jautri viņus uzrunāja.

—     Kurp tā iedami? Un suņuks jums padevies varen smuks un smalks.

Viljamam uzreiz iesila sirds. Bija ļoti maz cilvēku, kas no pirmā acu uzmetiena prata pareizi novērtēt Džambla — neiedomājami daudzu šķirņu sajaukuma — glītumu. Daudz biežāk bija jānoklausās niecināšanā vai zobgalībās. Viljams jau bija pieradis cīnīties ar pēlējiem par Džamblu, gluži kā seno laiku bruņinieki cīnījās par savām dāmām. Klaidoņa vērtējums «varen smuks un smalks» liecināja par zināšanām un izpratni.

—  Vai mēs drīkstam palikt un paskatīties, ko jūs darāt?

—     Katrā ziņā, — klaidonis draudzīgi atteica. — Nāciet tuvāk, jaunekļi, un sēdiet nost…

Zēni sasēdās puslokā un noskatījās klaidoņa maltītē. Karsto viru viņš vienkārši izdzēra no tās pašas skārdenes, kurā bija to vārījis. Pēc tam viņš no milzīgas kabatas izcēla pusklaipu maizes, savāžamo nazi un avīžpapīra vīstokli, kur bija ietīts siers. Visu ar labpatiku notiesājis, viņš no kādas citas kabatas izvilka pudeli un nodzērās no tās ar vēl lielāku labpatiku. Vispēdīgi viņš sameklēja mazu māla pīpīti, piebāza to ar tabaku, aizkūpināja, atlaidās augšpēdus, apmierināts nopūtās un, rokas zem pakauša palicis, gulēja un raudzījās debesīs.

Viljams pirmais pārtrauca klusumu, kādā zēni kā apburti bija noskatījušies uz skrandaini.

—  Vai ikviens var kļūt par tādu? — viņš ieinteresēts jautāja.

—   Par kādu? — klaidonis atjautāja.

—   Nu, par klaidoni, — Viljams sacīja, — mēs visi gribētu par tādiem kļūt.

Klaidoņa acis zem biezajām, rudajām uzacīm samirkšķinājās.

—   Tā nav viegla dzīve, — viņš sacīja, tomēr, tā runādams, izskatījās tik bezrūpīgs un jautrs, ka zibeņpuikas ne mirkli nenoticēja viņa vārdiem.

—   Jūs tak varat darīt visu, ko vien iegribas? — apjautājās Džindžers. — Varat rāpties kokos, peldēties, izkauties un visu ko?

—   Varu gan, — klaidonis atbildēja.

—    Un iet, kurp vien ienāk prātā… — jūsmīgi piebilda Duglass.

—   Un ēst, kad pašam sagribas… — prātoja Henrijs.

—  Tad, kad gadās kas ēdams, — klaidonis precizēja.

—  Un vilkt mugurā un valkāt, ko vien pats gribat, — Viljams apcerēja, apbrīnodams skrandaino ietērpu un ar auklu pie kājām nostiprinātos zābakus.

—   Kā tad, — klaidonis piekrita.

—   Un neviens jūs nespiež mūždien mazgāties un sukāties un neatgādina, lai tikai jūs nesaslapināt kājas, — Džindžers turpināja uzskaitījumu.

—    Nē, nudien, neviens mani ne uz ko tādu nespiež, — klaidonis apstiprināja, ar roku sabužinādams rudo pinku ērkuli.

—   Jā-ā, — Viljams nopietni noteica, valdīdams Džamblu, kas, par spīti saņemtajai uzslavai, izrādīja nepārprotamu nepatiku pret zēnu jauno draugu. — Bet kā lai pie visa tā tiek? Kā lai kļūst par klaidoni?

Klaidonis papurināja galvu.

—   Viegli tas nav.

—   Laikam jau mēs nevarēsim nekā uzsākt, pirms nebūsim pieauguši, — prātoja Viljams. — Bet man gribas zināt, kas mums tad būs jādara, lai tiktu robā. Mēs visi gribam sākt ar to brīdi, kad būsim divdesmit vienu gadu veei, vai ne, puikas? — Viņš palūkojās uz pārējiem.

Visi domāja uz mata tāpat, izņemot Džamblu, kas nīgri ieņurdējās.

—               Nu, ziniet, — klaidonis mazliet noslēpumaini sacīja,

—     tas ir grūtāk, nekā nezinātāji domā. Vairumam ļaužu nav ne jausmas, ka kļūt par klaidoni nav vieglāk kā iekārtoties dažā labā citā profesijā.

—    Ja jānoliek kāds eksāmens, piemēram, jāiztur nemazgāšanās pārbaudījums vai tādā ēšanā, kā jūs ēdāt, varu saderēt, ka mēs to izturēsim, — apgalvoja Viljams.

Klaidonis atkal papurināja galvu.

—    Nē, nē, ne gluži tā, — viņš sacīja, — šī ir viena no tām profesijām, kur jāmaksā, lai tanī iekļūtu.

Zibeņpuikām pastiepās gari ģīmji. Rokas neviļus izčamdīja tukšās kabatas.

—    Es jums visu sīki apskaidrošu, — draudzīgi turpināja klaidonis, norādīdams, lai zēni sasēžas ciešākā lokā. Un viņi, kāri ausīdamies, saspiedās jo cieši tam apkārt.

—    Lietas, raugiet, ir tādas, — klaidonis sacīja, — ka visas profesijas vadībā mēs esam tikai pavisam nedaudzi — šeku, tie, kas visu vada un rīko. Katru gadu mēs profesijā uzņemam vienīgi pāris cilvēku. Ja jau mūsējo būtu pār mēru daudz, tad uz jauku dzīvi nebūtu ko cerēt. — Viņš pieklusināja balsi līdz noslēpumainam čukstam. — Tādi, kas iedomājas kļūt par klaidoņiem paši uz savu roku, vienkārši… pazūd. — Pēdējo vārdu viņš nošņāca ar tik baigu pieskaņu, ka asinis dzīslās sastinga, un novilka ar pirkstu gar kaklu no vienas auss līdz otrai. Zibeņpuikām acis iepletās vēl platākas, viņi saspiedās vēl ciešāk ap klaidoni, satraukti līdz sirds dziļumiem.

—   Tādā profesijā kā mūsējā žēlsirdībai nevar nodoties, — klaidonis skaidroja, — citādi tā drīz vien paputēs. Ja jūs, brangie jaunekļi, patiešām un nopietni gribat tanī iekļūt…

Zibeņpuikas dedzīgā korī apstiprināja, ka noteikti gribot.

—    Nu, tad varu teikt tikai vienu — jums ir trakoti palaimējies, ka esat satikuši tieši mani. Fs, raugiet, esmu visas klaidoņu profesijas galva, un bez manas ziņas neviens pats nevar robā iekļūt.

Zibeņpuikas izdvesa dziļas, jūsmīgas nopūtas. Visa turpmākā dzīve tiem atmirdzēja aeu priekšā rožsārtā vizmā. Viņi jau skatīja, kā nemazgājušies un nesukājušies klīst no vienas vietas uz otru, paši sev vāra virs ugunskura visādus jocīgus ēdienus, iel gulēt, cik vien vēlu grib, rāpjas kokos, pārnakšņo šķūņos vai vienkārši ceļmalā.

—               Darīšu jūsu labā visu, ko spēšu, — klaidonis nosolījās.

—   Ja profesijā jūs ievadīšu es, jūs saņemsiet visus norādījumus. Mēs jums atklāsim vislabākās vietas, kur pārnakšņot un kur sadabūt kaut ko ēdamu. Mēs jums pastāstīsim, kur dzīvo labi, izpalīdzīgi cilvēki un kur ne; no mums jūs uzzināsiet, kuros mežos var droši pamedīt, bet kuros ne.

Zibeņpuikām no jauna pārskrēja karstas tirpas. Pat Džambls sāka izrādīt zināmu interesi.

—    Bet, — klaidonis turpināja, — jūs paši saprotat, ka bez iemaksas, protams, nevar. Jūs samaksājat iestāšanās naudu, bet mēs jums atklājam visus savus noslēpumus. Tā taču iznāk pavisam godīgi, vai ne?

Zibeņpuikas piekrita, ka tas tiešām ir godīgi, taču dūša viņiem bija sašļukusi, rokas no jauna izčamdīja tukšās kabatas, it kā cerot uz brīnumu, ka varbūt tur būs aizķērusies kāda naudiņa.

—   Cik tad jāmaksā? — Viljams bailīgi iejautājās.

Klaidonis vērtēdams viņus noskatīja un tad sacīja:

—   Divi šiliņi katram.

Iestājās smags klusums, tad Džindžers cerīgi ieminējās:

—     Nu — mēs tak tūliņ nevaram iestāties, pirms neesam pieauguši, un, kad būsim pieauguši, mums noteikti katram tie divi šiliņi būs.

Klaidonis skumīgi papurināja galvu, it kā viņam no sirds būtu žēl satriekt puiku cerības.

—              Tik ilgi diemžēl nevarēs vis gaidīt, — viņš sacīja.

—    Mums, raugi, ir — nu, ja tā var teikt, garš kandidātu saraksts. Saprotiet — ja jūs gaidīsiet, kamēr būsiet pieauguši, būs par vēlu. Mēs nevaram pieļaut pārāk daudz klaidoņu. Tas izpostītu profesiju. Vienīgais drošais ceļš ir samaksāt iestāšanās naudu tagad, kad jūs… — viņš vēlreiz vērtēdams pārlaida zēniem skatienu — … kad jūs esat tieši tik veci, cik tagad. Un tad, ja, būdami pieauguši, vēl joprojām grilēsiet stāties mūsu rindās, jums ceļš jau būs nolīdzināts.

Zibeņpuikas brītiņu apspriedās.

—   Bet… taisni pašreiz mums nemaz nav naudas… — Viljams sāka aizbildināties.

—    Paklausieties, ko es jums teikšu, — klaidonis labsirdīgi sacīja. — Man jūs visi četri esat trakoti iepatikusies. Jūs esat akurāt no tādiem puikām, kādi mūsu aprindās vajadzīgi, skaidrs? Es redzu, ka jūs mums kaunu nedarīsiet. — Zibeņpuikas pietūka aiz lepnuma. — Es atkal atnākšu šurp, teiksim, taisni pēc nedēļas. Tā es rīkojos pirmo reizi mūžā. Vienmēr esmu ļāvis kandidātam brīvi izvēlēties. Ja viņš var samaksāt iestāšanās naudu, tad tiek uzņemts, ja nevar — tad cauri uz visiem laikiem. Tādi ir mani noteikumi. Nekad neesmu pieļāvis kādam vēl otru izdevību. Bet šoreiz esmu ar mieru atkāpties no saviem noteikumiem. Pēc nedēļas atnākšu vēlreiz. Līdz tam laikam taču jūs naudu sagādāsiet, vai ne?

Zibeņpuikas dedzīgi nosolījās.

—    Labs ir, pēc nedēļas būšu klāt, kā norunāts, mēs šeit pat satiksimies, jūs man atnesīsiet iestāšanās maksu, bet es jums iedošu aploksni; tur iekšā būs adrese, kur jums jāierodas, kad būsiet gatavi sākt gaitas mūsu profesijā. Tik lielu pretimnākšanu vēl neesmu izrādījis nevienam.

Zibeņpuikas viņam no sirds pateicās. Bet klaidonis pacēla roku un stingrā balsī piekodināja:

—    Mūsu norunā ir viens vienīgs noteikums: tai jāpaliek mūsu kopīgam noslēpumam. Ja kāds nojums, brangie jaunekļi, kaut pušplēstu vārdiņu papūtīs tālāk, tad viss ir cauri uz laiku laikiem. Es, redziet, negribu, lai kāds uzzinātu, ka esmu jel reizi kādam devis vēl otru iespēju. To man līdz mūža beigām piemestu kā pārkāpumu. Tas man uzspiestu vārga rakstura zīmogu, bet es neesmu vājas dabas cilvēks. Es pat nevarētu vairs otrreiz atnākt šurp ar adresi. Nu, vai ikviens no jums, brangie jaunekļi, var svinīgi apsolīt, ka nebildīs nevienam ne pušplēsta vārda līdz mūsu nākamajai tikšanās reizei pēc nedēļas?

Zibeņpuikas deva svinīgo solījumu. Klaidonis sastūķēja kabatās visu maltītes atlikumu, tad pieslējās kājās un tīksmīgi izstaipījās.

—   Labs ir, — viņš sacīja. — Tātad nākamnedēļ satiksimies ap šo pašu laiku — jūs atnesīsiet iestāšanās naudu, bet es — adresi. Un vēl ko teikšu, — viņš piebilda, — es jums atlaižu lētāk. Parasti ņemu puskronu no galviņas… Bet jūs, puikiņas, man patīkat. Nu tad uz redzīti nākamnedēļ!

Priecīgi svilpodams viņš aizgāja savu ceļu.

Džambls nu no droša attāluma ņēmās viņu sirdīgi apriet. Zibeņpuikas pavadīja viņu ar dziļas apbrīnas pilnām acīm, līdz viņš izzuda no redzesloka. Tad viņi vēlreiz jūsmīgi ievilka elpu.

—    Vai varat iedomāties un ticēt, ka tas tiešām noticis ar mums? — Viljams pēdīgi ierunājās.

—  Kā man gribētos būt tieši tādam kā viņš! — apcerīgi sacīja Džindžers.

—   Es savus zābakus arī piesiešu ar auklām taisni tāpat kā viņš, — sacīja Duglass.

—   Praktiski tas ir daudz vieglāk sasniedzams, nekā kļūt par pirātu vai nonākt pie indiāņiem, — konstatēja Henrijs.

—    Divi šiliņi katram, — lēsa Viljams. — Pavisam astoņi šiliņi, — un, satriekts no lielās summas, norūca: — Gatavais nāves numurs!

—   Mums tie jāsadabū, — Džindžers stingri noteica.

—   Protams, jāsadabū, — Viljams apstiprināja.

—   Būtu taču drausmīgi, — prātoja Duglass, — ja vajadzētu kļūt par ārstu vai advokātu vai kaut ko tamlīdzīgu, kad būsim lieli, tikai tāpēc vien, ka tagad nevarētu sagādāt divus šiliņus.

—     Kur lai tos ņemam? — gudroja Henrijs. — Mājās man neviens nekā nedos. Viņi teiea, ka nedošot man ne penija, kamēr nebūšot samaksāts par visu, ko sadauzīja mana sprāgstbumba. Es taču nezināju, ka tā sprāgs, kamēr vēl nebija gatava. Es mierīgi to taisīju, bet šī uzreiz sprāgst. Būtu iznākusi nāvīgi labā bumba, citādi jau ar nebūtu sprāgusi. Es gan saku, ka viņiem vajadzētu priecāties, cik noderīgs es varētu būt kara laikā. Jā, jā, šie saka, noderīgs gan — ienaidniekam, bet nu man vajagot samaksāt par visu, kas saplīsis, kad tā bumba sprāga, un, kā par spīti, sadauzītas ir taisni visdārgākās lietas, kas istabā bija, kad bumba sprāga.

Taču zibeņpuikām bija apnicis klausīties par Henrija bumbu. Kaut arī tā bija sprāgusi tikai pirms dažām dienām, Henrijs bija malis par to vienā malšanā, līdz pārējiem bija pilnīgi zudusi gan līdzjūtība, gan interese. Galu galā tas nolikums nebija nekas unikāls. Viņi visi kādreiz bija taisījuši bumbas ar apmēram tādu pašu iznākumu.

—    Vispirms iesim uz mājām un mēģināsim sadabūt naudu tur, — ieteica Viljams, — un, ja neizdosies, tad būs jāizdomā kāda cita iespēja, kā pie tās tikt. Līdz šim laikam nākamnedēļ mums tā jāsagādā. — Un, atkal lielās summas satriekts, viņš atkārtoja: — Astoņi šiliņi. Nāves numurs!

* *

Viljams iegāja dzīvojamā istabā, kur māte sēdēja pie ierastā darba: aplāpīja ģimeni. Patlaban viņai rokā bija Viljama kapzeķe, kurai bija pazudis viss papēdis.

—  Kaut jel tu tik briesmīgi neplēstu tās zeķes, — viņasaeīja, kad Viljams ienāea. — Vai tu nevarētu pamēģināt staigāt mazliet vieglākiem soļiem?

—   Mmmm… — Viljams grēku nožēlnieka balsī norūca, tad, apsēdies mātei līdzās, cerīgi iesāka: — Mamm, vai tu man neiedotu mazliet naudas?

— Mamm, vai tu man neiedotu mazliet naudas?

—   Kādam nolūkam? — izklaidīgi apvaicājās misis Brauna, drūmi vērodama milzīgo caurumu zeķē, kuram neaizķerdamās izlīda cauri gan viņas dūre, gan lāpāmā «sēnīte». — Nesaprotu, ko tu ar tām zeķēm dari. Nupat pagājušomēnes pirktas.

—   Es tās gluži vienkārši valkāju, tāpat kā visi, — Viljams itin dzedri atbildēja un tad piebilda: — Tāpat vien, tērēšanai.

—     Bet tev taču ir tava kabatas nauda, mīlīt, — māte atgādināja.

—   Nē, nav, — Viljams nekavēdamies atbildēja. — To esmu izdevis. Turklāt tie jau ir tikai divi pensi.

—     Un eik tad tu gribēji? — misis Brauna apjautājās, plātīdama cauro zeķi. — Vislabāk te derētu uzklāt ielāpu.

—     Divus šiliņus, — Viljams paziņoja.

—      Divus šiliņus? — misis Brauna gandrīz dusmīgi pārjautāja. — Kaut ko tamlīdzīgu es vēl neesmu dzirdējusi, Viljam. Kam tev vajadzīgi divi šiliņi?

—  Tam ir sakars ar manu nākotni, — Viljams noslēpumaini atbi īdēja.

—   Nieki! — misis Brauna attrauca. — Varu tev teikt, ka es neticu nekādiem nākotnes pareģojumiem, un maksāt par to divus šiliņus būtu tīrais neprāts. Nevajag tādus pasūtīt.

—   Ko tad?

—   Nu, horoskopu vai kas nu tev prātā.

—   Nesaprotu, par ko tu runā! — Viljams nepacietīgi iesaucās. — Man nevajag vairāk nekā cita — tikai divus šiliņus. Tādai vajadzībai, par kuru tu man būtu ļoti pateicīga, ja vien zinātu, jo tas tev ietaupītu milzum daudz naudas.

—   Kā gan tas varētu man ietaupīt daudz naudas, mīlīt? Un būtu labi, ja tu nestāvētu gaismai priekšā. Par vienu gan esmu pārliecināta — Roljerts nekad neizplēsa zeķēs tādus caurumus. Kāpēc tev tik smaga gaita?

—     Varu saderēt, ka man ir smagākas smadzenes nekā Robertam, — Viljams atteica. — Skaidrs, ka ar tik smagām smadzenēm kā manējās tāds mVka adījums ātri sadilst.

—   Bet smadzenes taču tev nav papēžos, Viljam.

—   Nav. Bet tas smagums tak man līdzi jānes arī tad, kad es staigāju, vai tad ne? Ja tev negribas tik daudz lāpīt, — viņš cerīgi iebilda, — tev nevajadzētu mani sūtīt skolā. Vai vismaz nespied vairs mani mācīties latīņu valodu. Varu derēt, ka smadzenes man tik smagas tieši no latīņu valodas.

—    Nemels niekus, Viljam, nekādas mācības, protams, tu nepārtrauksi.

—   Labi, labi, — Viljams nopūtās. — Tikai tad nesaki manu vainu, ja smadzeņu smagums izberž zeķēs caurumus.

Tad viņš atcerējās sava nāciena īsto iemeslu un sāka jaunu aplinkus uzbrukumu.

—   Cik naudas tev vajadzētu iztērēt, lai es izmācītos par ārstu, ja es gribētu būt ārsts?

—   Tu gribi kļūt par ārstu, mīlīt? — misis Brauna izklaidīgi pajautāja. — Tad tev skolā daudz cītīgāk jāmācās un vispār jāturas tīrākam un kārtīgākam, ja vēlies kļūt par ārstu.

—   Es negribu kļūt par ārstu, — Viljams atteica, ar pūlēm valdīdams nepacietību. — Bet cik daudz tev tomēr izmaksātu izmācīt mani par ārstu?

—    Vairākus simtus mārciņu, man šķiet, — misis Brauna diezgan nedroši atteica.

—    Redzi nu! — Viljams iesaucās kā daždien cilvēks, kas vēlas otram izdarīt lielu pakalpojumu. — To naudu es tev palīdzēšu ietaupīt. Ja tu man tagad iedosi divus šiliņus, tev nevajadzēs tērēt lielo naudu, lai pataisītu mani par ārstu.

—   Neviens taču nedomā taisīt tevi par ārstu, mīlīt, — misis Brauna viņu mierināja, — par to nekad pat runa nav bijusi. Man nebija ne jausmas, ka tu gribi būt ārsts.

—  Es negribu būt ārsts! — atsaucās Viljams. — Bet par kaut ko man tomēr vajadzēs kļūt, vai ne? Un es tikai gribēju sacīt, ka tev tik un tā par to vajadzēs izdot naudu.

—  Citādi jau nevarēs, — nopūzdamās piekrita misis Brauna.

—   Nu, un taisni tāpēc es visu laiku pūlos tev ieskaidrot, ka tā nauda tev ietaupīsies, ja iedosi man divus šiliņus tagad.

—     Nu tu gan sarunā galīgas blēņas, Viljam. Mums tevi jāsagatavo zināmai karjerai, un tas maksās krietni daudz naudas, un tev derētu par to padomāt arī tagad, kad izturies tik nevērīgi pret savām drēbēm, liet tie divi šiliņi, ko tu lūdz pašreiz, nespēj mazināt to summu, ko mums vajadzēs izdot par tavu izglītošanu.

—   Nekā — spēj gan, un kā vēl! — tiepās Viljams. — Karjeru esmu jau izraudzījies, un par diviem šiliņiem man tā būtu rokā, es varēšu stāties strīpā, tiklīdz man būs divdesmit viens gads, un tev par mani vairs nebūs nekādu raižu. Es tikai nedrīkstu tev pašreiz par to stāstīt, jo esmu apsolījies klusēt, bet — jā gan, — viņš paeēla aeis pret griestiem un rūgtā ironijā turpināja:

—     Ērmoti, tiešām ērmoti, ka mātei žēl divu šiliņu sava dēla karjerai.

—     Skrien savās gaitās, mīlīt, un beidz pļāpāt blēņas, — noteica misis Brauna un, paņēmusi otru kapzeķi, iebāza tanī roku, kas tūliņ izlīda dienas gaismā tai vietā, kur kādreiz bija atradies papēdis. — Un nestāvi gaismai priekšā.

Viljams izgāja priekšnamā, rūgti iesmējās un tad uzrunāja cepuru vadzi:

—   Tāda man ir māte! Divu šiliņu viņai žēl, lai nodrošinātu dēlam karjeru visam mūžam.

Otrs ģimenes loceklis, kas pašlaik atradās mājās, bija lielā māsa Ētele. Lēnām Viljams uzkāpa līdz viņas istabai un pieklauvēja pie durvīm.

—    Lūdzu, — viņa aicināja, bet, ieraudzījusi Viljamu, bez mazākās sajūsmas noprasīja: — Nu, ko tu gribi?

Viljams aizvēra durvis, aizgāja līdz logam un apsēdās.

Ētele stāvēja pie spoguļa un pašreiz pielaikoja melnu cepuri. Uz tualetes galdiņa gulēja otra — zaļa cepure. Viņa noņēma melno, visu laiku ļoti norūpējusies raudzīdamās savā spoguļattēlā. Bija skaidrs, ka viņa mokās neziņā, kura cepure viņai glītāk piedien.

—    Etel, — Viljams nevērīgi ierunājās, — vai tu būtu ar mieru kaut ko darīt manas nākotnes labā?

Ētele paskatījās uz viņu — vēl aizvien bez mazākās sajūsmas.

—    Būtu gan, — viņa nīgri atteica, — es būtu ar mieru krietni daudz darīt tavas nākotnes labā.

Viljams pēkšņi atcerējās, ka vēl nupat iepriekšējā dienā viņiem abiem bija radušās nopietnas domstarpības vienas šallītes dēļ, ko viņš bez māsas ziņas bija aizņēmies sev par galvas

— Zini, ja tu man iedosi divus šiliņus, tu mani tieknd vairs neredzēsi pēc tam, kad man būs divdesmit viens gads.

rotu, kad rotaļā bija pirātu bandas vadonis. Viņš gan bija māsai nepārprotami izskaidrojis, ka nevis viņš, bet pretinieks cīņas karstumā bija to norāvis un iemetis dīķī. Viņš pat bija piebildis — ja nebūtu notikusi kļūme, viņa nekad nebūtu uzzinājusi, ka viņš šallīti vispār aizņēmies — tik saudzīgi viņš bija to lietojis. Bet viņa joprojām bi ja piepūtusies. Kā visas skuķones…

Viljams viltīgi pavērsa jautājumu tā, lai tas labāk atbilstu māsas pašreizējam noskaņojumam:

—   Vai tev patiktu, ja pēc manas divdesmit pirmās dzimšanas dienas tev nekad vairs nevajadzētu mani redzēt?

—   Milzīgi ilgi jāgaida, — māsa atteica.

Viņš norija apvainojumu.

—   Zini, ja tu man iedosi divus šiliņus, tu mani nekad vairs neredzēsi pēe tam, kad man būs divdesmit viens gads.

Māsa nopietni pētīja spogulī savu attēlu ar zaļo cepuri galvā un nekā neatbildēja.

Viljams atkārtoja jautājumu.

—              Es teiktu, ka tu esi milzīgs optimists, — Etele ierunājās.

—    Manuprāt, tu nokļūsi cietumā jau ilgi, pirms būsi sasniedzis divdesmit vienu gadu. Ja tu arī uz priekšu turpināsi izturēties pret svešu mantu tā, it kā tā būtu tava, tad tev ilgi nebūs jāgaida.

—    11a! — Viljams noteica. — Ir gan tev mode gadiem ilgi pieminēt tādus niekus, ko jebkurš cits sen būtu aizmirsis. Tai šallītei taču nekas ļauns nenotika. Ūdenī mantas tiek vienīgi tīrākas… Bet es, tavai zināšanai, nemaz nerunāju par cietumu. Es runāju par karjeru. Par nāvīgi labu karjeru, kas man sasniedzama par diviem šiliņiem. Galu galā, — viņš, balsi pacēlis, nobeidza savu runu, — tas nu tiešām nav daudz, ko vienīgā māsa var darīt sava brāļa labā. Nieka divi šiliņi par karjeru.

—   Tas ir gan daudz — tas ir krietni vairāk, nekā tu jebkad no manis dabūsi, — Etele strupi atcirta.

Viljams smagi nopūtās par šo sievietes cietsirdības jauno pierādījumu un sāka apcerēt nākamo gājienu.

Etele vēlreiz pielaikoja melno cepuri, bet atgriezās pie zaļās. Viljams pārlaida skatienu istabai. Uz kumodes netālu no loga sudraba ietvarā stāvēja glīta jaunekļa fotogrāfija ar apakšmalā šķērsu uzšņāptu «Džimijs». Tā bija šai istabā vienīgā fotogrāfija, izņemot mistera un misis Braunu ielogoto ģīmetni.

Vēl pirms nedaudzām nedēļām Ēteles istaba bija pilnum pilna ar simpātisku jaunekļu fotogrāfijām, aprakstītām ar jūsmīgiem veltījumiem. Ētelei pielūdzēju netrūka. Un patiesi — meitenei ar matiem tik pareizā sarkanzeltainā tonī, tik zilām aeīm un tik daiļi izlocītām lūpām gandrīz nav iespējams palikt bez pielūdzējiem. Puiši viņā parasti iemīlējās no pirmā acu uzmetiena. Tie aplidoja Ēteli, neļaudami smaidam sejā nodzist, un visus viņas niķus un niķīšus panesa ar tādu iecietību, ka viņas ģimenes locekļi nobrīnīties vien nevarēja. Un Ētele izturējās laipni vai cietsirdīgi, kā vien ienāca prātā. Bet tad negaidot uzradās jauneklis vārdā Džimijs Mūrs, un Ētele pārvērtās. Nebija vairs nekādu šaubu, ka nu viņa reiz iemīlējusies visā nopietnībā.

Arī tagad, ieraudzījusi Džimiju ienākam dārzā, Ētele pietvīka, pasmaidīja un pamāja tam ar roku, uzlika galvā zaļo cepuri un steidzās uz durvīm. Ejot garām fotogrāfijai, viņa tai uzmeta maigu skatienu, tad piepeši enerģiski un dusmīgi parāva vaļā kumodes augšējo atvilktni, izcēla veselu žūksni tur nobāzto fotogrāfiju, nicīgi iemeta tās kamīnā un pati aizgāja.

Viljams rūgti iesmējās.

—    Ha! Varu saderēt, ka šim viņa vis nežēlotu divus šiliņus karjeras nodrošināšanai.

Arī Viljams jau grasījās iet ārā no istabas, kad viņa skatiens aizķērās pie kamīnā samestajām fotogrāfijām. Fotogrāfijas… Cilvēki maksā naudu par fotogrāfijām. Viljams gan neredzēja iespēju, kā pārvērst fotogrāfijas atpakaļ naudā, tomēr būtu žēl pamest labas, vērtīgas mantas guļam kamīnā, lai tās sadedzinātu. Viņš savāca visas fotogrāfijas, aiznesa tās uz savu istabu, noglabāja atvilktnē un aizmirsa.

Nākamajā dienā viņš satika pārējos zibeņpuikas. Arī to centieni tikt pie naudas bija beigušies tikpat neauglīgi kā viņējie.

—    Es pat lūdzu, lai man tos iedod uz nākamo Ziemsvētku dāvanu rēķina, — drūmi stāstīja Džindžers. — Teicu, ka viņi tos var atskaitīt no naudas, ko nolēmuši izdot par manām

Ziemsvētku dāvanām. Bet šie neparko… Nē, es viņus nesaprotu. Es skaidri zinu: ja man būtu visa tā nauda, kas viņiem droši vien ir, es gan nežēlotu divus šiliņus kādam, kam tos vajag tik ļoti kā man.

—   Tieši to es pateicu savējiem, — sacīja Duglass. — Teicu: ja jau viņi var ziedot naudu slimnīcām, kāpēc tad nevar iedot man tādu nieciņu. Es teicu, ka man tā nauda vajadzīga simtreiz vairāk nekā kaut kādai slimnīcai.

—  Nu, un ko šie tad sacīja? — jautāja Henrijs, kuru Duglasa neapstrīdamais arguments bija dziļi ietekmējis.

—   Viņi tikai visu laiku vienu un to pašu — cik daudz naudas izejot par manām drēbēm un par mācību maksu skolai. Nu, tad es viņiem sacīju, ka bez uztura es iztikt nevaru, tas vajadzīgs dzīvošanai, bet bez skolas es varēta iztikt, un piedāvājos nākamajā trimestri uz skolu vairs neiet, lai ietaupās skolas nauda, ja vien viņi man iedotu divus šiliņus no tās ietaupītās naudas, un tas nu galu galā tiešām nav daudz, ja ņem vērā, cik daudz mārciņu aiziet skolas naudā. Bet neviens negribēja manī pat klausīties… un es, saprotams, nedrīkstēju atklāt, kam man tā nauda vajadzīga.

—     Nu, skaidrs, — noteica Viljams, — esam lūgušies, izmēģinājušies ar labu, nu jālūko to sadabūt citādā ceļā.

—             Izrādi rīkot nav vērts, — Džindžcrs skumji sacīja.

—   Pēdējā, ko tikām sarīkojuši, mēs nekā neieņēmām.

—   Tanī ar aizvēsturiskajiem dzīvniekiem? — jautāja Duglass.

—   Nujā. Vai tu esi aizmirsis? Sanāca tikai četri skatītāji un neparko negribēja maksāt vairāk par puspeniju, un Džambls nejēdza kārtīgi notēlot pterodaktilu, lai gan stundām bijām noņēmušies viņu apmācīdami, kā tas jādara. Un tad tie paši pieprasīja naudu atpakaļ. Un šā vai tā… — viņš drūmi nobeidza apceri, — vairāk par diviem pensiem tikpat nebūtu sanācis… Jāsāk pelnīt — nedēļa paies ātri.

—     Man tā naudas pelnīšana apriebusies, — Duglass pretojās. — Tu, cilvēks, nomokies pusbeigts, skaldīdams virtuvei malku, bet šie tev iedod puspensīti un tūliņ pievāc to atpakaļ, jo tev gadījies sacirst kaut ko tādu, kas, pēc viņu gudrā prāta, nav bijis jāsacērt, vai kaut kas noticis cirvim. Citreiz tevi aizsūta kaut ko nopirkt un par to apsola puspeni ju, bet beigu beigās — pasvilpo! Vai nu atlikums nepareizi izdots vai arī tev piemirsies, ko īsti vajadzēja pirkt. It kā viena galva spētu atcerēties visu!

—     Lai nu lai! — Viljams neatlaidās. — Tik un tā mums būs jāpapūlas to nopelnīt. Un, tā kā ir tikai nedēļa laika, tad jāpūlas nāvīgi.

Drūmi, bet apņēmības pilni, zibeņpuikas izšķīrās un aizgāja katrs uz savām mājām.

Viljams vēlreiz izmēģināja laimi ar māti — piedāvājās vienu nedēļu spodrināt viņas kurpes. Viņš atminējās, ka reiz jau bija to darījis, un cerēja, ka māte būs aizmirsusi viņa toreizējo kļūmi — viņš, proti, bija kļūdījies un apavziedes vietā spodrināšanai izmantojis zivju pastētes kārbiņas saturu; pastēte bija domāta sviestmaizēm pie pēcpusdienas tējas. Māte bija krietni nopūlējusies, lai to no kurpēm notīrītu, tomēr ciema kaķi vēl ilgi ikreiz skrēja pakaļ, kad viņai bija kājās šīs kurpes.

Dzīvojamā istabā māte ar Ēteli runāja par bazaru. Misis Braunai bija vājība uz labdarības bazariem. Ja to nerīkoja Baznīckora fonds, tad rīkoja Baznīcas remonta fonds, bet — ja ne tas, tad Slimnieku kopšanas fonds, bet, ja arī tas ne, tad rīkotāja bija Sieviešu apvienība. Lai bija kā būdams, bez bazariem iztikt nevarēja. Abas spriedējas nelikās gar Viljamu ne zinis, un viņš apsēdies, drūmi klusēdams, gaidīja, kad varēs uzsākt valodas par kurpju spodrināšanu.

—   Misis Mārlova grib pierunāt Melketu, lai iekārto stendu, — sacīja misis Brauna. — No peļņas viņi trešo daļu nodošot fondam. Līdz šim vēl nekad nekas tamlīdzīgs nav bijis, bet vispār to praktizē, un bez tāda stenda ar viņa precēm mēs nekā daudz nesavāksim. Cik tad nu sen, kad bija Svētdienskolas bazars, cilvēkiem pašlaik sāk aptrūkt mantu, ko nodot bazaram.

Viljamam pēkšņi kļuva mazliet vieglāk ap sirdi.

—   Vai tas nozīmē, ka veikali bazarā var pārdot savas preces, atdot bazaram trešo daļu peļņas un pārējo paturēt?

—     Tagad to dara visai bieži, — misis Brauna izklaidīgi atteica. — Man tas nepatīk.

Viljama seja apskaidrojās. Viņš turpināja jautāt:

—   Vai tas nozīmē, ka jebkurš tur drīkst pārdot mantas, atdot bazaram trešo daļu ienākumu un pārējo naudu pčiturēt?

—    Tā jau laikam ir, — misis Brauna atkal tikpat izklaidīgi atbildēja, — ja vien tādam pārdevējam ir mantas, ko cilvēki pērk.

Tad viņa pēkšņi it kā pamodās un tikai tagad īsti pamanīja Viljama klātbūtni.

—     Ko tu gribēji, mīlīt?

—      Paldies, neko, — Viljams atteica un aši izslīdēja pa durvīm ārā.

Pārējie zibeņpuikas nebija tik lieli optimisti.

—             Mums tak nav nekā, ko pārdot, — iebilda Henrijs.

—   Nevaram tak prasīt naudu par neko.

—   Mums jāsagādā kaut kas, ko pārdot, — Viljams nelokāmā stingrībā uzstāja. — Vēl ir veselas četras dienas laika. Kaut ko mēs četrās dienās varam sagādāt.

—   Bet ko? — zibeņpuikas viņu tirdīja.

—   Es zinu! — Viljams iesaucās, viņam bija iešāvusies prātā vēl viena spoža ideja. — Uzrīkosim lietotu mantu stendu — tādu, kādus sauc par Baltā ziloņa stendiem. — Pēdējos vārdus viņš izteica dziļā nicināšanā, jo atcerējās vilšanos, ko bija izjutis, pirmoreiz ieraudzīdams stendā ar tik mānīgi vilinošu nosaukumu izliktās mantas. — Sameklēsim vecas mantas, kas mums pašiem nav vajadzīgas.

—  Jāā, — noteica Duglass, — bet vairums to mantu, kas man nav vajadzīgas, nav vajadzīgas arī citiem.

—    Aizveries! — Viljams apnicis viņu apsauca. — Ja visi lielie vēsturiskie cilvēki būtu izturējušies tāpat kā tu, neviens dižs darbs nebūtu padarīts. Mums jāsadabū pilns stends ar mantām, kuras mums pašiem neder, bet par kurām cilvēki maksās lielu naudu. Un mums jātirgo tā, lai tad, kad būsim nomaksājuši trešdaļu ienākuma, vēl paliktu pāri astoņi šiliņi.

To dzirdot, pat Džindžers skumīgi papurināja galvu. Viņš no pieredzes zināja, ka Viljama optimisms draugu reizēm aiznes tālu prom no īstenības.

Un viņu pūliņu rezultāts, kas bija sanests vecajā šķūnī bazara dienas rītā, patiesi neiedvesa lielu drosmi.

Henrijs bija atstiepis grāvī atrastu stipri neizskatīgu spaini ar pusizsistu dibenu. Viņš gan izteica vārgu cerību, ka varbūt tieši tāds kādam tomēr būs noderīgs.

Duglass bija atnesis lūgšanu grāmatu, kurā trūka visas rīta lūgšanas un puse vakara lūgšanu, un kapzeķu pāri, ko viņa māte bija izmetusi kā nelāpāmas.

Džindžera devums bija putna ligzda un pods ar nokaltušu papardi, ko viņš bija pieslējis stāvus un piesējis pie kociņa; klāt pieliktā zīmīte liecināja: «Tropu brūnā Paparde».

Viljams bija papūlējies sadabūt tējkannu ar nodauzītu snīpīti, vecu Roberta skūšanās aparātu, kam trūka vienas puses, un tritonu ievārījuma burkā.

Kritiski viņi aplūkoja Viljama kolekciju.

—   Neticu vis, ka par šitiem krāmiem mēs savāksim astoņus šiliņus, — sacīja Henrijs, kas iepriekšējo vakaru bija ziedojis pilnas ieņēmumu summas aprēķinam.

—    Protams, par tavu spaiņa grabažu jau gan mēs dabūsim lielu naudu, — Viljams atcirta. — Kāpēc tu kaut mazdrusciņ nepapū lējies?

Iedegās karsta diskusija par katra atnesto «balto ziloņu» vērtīgajām īpašībām, līdz beidzot Viljams paziņoja:

—      Lai paliek. Ar runāšanu mēs pie astoņiem šiliņiem netiksim. Es balsoju par to, ka jāiet atpakaļ uz mājām un vēlreiz jāpārmeklē, vai nevaram atrast kaut ko derīgāku.

Visi devās uz mājām pameklēt, vai nevarēs atrast kaut ko derīgāku. Viljams uzgāja savā istabā un bezcerīgi raudzījās visapkārt.

Ja viņš paņemtu kaut ko no savām mantām, piemēram, ziepju trauciņu vai matu suku, māte to tūdaļ pamanīs, savāks atpakaļ un vēl dusmosies. Citu pēc citas viņš vilka vaļā atvilktnes: apkaklītes, kaklasaites, kapzeķes. No tā neko nedrīkstēja ņemt — māte pamanīs, un beigas. Viņš atvilka garo apakšējo atvilktni. Eteles fotogrāfijas. Tās viņš bija pavisam aizmirsis.

— Tur visas pasaules aru priekšā rēgojas tava bilde, — viņ/i nikni nošņācās.

Tagad viņš domīgi uz tām noraudzījās. Viņš atcerējās, cik aizrautīgi viņa māte glabā ģimenes fotogrāfijas. Šo puišu mātes un tantes droši vien būs bazarā, varbūt tās nopirktu viņu bildes. Būtu vērts pamēģināt. Viņš savāca visas fotogrāfijas un steigšus devās uz veco šķūni.

*    * *

Telpā, kur galvenokārt pulcējās jaunākie bazara apmeklētāji, valdīja dīvains, neizprotams satraukums.

Dollija Kleivisa, glīta jaunkundzīte, ap gadiem astoņpadsmit, strauji brāzās uz izeju, galvu izslējusi, dusmās dzirkstošām

acīm, augstprātīgi savilktām lūpām. Viņai blakus, bāls un satriekts, turējās Džordžs (Duglasa brālis). Uztraukts, atbraucījis matus no pieres, viņš izmisīgā protestā papleta rokas.

—   Kad es tev saku, tā ir kļūdīšanās, — viņš taisnojās.

—   Man viņa nekad nav patikusi. Nekad.

—              Ak, ak — nekad! — atbalsoja saniknotā jaunkundzīte.

—     Bet tur visas pasaules acu priekšā rēgojas tava bilde, un uz tās lasāms: «Ētelei no padevīgā un uzticīgā Džordža». Padevīgais un uzticīgais Džordžs! — viņa nikni nošņācās.

—      Kad es tev saku — tas neesmu es, — nelaimīgais jauneklis nemitējās. — Klausi taču — tas ir kāds cits, kas man līdzīgs un kam vārdā Džordžs. Kad es tev saku — to Ēteli Braunu es acu galā neieredzu. Un vispār — tas bija pirms vairākiem mēnešiem, man ne prātā nenāca, ka viņa to bildi uzglabājusi. Un kā mazais nelietēns to dabūjis rokā? Kad es tev saku…

—    Es negribu klausīties, ko tu man saki. Ne vārda negribu dzirdēt, — jaunā dāma plosījās. — Es ar tevi nekad vairs nerunāšu. Nekad! Tu dāvini Etelei Braunai savas fotogrāfijas, raksti uz tām nezin kādas nejēdzības un vēl izliecies, ka mīlot mani!

—    Es mīlu tevi! — jauneklis dedzīgi iesaucās. — Tas taču bija pirms vairākiem mēnešiemt, un pat toreiz viņa man nekā nenozīmēja, un tad es tevi vēl nepazinu, un kad es tev saku, ka neieredzu Eteli Braunu ne acu galā, un…

—      Negribu par tevi vairs nekā zināt, — jaunkundzīte atkārtoja, tomēr uzmanīja, lai Džordžs neatpaliek pārāk tālu aizmugurē. — Vācies prom! Es tevi ienīstu!

—   Nu paklausies, jel paklausies! — Džordžs lūdzās.

Pa to laiku viņi bija sasnieguši izejas durvis. Pašreiz pa tām nāca iekšā cits pārītis, jautri sarunājoties un mīlīgi viens otram uzsmaidot.

Tas bija Džindžera brālis Hektors, Džordža draugs. Meitene bija viena no ciema skaistulēm — Pegija Bārtona.

Kad abi pārīši satikās, Džordžs uz mirkli parāva draugu sānis un pačukstēja.

—    Ej un nopērc savu fotogrāfiju. Ātri! Tur — viņā galā pie otrām durvīm! Nepieļauj, ka viņa to dabū redzēt! — Tad viņš taisnodamies, pieglaimodamies, lūgdamies aizsteidzās līdzi savai aizvainotajai sirdsdāmai.

Hektors izbrīnījies nolūkojās draugam pakaļ.

—   Ko viņš tev sacīja? — F*egija jautāja.

—   Es… es nezinu, — viņš nostostījās. Tomēr jutās pārsteigts un apmulsis. Džordža čukstā bija izskanējis kaut kas noslēpumaini trauksmīgs. Kaut kas traģisks, satraueošs.

Viņš izlauzās cauri līdz kaktam, uz kuru bija norādījis Džordžs. Sai kaktā bija diezgan liela drūzmēšanās un valdījii jautrs noskaņojums. Hektors izspiedās cauri pūlim un nokļuva pie stenda, kas bija izveidots no divām blakus saliktām koka kastēm, aiz kurām stāvēja Viljams, Džindžers, Duglass un Henrijs; uz kastēm raibā rindā bija salikti visādi krāmi, bet tiem priekšā sastatītas fotogrāfijas ar cenas norādi līdzās: «Fotogrāfijas — 1 penss gabalā».

Hektors pat nepamanīja, ka fotogrāfiju bija vesela rinda. Viņš redzēja tikai savējo. Turklāt tā bija visai prāva izmēra un šķita nejēdzīgi dzīva. Viņam likās, ka tā aizpilda visu istabu. Un veltījuma milzīgie, drausmīgi melnie burti durtin dūrās acīs, veidojot vārdus: «Ētelei — skaistākajai meitenei pasaulē no uzticīgā Hektora». Šķita, ka šie vārdi nav vienkārši uzrakstīti. Tie skanēja. Kāpa ārā no attēla un skanēja pa visu telpu. Viņš pagriezās un, līdz nāvei pārbijies, lauzās cauri pūlim atpakaļ pie Pegijas.

—   Nu, kas tur bija? — Pegija jautāja. — Kālab tu nepiegāji apskatīties?

—    Es apskatījos, — Hektors, muļķīgi smaidīdams un nosvīdušo pieri slaucīdams, atteica. — Tur nekā jēdzīga nav. Zvēru, ka nekā tur nav.

—   Par ko tad cilvēki smejas? Es iešu paskatīties.

—  Neej! — Hektors lūdzās. — Nudien, neej, nevajag! Galīgi nevajag!

—   Ja tur ir kaut kas nepieklājīgs, — prātoja Pegija, — tad vajadzētu par to paziņot mācītājam.

—  Tur nav nekā nepieklājīga, — Hektors turējās. — Zvēru, ka nekā nepieklājīga tur nav.

—    Nekas, es pieiešu un apskatīšos, kas tur galu galā ir, — noteica Pegija un devās cauri drūzmai. lektoram atlika tikai viena vienīga iespēja, un to viņš izmantoja. Viņš aizspiedās Pegijai pa priekšu, izvilka pirmo naudas gabalu, ko pirksti sataustīja (tas bija šiliņš), pameta to Viljamam, paķēra savu ģīmetni un iegrūda to kabatā. Kad Pegija pienāca, viņš stāvēja pie stenda, skatīdamies fotogrāfijās.

—     Nu redzi, — viņš ierunājās, gan vēl mazliet aizelsies, tomēr labi notēlotā vienaldzībā. — Es taču tev sacīju, ka te nekā nav.

Pegija nopētīja fotogrāfijas — sākumā pārsteigta, vēlāk ar aizdomām (viņa gribēja pārliecināties, vai starp tām nav arī I lektora ģīmetnes) un vispēdīgi nievīgā nevērībā.

—     Nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti gribēji, lai es nāku šito ķēmību apskatīt, — viņa dzedri aizrādīja.

—     Es taču to nemaz negribēju, — Hektors vientiesīgi taisnojās.

—    Kāda drausmīga bezgaumība, — Pegija sacīja, novērsdamās un augstprātīgi paraustīdama plecus.

—    Arī man tā liekas, — piekrita Hektors un iedrošinājās paņemt viņu zem rokas, lai izvadītu cauri drūzmai.

—   Es tiešām nesaprotu, kādu īpašu pievilcību daži saskata Ētelē Braunā, — Pegija ieteicās.

Hektors iestūma saņurcīto fotogrāfiju dziļāk kabatā un prasmīgi turpināja Pegiju stūrēt tālāk projām no stenda.

—    Es arī to nesaprotu, — viņš bilda, — un nekad neesmu sapratis.

Zibeņpuikas bija pārsteigti un apjukuši par sava «Baltā ziloņa» stenda radīto efektu. Smiekli, kas sacēlās jau pašā sākumā, bija neizprotami, un zibeņpuikas laika gaitā bija iemācījušies gar tādiem nelikties ne zinis. Turpretī Dollijas Kleivisas negaidītā parādīšanās Duglasa brāļa pavadībā un niknais uzbrukums tam bija traki interesants un neizskaidrojams. Izteiksmīgiem žestiem norādījusi uz fotogrāfijām, viņa aizraudamās pārmeta Džordžam, kāpēc šis jau sākumā neesot pateieis, ka īstenībā šim patīkot cita meitene, bet ar viņu, Dolliju, šis tikai parotaļājies. Zibeņpuikas nosprieda, ka viņa sajukusi prātā. Tas viņiem šķita vienīgais jēdzīgais izskaidrojums. Taču vēl vairāk viņus pārsteidza Hektors, kas lauztin pielauzās pie stenda ar šausmās sastingušu seju, nometa viņiem šiliņu, pagrāba savu fotogrāfiju un pazuda. Viljams ātri aptvēra situāciju un naigi pārtaisīja cenu no pensa uz šiliņu par katru fotogrāfiju. Acīmredzot vecu fotogrāfiju tirgus vērtība bija augstāka, nekā viņam bija licies.

Pa gabalu viņš redzēja arī, ka Hektors aptur Džemisonu Džemisonu, kas bija kopā ar Marionu Deksteru. Smaids no Džemisona vaiga pazuda kā aizslaucīts, un, it kā elektriskā šoka trāpīts, viņš izšāvās cauri cilvēku biezumam līdz zibeņpuiku stendam, atstādams savu daiļavu mulsā neizpratnē. Nikni atžņiebis zobus pret zilx'ņpuikām, viņš pameta tiem pirmo monētu, ko bija sataustījis (tā bija divu šiliņu monēta), pagrāba savu fotogrāfiju, saplosīja to sīkos gabaliņos, kurus sastūķēja kabatā, un aizšāvās atpakaļ pie pārsteigtās Marionas. Viljams redzēja viņu rēgaini pasmaidām, kad viņš meitenei paskaidroja, kā viņam licies, ka tur kāds paģībis, un viņš skrējis turp, lai vajadzības gadījumā palīdzētu.

Nākamo pārsteigumu zibeņpuikām sagādāja Glorija Tomkinsa, gadu deviņpadsmit jauna preilenīte. Pienākusi pie stenda, viņa aplūkoja bildes un visai zobgalīgi vīpsnāja. Tad pēkšņi viņas skatiens atdūrās pret Mārmedjūka Morensija attēlu, zem kura stāvēja rakstīts: «Ētelei, kas ir Vienīgā Meitene pasaulē Mārmedjūkam». Bija sagadījies, ka Glorijas istabā kamīna dzegu rotāja šāda pati fotogrāfija ar vārds vārdā tādu pašu veltījumu, vienīgi «Ēteles» vielā bija «Glorija». Glorijas zilās acis zvēroja, sārtās lūpas vispirms pavērās, tad ļaunīgi sakniebās. Paklusu, bet nikni iekliegusies, viņa apsviedās apkārt un izsteidzās ārā sadzīt rokā Mārmedjūku. Tas viņu patlaban meklēja, jauki smaidīdams un nenojauzdams nekā ļauna.

Glorija sagrāba viņu pie rokas un aizvilka pie «Baltajiem ziloņiem». Ar žestu, kas pauda visu viņas niknumu, nicināšanu un sirdssāpes, tā norādīja uz viņa fotogrāfiju. Mārmedjūks paķēra attēlu un pārplēsa to, nelikdamies redzam zīmīti, kas norādīja cenu. Glorija bija pagriezusies un devās projām, tomēr |&gt;ārāk nesteidzās, ļaudama, lai pie durvīm Mārmedjūks viņu panāk.

Vēsts par neparasto stendu strauji izplatījās apkārtnes jaunekļu vidū, kuri gandrīz visi savulaik bija jūsmojuši par Ēteli. Tagad viņi cits pēc cita steidzās uz Balto ziloņu stendu atpirkt savas fotogrāfijas, neslēpa īgnumu un nicināšanu, tomēr visi bija stipri nervozi un maksājot neviens negaidīja, lai viņam izdod atlikumu. Varbūt bija itin labi, ka Etcle šoreiz nepiedalījās bazara darbā, bet bija aizgājusi ar Džimiju Mūru pastaigāties un tikai mājupceļā tur iegriezās.

Tikai tad, kad bija pārdota pēdējā fotogrāfija, godājamam Virsuzraugam piepeši sāka likties, ka bazara zālē kaut kas it kā nebūtu kārtībā. Līdz tam godājamais Virsuzraugs bija aizņemts pie Uzkožamo stenda, Mājsaimniecības stenda, Kosmētikas stenda, Galantērijas stenda, Puķu stenda un Saldumu stenda, un cilvēku ap šiem stendiem bija daudz, tā ka sākumā oficiāli nekas nenorādīja, ka vienā zāles kaktā ļaužu būtu vairāk nekā citos. Godājamais Virsuzraugs arī nepamanīja jauno vīriešu satraukumu. Godājamais Virsuzraugs, protams, nekad nebija dāvinājis Etelei savu fotogrāfiju. Taču, kad godājamais Virsuzraugs pakāpās uz redeļkāpnēm, lai Galantērijas stendā pielabotu kaut ko, kas bija sašķobījies, un pārlaida savu Priekšnieka skatienu pār zāli, viņš aiz Balto ziloņu stenda kastēm pamanīja četrus zibeņpuikas. Godājamais Virsuzraugs steigšus nokāpa no redeļkāpnēm un devās turp, lai pārbaudītu situāciju. Pūlis pašķīrās, lai palaistu godājamo Virsuzraugu cauri. Tikko bija pārdota pēdējā fotogrāfija. Bāls, satraukts jauneklis patlaban izkaisīja sava attēla plūksnas visos vējos un zvērēja nekad vairs neiemūžināt savus vaibstus uz fotoplates.

Godājamais Virsuzraugs atrada četrus zibeņpuikas nocietinājušos aiz preču kastēm, uz kurām staltojās vees spainis, aplupusi lūgšanu grāmata, putna ligzdiņa, vees kapzeķu pāris, apdauzīta tējkanna, nokaltusi paparde, salauzts skūšanās aparāts un ievārījuma burka ar tritonu, kas gaidīja pircējus.

—   Galu galā, — sprieda Viljams, — ja jau uzrodas pircēji vecām fotogrāfijām, kāpēc lai nebūtu pircēju veciem spaiņiem, pātaru grāmatām un zeķēm?

—   Kas tas ir? — Godājamais bargi noprasīja.

—   Tas ir Balto ziloņu stends, — Viljams vēsi paskaidroja.

—    Ja vēlaties kaut ko nopirkt, varat nopirkt, ja ne, tad labāk neaizņemiet vietu un staigājiet tālāk.

—     Kas jums atļāva te uzstādīt stendu? — atkal noprasīja Godājamais, saltā nicināšanā vērodams ne pārāk izskatīgo preču klāstu.

—    Neviens, — Viljams atbildēja. — Kas grib, var uzstādīt stendu, ja vien trešo daļu ienākumu atdod bazaram.

—   Pirmoreiz tādas blēņas dzirdu, — noskaldīja Godājamais.

—  Tūliņ vācieties no šejienes projām!

Vienu mirkli likās, ka Viljams grasās pavēli apstrīdēt, bet tad viņš padomāja, ka Balto ziloņu stends viņam jau pagalam apnicis un ka, pateicoties lielajam pieprasījumam pēc lietotajām fotogrāfijām, panākumi bijuši ļoti labi. Cienīgi un nesteidzīgi viņš kopā ar pārējiem puikām savāca «ziloņu» paliekas un aizgāja. Tikuši ārā, viņi pārskaitīja ienākumus. Tie pārsniedza viņu pārdrošākās cerības.

—    Ha! — nopriecājās Viljams. — Te mums sanāk iestāšanās nauda un vēl paliek pāri! Un tas viss par vecām fotogrāfijām!

Viņi aprēķināja trešdaļu, un Viljams to aiznesa mātei, kas savā stendā pašlaik centās pierunāt kādu vecu dāmu, kurai nebija telefona, nopirkt telefona pārvalku.

—     Kas tas, mīlīt? — māte izklaidīgi jautāja, kad Viljams sabēra viņai saujā sīknaudu.

—  Tā ir trešā daļa.

—   Kas, mīlīt? — māte nesaprata.

—  Trešā daļa, — Viljams atkārtoja. — Trešā daļa no mūsu stenda ienākumiem.

—   No kāda stenda, mīlīt?

—   No Balto ziloņu stenda, — Viljams paskaidroja.

—   Bet tev taču nebija Balto ziloņu stends.

—   Mums bija gan, — Viljams sacīja, — un te ir trešā daļa no ienākuma.

—  Viljam, — māte, mazliet satraukta, jautāja, — vai tikai tu neesi sadarījis kaut kādas blēņas?

—   Es? — Viljams sašutis iesaucās. — Protams, ne.

M isis Braunai nebija laika ielaisties sīkākā iztaujāšanā. Vecā dāma sāka acīm redzami apšaubīt telefona pārvalka nepieciešamību mājā, kur nav telefona. Misis Brauna sabēra Viljama doto sīknaudu kasē, cerēdama, ka viss ir, kā nākas, un no jauna pievērsās vecajai dāmai:

—   Iznāktu ļoti glīts tējkannas sildītājs, ja to maķenīt pārveidotu, vai arī… jūs varētu tur šo to uzglabāt.

Iziedams no zāles, Viljams satika Ēteli un Džimiju Mūru, kas patlaban gāja iekšā.

* * *

Visi četri zibeņpuikas ārkārtīgi satraukti stāvēja ceļmalā tieši tanī vietā, kur pirms nedēļas bija sastapuši klaidoni. Katram saujā bija divi šiliņi. Viņu skatieni bija piekalti ceļa līkumam, no kura vajadzēja iznirt jautri grīļīgajam, plīvojošās skrandās tērptajam augumam.

—   Bet ja nu viņš neatnāk? — ieminējās Džindžers.

—   Saderam, ka atnāks, — sacīja Viljams.

—   Es sākšu taisni tai dienā, kad man paliks divdesmit viens gads, — teica Duglass.

—    Diezin, vai viņi mums iedos arī kādas vecas drēbes? — prātoja Henrijs. — Varbūt vajadzēs paciesties, kamēr mūsējās noplīsīs?

—    Man būs tāda pati cepure kā viņam — tikai malas vien — bez dibena, — Viljams teica, garā skatīdams nākotnes ainu.

—    Un mēs griezīsim maizi un sieru ar vecu kabatnazi, — Džindžers, svētlaimīgi smaidīdams, papildināja.

—   Mēs klaiņosim pa mežiem un laukiem augām dienām, un nevajadzēs vairs sargāties no novārtīšanās un ierasties mājās uz ēdienreizēm.

—   Un gulēt varēsim iet, cik vien vēlu gribēsies, un nevienam nebūs nekādas daļas, vai mēs mazgājušies vai nemazgājušies.

—    Nu jau gan viņam vajadzēja būt klāt, — Duglass bažīgi ieminējās.

—   Ko nu — viņš tak ir tāds kā klaidoņu karalis, — Henrijs mierināja. — Jādomā, ka trakoti aizņemts. Varbūt viņiem ir kaut kas tāds kā parlamenta sēde un viņam tā jāatklāj vai tamlīdzīgi.

Tai pašā mirklī jautri grīļīgais augums patiesi parādījās ceļa līkumā un nācējs draudzīgi māja puikām ar roku. Tie satraukti metās turp. Tīkamā kunga pelēcīgais vaigs priecīgi staroja. Acīmredzot viņš nebija juties īsti drošs, vai zēni ieradīsies.

—    Nu, tas ir lieliski! — viņš tos uzslavēja. — Vai naudiņu sagādājāt?

—            Jā, — sacīja Viljams, izvirzīdamies priekšā par runasvīru.

—   Nauda mums ir. Un vai jums adrese ir?

Ar milzīgu pašcieņu skrandainais dižkungs izvilka no kabatas apsmulētu aploksni.

—   Bet jums jāapsola aploksni neatplēst ātrāk kā trīs minūtes pēc manas aiziešanas, — viņš piekodināja un vēl ar īpašu uzsvaru piebilda: — Nekad nevienam jūs nedrīkstat izpaust to, ko atradīsiet aploksnē.

Uztraukti no matu galiņiem līdz papēžiem, zibeņpuikas visu apsolīja.

—   Nu labi, tad iemaksājiet naudu, — skrandainais dižkungs skubināja. Aeis viņam alkatīgi zibēja. — Puskrona no katra, tā bija norunāts, vai ne?

—   Nē, divi šiliņi, — Viljams pārlaboja.

—   Pareizi, biju piemirsis. Divi šiliņi.

Ziljeņpuikas pastiepa viņam pretī ne visai tīrās rokas; katrā no tām bija divi ļoti sasiluši šiliņi.

Taēu tieši šinī mirklī notika kaut kas negaidīts. Ceļa līkumā iegriezās policists, un, to ieraudzījis, klaidonis izgaisa kā uz burvja mājienu. Zēni tikai redzēja vējā noplandāmies viņa skrandas. Mirkli vēlāk no dižkunga vairs nebija ne ziņas, ne minas.

Policists, kas bija patukls, tomēr ļoti apzinīgi paskrējās gabaliņu bēglim nopakaļ, bet bez panākumiem, un tad atgriezās pie zibeņpuikām.

—     Laikam gribēja no jums izmānīt naudu, vai ne? — viņš jautāja.

—     Mēs taisījāmies viņam samaksāt iestāšanās naudu, — Viljams cienīgi atbildēja.

—             Tas prot izmānīt naudu no jebkura, — policists sacīja.

—    Kolīdz es viņu ieraudzīju te kopā ar jums, uzreiz sapratu, ka viņam atkal kaut kas nelabs prātā.

—  Vai jūs viņu pazīstat? — Viljams jautāja.

—    Domāju gan. Mēs visi pazīstam Pelēko Diku. Reiz viņam izdevās izkrāpt naudu pat policijas iecirknī, kad viņš uzdevās par maskējušos Skotlendjarda darbinieku. Viņš no jebkura cilvēka izmānīs naudu. Reiz viņš apveda ap stūri pat bīskapu, izlikdamies par kanibālu, kas pievērsts kristīgajai ticībai. Jādomā, ka viņš apšmauca arī jūs.

—    Mums viņš tomēr atstāja adresi, ko bija solījis, — sacīja Viljams, paceldams aploksni, kuru klaidonis bija nometis zemē, kad ieraudzīja policistu.

Tagad Viljams to kāri atplēsti. Aploksnē nekā nebija.

—   Ko tad jūs cerējāt tur atrast? — policists jautāja.

Zēni viņam visu izstāstīja.

Galvu atmetis, policists sāka rēkt aiz smiekliem. Klausīdamies šajā rēkšanā, zibeņpuikas pūlējās iedomāties nākotni tādā gaismā, kādā bija to skatījuši pirms īsa brītiņa, bet nu viņiem vairs nekas neizdevās. «Karaļa» kaunpilnā bēgšana, tukšā aploksne, policista dārdošie, visai nesmalkjūtīgie smiekli bija notraukuši sapnim spožo mirdzumu un atstājuši viņus pašus apkaunotu vientiesīšu lomā. Bet — apkaunoti vai ne — piedzīvojumam tomēr bija arī sava gaišā puse. Būtu bijis daudz ļaunāk, ja policists būtu parādījies pēc tam, kad viņi jau būtu atdevuši «iestāšanās naudu».

Tagad viņi priecīgi apsvēra, ka par visiem kopā viņiem pieder astoņi šiliņi.

—    Nu labs ir, puiši, — policists, labsirdīgi pasmaidīdams, noteica. — Citreiz būsiet gudrāki.

—   Vai jūs viņu iespundēsiet cietumā? — Henrijs visai bažīgi apvaicājās.

—    Viņu, vai? — policists pārjautāja. — Pelēko Diku? Viņš jau tagad būs ticis līdz Ņūkāslai. Otru tādu sprinteri jūs vēl neesat redzējuši. Kamēr jūs domāsiet, ka viņš vēl ir tepat aiz otra ceļa līkuma, viņš jau būs aiz trejdeviņiem kalniem. Tāds vīrs viņš ir. Un kā prot notēlot glaunu kungu! Gan jūs vienā jaukā dienā vēl pieredzēsiet, ka viņš uzdosies par hercogu.

Zibeņpuiku oma vēl vairāk uzlabojās. Viņus nebija apmuļķojis vienkāršs blandoņa. Galu galā tomēr bija uzskatāms par godu, ka ar viņiem laimi bija izmēģinājis Pelēkais Diks.

Sakārtojis ķiveri un vidusjostu, policists aizgāja savu ceļu.

Zibeņpuikas vēl brītiņu pastāvēja, tīksminādamies ap bagātību, kas tik negaidot bija tiem iekritusi rokās.

—   Ejam! — Viljams ierunājās. — Es esmu nāvīgi izsalcis. Ejam nopirkt limonādi un krējumkūciņas!

Viņi devās atpakaļ uz ciemu jautri grīļīgā gaitā, daļēji atdarinot Pelēkā Dika gaitu, daļēji tā pauda viņu pašu noskaņojumu. Astoņi šiliņi ir un paliek astoņi šiliņi, un uzdzīve ar limonādi un krējumkūeiņām jau šodien galu galā ir vairāk vērts nekā brīnišķīga klaidoņa karjera tālā, nezināmā nākotnē.

*     * *

Zibeņpuikas sēdēja konditorejā pie galdiņa ar marmora virsu. Katram priekšā bija glāze limonādes, bet galda vidū šķīvis, uz kura jau otru lāgu bija sakrautas krējumkūciņas.

Tādas reizes, kad zibeņpuikas varēja mieloties ar saldumiem, līdz sametas nelaba dūša, negadījās bieži. Šodien viņi to varēja. Neierasta, bet brīnum jauka bija sajūta, ka var tiesāt kūciņu pēc kūciņas, nemaz nedomājot par peniju, kas zūd reizē ar katru apēsto kūciņu. Tādas bagātības viņu rīcībā vēl nekad nebija bijis.

—    Mēs varēsim vēl nopirkt arī kādu tīklu zvejai, — sacīja Džindžers. — Mūsu vecie ir galīgi noplīsuši.

—   Un marmora spēļu bumbiņas, — papildināja Duglass.

—   Un veselu lērumu konfekšu, — piebilda Henrijs.

—    Es, ziniet, nemūžam neiedomājos, ka ar «Baltā ziloņa» stendu mums tā veiksies, — Viljams kavējās atmiņās.

—   Jā, — piekrita Duglass, — un visjancīgākais bija tas, ka šie visi pirka paši savas bildes. Es domāju, ka varbūt kādu nopirks viņu mammas vai tantes.

—   Bet es gribētu sacīt, — prātoja Viljams, — ka šie ir baigi iedomīgie, tikai nesaprotu, kāpēc viņi tā apskaitās. Nē, sakiet, ko gribat, — viņš vēl apcerīgi piebilda, — kaut kas viņiem bija sagājis šķērsām.

—     Bet mums gan viss sanāca pa pirmo, — nopriecājās Džindžers.

Viljams iekuļas politikā

Kad labdarības sarīkojumā Viljamam piedāvāja iegādāties par sešiem pensiem lozi mantu loterijā un parādīji! galveno laimestu — eļļas gleznu stipri tumšos toņos un ovālā, zeltītā ietvarā —, viņš uz to paskatījās ar dziļu sašutumu un nicinājumu.

Tikai tad, kad sirdsdraugs Džindžers, gluži uztraukts, pačukstēja: — Es tev saku, Viljam, viņnedēļ mana tante izlasīja avīzē par vienu tipu, kas šitādai vecai bildei noskrāpējis visu krāsu un apakšā zem tās atradis traki vērtīgu vecmeistara gleznu un pārdevis to par vairāk nekā tūkstoš mārciņām, — Viljams kļuva domīgs. Viņa mūsainajā sejā parādījās neiztulkojama izteiksme, kamēr viņš vēroja paplāni ģērbto sievišķi uz neskaidri izplūdušu koku un ļoti skaidri izzīmētu kolonnu fona.

—      Lai iet, — viņš pēkšņi noteica un pastiepa roku ar sešpensīti, kas pašreiz bija visa viņa laicīgā mantība, un saņēma lozi ar 33. numuru.

—   Tikai neaizmirsti, ka tas, kas tev deva padomu, biju es, — Džindžers atgādināja.

—   Jā gan, bet neaizmirsti arī, ka sešpensis bija mans, — Viljams ļoti nopietni piebilda.

Parasti Viljamam loterijās nelaimējās, bet šoreiz 33. numurs tiešām izrādījās pats laimīgākais, un Viljams, apjukumā tumši pietvīcis, pievāca savu visai drūmā izskata trofeju. Kopā ar Džindžeru viņi gleznu aiznesa uz veco šķūni.

Tur viņš dāmai ar dziļi skumīgo seju un diezgan nepietiekamo apģērbu aši vien nokasīja galvu un plecus, pēc tam noplicināja drūmo, tumšo mežu un vispēdīgi ļoti skaidri uzgleznotās kolonnas. Zēniem par ļoti nepatīkamu pārsteigumu, nenovērtējami dārgais vecmeistars neatklājās; atklājās vienīgi pliks audekls un gleznas aizmugures siena.

—  Tā, — Viljams sacīja, izsliedamies taisni, kad redzēja, ka nekas nokasāms vairs nav palicis. — Vai nu tu varbūt būsi tik laipns un man pateiksi, kur slēpjas tas briesmīgi vērtīgais vecais meistars?

—   Kas tev teica, ka tur noteikti apakšā hūs vērtīgs vecmeistars? — Džindžers atbildes vietā noprasīja. — Varbūt tev labpatiktu pareizi atcerēties, ko es sacīju — viena mana tante stāstīja, ka lasījusi avīzē par vienu tipu, kas nokasījis no vecas bildes krāsu un atradis zem tās vērtīgu vecmeistaru. Es tak neteicu…

Viljams uzkāra tukšo ovālo ietvaru kaklā.

—   Varbūt tu tagad sāksi kasīt šito rāmi un atradīsi apakšā vecu, vērtīgu vecmeistarrāmi? — viņš ironiski apvaicājās.

—    Paklau, vai neiznāktu kriketa vārti? — Džindžers, aizmirsis ķīviņu, ieminējās.

To viņi tūdaļ pārbaudīja, taču ietvars bija j&gt;ārāk ovāls. Viljams izmēģināja to nēsāt kā vairogu, bet arī tā tas nebija parocīgs. Tad viņi ar naglām piestiprināja ietvaram vidū stieples, bet arī no šīs ieceres atteicās pēc tam, kad Viljams bija iegriezis pirkstā un Džindžers trīsreiz uzgāzis ar āmuru sev pa īkšķi.

Lai mazinātu vilšanās rūgtumu un izjustu vismaz īpašnieka lepnumu, Viljams kādu laiciņu nēsāja tukšo gleznas ietvaru visur līdzi, taču zēnam ar Viljama kustīgo dzīvesveidu tas bija vienīgi par traucēkli, tāpēc viņš beigu beigās rūpīgi paslēpa to vecā šķūņa aizdurvē, jo šķūnis viņam un viņa draugiem zibeņpuikām bija galvenā mītne.

Ciemā brāzmoja priekšvēlēšanu kaislības. Ciemam pašam sava pārstāvja parlamentā nebija, tas bija kopīgs ar tuvējo pilsētiņu, bet viens no abiem kandidātiem — konservatīvo pārstāvis misters Čeitors — dzīvoja ciemā, tāpēc kaislības sita augstu vilni.

Viljama tēvs par politiku neinteresējās, bet tēvocis gan.

Viljama tēvocis atbalstīja liberāļu kandidātu misteru Morrisu un metās vēlēšanu kampaņā ar pilnu krūti. Viņš izplatīja vēlēšanu sarakstus, uzsāka sarunas ar pavisam svešiem cilvēkiem, viens pats, pa ceļu iedams, uzrunāja iedomātu auditoriju, bieži sita vienas rokas dūri otras rokas plaukstā, pavadīdams žestu ar noslēpumainiem vārdiem: «Kungi, liberālisma svētā lieta…»

Viljamam tēvocis šķita ārkārtīgi interesants. Kā apburts viņš klausījās tā monologos, nemaz neuztraukdamies, kad tēvocis neiecietīgi liedzās viņam tos izskaidrot. Politiskā ziņā Viljams tēvoci neinteresēja. Viljamam nebija balsstiesību.

Tēvocis enerģiski gatavojās savā ēdamistabā savākt vienkopus propagandistus, kas aģitēja par diženo misteru Morrisu. Misters Morriss bija garš, tievs kungs, kaut kādu neizprotamu iemeslu dēļ ārkārtīgi lepns uz savu uzvārdu un par galveno uzdevumu dzīvē uzskatīja vajadzību visiem žēlabaini atgādināt: «Ar diviem «r», lūdzu.» Viņa piedalīšanās sapulcē nebija paredzēta. Viljama tēvocis pats gribēja dot norādījumus par programmas galvenajiem punktiem, ar ko propagandistiem vajadzēs apžilbināt vēlētājus.

—    Man šķiet, tev tak nebūs iebildumu, ja es piedalīšos, — Viljams šķietami nevērīgi ieminējās.

—   Tas tev šķiet aplam, — tēvocis atteica. — Man būs ļoti nopietni iebildumi pret tavu klātbūtni.

—    Kāpēc? — Viljams neizpratnē jautāja. — Tas viss mani interesē, es arī labprāt ietu papropagandēt. Es daudz zinu par

tiem tur rekcionāriem… tu jau zini, tiem konservistiem — es varētu staigāt un viņus visādi apsaukāt. Man gribētos…

—    Liberāļu propagandistu sanāksmē tu piedalīties nevari, — tēvocis ļoti stingri paziņoja.

Kopš tā brīža par Viljama vienīgo mērķi dzīvē kļuva piedalīšanās liberāļu propagandistu sanāksmē. Viņš apspriedās ar Džindžeru, un viņi pārcilāja dažādas iespējas. Vienu brīdi viņi visā nopietnībā nopūlējās piešķirt Viljamam pieauguša vīra izskatu, ar apdedzinātu korķi ievelkot pierē grumbas, ar māliem pieķepinot kaut ko līdzīgu vaigubārdai. Lai gan abi bija lieli optimisti, tomēr saprata, ka šādā maskā Viljama izredzes iekļūt liberāļu propagandistu sanāksmē būtu gaužām vājas.

Tāpēc Viljams izstrādāja citādu plānu.

*     * *

Ēdamistaba, kurā Viljama tēvocis gatavojās sanāksmi sasaukt, bija veclaicīga telpa. Vienā no tās sienām uz gaiteni bija ierīkota lūka, kas nekad netika lietota.

Sanāksme sākās.

Ienāca Viljama tēvocis un ieņēma savu vielu galda galā ar muguru pret nule minēto lūku. Jāpiebilst, ka Viljama tēvocis bija stipri īsredzīgs un arī krietni pakurls. Ap galdu sasēdās pārējie liberāļu propagandisti.

Viljama tēvocis noliecās pār papīriem, kas bija uz galda. Pārējie liberālu propagandisti nenovērsušies raudzījās sienā tēvocim aiz muguras, un acis tiem izbrīnā pletās arvien platākas. Lūka lēnām atvērās. Tanī parādījās netīrs apzeltīts gleznas ietvars, kas ne pārāk klusu tika piestiprināts vaļējās lūkas augšmalā. Un šinī ietvarā savukārt parādījās strupdegunis vasarraibumains, izspūris puika ar nežēlīgi nopietnu sejas izteiksmi.

Ne velti Viljams lasīja dēku stāstus. «Nāves zīmē», ko viņš iepriekšējā naktī slepus pusdivpadsmitos sveces gaismā bija pabeidzis, starptautiskais spiegs Ruperts Drūmais bija noskatījies un noklausījies izlūkdienesta sanāksmi pavisam vienkārši: nostājies slepenā mājas sienā ierīkotā dobumā aiz gleznotas ģīmetnes, kam bija izgriezta viena acs; pie šī caurumiņa gudrais spiegs bija piespiedis savu aci. Viljams bija nolēmis mazāk izdevīgos apstākļos darīt visu iespējami līdzīgi.

Slepena iedobuma sienā nebija, toties bija lūka; gleznotas ģīmetnes nebija, bet bija nevienam nevajadzīgais rāmis, par kuru Viljams bija atdevis savu dārgo sešpensīti. Atmiņas par to vēl aizvien sāpīgi dzēla sirdī.

Viljams diezgan pamatoti bija apsvēris, ka jaunas, līdz tam nepazīstamas ģīmetnes parādīšanās ēdamistai)ā varētu pamudināt tēvoci uz šāda brīnuma tuvāku aplūkošanu, tālab viņš nogaidīja, kamēr tēvocis apsēdās, un tikai tad iekārās ietvarā.

Būdams mūžīgais optimists, viņš cerēja, ka pārējie liberāļu propagandisti būs pietiekami aizņemti, skatīdamies, kur kuram apsēsties, un neievēros viņa pakāpenisko, kā pats domāja, nemanāmo ieslīdēšanu ietvarā. Jo dzīvi turēdams prātā «Nāves zīmē» lasīto, viņš bija cieši pārliecināts, ka nejaušam skatītājam viņš patiesi šķitīs kā uzgleznots zēna portrets zeltītā ietvarā pie sienas.

Šai ziņā viņam vīlās. Viņš izskatījās tieši kā tas, kas īstenībā bija: strupdegunis vasarraibumains izspūris puika, kas iekar vecu, tukšu gleznas ietvaru sienas lūkā, tad pats notupjas un no ietvara drūmi raugās istabā.

Viljama tēvocis atklāja sanāksmi:

—… galvenokārt mums jāuzsver stingra prasība par maizes cenu pazemināšanu. Vai jums, mister Mofet, nešķiet, ka tas ir ļoti nozīmīgs jautājums?

Misters Mofets, tievs, bāls jauneklis ar lielu degunu, atbildēja kā miegā, muti nevarīgi plātīdams, acis stingi pievērsis Viljamam.

Misters Mofels, tievs, bāls jauneklis ar lielu degunu, atbildēja kā miegā, rokas nevarīgi plātīdams, acis stingi pievērsis Viljamam.

— Vai jums nešķiet, ka tas ir ļoti nozīmīgs jautājums?

—   Ēēē-jā — ļoti nozīmīgs.

—    Nu redziet — ļoti nozīmīgs — mēs vispār nevaram to pietiekami augstu novērtēt, — apstiprināja Viljama tēvocis.

Misters Mofets pacēla drebošu roku, it kā gribēdams atknibināt apkaklīti vaļīgāk. Diezin vai pārējie arī to redz, viņš prātoja.

—   Pietiekami… novērtēt, — viņš trīcelīgā balsī atkārtoja.

Tad viņa acis sastapās ar Viljama ciešo, bargo skatienu, viņš strauji novērsās un ar mutautu noslaucīja pieri.

—     Man šķiet, mēs droši varam teikt, — Viljama tēvocis turpināja, — ja pie varas atgriezīsies valdība, kuru mēs vēlamies, maizes klaips vidēji kļūs par pusotru peniju lētāks.

Viņš pārlaida skatienu saviem palīgiem, neviens neizteica kaut vienu ierosinājumu. Visi truli blenza uz sienu viņam aiz muguras.

Tīrais brīnums — kādi stulbeņi pieteikušies par propagandistiem — šis pats puisis ar lielo degunu nudien izturējās tā, it kā būtu iesviķojis!

—  Varu jums iedot brošūras, ko darbā vajadzēs nēsāt līdzi…

Viņš izplāja brošūras uz galda. Viljams kļuva ziņkārīgs. Viņš

paliecās savā ietvarā uz priekšu. Nu varēja saredzēt vārdus «Miers un labklājība»…

Viņš paliecās tālāk uz priekšu. Paliecās pārāk tālu. No lūkas smagi lejup gāžoties, viņam nebija nekā cita, kur pieķerties, kā tikai kaklā uzmauktais gleznas ietvars. Lai mazinātu kritiena un zemē atsišanās sparu, atlika tikai viena iespēja. Un to Viljams izmantoja. Krītot viņš apķērās tēvocim ap kaklu. Briesmīgs mudžeklis, kas sastāvēja no Viljama, viņa tēvoča, gleznas ietvara un tēvoča krēsla, nogāzās uz grīdas, kur abi nokritušie turpināja ķepuroties.

—     Ak dieniņ! — histēriski iekliedzās jauneklis ar lielo degunu.

Kaut kā Viljamam izdevās ņudzeklī nosargāt savu bilžurāmi. Mājās viņš nokļuva aizelsies, tāds kā izplūkāts, tomēr ar visu rāmi. Viņš jau sāka izjust pret šo grūto brīžu līdzgaitnieku tādu kā sirsnīgu pieķērību.

—    Kas noticis? — bargi noprasīja tēvs. — Ko tu esi sadarījis?

—   Es? — Viljams ļoti pārsteigtā balsī brīnījās. — Es?

—   Jā, tu, — tēvs sacīja. — Iedrāzies mājā kā orkāns, pusapģērbts, mati kā ērkulis…

Viljams steigšus atglauda izspūrušos, stāvos matus un cik necik sakārtoja apkaklīti.

—   Ak tas, — viņš nevērīgi atsaucās. — Es tāpat vien biju ārā, pastaigājos pa lauku un tā…

Misis Brauna pacēla skatienu no lāpāmdarba.

—  Man liekas, būs labāk, ja tu aiziesi sasukāt matus, nomazgāt muti un apmainīt apkaklīti, Viljam, — viņa lēnprātīgi pamācīja.

—   Labi, mamm, — Viljams bez sajūsmas piekrita. — Tēt, vai tu zināji, ka librāļi grib sataisīt maizi un visu ko lētāku, un labklājību un tamlīdzīgi?

—     Nezināju, — misters Brauns, aiz avīzes aizslēpies, atbildēja.

—   Es ņemtos tos pamatīgi izsukāt, — sacīja misis Brauna.

—  Ja tikai te nebūtu to rekcināru un konservistu, — Viljams turpināja, — tad, man liekas, nebūtu nekādu kavēkļu, lai librāļi liek iekšā, vai ne?

—  Ja es pareizi esmu sašķirojis tavus «ja» un «nebūtu», tad man pret tavu domu nav ko iebilst, — misters Brauns sacīja.

—    Es vienkārši nesaprotu, kāpēc tie mūžīgi tā spurojas un ceļas stāvus, — misis Brauna gaudās.

—   Nu bet kāpēc tad neviens viņus neaptur? — Viljams pikti uzstāja. — Kāpēc tos vecos konservistus laiž pie varas, lai viņi visu samaitā, lai saceļ dārgu maizi… kāpēc viņus neaptur un…

Misters Brauns smagi ievaidējās.

—   Viljam, — viņš nīgri sacīja, — ej… un… sasukā… matus…

—   Labs ir, — Viljams atsaucās. — Es jau eju.

* * *

Konservatīvo kandidāts misters Čeitors bija uzstājies plašā sapulcē un nu piekusis atgriezās mājās.

Viņš atslēdza durvis, iegāja un pēc tam nodzēsa priekšnamā gaismu. Kalpone bija aizgājusi gulēt. Viņš devās augšā uz savu guļamistabu. Atvēra durvis. No aizdurves kaut kas izspurdza kā viesuļvējš. Apaļa, spuraina galva iebrāzās viņam vēderā. Misters Ceitors no negaidītā uzbrukuma atkrita sēdus. Viņam priekšā draudīgā bardzībā nostājās dīvains radījums, ietērpies pidžamā un mētelī virs tās.

—   Jums tas jāizbeidz, — ierunājās sadusmota balss, — jums jāizbeidz un jāļauj librāļiem tikt iekšā, jums jāizbeidz…

Misters Ceitors piecēlās un nostājās cīņas pozīcijā Viljamam pretī. Viljams, kas sevi uzskatīja par bokseri, zibenīgi metās uzbrukumā. Konservatīvo kandidāts acīmredzot nebija vājš bokseris, bet viņš piemēroja cīņas paņēmienus Viljama spējām, atsita mežonīgos uzbrukuma mēģinājumus un pāris reižu veltīja Viljamam kādu maigāku «āķi». Klusumā, ko pārtrauca vienīgi Viljama aizelsušies šņācieni, abi veikli manevrēja pa guļamistabu. Beidzot misters Ceitors aizķērās aiz paklāja pie kamīna un pakrita, un Viljams uzkrita viņam virsū.

—    Tā, un nu aprunāsimies, — misters Ceitors izlīgdams sacīja. — Ko tas viss īsti nozīmē?

—            Viņi grib, lai maize ir lētāka… to grib librāļi, — Viljams teica.

—  Un jūs viņiem to negribat ļaut, jūs…

—    Āre, kā… — noteica misters Ceitors. — Bet mēs taču arī gribam, lai maize būtu lētāka.

Viljamam aizrāvās elpa.

—   Jūs? Rekcionāri arī? Bet, ja jūs visi gribat lētāku maizi, kāpēc tad jūs viens otru neieredzat?

—   Zini, — sacīja misters Ceitors, — ja es būtu tavā vietā, es nenoņemtos ar politiku, tā ir ļoti juceklīga būšana un nogurdina prātu. Labāk pastāsti, kā tu te iekļuvi.

—     Es izkāpu savā istabā pa logu un pa dārza mūri aizgāju līdz ceļam, — Viljams vaļsirdīgi pastāstīja. — Tad uzrāpos uz jūsu dārza mūra, atnācu pa to līdz logam un iekāpu jūsu istabā.

—   Nu, ja jau tu reiz esi te, mēs varētu to nosvinēt, — sacīja misters Ceitors. — Vai cepti kastaņi tev garšo?

—   Mhmm, — Viljams atbildēja.

—    Labi. Man tur lejā ir vesela turza — mēs te varētu tos uzcept. Es nokāpšu pakaļ. Bet kā tad ir — ja nu tavējie pamana, ka tevis nav mājā?

—   Ap šo laiku tēvocis jau droši vien būs atnācis pie tēva. Man lāgā negribētos būt mājās.

šāds paskaidrojums misteram Ceitoram šķita pieņemams.

—   Nu, tad es kāpšu lejā pēc kastaņiem, — viņš sacīja.

Šoreiz liktenis bija Viljamam labvēlīgs. Tēvocis bija ļoti aizņemts un nosprieda, ka apsūdzēt Viljamu tēvam varēs arī pēc nedēļas. Tomēr nākamajā nedēļā viņš bija vēl vairāk aizņemts. Aiznākamajā nedēļā, nejauši sastopot Viljamu uz ielas, tēvoci aizkustināja Viljama (ātrumā savilktā) ārkārtīgi skumjā seja, un viņš pieļāva, ka nepatīkamo starpgadījumu izraisījis kaut kāds nelaimīgs pārpratums. Un tā apsūdzība vispār netika celta.

Arī Viljama patvarīgā prombūtne no guļamistabas netika atklāta. Nākamajā rītā Viljams nogāja lejā brokastīs visai nobijies, taču, uzmetis skatienu ģimenes locekļiem, kas bija nodarbināti katrs ar savām domām, viņš nomierinājās. Tomēr apsēdās savā vietā tik kluss un rāms, ka negribot radīja aizdomas par ne pārāk tīru sirdsapziņu. Tēvs paskatījās uz viņu.

—    Labrīt, Viljam, — viņš ieteicās. — Vai negribi palasīt šārīta avīzi? Tu tik dedzīgi esi sācis interesēties par politiku, ka man šķita…

—   Ak, politika! — Viljams nicīgi atsaucās. — Es ar to vairs nenodarbojos. Tā, tā… — pieri saraucis, viņš pūlējās atcerēties vakar dzirdēto teicienu. — Tā ir ļoti juceklīga būšana un nogurdina prātu.

Tēvs paraudzījās viņā ciešāk.

—   Paskat, kā tev uzlabojusies leksika, — viņš noteica.

—            Ja tu domā — mati, — Viljams, mulsi smaidīdams, sacīja,

—   tad mamma tos cieši piesukāja ar slapju suku.

Viljams kopā ar Džindžeru pavisam lēni un nesteidzīgi gāja pa ciema galveno ielu. Viņi apstājās pie katra skatloga, ilgi un pamatīgi aplūkodami visu, kas tajos bija izstādīts.

—   Te nav itin nekā, ko es gribētu nopirkt, lai man būtu vai tūkstoš mārciņu.

—   Vai nu tā ir? Es gan nezinu. Cik tev ir pie dvēseles?

—   Necik. Un tev?

—   Necik.

—   Zini, — sacīja Viljams, turpinādams sarunu, ko viņi bija pārtraukuši, kad sāka aplūkot universālveikala skatlogu, — es tomēr labāk gribētu būt pirāts nekā indiānis — tad varētu kuģot pa jūrām un atrast apslēptu mantu…

—      Es gan lāgā nesaprotu, — Džindžers diezgan kodīgi piebilda, — kas varētu liegt indiānim atrast apslēptu mantu, ja tāda kaut kur ir atrodama.

—    Labi, labi, — Viljams dusmīgi viņu pārtrauca, — parādi man kaut vienu vienīgu stāstu, kurā indiānis ir atradis apslēptu mantu. Vairāk es nekā tev nelūdzu. Tikai parādi kaut vienu vienīgu stāstu, kurā…

—    Mēs nerunājam par stāstiem. Ne jau viss, kas var notikt pasaulē, aprakstīts grāmatās. Un padomā par kaujas saucieniem. F’irātiem tādu nav.

—  Jā, tā jau nu gan.

Viņi apstājās pie nākamā skatloga. Tā bija lietotu mantu tirgotava. Skatlogā juku jukām bija salikti veci dzelži, vecas grāmatas, salūzuši fotogrāfiju rāmīši, apkvēpuši porcelāna trauki.

—   Te nu gan nav galīgi nekā, ko es gribētu nopirkt, ja man piederētu tūkstoš mārciņu, — Viljams pavisam pārliecināts noteica. — Zini, gandrīz vai jāpriecājas, ka nav naudas. Tas laikam baigi, ja tev ir pilna kabata ar naudu, bet skatlogos nav itin nekā, ko gribētos nopirkt.

Pēkšņi Džindžers uztraukts pastiepa pirkstu pret mazu kartīti, kas rēgojās vienā loga kaktā. Uz tās bija rakstīts: «Priekšmeti, ko pērk par skaidru naudu».

—   Viljam! — Džindžers izdvesa. — rāmis!

Viljama mūsainajā sejā parādījās nelokāma apņēmība.

—    Tu stāvi tepat un nekusti ne no vietas, — viņš steidzīgi čukstēja. — Pieskati, lai viņi neizvāc to kartīti no loga, es aizskriešu pēc rāmja.

Elsdams pūzdams viņš pēc maza brītiņa atgriezās ar gleznas ietvaru. Džindžera klātbūtne acīmredzot bija nosargājusi kartīti, lai tā nepagaist no skatloga. Plikpaurains večuks, divi lāgi mainīdams brilles, ne vārda nebildis, no visām pusēm aplūkoja ovālo ietvaru un, joprojām ne vārda nebildis, izsniedza Viljamam puskronu. Viljams un Džindžers stripuliski iztenterēja no veikala.

—   Puskrona! — Viljams noelsās. — Nāves numurs!

—    Es ceru, — piebilda Džindžers, — tu atceries, kas tev deva padomu to rāmi nopirkt.

—   Un es ceru, — Viljams papildināja, — ka tu atceries, kam piederēja sešpensītis, par kuru to nopirka.

šī vārdiskā saplūkšanās bija tīri formāla. Bija pats par sevi saprotams, ka puskronā Viljams dalīsies ar Džindžeru. Nākamais veikals bija konditoreja — viena no tām konditorejām, ko Viljama māte būtu noniecinājusi, teikdama «mazvērtīga». Loga vidū stāvēja milzīgs šķīvis, bet uz tā kaudze diezgan nepievilcīgu dzeltenu kūciņu ar tikpat nepievilcīgu dzeltena krēma pildījumu. Viljams piespieda degunu pie logaslikla un iepleta acis.

—    Paklau! — viņš iesaucās. — Tikai peniju gabalā! Ejam iekšā!

Viņi apsēdās pie maza galdiņa ar marmora virsu, uz kura bija nolikts šķīvis ar veselu kaudzi murgaino dzeltenīgo kūciņu, un klusā tīksmē sāka tās tiesāt. Šķīvis pamazām tukšojās. Viljams pasūtīja vēl. Ticis galā ar sesto, viņš paskatījās ārā pa logu. Garām patlaban gāja viņa tēvocis, uztraukti sarunādamies ar mistera Morrisa aģentu. Ielas otrā pusē viens vīrs slēja augšā lielu plakātu: «Balsojiet par Ceitoru!» Viljams tiklab tēvoci, kā plakātu vēroja neslēptā nicināšanā. Paņēmis rokā septīto šausmonīti par peniju gabalā, viņš ar varenu apetīti tajā iekodās.

—    Iedomājies, — viņš nicīgi sacīja, — iedomājies, kā šie uztraucas par to, cik maksā maize!

Mēģinājums kostīmos

Bija sestdiena, un tomēr, par spīti šim brīnišķīgajam faktam, Viljams, stāvēdams pie ēdamistabas loga un noraudzīdamies uz pasauli vispār, nevarēja sadomāt, ko pašreiz varētu uzsākt.

Pa logu viņš noskatījās uz tēvu, kas bija novietojies zālienā un mierīgi lasīja avīzi. Viljamam nepatika būt vienam. Viņam aizvien gribējās sabiedrību, vienalga, kādu, kad tikai sabiedrība. Izgājis ārā, viņš apstājās blakus tēva krēslam.

—     Tev galvas vidū nav pārāk daudz matu, tēt, — viņš, parunāties gribēdams, mīlīgi ieteieās.

Atbildes nebija.

—    Es teieu, ka tev galvas vidū nav pārāk daudz matu, — Viljams atkārtoja, šoreiz skaļākā balsī.

—   Es dzirdēju, — tēvs dzedri atteiea.

—   A, — Viljams saeīja un apsēdās zālē. Kādu minūti klusējis, viņš atkal draudzīgi ierunājās:

—   Es tikai tāpēe to pateicu vēlreiz, ka man likās — tu neesi sadzirdējis. Nodomāju: ja tu būtu dzirdējis, tu būtu teicis «O» vai «Jā», vai «Nē», vai vispār kaut ko.

Atkal nebija atbildes, un pēc ieilguša klusuma Viljams no jauna atsāka sarunu:

—    Man jau tieši nevajadzēja, lai tu sacītu «O» vai «Jā», vai «Nē», bet tāpēc, ka tu to nedarīji, es pateicu vēlreiz, jo domāju, ka tā tu būtu teicis, ja būtu dzirdējis.

Misters Brauns piecēlās un pārlika krēslu pāris soļu tālāk. Viljams, kuram tik smalkjūtīgi mājieni nenieka nenozīmēja, sekoja tēvam.

—     Vakartlien es lasīju tādu stāstu, kurā haizivs vienam cilvēkam nokož kāju…

Misters Brauns ievaidējās.

—    Viljam, — viņš pieklājīgi uzrunāja dēlu, — lūdzams, manis dēļ nekavējies iet pie draugiem.

—   Ko nu, tu mani nemaz nekavē, — Viljams laipni atteica.

—    Nūjā, varbūt Džindžers tiešām mani gaida. Labs ir, to stāstu par haizivīm un to vīru es pabeigšu vēlāk — pēc tējas. Tu taču būsi mājās, vai ne? '

—    Lūdzu, nenopūlies manis dēļ. — Mistera Brauna balsī skanēja nepārprotama ironija, ko dēls pat nepamanīja.

—    Ai, nē, tās jau nav nekādas pūles, — Viljams, projām iedams, mierināja tēvu.

* * *

Džindžers, dziļi satriekts, klīda pa ceļu, meklēdams Viljamu. Ieraugot to pa gabalu, viņa vaigs apskaidrojās.

—   Hei, Viljam!

—   Hei, Džindžer!

Saskaņā ar parasto apsveicināšanās ceremoniālu viņi viens otru iedunkāja, mazliet palauzās, cīkstoties izvalstījās pa zemi. Tad abi kopā devās pa ceļu uz priekšu.

—   Nevarēšu necik ilgi palikt, — Džindžers drūmi sacīja.

—    Mamma šodien mūsu dārzā sataisījusi labdarības bazaru, un man vajadzēšot palīdzēt.

—     Ha! — Viljams nicīgi nošņācās. — Tu palīdzēšot labdarības bazarā. Tu! Va!

—    Par to viņa man dos piecus šiliņus, — Džindžers it vēsi paziņoja.

Viljams uzreiz sāka runāt rāmākā tonī.

—   Nu jā, vai tad es sacīju, ka tu nevarēsi palīdzēt? — viņš itin draudzīgi ieteicās.

—     Viņa teica, lai es aizejot pēc pusstundas. Ko mēs sadarīsim? Meklēsim apslēptu mantu?

Pirms diviem mēnešiem Viljams un viņa draugi kā sadeguši metās uz apslēptas mantas meklēšanu. No dažādām lieliskām grāmatām («Bezbailīgais Kaifs», «Nomocīts līdz nāvei», «Kapteiņa Briesmīgā atradums») viņi bija uzzinājuši, ka zeme no vienas vietas pierakta pilna ar milzīgām bagātībām un vajag tikai papūlēties un rakt labi dziļi.

Puikas bija noņēmušies dzimtajā ciemā apvērst katru collu, savākt visas bagātības, ko uzies, par atradumu nopirkt neapdzīvotu salu un tur pavadīt atlikušās mūža dienas, brīvi no vecāku un skolmeistaru jūga.

Viņi nolēma iesākt ar neapstrādāto dārza daļu aiz Džindžera mājas un par mantu, ko tur atradīs, nopirkt jaunus zemes gabalus tālākiem izrakumu darbiem.

Ieceres viņiem bija plašas. Viņi plānoja, bagātībai pieaugot, nopirkt un nojaukt visas ciema mājas, tā iegūstot aizvien vairāk zemes.

Taču nu viņi jau divus mēnešus bez panākumiem bija rakņājušies pa Džindžera dārzgalu un viņu sajūsma sāka iet mazumā. Viņi nebija domājuši, ka rakšana ir tik grūts darbs, nedz arī, ka desmit kvadrātpēdas nevainojami labas zemes neslēpj nekādus dārgumus. Viņi gan apzinīgi turpināja meklēšanu, bet sākotnējā sajūsma bija apdzisusi, un, ja vien radās izdevība, viņi no rakšanas izvairījās.

—    Rakt tavā sētā, kad tur pilns ar tiem labdarīgajiem, kas visu laiku maisīsies pa kājām un neļaus strādāt? — Viljams noteica. — Diezkas nav.

—   Labi, es jau tikai piedāvāju, — Džindžers nekavēdamies piekrita. — Tad ejam ķert kontrabandistus.

* * *

Netālu no ceļa, kāda pakalna stāvajā malā bija ala; un, kaut ari Viljama un Džindžera dzimtais eiems atradās jūdzēm dziļi zemes iekšienē, viņi visu laiku cerēja, ka kādreiz tomēr izdosies noķert kādu kontrabandistu vai vismaz alā atrast kontrabandistu pēdas. Alu viņi ik dienu rūpīgi pārmeklēja.

Viljams bija izteicis šādu secinājumu:

—     īstie gudrinieki jau neies visu laiku nokvernēt alās pie jūras krasta. Tie zina, ka vispirms tos meklēs tieši tur. īstie atvāks savas mantiņas uz šejieni, kur neviens neiedomāsies tos meklēt. Tāda aliņa kā šī kontrabandistiem taisni pa prātam.

Kad viņiem kontrabandistu medības apnika, viņi paši pārvērtās par kontrabandistiem, sanesa savu bagātību (parasti akmeņu veidā) un noslēpa to alā vai arī bēga uz dzīvību un nāvi no iedomātiem kareivjiem, kas viņus vajāja. Izmantodams alu par slēpni, kontrabandists Bils dažkārt noklāja visu piekalni ar nogalinātiem kareivjiem. Varonīgie kontrabandisti šajos slaktiņos neiemantoja ne skrambiņas.

Katru pārbaudi viņi sāka ar jaunām cerībām. Reiz Džindžers atrada akmeni, kura tur iepriekšējā dienā neesot bijis un kurš droši vien atstāts par zīmi, bet Viljams apzvērēja, ka akmens tur bijis arī iepriekšējā dienā, un par to vairs netika runāts.

Pēc īsas un neizlēmīgas apspriedes, kā tērēt piecus šiliņus, ko māte bija Džindžeram apsolījusi, viņi krietni nopūlējās, līzdami uz vēdera alā iekšā un ārā, lai slēptos no kareivjiem, kas uzmanīja alu no lejas un no paugura virsotnes.

Beidzot Džindžers, gan ne tik daudz apzinīguma skubināts kā aiz bailēm zaudēt apsolītos piecus šiliņus, skumji pagriezās uz māju pusi, bet Viljams aizslāja pretējā virzienā.

Viņš gāja lēni, rokas kabatās sabāzis, un spārdīja ar kurpju purngaliem ceļa putekļus tieši tādā veidā, par kuru māte teica, ka nepagūstot ne apskatīties, kad kurpēm purngali jau noberzti balti.

Nonācis līdz skolai, viņš apstājās; viņu pievilināja troksnis, kas plūda ārā pa skolas atvērtajiem logiem. Skolā notika kostīmu mēģinājums uzvedumam ar ainām par seno Britāniju, par senbritāņu svētkiem un svētku gājieniem. Izrādei bija jānotiek nākammēnes. Viljams, kas uzvedumā nepiedalījās, ar interesi palūkojās iekšā pa logu. Telpa bija pilna ar britu senčiem — dažādās ādās ievīstītiem izkrāsotiem senbritāņiem, kas slaistījās bezdarbībā, lēca cits citam pāri vai pa kaktiem cīkstējās. Viljams pamanīja zāles viņā galā vienu no saviem īstajiem ienaidniekiem un griezīgā, baismīgi skaļā balsī iekliedzās:

—   Hei, ķēmadeguns Brend!

Mis Kārtere, otrās klases audzinātāja, pārtrauca viena sīka senbritāņa vīstīšanu ādā un gurdeni pacēla galvu.

—    Nevajag! — viņa iesāka diezgan dusmīgi, bet nobeidza gluži bezcerīgi: — Ak — tas ir Viljams Brauns.

Viljams, nelikdamies viņu manām vai tiešām nepamanījis, vēl arvien ienaidnieku kareivīgi acīs paturējis, ļāva atskanēt tik briesmīgam svilpienam, kas ausis plēsa pušu.

—   Viljam! — skolotāja dusmīgi uzsauca.

—   Piedošanu, — Viljams automātiski, bez dziļākām izjūtām noteica, atvilkdams galvu no loga un grasīdamies iet projām.

—   Pagaidi mirkli, Viljam! Ko tu patlaban dari?

—r Es? — viņš pārjautāja. — Neko. Itin neko.

—   babi. Tad nāc un uz brītiņu pārvērties par seno britāni —

v

nebūs ilgi, tikai šinī mēģinājumā. Šodien tik daudzi nevarēja ierasties, un ir tik ļoti grūti izveidot ainas, ja sanācis tikai divas trešdaļas dalībnieku. Grimēts tu netiksi, tikai ieģērbies šinī ādā.

Viņa nevērīgi turēja rokā nelielu ādiņu. Viljams, pieri saraucis, paraudzījās visapkārt.

—  Vai tad man te būs jāpārģērbjas, kur tik daudz puiku, kas nedos mieru un neļaus pārģērbties…

Mis Kārtere bija sliktā omā. Viņa dusmīgi pameta Viljamam ādiņu ārā pa logu.

—   Pārģērbies, kur gribi, bet pēe piecām minūtēm esi klāt!

Viljams priecīgi saķēra ādu.

—   Būšu, būšu! — viņš nosolījās.

Tad viņš saritināja ādu un pasita to padusē. Vienā mirklī tā bija pārvērtusies par ļoti vērtīgu, bet riskantu kontralumdas mantu.

Modri izlūkodams, vai tuvumā neslēpjas kareivji, Viljams uzmanīgi aizlavījās līdz alai. Tur viņš atviegloti uzelpoja, nolika šauteni kaktā un pārģērbās. Tikko viņš bija ietērpies ādā, paša drēbes tūliņ pārvērtās par dārgo, bet riskanto kontrabandas mantu. Vispirms viņš aizzagās līdz alas ieejai, vērīgi palūkojās visapkārt, tad saritināja drēbes vīstoklī un paskatījās visriņķī, kur labāk varētu tās paslēpt. Alas tālīnākajā kaktā zemē gulēja liels papīrs, kurā viņi ar Džindžeru reiz bija atnesuši ēdamo.

Vēl joprojām zaglīgi visapkārt vērdamies, viņš ietina drēbju nastiņu papīrā un novietoja uz klints ciļņa alas dibenā. Tad paņēma šauteni, ātri nošāva divus kareivjus, kas patlaban rāpus tuvojās alas ieejai, aizgāja līdz ieejai un vēl pāris reižu izšāva uz kareivju baru, kuri nu izbailēs metās bēgt. Tad, varens savā ādas ietērpā un gluži apreibis pats no savas varonības, devās pāri pakalnam uz skolu.

* * *

Kā senbritānis Viljams nebija uzskatāms par spožu sasniegumu, un mis Kārtere vairāk nekā vienreiz nožēloja savu kļūmīgo soli — uzaicināt viņu uz līdzdalību. Arī Viljams mēģinājumā bija vīlies tikpat stipri kā mēģinājums viņā: tikai stāvi un padziedi, un parunā — ne pacīkstēšanās, ne šaušanas, nekā interesanta. Viņš nopriecājās, ka īstenībā nav senais britānis, jo tiem dzīvē nekā krietna nav bijis ko darīt.

Taču pēdīgi arī mēģinājumam pienāca beigas un Viljams atkal slepus zagās lejup pa nogāzi uz savu personisko ģērbtuvi. Netālu no alas ieejas stāvēja Džindžers.

—   Kur tu visu laiku biji? — viņš iesāka, bet tad ieraudzīja Viljama tērpu, un viņam mute palika vaļā.

—   Nāves numurs! — viņš izdvesa.

—  Es esmu vecs senais britānis, — Viljams nevērīgi noteica.

—  šie tur skolā palūdza, lai es ejot pie šiem par senbritāni, un…

—   Labi, labi, — Džindžers uzbudināts viņu pārtrauca.

—   Kamēr tu biji projām, es tās beidzot atrada.

—     Ko atradi? — Viljams iesaucās.

—     Kontrabandistus! — Džindžers pavēstīja. — Kontrabandistu mantas.

—   Nu gan!.. — Viljams, tikpat satraukts, noelsās. — Kur?

—   Alā… es atnācu meklēt tevi, nu, un neatradu, un tad sāku skatīties visapkārt un ieraudzīju…

Viljama sajūsmu piepeši sastindzināja bailes.

—   Kas tad tur bija?

—   Drēbes un viss kas. Domāju, ka tuvāk apskatīsim tad, kad tu atnāksi. Viss bija ievīstīts, zini, tanī lielajā papīrā, kur mēs viņnedēļ bijām ietinuši ēdamo.

Senbritānis paraudzījās uz draugu ar smagu apsūdzību skatienā.

—   Jā… tās, redzi, bija manas drēbes, ko biju novilcis, kad pārģērbos, lādas, redzi, tās mantas. Tu nu gan esi nāvīgs gudrelis, noturēdams godīgu cilvēku drēbes par nezkādām kontrabandistu mantām. Un, ja tu labi gribi zināt — man šinī ādā sāk mesties auksti. Tad nu, lūdzams, dod šurp tās kontrabandistu mantas, lai varu apģērbties.

Džindžeram atkārās žoklis.

—    Es… es tās aiznesu uz māju. Negribēju te atstāt, lai kāds cits neatrod. Aiznesu un noslēpu tās mūsu dārzā aiz viena koka.

Senais britānis kļuva vēl bargāks.

—   Nu varbūt tu tomēr būsi tik laipns un atnesīsi tās no sava dārza, kamēr es vēl neesmu sasalis ragā. Man liekas, ka visi

— Nu labi, — Viljams beidzot jaudāja izteik t, — tu esi aizgājis un iztirgojis visas manas drēbes, un kas, pēc tavām domām, tagad notiks ar mani?

Kā lai tieku uz mājām?

vecie senbritāņi ir apmiruši no aukstuma, ja viņiem sala tā, kā man pašreiz. Tu esi mazdrusciņ par gudru, kad jārīkojas ar kontrabandistu mantām, kas patiesībā pieder citiem cilvēkiem. Un padomā taču par to, ka mis Kārtere var atnākt un pievākt savu ādu, un ko es tad darīšu bez nekā mugurā?

—

Labs ir, — Džindžers sacīja, — atnesīšu. Tūliņ būšu atpakaļ. Bet, ja tu izmētā savas drēbes pa alām, lai katrs var tās noturēt par kontrabandistu mantām…

Viņš aizskrēja, bet Viljams, tērpies senbritāņa rotā, čokurā sarāvies, drebinājās alas kaktā. Pēkšņi alai bija zudusi visa noslēpumainā burvība. Viljams juta, ka viņam briesmīgi sāk nepatikt kontrabandisti. Un vienīgā ļaužu šķira, kas viņam nepatika vēl vairāk kā kontrabandisti, bija senie britāņi, pret kuriem viņš pašreiz juta vienīgi riebumu un nicināšanu.

Pēc minūtēm desmit atgriezās Džindžers — tukšām rokām un pagalam apjucis.

—   Viljam, — viņš nedroši sacīja, — man drausmīgi žēl. Tās ir pārdotas. Kāds nodomājis, ka tās atnestas veco mantu stendam, paņēmis un nodevis pārdošanai.

Viljamam aiz dusmām bija aizrāvusies valoda.

—   Nu labi, — viņš beidzot jaudāja izteikt, — tu esi aizgājis un iztirgojis visas manas drēbes, un kas, pēc tavām domām, tagad notiks ar mani? Tas ir viss, ko es pašreiz gribētu no tevis uzzināt, ja tev nav iebildumu man to pastāstīt. Kas notiks ar mani? Tagad, kad esi izpārdevis manas drēbes, tu gan varētu būt lik laipns un pateikt, kas ar mani notiks, jo man ar katru mirkli kļūst aukstāk un aukstāk. Varbūt tu gribi, lai es nosalstu pilnīgi beigts? Kā lai tieku uz mājām? Un, ja nelieku uz mājām un nedabonu nekā ieēst, kā lai tad turpmāk dzīvoju? Es jau tagad esmu tikpat kā nosalis. Mana vienīgā cerīl &gt;a irtā, ka tev būs žēl —

vēlāk, tad, kad tevi pakārs par to, ka esi mani noslepkavojis. — Un tad, nolaidies no iztēles mākoņiem atpakaļ zemes virsū, nobeidza: — Nu, un tagad, lūgtum, ej un sadzen rokā manas drēbes.

—     Kā lai es to izdaru? — Džindžers noprasīja pār mēru nomocīta cilvēka balsī.

—   Pēc manām domām, tā, ka tu ej un uzzini, kas tās nopircis, tikai nevajag sacīt, kam tās pieder.

Džindžers no jauna devās projām, un senlaiku britānis no jauna apsēdās, drebinājās un raidīja alā drūmus, smagas apsūdzības pilnus skatienus.

Pēc maza brītiņā Džindžers atkal bija klāt.

—   Tās ir nopircis misters Crūvs no «Ceļmalēm». Nesaprotu, kā lai tās dabū atpakaļ, Viljam.

Viljams nopūtās.

—    Es labāk iešu tev līdzi, — viņš vārgi sacīja. — Vēl brīdi šite uzturoties, es pārvērtīšos par šļūdoni.

Senais britānis zaglīgi pavērās uz alas ieeju, taču šoreiz bez kontrabandista Bila parastās lielīgās bravūras. Piekraste bija tīra. Abi zēni izlīda no alas.

—   Kad nonāksim līdz ceļam, es uz vēdera līdīšu pa grāvi, it kā būtu kontrabandists, un neviens mani neredzēs.

Džindžers nomāktā garā gāja pa ceļu, bet senais britānis lēnām un ārkārtīgi aizdomīgi virzījās pa grāvi viņam līdztekus, reizi pa reizei skaļi iesaukdamies:

—    Cauri! Diezgan noņemties ar visādiem kontrabandistiem un senču britāņiem! Līdz mūža beigām negribu vairs redzēt nevienu kontrabandistu vai senu britāni, un, ja tu nebūtu bijis tik briesmīgi gudrs un aizstiepis projām svešas mantas un tās pārdevis, man tagad nevajadzētu te rāpot un saskrāpēties, un sagraizīties, un pilnām mutēm ēst dubļus… — un viņa balsī ieskanējās izbrīns: — … kā tie vecie senbritāņi maz varējuši padzīvot — aukstumā drebēdami, saskrāpēti un sagraizījušies…

«Ceļmales», par laimi senbritānim, atradās pašā ciema nomalē. Ārdurvis bija viesmīlīgi atvērtas. Mājas priekšā pletās mazs dārziņš, bet aiz tā — prāvāks, bet tā galā bija redzama neliela rievota skārda celtne.

—    Ejam, — Viljams aicināja, — ejam un savācam drēbes.

—   Vai tu viņam tās palūgsi? — Džindžers jautāja.

—     Nē, to gan es nedarīšu, — Viljams stingrā apņēmībā atbildēja. — Negribu, lai ciemā visi ap to trin mēles. Gribu pavisam klusu dabūt drēbes atpakaļ un uzģērbt mugurā, un lai neviens par to nekā nezin. Es negribu, ka par to runātu.

Mājā neredzēja neviena cilvēka. Uz sliekšņa stāvēdami, viņi vēroja kāpnes.

—   Tās būs augšā, — Viljams piesmacis čukstēja, — drēbes vienmēr ir augšstāvā. Ejam pavisam Loti klusu. Kāpjam augšā!

Džindžers uzticīgi sekoja viņam pa pēdām. Ikreiz, kad Džindžeram mazliet skaļāk pieminās kāja vai kad iečīkstējās kāds pakāpiens, Viljams nošņāca: «Cst!» — Beidzot viņi sasniedza augšstāva kāpņu laukumiņu. Viljams pavēra tuvākās durvis un palūkojās istabā. Tā bija guļamistaba. Tukša.

—    Nāc, ejam! — it priecīgi pačukstēja Viljams, kā daždien optimists no dzimšanas. — Te tām noteikti jābūt.

Viņi iegāja istabā un aizvēra durvis.

—    Vispirms pārmeklēsim visas atvilktnes un pēc tam paskatīsimies skapī, — sacīja Viljams.

Citu pēc citas viņi viļķa vaļā atvilktnes. Pēkšņi Džindžers uzsauca:

—  Cst!

Varēja dzirdēt kādu kāpjam augšup. Soļi tuvojās durvīm.

—  Vakars! — nodvēsās Viljams. — /cm gultas — ātrāk!

Viņi tikko paguva pasprukt zem gultas, kad durvis atvērās

un istabā ienāca sīka auguma vecs kungs. Pārlaidis skatienu izraustītajām atvilktnēm, viņš sarauca pieri.

—   Cik interesanti! — viņš savā nodabā brīnījās un stūma tās eiet. — Cik interesanti!

Tad viņš sāka klusītēm dungot, spoguļa priekšā sakārtoja apkaklīti, paspēra pa istabu pāris danča soļu, tad, zodu pabraucījis, palika neziņā stāvam.

—   Kāpēc es īsti kāpu augšā? — viņš ierunājās. — Pēc. kā es te nācu? Ak tā — pēc mutauta.

Viss būtu beidzies labi, ja vien senajam britānim no pārciestā aukstuma un nāsīs salīdušajiem putekļiem nebūtu uznācis skaļš skāviens.

—   Dievs pasarg! — iesaucās vecais kungs. — Dievs…

Viņš nometās zemē pie gultas un, sagrābis Viljama necilo,

netīro kāju, ņēmās vilkt. Bet Viljams pi( ķērās pie gultas kājas un turējās stingri, un vecajam kungam, velkot, cik tik spēka, izdevās vienīgi gultu ar visu Viljamu izdancināt istabas vidū.

—    Lūdzu, neraustiet mani uz vēdera pa grīdu… — Viljams iesāka un, drūms un nokvēpis, iznira no pagultes un sāka kārtot ap augumu sašķobījušos kažokādas rotu.

—   Ak tu… tu… zagli! — večuks iekliedzās.

—    Es neesmu zaglis, — Viljams pretojās, — es esmu sen…

Bet večuks gatavojās klupt Viljamam virsū. Viljams pieliecās un izskrēja pa durvīm. Džindžers jau bija ticis līdz puskāpnēm. Veco kungu, pirmkārt, aizkavēja durvis, ko Viljams bija aizcirtis viņam deguna priekšā, un, otrkārt, samisējies solis. Viņš ripeniski novēlās pa kāpnēm līdz pašai apakšai.

Viņš pacēlās sēdus, sāka taustīties pēc brillēm, atrada tās, uzlika uz acīm un, vēl arvien uz grīdsegas sēdēdams, paraudzījās priekšnamā visapkārt. Abu puiku nekur vairs neredzēja. Nopurpinājis: — Ak mandieniņ, ak mandieniņ! — un — Dievs, pasarg! Pag, ko tad man īsti vajadzēja? Ak tā — mutautiņu! —, večuks sāka kāpt atpakaļ augšup.

Viljams un Džindžers nebija izgājuši ārā pa galvenajām durvīm, jo ieraudzīja pa dārza eeliņu nākam pulciņu Džindžera mātes draudzeņu un tāpēc panikā izšāvās ārā pa virtuves izeju dārzā un cerēja noslēpties rievotā skārda būcenī. Bet tur bija priekšā gleznotāja virsvalkā tērpusies dāma, kas stāvēja pie skrājām un gleznoja. Viņa paskatījās uz zēniem.

—     Lūdzu nebrāzties iekšā ar tādu joni, — viņa dusmīgi aizrādīja. — Neuzvedīgi puikas man nepatīk.

Viņa noskatīja Viljamu no galvas līdz kājām, un viņas nepalika šķita padziļināmies.

—   J-jā, — viņa neapmierināta noteica, — šis tērps man gan neliekas īsti piemērots. Biju iedomājusies, ka mācītājs… Nu, labi, ja jau esi atnācis, paliec vien. Vai tas otrs puišelis ir tavs draugs? Bet viņam būs jāsēž pavisam rāmi, lai mūs netraucētu. Pirms sākam, atļaušu tev paskatīties uz gleznu.

Viljams, gan samulsis, tomēr gatavs izpatikt, piegāja pie gleznas un paskatījās. Viņš neredzēja nekā cita kā haotisku sniega un polārlāču mudžekli.

—     Gleznas nosaukums būs «Ziemeļu ledāji», — māksliniece lepni paziņoja. — Tev jānostājas kamanu vilcēja pozā… tā… nē, lūdzu, maigāku sejas izteiksmi. Jāteic, es par tērpiem daudz neinteresējos, bet mācītājam gan vajadzēja zināt…

—   Es esmu senais… — Viljams iesāka, tomēr tad apdomājās un nolēma iet pa vieglākās pretestības ceļu un tēlot Ziemeļu ledājus. Māksliniece gleznoja klusēdama, šad tad uzmezdama acis Viljama visai trūcīgajam apģērbam, par kuru izteica nopēlumu:

—     Nē, nē… saki viens cilvēks… es varu nezināt, bet mācītājs…

Un tad, kad jaunā piedzīvojuma burvestība jau sāka bālēt un Viljams ieprātojās, nezin, vai nemēģināt kaut kā šo procedūru pārtraukt, ienāca vēl viena dāma.

—   Nu, mīļā, čakli strādājam? — viņa čaloja un pacēla pie acīm lorneti; tad arī viņa ar nopēlumu paskatījās uz Viljamu.

—    Ak debestiņ! — viņa iesaucās. — Vai tas nav mazliet par… Es, protams, zinu… jūs, mākslinieki, esat bohēmiski un tādā garā, bet…

Gleznotāja diezgan īgni viņai atbildēja:

—   Redziet, dārgā, vakar es gleznu parādīju māeīUtjam, un viņš sacīja, ka viņam mājās esot eskimosa tērps bērnam un ka viņš sameklēšot piemērotu zēnu un atsūtīšot man par modeli. Bet… man likās, ka eskimosi ģērbjas mazliet… nu, stingrāk… vai arī jums tā nešķiet?

—     Es esmu sen… — Viljams vēlreiz iesāka, bet atkal apklusa.

—

Viljams drāzās uz durvīm, pa ceļam uztriekdamies virsū večukam.

Vai atceraties — misis Pārksa man lūdza naudu, ko nopirkt savam dēlēnam uzvalku, — māksliniece gleznodama runāja. — Es palūdzu Džonu, lai šopēepusdien aiziet uz to labdarības sarīkojumu un lietoto mantu stendā kaut ko nopērk, un viņš atrada samērā labu uzvaleinu.

Es nupat viņai to nosūtīju.

—                Stāvi mierīgi, puišel! Ai… ziniet, mīļā… man gan mazliet citāds kostīms būtu paticis labāk. Es saprotu, ka nevajadzētu pelt… man jau arī nenāk ne prātā apstrīdēt mūsu cienījamā mācītāja…

—              Teikšu atklāti un godīgi, — sacīja viešņa, — man tādas lietas nepatīk… un, manuprāt, māksiinieks nekad nevar būt pārāk piesardzīgs, ja runa ir par kailumu… vai arī jums tā nešķiet, mīļā?

Esmu tiešām pārsteigta par mācītāju.

apgāzdams apgleznotu, nenožuvušu audeklu, uzkrita tam virsū un palika sēžam, murmulēdams: — Ak vai, ak vai ak vai!

Gleznotāja pasniedza Viljamam puskronu.

—    Tu nu vari iet, — viņa dzedri sacīja. — Aiznes tērpu atpakaļ mācītājam, un man liekas, ka tu man vairs nebūsi vajadzīgs.

Tikko viņa bija to pateikusi, būcenī ienāca sīkais večuks. Ieraudzījis Džindžeru un Viljamu, viņš salēcās. — Zaglis! Ķeriet, ķeriet, ķerietl

Viljams drāzās uz durvīm, pa ceļam uztriekdamies virsū večukam, tas, apgāzdams apgleznotu, nenožuvušu audeklu, uzkrita tam virsū un palika sēžam, murmulēdams: — Ak vai, ak vai, ak vai! Tavu traku dienu! — un meklēdams brilles.

Viešņa izdrāzās bēgļus ķert un paskrējās līdz vārtiņiem tiem pakaļ, bet tad atgriezās, lai palīdzētu vecajam kungam uzslieties no slapjās gleznas.

*      *

Viljams un Džindžers, gabaliņu paskrējuši, apsēdās grāvmalā un aizelsušies saskatījās.

—    Pārksa… — Džindžers sacīja. — Viņai ir veikals ciema galā.

—   Jā, — Viljams noteica. — Man, nudien, ir apriebies lodāt pa grāvjiem, un es gribētu zināt, kas tai ādai vainas, — viņš īgni noraudzījās uz saņurcīto ādu. — Nav jau nekāds apģērbs, bet kā kostīmam izrādē tai nav nekādas vainas — nemaz nav sliktāks par to paltraku, kas šai bija mugurā, man jau gribējās šai to pateikt… un tad vēl — zaglis! Nē, tai mājā es vairs kāju nesperšu, kaut… kaut viņa mani nez kā lūgtos. Bet lai nu kas… — dusmas un sapīkums viņa vaigā mazliet atslāba,

—   puskirmu es dabūju… — seja viņam atkal sapīka. — Puskrona man ir, ljet nav kabatas, kur to ielikt. Ejam pie Pārksas.

Viljams atkal ielēca grāvī. Pa ceļam viņi satika vienīgi kādu meiteni un viņas mazo brālīti, kam viņa sacīja:

—   Paskat, Eldžij, paskaties uz to! Tas ir trakais, un tas otrs ir viņa uzraugs. Trakais laikam iedomājas, ka viņš ir varde tāpēc lien grāvī un staigā bez drēbēm.

Viljams izslējās.

—  Es esmu senais… — viņš iesāka, bet meitene, ieraudzījusi viņa piesarkušo, novārtīto ģīmi un saķepušos matus, izbīlī diedza projām, ko kājas nes, vēl uzsaukdama puišelim:

—   Ātrāk, Eldžij, viņš tevi noķers un apēdīs!

Eldžija bļāvieni brēku vēl pastiprināja, un Viljams noskumis atgriezās grāvī, līdz nelabie brēcieni izgaisa tālumā.

—    Beidzot man no visa tā sāk mesties mazliet nelabi, — nomurdēja senais britānis.

*     *

Kad viņi sasniedza Pārksu māju, Viljams paslēpās aiz dzīvžoga, bet Džindžers riņķoja ap veikalu, izlūkodams stāvokli.

—      Ej iekšā! — Viljams, aiz žoga tupēdams, aizsmacis čukstēja. — Ej iekšā un dabū rokā! Piedraudi, ka izsauksi policiju, dari, ko zini, piespied viņus, lai atdod, piekauj viņus, paņem drēbes ar varu, bet es to ilgāk vairs nespēju izturēt. Esmu nosalis, esmu samircis. Man liekas, ka es jau gadu gadiem esmu senais britānis.. gadu gadiem… pasteidzies… Vai tu reiz dabūsi rokā manas drēbes?

—  Aizveries jel! — Džindžers nelaimīgs atsaucās. — Esdaru visu, ko spēju.

—  Ak tu dari visu, ko spēj? Tu taču nedari nekā cita, kā vienā gabalā tikai riņķo ap veikalu. Vai tu varbūt iedomājies — ja labi ilgi tā pariņķosi ap veikalu, manas drēbes pašas iznāks ārā — ņems un iznāks ārā pie tevis? Ja tu tā domā…

—   Aizveries!

No veikala iznāca puišelis.

—    Hallo! — uzsauca Džindžers un veltīja iznācējam aušīgi draudzīgu smaidu.

—   Hallo! — puika diezgan nelaipni atsaucās.

Džindžers samitrināja lūpas un vēlreiz uzlika to pašu pamuļķīgo smaidu.

—   Vai tev šodien nopirka kaut kādas jaunas drēbes?

Puika diezgan labi atdarināja Džindžera liekuļoto smaidu.

—    Nē. Vai tev nopirka? Nešķobi manis dēļ savu ģīmi. Dikti smuki jau tev iznāk, bet manis dēļ vari nepūlēties.

Uzsvilpojis viņš grasījās iet projām pa ceļu. Džindžers izmisis aizstājās viņam priekšā.

—    Es… es… es tev došu… — viņš norīstījās un tad mocīt izmocīja augstsirdīgo piedāvājumu: — Es tev došu piecus šiliņus, ja…

—   Nu, — puika atdzīvojās, — ja…

—   Ja tu man atdosi tās drēbes, ko tā dāma, kas glezno, jums šodien atsūtīja.

—  Tad dod šurp tos piecus šiliņus.

—   Naudu es tev nedošu, kamēr tu man neiedosi drēbes.

—   Ak nedosi? Kā gribi, es atkal tev nedošu drēbes, kamēr tu man neiedosi naudu.

Viņi naidīgi vēroja viens otru.

—             Dabū manas drēbes! — atskanēja nikna balss no grāvja.

—   Zvel viņam, dari vienalga, ko, bet — dabū manas drēbes!

Puika ziņkārīgi paskatījās grāvī.

—    Paskat uz šito! — viņš jautri ieķērcās. — Galīgi pliks, uzģērbis tikai uzroeīti — olio! Skatieties!

Viljams pieslējās kājās, un sejā tam bija tik slepkavīga izteiksme, ka Džindžers nobijās un iespieda puikam rokā solītos piecus šiliņus.

—   Nes šurp, ātrāk!

Puika iegāja atpakaļ veikalā un aizrāva ciet durvis, atstādams vaļā tikai pavisam šauru spraudziņu. Pa to viņš uzsauca:

—    Mums nevajag neviena savalkātās, nodriskātās, netīrās, sapelējušās, ārā izmestās drēbes. Mēs tās atdevām Džonsoniem.

Tad viņš ar troksni aizcirta durvis.

Viljams negantā niknumā belza pa durvīm; pie veikala jau bija salasījies mazu puišeļu bariņš. Viljams, tos ieraudzījis, izmanījās eauri dzīvžogam un iemuka tuvējā laukā. Sīkie puišeļi kliegdami drāzās viņam pakaļ.

—   Skatieties uz viņu! Skatieties! Kanibāls! Viņš ir pliks — laikam no eirka! Jukušais — nospēris mammai krāgu.

Viljams pārskaities pagriezās pret klaigātājiem.

—  Es esmu senais… — viņš iesāka un drāzās mazajiem virsū; tie pārbijušies aizlaidās.

Viljams un Džindžers apsēdās aiz siena kaudzes.

—    Cik gudri tu pūlies dabūt atpakaļ manas drēbes, tīrais prieks, — Viljams ironizēja bez žēlastības.

—   Mčin jau nelabi metas no tām tavām drēbēm, — Džindžers drūmi atcirta.

—   Ak tev no tām metas nelabi! — Viljams atbalsoja. — Man gribētos, kaut man tās būtu rokā, lai varētu no tām samesties nelabi. Bet man ir nelabi tāpēc, ka man to nav un jāskrāpējas gar visādiem asumiem un akmeņiem un jādreb aukstumā. Un tas puika lai tikai pagaida, kad man atkal būs drēbes mugurā, gan tad… — un acis viņam iegailējās, garā jau skatot atriebības ainas nākotnē.

—   Nu, — viņš atkal pievērsās Džindžeram. — Ko mēs tagad darīsim?

—   Nezinu, — Džindžers bezcerīgi atteica.

—   Kur tie Džonsoni meklējami?

—    Misis Džonsone strādā pie manas tantes par apkopēju, — Džindžers bez aizrautības informēja. — Es zinu arī, kur viņa dzīvo.

Viljams apņēmīgi piecēlās.

—   Ejam turp.

—   Ja mums arī šoreiz neizdosies, tad es iešu uz mājām, — Džindžers sacīja, kad viņi no jauna devās ceļā.

—  Ak uz mājām! — Viljams pikti iesaucās, — tikai ņem vērā vienu — tu iesi šinī senā britāņa ādā, bet es — tavās drēbēs.

Manējās tu nozaudēji, un, ja neproti sagādāt rokā, tev man jādod savas. Tā taču ir godīgi, vai ne?

—   Ek, izbeidz reiz! — Dzindžers iesaucās tāda cilvēka balsī, kurš ir cietis tik briesmīgi, cik vien cilvēks spēj ciest, bet nu mērs ir pilns. — Man neiziet no prāta tie pieci šiliņi — pieci šiliņi — par neko.

—  Un tad vēl sacīt, ka manas drēbes sapelējušas, — Viljams, tikpat sašutis, errojās. — Sapelējušas!

—  Te nu viņa dzīvo.

Paslēpušies aiz dzīvžoga, viņi sāka vērot māju.

—  Labāk ej tūliņ turp un gādā drēbes rokā! — Viljams vairs nepazina žēlastības.

—  Kā? — Džindžers jautāja.

—   Kā zināji pārdot…

—   Es tās nepārdevu.

—   Kuš! Skaties!

Džonsonu mājas durvis atvērās, ārā iznāca mazs zēns.

—    Viņam mugurā manas drēbes! — Viljams satraukts iesaucās. — Ej, gādā rokā! Gādā rokā! Manas drēbes… — Acis viņam iespīdējās, it kā pēc garas atšķirtības ieraugot mīļu draugu. — Manas drēbes…

Džindžers tuvojās mazajam puišelim, starojot aizkustinošā muļķīgi priecīgā smaidā.

—   Vai nāksi ar mani paspēlēties? — viņš aicināja.

—   Jā, iesim, — mazais tūliņ bija ar mieru un arī priecīgi pasmaidīja.

—   Tad iesim tur uz lauka, nāc, — Džindžers glaimīgi mudināja.

Puišelis sekoja Džindžeram pāri ceļmalas grāvītim un, ieraudzījis no dzīvžoga aizsega izlienam Viljamu, iegavilējās:

—   Vai, cik jocīgs! Skaties, skaties, kā viņš apģērbies!

Viljamam bija iešāvies prātā lielisks plāns.

Viņš aizveda abus zēnus pāri vēl vienam laukam uz vecu, pussagruvušu šķūni, ko viņi savā normālajā, laimīgajā, tagad neiedomājami tālu aizslīdējušā dzīvē mēdza izmantot par cietoksni vai pirātu kuģi.

—     Klausies nu, — viņš mazajam sacīja, — spēlēsim zaldātos, tu nāksi un teiksi, ka gribi ierakstīties zaldātos…

—   Bet es nemaz negribu, — mazais svinīgi paziņoja. — Man nepatīk.

—    Nieki, — Viljams pacietīgi aizrādīja. — Tev jāizliekas, ka tu gribi pieteikties armijā. Tev jānoģērbjas, jānoliek drēbes te pie manis, bet tas puika būs dakteris, un viņš tevi izmeklēs — vai esi pietiekami dūšīgs un vesels, saproti. Viņš izmeklēs tavas plaušas un tamlīdzīgi, un tad… un tad… nu, tad ir viss. Un, ja tu izdarīsi visu, kā nākas, es tev uzdāvināšu, re, šito puskronu.

—  Labs ir, — puišelis priecīgi piekrita un sāka ģērbties nost.

—    Tev ir nederīgas plaušas, un nederīga sirds, un nederīgas kājas, un rokas arī, un ar ausīm nav labi, un ar acīm, un ar galvu… — dakteris skaitīja vainas, — un man rādās, ka armijai tu nederi.

—   Tad jau labi! — mazais priecīgi iesaucās. — Es nemaz negribu. Ģērbšos tik ciet.

Viņš izgāja šķūņa priekšā, kur bija nolicis drēbītes, un pēkšņi neganti iegaudojās.

—  Uūūū — paņēmis manas drēbes! Panēm is drēbes! Memm, memm, memm! Viņš man atņēmis drēbes!

Kaukdams viņš aizjoza pa ceļu, ka krekliņš vien noplīvoja.

Džindžers aizgāja uz grāvi, kur redzēja snaikstāmies Viljama rokas.

—   Atri, Viljam! Atri! — Džindžers uzsauca.

Viljams izslējās kājās, turēdams rokā savu senā britāņa tērpu. Nu viņš bija ģērbies tvīda uzvalkā — ļoti, ļoti mazā tvīda uzvalciņā — vesti nevarēja aizpogāt, un piedurknes tikko sniedzās pāri elkoņiem.

—   Viljam! — Džindžers noelsās. — Tās nav tavējās.

Viljams bija šausmās nobālis.

—            Izskatījās Uiisni kā manējās, — viņš kajxi Uilsī ieteicās,

—   bet nav manējās.

Pa gabaliņu ieskanējās vairākas balsis.

—   Kur viņi ir, mīļumiņ?

—   Uhuhūhū — paņēma manas drēbītes!

—   Kādi negantnieki!

—   Nebēdā, mazulīt! Memme viņiem sados!

Drausmā izmisumā zēni redzēja strauji tuvojamies, kā viņiem šķita, veselu sievu armiju un skaļi brēcošu puišeli plīvojošā krekliņā. Vienai sievietei rokā bija slota.

—  Viljam, skrien! — Džindžers elsa.

Viljams ar slaidu roku ielidināja britāņa ādu grāvī un joza, ko mācēja. Kaut arī uzvalciņš bija tik ciešs, ka neļāva paspert garāku soli, viņš tomēr traucās uz priekšu ļoti ātri.

* * *

Pārguris un pavisam bez elpas viņš pēdīgi aizkūlās līdz savas mājas sāndurvīm un ieklupa priekšnamā. Tur viņš palika stāvam, jo izdzirda māti dzīvojamā istabā runājam:

—    Mis Kārtere zvana visu pēcpusdienu, un viņai liekoties, ka Viljams pēc mēģinājuma pievācis vienu kostīmu. Esmu pārliecināta, ka Viljams nekad neko tādu nedarītu — tā es arī viņai pateicu.

—     Mīļā, — viņai atbildēja tēva balss, — neesi savos spriedumos tik pārsteidzīga.

Viljams lēnām iegāja istabā. Tēvs, māte un māsa viņu uzlūkoja klusēdami.

—  Viljam, — māte iesaucās, — kas tev mugurā?

Viljams izmisīgi mēģināja glābt stāvokli.

—     Es, ziniet… visi brīnās, ka es tik strauji augot… Man drēbes briesmīgi ātri apaug…

—    Mamm! — Etele skaļi iekliedzās. — Vesels bars visādu briesmīgu sieviešu nāk iekšā pa vārtiņiem un briesmīgs mazs puika vienā kreklā!

* * *

Viljams bija noberzts un sasukāts, un ieģērbts godadrēbēs. Ikdienas uzvalks ar lielām pūlēm un krietnu piemaksu bija atpirkts no misis Džonsones un novilkts viņas vecākajam dēlam no miesām; tagad tas tika dezinficēts, ja gadījumā no viņas vecākā dēla miesām tur būtu palicis kāds bacilis.

Misis Džonsone un viņas jaunākais dēls ar lielām grūtībām un arī krietnu piemaksu bija nomierināti un pielabināti.

Viljams bija iebaudījis maizi un ūdeni, kas šādos apstākļos šķita vienīgā pieņemamā maltīte pazudušajam dēlam; to viņš darīja, iekšķīgi vai plīsdams aiz dusmām, bet ārēji izlikdamies, ka tieši šāds ēdiens viņam ļoti garšo, pats allaž iztēlodamies, ka tādā veidā piespiež vecākus justies piemuļķotiem.

Viņam nebija atļauts todien vairs iziet no dārza. Un gulēt vajadzēja likties veselu stundu pirms parastā laika, tātad pusstundu viņš vēl drīkstēja uzturēties dārzā. Pa logu viņš redzēja, ka tēvs, atlaidies atpūtas krēslā, lasa vakara avīzi. Viljamam likās gan, ka tēvam šai vakarā galīgi bija trūcis smalkjūtības, žēlsirdības un līdzcietības, bet Viljams nemēdza ilgi pieminēt ļaunu un zināja, ka nav ko cerēt pieaugušajos sastapt nule minētās īpašības. Turklāt tēvs bija vienīgā dzīvā dvēsele tuvumā, un Viljams juta aktīvu nepieciešamību pēc saskarsmes ar dzīvu cilvēku. Tāpēc viņš izgāja ārā un apsēdās zālē tēvam pretī.

—   Par to vīru, kuram haizivs nokoda kāju… es taču apsolīju tev to pastāstīt, tēt. Viss iesākās tad, kad viņš uzkāpa uz kuģa «Noslēpums» klāja…

Viljama tēvs mēģināja turpināt lasīšanu. Kad tas neizdevās, viņš salocīja avīzi.

—  Vienu mirkli, Viljam. Cik tev vēl laika līdz gulētiešanai?

—   Tikai pusstundiņa, — Viljams ar nožēlu atzina, — bet pa to laiku es pagūšu tev diezgan daudz pastāstīt, un, ja neiznāks pabeigt šovakar, tad rīt izstāstīšu līdz galam. Tev patiks —

mums ar Džindžeru traki patika. Nujā — viņš uzkāpa uz «Noslēpuma» klāja, un — kāpēc to kuģi sauca par «Noslēpumu»? — redzi, tur katru nakti bija dzirdami spokaini vaidi un ķēžu žvadzēšana, un viendien tas vīrs, par kuru te stāstīts, nakts vidū nokāpj lejā, jo ir tur kaut ko aizmirsis, un ierauga dīvainu tēlu garā, melnā mētelī ar zvīļojošām acīm, un, tiklīdz viņš grib mukt projām, viņu sagrābj kaulaina roka, un baiga balss…

Viljama tēvs izmisis pameta apkārt skatienu, vai tuvumā neredzēs glābiņu, bet glābiņa nebija.

Atriebības dieve bija izstiepusi roku pēc viņa. Ievaidēdamies viņš padevās liktenim, bet Viljams, pilnīgi aizmirsis tikko aizvadītās dienas satraucošos notikumus, ar sirdi un dvēseli izbaudīdams stāsta burvību, stāstīja neatņēmies.

Saturs

Viljams… no sākuma līdz galam… Viljams

Zibeņpuikas un brālēns Persijs

Plāns, kas neizdevās

Vājā vieta

Glābšanas operācija

Viljams un Kleopatra

Viljams un slavenais makšķernieks

Tā nauda jāsagādā!

Zibeņpuikas un Nazis

Viljams un vēstures pagaidskolotājs

Festivāls un zīlēšana

Viljams un fotogrāfijas

Viljams atriebējs

\Reklāmas spēks

Viljama brīnišķīgais plāns

Dažkārt gadās kļūdīties

Zibeņpuikas un klaidonis

Viljams iekuļas politikā

Mēģinājums kostīmos

Izdevniecība VAGA ir sagatavojusi Volfganga un Heikes Holbeinu grāmatu

TUR TĀLAJĀ PASAKU ZEMĒ

, ko izdevusi izdevniecība UEBERREUTER Austrijā 1983. gadā.

No vācu valodas grāmatu tulkojusi Helma Lapiņa. TUR TĀLAJĀ PASAKU ZEMĒ ir aizraujošs fantastisks stāsts par krāšņo, piedzīvojumiem pilno pasauli, kas atrodas… bet labāk, ja lasītājs to uzzinās pats.

šo grāmatu autori veltījuši visiemi, kas vēl prot sapņot. Ieskatam, — neliels fragments no grāmatas.

Kims nožāvājās, salika rokas aiz galvas un pievēra acis. Piepeši viņš jutās drausmīgi noguris. Gribējās dzert, un mirkli viņš prātoja, vai tomēr nenoiet lejā uz virtuvi un neiedzert glāzi piena. Taču nogurums bija stiprāks. Viņš pagriezās uz sāniem, izdzēsa gaismu un aizvēra acis.

Gandrīz tūliņ viņš aizmiga, bet miegs bija ne mierīgs. Viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Viņu mocīja nejauks, murgains sapnis, kur jukujukumis rādījās gan klīnika, doktors

Sreibers, komandieris Arkana un maza, bāla sejiņa, kas draudēja noslīkt lielā, baltā okeānā. Viņš lūkoja sev iekniebt, bet murgs viņu turēja gūstā. Viņš ievaidējās, saspringa un pēdīgi, paklusu iekliegdamies, pamodās.

Sirds dauzījās kā negudra. Mutē bija rūgta, metāliska garša, pidžama lieliem, mikliem plankumiem lipa pie krūtīm un muguras.

Kims papurināja galvu un pāris reižu norīstījās, lai atbrīvotos no rūgtās garšas mutē.

Mājā valdīja pilnīgs klusums. Mēness bija aizslīdējis tālāk un vairs neiespīdēja istabā. Nakts aiz loga bija melnum melna.

Pēkšņi Kims izdzirda klusu, čīkstošu troksni.

Sirds satraukumā sāpīgi salēcās līdz pašam kaklam, un Kimam likās, ka pār muguru noslīd salta elektrizējoša roka.

Troksnis nemitējās. Nu Kims atskārta, no kurienes tas ceļas.

Čīkstēja vecais šūpuļkrēsls, kas stāvēja līdzās viņa gultai.

Lēnām, sirdij drebot, viņš atvēra acis, pavērsa tās pret griestiem un tad piesardzīgi ļāva skatienam slīdēt gar sienu uz leju. Piepeši viņš skaidri sajuta, ka bez viņa istal^ā atrodas vēl kāds!

Mirkli viņš cieši sažmiedza plakstus, tad saņēma dūšu un piespiedās paraudzīties uz sienu otrpus gultai. Uz baltajām, grubuļainajām tapetēm skaidri iezīmējās kustīgā šūpuļkrēsla ēna. Un krēslā — vīrieša siluets.

Klusu iekliegdamies, Kims apsviedās apkārt, uzslējās sēdus un piespiedās ar muguru pie sienas. Šūpuļkrēsls lēnām līgojās un tajā sēdēja vecs, sirms, bārdains vīrietis, kas tumšām acīm raudzījās uz Kimu. Tas bija vakarā divi lāgi redzētais sirmgalvis.

Kims, gaisu tverdams, norīstījās un cieši piespieda plaukstas pie sienas, lai apvaldītu trīsas.

—     Kas… kas jūs esat? — viņš aizsmacis jautāja, vārdus izrunādams ar mokām.

Vecais atkal pasmaidīja dīvaino smaidu, kas nesakustināja nevienu muskuli viņa sejā.

—  Tu mani pazīsti, — viņš mierīgi atbildēja. Balss bija dziļa un skaidra. Tāda viņam labi piederējās. Kims nemaz nespēja iedomāties, ka viņam varētu būt citāda balss. Droši vien komandierim Arkanam ir tāda balss.

—   Man… man šķiet, ka esmu jūs vienreiz jau redzējis.

—   Divreiz, — sirmgalvis viņu pārlaboja. — Pirmoreiz slimnīcā, kad biji pie savas māsiņas, un otrreiz — vēlāk uz ielas. Vai to tu neatceries?

—    Atceros. Vai jūs… jūs pazīstat Rebeku? — viņš pārsteigts jautāja.

Pār sirmgalvja seju pārslīdēja uzjautrināts smaids. Viņš pārstāja šūpināt krēslu, izslējās taisni un ar kreiso roku noglauda bārdu.

—             Protams, es pazīstu tavu māsiņu, Kim, — viņš sacīja.

—   Un pazīstu arī tevi, jo viņa man ir daudz par tevi stāstījusi.

—  Jūs… bet kā… es nesaprotu… — Kims stomījās.

—    Es pazīstu jūs abus. Pazīstu arī tavus vecākus un tavu krustmāti Birgitu, bet viņi mani nepazīst. Man gribētos sacīt — diemžēl. Bet, lūdzams, dari man prieku un neuzrunā mani ar «jūs». Mēs taču esam draugi, vai ne?

Kims priecīgs pamāja. — Labprāt, ja jums… ja tev nav iebildumu. Bet kādā vārdā lai es tevi uzrunāju?

—   Sauc mani, kā vien gribi, — vecais atbildēja. — Varbūt par Arkanu. Man šķiet, ka šis vārds tev pčitiktu.

Arkans? Kims apsvēra. Komandieris Arkans ir augumā lielāks par šo veco vīru, jaunāks un spēcīgāks, un viņa sejas vaibstos nav sirmgalvja gudrās labestības, viņa seja pauž spēku un apņēmību.

—   Komandieris Arkans tu neesi, — Kims noteikti paziņoja.

Vecais pavīpsnāja. — Nekā, Kim, esmu gan, taču arī Gandalfs,

Mcrlins un Cilvēks no Mēness — kā vien vēlies. Man sadoti dažādi vārdi, un man tie visi ir pa prātam. — Redzēdams Kima mulsumu, viņš, vieglītēm papurinājis galvu, piebilda: — Ja tev tīk, sauc mani par Temistoklu. Tā mani allaž dēvēja tava māsiņa.

—     Par Temistoklu? — Galvu piešķiebis, Kims noskatīja sarunu biedru. Tāds vārds viņam šķita piemērots. Labi. Bet kā viņa varēja tevi uzrunāt? Vai tad viņa tevi pazīst?

—   Protams, — Temistokls atteica. — Mēs ar tavu māsu esam sirsnīgi draugi. — Viņš pacēla roku. — Mieru, Kim, mieru!

Mums gan nav daudz laika, bet es tev visu paskaidrošu. Atnācu šurp lūgt tavu palīdzību.

—   Manu palīdzību? — Kims brīnīdamies pārjautāja. Kā gan viņš, nieka puišelis, varētu palīdzēt tik gudram cilvēkam kā Temistokls?

It kā nolasījis Kima domas, sirmgalvis pasmaidīja.

—  Ir kaut kas, Kim, — viņš klusu sacīja, — kur palīdzēt vari tikai tu. Vai, citiem vārdiem sakot, ir kāds, kam palīdzēt spēj vienīgi tu, neviens cits. Arī es ne. Tā ir tava māsiņa.

—   Rebeka? — Kims, elpai aizraujoties, iesaucās.

Temistokls pamāja.

—   Bet… kā tu vispār pazīsti Re beku?

—   Pazīstu viņu jau sen, — Temistokls paskaidroja. — Viņa bieži ir mani apciemojusi tur, kūres dzīvoju. Tur viņai ir daudz draugu. Īstenībā — viņš domīgi piebilda, — tur visi viņu ieredz un mīļo. Tāpēc ir vēl jo svarīgāk, lai tu nāc mums palīgā.

Kims, galīgi apjucis, purināja galvu.

—  Bet es… nekā es nesaprotu, — viņš sacīja. — No kurienes tu nāc? Kur tas ir? lln kā es varētu tev palīdzēt?

—   No kurienes es nāku? — Temistokls atkal pamāja. Likās, ka ikvienu teikumu viņš pabeidz ar galvas mājienu. — To zemi, no kuras es nāku, sauc par Pasakzemi.

—   Par Pasakzemi?

—  Tādā vārdā tava māsiņa to nosauca. Mums tas iepatikās, un mēs to pieņēmām.

—   Un Pasakzeme ir…

—  Zeme. Valsts. Pasaule. Sauc to, kā gribi, Kim. Tava māsiņa bieži tur ciemojās, un mēs aizvien cerējām, ka viņa kādreiz atvedīs arī tevi. Mums ciemiņi patīk. — Viņš nopūtās un paplestiem pirkstiem izbraucīja hārrlu. — Diemžēl noticis kaut kas tāds, ko neviens nevarēja paredzēt. Un tālai) es esmu šeit.

Kims pašļūca gultā gabalu uz priekšu, pievilka kājas un aptvēra ceļgalus ar rokām. Viņa skatiens kā hipnotizēts nelaidās vaļā no Temistokla lūpām.

—   Tavai māsiņai Pasakzeme ir līksmes, jautrības un brīnišķīgu rotaļu zeme, — Temistokls nopietni skaidroja, — bet arī pie mums daudz kas ir tāpat kā jūsu pasaulē. Tur tāpat ir labais un ļaunais, un, ja arī mēs līdz šim esam bijuši stiprāki un spējuši ļaunos spēkus savaldīt, tie tomēr pastāv. Tava māsa bieži viena pati aizklīda tālās pastaigās, taču nekad viņai nekas ļauns neatgadījās. Mēs, raugi, visu laiku vērīgi uzmanām ļaunos spēkus. Taču reiz tava māsa iegāja pārāk dziļi mežā, tik dziļi, ka aizslīdēja no mūsu uzmanības loka. Mēs savas robežas apsiirgājam stingri, liet Ēnu kalnos ir tādi ceļi un takas…

—   Ēnu kalnos?

—    Jā, uz mūsu zemes robežas. Tie kalni ir augstāki par Mēnesi un met tik dziļu, tumšu ēnu, ka nekas dzīvs tai nespēj izspiesties cauri. Tomēr pāri kalniem ved daži ceļi, kas nav zināmi pat mums. Un tava māsiņa atklāja vienu šādu ceļu. Viņa pārgāja kalnu otrā pusē.

—   Un pēc tam? — Kims, elpai aizraujoties, jautāja.

Temistokls mirkli klusēja un cieši paraudzījās uz zēnu.

—  Viņu notvēra. Enu valdnieks Borāss ieslodzīja viņu vienā no saviem cietumiem.

—     Bet jūs… — Kims satraukts iesaucās. — Jums viņa jāatbrīvo!

—              Tas nav iespējams, Kim, — Temistokls skumji atteica.

—     Ikviens Pasakzemes iedzīvotājs, kas sper soli Ēnu valstībā, pats tūliņ pārvēršas par ēnu. Tici, ka es nežēlotu savu dzīvību, lai atpestītu tavu māsiņu, bet tas nav iespējams… To mēģinādams, es tikai spēcinātu Borāsa varu. Man pat liekas, ka viņš tavu māsu tur gūstā vienīgi tādēļ, lai iznīcinātu mani un visu Pasakzemi.

—   Un tu domā, ka es varētu aiziet turp, nekļūstot par ēnu?

Temistokls pamāja.

—  Jā, Kim. Ikviens jūsu pasaules apdzīvotājs var brīvi uzturēties Enu valstībā. Arī tu.

Mirkli padomājis, Kims atmeta segu un izlēca no gultas.

—   Ko tad mēs vēl kavējamies? — viņš noprasīja. — Ejam.

Temistokls palika sēžam.

—   Es zināju, ka tu būsi ar mieru palīdzēt, — viņš sacīja.

—   Bet man tevi jābrīdina. Tu vari nokļūt briesmās.

—  Tas nekas.

—     Lielās briesmās. Var gadīties… — Temistokls raudzījās Kimam garām uz Rebekas istabas pusi. — Var gadīties, ka tu vairs neatgriezies, — viņš turpināja. — Var gadīties, ka sagūsta arī tevi. Borāss ir varens, ļauns burvis. Viņa vara nav mazāka par manējo.

—    Tas nekas, — Kims atkārtoja. — Man nav bail. Tas nelietis vēl nolādēs dienu, kad sagūstīja Rebeku.

Temistokls piecēlās un norādīja uz durvīm. — Labi, ja esi stingri apņēmies, tad nāc man līdzi.

Kims gāja viņam līdzi. Kāpņu laukumiņā gaisma nedega. Temistokls pirmais nokāpa apakšstāvā. Priekšnamā viņš bez skaņas atvēra dzīvojamās istabas durvis.

—  Tu tiešām esi apņēmies?

Kims palocīja galvu.

—   Lai tad arī notiek!

Temistokls ātriem soļiem šķērsoja istabu un apstājās pie lielā, vecmodīgā stāvpulksteņa. Kims ievēroja, ka svārsteklis nekustas, bet pulkstenis tikšķ.

—   Man vēl daudz ko vajadzētu tev paskaidrot, — Temistokls sacīja, — bet laiks aizrit pārāk ātri. Es tevi tur sagaidīšu. — Viņš atvēra pulksteņskapja durtiņas un izgaisa.

Kims izbrīnījies paberzēja acis. Vilcinādamies viņš pastiepa roku, pieskārās svārsteklim un atdūrās ar pirkstiem pret pulksteņa aizmugures sieniņu.

—   Nē, Kim, — viņam galvā atskanēja Temistokla čuksts.

—   Sis ceļš uz Pasakzemi tev slēgts.

—   Bet kā…

—     Katrs cilvēks zina ceļu pie mums, — Temistokls turpināja, — bet katram jāiet pašam savs ceļš. Arī tev. Atrodi. Tu to spēj. Pasteidzies. Es tevi gaidu.

Balss apklusa, un tai pašā mirklī pulksteņa svārsteklis sašūpojās un sāka kustēties.

Kims aizvēra pulksteņskapi. Mirkli pastāvējis neziņā, viņš izgāja priekšnamā. Caur ārdurvju ledusstiklu priekšnamā spiedās liega, bālgana gaisma. Viņš nospieda durvju rokturi, izgāja uz āra pakāpieniem un klusām aizvēra aiz sevis durvis.

Mazais kosmosa kuģis Odzīte stāvēja tieši durvju priekšā. Smailie spārnu gali sniedzās līdz pat viņu un kaimiņmājas priekšdārzam ielas otrā pusē, un slaidais korpuss šķita satraukumā pulsējam.

Kims noskrēja lejā pa pakāpieniem, ar roku noglauda tumšbrūno ādas tērpu, kas apkļāva viņa augumu kā otra āda, un jau atradās blakus lidaparātam. Viņš nospieda apslēpto sensora taustiņu līdzās šaurajām metāla kāpnītēm, kas veda uz lidotāja kabīni. Atskanēja klusa dūkoņa, kad pacēlās kabīnes stikla pārsegs. Kims ierāpās kabīnē, apsēdās mīkstajā vadītāja sēdeklī un taustījās pēc drošības jostas. Kabīnes pārsegs automātiski nolaidās. Vienlaikus iedegās instrumentu pults apgaismojums un kabīne pieplūda ar maigu zaļu gaismu.

Kims paņēma ķiveri, uzlika to galvā un nolaida sejsegu. Pirksti mērķtiecīgi pārslīdēja sarežģītajai slēdžu, instrumentu un regulētāju pultij, iedarbināja slēdzi pēc slēdža un soli pa solim atmodināja sarežģīto lidaparāta tehniku darbībai.

Deltas veida kosmiskais iznīcinātājs sāka viegli vibrēt. Pusapaļajā vadierīees centrā iemirgojās sīka sarkana uguntiņa. Kims pastiepa roku, vēlreiz dziļi ievilka elpu un tad apņēmīgi nospieda starta pogu.

Abi lidaparāta dzinēji ierēcās. Negants daudzatbalsu pērkona grandiens sadrebināja logu rūtis plašā apkaimē… Kima pirksti satvēra paātrinājuma kloķi. Žilbinoša liesma izšāvās no raķetes sprauslām, izlejot neciešami spožu gaismu pār mājām vai visas ielas garumā. Iznīcinātājs grandot sakustējās un, spožas ugunsstrūklas nests, pacēlās pretī zvaigznēm.

Ričmels Kromptons

VILJAMS BRIESMĪGAIS Formāts b0x84/l0 Pas. Nr. 2283.

Līgumcena.

Licences Nr. 2-0o&lt; &gt;2. Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Iesieta Paraugtipogrāfijā,

Pušķina ielā 12.

[1] vasaras āra spēle ar bumbu, nūjām un vārtiem; spēle divas komandas ar vienpadsmit spēlētājiem katrā. Tulk. piezīme.

[2] viljams Šekspīrs.

Content

Kromptons Ričmels Viljams Briesmīgais

Viljams… no sākuma līdz galam… Viljams

Zibeņpuikas un brālēns Persijs

Plāns, kas neizdevās

Vājā vieta

Glābšanas operācija

Viljams un Kleopatra

Viljams un slavenais makšķernieks

Tā nauda jāsagādā!

Zibeņpuikas un Nazis

Viljams un vēstures pagaidskolotājs

Festivāls un zīlēšana

|Viljams un fotogrāfijas

Viljams atriebējs

Reklāmas spēks

Viljama brīnišķīgais plāns

Dažkārt gadās kļūdīties

Zibeņpuikas un klaidonis

Viljams iekuļas politikā

Mēģinājums kostīmos

Saturs

TUR TĀLAJĀ PASAKU ZEMĒ