Montgomerija Lusija Moda

Zilā pils

Lusija Moda Montgomerija

Zilā pils

1

Ja kādā maija rītā nebūtu lijis lietus, tad visa Valensijas Stērlingas dzīve būtu ievirzījusies pilnīgi citādā gultnē. Tad viņa kopā ar pārējiem radiniekiem būtu devusies uz Velingtona tantes saderināšanās pikniku un ārsts Trents būtu aizbraucis uz iMonreālu. Taču iegadījās tā, ka lietus lija, un drīz jūs uzzināsiet, kas tāpēc notika ar Valensiju.

Valensija pamodās agri — bezcerīgajā, bezdzīvīgajā stundā pirms rīta ausmas. Viņa nebija labi gulējusi. Tā reizēm mēdz gadīties, ja sievietei nupat apritējuši divdesmit deviņi gadi, ja viņa ir neprecēta un dzīvo starp radiem un kaimiņiem, kuriem neprecētas sievietes ir vienkārši neveiksminieces, kas nav mācējušas dabūt vīru.

Dīrvuda un Stērlingi jau sen bija norakstījuši Valensiju neglābjamās vecmeitās. Taču Valensija pati sirds dziļumos allaž bija lolojusi sīku, nožēlojamu un nokaunējušos cerību, ka viņas dzīvē vēl varētu ienākt Romantika, — lolojusi līdz pat šim slapjajam, pretīgajam ritam, kad viņa pamodās ar nepārprotamu atziņu: tev ir divdesmit deviņi gadi, un nevienam vīrietim tu neesi vajadzīga.

Jā, tieši tas sūrstēja visvairāk. Vecmeitas stāvoklis

Valensiju nemaz tik ļoti nebiedēja. Galu galā, viņa nodomāja, būt par vecmeitu noteikti nav tik ļauni kā būt par sievu tādam tēvocim Velingtonam vai tēvocim Bendžaminam nu, kaut vai tēvocim Herbertam. Sāpināja tas apstāklis, ka viņai nekad nav bijis izvēles iespējas. Neviens vīrietis pēc viņas nekad nebija ilgojies.

Valensija gulēja viena bālējošajā pustumsā, un acīs viņai sanesās asaras. Viņa neuzdrīkstējās izraudāties tik pamatigi, cik būtu gribējusi, divu iemeslu dēļ. Viņa baidījās, ka raudas var izraisīt vēl vienu pazīstamo sāpju lēkmi sirds apvidū. Pēdējā lēkme viņu bija pārsteigusi vakar vakarā pēc apgulšanās, turklāt smagāk nekā visas iepriekšējās reizes. Un vēl viņa baidījās no tā, ka māte pie brokastgalda varētu pamanīt viņas apsarkušās acis un censties izdibināt iemeslu ar nemitīgiem jautājumiem — sīkiem un neatlaidīgiem kā oda spindzoņa.

«Un ja nu es pateiktu skaidru patiesību?» Valensija ar greizu smīnu nodomāja. «Tā un tā: raudu tāpēc, ka nevaru apprecēties. Cik māte būtu satriekta — kaut arī pati ar katru jaunu dienu pārdzīvo kaunu par to, ka viņas meita ir vecmeita.»

Bet no ārpuses, protams, visam jāizskatās piedienīgi. Valensija itin kā dzirdēja savas mātes neapstrīdamo, pašpārliecināto balsi: «Meitenei nepieklājas domāt par vīriešiem.»

Iztēlodamās mātes sejas izteiksmi, Valensija iesmējās— jo viņai piemita humora izjūta, par kuru neviens no radiniekiem pat nenojauta. Starp citu, Valensijai piemita daudz kas tāds, par ko neviens nenojauta. Tomēr smiekli bi ja īsi un pārejoši, un pēc brīža viņa atkal gulēja, savilkusies čokurā kā sīks nelaimes iemiesojums, klausijās, kā ārā līst lietus, un ar šķebīgu nepatiku skatījās, kā viņas neglītajā, nemīlīgajā istabā palēnām zogas saltā, nežēlīgā rītagaisma.

Valensija pazina savu neglīto istabu līdz pēdējam sīkumam — pazina un neieredzēja. Dzelteni krāsota grīda ar vienu pašu atbaidošu «cilpiņu» paklāju pie gultas, uz tā ķēmīgs «cilpiņu» suns, kurš vienmēr, viņai pamostoties, ņirdz pretī zobus; izbalojušas, tumšsarkanas tapetes; veciem mitruma plankumiem un plaisām izraibināti griesti; kaktā iespiests mazs, šaurs mazgājamais galds; plaukts ar izrobotu sedziņu no brūna papīra ar violetām rozēm; vecs, plankumains, ieplaisājis spogulis uz ļodzīga naktsgaldiņa; krūze ar mūžsenu kaltētu ziedlapu maisījumu,

ko viņas māte savākusi sava mūžsenā medusmēneša >

laikā; gliemežvākiem apdarināta lādīte ar nodrupušu stūri, ko pagatavojusi māsīca Stiklza savos tikpat mūžsenajos meitenes gados; pērlītēm izrotāts adatu spilventiņš, kurš prāvu dalu no pērlītēm jau pazaudējis; viens ciets, dzeltens krēsls; izbalojis, vecs uzraksts «Aizgājusi, bet neaizmirstama», kas ar krāsainu dziju izšūts līdzās vecvecmāmiņas Stērlingas bargajai, vecajai sejai; vecas fotogrāfijas ar mūžseniem radiniekiem, kuri sen vairs nestaigā pa apakšstāva istabām. Tikai divos attēlos nebija radinieku. Vienā bija redzams mazs šunelis, kas lietus

v

laikā tup uz ārdurvju sliekšņa. Sī hromolitogrāfija vienmēr lika Valensijai justies nelaimīgai. Cik vientuļš un nelaimīgs viņš izskatās uz šī salijušā sliekšņa! Kāpēc neviens neatver durvis un neielaiž viņu iekšā? Otra bija pabalējusi, vecmodīga gravīra ar karalieni Luīžu, kura kāpj lejā pa kāpnēm; šo mākslas darbu Valensijai desmitajā dzimšanas dienā bija uzdāvinājusi Velingtona tante. Deviņpadsmit gadus Valensija bija skatījusies uz to un ienīduši skaisto, cienīgo, pašapmierināto karalieni Luīžu. Tomēr viņa nekad neuzdrošinājās attēlu iznīcināt vai kaut kur paslēpt. Māte un māsīca Stiklza būtu pārāk satriektas — kristu ģībonī, Valensija bez jebkādas cieņas nodomāja.

Neglītas šajā namā, protams, bija visas istabas. Tomēr lejā tās puslīdz tika uzturētas pieņemamā kārtībā. Istabām, kuras neviens neredzēja, naudas neatlika. Valensijai reizēm likās, ka viņa kaut kā varētu pati uzlabot savas istabas izskatu arī bez naudas, ja vien drīkstētu to darīt. Taču māte bija iebildusi pret jebkuru biklo ierosinājumu, un Valensija neuzstāja. Valensija nekad nemēdza uzstāt. Viņa baidījās. Māte neciestu pretestību. Ja misis Stērlingu kāds aizvainoja, viņa dienām ilgi staigāja nerunādama, ar aizskartas hercogienes izteiksmi sejā.

Vienīgais, kas Valensijai šajā istabā patika, bija tas, ka viņa te varēja naktī vienatnē izraudāties, ja radās tāda vēlēšanās.

Bet kāda tam patiesībā nozīme, vai istaba, kurā cilvēks tikai pārguļ un pārģērbjas, ir glīta vai neglīta? Citu iemeslu dēļ Valensija nekad nedrīkstēja uzturēties savā istabā viena. Cilvēki, kuri grib būt vieni, pēc misis Stērlingas un māsīcas Stiklzas domām, to var gribēt tikai kādu nelabu nolūku dēļ. Toties Valensijas istaba Zilajā pilī bija tik skaista, cik skaistu vien istabu iespējams vēlēties.

Valensija, kura reālajā dzīvē bija iebiedēta, padevīga, bikla un noniecināta, kļuva krāšņa un žilbinoša savos iztēles sapņos. Neviens Stērlingu dzimtā vai tās tālākajos atzaros par to pat nenojauta, un māte un māsīca Stiklza jau nu nepavisam ne. Neviens nezināja, ka Valensijai ir divas mājas — neglītā sarkanu ķieģeļu būve Elmstrītā un Zilā pils Spānijā. Savās domās Valensija bija dzīvojusi Zilajā pilī, kopš vien viņa sevi atcerējās. Šis sapnis bija atnācis pie viņas jau tad, kad viņa vēl bija pavisam bērns. Kad vien Valensija aizvēra acis, viņa skaidri redzēja savu pili ar tornīšiem kalna galā, priežu meža vidū, bāli zila mirdzuma ieskautu, uz saulrieta debesu fona, brīnišķā, nepazīstamā zemē. Šajā pilī bija viss skaistais un brīnumainais, par ko vērts sapņot. Dārgakmeņi, ko varētu valkāt karalienes, tērpi no mēnessgaismas un uguns, ar zeltu un rozēm rotāti dīvāni, garas lēzenu marmora pakāpienu virknes ar lielām, baltām vāzēm malās, un pa tiem augšup un lejup staigāja slaikas meitenes dūmakainos tērpos; marmora kolonnu priekšā pletās pagalmiņi, kuros augšup šļācās mirgojošas strūklakas un miršu zaros dziedāja lakstīgalas; spoguļu zāles, pa kurām staigāja

tikai skaisti bruninieki un daiļas sievietes, un visdaiļākā

> > 7 >

bija viņa pati, par kuras skatienu vīrieši bija gatavi mirt. Pārciest vienmuļo dienu garlaicību allaž palīdzēja doma, ka vakarā viņa atkal varēs līksmi nodoties saviem sapņiem. Lielākā daļa Stērlingu — varbūt pat visi — nomirtu aiz šausmām, ja zinātu kaut pusi no tā, ko Valensija darīja savā Zilajā pilī.

Pirmkārt, viņai tur bija itin claudz pielūdzēju. Protams, nejau vairāki reizē, bet pa vienam. Pirmais aplidoja viņu ar bruņinieku laikmeta romantisko dedzību, iekaroja viņas sirdi pēc ilgiem pūliņiem un daudziem drosmīgiem varoņdarbiem un tika salaulāts ar viņu krāšņā ceremonijā Zilās pils lielajā, karogiem rotātajā kapelā.

Kad Valensijai bija divpadsmit gadu, šī mīlētāja vietā stājās skaists jauneklis ar zeltainām cirtām un debeszilām acīm. Kad pienāca piecpadsmit, viņš kļuva tumšmatains, garš un bāls, taču joprojām palika skaists. Kad Valensijai bija divdesmit gadu, viņas pielūdzējs bija askētisks, sapņains un dvēselisks. Kad viņai bija divdesmit pieci, šim jauneklim bija apņēmīgs, asi iezīmēts zods, un seja izskatījās drīzāk skarba un vīrišķīga nekā skaista. Vecāka par divdesmit pieciem gadiem Valensija savā Zilajā pilī nekad nekļuva, bet pēdējā laikā — pavisam nesen — par viņas mīļoto bija kļuvis rudmatains varonis ar ironisku smaidu un noslēpumainu pagātni.

Nevarētu teikt, ka Valensija šos pielūdzējus būtu pēc kārtas aukstasinīgi nobeigusi. Viņi vienkārši cits pēc cita izgaisa, parādoties nākamajam varonim. Šajā ziņā Zilās pilis mēdz būt ļoti parocīgas.

Taču savā liktenīgajā rītā Valensija nevarēja atrast Zilās pils atslēgu. Pārāk smagi viņu nospieda realitāte, kas saistīja rokas un kājas kā smagi, mokoši pinekļi. Viņai bija divdesmit deviņi gadi, un viņa bija vientuļa, neviena negribēta neveiksminiece — vienīgā neizskatīgā meitene skaistu cilvēku dzimtā, meitene bez pagātnes un bez nākotnes. Cik vien viņa sevi atcerējās, dzīve bija vilkusies gurdi un bezkrāsaini, bez jebkāda košāka, spilgtāka plankumiņa. Cik vien viņa spēja sevi iedomāties nākotnē, viņu neizbēgami gaidīja tas pats, līdz viņa kļūs par sīku, vientuļu, nokaltušu lapu, kas aiz ieraduma turas pie kaila, ziemīga zara. Kad sieviete apjauš, ka viņai nav kam dzīvot — ne mīlestības, ne pienākuma, ne mērķa, ne cerību —, šis brīdis šķiet rūgtāks par nāvi.

«Un jādzīvo tikai tāpēc, ka citas iespējas nav. Varbūt man vajadzēs nodzīvot līdz astoņdesmit gadiem,» Valensija nodomāja, gandrīz vai panikas pārņemta. «Mūsu dzimtā visi dzīvo šausmīgi ilgi. No tādas domas vien jau kļūst šķebīgi!»

Viņa priecājās, ka līst lietus, — pareizāk sakot, lietus viesa vinā drūmu apmierinājumu. Tātad piknika nebūs.

V >

Šis ikgadējais pikniks, kurā Velingtona tante un tēvocis Velingtons — parviņiem vienmēr bija jādomā tikai šādā secībā — neiztrūkstoši atzīmēja savu nu jau trīsdesmit gadu seno saderināšanos kādā jaunības dienu piknikā, pēdējā laikā Valensijai bija kļuvis par visīstāko mocību. Velnišķas sakritības dēļ tā bija tieši Valensijas dzimšanas diena, un, kopš viņai bija palikuši divdesmit pieci gadi,

neviens to nelāva aizmirst. >

Lai cik ļoti Valensija necieta šo pikniku, viņai nekacl nebūtu iešāvies prātā sadumpoties un tajā nepiedalīties. Dumpība viņas dabai šķita pilnīgi sveša. Un Valensija skaidri zināja, ko katrs radinieks viņai šajā piknikā sacītu. Tēvocis Velingtons, kuru viņa neieredzēja un nicināja, kaut arī viņš bija piepildījis Stērlingu augstākos ideālus — «ieprecējies naudā», pretīgi pačukstētu: «Nu, vai tu nemaz vēl nedomā par precēšanos, mīļā?», un pēc tam sekotu dobju smieklu lēkme, ar kuru viņš neizbēgami nobeidza savas nodrāztās piezīmes. Velingtona tante, pret kuru Valensija juta padevīgu bijību, stāstītu viņai par Olīvas jauno šifona kleitu un Sesila pēdējo dedzīgo vēstuli. Valensijai vajadzētu rādīt tik iepriecinātu un ieinteresētu seju, it kā kleita vai vēstule būtu domātas viņai, citādi Velingtona tante apvainotos. Un Valensijai jau sen bija skaidrs, ka drīzāk drīkst apvainot Dievu nekā Velingtona tanti, jo Dievs varbūt piedos, bet Velingtona tante nepiedos nekad.

Albertas tante, neiedomājami resna tante, kurai piemita aizkustinošs paradums par savu vīru vienmēr sacīt «viņš» — itin kā viņa runātu par vienīgo vīriešu kāitas pārstāvi pasaulē, kurš nekad neaizmirsīs, kāda viņa jaunībā bijusi skaistule, — izteiktu līdzjūtību par Valensijas dzeltenīgi bālo sejaskrāsu un mierinoši piebilstu:

«Es nesaprotu, kāpēc visām šolaiku meitenēm ir tik iedegušas sejas. Kad es biju jauna, mana seja bija kā piens un rožlapiņas. Mani uzskatīja par visskaistāko meiteni Kanādā, mīlulīt.»

Tēvocis Herberts varbūt neteiktu neko, bet varbūt pajokotu: «Tu sāc bīstami apvelties, Cabule!» Un visi sirsnīgi pasmietos par izcili asprātīgo domu, ka sīkā, kalsnā Cabule varētu «apvelties».

Glītais, svinīgi nopietnais tēvocis Džeimss, pret kuru Valensija nejuta patiku, tomēr juta cieņu, jo izdaudzinātā ļoti gudra cilvēka slava bija padarījusi viņu par tādu kā dzimtas orākulu — Stērlingu dzimta nevarēja lepoties ar gaišu galvu pārbagātību —, droši vien paskatītos uz viņu ar savu pūces skatienu, kura dēļ bija šo slavu iemantojis, un sarkastiski piemetinātu: «Tu droši vien cītīgi gatavo pūru, vai ne?»

Un tēvocis Bendžamins uzdotu kādu no savām neciešamajām joku mīklām un ar sēcošu smiekliņu pats atbildētu:

«Kāda nieka Cabulei pietrūkst līdz pilnai laimei?»

«Preci-nieka.»

Valensija šo viņa mīklu bija dzirdējusi vismaz piecdesmit reižu, un katru reizi viņai gribējās tēvocim Bendžaminam ar kaut ko sviest. Bet to viņa nedarīja. Pirmkārt, Stērlingi nemēdza cits citam ar kaut ko sviest, un, otrkārt, tēvocis Bendžamins bija vecs, bagāts atraitnis bez bērniem, un Valensija bija audzināta bijībā pret viņa naudu un bailēs to pazaudēt. Ja viņa apvainos tēvoci, tad tiks izslēgta no tēvoča testamenta — ja nu gadījumā viņai tur būtu kaut kas novēlēts. Valensija negribēja, lai tēvocis

Bendžamins izslēdz vinu no testamenta. Vina vienmēr bija dzīvojusi trūcīgi un zināja, cik tas ir mokoši. Tāpēc viņa pacieta tēvoča Bendžamina mīklas un pat centās par tām samocīti smaidīt.

Izabellas tante, kura bija tieša un nepatīkama kā austrumu vējš, izteiktu viņai kādu kritisku piezīmi — kādu, to Valensija nevarēja paredzēt, jo Izabellas tantes kritika nekad nemēdza atkārtoties; viņa vienmēr šāva ar jaunām bultām. Izabellas tante lepojās ar to, ka vienmēr atklāti izsaka savas domas, taču nebūt nepriecājās, ja savas domas tikpat atklāti viņai gribēja izteikt citi. Valensija nekad nemēģināja atklāti izteikt savas domas.

Māsīca Džordžiāna — šis vārds viņai bija dots par godu vecvecvecmāmiņai, kurai savukārt vārds bija dots par godu Džordžam Ceturtajam, — sērīgi uzskaitītu visus radiniekus un draugus, kuri miruši kopš iepriekšējā piknika, un prātotu, «kuram no mums būs lemts aiziet nākamajam».

Nomācoši lietpratīgā Milclredas tante bez mitas stāstītu Valensijai par savu vīru un saviem neciešami ģeniālajiem bērniem, jo Valensija vienīgā būtu ar mieru viņā klausīI ies. Tā paša iemesla dēļ māsīca Gledisa — patiesībā otrās pakāpes māsīca, ja ievēro Stērlingu vidū pieņemto rūpīgo radniecības uzskaiti, — visos sīkumos aprakstītu mokas, kādas viņai uzkrāvis neirīts. Un Olīva, lielās Stērlingu dzimtas brīnums, kurai bija viss, kā trūka Valensijai, — skaistums, pievilcība, mīlestība —, neskopodamās izrādītu savu skaistumu, demonstrētu savu pievilcību un zibinātu savu mīlestības pierādījumu briljanta gredzena izskata Valensijas apžilbušo, skaudības pilno acu priekšā.

Tomēr šodien tā visa nebūs. Un nevajadzēs saiņot tējkarotes. Tas vienmēr bija jādara Valensijai un māsīcai Stiklzai. Un reiz, pirms sešiem gadiem, bija pazudusi viena sudraba tējkarote no Velingtona tantes kāzu servīzes. Par šo sudraba tējkaroti Valensijai bija jāklausās katru gadu no jauna. Tās rēgs gluži kā «Makbeta» Benkvo apmeklēja visus turpmākos dzimtas mielastus.

Ak jā, Valensija skaidri zināja, kāds būtu šis pikniks, un slavēja lietu, ka tas viņu no šī pārbaudījuma paglābis. Šogad piknika nebūs. Ja Velingtona tante nevarēja svinības rīkot tieši svētajā dienā, tad viņa nesvinēja nemaz. Lai par to slavēti visi labie gari!

Tā kā piknika nebūs, Valensija nolēma, ka pēcpusdienā aizies uz bibliotēku, lai paņemtu vēl kādu Džona Fostera grāmatu. Romānus lasīt Valensijai nebija atjauts, bet Džona Fostera grāmatas nebija romāni. Tās bija «grāmatas par dabu» — vismaz tā bibliotekāre paskaidroja misis Stērlingai: «Saprotiet, par mežiem, putniem, kukaiņiem un tamlīdzīgi.» Tāpēc Valensijai tika atļauts tās lasīt — tiesa, diezgan negribīgi, jo bija labi redzams, ka viņa to dara ar pārāk lielu patiku. Bija pieļaujami un pat cildināmi lasīt, lai pilnveidotu savu prātu un. ticību, taču grāmata, kura tiek lasīta ar patiku, var būt bīstama. Valensija nezināja, vai viņas prāts tiek pilnveidots, vai ne, taču neskaidri juta: ja viņa būtu atklājusi Džona Fostera grāmatas krietni agrāk, varbūt viņas dzīve būtu ievirzījusies citādās sliedēs. Tās šķita atklājam citu pasauli, kurā viņa būtu varējusi ieiet, taču tagad durvis bija aizvērtas uz visiem laikiem. Džona Fostera grāmatas bija nonākušas Dīrvudas bibliotēkā tikai pēdējā gada laikā, taču bibliotekāre Valensijai teica, ka viņš jau ilgāku laiku esot pazīstams rakstnieks.

—   Kur viņš dzīvo? — Valensija bija pavaicājusi.

—   Tas nav zināms. Spriežot pēc grāmatām, viņš ir kanādietis, bet vairāk ziņu mums nav. Viņa izdevēji atsakās dot jebkādu informāciju. Ļoti iespējams, ka Džons Fosters ir pseidonīms. Viņa grāmatas ir tik iecienītas, ka nemaz nestāv plauktos, kaut gan es nesaprotu, ko cilvēki tajās tik sevišķu atrod.

—   Man tās liekas brīnišķīgas, — Valensija bikli sacīja.

—    Nū jā… — mis Klarksone veltīja viņai aizbildnieciska pārākuma smaidu, kas Valensijas uzskatus darīja pilnīgi nenozīmīgus, — es gan neteikšu, ka man būtu īpaša interese par kukaiņiem. Bet nevar noliegt, ka Fosters par tiem zina visu, ko vien iespējams zināt.

Valensija nejutās pārliecināta, vai viņai ir īpaša interese par kukaiņiem. Tās nebija Džona Fostera apbrīnojami plašās zināšanas par savvaļas būtnēm un kukaiņu dzīvi, kas saistīja viņas uzmanību. Viņa pat īsti nevarēja pateikt, kas viņu šajās grāmatās pievelk — kāds urdošs, mīklains vilinājums, pusapjausts mājiens par liela noslēpuma esamību, tik tikko jaušama, izvairīga aizmirsta skaistuma atbalss… Džona Fostera valdzinājuma spēks nebija ietērpjams vārdos.

Jā, viņa aizies paņemt jaunu Fostera grāmatu. Kopš «Dadžu ziedu» izlasīšanas jau pagājis mēnesis, tātad māte nevarētu iebilst. Valensija to bija izlasījusi četras reizes un daudzas rindkopas zināja no galvas.

Un… viņa gandrīz vai apņēmās aiziet pie ārstaTrenta, lai pastāstītu par dīvainajām sāpēm sirds apvidū. Pēdējā laikā tās bija uznākušas diezgan bieži, straujā dauzīšanās traucēja aivien vairāk, turklāt palaikam gadījās reiboņi un savāds elpas trūkums. Bet vai varētu aiziet pie ārsta, nevienam neko nesakot? Tā bija ļoti pārdroša doma. Neviens Stērlings negāja pie ārsta, iekams nebija noturēta dzimtas apspriede un saņemta tēvoča Džeimsa piekrišana. Un pēc tam viņi devās pie ārsta Ambroza Mārša no Portlorensas, kurš bija apprecējis otrās pakāpes māsīcu Adelaidu Stērlingu.

Bet Valensijai nepatika ārsts Ambrozs Māršs. Un viņa nevarēja nokļūt piecpadsmit jūdžu attālajā Portlorensā, ja kāds viņu turp neaizveda. Valensija negribēja, lai citi uzzinātu par viņas kaiti. Tad tūlīt sāktos vesela brēka, katrs dzimtas piederīgais skrietu šurp, mnātu par to, dotu viņai padomus, izteiktu brīdinājumus un stāstītu briesmu stāstus par vectantēm un četrdesmitās pakāpes māsīcām un brālēniem, kuriem bijis «uz mata tāpat» un kuri «pavisam pēkšņi nokrita zemē un uz vietas bija pagalam, mīļā».

Izabellas tante atcerētos, ka viņa vienmēr teikusi: Ca■bule izskatās tāda, kam var būt nepatikšanas ar sirdi, — «vienmēr tik vāja un sagurusi»; tēvocis Velingtons uztvertu to kā personisku apvainojumu, jo «nevienam Stērlingam nav bijušas sirdskaites»; Džordžiāna visiem labi dzirdamā čukstā pareģotu: «Man bail, ka nabaga mīļajai Cabulei nav lemts ilgs mūžs!»; māsīca Gledisa teiktu: «Bet mana sirds tāda ir daudzus gadus\», ar balss toni nepārprotami likdama saprast, ka citiem nav nekādu tiesību raizēties par savām sirdīm; un Olīva… Olīva vienkārši izskatītos skaista, ziedoša un apskaužami vesela, itin kā atgādinādama: «Kāpēc jāceļ brēka par tādu bezkrāsainu nieclbu kā Cabule, ja jums esmu es?»

Valen sija juta, ka nespēs nevienam neko atklāt, ja vien tas nebūs pavisam neizbēgami. Viņa bija pārliecināta, ka sirdij nekas tik nopietns nekait un nav vajadzības sacelt kņadu, kas noteikti tiktu sacelta, līdzko vina kaut ko tādu ieminētos. Labāk viņa šodien pat, nevienam nemanot, aizies pie ārsta Trenta. Rēķinu samaksāt varēs no tiem divsimt dolāriem, kurus tēvs bija nolicis bankā uz Valensijas vārda viņas piedzimšanas dienā. Valensijai nekacl nebija ļauts izmantot pat šī rēķina procentus, tomēr viņa slepus izņems tik daudz naudas, lai varētu samaksāt ārstam Trentam.

ĀrstsTrents bija skarbs, tiešs un izklaidīgs vecs kungs, taču viņš bija vispāratzīta autoritāte sirds slimībās, kaut arī dzīvoja tādā nostūrī kā Dīrvuda un bija tikai vispārējas prakses ārsts. Ārstam Trentam jau bija virs septiņdesmit, un klīcla valodas, ka viņš drīz gribot iet atpūtā. Neviens Stērlingu dzimtas pārstāvis nebija gājis pie viņa kopš tās dienas, kad viņš pirms desmit gadiem bija pateicis māsīcai Gledisai, ka viņas neirīts esot tikai iedomas un viņai ' i »

tās ļoti patīkot. Nevar taču atbalstīt ārstu, kurš tā apvainojis otrās pakāpes māsīcu; turklāt viņš bija prezbiteriānis, bet visi Stērlingi apmeklēja anglikāņu baznīcu. Tomēr Valensija, kurai no diviem ļaunumiem — neuzticības savai dzimtai un radu saceltas panikas un padomu krusas — vajadzēja izvēlēties mazāko, nolēma, ka viņai labāk patīk neuzticības ļaunums.

2

Kad pie durvīm pieklauvēja māsīca Stiklza, Valensija zināja, ka pulkstenis ir pusastoņi un laiks celties. Cik sen vien viņa sevi atcerējās, māsīca Stiklza bija klauvējusi pie viņas durvīm pulksten pusastoņos. Māsīca Stiklza un misis Stērlinga cēlās septiņos, betValensijai tika atļauts gulēt pusstundu ilgāk, jo ģimene tradicionāli uzskatīja, ka viņai ir vārga veselība. Valensija piecēlās, kaut gan šajā rītā viņai vēl mazāk gribējās celties nekā jebkad citreiz. Kādēļ vispār vērts celties? Priekšā vēl viena drūma diena, tikpat vienmuļa kā visas iepriekšējās, pilna sīku, bezjēdzīgu pienākumu, kuri nesagādā nekādu prieku un nav nozīmīgi, un nevienam nedod nekādu labumu. Bet, ja viņa necelsies tūlīt augšā, tad nebūs gatava astoņos ēst brokastis. Stingri noteikti ēdienreižu laiki bija nepārkāpjams Stērlingu saimniecības likums. Brokastis astoņos, pusdienas vienos, vakariņas sešos, un tā gadu no gada līdz bezgalībai. Nekādi aizbildinājumi par nokavēšanos netika pieņemti. Tāpēc Valensija drebinādamās piecēlās.

Istabu bija piestrāvojis drēgnā maija rīta miklais saltums, un tā bija netīkami auksta. Šodien māja visu dienu i mis auksta. Viens no misis Stērlingas likumiem bija tāds, ka pēc divdesmit ceturtā maija nekāda uguns nekādos apstākļos nav jākurina. Ēdiens tika gatavots uz nelielās eļļas plītiņas virtuves lievenī. Un, kaut arī maijs reizēm bija salts un oktobris atnesa salu, kalendārs tika stingri ievērots un uguns netika kurināta līdz divdesmit pirmajam oktobrim. Divdesmit pirmajā oktobrī misis Stērlinga sāka gatavot ēdienu virtuvē uz malkas plīts un vakaros iekurt uguni viesistabas kamīnā. Nelabvēļi sačukstējās, ka tolaik, kad Valensijai ritēja pirmais dzīves gads, nelaiķis Frederiks Stērlings esot saaukstējies, saslimis un nomiris tieši tāpēc, ka misis Stērlinga neļāvusi kurināt kamīnu divdesmitajā oktobrī. Nākamajā dienā viņa to iekūra — taču Frederikam Stērlingam šī viena diena bi ja liktenīga.

Valensija novilka un pakāra sienasskapī savu raupjo nebalināta katūna naktskreklu ar augstu apkaklīti un garām, šaurām piedurknēm. Viņa uzvilka tāda paša auduma veļu, brūni rūtotu kokvilnas kleitu, biezas, melnas zeķes un zābakus ar gumijas papēžiem. Pēdējos gados viņa bija pasākusi sukāt matus, iepriekš nepaceļot loga žalūziju. Tad rievas, kas sāka iezīmēties sejā, nebija tik skaidri redzamas. Taču šorīt Valensija uzrāva žalūziju līdz pašai augšai un paskatījās plankumotajā spogulī ar kaismīgu apņēmību redzēt sevi tādu, kādu viņu redz pasaule.

Rezultāts bija visai nepievilcīgs. Nesaudzīgā, skarbā sānu gaisma nebūtu glaimojusi pat skaistulei. Valensija redzēja taisnus, melnus matus, kuri bija īsi, plāni un pavisam nespodri, par spīti tam, ka viņa ik vakaru cītīgi vilka tiem cauri suku — ne vairāk, ne mazāk kā tieši simt reizes — un regulāri ierīvēja matu saknes ar «Redferna

uzticamo Matu spēcinātāju»; blāvajā rita gaismā tie izskatījās vel nedzīvāki nekā citkārt. Viņa redzēja degunu, kurš vienmēr bija licies pārāk mazs pat viņas sīkajai, bālajai li trijstūrveidasejai; redzēja mazu, neizteiksmīgu muti, kas pavērdamās atsedza sīkus, smailus, baltus zobus; redzēja kalsnu stāvu ar plakanām krūtīm; arī garumā viņa bija jūtami mazāka parviclējo augumu. Viņai nez kā bija izdeva ies izvairīties no ģimenes tipiskajiem augstajiem vaigu kauliem, un viņas tumšbrūnajām acīm, kuras bija pārāk maigas un neizteiksmīgas, lai tās nosauktu par melnām, I »iemita gandrīz austrumniecisks slīpums. Ja neņem vērā .iris, viņa nebija nedz skaista, nedz neglīta — gluži vienkārši neizskatīga un nenozīmīga, Valensija ar rūgtumu secināja. Cik asi šajā nežēlīgajā gaismā iezīmējas līnijas ap acīm un muti! Un šaurā, bālā seja izskatās šaurāka un bālāka nekā jebkad!

Valensija sakāitoja matus pompadūra frizūrā. Šī frizūra jau sen vairs nebija modē, bet tā bija modē tad, kad Valensija pirmoreiz sasukāja matus uz augšu, un Velingtona tante bija nolēmusi, ka tā viņai mati jāsukā vienmēr.

— Tas ir vienīgais veids, kas tev piestāv. Tev ir tik sīka seja, ka to jācenšas kaut kā palielināt, un pompadūra efekts ir tieši tas, kas vajadzīgs, — bija teikusi Velingtona tante, kura vienmēr ikdienišķas lietas pavēstīja tā, it kā paustu dziļu un ļoti svarīgu patiesību.

Valensija klusībā bija vēlējusies sukāt matus uz pieres un virs ausīm savīt kuplās cirtās, kā darīja Olīva. Taču Velingtona tantes paziņojums bija atstājis tādu iespaidu, ka viņa vairs neuzdrīkstējās mainīt matu sakārtojumu. Bija ļoti daudz kā tāda, ko Valensija neuzdrīkstējās darīt.

Visu mūžu es no kaut kā esmu baidījusies, viņa rūgti nodomāja. Jau kopš senajām pašu pirmo atmiņu dienām viņu bija mocījušas briesmīgas bailes no lielā melnā lāča — māsīca Stiklza bija teikusi, ka tas dzīvojot sienasskapī zem kāpnēm.

«Un tā būs vienmēr… es zinu… es tur neko nevaru darīt. Es nezinu, kā ir tad, ja nav jābaidās.»

Viņa baidījās no mātes īgnuma uzplūdiem, baidījās aizvainot tēvoci Bendžaminu, baidījās izpelnīties Velingtona tantes nicinājumu, baidījās no Izabellas tantes dzēlīgajām piezīmēm, baidījās no tēvoča Džeimsa nepatikas, baidījās aizskart visas dzimtas uzskatus un aizspriedumus, baidījās nepieņemami izskatīties vai izturēties, baidījās sacīt to, ko īstenībā domāja, baidījās no nabadzības vecumdienās. Bailes, mūžīgas bailes — un viņa no tām neprata tikt vaļā. Tās viņu sasaistīja un sapina kā nesaraujams zirnekļa tīkls. Tikai savā Zilajā pilī viņa spēja no tām uz laiku atsvabināties. Un šorīt Valensija neticēja, ka viņai ir Zilā pils. Viņa nekad to vairs nespēs atrast. Divdesmit deviņi gadi, neprecēta, nemīlēta — kas viņai kopīgs ar fejai līdzīgo Zilās pils iemītnieci? Jāizmet tādas bērnišķas muļķības no prāta uz visiem laikiem un jāiemācās skatīties acīs īstenībai.

Valensija novērsās no cietsirdīgā spoguļa un paskatījās ārā. Neglītais skats allaž bija kā pliķis sejā: noplukuši sēta, vecā, pussabrukusī ratnīca kaimiņu daļā, aplīmēta ar primitīvām, kliedzoši spilgtām reklāmu afišām; aiz tās apkvēpusi dzelzceļa stacija ar derdzīgajiem klaidoņiem, kuri allaž klimta tās tuvumā pat tik agrā rīta stundā. Nomācošajā lietū viss izskatījās vēl sliktāk nekā parasti, it īpaši pretīgā reklāma «Saglabājiet savu skolas gadu sejaskrāsu!». Valensija bija saglabājusi savu skolas gadu

sejas krāsu. Tā bija viņas nelaime. Nekur nevienas vienības skaistuma dzirksts. «Tieši kā manā dzīvē,» Valensija Kurdi nodomāja. īsais rūgtuma uzliesmojums bija noplacis. Viņa atkal pieņēma realitāti ar tādu pašu bezcerīgu samierināšanos kā agrāk. Viņa ir no tiem, kuriem dzīve allaž paiet garām. Šo realitāti nav iespējams mainīt.

Šādā noskaņā Valensija devās lejā brokastot.

3

Brokastis vienmēr bija vienādas. Auzu biezputra, ko Valensija necieta, grauzdēta maize, tēja un viena tējkarote ievārījuma. Misis Stērlinga uzskatīja, ka divas tējkarotes ievārījuma nozīmētu izšķērdību, — taču Valensijai tas bija vienalga, jo viņa necieta arī ievārījumu. Aukstā, drūmā ēdamistaba bija vēl aukstāka un drūmāka nekā parasti; aiz loga straumēm strāvoja lietus; no sienām lejup drūmi lūkojās senaizgājušie Stērlingi atbaidošos, zeltītos ietvaros, kuri bija platāki par pašiem attēliem. Un tomēr māsīca Stiklza novēlēja Valensijai daudz laimes dzimšanas dienā!

— Sēdi taisnāk, Cabule! — tas bija viss, ko sacīja viņas māte.

Valensija izslējās taisnāk. Viņa sarunājās ar māti un māsīcu Stiklzu par to pašu, par ko tika runāts vienmēr. Viņa neprātoja, kas notiktu, ja viņa pēkšņi sadomātu runāt par kaut ko citu. Viņa to zināja. Un tāpēc nekad to nedarīja.

Misis Stērlinga bija apvainojusies uz likteni par to, ka tas atsūtījis lietu tādā clienā, kad viņa gribējusi pikniku, tāpēc ēda brokastis, īdzīgi klusēdama, un Valensija par

to jutās pateicīga. Toties Kristīne Stiklza, kā parasti, vaimaiīaja bez mitas, žēlodamās par visu pēc kārtas — par slikto laiku, par griestu sūci pieliekamajā telpā, par auzu pārslu un sviesta cenām (Valensija tūlīt saprata, kauzziedusi grauzdiņam pārāk dāsnu kārtu) un par «cūciņu» epidēmiju Dīrvudā.

| — Gan jau Čabule arī tās saķers, — viņa pareģoja, ļ — Čabul ei nav jāiet tur, kur var aplipinaties, — īsi atmeta misis Stērlinga.

V;ilensija nekad nebija slimojusi ne ar «cūciņām», ne garo klepu, ne vējbakām, ne masalām, ne citām slimībām, ai kurām būtu varējusi aplipināties, taču katru ziemu viņa l ieta no pamatīgas saaukstēšanās. Cabules gadskārtējā saaukstēšanās bija kļuvusi par sava veida dzimtas tradīciju. Šķita, to nekas nespēj novērst. Misis Stērlinga un māsīcā Stiklza varonīgi darīja visu, kas iespējams. Kādu ziemu viņas nelaida Valensiju ārā no mājas no novembra līdz maijam, un visu šo laiku viņa pavadīja siltajā viesislabā. Viņai neļāva braukt pat uz baznīcu. Bet Valensija lik un tā nemitīgi cieta no saaukstēšanās, līdz jūnijā nolikās gultā ar bronhītu.

—   Manā ģimenē nekā tamlīdzīga nebija, — teica misis Stērlinga, likdama saprast, ka šajā nosliecē vainojama Stērlingu puse.

—   Stērlingi saaukstējas ļoti reti, — māsīca Stiklza aizskarta iebilda. Jo viņa bija Stērlinga.

—    Pēc manām domām, — misis Stērlinga piebilda, — ja cilvēks patiešām negrib saaukstēties, tad viņš nesaaukstējas.

Tātad iemesls bija skaidrs. Vainīga tikai Valensija pati.

Taču šajā rītā Valensiju visvairāk apgrūtināja tas, ka viņa tika saukta par Čabuli. Viņa to bija cietusi divdesmit deviņus gadus un pēkšņi juta, ka ilgāk paciest vairs nevar. Viņas pilnais vārds bija ValensijaDžeina. Valensija Džeina izklausījās briesmīgi, taču vārds «Valensija» viņai patika — tam bija savdabīga, tāda kā svešatnīga pieskaņa. Valensija vienmēr brīnījās, ka Stērlingi bijuši ar mieru kristīt viņu šādā vārdā. Viņa bija dzirdējusi, ka vārdu izvēlējies viņas vectēvs no mātes puses, vecais Eimoss Vensbarra. Tēvs tam bija pievienojis Džeinu, lai šo izvēli kaut cik civilizētu, un visa radu saime no sarežģītā stāvokļa izkļuva, dodot viņai iesauku Cabule. Par Valensiju viņu sauca tikai cilvēki ārpus ģimenes un radu loka.

—    Māt, — viņa nedroši teica, — vai tu mani turpmāk nevarētu saukt par Valensiju? Cabule izklausās tik… tik… man nepatīk.

Misis Stērlinga pārsteigta paskatījās uz meitu. Viņa valkāja brilles ar ļoti stiprām lēcām, un tās piešķīra viņas sejai bargu un neapmierinātu izteiksmi.

—   Kas tad Cabulei par vainu?

—    Tas izklausās… tik bērnišķīgi, — Valensija sastomījās.

—    Ha! — Misis Stērlinga bija no Vensbarru dzimtas, un Vensbarru smaids nebija pievilcīgs papildinājums. — Skaidrs. Tādā gadījumā tev tas der ļoti labi. Tu esi pietiekami bērnišķīga, mīļais bērns.

—   Man ir divdesmit deviņi gadi, — mīļais bērns izmisis iebilda.

—   Es tavā vietā par to īpaši neklaigātu, — misis Stērlinga atbildēja. — Divdesmit deviņi gadi! Es divdesmit deviņu gadu vecumā bi ju nodzīvojusi laulībā jau deviņus gadus.

—   Bet es apprecējos septiņpadsmit gadu vecumā, — lepni pavēstīja māsīca Stiklza.

Valensija zagšus pameta uz viņām skatienu. Misis Stērlinga nebija neglīta sieviete, ja vien neņem vērā atbaidošās hi itles un izliekto degunu, kura dēļ viņa vairāk izskatījās pēc papagaiļa nekā pats papagailis izskatās pēc sevis. Iespējams, ka divdesmit gadu vecumā viņa bijusi itin glīta. I iet māsīca Stiklza! Un tomēr Kristīne Stiklza kāda vīrieša acīs reiz izskatījusies pievilcīga. Valensija nodomāja, ka māsīcai Stiklzai ar apaļo, plato, grumbaino seju, ar kārpu t ieši plakanā deguna galā, ar spurainajiem sariem uz zoda, ar krunkaino, dzelteno kaklu, ar bālajām, izvelbtajām acīm un plānajām, sakniebtajām lūpām ir tikai viena priekšrocība salīdzinājumā ar viņu — šīs precētās sievas liesības noskatīties uz viņu no augšas.

Un tomēr pat māsīca Stiklza bija vajadzīga misis Stērlingai. Valensija skumīgi nodomāja: nez, kāda ir sajūta, ja tevi kāds grib, ja tu kādam esi vajadzīga? Viņa nebija vajadzīga nevienam pasaulē, un neviens īpaši neizjustu viņas trūkumu, ja kādu dienu viņa no šīs pasaules šķirtos. Savai mātei viņa bija vilšanās iemiesojums. Neviens viņu nemīlēja. Viņai nekad nebija bijis pat savas draudzenes.

«Es neprotu pat draudzēties,» Valensija reiz nelaimīga bija sev atzinusies.

—   Cabule, tu neesi apēdusi drupatas, — misis Stērlinga pārmetoši atgādināja.

Lietus nemitēdamies lija visu priekšpusdienu. Valensija šuva no gabaliņiem gultas pārklāju. Viņai ļoti nepatika šis darbs. Un pēc tā nebija nekādas vajadzības. Māja bija pilna ar šādiem pārklājiem un segām. Bēniņos stāvēja (rīs lielas lādes, piekrautas ar šiem darinājumiem. Misis

Stērlinga bija sākusi tos krāt, kad Valensijai bija septiņpadsmit gadu, un turpināja tos krāt, kaut gan nelikās, ka Valensijai tie jebkad varētu būt vajadzīgi. Taču Valensijai noteikti vajadzēja kaut ko šūt, un izšūšanas piederumi bija pārāk dārgi. Bezdarbība Stērlingu saimniecībā tika uzskatīta par nepieļaujamu grēku. Kad Valensija bija maza, viņai katru vakaru vajadzēja ierakstīt mazā, nīstamā, melnā blociņā, cik minūtes viņa šai dienā pavadījusi dīkā. Svētdienās māte lika viņai tās saskaitīt un lūgt par tām Dievam piedošanu.

Šajā savas liktenīgās dienas priekšpusdienā Valensija pavadīja bezdarbībā tikai desmit minūtes. Vismaz misis Stērlinga un māsīca Stiklza būtu saukušas to par bezdarbību. Viņa uzkāpa savā istabā sameklēt labāku uzpirksteni un, juzdamās vainīga, uz labu laimi atšķīra «Dadžu ziedus».

«Meži ir tik līdzīgi cilvēkiem,» rakstīja Džons Fosters, «kajādzīvo artiem kopā, lai tos patiesi iepazītu. Nejauša pastaiga pa iemītām mežu takām neļauj piekļūt to dziļākajai būtībai. Ja gribam, lai mežs būtu mūsu draugs, mums jāmeklē un jāiekaro tā uzticēšanās ar biežiem, bijīgiem apciemojumiem visās diennakts stundās — ito rīta, dienvidū un vakarā; visos gadalaikos — pavasarī, vasarā, rudenī un ziemā. Citādi mēs nekad to īsti neiepazīsim un, lai kā censtos pierādīt pretējo, nepārliecināsim. Mežiem ir pašiem savi iedarbīgi paņēmieni, kā turēt svešiniekus pa gabalu un noslēgt sirdi nejaušiem garāmgājējiem. Nav jēgas meklēt meža tuvumu, ja mūs vada cits motīvs, nevis patiesa mīlestība pret to; mežs tūlīt mūs atmaskos un paslēps no mums savus brīnišķos, senos noslēpumus. Bet, ja tas zina, ka mēs nākam pie tā mīlestības dēļ, tas būs mums draudzīgs un atklās mums

tādas skaistuma un prieka vērtības, ko nevar nopirkt nevienā veikalā. Jo tad, kad mežs dod, tas docl dāsni un nesavtīgi un neko neslēpj no saviem patiesajiem apbrīnotajiem. Mums jāiet tajā ar mīlestību, pazemību, pacietību un modru skatienu, un mēs uzzināsim, kāds elpu aizraujošs skaistums slēpjas savvaļas dzīlēs un klusajos nostūros zemzvaigžņu un saulrieta stariem, kādas pārpasaulīgas melodijas trinkšķ mūžveco priežu zaros un san ļauno eglīšu audzēs, kādas izsmalcinātas smaržas dvašo un sūnām un papardēm saulainos ielokos vai miklās strautmalās, kādi sapņi, mīti un leģendas iemājojuši tajos lio senām dienām. Tad meža nemirstīgā sirds pukstēs vienā ritmā ar mūsējo, un tā neredzamā dzīve ieplūdīs nu īsu dzīslās un padarīs mūs par savējiem uz visiem laikiem; un, lai kurp mēs dotos, lai cik tālu ietu, mežs sauks mūs atpakaļ un saistīs pie sevis ar visciešākās un stiprākās radniecības saitēm.»

— Cabule! — no lejas priekštelpas atskanēja mātes sauciens. — Ko tu tur viena pati istabā dari?

Valensija nometa «Dadžu ziedus» kā karstu ogli un steidzās lejā pie iesāktā pārklāja, taču viņu bija pārņēmusi neparasta dvēseles pacilātība — kā ikreiz īsu brīdi pēc tam, kad viņa bija pārlasījusi kādu lappusi Džona Fostera grāmatā. Valensija par mežiem neko daudz nezināja; viņa pazina tikai pasakainās ozolu birzis un priežu audzes ap Zilo pili. Tomēr klusībā viņa vienmēr bija ilgojusies pēc niežu tuvuma, un Džona Fostera grāmata par mežiem ļāva tiem piekļūt tik tuvu, cik viņai tas bija iespējams.

Ap dienas vidu lietus pierima, taču saule slēpās mākoņos līdz pulksten trijiem. Tad Valensija bikli sacīja, ka gribētu aiziet līdz centram.

—   Kas tev centrā vajadzīgs? — māte noprasīja.

—   Es gribu paņemt bibliotēkā grāmatu.

—   Tu taču pirms nedēļas vienu grāmatu jau paņēmi!

—    Nē, tas bija pirms četrām nedēļām.

—   Pirms četrām? Blēņas!

—   Patiešām, māt.

—          Tu maldies. Senāk par divām nedēļām tas noteikti nevarēja būt. Un man nepatīk, ka runā pretī. Es vispār nesaprotu, kāpēc tev atkal vajadzīga grāmata. Tu jau tāpat pārāk daudz laika iztērē lasīšanai.

—   Ko vērts ir mans laiks? — Valensija rūgti atjautāja.

—   Čabule! Tu nerunā ar mani tādā tonī!

—           Mums jāpadzer tēja, — teica māsīca Stiklza. — Pēc tam lai jau iet, ja grib izstaigāties… tiesa, šādā slapjumā viegli var saaukstēties.

Viņas vēl desmit minūtes strīdējās, un tad misis Stērlinga negribīgi piekrita Valensijas gājienam.

4

vai galošas uzvilki? — māsīca Stiklza noprasīja, kad Valensija dzīrās iziet no mājas.

Kristīne Stiklza nekad vēl nebija aizmirsusi u zdot šo jautājumu, kad Valensija slapjā laikā gāja ārā no mājas. -Jā.

—         Vai flaneļa apakšsvārkus uzvilki? — gribēja zināt misis Stērlinga.

—   Nē.

—          Cabule, es nudien tevi nesaprotu! Vai tu atkal gribi H.iaukstēties līdz nāvei? — Viņas tonis lika saprast, ka Valensija jau vairākas reizes ir nomirusi no saaukstēšanās. — Tūlīt pat ej augšā un uzvelc!

—          Māt, man nevajag flaneļa apakšsvārkus. Mani satina apakšsvārki ir pietiekami silti.

—          Cabule, neaizmirsti, ka tev pirms diviem gadiem bija bronhīts. Ej un dari, ko tev saka!

Valensija clevās atpakaļ augšā, taču neviens nekad neuzzināja, cik maz trūcis, lai viņa pirms tam izlidinātu uz ielas poclu ar gumijkoku. Pelēkos flaneļa apakšsvārkus viņa ienīda vairāk par visiem saviem necilajiem apģērba

gabaliem. Olīvai nekad nevajadzēja valkāt flaneļa apakšsvārkus. Olīva valkāja kruzuļotu zīdu, plānu batistu un gaisīgus mežģīņu volānus. Bet Olīvas tēvs bija «ieprecējies naudā», un Olīva nekad neslimoja ar bronhītu. Un tas izšķīra visu.

— Vai tu skaidri atceries, ka neatstāji ūdens bļodā ziepes? — noprasīja misis Stērlinga. Bet Valensija bija jau paguvusi iziet no mājas. Nogriezušies aiz stūra, viņa atskatījās uz neglīto, skarbo, respektablo ielu, kurā dzīvoja. Stērlingu māja tajā bija visneglītākā — gluži kā sarkanu ķieģeļu kaste. Savam platumam tā bija pārāk augsta, un vēl augstāku to darīja ieapaļais stikla kupols uz jumta. Ap to valdīja vecas, savu mūžu nodzīvojušas mājas vientulīgais, tukšais miers.

Tepat aiz stūra bija neliels, ļoti glīts namiņš ar metālā apdarinātiem logiem un izsmalcināti veidotām jumtgalēm — jauna māja, viena no tādām, ko iemīl no pirmā acu uzmetiena. Kleitons Mārklijs to bija uzcēlis savai jaunajai sievai. Jūni jā viņš gatavojās svinēt kāzas ar Dženiju Loidu. Ļaudis zināja sacīt, ka namiņš esot iekārtots no pagraba līdz bēniņiem pilnīgā gatavībā uzņemt savu jauno saimnieci.

«Es neapskaužu Dženiju viņas vīrieša dēļ,» Valensija nodomāja, un tas nāca no sirds, jo Kleitons Mārklijs nebija neviens no viņas daudzajiem ideāliem, «bet es viņu apskaužu mājas dēļ. Cik tā ir jauka, jauna māja! Ja vien man varētu būt pašai sava māja — kaut mazītiņa, kaut pavisam trūcīga, bet sava! Bet kāda gan jēga raudāt pēc mēness,» viņa ar rūgtumu sev atgādināja, «ja nevari dabūt pat sveces galu?»

Sapņu pasaulē Valensijai derēja tikai bāla safīra pils. Reālajā dzīvē viņu pilnībā apmierinātu pavisam neliela mājiņa, ja vien tā būtu sava. Šodien viņa apskauda Dženiju Loidu vairāk nekā jebkad. Dženija nebija daudz izskatīgāka par viņu, arī daudz jaunāka ne. Un tomēr viņai piederēs šī brīnišķīgā mājiņa. Un brīnumjaukas Vedžvuda tējas tasītes — Valensija bija tās redzējusi — un plats kamīns, un gultasveļa ar monogrammām, galdauti ar cauro vīli un porcelāna trauku skapji. Kāpēc dažas meitenes dabū visu, bet citas nedabū neko? Tas nav taisnīgi!

Valensija, atkal kūsādama dumpīgu jūtu uzplūdā, gāja tālāk pa ielu — sīks, noplucis stāvs vecā lietusmētelī un trīs gadus valkātā cepurē; palaikam viņu ar dubļainu ūdeni apšļācagarāmskrienošās, aizskaroši kaucošās mašīnas. Dīrvudā mašīnas vēl bija jaunums, kaut gan Portlorensā pie tām jau bija pavisam pierasts, un arī puse Maskokas vasarnieku bija mašīnu īpašnieki. Dīrvudā tās piederēja tikai dažiem smalkāko aprindu ļaudīm — jo pat Dīrvudā bija dažādas aprindas. Bija smalkākās aprindas, intelektuālās aprindas, veco dzimtu aprindas — pie tām piederēja Stērlingi —, vienkāršās aprindas un daži izstumtie. Neviens Stērlingu dzimtas pārstāvis līdz šim nebija nolaidies līdz mašīnu līmenim, kaut gan Olīva ķircinoši skubināja savu tēvu uz šādu pirkumu. Valensija nekad nebija pat sēdējusi mašīnā. Bet pēc tā viņa īpaši netīkoja. Patiesībā viņa pat baidījās no automašīnām, it sevišķi vakaros. Tās pārlieku atgādināja lielus, rūcošus nezvērus, kas var uzklupt un samalt druskās vai aibaismīgu lēcienu mesties neaprēķināmā virzienā. Pa stāvajām kalnu nogāzēm ap Zilo pili varēja lepni rikšot tikai grezni saposti rumaki, bet reālajā dzīvē Valensija gluži labprāt būtu braukusi ratos aiz jauka, rāma zirdziņa. Taču ratos viņa varēja braukt tikai tad, kad kāds tēvocis vai cits radinieks iedomājās «pamest viņai iespēju» — gluži kā sunim kaulu.

5

Tēja, protams, bija jāpērk tēvoča Bendžamina pārtikas veikalā. Pirkt to citā vietā būtu pilnīgi neiedomājami. Taču Valensijai nepavisam negribējās iet tēvoča Bendžamina veikalā savā divdesmit devītajā dzimšanas dienā. Nebija nekādu cerību, ka viņš šo dienu varētu būt piemirsis.

—   Kas zvejniekiem kopīgs ar jaunām dāmām? — ar smīnu jautāja tēvocis Bendžamins, siedams ciet tējas paciņu.

Valensija, zemapziņā jauzdama tēvoča Bendžamina testamentu, padevīgi atteica:

—   Nezinu. Kas?

—  Met tīklus un gaida lomu, — tēvocis Bendžamins ar guldzošu smiekliņu atbildēja.

Abi pārdevēji Džo Hamonds un Klods Bertrams arī iesmējās, un Valensija juta pret viņiem vēl lielāku nepatiku nekā agrāk. Pirmajā reizē, kad Klods Bertrams bija ieraudzījis Valensiju veikalā, viņa bija dzirdējusi, kā viņš čukstus pavaicā Džo: — Kas tā tāda? — Un Džo bija atbildējis: — Valensija Stērlinga, viena no Dīrvudas vecmeitām. — Vai nedziedināma? — Klods bija smīkņādams noprasījis, acīmredzot iedomādamies sevi par ļoti asprātīgu. Valensija atkal sajuta veco atmiņu sūrstošo dzēlienu.

—   Divdesmit deviņi, — sacīja tēvocis Bendžamins. — Ak vai, Cabule, tu esi bīstami tuvu otrajam pagriezienam un, re, vēl pat nedomā par precēšanos. Divdesmit deviņi! Liekas gluži neiespējami.

Pēc tam tēvocis Bendžamins pateica kaut ko ļoti oriģinālu. Tēvocis Bendžamins sacīja:

—   Kā laiks skrien!

—    Man šķiet, ka tas rāpo! — Valensija kaismīgi atmeta. Tēvoča Bendžamina priekšstats parValensiju nepavisam nebija savienojams ar kaismīgu runasveidu, tāpēc viņš īsti nesaprata, ko domāt. Lai slēptu apmulsumu, viņš uzdeva vēl vienu no savām joku mīklām, siedams ciet maisiņu ar pupām, jo māsīca Stiklza pēdējā brīdī bija atcerējusies, ka jānopērk pupas. Tāds lēts un barojošs ēdamais.

—    Kāda stiba per vissaldāk? — tēvocis Bendžamins jautāja un, negaidīdams, kad Valensija sacīs «nezinu», piebilda: — Mīle-stiba.

—      «Mīlestība» ir ar garo ī, — Valensija īsi atteica un paņēma tēju un pupas. īsu brīdi viņai bija vienalga, vai tēvocis Bendžamins viņu izslēgs no testamenta vai ne. Viņa izgāja no veikala, un tēvocis Bendžamins noskatījās viņai pakaļ ar pavērtu muti. Pēc tam viņš pakratīja galvu.

—   Nabaga Cabulei tas stipri ķeras pie sircls, — viņš noteica.

Kad Valensija bija tikusi līdz nākamajam krustojumam, viņa jau nožēloja savu izturēšanos. Kāpēc vajadzēja tā zaudēt pacietību? Tēvocis Bendžamins noteikti dusmojas un droši vien pateiks mātei, ka Cabule bijusi nekaunīga — «Pret mani!» — un māte vismaz nedēļu lasīs viņai pamācības.

«Es esmu cietusi klusu divdesmit gadus,» Valensija nodomāja. «Kāpēc nevarēju paciesties ari šoreiz?»

Jā, Valensija atcerējās, pagājuši liesi divdesmit gadi, kopš viņa pirmoreiz bija ķircināta par savu piekrišanas trūkumu. Viņa skaidri atcerējās tābrīža sarūgtinājumu. Viņai bija deviņi gadi, un viņa stāvēja viena skolas rotaļlaukumā, kamēr citas viņas klases meitenes spēlēja spēli, kurā varēja piedalīties tikai tad, kad tevi izraudzījās kāds zēns. Neviens nebija izraudzījies Valensiju — sīko, bālo, melnmataino Valensiju ar vecmodīgo «piedurkņu priekšautu» un savādajām, ieslīpajām acīm.

— Vai, kā man tevis žēl! — teica kāda glīta meitene. — Tev nav neviena pielūdzēja.

Valensija bija izaicinoši atmetusi: — Es negribu nevienu pielūdzēju! — un turpinājusi tā sacīt divdesmit gadus. Taču šajā pēcpusdienā viņa uz visiem laikiem izlēma, ka tā vairs nedarīs.

«Es būšu godīga vismaz pret sevi,» Valensija nikni nodomāja. «Tēvoča Bendžamina mīklas mani aizskar tāpēc, ka tās trāpa īstajā vietā. Es gribu apprecēties. Es gribu pati savu māju, gribu vīru, gribu jaukus, mazus, apaļus bērneļus…» Tad Valensija pēkšņi aprāva domu gaitu, izbijusies pati par savu pārdrošību. Viņa jutās pārliecināta, ka mācītājs doktors Stellings, kurš šajā brīdī gāja garām, lasa viņas domas un tās ļoti nosoda. Valensija baidījās no doktora Stellinga — baidījās kopš tās nelaimīgās svētdienas pirms divdesmit trim gadiem, kad viņš pirmoreiz bija ieradies Sentolbensā. Valensija todien bija nokavējusi svētdienas skolu, tāpēc bikli iegājusi baznīcā un apsēdusies savā solā. Neviena cita baznīcā vēl nebija — tikai jaunais rektors doktors Stellings. Doktors Stellings bija piecēlies kājās kora durvju priekšā, pamājis viņai un bargi teicis:

—   Puisēn, panāc šurp!

Valensija bija neziņā paskatījusies apkārt. Neviena puisēna tuvumā nebija — visā milzīgajā baznīcā nebija neviena cita cilvēka, tikai viņa. Sis savādais vīrs ar zilajām brillēm taču nedomā vinu? Vina nav zēns.

—           Puisēn, — doktors Stellings atkārtoja vēl bargāk nekā iepriekš, enerģiski kratīdams pirkstu uz viņas pusi, — tūlīt nāc šurp!

Valensija kā hipnotizēta piecēlās un devās pa eju uz priekšu. Viņa bija pārāk izbijusies, lai saprastu, ko darīt. Kas tagad notiks ar viņu — vai kaut kas šausmīgs? Kas jau zVnoticis? Vai viņa tiešām pārvērtusies par zēnu? Viņa apstājās doktoram Stellingam iepretī. Doktors Stellings pakratīja pret viņu rādītājpirkstu — garu, kaulainu rādītājpirkstu — un teica:

—   Puisēn, noņem cepuri!

Valensija noņēma cepuri. Pār muguru viņai karājās tieva, plāna bizīte, bet doktors Stellings bija tuvredzīgs un to nepamanīja.

—           Ej atpakaļ savā vietā, puisēn, un turpmāk baznīcā vienmēr noņem cepuri! Atceries!

Valensija mehāniski devās atpakaļ vietā, turēdama sastingušajās rokās cepuri. Drīz baznīcā ienāca viņas māte.

—          Cabule, — misis Stērlinga iesaucās, — kāpēc tu esi noņēmusi cepuri? Tūlīt liec atpakaļ!

Valensija to paklausīgi uzlika atpakaļ. Viņu stindzināja bailes, ka doktors Stellings tūdaļ atkal sauks viņu pie sevis. Viņai, protams, būs jāiet— ne mirkli viņai neienāca prātā, ka l ektoram varētu nepaklausīt, — un tagad baznīca jau bija ļaužu pilna. Ai, ko viņa iesāks, ja šis briesmīgais, durstošais rādītājpirksts atkal pasliesies uz viņas pusi visu šo daudzo cilvēku priekšā? Visu dievkalpojuma laiku Valensija nosēdēja mokošās bailēs un pēc tam nedēļu gulēja slima. Neviens nezināja, kāpēc, un misis Stērlinga atkal žēlojās par savu vārgulīgo bērnu.

Doktors Stellings atklāja savu kļūdu un sirsnīgi pasmējās par to kādā vēlākā sarunā ar Valensiju, kurai nemaz nenāca smiekli. Viņai nekad vairs neizdevās pāivarēt bailes no doktora Stellinga. Un tagad doktors Stellings viņu ir pieķēris uz ielas stūra — domājam tik nepiedienīgas domas!

Valensija dabūja gribēto Džona Fostera grāmatu, un tā saucās «Spārnu maģija». — Tā viņam ir pati jaunākā, tikai par putniem, — paskaidroja mis Klarksone. Valensija bija gandrīz izlēmusi iet mājās, nevis pie ārstaTrenta. Viņas drosme bija saplakusi. Viņa baidījās apvainot tēvoci Džeimsu, baidījās sadusmot māti, baidījās tikties ar īdzīgo, vecoTrentu, kuram bija draudīgi pinkainas uzacis un kurš droši vien pateiks viņai to pašu, ko māsīcai Gledisai: šī kaite ir tīrās iedomas, un tā jums ir tikai tāpēc, ka jums tā patīk. Nē, viņa tuip neies — labāk nopirks Redferna Zilās tabletes. Redferna Zilās tabletes bija Stērlingu dzimtas tradicionālās zāles. Vai tad tās nebija izglābušas otrās pakāpes māsīcu Džeraldīni, kad pieci ārsti bi ja tikai sērīgi noplātījuši rokas? Valensija vienmēr bija skeptiski uzlūkojusi Zilās tabletes, taču varbūt kaut kāds labums no tām ir; turklāt tās nopirkt bija vieglāk nekā stāties ārstaTrenta priekšā. Viņa kādu bridi pašķirstīs lasītavā žurnālus un pēc tam ies mājās.

Valensija mēģināja lasīt kādu stāstu, bet tas viņu saniknoja. Katrā lappusē varone dižojās ar veselu aplidotāju svītu. Un viņai, Valensijai Stērlingai, nebija neviena paša! Valensija aizsita žurnālu ciet un atvēra «Spārnu maģiju». Viņas skatiens apstājās pie rindkopas, kura pārvērta viņas dzīvi.

«Bailes ir iedzimtais grēks,» rakstīja Džons Fosters. «Gandrīz visa pasaules ļaunuma pamatā ir tas, ka kaut kur kāds no kaut kā baidās. Tās ir kā salta, gluma odze, kas aptinas tev apkārt un nelaiž vaļā. Bailēs dzīvot ir briesmīgi, un tās degradē visu labo.»

Valensija aizvēra «Spārnu maģiju» un piecēlās. Viņa dosies pie ārsta Trenta.

6

Galu galā pārbaudījums nemaz nebija tik briesmīgs. Ārsts Trents bija tikpat strups un īdzīgs kā vienmēr, bet viņš neteica, ka Valensijas kaite esot izdomāta. Noklausījies viņas stāstu par simptomiem, uzdevis dažus jautājumus un izdarījis īsu pārbaudi, viņš kādu laiku sēdēja un cieši, nopietni lūkojās viņā. Valensijai likās, ka viņš skatās tā, it kā justu žēlumu pret viņu. Viņai uz brīdi aizrāvās elpa. Vai kaite būtu nopietna? Ai, tas taču nevar būt, nudien… tik traki jau nemaz nav bijis… tikai pēdējā laikā kļuvis drusku sliktāk.

Ārsts Trents atvēra muti — bet, pirms viņš paspēja kaut ko pateikt, blakus viņa elkonim spalgi iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli. Valensija, lūkodamās ārstā, redzēja, ka viņa seja klausoties pārvēršas. — Hallo? Jā… ko? Jā… jā… — Un pēc īsas pauzes: — Ak Dievs!

Ārsts Trents nosvieda klausuli, izmetās no istabas un uzskrēja augšā pa kāpnēm, uz Valensiju pat nepaskatījies. Valensija dzirdēja viņu augšā satraukti rosāmies, noskaldām kādam dažus rīkojumus — droši vien savai saimniecības vadītājai. Pēc tam viņš kā neprātīgs noskrēja lejā pa kāpnēm, rokā nesdams somu, paķēra no pakaramā platmali un mēteli, atrāva ārdurvis un metās projām pa ielu uz stacijas pusi.

Valensija palika viena sēžam mazajā pieņemšanas telpā, juzdamās tik muļķīgi kā vēl nekad. Muļķīgi — un pazemojoši. Lūk, kas iznācis no viņas varonīgās apņemšanās sekot Džona Fostera ideālam un pārvarēt bailes! Viņa ir ne vien neveiksmes iemiesojums radinieku acīs un pilnīga nulle mīlestībā un draudzībā, bet pat kā paciente gluži tukša vieta. Uztraukumā par saņemto telefona ziņu, lai kāda tā būtu bijusi, ārsts acumirklī aizmirsa pat viņas klātesamību. Viņa neko nav ieguvusi, ignorēdama tēvoci Džeimsu un saceldamās pret dzimtas tradīciju.

Brīdi Valensijai šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Tas viss bija tik… tik smieklīgi! Tad viņa izdzirda kāpnēs ārsta Trenta saimniecības vadītājas soļus. Valensija piecēlās un aizgāja līdz kabineta durvīm.

—   Ārsts mani aizmirsa, — viņa sacīja ar samocītu smaidu.

—   Tas nu gan ir nelāgi, — misis Patersone līdzjūtīgi teica. — Bet nav nekāds brīnums… nabaga cilvēks! Viņam no Portas pa telefonu nolasīja telegrammu. Viņa dēls smagi cietis autoavārijā Monreālā. Dakterim bija tikai desmit minūtes, lai noķertu vilcienu. Es nezinu, ko viņš iesāks, ja kaut kas notiks ar Nedu — tak briesmīgi pieķēries tam puikam. Jums vajadzēs atnākt citreiz, mis Stērlinga. Ceru, ka nebija nekas nopietns.

—      Nē, nekā nopietna nav, — Valensija apstiprināja. Pazemojums bija drusku pagaisis. Nav jābrīnās, ja nabaga ārsts viņu šādā brīdī aizmirsa. Tomēr, iedama mājup, Valensija jutās ļoti nomākta un nožēlojama.

Valensija devās mājās pa īso ceļu — pa Mīlētāju taku.

So ceļu viņa izvēlējās reti, bet tuvojās vakariņu laiks, un nokavēties nedrīkstēja. Mīlētāju taka vijās gar ciemata aizmuguri zem lielām gobām un kļavām, un savu nosaukumu tā bija ieguvusi gluži pamatoti. Reti izdevās noiet šo ceļa posmu, nesastopot kādu dūdojošu pārīti vai ari jaunas meitenes, kuras, rokās sadevušās, divatā pārrunāja savus noslēpumus. Valensija nezināja, kuri no šiem pretimnācējiem liek viņai justies neveiklāk un nožēlojamāk.

Šovakar viņa sat ika gan vienus, gan otrus. Viņa sastapa Koniju Heilu un Keitu Beiliju jaunās, sārtās muslīna kleitās, ar koķeti iespraustām puķēm mirdzošajos matos. Valensija nekad nebija valkājusi sārtu kleitu vai spraudusi matos puķes. Pēc tam viņa pagāja garām kādam nepazīstamam pārītim, kas lēni pastaigājās, neredzēdami nevienu citu kā tikai viens otru. Jaunā vīrieša roka pavisam nekautri skāva meitenes vidukli. Valensija nekad nebija pastaigājusies ar vīrieša roku sev ap vidukli. Viņa apzinājās, ka vajadzētu justies satriektai — tie abi vismaz varēja pietaupīt tāclu mīlināšanos krēslas laikam! — taču viņa nejutās satriekta. Spēja un izmisīga godīguma uzplūdā viņa sev atzinās, ka jūt vienīgi skaudību. Kad pārītis pagāja garām, Valensija jutās pilnīgi pārliecināta, ka tie smejas par viņu — uzlūko viņu ar nožēlu — «Redz, kur tā jocīgā, sīkā vecmeita, Valensija Stērlinga! Runā, ka viņai nekad neesot bijis neviena kavaliera…» — un Valensija gandrīz metās skriešus, lai drīzāk tiktu projām no Mīlētāju takas. Viņa jutās pelēcīgāka, kalsnāka un neizskatīgāka nekā jebkad.

Vietā, kur Mīlētāju taka savienojās ar ielu, stāvēja veca automašīna. Valensija šo automašīnu labi pazina — vismaz pēc skaņas —, un to pazina visa Dīrvuda. Iesauka «skārda Līze» tolaik vēl nebija kļuvusi populāra—vismaz Dīrvudā ne; bet, ja tā tiktu lietota, varētu teikt, ka šī mašīna ir visskandalozākais skārda gabals no visām Līzēm, kaut arī tas bija nevis fords, bet vecs, pelēks Grey Slosson markas automobilis. Grūti būtu atrast otru tik apbružātu un apdauzītu braucamrīku.

Tā bija Bārnija Sneita mašīna, un Bārnijs pats viscaur dubļiem notrieptā kombinezonā nupat rāpās ārā no mašīnas apakšas. Steigdamās garām, Valensija uzmeta viņam ašu, paslepenu skatienu. Šī bija tikai otrā reize, kad viņa tuvumā redzēja skandalozo Bārniju Sneitu, kaut gan pēdējos piecos gados, kopš viņš dzīvoja «tur, tai Maskokas nostūrī», viņa par šo vīrieti bija dzirdējusi ļoti daudz. Pirmoreiz Valensija viņu bija redzējusi gandrīz pirms gada uz Maskokas ceļa. Arī toreiz viņš līda ārā no mašīnas apakšas, un, kacl Valensija gāja garām, viņš veltīja tai šķelmīgu smaidu — nebēdīgu, mazliet kaprīzu smaidu, kas viņa sejai piešķīra uzjaurināta velnēna izteiksmi. Bārnijs neizskatījās pēc slikta cilvēka — Valensija neticēja, ka viņš ir tik slikts, kādu viņu attēlo neskaitāmie un nemitīgie stāsti par viņa negantībām. Tiesa, viņš mēdza drāzties cauri Dīrvudai savā atbaidošajā automobilī, kad visi pieklājīgie cilvēki atradās gultās; bieži viņš bija kopā ar veco «Rēcošo Eibelu», kurš baisi piedārdināja nakts tumsu ar savu aurošanu. «Un abi divi piedzērušies līdz nemaņai, mīļā!» Un visi zināja, ka viņš ir izbēdzis cietumnieks, apzadzies bankas ierēdnis, slepkava, kas slēpjas no soda, vecā Rēcošā Eibela Geja ārlaulības dēls un Rēcošā Eibela ārlaulības mazdēla tēvs, dokumentu viltotājs, neīstas naudas zīmētājs un vēl daudz kas tikpat briesmīgs. Un tomēr Valensija neticēja, ka viņš ir tik slikts.

Neviens, kurš prot tā smaidīt, nevar būt sirds dziļumos slikts, lai ko viņš būtu izdarījis.

Tajā vakarā Zilās pils princis no jaunekļa ar skarbu zoda līniju un priekšlaicīga sirmuma zīmēm matos pārtapa nebēdīgā puisī ar gariem, gaišbrūnganiem rudas nokrāsas matiem, tumšbrūnām acīm un tieši tik atstāvošām ausīm, lai tās piešķirtu viņam modru izskatu, bet nebūtu saucamas par «atkarenām». Tomēr ap zodu viņam joprojām jautās tāds kā drūms vaibsts. Pašlaik Bārnijs Sneits izskatījās vēl skandalozāks nekā parasti. Bija labi redzams, ka viņš vairākas dienas nav skuvies, un viņa plaukstas un līdz pleciem atsegtās rokas bija melnas un eļļainas. Taču viņš klusītēm līksmi svilpoja un izskatījās tik laimīgs, ka Valensija viņu apskauda. Viņa apskauda Bārniju par bezbēdību, bezatbildību, parviņa noslēpumaino mazo būdiņu uz salas Mistāvisa ezerā— pat par viņa sagrabējušo veco automobili. Neviņam, neviņa automobilim nebija jācenšas izskatīties respektablam un attaisnot tradīcijas. Kad pēc dažām minūtēm Bārnijs viņai padrāzās garām, ērti atgāzies savā «Līzē», kailu galvu, garajiem matiem plandoties vējā, ar izaicinošu, melnu pīpi mutē, Valensija viņu atkal apskauda. Vīriešiem klājas labāk, tas nav apstrīdams. Šis likumpārkāpējs, lai kas viņš būtu vai nebūtu, jūtas laimīgs. Viņa, Valensija Stērlinga, cienījama un visnotaļ labi audzinātā būtne, jūtas nelaimīga un vienmēr tāda ir jutusies. Tā nu tas ir.

Valensija tik tikko paguva laikā uz vakariņām. Saule bija paslēpusies mākoņos, un atkal rasināja drūvīgs, sīks lietus. Māsīcai Stiklzai bija neiralģija. Valensijai vajadzēja ķerties pie zeķu lāpīšanas, un «Spārnu maģijai» nebija laika.

—   Vai es nevarētu lāpīt rīt? — viņa lūdza.

—   Rit būs citi pienākumi, — misis Stērlinga nepielūdzamā tonī atbildēja.

Valensija visu vakaru lāpīja un klausījās, kā misis Stērlinga un māsīca Stiklza pārcilā mūžvecās, sīkumainās dzimtas tenkas, vienmuļi adīdamas nebeidzamas melnas zeķes. Viņas visos sīkumos pārsprieda otrās pakāpes māsīcas Lilianas drīzās kāzas. Visumā viņu vērtējums bija atzinīgs. Otrās pakāpes māsīca Liliana bija mācējusi pieņemami iekārtoties.

—    Steigusies gan viņa nav, — teica māsīca Stiklza. — Viņai jābūt jau ap divdesmit pieci.

—   Mūsu rados, par laimi, nav bijis daudz vecu meitu, — rūgti piemetināja misis Stērlinga.

Valensija sarāvās. Viņa bija sadūrusi pirkstu ar lāpāmo adatu.

Trešās pakāpes brālēnam Aronam Grejam pirkstā bija ieskrāpējis kaķis, un sākusies asins saindēšanās. — Kaķi ir bīstami dzīvnieki, — misis Stērlinga teica. — Es neparko neturētu savās mājās kaķi.

Caur atbaidošajām brillēm viņa veltīja zīmīgu skatienu Valensijai. Reiz, pirms pieciem gadiem, Valensija bija iejautājusies, vai viņa drīkstētu turēt kaķi. Kopš tā laika viņa nekad vairs nebija par to runājusi, bet misis Stērlingai joprojām bija aizdomas, ka meita sirds dziļumos lolo šo noziedzīgo domu.

Vienubrīd Valensija nošķaudījās. Saskaņā ar Stērlingu uzvedības kodeksu, citu klātbūtnē šķaudīt bija ļoti nepieklājīgi.

—    Šķavas vienmēr var apturēt, ja piespiež pie augšlūpas pirkstu, — pārmetoši sacīja misis Stērlinga.

Pulkstenis desmit — tātad visiem laiks doties pie miera. Bet vispirms vēl vajadzēja ierīvēt māsīcas Stiklzas neiralģisko muguru ar Redferna ziedi. To darīja Valensija. Tas vienmēr bija jādara Valensijai. Viņai bija pretīga Redferna ziedes smaka, un viņai bija pretīga pašapmierinātā, starojošā, apaļā, ūsainā doktora Redferna seja uz pudeles etiķetes. Kad Valensija ielīda gultā, viņas pirksti, par spīti cītīgajai mazgāšanai un bēršanai, joprojām oda pēc pretīgās ķēpas.

Valensijas liktenīgā diena bija pienākusi un pagājusi. Viņa to beidza tāpat kā sāka — ar asarām.

7

Mazā Stērlingu zāliena malā blakus vārtiņiem auga rožu krūms. To sauca par «Cabules rožu krūmu». Pirms pieciem gadiem to Valensijai bija uzdāvinājusi māsīca Džordžiāna, un Valensija ar prieku bija to iestādījusi. Viņai ļoti patika rozes. Bet — protams — krūms neziedēja. Atkal jau liktenis! Valensija darīja visu, ko varēja iedomāties, un uzklausīja visu radinieku padomus, bet rožu krūms neziedēja. Tas kupli un lekni zaļoja, un lielos, lapotos zarus neskāra ne rūsa, ne kukaiņi, taču tajos nebija parādījies pat neviens pumpurs. Kad divas dienas pēc savas dzimšanas dienas Valensija paskatījās uz krūmu, viņu piepeši pārņēma nevaldāms naids. Labi, ja tas negrib ziedēt, viņa to nogriezīs. Valensija apņēmīgi aizsoļoja uz darbarīku noliktavu šķūnī, paņēma savu dārza nazi un bez žēlastības sāka apstrādāt krūmu. Pēc dažām minūtēm misis Stērlinga iznāca verandā un satriekta ieraudzīja, ka viņas meita kā neprātīga kapā rožu krūmu ar nazi. Puse zaru jau gulēja uz takas. Krūms izskatījās bēdīgs un sakropļots.

— Cabule, ko tu dari? Vai esi zaudējusi saprašanu?

—    Nē, — Valensija atbildēja. Viņa gribēja atbildēt izaicinoši, taču ieradums bija pārāk stiprs. Atbilde izskanēja kā nožēla. — Es… es tikai nolēmu šo krūmu nogriezt. No tā nav nekāda labuma. Tas nekad nezied — un neziedēs ari.

—   Tas nav iemesls, lai to izpostītu, — misis Stērlinga bargi atbildēja. — Krūms bija skaists un gluži dekoratīvs. Tu to esi padarījusi nožēlojamu.

—   Rožu krūmiem ir jāzied, — Valensija mazliet stūrgalvīgi iebilda.

—   Nestrīdies ar mani, Cabule! Savāc tās drazas un liec krūmu mierā! Nevaru iedomāties, ko teiks Džordžiāna, kad ieraudzīs, kā tu to esi izķēmojusi. Es nudien esmu pārsteigta par tevi. Tādas izdarības bez manas piekrišanas!

—   Krūms ir mans, —Valensija nomurmināja.

—   Ko? Ko tu teici, Cabule?

—    Es tikai teicu, ka krūms ir mans, — Valensija pakļāvīgi atbildēja.

Misis Stērlinga pagriezās un, ne vārda neteikusi, iesoļoja atpakaļ mājā. Grēka darbs bija pastrādāts. Valensija zināja, ka ir smagi apvainojusi māti un divas vai trīs dienas

tā ar vinu nerunās un izliksies vinu neredzam. Māsīca > >

Stiklza gādās par Valensijas labo uzvedību, bet misis Stērlinga akmeņaini klusēs kā apvainota karaliene.

Valensija nopūtās, aiznesa dārza nazi atpakaļ un pakāra to pareizajā vietā uz pareizās naglas. Viņa savāca nocirstos zarus un saslaucīja lapas. Kad viņa paskatījās uz apgraizīto krūmu, viņas lūpas noraustījās. Tam bija dīvaina līdzība ar pašu drebelīgo, kaulaino, sīko dāvātāju — māsīcu Džordžiānu.

«Es patiešām esmu to izspokojusi,» Valensija nodomāja.

Tomēr nožēlu viņa nejuta, vienīgi raizējās par to, ka apvainojusi māti. Tagad, līdz viņa saņems piedošanu, būs jācieš daudz neērtību. Misis Stērlinga bija no tām sievietēm, kuras prot likt savām dusmām izstrāvot pa visu māju. Sienas un durvis tās nespēja aizturēt.

— Aizstaigā līdz centram pēc pasta! — teica māsīca Stiklza, kad Valensija iegāja istabā. — Es nevaru… man šinī pavasarī dur un sāp visās malās. Iegriezies aptiekā un nopērc vienu pudeli ar Redferna uzlējumu. Nekas tik labi neatdod spēkus kā Redferna uzlējums. Brālēns Džeimss stāsta, ka vislabākās esot Zilās tabletes, bet es jau nu zinu gan. Mans nabaga mīļais vīrs dzēra Redferna uzlējumu līdz pat savai mirstamai dienai. Un neļauj prasīt vairāk par deviņdesmit centiem. Par tādu naudu to var dabūt Portā. Un ko tu esi sarunājusi savai nabaga mātei? Vai tu kādreiz vispār padomā, Cabule, ka māte tev var būt tikai viena?

«Ar vienu man pilnīgi pietiek,» Valensija nepateicīgi nodomāja, dodamās uz centru.

Viņa nopirka māsīcai Stiklzai Redferna uzlējumu, tad iegāja pastā un pie pieprasījumu lodziņa palūdza savus pasta sūtījumus. Viņas mātei nebija pastkastītes. Viņiem pienāca tik maz sūtījumu, ka nebija vērts gādāt pastkastīti. Valensija gaidīja, ka saņems tikai Christian Times — vienīgo avīzi, kas viņiem bija pasūtīta. Vēstules viņi saņēma ļoti reti. Tomēr Valensijai patika stāvēt rindā un skatīties, kā misters Kērvijs, Ziemsvētku vecītim līdzīgais večuks ar iesirmu bārdu, aiz letes izsniedz vēstules tiem laimīgajiem, kuri tās saņēma. Viņš to darīja ar tādu lietišķu, bezpersonisku, vienaldzīgu izteiksmi, it kā viņam būtu pilnīgi vienalga, kādi nepārspējami prieki vai satriecošas šausmas varbūt slēpjas vēstulēs, kuras viņš izsniedz saņēmējiem. Valensijai vēstules šķita neparasti vilinošas — varbūt tāpēc, ka viņa tās reti bija saņēmusi. Zilajā pilī zeltainzilās livrejās tērpti pāži viņai allaž pienesa sat raucošus vēstījumus zīda aploksnēs ar košsarkaniem zīmogiem, bet reālajā dzīvē viņas vienīgās vēstules bija retas, virspusējas ziņas no radiniekiem vai kāds reklāmas apkārtraksts. Tāpēc Valensija jutās ļoti pārsteigta, kad misters Kērvijs, izskatīdamies vēl vienaldzīgāks nekā citreiz, pagrūda uz viņas pusi vēstuli. Jā, tā bija adresēta tieši viņai — melnā, enerģiskā rokrakstā uz tās bija rakstīts: «Mis Valensijai Stērlingai, Elmstrītā, Dīrvudā», un uz aploksnes bija Monreālas pastmarka. Valensijas elpa kļuva mazliet straujāka. Monreāla! Tas noteikti ir ārsts Trents. Viņš tomēr ir atcerējies savu pacienti.

Iziedama no pasta, Valensija sastapa tēvoci Bendžaminu un nopriecājās, ka paguvusi paslēpt vēstuli somā.

—    Kāda ir atšķirība starp lūpu krāsu un pastmarku? — tēvocis Bendžamins jautāja.

—   Es nezinu. Kāda? — Valensija paklausīgi jautāja.

—    Lūpu krāsu uzliek un nolaiza, bet pastmarku nolaiza un uzliek. Ha, ha!

Tēvocis Bendžamins iegāja pastā, juzdamies ļoti apmierināts ar sevi.

Kad Valensija atgriezās mājās, māsīca Stiklza aši savāca avīzi, bet viņai neienāca prātā pajautāt, vai ir bijusi kāda vēstule. Misis Stērlinga būtu pajautājusi, bet misis Stērlingas lūpas pašlaik bija slēgtas. Valensija par to priecājās. Ja māte būtu jautājusi, vai bijušas vēstules, Valensijai vajadzētu atbildēt apstiprinoši. Un tad viņai vajadzētu dot vēstuli izlasīt mātei un māsīcai Stiklzai, un viss nāktu gaismā.

Kāpjot pa kāpnēm, viņai dīvaini sitās sirds, un pirms vēstules atvēršanas viņa dažas minūtes pasēdēja pie loga. Valensija jutās vainīga un nogrēkojusies. Viņa nekad nebija slēpusi vēstuli no mātes. Misis Stērlinga vienmēr bija izlasījusi katru vēstuli, kurn Valensija saņēmusi vai uzrakstījusi. Tas nekad nebija licies svarīgi. Valensijai nekad nebija nekā slēpjama. Bet šoreiz tas bija svarīgi. Šo vēstuli nedrīkstēja rādīt nevienam. Valensijas pirksti trīcēja, atplēšot vēstuli, — gan tāpēc, ka viņa apzinājās, cik nekrietni un slepeni rīkojas, gan varbūt arī tāpēc, ka viņu māca bažas par vēstules saturu. Viņas sirdij noteikti nekas nopietns nekait, bet… nekad nevar zināt.

Ārsta Trenta vēstule bija tāda, kāds viņš pats — tieša, skarba, lakoniska, bez liekiem vārdiem. ĀrstsTrents nemēdza runāt aplinkus. «Mīļā mis Stērlinga» — un turpinājums melnā, enerģiskā rokrakstā. Valensija vēstuli, šķiet, izlasīja vienā acumirklī, tad nometa to klēpī; viņas seja bija kļuvusi bāla kā drēbe.

Ārsts Trents rakstīja, ka viņai esot bīstama un smaga sirds slimība — stenokardija, acīmredzot kopā ar aneirismu — nez, kas tas tāds? —, turklāt pēdējā stadijā. Viņš bez aplinkiem pavēstīja, ka neko vairs nevarot viņai palīdzēt. Ja Valensija būšot uzmanīga, tad varot nodzīvot vēl apmēram gadu, bet viņa varot nomirt jebkurā brīdī: ārsts Trents nepūlējās izteikties daiļrunīgi. Viņai jācenšoties vairīties no uztraukumiem un smagākas fiziskas piepūles. Lai ēdot un dzerot ar mēru, lai nekad neskrienot, pa kāpnēm un kalnā lai ejot ļoti uzmanīgi. Jebkurš piepešs rāviens vai trieciens varot kļūt liktenīgs. Lai viņa nopērkot zāles, kuru recepte pielikta klāt, nēsājot tās vienmēr sev līdzi un iedzerot, līdzko uznāk jauna lēkme. Visu to labāko viņai vēlot H.B.Trents.

Valensija ilgu laiku nekustēdamās sēdēja pie loga. Ārā pasauli piestrāvoja pavasara pēcpusdienas gaisma, debesis pletās dzidri zilas, gaisu trīsināja smaržīgs, brīvs vējš, un katras ieliņas gals tinās maigi zilā, tīkamā dūmakā. Tālāk, pie dzelzceļa stacijas, jaunu meiteņu pulciņš gaidīja vilcienu; Valensija dzirdēja viņu jautros smieklus un čalas. Vilciens rībēdams ieripoja stacijā un atkal aizrībēja tālāk. Bet tas viss šķita tāls un nereāls. Reāls bija vienīgi tas apstāklis, ka viņas dzīvei atlicis vairs tikai viens gads.

Kad Valensija bija nogurusi no sēdēšanas, viņa apgūlās gultā, pievērsdama neredzošu skatienu plankumainajiem, saplaisājušajiem griestiem. Viņu bija pārņēmis savāds sastingums, kāds mēdz sekot apdullinošam triecienam. Valensija juta vienīgi milzīgu pārsteigumu un neticību — bet aiz tā jautās pārliecība, ka ārsts Trents ir lietpratējs savā jomā un ka viņa, Valensija Stērlinga, kas nekad nav dzīvojusi, drīz mirs.

Kad atskanēja vakariņu gongs, Valensija piecēlās un mehāniski devās lejā pa kāpnēm tīrā ieraduma pēc. Viņa brīnījās, kāpēc viņai tik ilgi ļauts palikt istabā vienai. Bet māte jau pašlaik viņai uzmanību nepievērš. Par to Valensija jutās pateicīga. Viņa nodomāja, ka strīds par rožu krūmu tiešām ir bijis, kā teiktu pati misis Stērlinga, liktenīgs. Viņa neko nevarēja ieēst, bet gan misis Stērlinga, gan māsīca Stiklza domāja, ka viņa pelnīti jūtas nelaimīga par mātes izturēšanos, un neizteica piezīmes par viņas ēstgribas trūkumu. Valensija piespieda sevi izdzert tasi tējas un pēc tam sēdēja, noskatīdamās, kā ēd citi; viņai bija dīvaina sajūta, it kā pēdējā kopīgā maltīte būtu bijusi kaut kad pirms gadiem. Valensija attapās, ka iekšēji smaida, domādama, kādu kņadu varētu sacelt, ja vien to vēlētos. Vajadzētu tikai pateikt, kas rakstīts ārsta Trenta vēstulē, un sāktos tāda brēka, it kā — Valensija ar rūgtumu nodomāja— it kā tām abām tiešām būtu kāda bēda par viņu.

—   Daktera Trenta saimniece šodien esot dabūjusi ziņu no viņa, — teica māsīca Stiklza; tas bija tik negaidīti, ka Valensija vainīgi salēcās. Vai tiešām pastāv kaut kādi domu viļņi? — Misis Džada pilsētā satikusi viņu un aprunājusies. Daktera dēls laikam izķepurošoties, bet dakteris rakstot: ja viņš tikšot uz kājām, tad vedīšot viņu uz ārzemēm un abi nebūšot atpakaļ vismaz kādu gadu.

—   Mums tas nav svarīgi, — majestātiski noteica misis Stērlinga. — Viņš nav mūsu ārsts. Es viņam neuzticētu ārstēt pat slimu kaķi. — Un viņa pārmetoši paskatījās vai šķita paskatāmies tieši uz Valensiju.

—   Vai es varu iet augšā apgulties? — Valensija nevarīgi jautāja. — Man… man sāp galva.

—    No kā tev var sāpēt galva? — noprasīja māsīca Stiklza, tāpēc ka misis Stērlinga to nedarīja. Kādam šis jautājums bija jāuzdod. Valensija nedrīkst netraucēta nodarboties ar galvassāpēm.

—   Tev galva tāpat vien nemēdz sāpēt. Cerams, nebūsi saķērusi «cūciņas». Se, izdzer karoti etiķa!

—   Beidz muļķoties! — Valensija nelaipni atmeta, pieceldamās no galda. Tobrīd viņai pieklājība nerūpēja. Pieklājīga viņa centusies būt visu mūžu.

Ja māsīca Stiklza spētu nobālēt, tad tas noteikti būtu noticis. Taču viņa spēja kļūt vienīgi vēl dzeltenāka.

—   Vai tikai tev nav temperatūra, Čabule? Taisni tā izklausās. Ej un tūlīt liecies gultā! — māsīca Stiklza uztraukusies teica. — Es pēc brītiņa uzkāpšu ierīvēt tev kaklu un muguru ar Redferna ziedi.

Valensija bija aizgājusi līdz durvīm, bet tad pagriezās atpakaļ. — Es neļaušu rīvēt sevi ar Redferna ziedi! — viņa noskaldīja.

Māsīca Stiklza iepleta acis un krampjaini ievilka elpu. — Tas ir… tas ir — kā?

—   Es teicu, ka neļaušu rīvēt sevi ar Redferna ziedi! — Valensija atkārtoja. — Pretīga, lipīga ķēpa! Un smird pretīgāk par visām ziedēm kopā. No tās nav nekāda labuma. Es vienkārši gribu, lai mani liek mierā, un vairāk nekā.

Valensija izgāja no istabas, atstādama satriekto māsīcu Stiklzu stīvi skatāmies durvīs.

—   Viņai ir drudzis… tas noteikti ir drudzis, — māsīca Stiklza izdvesa.

Misis Stērlinga turpināja ēst vakariņas. Nebija svarīgi, vai Valensijai ir drudzis vai ne. Valensija bija atļāvusies nekaunīgi izturēties pret viņu.

8

Tonakt Valensija neaizmiga. Visas garās, tumšās stundas viņa nogulēja nomodā un domāja — domāja… Valensija atklāja kaut ko tādu, kas pārsteidza viņu pašu: viņa, kas visu mūžu baidījusies gandrīz no visa, nebaidās no nāves. Tā viņai nepavisam nelikās briesmīga. Un tagad viņai nav jābaidās arī ne no kā cita. Kāpēc viņa vispār baidījusies? Dzīves dēļ. Baidījusies no tēvoča Bendžamina trūcīgu vecumdienu dēļ. Bet tagad viņa nekad nebūs veca — novārtā pamesta, negribīgi pieciesta. Visu mūžu baidījusies kļūt par vecmeitu. Bet ilgi viņa vairs nebūs vecmeita. Baidījusies apvainot māti un radiniekus, jo starp tiem jādzīvo un ar tiem jāsadzīvo, un, jātiem nepakļaujas, mierīga dzīve nav iespējama. Bet tagad vairs nebūs jāsadzīvo. Valensija juta neparastu, nepazītu brīvību.

Tomērviņajoprojām no kaut kā ļoti baidījās — no trača, kas sacelsies, kad viņa to pastāstīs radiniekiem. To iedomādamās, Valensija noskurinājās. To viņa neizturēs. Ai, viņa labi zināja, kā tas notiks! Vispirms būs sašutums — jā, tēvoča Džeimsa sašutums par to, ka viņa gājusi pie ārsta—vienalga, pie kāda, — neapspriezdamās ar VIŅU.

Mātes sašutums par viņas viltību un slepenību — «pret savu miesīgo māti, Cabule!». Visas dzimtas sašutums, tāpēc ka viņa nav gājusi pie ārsta Mārša.

Pēc tam sekos rūpēšanās. Viņu aizvedīs pie ārsta Mārša, un, kad ārsts Māršs būs apstiprinājis ārstaTrenta diagnozi, viņu vadās pie speciālistiem Toronto un Monreālā. Tēvocis Bendžamins ar majestātisku dāsnuma žestu apmaksās rēķinu, sniegdams palīdzību atraitnei un bārenei, un pēc tam gadiem ilgi runās par satriecošajām naudām, ko speciālisti pieprasa par to, ka rāda gudrus ģīmjus un paziņo, ka neko nevarot palīdzēt. Un, kacl speciālisti neko nevarēs palīdzēt, tēvocis Džeimss uzstās, lai viņa dzer Zilās tabletes — «Es zinu, ka tās ii līdzējušas tur, kur visi ārsti atmetuši ar roku!» — māte liks dzert Redferna uzlējumu, un māsīca Stiklza katru vakaru liks rīvēt sirds apvidu ar Redferna ziedi, jo tā var nākt par labu un nevar nodarīt neko ļaunu, un visiem pārējiem būs katram savs padoms, kas viņai noteikti jāievēro. Atnāks doktors Stellings un svinīgi paziņos: «Tu esi ļoti slima. Vai esi gatava tam, kas tevi drīz, iespējams, gaida?» — un izskatīsies gandrīz tāds, it kā gribētu kratīt rādītājpirkstu, kurš gadu gaitā nebija tapis nedz īsāks, nedz mazāk kaulains. Un tie visi viņu pieskatīs un uzmanīs kā mazu bērnu, nekad neko neļaus darīt un nekur neļaus vienai iet. Varbūt viņai pat neļaus vienai gulēt savā istabā, baidoties, ka viņa var miegā nomirt. Māsīca Stiklza vai māte gribēs apmesties un gulēt ar viņu vienā istabā. Jā, tā viņas noteikti darīs.

Tieši šī pēdējā doma lika Valensijai pieņemt galīgo lēmumu. To viņa nespēs paciest un necietīs. Kacl pulkstenis lejā nosita divpadsmit, Valensija spēji un izaicinoši izlēma, ka nevienam neko neteiks. Kopš vien viņa sevi atcerējās, viņai bija mācīts, ka jāprot apslēpt savas jūtas. «Dāmai nepieklājas izrādīt jūtas,» māsīca Stiklza bija viņai pārmetoši teikusi. Nu labi — viņa tās apslēps ar uzviju!

Bet, kaut gan Valensija nejuta bailes no nāves, viņa pret to nebija vienaldzīga. Viņa juta pret to tādu kā aizvainojumu: nav godīgi, ka viņai jāmirst, ja viņa vispār nav dzīvojusi! Valensijas dvēselē uzliesmoja dumpība, un viņu atkal pārņēma melnas domas — nevis tāpēc, ka viņai nebija nākotnes, bet tāpēc, ka viņai nebija pagātnes.

«Es esmu nabadzīga — neglīta — neveiksminiece — un man drīz jāmirst,» viņā domāja. Gara acīm viņa skatīja savu nāves sludinājumu Dīrvudas nedēļas ziņās Portlorensas Journal numurā. «Dziļas sēras nolaidušās pār Dīrvudu utt., utt., utt.», «Skumst plašs draugu loks utt., utt, utt.» — meli, vieni vienīgi meli. Skumst, sēro, kā tad! Neviens viņas trūkumu nejutīs. Viņas nāve nevienam itin neko nenozīmēs. Viņu nemīl pat māte— māte, kura bija tik ļoti vīlusies, ka viņai nav piedzimis zēns — vai vismaz skaista meitene.

Garajās stundās starp pusnakti un agro pavasara rītausmu Valensija domās pārskatīja visu līdzšinējo dzīvi. Tā bija gauži vienmuļa eksistence, bet šur un tur visam pāri uzplaiksnīja kāds atgadījums, kas salīdzinājumā ar savu reālo nozīmību izgaismojās nesamērīgi spilgti. Visi šie atgadījumi bija kaut kādā ziņā nepatīkami. Nekas patiešām patīkams ar Valensiju nebija noticis.

«Manā dzīvē nav bijis nevienas īsti laimīgas stundas — nevienas!» viņa domāja. «Esmu bijusi tikai bezkrāsaina niecība. Atceros, kaut kur reiz lasīju, ka dažkārt viena stunda sievietes dzīvē ļaujot viņai būt laimīgai visu mūžu, ja vien viņai izdodoties šo stundu atrast. Es savu stundu neesmu atradusi — nekad, nekad! Un tagad vairs neatradīšu. Ja vien varētu iegūt šādu stundu, es mirtu ar mierīgu prātu.»

Šie nozīmīgie atgadījumi nemitīgi uznira prātā un apsēda viņu kā rēgi, cits pēc cita izlauzdamies priekšplānā bez laika vai vietas secības. Piemēram, tā reize, kad viņa sešpadsmit gadu vecumā bija pielikusi veļas bļodai pārāk lielu zilinātāja devu. Un tā reize, kad viņa astoņu gadu vecumā bija «nozagusi» aveņu ievārījumu no Velingtona tantes pieliekamā. Valensijai nekad neļāva aizmirst šos abus pārkāpumus. Tie tika izvilkti gaismā gandrīz katrā radinieku saietā un pārstāstīti kā joki. Tēvocis Bendžamins nekad nelaida garām izdevību pakavēties atmiņās pie notikuma ar aveņu ievārījumu — viņš bija tas, kurš pieķēra Vaiensiju ar notrieptu, lipīgu seju.

«Nudien, es esmu darījusi tik maz slikta, ka viņiem visu laiku jāpārcilā tie paši vecie notikumi,» Valensija nodomāja. «Ak mūžs, es taču nekad neesmu pat ne ar vienu strīdējusies! Man nav ienaidnieku. Kāda es esmu gļēva bezrakstura būtne, ja man nav pat neviena ienaidnieka!»

No atmiņas neizgaisa notikums skolā ar smilšu kaudzi, kad Valensijai bija septiņi gadi. Valensija to atcerējās ikreiz, kad doktors Stellings teica vārdus: «Kam ir, tam taps dots, un, kam nav, no tā taps ņemts.» Citi varbūt nespējaīsti izprast šo pantu, bet Valensiju tas nemulsināja nekad. Visas viņas līdzšinējās attiecības ar Olīvu, sākot no gadījuma ar smilšu kaudzi, bija spilgts piemērs šiem vārdiem.

Viņa bija gājusi skolā vienu gaclu, bet Olīva, būdama gadu jaunāka, bija ieradusies pavisam nesen; Olīvai piemita «jaunatnācējas» krāšņums, turklāt viņa ātri iemantoja ļoti glītas meitenes slavu. Brīvstundā visas meitenes, gan lielās, gan mazās, bija izgājušas uz ceļa skolas priekšā un taisīja smilšu kaudzes. Katra meitene centās uzcelt vislielāko kaudzi. Valensija prata veikli celt smilšu kalnus — arī tā bija sava veida māksla —, un viņa klusībā cerēja tikt pirmajā vietā. Taču pēkšņi izrādījās, ka vislielākā smilšu kaudze tomēr izdevusies Olīvai. Valensija nejuta skaudību. Arī viņas kaudze bija pietiekami liela, lai viņa būtu apmierināta. Tad kādai no lielajām meitenēm radās piepeša doma.

—   Sabērsim visas savas smiltis uz Olīvas kaudzes un uzcelsim vienu milzīgu kaudzi! — viņa iesaucās.

Meitenes šķita pārņemam drudžaina iedvesma. Viņas ar spaiņiem un lāpstām metās uz daudzajām smilšu kaudzēm, un pēc īsa brīža Olīvas kaudze bija pārvērtusies par milzu piramīdu. Veltīgi Valensija, izstiepusi kalsnās, sīkās rokas, pūlējās pasargāt savējo. Viņu nesaudzīgi atstūma malā, viņas smilšu kaudzi sagrāba spainī un sabēra uz Olīvas kaudzes. Valensija apņēmīgi novērsās un sāka taisīt jaunu smilšu kaudzi. Tai atkal metās virsū kāda lielāka meitene. Pietvīkusi un sašutusi Valensija aizstājās kaudzei priekšā un izpleta rokas. — Neaiztiec! — vina lūdza. — Neņem to!

—   Bet kāpēc? — meitene nesaprata. — Kāpēc tu negribi palīdzēt uzcelt Olīvas kaudzi lielāku?

—   Es gribu pati savu smilšu kaudzi, — Valensija nelaimīga atsaucās.

Viņas lūgums palika neievērots. Kamēr viņa strīdējās ar vienu meiteni, otra pagrāba smiltis no viņas kaudzes. Valensija aizgriezās ar smagu sirdi un asaru pilnām acīm.

—   Skauž, tev skauž! — citas meitenes izsmējīgi sauca.

—   Tu esi briesmīga egoiste, — salti sacīja māte, kad Valensija viņai vakarā izstāstīja notikušo. Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad Valensija ar savām bēdām griezās pie mātes.

Valensija nebija ne skauģe, ne egoiste. Viņa tikai gribēja pati savu smilšu kaudzi — vienalga, lielu vai mazu. Pa ceļu tuvojās zirgu pajūgs, un nākamajā brīdī Olīvas kaudze pašķīda un saplaka, tad atskanēja zvans, meitenes ieskrēja skolā un aizmirsa notikušo, pirms bija paguvušas sasēsties solos. Valensija neaizmirsa. Līdz šai dienai viņa par to juta aizvainojumu. Bet vai tad tas nebija simbols visai viņas dzīvei?

«Man nekad nav varējusi piederēt pašai sava smilšu kaudze,» Valensija nodomāja.

Un milzīgais, sarkanais mēness, kuru viņa piecu gadu vecumā kādā rudens vakarā bija ieraudzījusi uzpeldam ielas galā. Viņu aiz šausmām bija pārņēmis salts nelabums. Tik tuvu! Tik milzīgs! Viņa bija drebēdama aizskrējusi pie mātes, un māte bija viņu izsmējusi. Viņa bija ielīdusi gultā un paslēpusi galvu zem segas aiz bailēm, ka varētu nejauši paskatīties logā un ieraudzīt drausmīgo, spokaino mēnesi glūnam sev pretī.

Un zēns, kurš viesībās bija gribējis viņu noskūpstīt, kad viņai bija piecpadsmit gadu. Viņa nebija ļāvusi, bija izvairījusies un aizbēgusi. Tas bija vienīgais zēns, kurš jebkad gribējis viņu skūpstīt. Tagad, pēc četrpadsmit gadiem, Valensija vēlējās, kaut būtu viņam to atļāvusi.

Atgadījums, kad viņai vajadzēja atvainoties Olīvai par to, ko viņa nebija izdarījusi. Olīva bija pateikusi, ka Valensija viņu iegrūdusi dubļos un tīšām sabojājusi viņas jaunās kurpes. Valensija zināja, ka tā nav taisnība. Tas bija gadījies nejauši, un viņa pat nebija vainīga — bet neviens viņai neticēja. Viņai vajadzēja atvainoties — un vēl » * . v

noskūpstīt Olīvu, «lai salīgtu mieru». Šonakt viņas sircls sūrstēja netaisnības apziņā ar jaunu skaudrumu.

Vasara, kad Olīvai bija jauna, brīnumskaista cepure ar krēmkrāsas tīkliņa apdari, sarkanu rožu vītni un mazu lentīšu pušķiem zem zoda. Valensija gribēja sev tādu cepuri vairāk par visu pasaulē. Viņa lūdza, lai viņai tādu nopērk, un pretī saņēma izsmieklu — un visu vasaru viņai vajadzēja staigāt ar atbaidošu, brūnu jūrnieku tipa cepuri, kuras gumijas lente aiz ausīm nejauki berza. Viņa izskatījās tik noplukuši, ka neviena meitene negribēja pastaigāties kopā ar viņu — vienīgi Olīva to darīja labprāt. Visi uzskatīja, ka Olīva ir ļoti sirsnīga un nesaivtīga.

«Es viņai biju lielisks fons,» Valensija nodomāja. «Viņa to zināja jau toreiz.»

Reiz Valensija bija mēģinājusi iegūt svētdienas skolas balvu par labu apmeklējumu. Bet to ieguva Olīva. Bieži gadījās svētdienas, kad Valensijai vajadzēja palikt mājās saaukstēšanās dēļ. Reiz kādā piektdienas pēcpusdienā viņa bija mēģinājusi skolā «noskaitīt pantiņu», bet bija to sajaukusi. Olīva deklamēja labi un nekad nesastomījās.

Viesošanās Portlorensā pie Izabellas tantes, kad Valensijai bija desmit gadu. Tur bija arī Bairons Stērlings no Monreālas, divpadsmit gadus vecs, gudrs un iedomīgs zēns. Kad no rīta ģimene kopā skaitīja lūgšanas, Bairons bija pastiepies un tik neganti iekniebis Valensijas kalsnajā rokā, ka viņa bija aiz sāpēm iekliegušies. Pēc lūgšanām viņai vajadzēja stāties Izabellas tantes tiesas priekšā. Kad Valensija teica, ka Bairons viņai iekniebis, Baironsto noliedza. Viņš apgalvoja, ka Valensija kliegusi tāpēc, ka viņai ieskrāpējis kaķis. Viņa esot uzcēlusi kaķi uz krēsla un spēlējusies ar to, kad vajadzējis klausīties tēvoča Deivida lūgšanu. Baironam ticēja. Stērlingu dzimtā zēniem vienmēr ticēja vairāk nekā meitenēm. Valensija tika ar kaunu aizsūtīta mājās, jo ģimenes lūgšanu laikā neiedomājami slikti uzvedusies, un Izabellas tante viņu ilgi pēc tam vairs neaicināja ciemos.

Māsīcas Betijas Stērlingas kāzas. Valensija kaut kā bija padzirdējusi, ka Betija gribot aicināt viņu par vienu no līgavas māsām. Valensija klusībā gavilēja. Būt par līgavas māsu šķita tik vilinoši! Un viņai noteikti vajadzēs jaunu kleitu — skaistu, jaunu kleitu — sārtu kleitu. Betija gribēja, lai līgavas māsas ģērbtos sārtās kleitās.

Tomēr Betija viņu nebija aicinājusi. Valensija nesaprata, kāpēc, bet labu laiku pēc tam, kad vilšanās asaras bija nožuvušas, Olīva viņai pateica iemeslu. Pēc ilgākām pārdomām un apspriešanās ar citiem Betija bija nolēmusi, ka Valensija ir pārāk neizskatīga — ka viņa «sabojās iespaidu». Tas notika pirms deviņiem gadiem. Bet šonakt Valensijai ķērās elpa senā aizvainojuma sūrumā.

Diena, kad māte bija piedabūjusi viņu atzīties nodarījumā, kurā viņa nebija vainīga. Toreiz Valensijai bija vienpadsmitais gads. Viņa ilgi bija liegusies, taču beidzot padevusies mīļā miera labad un atzinusi savu vainu. Misis Stērlinga bieži piespieda cilvēkus melot, uzspiezdama viņiem situācijas, kurās vienkārši ir jāmelo. Pēc tam māte bija likusi viņai nomesties viesistabā uz ceļiem savā un māsīcas Stiklzas klātbūtnē un sacīt: «Dievs, lūdzu, piedod man, ka es neteicu patiesību!» Valensija bija to izdarījusi un, celdamās augšā, nomurminājusi: «Dievs, tu taču zini, ka es teicu patiesību.» Valensija toreiz vēl nebija dzirdējusi par Galileju, taču viņas liktenis bija savā ziņā līdzīgs. Viņa tika sodīta tikpat bargi kā tad, ja nebūtu atzinusies un lūgusi Dievam piedošanu.

Ziema, kurā viņa gāja uz deju stundām. Tēvocis Džeimss bija paziņojis, ka viņai jāiet mācīties dejot, un samaksājis par viņas nodarbībām. Ar kādu pacilātību Valensija bija tās gaidījusi! Un kā viņa tās necieta! Viņai nekad nebija brīvprātīga partnera. Skolotājam vienmēr vajadzēja likt kādam zēnam dejot ar viņu, un parasti šis zēns par to bija saīdzis. Bet Valensija bija laba dejotāja ar vieglu soli. Olīva, kurai dedzīgu partneru netrūka nekad, dejoja smagi.

Atgadījums ar pogu virteni, kacl viņai bija desmit gadu. Visām meitenēm skolā bija pogu virtenes. Olīvas virtene bija ļoti gara, ar daudzām skaistām pogām. Ari Valensi jai bija sava virtene. Vairums pogu tajā bija ļoti ikdienišķas, bet staip tām bija sešas skaistules no vecāsmātes Stērlingas kāzu tērpa — mirdzošas zeltaina stikla podziņas, daudz skaistākas par visām Olīvas pogām. Tās ļāva Valensijai justies nozīmīgai. Viņa zināja, ka visas mazās meitenes skolā apskauž viņu par šīm sevišķi skaistajām pogām. Kad tās ieraudzīja Olīva, viņa tikai pārlaida tām dzedru skatienu un neko neteica — tobrīd. Nākamajā dienā Velingtona tante bija atnākusi uz Elmstrītu un teikusi misis Stērlingai, ka Olīvai, pēc viņas domām, pienākoties daļa no šīm pogām — vecāmāte Stērlinga taču bija gan Velingtona, gan Frederika māte. Misis Stērlinga bija laipni piekritusi. Viņa nevarēja atļaut ies iebilst \^lingtona tantei. Turklāt tas taču tik nesvarīgs sīkums! Velingtona tante bija paņēmusi četras pogas, divas augstsirdīgi atstādama Valensijai. Valensija tās bija norāvusi no virtenes un nosviedusi uz grīdas — viņa vēl nebija iemācījusies, ka dāmai nepieklājas izrādīt savas jutas, — un par šādu izgāšanos aizsūtīta gulēt bez vakariņām.

Mārgaretas Blantas viesību vakars. Valensija tik ļoti bija tovakar pūlējusies izskatīties glīta. Tur bija ielūgts arī Robs Volkers, un pirms dažām dienām, kad viņi bija kavējušies mēness apspīdētajā verandā tēvoča Herberta mājā pie Mistāvisa ezera, viņš bija izturējies tā, it kā viņam Valensija tiešām patiktu. Mārgaretas viesībās Robs viņu ne reizes neaicināja dejot — šķiet, pat nepamanīja viņas klātbūtni. Viņa, kā parasti, visu vakaru nostāvēja malā. Tas, protams, bija pirms daudziem gadiem. Dīrvudas iedzīvotāji jau sen vairs neaicināja Valensiju uz dejām. Bet Valensijai toreizējais pazemojums un vilšanās sāpēja kā šodien. Viņas seja tumsā kvēloja atmiņās par to, kā viņa sēdēja kaktā ar saviem nožēlojami saskrullētajiem, plānajiem matiem un vaigiem, kurus pirms nākšanas ilgi bija knaibījusi, lai padarītu tos kaut cik sārtākus. Pēc tam cilvēki runāja, ka Valensi ja Stērlinga atnākusi uz Mārgaretas Blantas viesībām izkrāsojusi es. Tajos laikos Dīivudā ar to pietika, lai meitenes labā slava būtu pagalam uz visiem laikiem. Bet Valensijas labā slava nebija pagalam, tā pat netika iedragāta. Cilvēki zināja, ka viņa nevarētu būt vieglprātīga pat tad, ja to gribētu. Viņi tikai pasmējās.

«Visa mana dzīve bijusi tukša un bezvērtīga,» Valensija sev teica. «Visas spēcīgās jūtas man ir pagājušas garām. Man nav bijis pat dziļu bēdu. Un vai es kādu esmu patiešām mīlējusi? Vai es mīlu savu māti? Nē, nemīlu. Lai cik bēdīgi, tāda ir patiesība. Es viņu nemīlu un nekad neesmu mīlējusi. Vēl ļaunāk — man viņa pat nepatīk. Es nepazīstu nekādu mīlestību. Mana dzīve bijusi tukša — pilnīgi tukša. Nav nekā ļaunāka par tukšumu. Nekā!» Pēdējo vārdu Valensija izrunāja skaļi un kaismīgi. Tad viņa ievaidējās un uz brīdi pārstāja domāt. Bija uznākusi pazīstamā sāpju lēkme.

Kacl tā pārgāja, ar Valensiju bija notikusi pārmaiņa — varbūt kulminācija tam, kas risinājās Valensijas domās kopš brīža, kad viņa izlasīja ārstaTrenta vēstuli. Pulkstenis bija trīs — pati gudrākā un pati nīstākā nakts stunda. Bet reizēm tā piešķir mums brīvību.

«Es visu mūžu esmu centusies darīt citiem pa prātam, un nekas no tā nav iznācis,» viņa teica. «Turpmāk es darīšu pa prātam pati sev. Es nekad vairs neizlikšos. Visu mūžu esmu elpojusi izlikšanās, neīstuma un izvairības gaisu. Kāds atvieglojums būs runāt patiesību! Varbūt es reti varēšu darīt to, ko gribu, bet es vairs nedarīšu neko tādu, ko negribu! Lai māte apvainojas un pūšas, cik ilgi grib, — es par to neuztraukšos. Izmisums — brīvība, cerība — gūsts.»

Valensija piecēlās un apģērbās, un viņu arvien vairāk pārņēma dīvainā brīvības apjauta. Sasukājusi matus, viņa atvēra logu un izsvieda ārā trauku ar kaltētajām ziedlapām. Tas ielidoja kaimiņu daļā un efektīgi sašķīda pret vecās ratnīcas «skolas gadu sejaskrāsas» reklāmu.

— Man ir apnicis elpot mirušas smaržas, — Valensija teica.

9

Tēvoča Herberta un Albertas tantes sudrabkāzas bija notikums, kuru nākamajās nedēļās Stērlingi visbiežāk pieminēja ar vārdiem: — Todien mēs pirmoreiz pamanījām, ka nabaga Valensija ir… nu, drusku… saproti?

Sākumā neviens Stērlings neparko negribēja atzīt, ka Valensijai kaut kas nebūtu kārtībā ar galvu vai būtu radušās kaut vai nelielas garīgas novirzes. Visi uzskatīja, ka tēvocis Bendžamins gājis krietni par tālu, kad viņš iesaucās: — Viņa ir jukusi — nudien, es jums saku, viņa ir jukusi! — un aizbildināja tēvoci tikai tāpēc, ka Valensijas uzvedība sudrabkāzu maltītē patiešām bija neiedomājama.

Taču misis Stērlinga un māsīca Stiklza bija ievērojušas dažus sīkumus, kas viņas darīja bažīgas jau pirms sudrabkāzu svinībām. Tas, protams, bija sācies ar rožu krūmu, un pēc tam Valensija vairs «nebija īsti kārtībā». Izskatījās, ka viņu nepavisam nesatrauc tas, ka māte ar viņu nerunā. Varēja domāt, ka Valensija to pat nepamana. Viņa bija kategoriski atteikusies dzert gan Zilās tabletes, gan Redferna uzlējumu. Viņa bija vēsi paziņojusi, ka vairs neatsaukšoties uz vārdu «Čabule». Viņa bija pateikusi māsīcai Stiklzai, ka tā varētu beigt nēsāt savu medaljonu ar nelaiķa mistera Stiklza matiem. Viņa bija pārbīdījusi savas istabas gultu pretējā stūrī. Svētdienas pēcpusdienā viņa bija lasījusi «Spārnu maģiju». Kad māsīca Stiklza par to izteica pārmetumus, Valensija bija tikai vienaldzīgi atmetusi: — Ā, es piemirsu, ka ir svētdiena, — un mierīgi turpinājusi lasīšanu.

Māsīca Stiklza bija redzējusi kaut ko pavisam briesmīgu — pieķērusi Valensiju laižamies lejā pa kāpņu margām. Māsīca Stiklza to nestāstīja misis Stērlingai — nabaga Amēlija jau tāpat ir pietiekami noraizējusies. Bet sestdienas vakarā izteiktais Valensijas paziņojums, ka viņa vairs neiešot uz anglikāņu baznīcu, sagrāva misis Stērlingas akmenscieto klusēšanas sienu.

—   Vairs neiesi uz baznīcu! Čabule, vai tu patiešām esi gluži…

—   Nē, uz baznīcu es iešu, — Valensija nesatricināmā mierā atbildēja. — Es iešu uz prezbiteriāņu baznīcu. Bet uz anglikāņu baznīcu vairs neiešu.

Tas bija vēl ļaunāk. Redzēdama, ka aizskartās karalienes poza zaudējusi iedarbību, misis Stērlinga meklēja glābiņu asarās.

—   Kādi tev iebildumi pret anglikāņu baznīcu? — viņa šņukstēja.

—    Nekādi — tikai tas, ka tu man vienmēr esi likusi turp iet. Jātu būtu man likusi iet uz prezbiteriāņu baznīcu, tad es gribētu iet uz anglikāņiem.

—   Vai tā pieklājas runāt ar savu māti? Ak, cik patiesi teikts, ka čūskas dzēliens nav tik briesmīgs kā nepateicīga bērna vārds!

—   Vai tā pieklājas runāt ar savu meitu? — Valensija bez mazākās nožēlas atjautāja.

Tāpēc Valensijas uzvedība sudrabkāzās misis Stērlingu un māsīcu Stiklzu nepārsteidza tik ļoti kā pārējos. Viņas šaubījās, vai ir prātīgi ņemtValensiju līdzi, taču nosprieda, ka citādi «sāksies valodas». Varbūt cilvēkos viņa uzvedīsies, kā pieklājas, un citi pagaidām nepamanīs viņas dīvainības. Liktenis svētdienas rītā bija īpaši iežēlojies, lietus gāza straumēm, un Valensija nepiepildīja savus briesmīgos draudus doties uz prezbiteriāņu baznīcu.

Valensija nemaz nebūtu bēdājusi, ja tiktu atstāta mājās. Šīs dzimtas svinības vienmēr bija bezcerīgi garlaicīgas. Taču Stērlingi vienmēr atzīmēja visus atzīmējamos notikumus. Tā bija sen iedibināta tradīcija. Pat misis Stērlinga savā kāzu gadadienā rīkoja mielastu, un māsīca Stiklza aicināja viesus uz savu dzimšanas dienu. Valensija šīs svinības necieta, jo pēc tām vajadzēja nedēļām ilgi taupīt un skopoties, lai atgūtu zaudēto. Tomēr uz sudrabkāzām viņa gribēja iet. Ja viņa paliktu mājās, tēvocis Herberts justos aizskarts, un tēvocis Herberts viņai diezgan labi patika. Turklāt Valensija gribēja palūkoties uz visiem saviem radiniekiem ar jaunu skatienu. Tā būtu lieliska vieta, kur publiski pasludināt savu neatkarību, ja rastos piemērota situācija.

—   Velc brūno zīda-kleitu! — teica misis Stērlinga.

It kā viņai būtu vēl kāda cita piemērota kleita! Valensijai bija tikai viena, Izabellas tantes dāvināta svētku kleita no brūngana zīda. Izabellas tante bija pavēstījusi, ka Valensijai nekad nevajagot valkāt krāsainas drēbes. Tās viņai nepiestāvot. Jaunākos gados Valensijai tika atļauts palaikam uzvilkt kaut ko baltu, bet gadu gaitā šāds paradums tika atmests. Valensija uzvilka brūno zīda kleitu. Tai bija augsta apkakle un garas piedurknes. Viņai nekad nebija bijis kleitas ar kakla izgriezumu un pusgarām piedurknēm, kaut gan tādas pat Dīrvudā tika valkātas jau vairāk nekā gadu. Bet viņa nesukāja matus pompadūra frizūrā. Viņa tos savija mezglā zem pakauša un pārsukāja pāri ausīm. Valensijai likās, ka viņai tāds matu sakārtojums piestāv — vienīgi mezgls iznāca smieklīgi mazs. Misis Stērlinga jutās neapmierināta, ieraudzījusi šo jaunumu, bet nolēma, ka pirms svinībām gudrāk būs nesacīt neko. Ir svarīgi, lai Valensija būtu labā garastāvoklī, līdz šis notikums būs garām. Misis Stērlinga nepiešķīra nozīmi tam, ka šī ir pirmā reize, kad viņai šķiet svarīgi rūpēties par Valensijas garastāvokli. Galu galā, Valensija taču agrāk nav bijusi «pajocīga».

Ceļā pie tēvoča Herberta — misis Stērlingai un māsīcai Stiklzai ejot pa priekšu un Valensijai tekot nopakaļ — viņām pabrauca garām Rēcošais Eibels. Kā parasti, piedzēries, bet vēl nesasniedzis rēkšanas pakāpi. Tikai pietiekami iereibis, lai būtu uzkrītoši galants. Viņš pacēla savu nožēlojamo, veco skotu cepuri ar vēlīgu žestu kā monarhs, kurš sveicina savus padotos, un zemu paklanījās, braukdams gājējām garām. Misis Stērlinga un māsīca Stiklza neuzdrīkstējās pilnīgi novērsties no Rēcošā Eibela. Viņš bija vienīgais cilvēks Dīrvudā, kurn varēja pasaukt palīgā galdnieka vai jumiķa darbos, kad gadījās tāda nepieciešamība, tāpēc apvainot viņu nebija vēlams. Taču par atbildi viņas tikai stīvi, tik tikko manāmi palocīja galvu. Rēcošais Eibels jātur savā vietā.

Valensija, iedama viņām aizmugurē, izdarīja kaut ko tādu, ko abām sievietēm, par laimi, nebija lemts pamanīt.

Viņa priecīgi pasmaidīja un pamāja Rēcošajam Eibelam ar roku. Kāpēc ne? Viņai šis vecais grēcinieks vienmēr bija paticis. Dzīvespriecīgs, spilgts, bezkaunīgs trakulis, kas uz Dīrvudas un tās paražu nomācošās pareizības fona izcēlās gluži kā ugunssarkans dumpja un protesta karogs. Pavisam nesen Eibels nakts vidū bija drāzies pa visu Dīrvudu, pilnā skaļumā lamādamies savā varenajā balsī, kuru varēja dzirdēt jūdzēm tālu, un trenkdams zirgu pa kārtīgo, piedienīgo Elmstrītu negantos auļos.

—   Auroja un bļaustījās kā pats nelabais, — noskurinājās māsīca Stiklza pie brokastu galda.

—      Es nesaprotu, kāpēc Tā Kunga sods jau sen nav ķēris tādu cilvēku, — pikti noteica misis Stērlinga, it kā Tas KyŅg,s rīktļ|os pārāk gausi un Viņu vajadzētu iecietīgi paskubināt.'1 *''*.,#

—/Gan viņš kācfh*i;'n*u-Kļtradīsies beigts — pakļūs pats sav&na zirgam žoqi kājājji, un tas viņu sabradās, — mierinoši atfrik^ja roāsī'čh^fiklza.

Valensija, prfft&gjģjj^teica neko, tikai nodomāja — varbūt Rēcošā Eibela lēkmjveidīgā uzdzīve ir bezcerīgs protests pret viņa nabadzīgo, nogurdinošo un vienmuļo eksistenci. Viņa pati uzdzīvēs'līksmībai nodevās sapņos Zilajā pilī. Tā kā RēcošajattvEtbčlam nebija iztēles, viņš to nevarēja. Viņa bēgšanai jļp,realitātes vajadzēja būt konkrētai. Tāpēc Valensija sodign,pamāja viņam ar roku, juzdama piepešu likteņa līdzību, un Rēcošais Eibels, kurš nebija tik piedzēries, lai vairs nespētu just pārsteigumu, izbrīnā gandrīz nokrita no sēdekļa.

Drīz viņas bija sasniegušas Meipla avēniju un tēvoča Herberta namu — lielu, dižmanīgu celtni ar nevajadzīgi daudziem izvirzītiem logiem un uzbāzīgiem lieveņiem.

Ši māja vienmēr atgādināja aprobežotu, bagātu, pašapmierinātu vīru ar kārpām uz sejas.

—          Tāda māja ir visīstākā zaimošana, — Valensija nopietni teica.

Misis Stērlinga jutās satriekta līdz sirds dziļumiem. Ko Valensija tur runā? Vai tas bija rupji? Vai tikai dīvaini? Iegājusi Albertas tantes brīvajā istabā, misis Stērlinga ar drebošām rokām noņēma cepuri. Viņa vēlreiz nevarīgi mēģināja novērst nelaimi. Kamēr māsīca Stiklza kāpa lejā pa kāpnēm, viņa aizturēja Valensiju augšstāva laukumiņā.

—   Tu taču centīsies atcerēties, ka esi dāma? — vina lūdzoši teica.

—          Ak, ja būtu kaut mazākā cerība to aizmirst! — Valensija gurdi atbildēja.

Misis Stērlinga nodomāja, ka viņa nu gan nav pelnījusi tādu likteņa pārbaudījumu.

10

Esi mūsu viesis un svēti visu, ko mums esi devis! — tēvocis Herberts aši noskaitīja.

Velingtona tante sarauca pieri. Viņai vienmēr likās, ka Herberta galda lūgšanas ir pārāk īsas un «nenopietnas». Pēc Velingtona tantes domām, galda lūgšana bija lūgšana tikai tad, ja ilga vismaz trīs minūtes un tika sacīta nedabiskā balsī — itin kā vaidot, itin kā dziedot. Protestēdama viņa turēja galvu noliektu vēl labu brīdi pēc tam, kad visi pārējie savējās jau bija pacēluši. Kad beidzot Velingtona tante atļāvās iztaisnoties, viņa sastapa sev pievērsto Valensijas skatienu. Vēlāk Velingtona tante vienmēr atkārtoja, ka jau no tā brīža sapratusi: ar Valensiju kaut kas nav tā, kā vajag. Neparastajās, ieslīpajās acīs — «mums jau sen vajadzēja saprast, ka meitenei aitādām acīm kaut kas nav gluži tā, kā vajag» — zibēja dīvains izsmiekla un uzjautrinājuma stariņš, it kā Valensija smietos par viņu. Bet tas, protams, būtu neiespējami. Velingtona tante tūlīt atmeta šo domu.

Valensija jutās ļoti labi. Līdz šim viņa radu saietos nekad nebija jutusies labi. Sabiedrības pasākumos, tāpat kā bērnu spēlēs, viņa bija tikai «aizpildījusi vietu». Radinieki viņu vienmēr bija uzskatījuši par ļoti garlaicīgu. Viņa neprata būt interesanta viesu vidū. Turklāt viņa allaž mēdza patverties no dzimtas viesību garlaicības Zilajā pilī, tādējādi vēl pastiprinādama izklaidīgo iespaidu un garlaicīgas, neinteresantas būtnes slavu.

—    Viņai nav itin nekādu sabiedrības manieru, — reizi par visām reizēm bija paziņojusi Velingtona tante. Nevienam pat prātā neienāca, ka Valensija viņu klātbūtnē klusē tikai tāpēc, ka baidās no viņiem. Bet tagad viņa vairs nebaidījās. Dvēselei bija nokratītas važas. Viņa bija gatava runāt jebkurā brīdī, kad rastos piemērota izdevība. Bet pagaidām Valensija tik brīvi ļāvās domām, kā nekad nebija ļāvusies agrāk. Viņa noskatījās, kā tēvocis Herberts dala tītaru, un viņā mutuļoja nevaldāma, iekšēja līksme. Tēvocis Herberts veltīja viņai šodien jau otro skatienu. Vīrietis būdams, viņš neredzēja, ko meitene izdarījusi ar

' * v

saviem matiem, taču pārsteigts nodomāja, ka Cabule nemaz nav tik neizskatīga meitene, un uzlika viņai uz šķīvja vēl vienu baltās gaļas gabaliņu.

—   Kurš zobs visvairāk bojā jaunas dāmas skaistumu? — noskaitīja tēvocis Bendžamins, itin kā ievadīdams sarunas — «lai drusku atraisītu publiku», kā viņš mēdza sacīt.

Valensija, kuras pienākums bija jautāt: «Kurš?», neko nesacīja. Arī citi to nedarīja, tāpēc tēvocis Bendžamins pēc nogaidošas pauzes bija spiests atbildēt pats: — Laikazobs, — un juta, ka joks nav izdevies. Viņš pārmetoši paskatījās uz Valensiju, kura līdz šim nekad nebija viņu pievīlusi, bet Valensija, šķiet, viņu pat nemanīja. Viņa lūkojās ap galdu sēdošajos viesos, nesaudzīgi pētīdama ikvienu dalībnieku šajā nomācošajā prātīgo cilvēku sapulcē, un ar tik tikko jaušamu, uzjautrinātu smaidu vēroja viņu sīkumainās izdarības.

Tātad šie ir tie paši cilvēki, pret kuriem viņa vienmēr jutusi bijību un bailes! Tagad Valensija redzēja viņus it kā ar citādām acīm.

Masīvā, lietpratīgā, viszinīgā, runīgā Mildredas tante, kura uzskata sevi par visgudrāko sievieti dzimtā, viņas vīrs, kurš ir tikpat kā eņģelis, un viņas brīnumbērni. Vai tad viņas dēlam Hovardam jau vienpadsmit mēnešu vecumā nebija iznākuši visi zobi? Un kurš vēl tik labi kā viņa prot pamācīt, kā viss pareizi jādara, kā jāvāra sēņu mērce un kā jāsatver čūska? Cik garlaicīga sieviete! Un cik viņai neglītas pumpas uz sejas!

Māsīca Gledisa, kura vienmēr cildināja savu agri mirušo dēlu un cīnījās ar to, kurš bija dzīvs. Viņai bija neirīts — tas, ko viņa sauca par neirītu. Tas viņai lēkāja no vienas ķermeņa daļas uz citu. Tas bija ļoti ēiii. Ja kāds gribēja, laiviņa iet turp, kuipviņa negribēja iet, tad viņai bija neirīts kājās. Un, ja kaut kur bija vajadzīga garīga piepūle, tad viņai bija neirīts galvā. Nav iespējams domāt, ja galvā ir neirīts, mīļā.

«Kāda tu esi veca viltniece!» Valensija bez jebkādas bijības nodomāja.

Izabellas tante. Valensija izskaitīja viņas zodus. Izabellas tante bija dzimtas kritiķe. Viņa allaž mācēja visus nolikt vietā. No viņas baidījās ne tikai Valensija vien. Visi zināja, cik viņai asa mēle.

«Interesanti, kas notiktu ar tavu seju, ja tu kādreiz pasmaidītu,» Valensija bez sarkšanas prātoja.

Otrās pakāpes māsīca SāraTeilore ar lielajām, bālajām, neizteiksmīgajām acīm, izcila ar savām dažādajām marinēšanas receptēm un vairāk ne ar ko. Viņa tik ļoti baidījās pateikt kaut ko nepiedienīgu, ka nekad nepateica neko tādu, ko vērts klausīties. Tik piedienīga sieviete, ka sarka, ieraudzīdama reklāmā korsetes attēlu, un bija ietērpusi kleitā savu Milosas Venēras statueti, lai tā izskatītos «patiešām gaumīga».

Sīkā māsīca Džordžiāna. Itin lādzīga dvēsele. Bet nomācoša— ļoti nomācoša. Vienmēr tāda kā nupat iestērķelēta un izgludināta. Vienmēr baidās paspert kādu neuzmanīgu soli. Džordžiāna īsti labi jutās tikai bērēs. Par

nelaiki vienmēr viss ir skaidrs. Tam vairāk nekas nevar »

notikt. Bet starp dzīvajiem vienmēr no kaut kā jābaidās.

Tēvocis Džeimss. Glīts, tumšmatains, ar ironisku vaibstu ap šauro muti un tēraudpelēkiem deniņiem. Viņa iecienītākā izprieca bija rakstīt protesta vēstules uz Christian Times un kritizēt modernismu. Valensija prātoja, vai viņš arī aizmidzis izskatās tikpat svinīgs kā nomodā. Nav nekāds brīnums, ka viņa sieva mirusi jauna. Valensija atcerējās viņa sievu. Tā bija jauka, jūtīga būtne. Tēvocis Džeimss bija liedzis viņai visu, ko viņa gribēja, un dāsni apveltījis ar visu, ko viņa negribēja. Viņš savu sievu bija nobeidzis gluži likumīgi. Viņas dvēsele bija nosmacēta un nomērdēta badā.

Tēvocis Bendžamins ar sēcošo balsi un kaķa seju. Ar lieliem maisiņiem zem acīm, kuras visu uzlūkoja bez bijības.

Tēvocis Velingtons. Gara, bāla seja, plāni, bālgandzelteni mati — «viens no blondajiem Stērlingiem» — kalsns, salīcis vīrietis ar atbaidoši augstu pieri un neglītām krunkām. «Un acis tik gudras kā zivij,» Valensija nodomāja. «Izskatās pats pēc savas karikatūras».

Velingtona tante. Kristītajā vārdā Marija, bet visi viņu sauca vīra vārdā, lai atšķirtu no vectantes Marijas. Masīva, cienīga, respektējama dāma. Grezns apģērbs, tēraudpelēki mati. Krāšņa, moderna kleita ar pērlīšu rotājumu. Viņa savas pumpas bija likvidējusi ar elektroprocedūru palīdzību — Mildredas tante to uzlūkoja par nekrietnu iejaukšanos Dieva nolūkos.

Tēvocis Herberts ar sarainiem, iesirmiem matiem. Albertas tante, kura runādama netīkami šķobīja muti un bija iemantojusi ļoti nesavtīgas sievietes slavu, jo atdeva projām daudz ko tādu, kas pašai nebija vajadzīgs. Šos abus Valensija nepūlējās daudz tiesāt, jo viņai tie patika, kaut arī, atbilstoši Miltona izteiksmīgajai frāzei, bija «līdz muļķībai labsirdīgi». Tomēr viņa nesaprata, kāda iemesla dēļ Albertas tante apsējusi ap katru tuklo roku virs elkoņa melnu samta lentīti.

Tad viņa paskatījās pāri galdam uz Olīvu. Olīva, kura vienmēr daudzināta viņai kā skaistuma, uzvedības un panākumu paraugs, kopš vien viņa spēja atcerēties. «Kāpēc tu nevari turēties tik stalti kā Olīva, Cabule? Kāpēc tu neproti tā stāvēt kā Olīva, Cabule? Kāpēc tu nevari runāt tik skaisti kā Olīva, Cabule? Kāpēc tu nepacenties, Cabule?»

Izsmējīgā dzirksts Valensijas nebēdnīgajās acīs apdzisa, un tās kļuva domīgi skumjas. Olīvu nevarēja nedz ignorēt, nedz noniecināt. Nekādi nevarēja noliegt, ka viņa ir skaista, efektīga un reizēm ari mazliet inteliģenta. Varbūt viņas mute bija mazliet par lielu — smaidīdama viņa dažkārt pārlieku plaši atsedza glītos, līdzenos, baltos zobus. Tomēr, kopā ņemot, Olīva atbilda tēvoča Benclžamina novērtējumam «krāšņa meitene». Jā, Valensija klusībā atzina, Olīva ir krāšņa meitene.

1 t

Biezi, zeltainbrūni mati, kurn izsmalcināto sakārtojumu un mirdzošos viļņus saturēja vizuļojoša lente; lielas, dzidri zilas acis un biezas, zīdainas skropstas; rožsārta seja un sniegbalts kakls, ko atsedza tērpa izgriezums; lieli pērļu auskari; zilganbalta dimanta lāse uz slaidā, gludā, bālā pirksta ar sārtu, ieapaļu nagu. Zem zaļā šifona un ēnainajām mežģīnēm vīdēja marmorbaltas rokas. Valensija piepeši jutās pateicīga, ka viņas kalsnās rokas viscaur nosedz brūnais zīds. Tad viņa turpināja apcerēt Olīvas pievilcību.

Slaida. Karaliska. Pašpārliecināta. Visas īpašības, kuru Valensijai trūka. Arī bedrītes vaigos un uz zoda. «Sieviete ar bedrītēm vienmēr dabū visu, ko grib,» Valensija nodomāja, atkal sajuzdama rūgtuma uzplūdu par likteni, kurš nebija atvēlējis viņai pat vienu vienīgu bedrīti.

Olīva bija gadu jaunāka par Valensiju, bet svešinieks varētu nodomāt, ka viņām ir vismaz desmit gadu starpība. Un nevienam pat prātā nenāca paredzēt Olīvai vecmeitas likteni. Ap Olīvu jau kopš pirmajiem padsmitu gadiem bija drūzmējies dedzīgu pielūdzēju pūlis, tāpat kā ap viņas spoguli vienmēr drūzmējās pastkartītes, fotogrāfijas, programmas un ielūgumi. Astoņpadsmit gadu vecumā, kad Olīva pabeidza Havergalas koledžu, viņa bija saderinājusies ar Villu Dezmondu, iesācēju advokāta praksē. Vilis Dezmonds bija nomiris, un Olīva bija pieklājīgi sērojusi pēc viņa divus gadus. Divdesmit trīs gadu vecumā Olīvai bija vētraina mīlas dēka ar Donaldu Džeksonu. Bet tante un tēvocis Velingtons to uzlūkoja neatzinīgi, un galu galā Olīva paklausīgi padevās. Lai ko sacītu citi no malas, neviens no Stērlingu dzimtas neatzina, ka iemesls tam bijis paša Donalda atvēsums. Liii nu kā, Olīvas trešo soli uz savienošanos visi vērtēja atzinīgi. Sesils Praiss bija gudrs, glīts un «no Portlorensas Praisiem». Olīva bija saderināta ar viņu trīs gadus. Sesils nupat bija beidzis civilās celtniecības skolu, un viņi gatavojās precēties, līdzko viņš būs noslēdzis darba līgumu. Olīvas pūrs bija līdz malām pilns ar izsmalcinātām lietām, un Olīva jau bija izstāstījusi Valensijai, kāda būs viņas kāzu kleita. Ziloņkaula krāsas zīds ar mežģīņu rotājumu, garš trēns no balta satina ar bālzaļu žoržeta apmali un līgavas plīvurs no Briseles mežģīnēm. Valensija zināja arī to, ko Olīva viņai nebija teikusi, — ka līgavas māsas ir jau izraudzītas un Valensijas viņu vidū nav.

Valensija vienmēr bija bijusi Olīvai tāda kā uzticības persona — varbūt tāpēc, ka viņa bija vienīgā meitene dzimtā, kurai nebija iespējas garlaikot Olīvu ar līdzīgiem uzticības apliecinājumiem. Olīva vienmēr izstāstīja Valensijai visus savu mīlas dēku sīkumus jau no tiem laikiem, kad skolas puišeļi bija sākuši «vajāt» viņu ar mīlestības vēstulēm. Valensija nevarēja mierināt sevi ar domu, ka šīs dēkas ir sadomātas. Olīvai tās patiešām bija. Netikai trīs laimīgie vīrieši, bet vēl daudzi citi bija zaudējuši galvu viņas dēl.

> y

— Es nesaprotu, ko tie nabaga idioti manī tādu saskata, ka viņiem jāpataisa sevi par divkāršiem idiotiem, — Olīva mēdza sacīt. Valensija labprāt būtu atbildējusi: — Es arī ne, — taču viņu atturēja gan godīgums, gan diplomātija. Viņa to saprata ļoti labi. Olīva Stērlinga bija no tām meitenēm, kuru dēļ vīrieši mēdz zaudēt galvu, tieši tāpat kā viņa, Valensija, bija no tām, uz kuru neviens vīrietis neatskatās otrreiz.

«Un tomēr viņa ir kā rīts bez rasas,» nodomāja Valensija, novērtēdama Olīvu ar jaunu un nesaudzīgu pārliecību. «Viņai kaut kā pietrūkst.»

11

Tikmēr iesāktā pusdienu maltīte turpinājās gausi un cienīgi, atbilstoši Stērlingu tradīcijām. Istaba bija vēsa, par spīti kalendāra datumam, un Albertas tante bija iedegusi kamīnā gāzes pagales. Visa dzimta apskauda viņu par šīm gāzes pagalēm, tikai Valensija ne. Viņas Zilajā pilī vēsajos rudens vakaros katrā istabā Ievēli liesmoja kamīni, taču viņa būtu drīzāk ar mieru nosalt nekā zaimot uguns svētumu ar gāzes liesmu imitāciju. Tēvocis Herberts, piedāvādams Velingtona tantei auksto gaļu, atkārtoja savu daudzgadīgo joku: — Vai tu gribi mazu jēriņu, Marij? — Mildredas tante atstāstīja senzināmo gadījumu par to, kā reiz atradusi pazudušo gredzenu tītara guzā. Tēvocis Bendžamins pastāstīja savu iecienīto, prozaiska stāstu, kā reiz noķēris un sodījis par ābolu zagšanu kādu šodien pazīstamu vīru. Otrās pakāpes māsīca Džeina plaši aprakstīja savas ciešanas sastrutojuša zoba dēļ. Velingtona tante apjūsmoja Albertas tantes sudraba tējkarošu ornamentu un žēlojās par to, kāvienā no viņas karotēm pazaudēta.

— Viss komplekts pagalam. Tieši tādu nekur vairs nedabūsi. Un tā bija mana kāzu dāvana no mīļās, vecās Matildes tantes.

Izabellas tante domāja, ka gadalaiki esot mainījušies, un izteica neizpratni, kas noticis ar jaukajiem veco laiku pavasariem. Māsīca Džordžiāna, kā parasti, aprakstīja beidzamās apmeklētās bēres un dzirdami izdvesa jautājumu «Kurš no mums aizies nākamais?». Valensija nodomāja, ka varētu viņai to pateikt, tomēr nesacīja. Māsīcai Gledisai, kā parasti, bija savas bēdas. Ciemos atbraukušie brāļapuikas nokniebuši pumpurus visām viņas istabas puķēm un notrenkājuši jaunos cālēnus — «Dažus no tiem pavisam nobeidza, mīļie!»

—   Zēni paliek zēni, — iecietīgi sacījatēvocis Herberts.

—   Bet zēniem nav jābūt negantiem zvērēniem! — māsīca Gledisa atcirta, lūkodamās apkārtējos pēc atzinības par savu attapīgo atbildi. Visi pasmaidīja, tikai Valensija ne. Māsīca Gledisa to paturēja prātā. Pēc īsa brīža, kad sarunā tika pieminēta EllenaHamiltone, māsīca Gledisa izmeta, ka viņa esot «no tām bailīgajām, neizskatīgajam meitenēm, kas neprot tikt pie vīra,» un zīmīgi paskatījās uz Valensiju.

Tēvocim Džeimsam likās, ka saruna ievirzās pārāk seklā personisku tenku gultnē. Viņš mēģināja piešķirt tai cēlāku raksturu, uzsākdams abstraktu diskusiju par «lielāko laimi». Visi tika aicināti izteikt savas domas par to, kas ir «lielākā laime».

Mildredas tante domāja, ka lielākā laime— sievietei — esot būt par «mīlošu un mīlētu sievu un māti». Velingtona tante domāja, ka laime būtu ceļojums uz Eiropu. Olīva sprieda, ka laime būtu kļūt par izcilu dziedātāju kāTetracīni. Māsīca Gledisa sērīgi izdvesa, ka viņas lielākā laime būtu tikt brīvai — pilnīgi brīvai — no sava neirīta. Māsīcas Džordžiānas lielākā laime būtu «atgūt no mirušajiem savu mīļoto nelaiķa brāli Ričardu». Albertas tante miglaini izteicās, ka lielākā laime esot meklējama «dzīves poēzijā», un steigšus sāka dot norādījumus istabmeitai, lai kāds neiedomātos apvaicāties, ko viņa arto domā. Misis Stērlinga teica, ka lielākā laime esot veltīt savu dzīvi un mīlestību citiem, un māsīca Stiklza un Izabellas tante viņai pievienojās; Izabellas tante jutās drusku sapīkusi, it kā misis Stērlinga ar šo teicienu būtu nolaupījusi viņai trumpi. — Mēs visi pārlieku tiecamies dzīvot savtīgi, pasaulīgi un grēcīgi, — misis Stērlinga turpināja, apņēmusies nezaudēt tik lielisku izdevību. Visas pārējās sievietes jutās kā norātas par saviem seklajiem ideāliem, un tēvocis Džeimss nodomāja, ka viņam lieliski izdevies piešķirt sarunai cildenu ievirzi.

—    Lielākā laime ir tā, — pēkšņi skaļi un skaidri sacīja Valensija, — ka cilvēks drīkst šķaudīt tad, kad viņš grib.

Visi sēdēja ieplestām acīm. Neviens neuzdrīkstējās neko sacīt. Vai Valensija cenšas būt asprātīga? Neticami! Misis Stērlinga, kura kopš pusdienu sākuma bija cerīgi uzelpojusi, jo līdz šim Valensija nebija atļāvusies nevienu izlēcienu, atkal sāka drebēt. Tomēr viņai šķita, ka saprātīgāk ir neko nesacīt. Tēvocis Bendžamins tik saprātīgs nebija. Viņš aši ielēca tur, kur misis Stērlinga baidījās spert kāju.

—   Cabule, — viņš ar guldzošu smējienu jautāja, — kāda ir atšķirība starp jaunām un vecām meitām?

—   Vienas taujā: «Kāds viņš ir?», bet otras: «Kur viņš ir?», — Valensija atbildēja. — Cik atceros, tu šo mīklu esi uzdevis vismaz piecdesmit reižu, tēvoci Ben. Kāpēc

Iii neizgudro jaunas mīklas, ja jau nevari bez tām iztikt? Nav jēgas censties būt asprātīgam, ja tas neizdodas.

Tēvocis Bendžamins blenza viņā ar visai muļķīgu sejas izteiksmi. Nekad mūžā viņš, Bendžamins Stērlings no I Tostu un Stērlingu dzimtas, nebija pieredzējis, ka ar viņu tā runātu. Un lai nu kurš, bet Valensija! Viņš aplaida nevarīgu skatienu galdam, lai redzētu, ko domā pārējie. Visi izskatījās diezgan apstulbuši. Nabaga misis Stērlinga bija aizvērusi acis. Un viņas lūpas trīcoši kustējās, it kā viņa skaitītu lūgšanu. Varbūt tā arī bija. Stāvoklis bija tik neparasts, ka neviens nesaprata, kā izturēties. Valensija mierīgi ēda salātus, it kā nebūtu noticis nekas īpašs.

Albertas tante, gribēdama saglābt savas viesības, sāka stāstīt, kā viņai nesen iekodis suns. Tēvocis Džeimss steidzās viņai palīgā un apvaicājās, kurā vietā šis suns

viņai iekodis.

>

—           Drusku lejpus katoļu baznīcas, — Albertas tante atbildēja.

Tad Valensija iesmējās. Neviens cits nesmējās. Kas gan te būtu ko smieties?

—   Vai tā ir svarīga vieta? — Valensija jautāja.

—           Kā tu to domā? — vaicāja apmulsusi Albertas tante, un misis Stērlinga gandrīz bija gatava apgalvot, ka veltīgi kalpojusi šos daudzos gadus Dievam.

Izabellas tante nosprieda, ka tikai viņa varēs apklusināt Valensiju.

—           Cabule, tu esi drausmīgi vāja, — viņa teica, — vieni kauli un āda! Vai tu vispār mēģini kaut cik uzbaroties?

—           Nē. — Valensija nemeklēja žēlastību ne sev, ne citiem. — Bet es varu ieteikt Portlorensā labu skaistuma salonu, kur tev varētu noņemt liekos zodus.

—   Va-len-sij! — no misis Stērlingas lūpām izlauzās protesta kliedziens. Viņa bija gribējusi to pateikt lepni un majestātiski, kā vienmēr, taču tas izklausījās drīzāk pēc lūdzoša smilkstiena. Un viņa neteica «Cabule».

—   Viņai ir drudzis, — māsīca Stiklza izmisušā čukstā teica tēvocim Bendžaminam. — Mums jau vairākas dienas likās, ka viņa ir nevesela.

—    Es teiktu, ka viņa ir vienkārši jukusi, — norūca tēvocis Benclžamins. —Ja ne, tad viņu vajadzētu nopērt. Jā, nopērt.

—   Viņu nevar nopērt. — Māsīca Stiklza izklausījās nopietni satraukta. — Viņai ir divdesmit deviņi gadi!

—   Nu re, divdesmit deviņiem gadiem tomēr ir kāda priekšrocība, — sacīja Valensija, kuras ausis bija uztvērušas šos vārdus.

—   Cabule, — tēvocis Bendžamins teica, — kad es būšu miris, tu varēsi runāt, ko gribēsi. Bet, kamēr esmu dzīvs, es prasu, lai pret mani izturētos ar cieņu.

—   Ak, tu taču zini, ka mēs visi esam miruši, — Valensija attrauca,—visaStērlingu dzimta. Daži ir apglabāti, bet daži vēl ne. Tā ir vienīgā atšķirība.

—   Cabule, — tēvocis Bendžamins iedomājās, kā varbūt varētu Valensiju iebiedēt, — vai tu atceries, kā zagi aveņu ievārījumu?

Valensija tumši pietvīka — taču nevis no kauna, bet no apspiestiem smiekliem. Viņa bija nešaubīgi zinājusi, ka tēvocis Bendžamins agri vai vēlu ķersies pie šī ievārījuma.

—   Protams, atceros, — viņa atbildēja. —Tas bija garšīgs ievārījums. Man vienmēr bijis žēl, ka nepaguvu saēsties vairāk, pirms tu mani pārsteidzi. Ai, paskatieties, kāds Izabellas tantei profils uz sienas! Vai jūs esat redzējuši kaut ko tik jocīgu?

Visi paskatījās, arī pati Izabellas tante, un tas, protams, visu izputināja. Bet tēvocis Herberts saudzīgi teica: — Es… es laikam tavā vietā vairāk neēstu, Cabule. Man jau nav žēl, bet… vai tu nedomā, ka tev pašai tā būtu labāk? Tev… tev laikam drusku sastreikojusies māga.

— Par manu māgu nebēdā, mīļais tēvocīt, — Valensija atbildēja. —Tur viss ir kārtībā. Es noteikti ēdīšu vēl. Es pārāk reti dabūju kārtīgi paēst.

Dīrvudā nemēdza lietot uzrunu «mīļais tēvocīt». Kopš šī brīža Stērlingi sāka no Valensijas baidīties. Viņas runasveidā bija kaut kas biedinošs. Bet misis Stērlingai likās, ka piezīme par «kārtīgu paēšanu» bijusi pats ļaunākais, ko Valensija pateikusi. Valensija viņai vienmēr bija sagādājusi vilšanos. Tagad viņa bijāto apkaunojusi. Misis Stērlingai likās, ka vajadzētu celties un iet projām no galda. Tomēr viņa neuzdrīkstējās atstāt tur Valensiju.

Ienāca Albertas tantes kalpone, lai novāktu salātu traukus un uzliktu galdā saldo ēdienu. Tā bija patīkama pārmaiņa. Visi atdzīvojās, apņēmās nepievērst Valensijai uzmanību un sarunāties fā.tft kā viņas šeit nebūtu. Tēvocis Velingtons pieminēja'Bārniju Sneitu. Valensija atcerējās, ka visos Stērlingu sāreto^āgrāk vai vēlāk tiek pieminēts Bārnijs Snaits. Lai kas viņš būtu, acīmredzot viņš ir indivīds, kuru nav iespējams neievērot. Viņa nolēma ieklausīties. Šis temats slēpa slepenu vilinājumu, kaut gan viņa vēl to īsti nebija apjautuši. Valensija juta asinis pulsējam līdz pat pirkstu galiem.

Protams, Bārnijam Sneitam tika veltīti bargi vārdi. Neko labu neviens par viņu nemēdza sacīt. Tika pārcilāti visi vecie briesmu stāsti — dokumentu viltotājs, naudas drukātājs, ķeceris, izbēdzis slepkava un viss pārējais. Tēvocis Velingtons bija ļoti sašutis, ka tādam cilvēkam vispār atļauts mājot Dirvudas tuvumā. Viņš nesaprata, ko domājot Portlorensas policija. Kādu nakti visi tikšot noslepkavoti savās gultās. Kāds negods, ka viņš drīkst staigāt uz brīvām kājām pēc visa tā, ko izdarījis.

—   Ko tad viņš ir izdarījis? — Valensija pēkšņi jautāja.

Tēvocis Velingtons paskatījās uz viņu platām acīm,

piemirsis, ka bija nolemts viņu ignorēt.

—   Ko izdarījis? Ko izdarījis? Visu ko!

—          Bet ko tieši? — Valensija neatkāpās. — Kas tev par to ir zināms? Jūs viņu mūžīgi lamājat. Bet vai pret viņu ir kādi pierādījumi?

—           Es ar sievietēm nestrīdos, — tēvocis Velingtons teica. — Un man nekādus pierādījumus nevajag. Ja cilvēks gadiem slēpjas vientuļā salā un neviens nevar pateikt, no kurienes viņš nācis, no kā dzīvo un ko dara, tas ir pietiekams pierādījums. Kur noslēpumi, tur noziegums.

—           Kas tas vispār par uzvārdu — Sneits! — teica otrās pakāpes māsīca Sāra. — Tāds uzvārds vien jau viņu nodod.

—           Es negribētu sastapt viņu uz tumšas takas, — nodrebinājās māsīca Džordžiāna.

—   Ko tad, domā, viņš tev darītu? — jautāja Valensija.

—          Nonāvētu, — māsīca Džordžiāna svinīgā nopietnībā atbildēja.

—   Tāpat vien, prieka pēc? — Valensija noprasīja.

—          Tieši tā, — māsīca Džordžiāna bez aizdomām atbildēja. — Kur tik daudz dūmu, tur jābūt arī ugunij. Es jau tūlīt, tikko viņš te uzradās, nodomāju: tas nu ir noziedznieks. Es jutu, ka viņam kaut kas ir slēpjams. Intuī< ija mani parasti neviļ.

—    Noziedznieks? Protams, viņš ir noziedznieks, — k-ica tēvocis Velingtons. — Neviens par to nešaubās. — Viņš veltīja Valensijai niknu skatienu. — Cilvēki taču stāsta, ka viņš sēdējis cietumā par svešas mantas izšķērdēšanu. Es par to nešaubos. Un runā, ka viņš esot uz vienu roku ar to bandu, kas organizē banku aplaupīšanas visā valstī.

—   Kas runā?

Tēvocis Velingtons pablenza uz viņu, saraucis savu neglīto, grumbuļaino pieri. Kas tam sasodītajam skuķim lēcies? Viņš atstāja jautājumu bez ievērības.

—    Viņam jau sejā rakstīts, ka viņš ir īstākais katordznieks, — izmeta tēvocis Bendžamins. — Es to ievēroju jau pirmajā reizē, kad viņu redzēju.

— «Tas vīrs no pašas dabas apzīmogots, Un kauna darbam nešaubīgi lemts,» — nodeklamēja tēvocis Džeimss. Viņš izskatījās ārkārtīgi apmierināts, ka beidzot varējis iepīt sarunā šo citātu. Tādu izdevību viņš bija gaidījis visu mūžu.

—   Viena uzacs viņam ir izliekta, bet otra tāda kā trijstūris, — Valensija teica. — Vai tāpēc tev liekas, ka viņš izskatās tik nekrietns?

Tēvocis Džeimss sarauca savas uzacis. Parasti, kad tēvocis Džeimss sarauca uzacis, pasaule beidza pastāvēt. Šoreiz tā turpināja darboties.

—    Kā tad tu tik labi zini, kādas viņam uzacis, Cabule? — mazliet dzēlīgi jautāja Olīva. Pirms divām nedēļām šāda piezīme būtu Valensiju samulsinājusi un apklusinājusi, un Olīva to zināja.

—   Jā, kā tu zini? — piebalsoja Velingtona tante.

—           Es viņu divas reizes esmu redzējusi, un es viņu kārtīgi apskatīju, — Valensija mierīgi atbildēja. — Man likās, ka viņam ir neparasti interesanta seja.

—           Nav šaubu, ka tā cilvēka pagātnē kaut kas slēpjas, — sacīja Olīva, apjauzdama, ka ir nemanot izstumta no sarunas — dīvainā kārtā uzmanības centrā bija nokļuvusi Valensija. — Bet diez vai viņš ir vainojams visā, ko par

vi nu stāsta.

Valensija sajuta dusmas uz Olīvu. Kāpēc viņai jāuzņemas kaut vai šāda ierobežota aizstāvība? Kāda viņai dala gar Bārniju Sneitu? Taisnību sakot, kāda daļa Valensijai pašai? Taču šo jautājumu Valensija sev neuzdeva.

—           Stāsta, ka viņš tur, tai savā Mistāvisa būdā, turot veselu baru kaķu! — teica otrās pakāpes māsīca SāraTeilore, lai parādītu, ka arī viņa kaut ko zina par šo svarīgo personu.

Kaķi… Šis vārds, turklāt daudzskaitlī, Valensijas ausīm skanēja ļoti vilinoši. Viņa acu priekšā iztēlojās Maskokas salu, pa kuru klīst neskaitāmi kaķi.

—          Tas vien jau liecina, ka ar viņu viss nav, kā vajag, — apgalvoja Izabellas tante.

—           Cilvēki, kuriem nepatīk kaķi, — sacīja Valensija, ar baudu tiesādama saldēdienu, — šķiet, domā, ka šī nepatika ir kaut kāds īpašs tikums.

—          Viņam nav neviena drauga, ja neņem vērā Rēcošo Eibelu, — teica tēvocis Velingtons. — Un, ja Rēcošais Eibels, tāpat kā visi citi, būtu turējies no viņa tālāk, tas būtu nācis tikai par labu… dažiem viņa ģimenes locekļiem.

>

Stomīgā nobeiguma iemesls bija tēvoča Velingtona laulatās draudzenes skatiens, kurš pārmetoši atgādināja to, ko viņš bija gandrīz piemirsis: pie galda ir arī meitenes.

—  Ja tu gribi teikt, — Valensija dedzīgi attrauca, — ka I iārnijs Sneits ir Sesilijas Gejas bērna tēvs, tā nav taisnība, lle ir nekrietni meli.

Par spīti savam sašutumam, Valensija jutās ļoti uzjautrināta, redzēdama satriektās izteiksmes sejās ap viesību galdu. Kaut ko līdzīgu viņa bija redzējusi tikai pirms septiņpadsmit gadiem, kad māsīcas Gledisas viesībās noskaidrojās, ka viņa skolā dabūjusi — KAUT KO — matos. Utis! Pieklājīgi aizstājējvārdi Valensijai bija apnikuši.

Nabaga misis Stērlinga izskatījās tuvu nervu sabrukumam. Viņa bija domājusi — vai vismaz izlikusies domājam —, ka Valensija joprojām tic stārķiem un kāpostu dobēm.

—   Kuš… kuš! — māsīca Stiklza lūdzoši izdvesa.

—    Nebūs nekāds kuš! — Valensija skarbi atmeta. — Es esmu kušināta visu savu mūžu. Ja es gribēšu, tad kliegšu pilnā kaklā. Nelieciet man to gribēt! Un beidziet gvelzt blēņas par Bārniju Sneitu!

Valensija patiesībā īsti nesaprata savu sašutumu. Ko viņai nozīmē Bārnijam Sneitam piedēvētie noziegumi un netikumi? Un kāpēc visneciešamākais no tiem viņai šķiet tas, ka Bārnijs varētu būt nabaga nelaimīgās Sesilijas Gejas nekrietnais mīļākais? Jo tāda doma viņai patiešām šķita neciešama. Valensija pacieta, ka viņš tiek dēvēts par zagli, viltotāju un katordznieku, bet ne mirkli nespēja pieļaut domu, ka viņš mīlinājies ar Sesiliju Geju un izputinājis viņas dzīvi. Valensija atcerējās Bārnija seju abās nejaušajās tikšanās reizēs — viņa šķelmīgo, neizprotamo, pievilcīgo smaidu, jautrās dzirkstis acīs, šauro, jutīgo, gandrīz askētisko mutes līniju, visaptverošo atklāta pārdrošnieka kopiespaidu. Cilvēks ar tādu smaidu, acīm un muti var būt slepkava un zaglis, bet nevar būt nodevējs. Piepeši Valensija ienīda visus, kuri tā atļāvās runāt vai domāt.

—   Kad es biju jauna meitene, es par tādām lietām nekad nedomāju un nerunāju, Cabule, — iznīcinoši noteica Velingtona tante.

—    Bet es neesmu jauna meitene, — Valensija nebūt nejutās iznīcināta. — Vai tad jūs paši man to neesat nemitīgi bāzuši degunā? Un jūs visi esat sīkumaini, zemiski tenkotāji! Vai jūs nevarat likt mierā vismaz nabaga Sisiju Geju? Viņa taču mirst! Lai ko viņa būtu darījusi, Dievs vai velns viņu par to ir pietiekami sodījis. Jūsu piedalīšanās tur nav vajadzīga. Bet Bārnija Sneita vienīgais noziegums ir tas, ka viņš dzīvo tā, kā pats grib, un nelien citu darīšanās. Viņš, šķiet, var ļoti labi iztikt bez jums. Un tas jau, protams, ir pats smagākais noziegums — tādiem snobokrātiem! — Pēdējo vārdu Valensija izdomāja uz vietas, un tas viņu pacilāja. Tieši tādi viņi ir, un nevienam no viņiem nav tiesību uzskaitīt citu grēkus.

—   "^alensij, tavs nabaga tēvs kapā apgrieztos otrādi, ja dzirdētu, ko tu runā! — sacīja misis Stērlinga.

—  Tā viņam droši vien būtu patīkama pārmaiņa, — Valensija pārgalvīgi atcirta.

—   Cabule, — tēvocs Džeimss bargi teica, — Desmit Baušļi ir spēkā arī šodien — it īpaši piektais. Vai tu tos esi aizmirsusi?

—    Nē, — Valensija atbildēja, — bet man šķiet, ka tu gan esi aizmirsis — it īpaši devīto. Vai tu kādreiz esi iedomājies, tēvoci Džeims, cik garlaicīga būtu dzive bez Desmit Baušļiem? Tikai tas, kas ir aizliegts, kļūst vilinošs.

Tomēr uztraukums viņai nebija nācis par labu. Nepārprotamas brīdinošas pazīmes vēstīja, ka tuvojas kārtējā sāpju lēkme. Tā nedrīkst uznākt šeit! Valensija piecēlās no galda.

—    Es tagad iešu mājās. Atnācu tikai paēst pusdienas. Tās bija ļoti garšīgas, Albertas tant, kaut arī salātu mērcei derētu drusku vairāk sāls un kāda šķipsniņa sarkano piparu ari nāktu par labu.

Neviens no satriektajiem sudrabkāzu viesiem neattapās neko pateikt, līdz aiz Valensijas noklaudzēja vārtiņi un viņa pazuda krēslā. Pēc tam…

—    Viņai ir drudzis… es jau no paša sākuma teicu, ka viņai ir drudzis! — ievaimanājās māsīca Stiklza.

Tēvocis Bendžamins ar tuklo labo roku neganti iebelza pa tuklo kreiso roku.

—   Viņa ir jukusi — es jums saku, viņa ir jukusi! — viņš nikni iešņācās. — Skaidrs kā cliena. Pilnīgi nojūgusies!

—    Ak, Bendžamin, — māsīca Džordžiāna mēģināja viņu mierināt, — nesteidzies viņu tik bargi nosodīt! Mums jāatceras, ko teicis vecais, labais Šekspīrs — ka žēlsirdība nepazīst ļauna.

—    Žēlsirdība! Kādas blēņas! — tēvocis Bendžamins nošņācās. — Nekad mūžā neesmu dzirdējis, ka jauna sieviete runātu tādas lietas kā nupat viņa! Tādas, ko jākaunas būtu pat domāt, kur nu vēl runāt! Zaimot! Apvainot mūs! Viņai vajag pamatīgu pērienu, un es to labprāt sadotu pats ar savu roku! Ū-ū-ū! — Tēvocis Bendžamins ierāva krietnu malku no dedzinoši karstās kafijas tases.

—   Kā jums šķiet, vai «cūciņām» varētu būt tamlīdzīgi simptomi? — ieraudājās māsīca Stiklza.

—   Es vakar atvēru istabā lietussargu, — šņukstēja māsīca Džordžiāna. — Es zināju, ka tas nozīmē nelaimi!

—    Vai jūs nemēģinājāt izmērīt viņai temperatūru? — jautāja māsīca Mildreda.

—   Amēlija gribēja likt viņai zem mēles termometru, bet viņa neļāva! — žēlabaini izdvesa māsīca Stiklza.

Misis Stērlinga atklāti raudāja. Visa iespējamā aizstāvība bija sabrukusi.

—   Man jums jāpastāsta, — viņa šņukstēja, — ka Valensija jau vairāk nekā divas nedēļas uzvedas ļoti dīvaini! Viņa nemaz nav tāda kā agrāk — Kristīne to var apliecināt. Es cerēju no visas sirds, ka varbūt tikai tuvojas kārtējā saaukstēšanās. Bet izskatās… izskatās, ka ir ļaunāk.

—   Man no tā visa atkal nāk virsū neirīta lēkme, — nopūtās māsīca Gledisa un piespieda roku pie galvas.

—   Neraudi, Amēlij, — saudzīgi teica tēvocis Herberts, nervozi plūkādams sarainos, sirmos matus. Viņš necieta «ģimenes scēnas». Cik neapdomīgi, ka Cabule ko tādu izraisījusi tieši viņa sudrabkāzās! Kurš to būtu no viņas domājis? — Tev vajadzēs aizvest viņu pie ārsta. Var gadīties, ka tas ir tikai… ē… smadzeņu iekaisums. Tādi taču ir dzirdēti, vai ne?

—   Es… es jau vakar viņai ieteicu aiziet pie ārsta, — ieraudājās misis Stērlinga. — Un viņa atbildēja, ka neiešot… neiešot pie ārsta. Ak vai, man patiešām tāpat jau ir bijis gana raižu!

—   Un viņa neparko nedzer Redferna uzlējumu! — piebilda māsīca Stiklza.

—   Un neko citu arī ne, — papildināja misis Stērlinga.

—   Un viņa ir apņēmusies iet uz prezbiteriāņu baznīcu! — iesaucās māsīca Stiklza, bet — gods, kam gods, — noklusēja par kāpņu margām.

—   Tas vien jau pierāda, ka viņa ir jukusi, — nošņācās levocis Bendžamins. — Es pamanīju, ka viņa izskatās dīvaina, jau pirmajā brīdī, kad ienāca istabā. Es to pamanīju jau agrāk! — Tēvocis Bendžamins bija atcerējies ■mīle-stibu». — Viss, ko viņa te šodien sarunāja, liecina I >ar prāta novirzēm. Tas jautājums vien: «Vai tā ir svarīga vieta?» Kur tādā piezīmē jēga? Kaut kas galīgi nesakarīgs. Stērlingu vidū nekas tāds mūžam nav noticis. Tas noteikti nāk no Vensbarrām.

Nabaga misis Stērlinga bija pārāk satriekta, lai spētu sašust.

—   Es neko tamlīdzīgu Vensbarru dzimtā neesmu dzirdējusi, — viņa šņukstēja.

—   Tavs tēvs bija diezgan dīvains, — teica tēvocis Bendžamins.

—    Nabaga tētis bija… savdabīgs, — misis Stērlinga caur asarām atzina, — bet viņa prāts bija vesels.

—    Viņš visu mūžu runāja taisni tā kā Valensija šovakar! — tēvocis Bendžamins atcirta. — Un ticēja, ka viņš esot no jauna piedzimis pats savs vecvecvectēvs. Esmu to dzirdējis savām ausīm. Nestāsti man, ka cilvēks ar veselu prātu var ticēt kaut kam tādam! Labi, Amēlij, beidz tagad pinkšķēt! Protams, Cabule šodien pamatīgi izgāzās, bet nevar jau viņu vainot. Vecmeitām palaikam uznāk visādas dīvainību lēkmes. Būtu viņa apprecējusies tad, kad vajadzēja precēties, nekas tāds nebūtu noticis.

—   Neviens nav gribējis viņu precēt, — sacīja misis Stērlinga, kurai šķita, ka tēvocis Bendžamins par to vaino viņu.

—   Par laimi, šeit nebija neviena cilvēka no malas, — tēvocis Bendžamins turpināja. — Mēs varam paturēt šo notikumu pie sevis, starp savējiem. Rit es viņu aizvedīšu pie ārsta Mārša. Es jau nu protu tikt galā ar tiepšām. Vai tā nebūs vislabāk, Džeims?

—   Mediķa padoms katrā ziņā ir vajadzīgs, — tēvocis Džeimss piekrita.

—   Nu tad norunāts. Tikmēr, Amēlij, izturies tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet paturi viņu acīs. Neļauj viņai palikt vienai. Un nepavisam neļauj viņai gulēt istabā vienai!

Misis Stērlinga atkal sāka šņukstēt.

—    Es tur neko nevaru darīt. Vakarvakarā es jau ierosināju, ka Kristīnei vajadzētu gulēt viņas istabā. Bet viņa kategoriski atteicās — un aizslēdza durvis! Ai, jūs nevarat iedomāties, kā viņa ir pārvērtusies! Neko nedara. Tas ir, nešuj. Parastos mājas pienākumus jau, protams, paveic. Bet vakar no rīta viņa atteicās berzt viesistabas grīdu, kaut gan mēs vienmēr to beržam ceturtdienās. Viņa pateica, ka pagaidīšot, lai tā kļūst netīra. «Vai tad tev labāk patīk berzt netīru nekā tīru grīdu?» es viņai jautāju. Un viņa teica: «Protams! Tad es redzu savam darbam kādu jēgu.» Vai jūs varat iedomāties?

Tēvocis Bendžamins mēģināja iedomāties.

—   No viņas istabas ir pazudis trauks ar smaržu lapiņām, — sacīja māsīca Stiklza. — Es kaimiņu daļā atradu tikai lauskas. Vina nestāsta, kas arto noticis.

—   Es no Čabules nemūžam kaut ko tādu nebūtu gaidījis, — teica tēvocis Herberts. — Viņa vienmēr likās tāda klusa un prātīga meitene. Drusciņ neattapīga, tomēr prātīga.

—          Vienīgais, par ko šajā pasaulē varat būt droši, ir reizrēķinu tabula, — noteica tēvocis Džeimss, juzdamies gudrāks nekā jebkad.

—          Labi, nenokārsim degunus! — uzmundrinoši sacīja tēvocis Bendžamins. — Kas kopīgs kalnā kāpējam ar dejotāju brunčiem?

—           Kas? — jautāja māsīca Stiklza, jo kādam tas bija jājautā un Valensijas vairs nebija.

—         Jo augstāk kāpj, jo vairāk aizsit elpu, — tēvocis Bendžamins pasmējās.

Māsīcai Stiklzai likās, ka tēvocis Bendžamins atļāvies pārāk lielu vaļību. Un vēl Olīvai dzirdot! Bet vīrietis jau paliek vīrietis.

Tēvocis Herberts klusībā nodomāja, ka viesības pēc Čabules aiziešanas kļuvušas diezgan garlaicīgas.

12

Valensija pa zilgano vakarkrēslu steidzās mājup — varbūt steidzās mazliet par ātru. Kad viņa bija laimīgi tikusi pajumtē, sākās lēkme, kura šoreiz bija smagāka par visām iepriekšējām. Tā patiešām bija ļoti mokoša. Vienā tādā reizē viņa var nomirt. Būtu briesmīgi mirt tādās sāpēs. Varbūt… varbūt nāve ir jau klāt. Valensija jutās nomācoši viena. Brīžos, kad viņa vispār spēja domāt, viņa mēģināja iztēloties, kā būtu, ja blakus būtu kāds, kurš patiešām justu viņai līdzi… kāds, kuram viņa kaut ko nozīmētu… kāds, kurš kaut vai tikai cieši turētu viņas roku… sacītu viņai: «Jā, es zinu. Tas ir briesmīgi… Saņemies… drīz kļūs labāk,» — nevis tikai kāds, kurš celtu knadu un paniku. Nevis māte vai māsīca Stiklza. Kāpēc prātā atkal nāk Bārnijs Sneits? Kāpēc viņai pēkšņi, šajās nejaukajās, vientulīgajās sāpēs, liekas, ka viņš justu līdzi, justu žēlumu pret ikvienu, kurš cieš? Kāpēc viņš šķiet gluži kā vecs, labi pazīstams draugs? Vai tāpēc, ka viņa to centusies aizstāvēt, viņa dēļ sastrīdējusies ar radiniekiem?

Kādu brīdi Valensija jutās tik slikti, ka pat nespēja sameklēt un iedzert ārsta Trenta izrakstītās zāles. Tomēr pēc kāda laika viņa to izdarīja, un clrīz kļuva vieglāk. Sāpes pārgāja, un Valensija gulēja gultā gurda un nevarīga, noplūdusi aukstiem sviedriem. Ai, cik tas bija briesmīgi! Daudz šādu lēkmju viņa vairs neizturēs. Varētu nebēdāt par nāvi, ja tā būtu ātra un nesāpīga. Bet miit tādās mokās!

Pēkšņi Valensija attapās, ka smejas. Tās tikai bija jautras pusdienas! Un viss bija tik vienkārši! Viņa tikai pateica to, ko vienmēr bija domājusi. Tās sejas… ai, kādas viņiem bija sejas! Tēvocis Bendžamins — nabaga satriektais tēvocis Bendžamins! Valensija nešaubījās, ka viņš jau šovakar sacerēs jaunu testamentu. Valensijas daļu no viņa bagātās mantības saņems Olīva. Olīva vienmēr visur ir saņēmusi Valensijas daļu. Senā smilšu kaudze…

Pasmieties par savu dzimtu tā, kā viņai to vienmēr bija gribējies, šķita vienīgais gandarījums, ko viņa tagad no dzīves varēja iegūt. Tomēr Valensija nodomāja, ka tas ir gauži nožēlojami. Vai tad viņa nevar pati sevi pažēlot, ja neviens cits vinu nežēlo? »

Valensija piecēlās un piegāja pie loga. Miklais, tīkamais vējš, kurš traucās pāri tikko salapojušiem kokiem, skāra viņas seju ar gudra, saudzīga, veca drauga glāstu. Lombardijas papeles misis Tredgoldas zālienā pa kreisi, tik tikko saskatāmas starp stalli un veco ratnīcu, tinās tumši violetā plīvurā, koši iezīmēdamās pret dzidrajām debesīm, un virs vienas no tām pulsēja pienbalta zvaigzne — kā dzīva pērle sudrabzaļā ezerā. Tālumā aiz stacijas pletās Mistāvisa ezera ēnaino mežu tumši zilgās kapuces. Virs tām peldēja balta, caurspīdīga migla, un vēl mazliet augstāk mirgoja bāls, tik tikko izniris pusmēness loks. Valensija paskatījās uz to pār savu kalsno kreiso plecu.

— Ai, kā gribētos, — viņa žēlabaini teica, — kaut man pirms nāves būtu viena maza smilšu kaudzīte!

13

Tēvocis Bendžamins pārliecinājās, cik vieglprātīgs bijis viņa solījums aizvest Valensiju pie ārsta, nerēķinoties ar pašu galveno vaininieci. Valensija atteicās braukt pie ārsta. Valensija pasmējās viņam sejā.

—     Kāpēc lai es brauktu pie ārsta Mārša? Ar manu saprašanu viss ir kārtībā. Kaut arī jūs visi domājat, ka es pēkšņi esmu jukusi prātā. Bet tā tas nav. Man vienkārši apnicis dzīvot, lai izpatiktu citiem, un es esmu nolēmusi izpatikt pati sev. Būs jums kaut kas jauns, par ko runāt, un nevajadzēs visu laiku malt tikai par aveņu ievārījumu. Tā, lūk, tas ir!

—   Cabule, — tēvocis Bendžamins nopietni un bezpalīdzīgi teica, — tu nemaz neesi… tāda kā tu pati.

—   Kāda tad es esmu? — Valensija noprasīja. Tēvocis Bendžamins jutās itin apmulsis.

—  Tāda kā tavs vectēvs Vensbarra, — viņš nelaimīgs atbildēja.

— Paldies! — Valensija izskatījās apmierināta. —Tas patiešām ir kompliments. Es atceros vectētiņu Vensbarru. Viņš bija viens no retajām cilvēciskajām būtnēm, ko es jebkad esmu pazinusi, — gandrīz vai vienīgais. Labi, nav nozīmes rāties, lūgties vai pavēlēt… vai bažīgi saskatīties ar māti un māsīcu Stiklzu. Es nebraukšu ne pie kāda ārsta. Un, ja tu atvedīsi ārstu šurp, es viņam nerādīšos. Un ko tu man padarīsi?

Patiešām — ko? Šķita nepieļaujami un pat neiespējami aizdabūt Valensiju pie ārsta ar fizisku spēku. Un izskatījās, ka nekā citādi tas nebūs izdarāms. Mātes asaras un lūgumi palika pilnīgi bez ievērības.

—   Neuztraucies, māt! — Valensija bezbēdīgi, bet pavisam pieklājīgi paziņoja. — Es netaisos pastrādāt neko pārāk briesmīgu. Bet es esmu nolēmusi mazliet izklaidēties.

—   Izklaidēties! — misis Stērlinga atbalsoja šo vārdu tā, it kā Valensija būtu izteikusi vēlēšanos mazliet paslimot ar tuberkulozi.

Olīva, kuru viņas māte bija atsūtījusi pie Valensijas, cerēdama, ka varbūt viņai būs kāda ietekme, atgriezās mājās ar piesārtušiem vaigiem un dusmās zibošām acīm. Viņa paziņoja mātei, kaValensijai neko nevarot palīdzēt. Pēc tam, kad viņa, Olīva, bija labu brīdi runājusi ar Valensiju gluži kā māsa, saudzīgi un saprātīgi, Valensija bija tikai piemiegusi savas dīvainās acis šaurās spraudziņās un noteikusi: — Kad es smejos, man smaganas nav redzamas.

—   Pilnīgi tā, it kā runātos pati ar sevi, nevis ar mani! Nudien, mamm, visu laiku, kamēr es runāju, man bija iespaids, ka viņa nemaz neklausās. Un tas vēl nebija viss. Kad es beidzot nolēmu, ka maniem vārdiem nav nekāda iespaida uz viņu, es lūdzu: kad nākamnedēļ atbrauks Sesils, lai vismaz nerunā nekādas aplamības viņa klātbūtnē. Mamm, kā tu domā, ko viņa atbildēja?

—    Nevaru ne iedomāties, — novaidējās Velingtona tante, gatava uz visu.

—   Viņa teica: «Man patiktu šokēt Sesilu. Vīrietim nepiestāv tik sarkanas lūpas.» Mamm, es nekad vairs nespēšu just pret Valensiju to, ko agrāk!

—   Viņas prāts nav vesels, Olīva, — Velingtona tante svinīgi atbildēja. — Nevar prasīt, lai viņa atbildētu par saviem vārdiem.

Kad Velingtona tante pastāstīja misis Stērlingai, ko Valensija sarunājusi Olīvai, misis Stērlingagribēja, lai Valensija atvainojas.

—   Tu mani pirms piecpadsmit gadiem piespiedi atvainoties Olīvai par to, ko es nebiju izdarījusi, — Valensija atbildēja. — Šai reizei pilnīgi pietiks ar to veco atvainošanos.

Tika noturēta vēl viena svinīgi nopietna dzimtas apspriede. Sanāca kopā visi, izņemot māsīcu Gledisu, kura cieta no tāda neirīta galvā — «kopš nabaga Cabule kļuva dīvaina» —, ka viņa tādu pienākumu nespēja uzņemties. Radinieki nolēma — tas ir, viņi pieņēma to apstākli, kas tika mests viņiem sejā, — ka visgudrākais pašlaik ir likt Valensiju kādu laiku mierā. — Lai padzīvo ar savu galvu, — teica tēvocis Bendžamins, — rūpīgi paturiet viņu acīs, bet lieciet, cik iespējams, mierā. —Tajos laikos vēl nebija pazīstams izteiciens «modri nogaidīt», bet apmēram tādu politiku nolēma ievērot Valensijas satrauktie radinieki.

—    Nāks laiks, nāks padoms, — teica tēvocis Bendžamins. — Kulteni ir vieglāk sakult nekā atkult atpakaļ, — viņš svinīgi piebilda. — Protams, ja viņa kļūst agresīva…

Tēvocis Džeimss aprunājās ar ārstu Ambrozu Māršu.

Ār sts Ambrozs Māršs atbalstīja dzimtas lēmumu. Viņš atgādināja saniknotajam tēvocim Džeimsam — kurš labprāt būtu gribējis Valensiju ievietot slēgtā iestādē, projām no acīm —, ka Valensija pagaidām vēl nav izdarījusi neko tāclu, kas būtu izmantojams par plānprātības pierādījumu, un bez pierādījumiem cilvēkus šajā pagrimušajā laikmetā ieslodzīt nedrīkst. Nekas no tēvoča Džeimsa stāstītā ārstam Māršām nelikās pārāk satraucošs, un viņš vairākas reizes aizsedza roku ar muti, slēpdams smaidu. Bet viņš jau nebija Stērlings. Un par lāga Valensiju viņš zināja ļoti maz. Tēvocis Džeimss stīvi izsoļoja no ārsta kabineta un braukšus devās atpakaļ uz Dīrvudu, domādams, ka Ambrozs Māršs tomēr nav nekāds teicamais ārsts un Adelaida Stērlinga būtu varējusi atrast sev cienījamāku vīru.

14

Dzīve neapstājas tāpēc vien, ka tajā ienāk daža laba traģēdija. Ēdiens jāgatavo arī tad, ja šo pasauli atstāj dēls, un lievenis jālabo arī tad, ja prātā sajūk vienīgā meita. Misis Stērlinga, atbilstoši savai metodiskajai dabai, jau sen bija ieplānojusi jūnija otro nedēļu mājas priekšējā lieveņa labošanai, jo tam bija bīstami ielicis jumts. Jau pirms vairākiem mēnešiem šim darbam bija nolīgts Rēcošais Eibels, un precīzi jūnija otrās nedēļas pirmās dienas rītā Rēcošais Eibels ieradās Elmstrītā un ķērās pie darba. Protams, viņš bija piedzēries. Rēcošais Eibels citāds nemēdza būt. Taču viņš bija tikai pirmajā reibuma pakāpē, kas izpaudās lielā runīgumā un sirsnībā. Viņa elpa stipri oda pēc viskija, un misis Stērlinga un māsīca Stiklza pie pusdienu galda gandrīz zaudēja savaldīšanos. Pat Valensijai ar visu viņas iecietību un brīvdomību tas likās nepatīkami. Tomēr viņai patika Eibels, patika viņa dzīvais, izteiksmīgais runasveids, un, nomazgājusi pusdienu traukus, viņa izgāja ārā, apsēdās uz sliekšņa un kavējās ar viņu sarunās.

Misis Stērlingai un māsīcai Stiklzai tas likās drausmīgi, bet ko viņas varēja iesākt? Valensija tikai nicīgi pasmai(lija, kad viņas sauca to iekšā, un negāja. Bija pavisam viegli izaicināt pasauli, kad tas bija iesākts. Svarīgs bija tikai pirmais solis. Abas sievietes baidījās sacīt vēl kaut ko, lai Valensija neuzsāktu scēnu Rēcošā Eibela klātbūtnē, jo viņš to tūdaļ iznēsātu pa visu apkaimi ar savām raksturīgajām piezīmēm un pārspīlējumiem. Saulainā jūnija diena tomēr bija pārāk vēsa, lai misis Stērlinga sēdētu pie viesistabas loga un klausītos sarunā. Viņai vajadzēja aizvērt logu un atstāt Rēcošo Eibelu un Valensiju pašu ziņā. Bet, ja misis Stērlinga būtu zinājusi, kādas būs šīs sarunas sekas, viņa to būtu pārtraukusi tūlīt uz vietas, kaut ari lievenis paliktu nesalabots uz visiem laikiem.

Valensija sēdēja uz sliekšņa, spītēdama aukstā jūnija dzeldinošajām brāzmām, kuras lika Izabellas tantei sūroties par gadalaiku pārmaiņām. Valensijai nerūpēja tas, ka viņa var saaukstēties. Bija ļoti patīkami sēdēt šajā vēsajā, skaistajā, smaržu pilnajā pasaulē un justies brīvai. Viņa dziļi ievilka krūtīs tīro, tīkamo vēju, izstiepa tam pretī rokas un ļāva tam jaukt matus, klausīdamās Rēcošajā Eibelā, kurš nebēdīgi klaudzināja āmuru vienā ritmā ar savām skotu dziesmām un pa starpām klāstīja viņai savas raizes.

Vecais Eibels Gejs, par spīti saviem septiņdesmit gadiem, joprojām bija izskatīgs vīrietis — viņam piemita savdabīgs patriarha staltums. Milzīgā bārda, kura krita viļņos pār zilo flaneļa kreklu, joprojām bija ugunīgi sarkana, bez sirmuma pazīmēm, taču mati viņam bija balti kā sniegs, un zilās acis dzirkstīja jauneklīgā dzīvīgumā. Milzīgās, rūsgani sirmās uzacis drīzāk atgādināja ūsas nekā uzacis. Varbūt tāpēc augšlūpa viņam vienmēr bija gludi skūta. Viņa vaigi bija sarkani, un arī degunam vajadzēja būt sarkanam, bet tas tāds nebija. Viņam bija glīti veidots ērgļa deguns — ar tādu būtu varējis lepoties dižciltīgākais romiešu patricietis. Eibels bija sešas pēdas un divas collas garš, platiem pleciem un stiegrainu augumu. Jaunībā viņš bija bijis neatvairāms mīlētājs un visas sievietes uzskatījis par pārlieku burvīgām, lai saistītos tikai ar vienu. Viņa dzīve bija krāsaina nevaldāmu trakulību, piedzīvojumu, mīlas dēku, veiksmju un neveiksmju virkne. Četrdesmit piecu gadu vecumā viņš bija apprecējis jauku, trauslu meiteni, kuru viņa trakulīgais dzīvesveids dažu gadu laikā bija iedzinis kapā. Viņas bērēs Eibels bija dievbijīga reibuma varā un nemitīgi atkārtoja Jesajas piecdesmit piekto nodaļu — Eibels zināja no galvas lielāko daļu Bībeles un visus psalmus —, bet mācītājs, kurš viņam nepatika, tikmēr skaitīja vai mēģināja skaitīt lūgšanu. Pēc tam vina saimniecību vadīja nolaidīga, veca

' ' v

radiniece, kura vārīja ēst un šā tā piekopa māju. Sajā mazsološajā vidē uzauga mazā Sesilija Geja.

Skolas gados Valensija itin labi bija pazinusi «Sisiju Geju», kaut gan Sisija bija trīs gadus jaunāka par viņu. Pēc skolas beigšanas viņu ceļi šķīrās, un Valensija viņu tikpat kā vairs neredzēja. Vecais Eibels bija prezbiteriānis. Tas ir, viņš griezās pie prezbiteriāņu mācītāja, kad vajadzēja noslēgt laulību, nokristīt bērnu un apglabāt sievu, un no prezbiteriāņu teoloģijas viņš zināja vairāk nekā vairums mācītāju, tāpēc tie baidījās ielaisties ar viņu diskusijās. Bet Rēcošais Eibels nekad negāja uz baznīcu. Visi prezbiteriāņu mācītāji, kuri bija strādājuši Dīrvudā, bija — katrs vienu reizi — mēģinājuši pāraudzināt Rēcošo Eibelu. Taču pēdējā laikā viņš vairs netika traucēts. Mācītājs misters Bentlijs bija nostrādājis Dirvuclā astoņus gadus, bet nebija meklējis Rēcošo Eibelu kopš pirmajiem sava darba mēnešiem. Toreiz viņš bija aizgājis pie Rēcošā Eibela un atradis viņu teoloģiskā reibuma pakāpē, kurai allaž mēdza sekot sentimentālas raudulības stadija un pēc tam — rēkšanas un lamāšanās stadija. Daiļrunīgā lūgsnu pakāpe, kurā viņš īsu brīdi skaudri apzinājās sevi kā grēcinieku sadusmotā Dieva priekšā, bija pēdējā. Tālāk par to Eibels negāja nekad. Parasti viņš uz ceļiem aizmiga un pēc tam pamodās atskurbis, taču «piedzēris līdz nemaņai» viņš nekad nebija redzēts. Eibels bija pateicis misteram Bentlijam, ka viņš esot uzticams prezbiteriānis un nešauboties par savu pestīšanu. Viņam neesot nekādu grēku, ko vajadzētu nožēlot, —vismaz viņš tādus nevarot iedomāties.

— Vai jūs nekad mūžā neesat darījis neko tādu, ko tagad nožēlojat? — jautāja misters Bentlijs.

Rēcošais Eibels pakasīja kuplo, balto galvu un izlikās pārdomājam.

—r^Esmu gan, — viņš beidzot teica. — Bija sievietes, kuras es būtu varējis skūpstīt, bet to nedarīju. To es vienmēr esmu nožēlojis.

Misters Bentlijs piecēlās un devās mājās.

Eibels bija gādājis, lai Sisija tiktu pienācīgi nokristīta, pats ceremonijas laikā ļaudamies reibuma līksmībai. Viņš lika meitai regulāri iet uz baznīcu un svētdienas skolu. Sisiju uzaudzināja draudze, un viņa pēc kārtas bija Misiju grupas, Meiteņu ģildes un Jauno sieviešu misionāru biedrības locekle. Viņa bija uzticama, neuzkrītoša, sirsnīga un čakla. Visiem patika Sisija Geja, un visi viņu žēloja. Viņai piemita kautrs, vārs skaistums — tas izsmalcinātais un grūti tveramais skaistums, kas ātri mēdz novīst, ja to neatdzīvina mīlestība un maigums. Taču, kad notika nelaime, agrākā patikšana un žēlošana neliedza ļaudīm saraustīt viņu gabalos kā izsalkušiem tīģeriem. Pirms četriem gadiem Sisija Geja bija aizgājusi strādāt uz kādu Maskokas viesnīcu par vasaras oficianti. Un, kad viņa rudenī atgriezās, bija notikusi pārmaiņa. Sisija paslēpās un nekur vairs negāja. Iemesls drīz kļuva zināms, un skandāls uzsita augstu vilni. Ziemā nāca pasaulē Sisijas bērns. Neviens nekad neuzzināja, kas bijis tā tēvs. Sesilijas bālās lūpas neizpauda bēdīgo noslēpumu. Izjautāt Rēcošo Eibelu neviens neuzdrīkstējās. Tenkas un minējumi piedēvēja vainu Bārnijam Sneitam, jo pēc cītīgas pārējo viesnīcas apkalpotāju iztaujāšanas kļuva zināms, ka neviens nav redzējis Sisiju Geju «kopā ar puisi». —Viņa turējās savrup, — itin aizskaiti sacīja citas istabenes. — Iedomājās, ka mūsu deju vakariem ir par labu. Un tagad — re!

Bērns bija nodzīvojis gadu. Pēc tā nāves Sisija sāka sadilt. Pirms diviem gadiem ārsts Māršs bija teicis, ka

vina nodzīvošot varbūt vēl sešus mēnešus — viņai esot > >

neārstējami slimas plaušas. Tomēr Sisija vēl bija dzīva. Neviens negāja pie viņas ciemos. Sievietes nebija ar mieru spert kāju Rēcošā Eibela mājā. Misters Bentlijs reiz bija turp aizgājis, zinādams, ka Eibela nav mājās, taču vecā briesmone, kura berza istabas grīdu, pateica viņam, ka Sisija nevienu negribot redzēt. Vecā radiniece bija mirusi, un Rēcošais Eibels bija nolīdzis divas vai Iris mājkalpotājas ar visai bēdīgu slavu — vienīgi tās bija ar mieru iet uz māju, kurā meitene mirst no diloņa. Taču tagad bija aizgājusi arī pēdējā kalpone, un Rēcošajam Eibelam vairs nebija neviena, kas rūpētos par Sisiju un gādātu par viņa saimniecību. Tas bija galvenais viņa bēdu stāsts Valensijai, un viņš lādēja «Dīrvudas un visas apkaimes liekules» ar spēcīgiem, sulīgiem vārdiem; daži no tiem sasniedza māsīcas Stiklzas ausis, kad viņa gāja cauri priekštelpai, un nabaga vecā dāma gandrīz nokrita aiz šausmām. Un Valensija klausās kaut ko tādu?

Valensija nepiedienīgos vārdus gandrīz nemanīja. Viņas uzmanība bija pievērsta tikai vienam: nabaga nelaimīgā, noniecinātā Sisija Geja slima un bezpalīdzīga guļ vecajā, vientulīgajā mājā pie Mistāvisa ceļa, un nav nevienas dzīvas dvēseles, kas viņai palīdzētu vai viņu mierinātu. Un kaut kas tāds notiek kristiešu sabiedrībā divdesmitajā gadsimtā!

—   Vai jūs gribat teikt, ka Sisija tur pašlaik ir viena pati un nav neviena, kas viņai palīdzētu, — itin neviena?

—   Ē, viņa jau kaut cik staigā un, ja grib, var sev sadabūt ko ēdamu. Bet strādāt vina nevar. īsta elle, kad visu dienu nostrādājies melnās miesās, aizej vakarā mājās noguris un tukšu vēderu un tad pašam vēl jātaisa ēst. Reizēm es nožēloju, ka aizdzinu prom veco Reičelu Edvardsu. — Un Eibels sāka gleznaini aprakstīt veco Reičelu.

—   Ģīmis tāds, kā kad simt īpašnieces būtu pārdzīvojis. Un čīkstule! Visi zūdās par negantām vecenēm. Neganta, tas nav nekas pret šitādu čīkstuli! Slieku tā tūļa nebūtu varējusi noķert — un netīra, netīra pēc velna! Es neprasu diezin ko — zinu, ka cilvēkam pasaulē šis tas jāpiecieš, — bet tā vecene šāva pār stripu. Vai zini, ko es vienu dienu redzēju? Viņa bija izvārījusi ķirbju ievārījumu — tas stāvēja uz galda, saliets vaļējās burkās. Suns uzlēca uz galda un iebāza vienā ķepu. Un ko šī? Paņēma suni pie kājas un izžņaudzīja sīrupu viņam no ķepas atpakaļ burkā! Tad uzskrūvēja virsū vāku un nolika burku pieliekamajā. Nu, tad es atrāvu durvis un uzbļāvu: «Vācies!» Šī vācās ari, un es šai lidināju pakaļ ķirbju burkas, pa divām uzreiz. Ek, garu varēja izlaist no smiekliem — vecā Reičela skrien, un ķirbju burkas lido pakaļ! Tagad iestāstījusi visiem, ka es esot jucis, un neviens vairs nenāk pie manis ne par kādu naudu.

—   Bet Sisijai vajag kādu, kas par viņu rūpētos! — nerimās Valensija, kurai rūpēja tikai šī stāsta daļa. Viņai bija vienalga, vai Rēcošajam Eibelam kāds vāra ēst vai ne. Bet viņa jutās izmisusi Sesilijas Gejas dēļ.

—   Ē, viņa jau iztiek. Kad Bārnijs Sneits brauc garām, tad jau vienmēr iegriežas un padara, ko viņai vajag. Nes viņai apelsīnus, puķes un vēl nez ko. Ir vismaz viens kristietis pasaulē. Bet tā svētulīgā, gaudulīgā Andrejdraudzes kompānija šņaukājas un griež muguru, kad ierauga viņu. Drīzāk viņu suņi tiks debesīs nekā viņi paši. Un tas viņu mācītājs — glums, kā kad kaķis būtu nolaizījis!

—   Gan Svētā Andreja, gan Svētā Jura draudzē ir pietiekami daudz krietnu cilvēku, kuri labprāt palīdzētu Sisijai, ja vien jūs pats uzvestos, kā pieklājas, — Valensija bargi teica. — Viņi baidās iet jūsu mājai tuvumā.

—   Tāpēc, ka es esmu tāds vecs, nejauks krancis? Bet es nekožu — nekad mūžā neesmu nevienam kodis. No stiprāka vārda nevienam gabals nost nekrīt. Un es nevienu nelūdzu nākt. Nemaz negribu, lai viņi lien un bāž visur savus degunus. Man vajag tikai vienu veceni, kas saimnieko. Ja es nodzītu bārdu un katru svētdienu ietu baznīcā, tad varētu izvēlēties saimnieci pēc sirds patikas. Tad es būtu cienījams. Bet kāda jēga iet uz baznīcu, ja viss tāpat ir jau iepriekš nolikts? Pasaki man to, jaunkundzi

10(i

—   Vai tad tā ir? — Valensija jautāja.

—   Jā. Nekur nespruksi. Būtu jau labi. Bet es negribu ne mūžīgas debesis, ne elli. Vislabāk būtu, ja varētu dabūt līdzīgu tiesu no katras.

—    Vai tad tā nav jau šajā pasaulē? — Valensija domīgi jautāja, taču viņas domas šķita nodarbinātas nevis ar teoloģiju, bet ar kaut ko citu.

—   Nē, nē! — noclārdināja Eibels, no visa spēka triekdams āmuru pret nepadevīgu naglu. —Te ir pārāk daudz elles — krietni vien par daudz. Tāpēc jau es tik bieži piedzeros. Tas ļauj uz brīdi izrauties brīvībā — brīvībā pašam no sevis — jā, velns lai parauj, brīvībā no nolemtības! Tu neesi pamēģinājusi?

—    Nē, r~an ir cits veicis, kā izrauties brīvībā, — Valensija izklaidīgi atbildēja. — Bet tagad runāsim par Sisiju. Viņai vajag kādu, kurš rūpētos par viņu…

—   Ko tu te visu laiku mal par Sisiju? Neesmu manījis, ka tu agrāk par viņu būtu daudz bēdājusi. Ne reizes pat neesi bijusi apraudzīt. Bet tu viņai diezgan labi patiki.

—  Jā, vajadzēja aiziet, — Valensija teica. — Bet lai tas paliek. Jūs nesapratīsiet. Galvenais ir tas, ka jums vajadzīga mājkalpotāja.

—   Kur tad lai es šo ņemu? Būtu kārtīgs sievišķis, varētu maksāt kārtīgu algu. Domā, man patīk tās vecās raganas?

—   Un ko jūs teiktu par mani? — Valensija jautāja.

15

Saglabāsim mieru, — teica tēvocis Bendžamins.

— Saglabāsim pilnīgu mieru!

— Mieru! — misis Stērlinga lauzīja rokas. — Kā es varu saglabāt mieru — kā vispār cilvēks var saglabāt mieru, kad noticis tāds negods?

—           Es nesaprotu, kāpēc tu ļāvi viņai iet? — noprasīja tēvocis Džeimss.

—           Es ļāvu? Ko tad es varēju darīt, Džeims? Lielo čemodānu viņa acīmredzot sakravāja un iedeva Eibelam līdzi jau pēc vakariņām, kad viņš brauca mājās, bet mēs ar Kristīni bijām virtuvē. Un pēc tam nonāca lejā pati Cabule ar mazo somiņu, uzvilkusi zaļo sarža kostīmu. Mani pārņēma drausmīga priekšnojauta. Es uzreiz it kā zināju, ka Cabule grasās darīt kaut ko šausmīgu.

—          Žēl, ka šī priekšnojauta tevi nepārņēma drusku agrāk, — sausi noteica tēvocis Bendžamins.

—          Es teicu: «Cabule, kurp tu iesi?» — un viņa atbildēja: «Es eju meklēt savu Zilo pili.»

—          Kā jums šķiet, vai tas nepārliecinātu Māršu, ka viņai aptumšojies prāts? — iestarpināja tēvocis Džeimss.

—   Un es teicu: «Valensij, ko tas nozīmē?» Un viņa atbildēja: «Es eju pie Rēcošā Eibela vadīt saimniecību un kopt Sisiju. Viņš man maksās trīsdesmit dolārus nedēļā.» Nesaprotu, kā es nepakritu uz vietas beigta!

—   Tev nevajadzēja viņu laist — nevajadzēja laist ārā no mājas! — teica tēvocis Džeimss. — Vajadzēja aizslēgt durvis… vienalga, ko…

—   Viņa stāvēja starp mani un ārdurvīm. Un tu nevari iedomāties, cik viņa bija apņēmīga! Kā klints. Tas ir pats dīvainākais. Viņa taču vienmēr bijusi tik laba un paklausīga, bet tagad pēkšņi nav pat ar varu noturama! Tik un tā es teicu visu, ko vien varēju iedomāties, lai vestu viņu pie prāta. Jautāju, vai viņai nemaz nerūp pašas labā slava. Es ļoti nopietni teicu: «Cabule, ja sievietes reputācija reiz tiek aptraipīta, to nekad vairs nevar labot. Ja tu iesi pie Rēcošā Eibela un apkalposi tādu samaitātu meiteni kā Sesilija Geja, tava labā slava būs pagalam uz visiem laikiem!» Un viņa man atbildēja: «Es neticu, ka Sisija ir samaitāta, bet, ja arī būtu, es par to nebēdātu.» Tieši tādi bija viņas vārdi: «Ja būtu, es par to nebēdātu.»

—   Viņai vairs nav nekādas sajēgas par elementāro pieklājību! — eksplodēja tēvocis Bendžamins.

—   «Sisija Geja mirst,» viņa man teica, «un tas ir kauns un negods, ka viņa mirst vientuļa kristiešu sabiedrībā un nav neviena, kas viņai gribētu palīdzēt. Lai kāda viņa būtu un lai ko būtu darījusi, viņa tomēr ir cilvēks!»

—   Zini, no tādas puses skatoties, jāteic, ka viņai ir sava taisnība, — tēvocis Džeimss sacīja tādā tonī, it kā paustu ārkārtīgu piekāpšanos.

—   Es jautāju Cabulei, vai viņa tiešām nebēdā par piedienīgu izskatu. Viņa teica: «Visu mūžu es esmu bēdājusi par piedienīgu izskatu. Tagad es darīšu to, kas jādara. Izskatam es uzspļauju!» Uzspļauju!

—           Kaut kas šaušalīgs! — tēvocis Bendžamins satracināts izgrūda. — Vienkārši šaušalīgs! — Tas viņam ļāva justies drusku vieglāk, taču nevienam citam nepalīdzēja.

Misis Stērlinga raudāja. Pārtraukuma brīdī starp viņas izmisuma vaimanām ierunājās māsīca Stiklza:

—   Es viņai teicu — mēs abas viņai teicām —, ka Rēco-

» i '

šais Eibels noteikti ir nositis savu sievu kādā no dzēruma lēkmēm un nositīs arī viņu. Bet Cabule tikai pasmējās

un atmeta: «Man nav bail no Rēcošā Eibela. Mani viņš

>

nenositīs, un viņš ir par vecu, lai man būtu jābaidās no viņa uzmanības apliecinājumiem.» Ko viņa arto domāja? No kādiem apliecinājumiem?

Misis Stērlinga saprata, ka jābeidz raudāt, citādi saruna turpināsies bez viņas.

—           Bet es viņai teicu: «Valensij, ja tev nerūp pašas labā slava un ģimenes domas, vai tu nemaz nebēdā par manām jūtām?» Viņa atbildēja: «Nemaz!» Taisni tā: «Nemaz!»

—           Plānprātīgiem cilvēkiem nekad nerūp citu cilvēku jūtas, — teica tēvocis Bendžamins. —Tas ir tipisks simptoms.

—   Tad es sāku raudāt, un vina teica: «Beidz muļķoties,

'i f J '

māt! Es grasos veikt kristīga cilvēka pienākumu, un, ja tas tiešām sagraus manu labo slavu, tad tu taču zini, ka man tikpat nav nekādu izredžu apprecēties, tātad kāda tam nozīme?» Un tad viņa pagriezās un izgāja pa durvīm.

—           Pēdējais, ko es viņai teicu, — māsīca Stiklza traģiski pavēstīja, — bija: «Kurš man tagad vakaros rīvēs muguru?» Un viņa atbildēja… nē, to es nevaru atkārtot.

—          Blēņas, — tēvocis Bendžamins izmeta, — saki visu, kā bija! Šī nav tā reize, kad var klīrēties.

—          Viņa teica… — māsīcas Stiklzas balss pārtapa gandrīz čukstā, — viņa teica: «Pie velna tavu muguru!»

—          Ja es būtu zinājusi, ka piedzīvošu tādu dienu… ka dzirdēšu savu miesīgu meitu lamājamies! — šņukstēja misis Stērlinga.

—          Tā… tā nebija īsta lamāšanās, — izdvesa māsīca Stiklza, vēlēdamās stāvokli vērst par labu, kad ļaunākais bija dabūts pār lūpām. Bet viņa nekad nevienam nestāstīja par kāpņu margām.

—          Te nu līdz īstiem lamu vārdiem vairs ir tikai viens solis, — bargi noteica tēvocis Džeimss.

—   Pats ļaunākais ir tas… — Misis Stērlinga pūlējās

atrast mutautiņā sausu vietu. — Pats ļaunākais ir tas, ka » » j

tagad visi zinās par viņas prāta aptumsumu. Mēs to vairs nevarēsim paturēt noslēpumā. Ak, es to nespēju izturēt!

—          Tev vajadzēja no mazām dienām viņu stingrāk audzināt, — aizrādīja tēvocis Bendžamins.

—          Es nezinu, kā es to būtu varējusi, — misis Stērlinga ļoti patiesīgi atbildēja.

—           Manuprāt, vissliktākais ir tas, ka gar Eibela māju vienmēr kārstās tas tips Sneits, — sacīja tēvocis Džeimss. — Lai Dievs dod, ka šis vājprātīgais solis beigtos tikai ar dažām nedēļām Rēcošā Eibela mājās. Ilgāk Sisija Geja tikpat nenodzīvos.

—           Un viņa pat nepaņēma savus flaneļa apakšsvārkus! — ievaimanājās māsīca Stiklza.

—           Es par to vēlreiz aprunāšos ar Ambrozu Māršu, — sacīja tēvocis Bendžamins, domādams, protams, par Valensiju, nevis par flaneļa apakšsvārkiem.

—           Bet es aiziešu pie advokāta Fergusona, — teica tēvocis Džeimss.

—           Bet pagaidām, — piebilda tēvocis Bendžamins, — pagaidām saglabāsim mieru!

16

Valensija gāja pa Mistāvisa ceļu uz Rēcošā Eibela māju zem dzintarvioletām vakara debesīm, juzdama sirdī neparastu, līksmu pacilātību. Tālu aiz muguras raudāja māte un māsīca Stiklza — raudāja par sevi, nejau par viņu. Bet šeit sejā strāvoja vējš — tīkams, rasoti spirgts vējš, kas šūpoja ceļmalas zāli. Ai, kā viņai patika šis vējš! Tuvējās eglēs miegaini čirpstēja sarkankrūtīši, un miklajā gaisā vēdīja sveķu smarža. Palaikam violetajā krēslā rūkdamas garām pabrauca lielas automašīnas— Maskokājau bija sākusies vasaras tūristu sezona—, taču Valensija nejuta skaudību pret šiem vasarniekiem. Maskokas vasaras mājas bija jaukas, bet aiz tām uz saulrieta debesu fona starp egļu galotnēm slējās viņas Zilā pils. Valensija nopurināja aizgājušos gadus, paradumus un traucēkļus kā nokaltušas lapas. Viņa vairs nenesīs tos līdzi.

Rēcošā Eibela nolaistā, pussagruvusī, vecā māja atradās trīs jūdžu attālumā no ciemata, uz «tās puses» robežas — par «to pusi» sarunās dēvēja reti apdzīvoto, kalnoto, mežoto zemi ap Mistāvisa ezeru. Sī vieta, jāatzīst, nemaz neatgādināja Zilo pili.

Kādreiz šī māja bija izskatījusies itin pievilcīga—tolaik, kad Eibels Gejs bija jauns un turīgs un izliektā izkārtne virs vārtiem ar uzrakstu «E.Gejs, galdnieks» vēl izskatījās jauna un nenolupusi. Tagad šī vieta bija drūma, bezkrāsaina, ar plankumainu, ielāpiem klātu jumtu un greiziem slēģiem. Paša mājās Eibels, šķiet, savu galdnieka prasmi nelika lietā nekad. Ap māju jautās tāds kā gurdums, tāds kā dzīves apnikums. Aiz ēkas pletās panīkusi izspūrušu, vecenīgu egļu audze. Dārzs, kuru Sisija agrāk kopa un aprūpēja, bija aizaudzis. Abās mājas pusēs stiepās nezālēm aizaugušu lauku joslas. Tālāk aizmugurē pletās garš, neauglīgs, neapstrādāts klajums, kurā šur tur slējās pa sīkai priedītei vai eglei, vietām ziedēja kāds savvaļas ķirsis, un pēc divām jūdzēm atkal pacēlās koku audze, kas iezīmēja Mistāvisa ezera krastu. Pār klajumu līdz pat ezeram stiepās grumbuļaina, akmeņaina taka ar laukakmeņiem un biezi saaugušiem, krāšņiem pīpeņu puduriem.

Rēcošais Eibels sagaidīja Vaiensiju durvīs.

—   Tad atnāci gan! — viņš neticīgi teica. — Nebiju vis domājis, ka tā Stērlingu banda tevi palaidīs.

Valensija platā smaidā atsedza visus savus smailos zobiņus.

—   Viņi man neko nevarēja padarīt.

—    Nemaz nedomāju, ka tev tik daudz dūšas, — Rēcošais Eibels ar apbrīnu sacīja. — Un, re, kas šai par smukām potītēm! —viņš piebilda, atkāpdamies un ielaizdams Valensiju istabā.

Jāto būtu dzirdējusi māsīca Stiklza, viņai būtu pilnīgi skaidrs, ka Valensijas šīspasaules un citpasaules liktenis ir izšķilts uz mūžīgiem laikiem. Taču Valensiju Eibela vecīgie komplimenti neuztrauca. Turklāt šis bija pirmais kompliments, ko viņa savā mūžā dzirdējusi, un viņa secināja, ka tas ir patīkami. Valensijai reizēm pašai bija licies, ka viņai ir glītas potītes, taču neviens cits par to nebija ieminējies. Stērlingu dzimtā potītes tika uzlūkotas par vārdā nesaucamām vietām.

Rēcošais Eibels ieveda viņu virtuvē, kur uz dīvāna sārtiem vaigiem, strauji elpodama, gulēja Sisija Geja. Valensija nebija redzējusi Sesiliju Geju gadiem ilgi. Toreiz viņa bija skaista, tieviņa, ziedoša meitene ar mīkstiem, zeltainiem matiem, izteiksmīgiem sejas vaibstiem un lielām, skaisti zilām acīm. Valensija jutās satriekta, redzēdama milzīgo pārmaiņu. Vai tiešām šī ir tā pati jaukā Sisija — šī nožēlojamā, sīkā radība, kas atgādināja nolauztu, novītušu puķi? Viss skaistums no viņas acīm bija izraudāts, un izdilušajā sejā tās izskatījās pārlieku lielas, pat milzīgas. Kad Valensija pēdējo reizi bija redzējusi Sesiliju Geju, šīs skumīgās, tagad apdzisušās acis bija izskatījušās kā dzidri, ēnainzili ezeri, kuros mirdzēja priecīgas dzirkstis. Kontrasts bija tik sāpīgs, ka Valensijai acīs sakāpa asaras. Viņa nometās ceļos pie Sisijas gultas un apskāva viņu.

—   Sisij, mīļā, es atnācu rūpēties par tevi! Es palikšu pie tevis tik ilgi, kamēr… kamēr tu gribēsi.

—   Ai! — Sisijas izdilušās rokas apvijās Valensijai ap kaklu. — Patiešām? Es esmu tik… vientuļa. Es tieku ar sevi galā, bet… bet man ir tik vientulīgi! Ja pie manis būtu kāds… tāds kā tu… tas būtu vienkārši neaprakstāmi! Tu pret mani vienmēr bija laba — toreiz, senajos laikos.

Valensija piekļāva Sisiju sev klāt. Viņa pēkšņi jutās laimiga. Te ir kāds, kuram viņa vajadzīga, — kāds, kuram viņa var palīdzēt. Viņa vairs nav nevajadzīga niecība. Bijušais ir pagājis; viss sācies no jauna.

— Lielākā tiesa notiek tā, kā iepriekš nolikts, bet reizēm gadās arī pa ellīgi labai nejaušībai, — noteica Rēcošais Eibels, kaktā apmierināti kūpinādams savu pīpi.

17

Kad Valensija bija nodzīvojusi Rēcošā Eibela mājās nedēļu, viņai šķita, ka no vecās dzīves un cilvēkiem, kurus viņa tajā pazina, viņu šķir gari gadi. Pagātne attālinājās arvien vairāk, sāka likties kā vecs, izbijis sapnis, un, laikam ritot, tā izbālēja arvien vairāk, līdz kļuva pavisam nesvarīga.

Valensija jutās laimīga. Neviens viņai neuzmācās ar muļķīgām mīklām vai Zilajām tabletēm. Neviens viņu nesauca par Cabuli un necēla paniku par to, ka viņa varētu saaukstēties. Nebija jāšuj no gabaliņiem gultas pārklāji, nebija jālaista nīstamais gumijkoks, nebija jāpacieš mātes saltais sašutums. Viņa varēja būt viena, kad gribēja, iet gulēt, kad gribēja, šķaudīt, kad gribēja. Garajās, brīnumainajās ziemeļu krēslas stundās, kad Sisija gulēja aizmigusi un Rēcošā Eibela nebija mājās, viņa stundām ilgi varēja sēdēt uz ļodzīgajiem pagalma verandas pakāpieniem un lūkoties pāri klajumam uz tālajiem kalniem, kurus sedza violets savvaļas ziedu pārklājs, klausīties, kā draudzīgais vējš dzied vilinošas, brīvas meldijas sīko eglīšu zaros, un dzert saulē sasilušo zāļu smaržu, līdz ainavu pārņēma draudzīgs, dzestrs tumsas vilnis.

Reizēm pēcpusdienās, ja Sisija jutās pietiekami stipra, abas meitenes devās pastaigāties pa klajumu un apskatīt savvaļas puķes. Bet viņas tās neplūca. Valensija bija izlasījusi Sisijai rindkopu, kurā savu svēto pārliecību par puķēm pauda Džons Fosters: «Ir žēl noplūktu meža puķu. Projām no zaļajām mājvietām tās zaudē pusi no savas noslēpumainās burvībās. Lai patiesi priecātos par meža puķēm, tās jāuzmeklē vissavrupākajos, slēptākajos nostūros—jāizbauda to skaistums — un jādodas projām, neatskatoties atpakaļ, nesot sev līdzi tikai valdzinošās atmiņas par to daiļumu un smaržu.»

Pēc ilgajiem nerealitātes gadiem Valensija bija iemesta pašā realitātes mutulī. Viņa bija aizņemta — ļoti .aizņemta. Vajadzēja iztīrīt māju. Ne velti Valensija bija audzināta pēc Stērlingu tīrības un kārtības likumiem. Ja viņai gandarījumu deva netīru istabu kopšana, tad šeit viņa to varēja izbaudīt visā pilnībā. Rēcošais Eibels uzskatīja, ka viņa rīkojas muļķīgi, darīdama tik daudz kā tāda, ko neviens viņai nelika darīt, tomēr viņš neiejaucās. Ar noslēgto līgumu viņš bija ļoti apmierināts. Valensija labi prata gatavot ēst. Eibels teica, ka viņa protot piešķirt visam īsto garšu. Vienīgais Valensijas trūkums, pēc viņa domām, bija tāds, ka viņa strādādama nedziedāja.

—   Pie darba cilvēkam vienmēr jādzied, — viņš apgalvoja. — Tad ir daudz jautrāks prāts.

—   Vienmēr nav vis jādzied, — Valensija atmeta. — Iedomājieties, kā būtu, ja dziedātu miesnieks? Vai apbedīšanas kantora vīrs?

Eibels nodimdināja skanīgus, dobjus smieklus.

—  Jā, tev muti vis neaizbāzīsi. Vienmēr atbilde gatava.

Stērlingiem vajadzētu priecāties, ka tikuši no tevis vaļā. Viņiem nepatīk, ka runā pretī.

Pa dienu Eibels parasti bija projām no mājām; ja viņš nestrādāja, tad medīja vai makšķerēja kopā ar Bārniju Sneitu. Vakarā viņš parasti atgriezās — vienmēr ļoti vēlu un bieži pamatīgi piedzēries. Pirmajā vakarā, kad meitenes izdzirda pagalmā viņa aurošanu, Sisija bija drošinādama teikusi Valensijai, lai nebaidās.

—   Tēvs nekad neko sliktu nedara, tikai trokšņo.

Valensija, kura gulēja Sisijas istabā uz dīvāna, lai būtu tuvumā, ja Sisijai naktī ievajadzētos palīdzību — Sisija pati viņu noteikti nebūtu saukusi —, nepavisam nebaidījās un tā ari pateica. Kad Eibels bija izjūdzis zirgus un dabūjis tos zem jumta, aurošanas stadija bija beigusies, un drīz viņš savā istabā gaiteņa galā raudādams skaitīja lūgšanas. Valensija, klausīdamās viņa drūmajos vaidos, mierīgi aizmiga. Pa lielākai daļai Eibels bija itin lādzīgs radījums, tomēr brīžiem viņš ļāva vaļu neganta niknuma lēkmēm. Reiz Valensija viņam vēsi apvaicājās:

—   Kāds labums ir no tādas trakošanas?

—   Tas atvieglo iekšas, velns lai parauj! — Eibels attrauca.

Un abi kopā jautri iesmējās.

—   Tu esi viens varens skuķis! — Eibels ar apbrīnu teica. —Tev nav bail no manas nelabās mutes. Es nudien nedomāju neko sliktu. Tīrais ieradums. Bet man patīk sievišķi, kas nebaidās lēkt man acīs. Āre, mana Sisija vienmēr bijusi par daudz padevīga — pārāk padevīga. Tāpēc jau iekūlās nelaimē. Tu man patīc.

—   Tik un tā nav nekādas jēgas visus mūžīgi sūtīt pie velna, — Valensija apņēmīgi atbildēja. — Un es jums neļaušu pienēsāt ar dubļiem tikko izmazgātu grīdu. Lamājieties vai ne, bet kājas tomēr būs jānoslauka.

Sisijai patika tīrība un kārtība. Arī viņa bija centusies to saglabāt, kamērvēl nebija zuduši spēki. Valensijas klātbūtne viņu darīja skumji laimīgu. Aizvadītais laiks bija licies briesmīgs — garas, vientulīgas dienas un naktis, un nekādas sabiedrības, ja neņem vērā atbaidošās, vecās sievas, kuras palaikam nāca palīgā saimniecības darbos. Sisija bija baidījusies no viņām un neieredzējusi viņas. Valensijai viņa pieķērās gluži kā bērns.

Nebija nekādu šaubu, ka Sisija mirst. Tomēr ārēji viņa neradīja pārlieku satraucošu iespaidu. Viņa pat sevišķi daudz neklepoja. Pa lielākai daļai viņa spēja no rīta piecelties un apģērbties, reizēm pat stundu vai divas parosīties pa dārzu vai klajo līdzenumu. Dažas nedēļas pēc Valensijas ierašanās viņai šķita kļuvis tik manāmi labāk, ka Valensija sāka cerēt: varbūt Sisija atlabs? Taču Sisija papurināja galvu.

—    Nē, es vairs nevaru izveseļoties. Manas plaušas ir gandrīz pagalam. Un es… es nemaz to negribu. Es esmu ļoti nogurusi, Valensij. Tikai nomirusi es varēšu atpūsties. Bet ir tik patīkami, ka tu esi šeit — tu pat iedomāties nevari, cik daudz man tas nozīmē! Taču tu pārāk nostrādājies, Valensij. Tas nav vajadzīgs — tēvs tikai grib, lai izvāra ēst. Man šķiet,'ka tev pašai nemaz nav tik stipra veselība. Tu reizēm kļūsti ļoti bāla. Un tu dzer kaut kādas zāles. Vai tas ir kaut kas nopietns, mīļā?

—   Nē, es esmu vesela, — Valensija moži atsaucās. Viņa negribēja Sisiju satraukt. — Un es nemaz tik daudz nestrādāju. Es priecājos, ka varu kaut ko darīt — kaut ko tādu, ko patiešām vajag darīt.

—    Nu tad nerunāsim vairs par manu slimību, — Sisija lūdzoši ielika roku Valensijas plaukstā. — Vienkārši aizmirsīsim to! Izliksimies, ka atkal esam mazas meitenes un tu esi atnākusi ar mani paspēlēties. Kādreiz, krietni sen, es ļoti vēlējos, kaut tu atnāktu šurp. Protams, es zināju, ka tu to nevari. Bet man tik ļoti gribējās! Tu vienmēr šķiti citāda nekā pārējās meitenes — tik laipna un jauka… un tāda, it kā slēptu sevī kaut ko citiem nezināmu — kādu dārgu, skaistu noslēpumu. Vai tā bija, Valensij?

—   Man bija Zilā pils, — Valensija atbildēja un iesmējās. Viņai patika, ka Sisija par viņu ir tā domājusi. Valensijai pat prātā nebija nācis, ka viņa kādreiz kādam patikusi, ka viņu kāds ievērojis vai domājis par viņu. Viņa izstāstīja Sisijai par savu Zilo pili. Tā bija pirmā reize, kad viņa to uzticēja kādam citam.

—   Man šķiet, ka ikvienam ir tāda Zilā pils, — Sisija klusi teica. — Tikai katrs to sauc citādā vārdā. Man arī tāda bija… kādreiz.

Viņa aizsedza seju ar abām kalsnajām, sīkajām plaukstām. Sisija nestāstīja Valensijai — tobrīd —, kurš iznīcinājis viņas Zilo pili. Taču Valensija zināja: lai kurš tas būtu, tas nav bijis Bārnijs Sneits.

18

Tagad Valensija jau pazinaBārniju Sneitu — šķiet, pazina pavisam labi, kaut gan viņi bija sarunājušies tikai dažas reizes. Taču Valensijai jau pirmajā tikšanās reizē bija licies, ka viņi ir labi pazīstami. Viņa tovakar bija staigājusi pa dārzu, gribēdama atrast dažas baltās narcises, ko ienest Sisijas istabā, un izdzirdusi pa Mistāvisa ceļu caur mežu tuvojamies vecās, grabošās automašīnas troksni, kuru varēja dzirdēt vairāku jūdžu attālumā. Valensija klausījās, kā riteņi dunoši lēkā pār nelīdzenās takas akmeņiem, bet nepacēla galvu. Kaut gan Bārnijs bija rībēdams braucis garām katru vakaru, kopš vina bija pārnākusi dzīvot pie Rēcošā Eibela, vina nekad nelūkojās tam pakaļ. Šoreiz mašīna neaizbrauca garām. Tā apstājās, izgrūzdama vēl briesmīgāku troksni nekā braucot. Valensija nojauta, kā Bārnijs ir izkāpis no mašīnas un lūkojas pāri ļodzīgajiem vārtiņiem. Tad viņa spēji izslējās un ieskatījās atbraucējam sejā. Viņu acis sastapās, un Valensija pēkšņi sajuta dīvainu nespēku. Vai atkal tuvojas sirdslēkme? Nē, šoreiz simptomi bija citādi.

Valensija vienmēr bija domājusi, ka Bārnijam ir brūnas acis, bet tuvumā redzēja, ka tām ir tumši violeta nokrāsa;

to skatiens bija dzidrs un vērīgs. Katra uzacs viņam bija savādāka. Bārnijs bija kalsns, pat pārāk kalsns — Valensijai gribējās, kaut varētu viņu drusku uzbarot, piešūt viņa svārkiem pogas, pierunāt viņu apgriezt matus un katru dienu skūties. Viņa sejā bija kaut kas tāds… grūti pasacīt, kas. Nogurums? Skumjas? Vilšanās? Kad viņš pasmaidīja, kalsnajos vaigos parādījās bedrītes. Visas šīs domas uzzibēja Valensijas prātā tai īsajā mirklī, kad abu skatieni sastapās.

—   Labvakar, mis Stērlinga!

Tik ikdienišķs un ierasts sveiciens, cik vispār iespējams. Tā būtu varējis sveicināt jebkurš. Taču Bārnijs Sneits prata jebkuru vārdu pateikt ar neparastu izteiksmību. Kad viņš sacīja «labvakar», radās sajūta, it kā vakars patiešām būtu labs, turklāt daļēji viņa dēļ. Un arī sveiciena saņēmējai radās iespaids, it kā viņai tur būtu savi nopelni. Valensija to neskaidri apjauta, taču nesaprata, kāpēc viņu no galvas līdz kājām krata drebuļi — laikam tomēr sirds vainīga. Kaut tikai viņš to nemanītu!

—   Es braucu uz Portu, — Bārnijs teica. — Vai man tiks tas prieks tur kaut ko nopirkt vai izdarīt jūsu vai Sisijas vajadzībām?

—   Varbūt jūs varētu mums nopirkt sālītu mencu? — Valensija sacīja. Tas bija vienīgais, ko viņa varēja iedomāties. Rēcošais Eibels todien bija izteicis vēlēšanos pēc vārītas sālītas mencas. Kad pie Zilās pils piejāja bruņinieki, Valensija bija sūtījusi viņus dažādos pienākumos, bet nevienu nebija lūgusi atnest viņai sālītu mencu.

—   Protams. Varbūt vajag vēl kaut ko? Manā lēdijā Džeinā Grejā-Slosonē vietas pietiek. Un agri vai vēlu mana lēdija Džeina vienmēr tiek atpakaļ līdz mājām.

—   Laikam neko citu nevajag, — Valensija atbildēja. Viņa zināja, ka Bārnijs atvedīs Sisijai apelsīnus — to viņš darīja vienmēr.

Bārnijs vēl nesteidzās doties projām. Viņš brīdi klusēja. Pēc tam viņš lēni un ar tādu kā šķelmīgu pieskaņu balsī teica:

—    Mis Stērlinga, jūs nu gan esat lauva! Vēl vairāk nekā lauva. Apmesties šeit un gādāt par Sisiju — ņemot vērā visus apstākļus…

—   Tāpēc nemaz nav jākļūst par lauvu, — sacīja Valensija. — Man nebija nekā cita, ko darīt. Un… man te patīk. Es nejūtos tā, it kā būtu izdarījusi kaut ko īpaši cildināmu. Misters Gejs man maksā pieklājīgu algu. Es nekad agrāk neesmu pati pelnījusi naudu, un man tas patīk. — Ar Bārniju nez kāpēc šķita ļoti viegli sarunāties — arto pašu nekrietno Bārniju, kurš pastrādājis nez kādus briesmu darbus un kuram ir mīklaina pagātne, — tas bija tik viegli un dabiski kā runāt pašai ar sevi.

—    Nekāda nauda nevar atsvērt to, ko jūs darāt Sisijas Gejas dēļ, — Bārnijs teica. —Tas ir lieliski un ļoti jauki no jums. Un, ja es kaut ko jums šajā ziņā varu palīdzēt, tad tikai pasakiet. JaRēcošais Eibels sadomā jūs kaitināt…

—   To viņš nedara. Viņš ir labs pret mani. Man patīk Rēcošais Eibels, —Valensija atklāti sacīja.

—   Man arī. Bet dzērumā viņam ir viena stadija — varbūt jums vēl nav gadījies to piedzīvot —, kad viņš auro piedauzīgas dziesmas.

—   Ā, es zinu. Vakar viņš pārnāca mājās tieši tādā prātā. Mēs ar Sisiju vienkārši iegājām savā istabā, aizvērām durvis un neklausījāmies. Šorīt viņš atvainojās. Mani nebaida nekādas Rēcošā Eibela dzēruma stadijas.

—    Nu, es domāju, ka viņš pret jums būs pieklājīgs, ja vien jūs spējat neņemt galvā to dzēruma bļaustīšanos, — Bārnijs teica. — Un es viņam pieteicu, lai nelamājas, kad jūs esat tuvumā.

—    Kāpēc? — Valensija šķelmīgi noprasīja, aši paskatīdamās uz viņu ar savām neparastajām, slīpajām acīm, un juta, ka abos vaigos iedegas sārti laukumiņi: Bārnijs Sneits kaut ko ir darījis viņas dēļ. — Man pašai arī bieži gribas lamāties.

Brīdi Bārnijs pārsteigts raudzījās viņā. Vai tiešām šī neizprotamā meitene ir tā pati sīkā, vecmeitīgā būtne, kura šeit stāvēja pirms pāris minūtēm? Nudien, šajā nolaistajā, aizaugušajā dārzā notiek kaut kas velnišķs un burvestīgs!

Tad viņš iesmējās.

—    Nu, tad jau ir gluži labi, ja kāds to izdara jūsu vietā. Tātacl sālītu mencu, un viss?

—   Šoreiz viss. Bet turpmāk varbūt es jums kaut ko palūgšu biežāk, ja brauksiet uz Portlorensu. Misteram Gejam es visu nevaru uzticēt, jo viņš daudz ko aizmirst.

Pēc tam Bārnijs bija devies projām savā Lēdijā Džeinā un Valensija vēl ilgi bija stāvējusi dārzā.

Kopš tās dienas viņš te bija iegriezies bieži un parasti nāca pāri klajumam svilpodams. Cik nepārspējami šī svilpošana atbalsojās eglēs krēslainajos jūnija vakaros! Valensija attapās, ka ieklausīdamās gaida to katru vakaru, — nokaunināja sevi — un pēc tam ļāvās savai iegribai. Kāpēc gan viņa nedrīkstētu klausīties un gaidīt?

Bārnijs vienmēr atveda Sisijai augļus un puķes. Reiz viņš atveda Valensijai konfekšu kārbu — pirmo konfekšu

kārbu, ko viņai jebkad kāds bija dāvinājis. Šķita nepieļaujami tādu iztukšot.

Valensija juta, ka visu laiku domā par Bārniju. Viņai gribējās zināt, vai ari Bārnijs domā par viņu, kad viņas nav acu priekšā, un, ja domā, tad kādas ir šīs domas. Valensijai gribējās redzēt viņa noslēpumaino namiņu vientuļajā Mistāvisa salā. Sisijato nekad nebija redzējusi. Kaut gan Sisija labprāt runāja par Bārniju un pazina viņu jau piecus gadus, viņa par to nezināja daudz vairāk kā Valensija pati.

—   Bet viņš nav slikts cilvēks, — Sisija teica. — To lai neviens man nestāsta! Viņš noteikti nav izdarījis neko tādu, par ko vajadzētu kaunēties.

—   Bet kāpēc tad viņš dzīvo tik neparastu dzīvi? — jautāja Valensija, vēlēdamās dzirdēt no kāda aizstāvības vārdus.

—   Es nezinu. Viņš ir ļoti noslēpumains. Skaidrs, ka tur kaut kas slēpjas, bet es zinu, ka tur nav nekā apkaunojoša. Bārnijs Sneits neko apkaunojošu vienkārši nespēj izdarīt, Valensij.

Valensija par to tik pārliecināta nejutās. Kaut ko Bārnijs tomēr ir izdarījis — kādreiz agrāk. Viņš bija izglītots un inteliģents cilvēks. To viņa bija atklājusi drīz vien, klausīdamās vina sarunās un strīdos ar Rēcošo Eibelu — kurš >

ari bija pārsteidzoši daudz lasījis un skaidrā prātā varēja spriest par jebkuru jautājumu. Tāds cilvēks nevarētu aprakt sevi uz pieciem gadiem Maskokā un dzīvot un izskatīties kā klaidonis, ja tam nebūtu nopietna — laba vai ļauna — iemesla. Bet tas nebija svarīgi. Svarīgi bija tikai tas, ko Valensija tagad zināja skaidri: viņš nekad nav bijis

Sisijas Gejas mīļākais. Nekā tamlīdzīga viņu statpā nebija. Tiesa, varēja redzēt, ka viņam Sisija ļoti patīk un Sisijai viņš arī. Taču tā bija patikšana, kas Valensijai nedarīja raizes.

—   Tu nemaz nezini, ko Bārnijs man šajos divos gados ir nozīmējis, — Sisija bija vienkārši teikusi. — Bez viņa viss būtu bijis pilnīgi neizturami!

—   Sisija Geja ir visjaukākā meitene, kādu es pazīstu, un kaut kur staigā vīrietis, kuru es nošautu, ja vien atrastu! — Bārnijs bija nikni noskaldījis.

Bārnijs bija interesants sarunu biedrs, kurš prata saistoši stāstīt savus piedzīvojumus, neko nepastāstot par sevi pašu. Reiz ilgi lija lietus, un Bārnijs ar Eibelu notērzēja visu garo, lielisko pēcpusdienu, bet Valensija turpat lāpīja trauku dvieļus un klausījās. Bārnijs stāstīja neparastus dēku stāstus par to, kā klejojis pa visu kontinentu, izmantodams vilcienus. Valensija nodomāja, ka viņai par šiem «zaķa» ceļojumiem vajadzētu šausmināties, taču neko tamlīdzīgu viņa nejuta. Stāsts par braucienu uz Angliju lopu pārvadājamā kuģī izklausījās piedienīgāks, jo ceļš bija likumīgi nopelnīts, pieskatot lopus. Ļoti vilinoši izklausījās stāsti par Jukonas upi, it sevišķi par kādu vakaru, kad Bārnijs bija apmaldījies ūdensšķirtnē starp Zelta strautu un Sēra ieleju. Tajos apvidos Bārnijs bija pavadījis divus gadus. Pa kuru laiku tad viņš būtu paguvis sēdēt cietumā un izdarīt visu pārējo?

Protams, ja viņš stāsta patiesību. Bet Valensija par to daudz nešaubījās.

—   Zeltu es neatradu, — viņš teica. — Atgriezos nabagāks nekā aizbraucu. Bet kas tai vietā bija par dzīvi! Tur

tas klusums aiz visiem ziemeļu vējiem, tas mani paņēma uz visiem laikiem. Kopš tā laika es vairs itin kā nepiederu pats sev.

Tomēr viņš nerunāja gari. Viņš prata daudz pateikt dažos, labi izvēlētos vārdos — Valensija pat īsti neaptvēra, cik tie labi izvēlēti. Un viņam piemita spēja runāt, tik tikko paverot lūpas.

«Man patīk cilvēks, kura acis pasaka vairāk nekā vārdi,» Valensija nodomāja.

Bet viņai Bārnijā patika viss — brūnganie mati, šķelmīgie smaidi, jautrās dzirkstis acīs, uzticīgā pieķeršanās savai neaprakstāmajai Lēdijai Džeinai, paradums sēdēt rokās sabāztām kabatām, pret krūtīm atspiestu zodu, un skatīties augšup no nevienādo uzacu apakšas. Viņai patika Bārnija balss, kuru, šķiet, pavisam niecīgs paskubinājums varētu padarīt mīļu un maigu. Reizēm Valensijai gandrīz kļuva bail pašai no savām domām. Tās bija tik spilgtas, ka viņai likās: citi tās noteikti nojauš.

— Es visu dienu vēroju dzeni, — kādu vakaru Bārnijs teica, sēdēdams ļodzīgajā pagalma puses lievenī. Dzeņa apraksts bija ļoti aizraujošs. Bārnijs bieži varēja pastāstīt kādu joku vai jautru atgadījumu no meža dzīves. Un dažreiz vini abi ar Rēcošo Eibelu visu vakaru klusēdami *

smēķēja un nerunāja ne vārda, bet Sisija tikmēr gulēja starp verandas balsta stabiem pakārtā guļamtīklā, un Valensija bezdarbīgi sēdēja uz sliekšņa, ar rokām apņēmusi ceļgalus, un izklaidīgi prātoja, vai viņa patiešām ir Valensija Stērlinga un vai tiešām pagājušas tikai trīs nedēļas, kopš viņa pametusi neglīto Elmstritas māju.

Priekšā, krāšņi baltas mēnesnīcas apspīdēts, pletās klajais līdzenums, pa kuru šaudījās savvaļas truši. Ja Bārnijs vēlējās, viņš varēja apsēsties klajuma malā un pievilināt trušus pavisam sev klāt ar kaut kcādas mīklainas burvības spēku. Valensija reiz bija redzējusi, kā vāvere nolec no priedes zara tieši viņam uz pleca un paliek tur tupam, tērgājot ar viņu. Šis skats Valensijai atsauca atmiņā Džonu Fosteru.

Viena no lielākajām jaunās dzīves ērtībām Valensijai bija tā, ka viņa varēja lasīt Džona Fostera grāmatas, cik bieži un ilgi vien vēlējās. Ja gribēja, viņa varēja lasīt tās gultā. Viņa lasīja tās priekšā Sisijai, kurai tās ļoti patika. Viņa mēģināja lasīt tās arī Eibelam un Bārnijam, kuriem tās nepatika. Eibels garlaikojās, un Bārnijs pieklājīgi atteicās vispār klausīties.

— Savārstījums, — viņš tikai atmeta.

19

Pats par sevi saprotams, ka Stērlingi nebija visu šo laiku pametuši nabaga plānprāti pašas ziņā un atteikušies no saviem varonīgajiem pūliņiem glābt viņas grimstošo dvēseli un labo slavu. Tēvocis Džeimss, kuram advokāts bija varējis palīdzēt tikpat maz kā ārsts, kādu dienu ieradās pie Valensijas un, sastapis viņu virtuvē — kā pats iedomājās, vienu —, teica viņai stindzinoši bargus vārdus: viņa esot salauzusi savas mātes sirdi un apkaunojusi visu savu dzimtu.

—          Bet kāpēc?—jautāja Valensija, mierīgi turpinādama berzt biezputras katlu. — Es daru godīgu darbu par godīgu samaksu. Kas te var būt apkaunojošs?

—   Nepūlies izlocīties, Valensij! — tēvocis Džeimss svinīgā nopietnībā teica. — Sī nav tev piemērota uzturēšanās vieta, un tu to labi zini. Es pat esmu dzirdējis, ka te katru vakaru dirnot tas karātavu putns Sneits.

—           Katru vakaru ne, — Valensija padomājusi atbildēja. — Nē, gluži katru vakaru ne.

—           Tas ir… tas ir kaut kas neizturams! — tēvocis Džeimss satracināts iesaucās. —Valensij, tev jānāk mājās! Mēs tevi netiesāsim bargi. To es varu tev apsolīt. Mēs centīsimies to aizmirst.

—   Paldies, — Valensija atbildēja.

—   Vai tiešām tev nemaz nav kauna? — noprasīja tēvocis Džeimss.

—   Ir gan. Tikai man ir kauns par ko citu, nevis par to, ko tev. —Valensija rūpīgi skaloja trauklupatu.

Tēvocis Džeimss joprojām centās savaldīties. Viņš iekrampējās ar rokām krēsla parocēs un nošņirkstināja zobus.

—   Mēs zinām, ka tavs prāts pašlaik nav gluži vesels. Mēs būsim iecietīgi. Bet tev jānāk mājās. Tu nedrīksti palikt te, kopā arto veco mūžam piedzērušo zaimotāju…

—   Vai jūs gadījumā nerunājat par mani, mister Stērling? — noprasīja Rēcošais Eibels, piepeši parādīdamies durvīs no pagalma puses lieveņa, kur bija rāmi smēķējis pīpi un, vareni uzjautrināts, klausījies «vecā Džima Stērlinga» moralizēšanā. Viņa sarkanā bārda bija sašutumā izslējusies, un milzīgās uzacis raustījās. Tomēr tāds trūkums kā gļēvulība Džeimsam Stērlingam nepiemita.

—  Jā, pār jums. Un turklāt gribu jums pateikt, ka esat rīkojies ļoti nekrietni, aizvilinādams šo nevarīgo, nelaimes piemeklēto meiteni projām no mājām un draugiem, un es gādāšu, lai jūs saņemtu par to sodu…

Tālāk Džeimss Stērlings netika. Rēcošais Eibels straujiem soļiem šķērsoja virtuvi, sagrāba viņu aiz apkakles un biksēm un izlidināja pa durvīm un pāri dārza žogam ar tik niecīgu piepūli, it kā pasviestu nost no ceļa uzmācīgu kaķēnu.

—   Ja tu vēlreiz te parādīsies, —viņš nodārdināja, — es tevi izmetīšu pa logu, un vēl labāk, ja tas logs būs ciet!

Atnācis te un iedomājies sevi par Dievu, kas taisnos pasauli!

Valensija atklāti un bez kauna sev atzina: reti kurš skats viņai sagādājis tādu gandarījumu kā tēvoča Džeimsa lidojums pāri sparģeļu dobei. Reiz viņa bija baidījusies no šī cilvēka sprieduma. Tagad viņa skaidri redzēja, ka viņš ir tikai diezgan aprobežots, sīks ciemata gudrelis.

Rēcošais Eibels ar dobjiem smiekliem atgriezās virtuvē.

—    Būs viņam gadiem ilgi ko pārdomāt, kad naktī nevarēs aizmigt! Tur nu Visvarenajam misējies, ka radījis tik daudzus Stērlingus. Ko tu padarīsi —ja nu šie ir radīti, tad atliek ar šiem rēķināties. Apsist jau visus nevar. Bet, ja viņi līdīs te un neliks tev mieru, tad izmetīšu ārā, pirms aci būs pamirkšķinājuši!

Nākamo Stērlingi atsūtīja doktoru Stellingu. Viņu taču Rēcošais Eibels nesviedīs sparģeļu dobē! Pats doktors Stellings gan par to nebija tik pārliecināts un nepriecājās par uzlikto pienākumu. Viņš neticēja, ka Valensija Stērlinga ir jukusi prātā. Viņa vienmēr bijusi mazliet dīvaina. Viņš, doktors Stellings, nekad nebijaviņu sapratis. Tātad skaidrs, ka viņa ir dīvaina. Tikai pašlaik vēl drusku dīvaināka nekā citkārt. Un doktoram Stellingam bija pašam savi iemesli turēt sliktu prātu uz Rēcošo Eibelu. Kad doktors Stellings bija nesen ieradies Dīrvudā, viņam patika garas pastaigas pa Maskoku un gar Mistāvisa ezeru. Reiz tādā pastaigā viņš bija apmaldījies un pēc ilgākas klejošanas sastapis Rēcošo Eibelu ar bisi plecā.

Doktors Stellings bija izvēlējies pavisam muļķīgu veidu, kā pajautāt savu vajadzību. Viņš bija vaicājis:

—   Vai varat man pateikt, kuip es eju?

—   Kā tad es to varu pateikt, ērms tāds? — Eibels bija izsmejoši atcirtis.

Doktors Stellings jutās tik saniknots, ka labu brīdi nevarēja parunāt, un tikmēr Eibels pazuda starp kokiem. Doktors Stellings beigu beigās bija atradis ceļu mājup, bet nekad vairs nebija vēlējies savos klejojumos sastapt Eibelu Geju.

Tomēr tagad viņš devās veikt savu pienākumu. Valensija sasveicinājās ar mācītāju, un dūša viņai šķita sašļūkam papēžos. Viņai vajadzēja sev atzīt, ka viņa joprojām briesmīgi baidās no doktora Stellinga. Valensiju mocīja nožēlojamā pārliecība: ja šis vīrs pakratīs pret viņu savu garo, kaulaino pirkstu un liks viņai doties mājās, tad viņa neuzdrīkstēsies neklausīt.

—   Mister Gej, — doktors Stellings visžēlīgi laipni vaicāja, — vai es varētu dažas minūtes palikt ar mis Stērlingu divatā?

Rēcošais Eibels bija drusku iereibis — pietiekami, lai būtu pārcentīgi pieklājīgs un ļoti viltīgs. Pirms doktora Stellinga ierašanās viņš bija grasījies doties projām, bet tagad apsēdās viesistabas kaktā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

—   Nu nē, cienītais! — viņš nopietni atbildēja. — Tas gan neies cauri — nepavisam neies cauri! Man jāsargā savas mājas gods. Un jāuzrauga šī jaunā dāma. Es nevaru pieļaut nekādu lakstošanos man aiz muguras!

Satracinātais doktors Stellings izskatījās tik apstulbis, ka Valensija brīnījās par Eibela spēju saglabāt nopietnu seju. Bet Eibels nesatraucās nemaz.

—   Vai jūs no tā vispār kaut ko saprotat? — viņš laipni apvaicājās.

—   No kā?

—   No lakstošanās, — Eibels nesatricināmā mierā atbildēja.

Nabaga misters Stellings, kurš nebija precējies, jo uzskatīja, ka mācītāju kārtai piedien celibāts, nolēma šo piedauzīgo piezīmi ignorēt. Pagriezis Eibelam muguru, viņš uzrunāja Valensiju.

—   Mis Stērlinga, es esmu atnācis pēc jūsu mātes vēlēšanās. Viņa mani lūdza atnākt pie jums. Man jums jānodod dažas ziņas no viņas. Vai jūs… — un viņš pacēla rādītājpirkstu, — vai jūs tās uzklausīsiet?

—Jā, — Valensija paklusi atbildēja, nenolaizdama acis no rādītājpirksta. Tas atstāja uz viņu hipnotizējošu iespaidu.

—   Pirmā ziņa ir šāda. Ja jūs aiziesiet no šīs… no šīs…

—    Mājas, — iejaucās Rēcošais Eibels. — M-ā-j-a-s. Vai jums ir runas traucējumi, cienītais?

—   … no šīs vietas un atgriezīsieties mājās, misters Džeimss Stērlings pats nolīgs un algos labu kopēju, kas nāks šurp kopt mis Geju.

Aiz baiļu sienas Valensija slepus pasmīnēja. Tad nu gan tēvocim Džeimsam stāvoklis patiešām liekas ārkārtējs, ja viņš ir ar mieru tik plaši atdarīt maku! Lai nu kā, radinieku izturēšanos pret viņu vairs nevar saukt par nievājošu vai nevērīgu. Viņa tiem kļuvusi svarīga.

—   Tā ir mana darīšana, cienītais, — aizrādīja Eibels. — Mis Stērlinga var iet prom, ja grib, un var palikt, ja grib. Es ar viņu noslēdzu godīgu līgumu, un viņa var to pārtraukt, kad pati vēlas. Viņa man vāra ēdienu, kas labi lien iekšā. Viņa neaizmirst piemest biezputrai sāli. Viņa nekad necērt durvis, un, kad viņai nav, ko teikt, tad viņa stāv klusu. Tas ir nedabiski no sievietes, cienītais. Es esmu apmierināts. Ja viņa nav apmierināta, tad var iet projām. Bet te nenāks neviena sieviete, kurai maksā Džims Stērlings. Un, ja atnāks, — Eibela balss bija pārdabiski mīlīga un laipna, — tad es viņu izsmērēšu gar ceļmalu. Tā viņam pasakiet un sirsnīgi pasveiciniet no E.Geja.

—   Doktor Stelling, nejau kopēja Sisijai vajadzīga, — Valensija nopietni teica. — Tik slima viņa pagaidām nav. Viņai vajadzīga sabiedrība — kāds, kuru viņa pazīst un kurš viņai ir pietiekami patīkams, lai dzīvotu ar viņu kopā. Esmu pārliecināta, ka jūs to saprotat.

—   Es saprotu, ka jūsu motīvs ir gluži… hm… cildināms. — Doktors Stellingsjuta, ka viņš ir ļoti augstsirdīgs un paceļas pāri aizspriedumiem — jo vairāk tāpēc, ka sirds dziļumos viņš nemaz neticēja, ka šis motīvs tiešām ir cildināms. Viņam nebija ne jausmas, kas Valensijai aiz ādas, taču viņš jutās pārliecināts, ka viņu nevada cildināms motīvs. Ja doktors Stellings kaut ko nespēja saprast, tad viņš to nosodīja. Ļoti vienkārši! — Bet jūsu pirmais pienākums ir pret savu māti. Viņai jūs esat vajadzīga. Viņa lūdz jūs atgriezties mājās — ja vien jūs atgriezīsieties mājās, viņa jums visu piedos.

—   Cik tas jauki teikts! — domīgi piemetināja Eibels, berzdams saujā tabaku.

Doktors Stellings nepievērsa viņam uzmanību.

—   Viņa to lūdz, bet es, mis Stērlinga, — doktors Stellings atcerējās, ka viņš ir Jahves sūtnis, — es pieprasu. Kā jūsu mācītājs un garīgais gans es pieprasu, lai jūs nāktu man līdzi uz mājām jau šodien pat. Ejiet paņemiet savu cepuri un mēteli un nāciet tūlīt!

Doktors Stellings pakratīja pirkstu pret Valensiju. Šī nepielūdzamā pirksta priekšā viņa acīm redzami sarāvās un sašļuka.

«Viņa padodas,» nodomāja Rēcošais Eibels. «Tūlīt aizies viņam līdzi. Piķis, kas tiem sludinātājiem pārvāru pār sievietēm!»

Valensija patiešām gandrīz paklausīja doktoram Stellingam. Jāiet viņam līdzi uz mājām… jāpadodas. Viņa atkal kļūs par Stērlingu dzimtas Cabuli un atlikušo mūža daļu būs iebiedēta, nevienam nevajadzīga būtne kā agrāk. Tāds ir viņas liktenis, kurn nosaka šis nesaudzīgais, paceltais rādītājpirksts. Viņa nevar no tā izvairīties tāpat kā Rēcošais Eibels no savas iepriekšnolemtības. Viņa vēroja šo pirkstu kā hipnotizēts putns čūsku. Vēl viens mirklis…

«Bailes ir iedzimtais grēks,» pēkšņi ierunājās klusa, sīka balstiņa kaut kur Valensijas zemapziņas pašos dziļumos. «Gandrīz visa pasaules ļaunuma pamatā ir tas, ka kaut kur kāds no kaut kā baidās.»

Valensija piecēlās. Bailes vēl nebija atlaidušas savu tvērienu, taču viņas dvēsele bija brīva. Šo iekšējo balsi viņa nepievils.

—   Doktor Stelling, —Valensija lēni teica, — man pašlaik nav nekāda pienākuma pret savu māti. Viņa ir vesela, viņai ir pietiekami daudz palīdzības un sabiedrības, un es viņai nemaz neesmu vajadzīga. Es esmu vajadzīga šeit. Un šeit es palikšu.

—   Re, kur viens cilvēks ar mugurkaulu! — Rēcošais Eibels ar apbrīnu teica.

Doktors Stellings nolaida rādītājpirkstu. Nevar taču to kratīt mūžīgi!

—           Mis Stērlinga, vai jūs nekas vairs nespēj ietekmēt? Vai atceraties savas bērnu dienas?

—   Ļoti labi atceros. Un ienīstu tcās.

—   Vai jūs saprotat, ko cilvēki runās? Ko viņi jau runā?

—          Varu iedomāties, — Valensija paraustīja plecus. Viņa atkal bija atsvabinājusies no bailēm. — Nevelti esmu divdesmit gadus klausījusies Dīrvudas tējas vakaru un šūšanas pulciņu tenkas. Bet man, doktor Stelling, it nemaz nerūp, ko viņi runā, — it nemaz.

Tad doktors Stellings devās projām. Meitene, kurai nerūp, ko domā cilvēki! Kuru nespēj ietekmēt svētās ģimenes saites! Kura ienīst savas bērnības atminas!

»

Pēc tam atnāca māsīca Džordžiāna — pati pēc savas iniciatīvas, jo nevienam nebūtu licies, ka viņu vērts sūtīt. Māsīca Džordžiāna sastapa Valensiju vienu ravējam nelielo sakņu dārziņu, kuru viņa bija iekopusi, un izteica visus žēlabainos lūgumus, kādus vien spēja iedomāties. Valensija pacietīgi ļāva viņai mnāt. Māsīca Džordžiāna būtībā bija itin lādzīga dvēsele. Pēc tam viņa teica:

—          Tagad, kad tu esi izkratījusi sirdi, Džordžiānas tant, vai tu varētu man izstāstīt, kā izsautēt mencu krējumā, lai tā nebūtu sīksta un pārāk sāļa?

*

—          Mums atliek tikai gaidīt, — teica tēvocis Bendžamins. — Galu galā, Sisija Geja vairs nevar ilgi dzīvot. Ārsts Māršs man teica, ka viņa varot nomirt kuru katru dienu.

Misis Stērlinga raudāja. Viss būtu daudz vienkāršāk, ja Valensija būtu mirusi. Tad viņa varētu valkāt sēras.

20

Kad Eibels Gejs samaksāja Valensijai algu par pirmo mēnesi — un to viņš darīja bez kavēšanās, izsniegdams naudaszīmes, kas dvakoja pēc tabakas un viskija, — Valensija aizgāja uz Dīrvudu un iztērēja visu līdz pēdējam centam. Viņa par izdevīgu maksu nopirka skaistu zaļa krepa kleitu ar tumšsarkanu pērlīšu jostu, zīda zeķes un mazu, rievotu, zaļu cepurīti ar sarkanu rozi. Savā bērnišķīgajā priekā viņa pat nopirka ar lentītēm un mežģīnēm bagātīgi apdarinātu naktskreklu.

Viņa divas reizes pagāja garām Elmstrītas mājai — par «mājām» Valensija domās tās nesauca nekad —, bet nevienu neredzēja. Skaidrs, ka māte šajā jaukajā jūnija vakarā sēž istabā un spēlē pasjansu — un blēdās. Valensija zināja, ka misis Stērlinga vienmēr blēdās. Viņa spēlē nekad nezaudēja. Vairums cilvēku, kurus Valensija satika, nopietni paskatījās uz viņu un, vēsi pamājuši ar galvu, pagāja garām. Neviens neapstājās ar viņu aprunāties.

Aizgājusi mājās, Valensija uzvilka savu zaļo kleitu. Un tūlīt novilka. īsās piedurknes un padziļais kakla izgriezums lika viņai justies nožēlojami atkailinātai. Un zemā, sarkanā josta ap gurniem izskatījās pavisam nepiedienīga.

Valensija pakāra kleitu skapi ar grūtsirdīgu pārliecību, ka ir veltīgi iztērējusi naudu. Viņai nekad nebūs drosmes šo kleitu uzvilkt. Džona Fostera vārdi par bailēm nebija tik iedarbīgi, lai iedrošinātu viņu arī šajā gadījumā. Šoreiz ieraduma un tradīciju spēks bija pārāk stiprs. Tomēr Valensija nopūtās, iedama lejā satikt Bārniju Sneitu savā vecajā brūnā zīda kleitā. Zaļā viņai bija ļoli piestāvējusi — to viņa bija redzējusi pat vienā īsajā, izbiedētajā skatienā. Virs tās viņas acis bija izskatījušās kā neparasti, brūni dārgakmeņi, un josta bija piešķīrusi viņas plakanajam augumam pavisam citādu pievilcību. Viņa vēlējās, kaut būtu uzdrīkstējusies atstāt to mugurā. Bet visu Džons Fosters nevarēja zināt.

Katru svētdienas vakaru Valensija gāja uz Brīvo metodistu nelielo baznīcu ielejā uz «tās puses» robežas — tā bija maza, pelēka ēka priedulāja vidū; tai nebija torņa smailes, un blakus mazā, iežogotā, zālainā laukumā virs iegrimušām kapvietām slējās apsūnojuši kapakmeņi. Valensijai patika turienes mācītājs. Viņš bija vienkāršs un sirsnīgs. Šis pavecais vīrs, kurš dzīvoja Portlorensā, brauca pāri ezeram nelielā motorlaivā, lai par brīvu noturētu dievkalpojumu cilvēkiem no mazajām akmens mājiņām kalnu piekājē, jo citādi tie nekacl nedzirdētu Dieva vārdus. Viņai patika vienkāršais dievkalpojums un aizrautīgā dziedāšana. Parasti viņa apsēdās pie vaļējā loga un lūkojās ārā uz priežu mežu. Cilvēku tur vienmēr bija maz. Brīvo metodistu nebija daudz, un tie bija trūcīgi un neizglītoti ļaudis. Bet Valensijai patika šie svētdienu vakari. Pirmoreiz mūžā viņa gāja uz baznīcu ar patiku. Dīrvudu sasniedza baumas, ka Valensija «kļuvusi par brīvo metodisti», un misis Stērlinga veselu dienu pavadīja gultā slima. Taču Valensija nebija kļuvusi ne par ko. Viņa gāja uz baznīcu tāpēc, ka tas viņai patika, un tāpēc, ka šie gājieni viņai kaut kā neizskaidrojami darīja labu. Vecais misters Tauerss ticēja tam, ko sludināja, un tā bija milzīga atšķirība.

Lai cik savādi, Rēcošais Eibels pret šiem gājieniem uz kalnu baznīcu bija noskaņots tikpat neiecietīgi kā misis Stērlinga. Viņam brīvie metodisti «nekur nebija liekami». Viņš bija prezbiteriānis. Bet Valensija tik un tā gāja turp.

—    Gan mēs drīz dzirdēsim kaut ko vēl trakāku, — tēvocis Bendžamins drūmi pareģoja.

Tā arī notika.

Valensija pat sev īsti nespēja izskaidrot, kāpēc viņai radās vēlēšanās iet uz šo sarīkojumu. Tas bija deju vakars «tai pusē», Cidliju namā, un deju vakari Cidliju namā nebija tie, kuros sastopamas labi audzinātas jaunas dāmas. Valensija zināja, ka tur paredzams šāds vakars, jo viens no salīgtajiem vijolniekiem bija Rēcošais Eibels.

Taču doma par gājienu turp viņai neienāca prātā līdz brīdim, kad to ierosināja pats Rēcošais Eibels.

—   Brauc man līdzi uz ballīti! — viņš teica. — Tas tev nāks par labu, tiks kāds sārtums vaigos. Tu izskaties pārāk sērīga — vajag tak cilvēkam kādu jautrāku pārmaiņu!

Valensija piepeši saprata, ka tiešām vēlas braukt līdzi. Viņai nebija nekāda priekšstata, kādas varētu būt Cidliju nama dejas. Viņas priekšstatus par deju vakariem bija veidojuši piedienīgie Dīrvudas un Portlorensas sarīkojumi. Viņa, protams, nojauta, ka Cidliju dejas nebūs tādas pašas. Droši vien tāds vakars ir atraisītāks, ne tik svinīgs un oficiāls. Bet tas varētu būt vēl interesantāk. Kāpēc gan viņa nevarētu braukt? Sisija visu nedēļu bija jutusies labi un pat labāk nekā iepriekš. Viņai nebija nekādu iebildumu palikt vienai. Viņa pat lūdza Valensiju braukt, ja viņa to vēlētos. Un Valensija to tiešām vēlējās.

Viņa devās uz istabu pārģērbties. Tad viņu sagrāba dusmas uz savu brūno zīda kleitu. Tādu vilkt uz deju vakaru? Neparko! Valensija norāva no pakaramā zaļo krepa kleitu un drudžaini uzvilka to mugurā. Ir taču muļķīgi justies tik… tik… kailai tikai tāpēc, ka atsegtas rokas un kakls. Vecmeitīgie aizspriedumi! Viņa tiem nepadosies. Uzvilkusi kleitu, viņa sameklēja kurpes.

Valensija nebija valkājusi neko skaistu kopš agrīno padsmitu vieglajām muslīna kleitām, un tās nekad nebija piešķīrušas viņai šādu izskatu.

Ja būtu vēl kāda kaklarota vai kaut kas tamlīdzīgs! Tad viņa nejustos tik atkailināta. Valensija izsteidzās dārzā. Tur garajā zālē auga kupli, sarkani āboliņa puduri. Viņa tos saplūca un savija uz auklas. Aplikta ap kaklu, šī virtene ļāva viņai justies ērtāk, it kā kleitai būtu apkaklīte, un kopskats bija savdabīgi pievilcīgs. Tādu pašu vītni viņa uzlika galvā, iestiprinādama to starp zemajiem matu viļņiem, kuri viņai labi piestāvēja. Satraukums iededza vaigos vieglu sārtumu. Valensija uzvilka mēteli un uzlika galvā mazo, krokoto cepurīti.

—   Tu izskaties ļoti jauka un… pavisam citāda, mīļā, — Sisija teica. — Kā zaļgans mēness stars ar sarkanām dzirkstīm, ja tāds varētu būt.

Valensa noliecās viņu noskūpstīt.

—   Man gan lāgā nepatīk tevi atstāt vienu, Sisij.

—   Nebēdā, man viss būs labi. Šovakar es jūtos labāk nekā visu pēdējo laiku. Man nepatīk, ka tu esi šeit manis clēļ gluži kā piesieta. Es ceru, ka tev būs patīkams vakars.

Es nekad neesmu bijusi uz Čidliju dejām, bet kādreiz, krietni sen, es gāju uz citiem sarīkojumiem tai pusē. Mums vienmēr bija jautri. Un nebaidies, ka tēvs varētu piedzerties. Viņš nekad nedzer, ja ir nolīgts par muzikantu. Bet… dzeršana t ur var būt. Ko tu darīsi, ja sāks iet pārāk karsti?

—   Mani neviens neaiztiks.

—    Droši vien ne… vismaz nekas nopietns tev nedraud. Tēvs par to gādās. Bet var gadīties, ka tur sāk iet pārāk skaļi… un nepatīkami.

—   Es nebaidos. Iešu tikai paskatīties no malas. Dejot es nemaz nedomāju. Gribu tikai redzēt, kādi izskatās deju vakari tai pusē. Es taču neesmu redzējusi neko citu kā tikai pieklājīgo Dīrvudu.

Sisija šaubīdamās pasmaidīja. Viņa daudz labāk nekā Valensija zināja, kāds var izvērsties deju vakars «tai pusē», ja publika piedzersies. Bet varbūt tā nenotiks.

—   Es ceru, ka tev ies labi, mīļā, — viņa atkārtoja.

Brauciens turp Valensijai ļoti patika. Viņi izbrauca agri,

jo līdz Čidliju namam bija divpadsmit jūdzes un vajadzēja braukt ar Eibela vecajiem, sagrabējušajiem ratiem. Ceļš bija grumbuļains un akmeņains kā vairums Maskokas ceļu, bet skarbie ziemeļu meži piešķīra tam savdabīgu valdzinājumu. Tas vijās starp skaistām, šalcošām priedēm, kuras jūnija saulriets tina neparastā krāšņumā, un pār īpatni zaļganajām Maskokas upītēm, kuru krastos itin kā pārdabiskā priekā trīsēja apšu audzes.

Turklāt Rēcošais Eibels bija teicams ceļabiedrs. Viņš zināja neskaitāmus stāstus un leģendas par šo skaisto savvaļas nostūri un brauciena laikā izstāstīja tos Valensijai. Valensija iekšēji smējās, domādama, ko teiktu tēvocis Bendžamins, Velingtona tante et ai, ja redzētu viņu braucam kopā ar Rēcošo Eibelu šajos atbaidošajos ratos uz Cidliju nama dejām.

Sākumā deju vakars bija itin mierīgs, un Valensija to vēroja ar interesi un uzjautrinājumu. Viņa pat nodejoja divas dejas ar gluži pieklājīgiem «tās puses» zēniem, kuri labi dejoja un teica, ka arī viņa dejojot labi.

Viņa dzirdēja vēl citu komplimentu, kurš gan nebija īpaši izsmalcināts, taču Valensija savā mūžā bija dzirdējusi tik maz komplimentu, ka nebija šai ziņā pārlieku vārīga. Viņa dzirdēja divus jaunus «tās puses» vīriešus krēslainā stūrī sarunājamies par viņu.

—   Tu nezini, kas irtā skuķe zaļajā kleitā?

—   Nē. Laikam no citurienes. Varbūt no Portas. Izskatās diezgan stilīga.

—   Skaistule nav, bet tīri nekas. Ievēroji, kādas acis?

Lielā telpa bija izrotāta ar egļu un priežu zariem, un to

apgaismoja krāsaini lukturi. Grīda bija vaskota, un Rēcošā Eibela vijole zem viņa prasmīgā pieskāriena darīja brīnumus. «Tās puses» meitenes bija glītas un glīti ģērbušās. Valensijai šķita, ka šis ir jaukākais sarīkojums, kādā viņa jebkad piedalījusies.

Ap pulksten vienpadsmitiem viņa tā vairs nedomāja. Bija ieradusies jaunā kompānija— nepārprotami iereibis bars. Apkārt sāka brīvi ceļot viskija pudeles. Pavisam drīz gandrīz visi vīrieši bija krietni ieskurbuši. Tie, kuri pulcējās verandā vai ārā pie durvīm, sāka aurot dzērāju dziesmas un vairs nemitējās. Telpu pārņēma arvien lielāks troksnis un nepatīkama dvinga. Šur tur uzliesmoja pa ķīviņam. Skanēja rupjības un piedauzīgas dziesmas.

Meitenes, kuras tika grieztas dejcā arvien negantāk un nevērīgāk, izskatījās izspūrušas un vaļīgas. Valensija, stāvēdama viena istabas kaktā, juta nepatiku un nožēlu. Kāpēc vajadzēja nākt uz šādu vietu? Brīvība un neatkarība ir laba, bet tāpēc nav jākļūst par muļķi. Varēja taču paredzēt, kas notiks, — varēja kaut vai nopietnāk ieklausīties Sisijas brīdinājuma vārdos! Valensijai sāpēja galva, un viņa jutās nogurusi no tā visa. Bet ko tagad lai dara? Atliek palikt līdz beigām. Eibels agrāk nevar iet projām. Un beigas droši vien būs trijos vai četros no rīta.

Jaunatnākušā vīriešu bariņa dēļ meitenes bija palikušas mazākumā, un deju partneru visiem nepietika. Valensiju nemitīgi aicināja dejot. Viņa strupi atteicās, un daži šos atteikumus ņēma ļaunā. Dažs caur zobiem nolamājās, citi veltīja viņai niknus skatienus. Pretējā telpas pusē stāvēja bariņš svešu vīriešu, kuri sarunādamies draudīgi skatījās uz viņas pusi. Kas tiem padomā?

Tajā brīdī viņa ieraudzīja, ka durvīs stāv Bārnijs Sneits, lūkodamies pāri stāvētāju pūlim. Valensijai tūdaļ uzplaiksnīja divas pārliecinošas domas: pirmkārt, ka viņa tagad ir pilnīgā drošībā; otrkārt, ka tieši tas bijis iemesls, kāpēc viņa vēlējās nākt šurp. Sī cerība bija tik bezjēdzīga, ka viņa to iepriekš pat nebija īsti apjautuši, taču tagad viņa zināja, ka nākusi šurp ar cerību satikt šeit Bārniju. Valensija nodomāja, ka par to varbūt vajadzētu kaunēties, taču viņa nejuta kaunu. Pēc atvieglojuma uzplūda viņas nākamās izjūtas bija dusmas par to, ka Bārnijs atnācis šurp neskuvies. Tik daudz pašcieņas taču cilvēkam jāatrod, lai pirms nākšanas uz deju vakaru savestu sevi kārtībā! Bet tur nu viņš stāvēja — kailu galvu, sarainu zodu, vecajās biksēs un zilajā mājas kreklā. Pat svārkus viņš nebija uzvilcis. Valensijai dusmās gribējās viņu sapurināt. Nav nekāds brinums, ka cilvēki ir sliktās domās par viņu.

Taču Valensijai vairs nebija bail. Kāds puisis atrāvās no bariņa telpas pretējā pusē un devās pie viņas tieši pāri zālei, cauri dejotāju pāriem. Viņš bija gara auguma vīrietis platiem pleciem, itin izskatīgs un samērā labi ģērbies, bet nepārprotami piedzēries. Viņš aicināja Valensiju dejot. Valensija pieklājīgi atteicās. Vīrieša seja dusmās kļuva pelēcīga. Viņš strauji apmeta roku Valensijai ap pleciem un pievilka viņu sev klāt. Karstā elpa ar viskija dvaku sveloši sitās viņai sejā.

—   Te nav tā vieta, kur tēlot dāmu, skuķīt! Ja nebiji par labu, lai nāktu šurp, tad nebūsi par labu, lai dejotu ar mums. Mēs ar puikām jau sen tevi vērojam. Un tagad tu dejosi ar mums visiem pēc kārtas un pēc tam vēl katru

mīli nobučosi!

Valensija izmisīgi un bezcerīgi pūlējās izrauties. Viņa tika ievilkta klaigājošā, trokšņainā pūļa vidū. Nākamajā brīdī vīrietis, kurš viņu turēja, no labi notēmēta sitiena pa zodu aizstreipuļoja uz telpas pretējo malu, pa ceļam ietriekdamies vairākos dejotāju pāros. Valensija juta, ka kāds cieši satver vinu aiz rokas.

—    Šurp… ātri! — Bārnijs Sneits iesaucās. Viņš izcēla Valensiju pa vaļējo logu viņiem aiz muguras, aši pārlēca pāri palodzei un atkal satvēra viņas roku.

—   Aši, mums jāskrien… Viņi dzīsies pakaļ!

Valensija metās skriet, cik jaudas, cieši pieķērusies

Bārnijam pie rokas, un nesaprata, kāpēc nepakrīt zemē beigta. Un ja nu tas notiks? Tas tikai būs varens skandāls viņas nabaga radiniekiem! Valensija pirmoreiz juta žēlumu pretviņiem. Betvēl vairāk viņa juta atvieglojumu, ka izdevies aizbēgt no derdzīgā pūļa. Un prieku par to, ka turas pie Bārnija rokas. Viņas izjūtas juceklīgi mutuļoja: šai īsajā brīdī to bija uzbangojis pārāk daudz. Beidzot viņi nokļuva klusā priežu meža ielokā. Vajātāji bija aizskrējuši uz citu pusi, un klaigāšanas troksnis pamazām pieklusa. Sirdij nedabiski dauzoties, Valensija bez elpas saļima uz kritušas priedes stumbra.

—   Paldies! —viņa izdvesa.

—   Vai jūs esat galīga nejēga, ka sadomājāt iet uz tādu vietu? — noprasīja Bārnijs.

—   Es… nezināju… ka… tur… būs… tā, — Valensija aizelsusies taisnojās.

—   Kā jūs varējāt nezināt! Cidliju dejas!

—   Man… tas… neko… neizteica.

Valensija apjauta, ka Bārnijam grūti saprast viņas neziņu par «tās puses» tikumiem. Viņa visu mūžu bija nodzīvojusi Dīrvudā, un Bārnijam šķita, ka viņai tas jāzina. Viņš nezināja, kā Valensija ir audzināta. Nebija vērts skaidrot.

—    Kad es šovakar iebraucu pie Eibela un Sisija man pateica, ka jūs esot šeit, es biju ļoti pārsteigts. Un man kļuva bail pārjums. Sisija teica, ka viņa arī esot noraizējusies, taču negribējusi jūs atrunāt, lai jūs neiedomātos, ka viņa to dara savtīgos nolūkos. Tāpēc es nebraucu uz Dīrvudu, bet atlaidu šurp.

Valensija juta, ka viņu fiziski un garīgi apņem brīnišķs spožums, izgaismodams tumšo priežu patvērumu. Tātad viņš ir atbraucis šurp tieši viņas dēļ!

—   Kad viņi beigs mūs meklēt, mums jāizlavās ārā uz Maskokas ceļa. Tur es atstāju Lēdiju Džeinu. Es jūs aizvedīšu mājās. Droši vien jums pietiek to izpriecu.

—    Pilnīgi pietiek,—Valensija padevīgi piekrita. Mājupceļā viņi pa lielākai daļai klusēja. Sarunāties nebūtu lielas jēgas, jo Lēdija Džeina tā trokšņoja, ka viņi tikpat nedzirdētu viens otru. Un Valensija nebija noskaņota uz runāšanu. Viņai bija kauns par notikušo — kauns par savu muļķību, ejot uz tādu vietu, un kauns par to, ka Bārnijs Sneits viņu tādā vietā atradis. Bārnijs Sneits, bēdīgi slavenais katordznieks, dokumentu viltotājs, krāpnieks un zaglis. Valensijas lūpas tumsā izsmējīgi noraustījās. Taču viņai bi ja kauns.

Un tomēr viņa juta arī prieku, pat neparastu pacilātību, kratoties pa akmeņaino ceļu līdzās Bārnijam Sneitam. Garām strauji slīdēja lieli koki. Augsti«.' deviņvīru spēka puduri slējās gar ceļa malām kā staltu kareivju rindas. Dadži, kuriem pārslīdēja lukturu gaismas, izskatījās pēc iereibušām fejām vai piedzērušiem elfiem. Valensija pirmo reizi mūžā brauca ar automašīnu. Izrādījās, ka viņai tas patīk. Tā kā pie stūres sēdēja Bārnijs, viņai nemaz nebija bail. Jo tālāk viņi traucās, jo viņas pacilātība auga. Kauns bija izgaisis. Valensija ļāvās vairs tikai vienai izjūtai: viņa ir komēta, kas krāšņa un spoža lido cauri bezgalībai.

Vietā, kur priežu mežs beidzās un sākās skrajais līdzenums, Lēdija Džeina piepeši pieklusa — pieklusa aivien aizdomīgāk. Tā sāka ripot lēnām, līdz apstājās pavisam.

Bārnijs satraukts nošķendējās, izkāpa ārā un pārbaudīja mašīnu. Tad viņš ar vainīgu izskatu iekāpa atpakaļ.

—   Beidzamais idiots! Esmu palicis bez benzīna. Izbraukdams zināju, ka daudz vairs nav palicis, bet Dīrvudā gribēju uzpildīties. Pēc tam, steigdamies uz Cidlijiem, pavisam to piemirsu.

—   Ko lai mēs darām? — Valensija mierīgi jautāja.

—          Es nezinu. Tuvākā vieta, kur var dabūt benzīnu, ir Dīrvuda, un līdz turienei ir deviņas jūdzes. Es neuzdrošinos atstāt jūs šeit vienu. Pa šo ceļu vienmēr klimst klaidoņi… un var gadīties, ka drīz uzkuļas tie piedzērušie nejēgas no Cidlijiem. Starp viņiem bija daži zēni no Portas. Es nekā jēdzīgāka nevaru iedomāties kā pacietīgi sēdēt tepat, līdz kāds garāmbraucējs aizdod mums tik daudz benzīna, ka varam tikt līdz Rēcošajam Eibelam.

—   Nu, un kāpēc ne? — Valensija jautāja.

—          Var gadīties, ka jānosēž te visa nakts, — Bārnijs atbildēja.

—   Man nekas nav pretī, — Valensija teica.

Bārnijs iesmējās. —Ja jums nav, tad man arī nav. Es vairs nekādu labo slavu nevaru zaudēt.

—   Es arī ne, — Valensija nesatricināmā mierā atbildēja.

21

Sēdēsim un klusēsim, — Bārnijs teica, — un runāsim tikai to, ko patiešām liksies vērts runāt. Citādi ir labāk klusēt. Neiedomājieties, ka jums katrā ziņā jācenšas uzturēt ar mani sarunu.

—   Džons Fosters saka tā, — sacīja Valensija, — ja varat pusstundu nosēdēt ar kādu cilvēku kopā klusējot un tomēr justies pavisam ērti, tad jūs ar šo cilvēku varat būt draugi. Ja jūs to nevarat, tacl jūs nekad nekļūsiet draugi, un nav vērts tērēt laiku, lai par to pārliecinātos.

—   Acīmredzot jūsu Džons Fosters kādreiz pasaka arī kaut ko prātīgu, — atzina Bārnijs.

Viņi ilgu laiku sēdēja klusēdami. Pār ceļu skraidīja sīki truši. Pāris reižu atskanēja vilinoši-pūces smiekli. Ceļš priekšā tinās koku mežģīņotajās ēnās. Tālu dienvidrietumos, virs tās vietas, kur vajadzēja atrasties Bārnija salai, debesīs rotājās sudrabaini spalvu mākoņi.

Valensija jutās neparasti laimīga. Dažas izjūtas pārņem lēni un pamazām. Citas uzplaiksni kā zibens. Valensija bija piedzīvojusi zibens uzplaiksnījumu.

Tagad viņa skaidri zināja, ka mīl Bārniju. Vakar viņa vēl bija piederējusi pati sev. Tagad viņa piederēja šim

cilvēkam. Taču viņš neko nebija darījis, neko nebija teicis. Viņš pat nebija uzlūkojis viņu kā sievieti. Bet tas nebija svarīgi. Tāpat kā nebija svarīgi, kas viņš ir un ko kādreiz darījis. Valensija viņu mīlēja bez jebkādiem nosacījumiem. Visa viņas būtība tiecās pretī šim cilvēkam. Viņa negribēja ne apslāpēt, ne noliegt savu mīlestību. Viņa tik pilnīgi bija pārtapusi par daļu no viņa, ka jebkāda atsevišķa, no vina atrauta doma — doma, kurā viņš neeksistētu, — šķita pilnīgi neiespējama.

To, ka mīl Bārniju, viņa bija pavisam vienkārši un nepārprotami aptvērusi tajā brīdī, kad viņš bija atspiedies pret mašīnas durvīm un skaidrojis, ka Lēdijai Džeinai pieti"ūcis benzīna. Viņa mēnessgaismā bija ieskatījusies Bārnijam acīs un sapratusi. Šajā neizmērojami īsajā mirklī viss bija pārvērties. Vecais izgaisa, un viss atdzima no jauna.

Viņa vairs nebija nenozīmīgā, sīkā vecmeita Valensija Stērlinga. Viņa bija sieviete, kas sevī glabā mīlestību un tāpēc ir bagāta un nozīmīga — vērtīga pati savās acīs. Dzīve vairs nebija tukša un bezmērķīga, un nāve neko nevarēja laupīt. Mīlestība bija gaisinājusi viņas pēdējās bailes.

Mīlestība! Kādas versmīgas, mokošas, neizturami brīnišķas jūtas, kas pārņem miesu, garu un dvēseli savā varā! Ar dziļu, izsmalcinātu, tālu un dvēselisku mirdzumu, kā sīka, zila dzirksts nesalaužama dimanta dzīlēs. Neviens sapnis nespēja tai līdzināties. Valensija vairs nebija vientuļa. Viņa bija viena no neskaitāmām māsām — visām sievietēm, kas uz zemes pazinušas mīlestību.

Bārnijam tas nekad nav jāuzzina — kaut gan Valensiju nemaz neuztrauca doma, ka viņš to varētu uzzināt. Vina zināja — un viņai tas pārvērta visu. Tikai mīlēt! Viņa neprasīja pretmīlestību. Laime bija tikai sēdēt šeit klusumā, viņam blakus, divatā vasaras nakti, baltajā mēnesnīcas gaismā, pāri strāvojot vējam no priežu zariem. Viņa vienmēr bija apskaudusi vēju. Tik brīvs! Traucas, kurp vēlas! Starp kalnu grēdām. Pār ezeriem. Kāds spars, kāds spīvums! Kāds dēkains vilinājums! Valensijai šķita, ka viņa apmainījusi savu novalkāto dvēseli pret jaunu, kas nupat kaldināta dievu smēdē. Atskatoties atpakaļ, visa dzīve bija pelēka, bezkrāsaina, bez smaržas un garšas. Tagad pēkšņi priekšā pavērusies vijolīšu pļava ar krāsainiem, smaržīgiem ziediem, kuri māj un aicina pie sevis. Vienalga, kas bijis Bārnijs un kāda bijusi viņa pagātne, vienalga, kāda būs viņa nākotne, šī brīnumainā stunda pieder viņai, un to neviens nevar atņemt. Valensija pilnībā ļāvās neaprakstāmā mirkļa valdzinājumam.

—   Vai jūs kādreiz sapņojat par lidojumiem ar balonu? — Bārnijs pēkšņi jautāja.

—   Nē, — Valensija atbildēja.

—   Es gan, un bieži. Sapņoju, kā lidoju caur mākoņiem, noskatos saulrieta krāšņumā, pavadu vairākas stundas baisā negaisā, kad virs manis un zem manis plaiksnī zibeņi, vai ari peldu virs sudraba mākoņu grīdas zem pilna mēness — vienreizēji!

—  Tā izklausās gan, — Valensija teica. — Bet es arī sapņos esmu palikusi uz zemes.

Viņa izstāstīja Bārnijam par savu Zilo pili. Bārnijam bija viegli visu stāstīt. Bija jūtams, ka viņš saprot — saprot pat to, kas paliek nepateikts. Tad Valensija viņam pastāstīja šo to par savu vienmuļo eksistenci pirms pāriešanas uz Rēcošā Eibela mājām. Viņai gribējās, lai Bārnijs saprastu, kāpēc viņa gājusi uz dejām «tai pusē».

—   Redziet, es nekad neesmu tā īsti dzīvojusi, — viņa sacīja. Esmu tikai… nu, elpojusi. Man vienmēr visas durvis ir bijušas aizvērtas.

—   Bet jūs vēl esat jauna, — sacīja Bārnijs.

—   Ak jā, es zinu. Jā, es esmu «vēl jauna», bet tas ir pavisam kas cits nekā jauna, — Valensija rūgti noteica, īsu brīdi viņa juta vilinājumu pastāstīt Bārnijam, kāpēc viņas jaunajiem gadiem nav nekāda sakara ar nākotni, tomēr viņa to nedarīja. Šonakt viņa nedomās par nāvi.

—   Es nekad neesmu bijusi īsti jauna, — viņa turpināja un domās piebilda: «Vienīgi šovakar.» — Man nekad nav bijis tādas dzīves kā citām meitenēm. Jums grūti to saprast. Bet iedomājieties, — viņa iesaucās, izmisīgi vēlēdamās, lai Bārnijs uzzina par viņu visļaunāko, — es neesmu pat mīlējusi savu māti! Vai nav briesmīgi, ka es nemīlu savu māti?

—   Diezgan briesmīgi — viņai, — Bārnijs sausi noteica.

—   Ak, viņa jau to pat nezināja. Viņa uzskatīja manu mīlestību par pašsaprotamu. Un viņai, tāpat kā visiem citiem, no manis nebija nekāda prieka vai mierinājuma. Es biju tikai… pieciešama neērtība. Un man tas apnika. Tāpēc es aizgāju pie mistera Geja vadīt saimniecību un gādāt par Sisiju.

—   Droši vien jūsējie nosprieda, ka esat jukusi.

—   Tieši tā bija, un tā viņi domā vēl tagad — gluži burtiskā nozīmē, — Valensija teica. — Bet tas viņiem ir zināms mierinājums. Viņiem labāk patīk domāt, ka es esmu jukusi nekā samaitāta. Citas izvēles nav. Bet, kopš es pārnācu uz mistera Geja mājām, es dzīvoju. Tā ir brīnišķīga sajūta. Droši vien man vajadzēs maksāt divkārši, kad atgriezīšos mājās, — tomēr šis laiks būs bijis mans.

—   Tur jums taisnība, — sacīja Bārnijs. —Ja maksājam par kādu pārdzīvojumu, tad tas pieder mums. Tāpēc nav svarīgi, cik daudz maksājam. Cita cilvēka piedzīvojums nekad nevar būt mūsējais. Jā… cik savāda ir šī vecā pasaule!

—   Vai jūs tiešām domājat, ka tā ii veca? — Valensija sapņaini jautāja. — Jūnijā es tam negribu ticēt. Šonakt tā liekas pavisam jauna. Tādā dzirkstošā mēnessgaismā — kā jauna, balta meitene, kura kaut ko gaida.

—    Mēnesnīca šeit, pie savvaļas robežas, ir citāda nekā jebkur citur, — Bārnijs piekrita. — Tā man vienmēr ļauj justies kaut kā īpaši tīram — gan miesīgi, gan garīgi. Un, protams, katru pavasari no jauna atdzimst zelta laikmets.

Bija pusnakts. Melns mākonis kā pūķis aprija mēnesi. Pavasarīgais gaiss kļuva arvien vēsāks, un Valensija nodrebinājās. Bārnijs pastiepās un no mašīnas aizmugures izvilka vecu mēteli, kas smaržoja pēc tabakas.

—   Velciet mugurā! — viņš pavēlēja.

—   Vai jūs pats to negribat? — Valensija iebilda.

—   Nē. Es jums neļaušu saaukstēties manu acu priekšā.

—    Es nesaaukstēšos. Kopš pārnācu pie mistera Geja, es ne reizi neesmu saaukstējusies, kaut gan nemaz neesmu bijusi uzmanīga. Tas ir savādi — es taču mājās nemitīgi mocījos ar apsalclēšanos, patiesībā cietu no tās visu laiku. Būtu ļoti savtīgi ņemt jūsu mēteli.

—   Jūs jau trīs reizes nošķaudījāties. Nav nekādas vajadzības pabeigt šo piedzīvojumu ar gripu vai plaušu karsoni.

Bārnijs cieši savilka mēteļa apkakli viņai zem zoda un aizdarīja pogas. Valensija ļāvās tam ar slepenu prieku. Cik brīnišķīgi ir just, ka par tevi kāds rūpējas! Viņa paslēpās piedūmotajās krokās un vēlējās, kaut šī nakts nekad nebeigtos.

Pēc desmit minūtēm viņiem no «tās puses» rūkdams tuvojās automobilis. Bārnijs izlēca no Lēdijas Džeinas un sāka māt ar roku. Mašīna apstājās viņiem blakus. Valensija ieraudzīja, ka no tās ar šausmām sejā uz viņiem skatās Olīva un tēvocis Velingtons.

Tātad tēvocis Velingtons nopircis automašīnu! Un acīmredzot pavadījis vakaru pie Mistāvisa ezera tēvoča Herberta mājā. Redzēdama izteiksmi tēvoča Velingtona sejā,.kad viņš pazina savu noklīdušo radinieci, Valensija gandrīz skaļi iesmējās. Iedomīgais, ūsainais liekulis!

—          Vai jūs man varētu aizdot mazliet benzīna, lai tieku līdz Dīrvudai? — Bārnijs pieklājīgi apvaicājās. Bet tēvocis Velingtons uz viņu pat neskatījās.

—   Valensij, kā tu gadījies šeit? — viņš bargi noprasīja.

—          Varbūt nejaušība, varbūt Dieva pirksts, — viņa atbildēja.

—           Kopā ar šo katordznieku — nakts laikā! — tēvocis Velingtons nerimās.

Valensija pagriezās pret Bārniju. Mēness bija izrāvies no pūķa gūsta un iededzis viņas acīs velnišķas dzirkstis.

—   Vai jūs esat katordznieks?

—          Vai tam kāda nozīme? — Bārnijs atjautāja, un arī viņa acīs dejoja pārgalvīgi velniņi.

—           Man ne. Jautāju tikai ziņkārības pēc, — Valensija atmeta.

—   Nu tad es neteikšu. Es neko nestāstu, lai apmierinātu ziņkārību. — Viņš pagriezās pret tēvoci Velingtonu, un viņa balss tik tikko jaušami mainījās.

—    Mister Stērling, es jums jautāju, vai varat man aizdot mazliet benzīna. Ja varat, labi. Ja nevarat, mēs nevēlamies jūs lieki aizkavēt.

Tēvocis Velingtons bija neapskaužamas dilemmas priekšā. Dot benzīnu šim bezkaunīgajam pārim! Bet — nedot? Braukt projām un atstāt viņus te, Mistāvisa mežos… un droši vien līdz rītam! Nē, labāk iedot, un lai drīzāk pazūd, iekams viņus nav redzējis vēl kāds!

—   Kur lai es to ieleju? — viņš ērcīgi noprasīja.

Bārnijs izvilka no Lēdijas Džeinas divu galonu trauku.

Abi vīrieši aizgāja Stērlingu automašīnas aizmugurē un sāka darboties ar benzīna tvertni. Valensija pameta uzjautrinātu skatienu pār Bārnija mēteļa apkakli uz Olīvu. Olīva stīvi sēdēja, skatīdamās uz priekšu ar sašutušu izteiksmi sejā. Viņa bija apņēmusies nepievērst Valensijai uzmanību. Olīvai bija pašai savi sašutuma iemesli. Nesen Dīrvudā bija viesojies Sesils, kurš, protams, uzzinājis visu par Valensiju. Viņš bija piekritis, ka nabaga meitenei ir prāta aptumsums, un ļoti vēlējās izpētīt, no kā šāda nosliece pārmantota. Tā ir nopietna problēma ģimenes dzīvē — ļoti nopietna. Ir taču jādomā par — par pēcnācējiem.

—   Tas viņai ir no Vensbarrām, — Olīva bija noteikti apgalvojusi. — Stērlingu dzimtā nekā tāda nav bijis — nekacl!

—   Cerams gan., cerams gan, — Sesils bija atbildējis ar šaubām balsī. — Un tomēr… aiziet pie svešiem par kalponi… nekā citādi jau to nevar saukt. Tava māsīca!

Nabaga Olīva bija sapratusi zemtekstu. Portlorensas Praisi nebija raduši saistīties ar ģimenēm, kuru locekļi «strādāja ārpus mājām».

Valensija nespēja apspiest kārdinājumu. Viņa paliecās uz priekšu.

—    Olīva, vai tas sāp?

Olīva salti atmeta:

—    Kas sāp?

—   Tāds izskats.

Brīdi Olīva domāja, ka vairs nepievērsīs Valensijai uzmanību. Tad virsroku ņēma pienākuma jūtas. Viņa nedrīkst palaist garām izdevību.

—   Cabule, — viņa lūdza, paliekusies uz Valensijas pusi,

—   vai tu nevarētu braukt mājās — šovakar pat braukt mājās?

Valensija nožāvājās.

—          Tas skan kā dzimtas saietā, — viņa teica. — Tik tiešām.

—   Ja tu atgriezīsies…

—   Tad viss tiks piedots.

—          Jā, — Olīva dedzīgi apgalvoja. Vai nebūtu lieliski, ja tieši viņa piedabūtu noklīdušo meitu atgriezties mājās?

—    Mēs nekad tev to neatgādināsim. Cabule, es reizēm naktīs neguļu, domādama par tevi.

—           Un es tik lieliski pavadu laiku! — Valensija smiedamās attrauca.

—           Cabule, es neticu, ka tu esi slikta! Es vienmēr esmu teikusi, ka tu nevari būt slikta…

—          Es arī neticu, — Valensija atbildēja. — Man šķiet, ka es esmu bezcerīgi labi audzināta. Es te sēžu jau trīs

stundas kopāarBārniju Sneitu, un viņš nav pat mēģinājis mani noskūpstīt. Man nekas nebūtu pretī, ja viņš to darītu, Olīva.

Valensija joprojām bija saliekusies uz priekšu. Mazā cepurīte ar sarkano rozi bija noslīdējusi uz vienu pusi. Olīva pārsteigta lūkojās viņā. Mēnesnīcā Valensijas acis… Valensijas smaids… kas vispār ar Valensiju noticis? Viņa izskatās — nē, nejau skaista, Cabule nevar būt skaista —, bet interesanta, savdabīgi pievilcīga… nudien, pat neciešami pievilcīga! Olīva atrāvās atpakaļ. Vēl kaut ko sacīt būtu zem viņas cieņas. Acīmredzot Valensija tomēr ir gan jukusi, gan arī samaitāta.

—   Paldies, arto pietiks, — Bārnijs aiz mašīnas teica. — Ļoti pateicos, mister Stērling. Divi galoni — septiņdesmit centu. Paldies.

Tēvocis Velingtons neveikli un nevarīgi ietrausās savā mašīnā. Viņam gribējās pateikt Sneitam kādu iespaidīgu vārdu, taču viņš neuzdrošinājās. Kas zina, ko tāds radījums var izdarīt, ja to izaicina! Skaidrs, ka viņam kaut kur ir paslēpts šaujamais.

Tēvocis Velingtons neizlēmīgi paskatījās uz Valensiju. Bet Valensija bija pagriezusi viņam muguru un skatījās, kā Bārnijs lej benzīnu Lēdijas Džeinas iekšās.

—    Brauc! — Olīva apņēmīgi teica. — Nav nekādas jēgas šeit kavēties. Paklausies, ko viņa man sarunāja!

—   Samaitātais skuķis! Bezkaunīgais, samaitātais skuķis! — noelsās tēvocis Velingtons.

22

Nākamā ziņa, ko saņēma Stērlingi, bija tāda, ka Valensija redzēta kopā ar Bārniju Sneitu Portlorensas kinoteātri un pēc tam ķīniešu restorānā. Tā bija patiesība, un Valensija pati par to bija pārsteigta vēl vairāk nekā pārējie. Kādu vakaru ap krēslas laiku Bārnijs bija atbraucis ar savu Lēdiju Džeinu un bez ceremonijām noprasījis Valensijai, vai viņa negribot pavizināties.

— Es braucu uz Portu. Vai negribat ielēkt līdzi?

Viņa acis ķircinoši dzirkstīja, un balsī jautās tāds kā izaicinājums. Valensija, kura sev neslēpa, ka brauktu kopā ar viņu uz jebkurieni, «ielēca» mašīnā bez liekas runāšanas. Viņi izdrāzās cauri Dīrvudai. Misis Stērlinga un māsīca Stiklza, kuras bija izgājušas verandā ieelpot svaigu gaisu, ieraudzīja viņus braucam, putekļu mākoņa pavadītus, un meklēja mierinājumu viena otras acīs. Valensija, kura savā pusaizmirstajā agrākajā eksistencē bija baidījusies no mašīnām, sēdēja bez cepures, un mati brīvi plīvoja viņai gar seju. Skaidrs, ka viņa saslims ar bronhītu un nomirs Rēcošā Eibela mājās! Viņai mugurā bija kleita ar prāvu kakla izgriezumu un bez piedurknēm. Briesmonis

Sneits bija bez svārkiem un kūpināja pīpi. Viņi brauca ar ātrumu četrdesmit jūdzes stundā — sešdesmit, apgalvoja māsīca Stiklza. Mašīna jebkurā brīdī varēja ieskriet stabā. Valensija līksmi pamāja tuviniecēm ar roku. Misis Stērlinga vēlējās, kaut mācētu krist histērijā.

—   Vai tāpēc es cietu radību mokas? — viņa dobji izdvesa.

—   Es neticu, — svinīgi teica māsīca Stiklza, — ka Dievs neuzklausīs mūsu lūgšanas!

—   Kurš, ak, kurš pasargās to nelaimīgo meiteni, kad manis vairs nebūs? — vaimanāja misis Stērlinga.

Bet Valensija tikmēr brīnījās, vai tiešām pagājušas tikai sešas nedēļas, kopš viņa kopā ar abām šīm sievietēm sēdējusi tajā pašā verandā. Ienīduši gumi jkoku. Ļāvusi sevi apsēst neciešamiem jautājumiem kā melnu mušu mākonim. Vienmēr domājusi par piedienīgu izskatu. Baiļojusies Velingtona tantes tējkarošu un tēvoča Bendžamina naudas dēļ. Cietusi nabadzību. Baidījusies no visiem. Apskaudusi Olīvu. Vergojusi kožu saēstām tradīcijām. Bez jebkādām cerībām un gaidām.

Un tagad katra diena bija kā krāsains piedzīvojums.

Lēdija Džeina nobrauca piecpadsmit jūdzes no Dīrvudas līdz Portai un izdrāzās Poitai cauri. Bārnijs bez mazākās bijības pabrauca garām ceļu policistam. Sāka iedegties ugunis — gluži kā zvaigznes bālajā mijkrēšļa gaisā. Šī bija pirmā reize, kad Valensijai pat iešām patika pilsēta, un viņu skurbināja brauciena ātrums. Vai tiešām viņa kādreiz ir baidījusies no mašīnām? Viņa jutās bezgala laimīga, braukdama blakus Bārnijam, kaut arī nemēģināja sev iestāstīt, ka tam varētu būt kāda nozīme. Viņa labi zināja, ka Bārnijs ir uzaicinājis viņu sev līdzi, tikai acumirklīga impulsa vadīts, un šo impulsu izraisījis žēlums pret viņu un viņas salkstošajiem, sīkajiem sapņiem. Pēc bezmiega nakts, kurā viņu bija mocījusi sirdslēkme, un rosīgas nākamās darba dienas viņa bija izskatījusies nogurusi. Bārnijs zināja, ka viņai ir maz iespēju izklaidēties. Kāpēc nevarētu viņu vienreiz izvizināt? Turklāt Eibels sēdēja virtuvē tajā dzēruma pakāpē, kurā klaigāja, ka neticot Dievam, un dziedāja piedauzīgas dziesmas. Lai viņa labāk pa to laiku pakavējas ārpus mājas. Bārnijs zināja Rēcošā Eibela repertuāru.

Viņi aizgāja uz kino — Valensijai tā bija pirmā reize mūžā. Pēc tam viņiem gribējās ēst, un viņi iegriezās ķīniešu restorānā, kur notiesāja ceptu cāli — tas bija neticami garšīgs. Pēc tam viņi atkal ar troksni traucās mājās, atstādami aiz sevis nelabojama skandāla pēdas. Misis Stērlinga pārstāja iet uz baznīcu. Viņa nespēja paciest savu draugu līdzjūtīgos skatienus un jautājumus. Bet māsīca Stiklza gāja katru svētdienu. Viņa teica: katram jānes savs uzliktais krusts. vienā no bezmiega naktīm Sisija izstāstīja Valensijai savu bēdu stāstu. Meitenes sēdēja pie atvērta loga. Tonakt Sisija guļus nevarēja paelpot. Virs mežotajiem kalniem blāvoja nespodrs, līks pusmēness, un tā rēgainajā gaismā Sisija izskatījās trausla, skaista un neparasti jauna. Gluži kā bērns. Šķita neticami, ka viņa paguvusi piedzīvot tik daudz vētrainu jūtu, sāpju un kauna.

—   Viņš bija apmeties viesnīcā viņā ezera krastā. Vakaros viņš atbrauca laivā šurp, un mēs satikāmies krasta priedēs. Viņš bija jauns koledžas students, un viņa tēvs Toronto bija bagāts cilvēks. Ai, Valensij, es negribēju neko sliktu… patiešām ne. Bet es viņu tik ļoti mīlēju… mīlu vēl tagad un mīlēšu vienmēr. Un es… daudz ko nezināju. Nesapratu. Tad atbrauca viņa tēvs un aizveda viņu projām. Un… pēc kāda laika… es atklāju… ai, Valensij, kā es biju pārbijusies! Nezināju, ko darīt. Es viņam aizrakstīju, un viņš atbrauca. Viņš… viņš teica, ka precēšot mani, Valensij.

—   Un kāpēc… kāpēc?

—   Ai, Valensij, viņš mani vairs nemīlēja! To es redzēju jau pirmajā brīdī. Viņš… viņš tikai piedāvājās mani apprecēt, jo domāja, ka tā pieklājas… un tāpēc, ka viņam bija manis žēl. Viņš nebija slikts, tikai ļoti jauns… un kas tad es biju, lai viņš mani mūžīgi mīlētu?

—   Labi, nav ko viņu aizbildināt! — Valensija diezgan strupi pārtrauca. —Tātad tu nepiekriti precēties ar viņu?

—   Es nevarēju… zinot, ka viņš mani vairs nemīl. Es to neprotu izskaidrot, bet man likās… man tas likās sliktāk nekā otrādi. Viņš… viņš drusku pastrīdējās, bet tad atkal aizbrauca. Kā tu domā, vai es darīju pareizi, Valensij?

—   Jā. Tu darīji pareizi. Bet viņš…

—    Nevaino viņu, mīļā. Lūdzu, nevajag! Nerunāsim par viņu nemaz. Nav nekādas vajadzības. Es tikai gribēju tev izstāstīt, kā tas notika… negribēju, lai tu domātu par mani sliktu…

—   Es nekad par tevi neesmu domājusi sliktu.

—  Jā, es to jutu… kad tu atnāci šurp. Ai, Valensij, cik daudz tu man esi nozīmējusi! Es tev to nevaru pateikt… bet Dievs tevi par to svētīs. Es zinu, ka tā būs… «ar kādu mēru tu mēro…»

Sisija brīdi šņukstēja Valensijas rokās. Tad viņa noslaucīja acis.

—   Tas ir gandrīz viss. Es atgriezos mājās. Un īstenībā nemaz nejutos tik nelaimīga. Droši vien tā vajadzēja justies — bet es nejutos. Tēvs nebija nikns. Un mans bērniņš bija tik jauks, kamēr viņš bija dzīvs. Es pat jutos laimīga — es viņu tik ļoti mīlēju, savu jauko mazulīti. Viņš bija brīnumjauks, Valensij, — ar skaistām, zilām acīm, bāli zeltainām, zīda mīkstām sprodziņām un ar bedrītēm mazajās rociņās. Es bieži skūpstīju viņa sīko, maigo sejiņu no vienas vietas — bet viegliņām, lai nenodarītu viņam pāri, saproti…

—    Es saprotu, —Valensija sacīja. — Pasziņu… sieviete vienmēr zina… un sapņo.

—    Un viņš bija pilnīgi mans. Nevienam citam uz viņu nebija tiesību. Kad viņš nomira, Valensij, man arī gribējās mirt… es nesapratu, kā var izciest tādas sāpes un dzīvot tālāk. Redzēt viņa mīļās actiņas un zināt, ka tās nekad vairs neatvērsies… ka naktīs viņa siltais augumiņš vairs nespiedīsies man klāt, bet viņš gulēs viens aukstumā, zem cietas, sasalušas zemes… Pirmais gads bija briesmīgs… pēc tam kļuva drusku vieglāk, iemācījos visu laiku nedomāt, «kā bija šajā dienā pirms gada»… un tomēr es ļoti nopriecājos, uzzinot, ka man jāmirst.

—     «Kurš varētu paciest dzīvi, ja nebūtu cerības uz nāvi?» — Valensija klusi nočukstēja; tas, protams, bija citāts no Džona Fostera grāmatas.

—   Es priecājos, ka tev visu izstāstīju, — Sisija nopūtās. — Man gribējās, lai tu zini.

Pēc dažām dienām Sisija nomira. Rēcošais Eibels tovakar bija projām. Kad Valensija ievēroja pārmaiņu Sisijas sejā, viņa gribēja zvanīt ārstam. Taču Sisija neļāva.

—    Kāpēc, Valensij? Viņš man neko nevar palīdzēt. Es jau vairākas dienas zināju, ka… nav vairs tālu. Ļauj man nomirt mierīgi, mīļā, un tikai turēt tavu roku. Ai, kā es priecājos, ka tu esi šeit. Pasaki tēvam ardievas no manis. Viņš pret mani vienmēr ir bijis tik labs, cik mācējis… un Bārnijam arī. Man nez kāpēc šķiet, ka Bārnijs…

Bet tad viņu pārtrauca klepus lēkme, kas atņēma visus spēkus. Kad tā beidzās, Sisija palika mierīgi guļam un turēja Valensijas roku. Valensija klusēdama sēdēja blakus. Viņa nejuta bailes — pat žēlumu ne. Rītausmā Sisija nomira. Viņa atvēra acis un lūkojās Valensijai garām uz

kaut ko neredzamu — uz kaut ko tādu, kas viņai pēkšņi, lika laimīgi pasmaidīt. Un viņa nomira ar smaidu uz lūpām.

Valensija sakrustoja Sisijas rokas uz krūtīm un aizgāja pie atvērtā loga. Austrumu debesīs staip saullēkta ugunīm kavējās vecs mēness — tik slaids un skaists, it kā būtu jauns, nevis vecs. Valensija agrāk nebija redzējusi tik vecu, izdilušu mēnesi. Viņa vēroja, kā tas bālē un dziest, līdz tas izbālēja un izdzisa pavisam, plaukstošās dienas pārspēts. Nelielais dīķis līdzenuma vidū zaigoja rīta saules staros kā liels, zeltains lilijas zieds.

Bet pasaule Valensijai pēkšņi bija kļuvusi daudz saltāka. Viņa atkal nevienam nebija vajadzīga. Viņa neskuma par to, ka Sisija mirusi. Viņa skuma tikai par viņas ciešanām šajā dzīvē. Bet tagad neviens vairs nenodarīs viņai pāri. Valensijai vienmēr bija licies, ka nāve ir baiga. Bet Sisija bija mirusi ar patīkamu mieru sejā. Un pašā pēdējā brīdī kaut kas bija viņai atlīdzinājis visu pārciesto. Tagad viņa gulēja savā baltajā miegā un izskatījās gluži kā bērns. Skaista! Visas kauna un sāpju ievilktās rievas bija izgaisušas.

Pagalmā iebrauca Rēcošais Eibels, attaisnodams savu iesauku. Valensija nokāpa lejā un pastāstīja viņam notikušo. Vecais vīrs tūdaļ atskurba. Viņš saguma ratu sēdeklī, nokāris lielo galvu.

—   Sisija mirusi… Sisija mirusi, — viņš neskanīgi atkārtoja. — Nebiju domājis, ka tas notiks tik drīz. Mirusi. Te, pa šo taciņu, viņa skrēja man pretī ar baltu rozi matos. Skaista meitene bija… Un laba meitene bija.

—   Viņa vienmēr ir bijusi laba meitene, — Valensija teica.

24

Valensija pati sagatavoja Sisiju apbedīšanai. Viņa nevēlējās, lai svešas rokas skaitu nožēlojami izvārgušo, sīko augumu.

Vecā māja bēru dienā bija sakopta nevainojami tīra. Bārnija Sneita te nebija. Iepriekšējās dienās viņš bija palīdzējis Valensijai, kur vien iespējams, tad noklājis bālo Sesiliju Geju ar baltām rozēm no viņas dārza un pēc tam aizbraucis atpakaļ uz savu salu. Bet visi citi bija atnākuši šurp. Ieradās visa Dīrvuda un «tā puse». Beidzot viņi krāšņi piedeva Sisijai. Misters Bredlijs teica ļoti skaistu bēru runu. Valensija bija gribējusi aicināt savu veco mācītāju no Brīvo metodistu kapelas, bet Rēcošais Eibels bija nepiekāpīgs. Viņš bija prezbiteriānis, un viņa meitu neizvadīs neviens cits kā tikai prezbiteriāņu mācītājs. Misters Bredlijs bija ļoti taktisks. Viņš vairījās pieminēt jebko nevēlamu, un bi ja skaidri redzams, ka viņš cer vislabāko. Seši cienījami Dīrvudas pilsoņi aiznesa Sesiliju Greju līdz kapvietai glītajos Dīrvudas kapos. Viņu vidū bija arī tēvocis Velingtons.

Visi Stērlingu vīrieši un sievietes bija ieradušies bērēs. To viņi bija izlēmuši dzimtas apspriedē. Skaidrs, ka tagad, kad Sisija Geja mirusi, Valensija atgriezīsies mājās. Viņa taču nevar palikt tur kopā ar Rēcošo Eibelu! Un šī iemesla clēļ vissaprātīgākais solis, tēvocis Džeimss paziņoja, būtu ierasties bērēs — tā sakot, legalizēt visu notikušo un parādīt Dīrvudai, ka Valensija patiešām rīkojusies ļoti cildināmi, dodamās aprūpēt slimo Sesiliju Geju, un ka ģimene viņu atbalsta. Brīnumdarītāja nāve visu piepeši bija vēitusi pavisam cienījamu. Ja Valensija atgriezīsies mājās un piedienīgā clzīvē, kamēr sabiedriskā doma ir pavērsusies šādā virzienā, viss vēl var beigties labi. Sabiedrība pēkšņi bija ar mieru aizmirst visus Sesilijas nekrietnos darbus un atcerēties, kāda viņa bijusi jauka, kautra būtne, — «un bez mātes, saprotiet taču, bez mātes!» Piemērots psiholoģiskais brīdis, teica tēvocis Džeimss.

Tātad Stērlingi ieradās bērēs. Pat māsīcas Gledisas neirīts žēlīgi ļāva viņai doties uz tām. Tur bija māsīca Stiklza, kurai cepure slīdēja uz acīm un kura raudāja tik žēli, it kā Sisija būtu bijusi viņas tuvākais un mīļākais cilvēks. Bēres vienmēr atsauca māsīcai Stiklzai atmiņā «viņas pašas smago zaudējumu».

Un tēvocis Velingtons nesa zārku.

Valensija, bāla un nomākta, ar sarkaniem lokiem zem ieslīpajām acīm, savā nespodri brūnajā zīda kleitā neuzkrītoši rīkojās, meklēdama cilvēkiem sēdvietas, klusināti apspriezdamās ar mācītāju un apbedītāju, aicinādama «sērotājus» viesistabā, un izskatījās tik prasmīga, piedienīga un Stērlingu mērogiem atbilstoša, ka dzimtas sirds iežēlojās. Nevar taču būt — nudien, nevar būt! —, ka šī ir tā pati meitene, kura kailu galvu mašīnā drāzās cauri Dīrvudai un Portlorensai! Šī bija Valensija, kuru viņi pazina.

Patiešām, apbrīnojami prasmīga un izdarīga. Varbūt viņa mājās tikusi drusku par daudz apspiesta — Amālija jau tiešām ir ļoti stingra — un nav varējusi parādīt, uz ko viņa ir spējīga. Tā sprieda Stēiiingi. Un Edvards Beks, daudzbērnu atraitnis no Portas ceļa, kurš bija sācis ievērot Valensiju, ievēroja viņu pa īstam un nosprieda, ka viņa būtu teicama otrā sieva. Nekāda skaistule gan nav — bet piecdesmit gadus vecs atraitnis, misters Beks sev ļoti saprātīgi atgādināja, nevar gribēt visus labumus reizē. Kopumā šķita, ka Valensijas izredzes iekļūt laulības kārtā nekad vēl nav bijušas tik spožas kā Sesilijas Gejas bērēs.

Ko būtu domājuši Stērlingi un Edvards Beks, ja viņi būtu zinājuši, kādi plāni briest Valensijas prātā, tas jāatstāj katra paša iztēlei. Valensija necieta šīs bēres, necieta cilvēkus, kuri sanākuši ziņkārīgi skatīties Sesilijas marmorbaltajā sejā, necieta viņu svinīgo klīrību, necieta vienmuļo, sērīgo dziedāšanu, necieta mistera Bredlija piesardzīgās frāzes. Ja viņa būtu varējusi ļauties savai absurdajai iegribai, tad bēru vispār nebūtu. Viņa būtu noklājusi Sisiju ar puķēm, paslēpusi viņu no pētošiem skatieniem un apglabājusi blakus viņas mazajam bērnam zālainajā kapu laukumā zem «tās puses» baznīcas priedēm, un vecais brīvo metodistu mācītājs būtu teicis sirsnīgu, nelielu lūgšanu. Viņa atcerējās,, ka Sisija reiz bija sacījusi: — Man gribētos, kaut mani apglabātu dziļi meža vidū, kur neviens nenāktu un nesacītu: «Te ir apglabāta Sisija Geja,» un

kur ļaudis cits citam neklāstītu manu bēdu stāstu. >

Bet šādas bēres! Tomēr drīz tās būs galā. Ko darīt pēc tam, Valensija zināja skaidri, kaut arī to nenojauta ne Stērlingi, ne Edvards Beks. Viņa bija pavadījusi nomodā visu pagājušo nakti un pilnīgi izlēmusi.

Kad bērinieki bija izgājuši no mājas, misis Stērlinga virtuvē uzmeklēja Valensiju.

—   Mans bērns, — viņa drebošā balsi teica, — tagad taču tu nāksi mājās?

—    Mājās, — Valensija izklaidīgi atkārtoja. Viņa sēja priekšautu un rēķināja, cik daudz tējas jāieplāno vakariņām. Būs vairāki viesi no «tās puses» — Geju attāli radinieki, kuri gadiem ilgi nebija atcerējušies šo māju. Valensija bija tik nogurusi, ka gandrīz vairs nespēja noturēties kājās.

—   Jā, mājās, — misis Stērlinga atkārtoja ar tik tikko jaušamu skarbuma pieskaņu. — Tu taču nedomā palikt tepat — tagad, divatā ar veco Eibelu?

—    Nē, šeit es nedomāju palikt, — Valensija atbildēja. — Dažas dienas man, protams, te vajadzēs uzkavēties, lai savestu visu kārtībā. Bet ilgāk es nepalikšu. Piedod, māt, bet man ir ļoti daudz darba—visi «tās puses» cilvēki paliks šeit uz vakariņām.

Misis Stērlinga atkāpās, juzdama cerīgu atvieglojumu, un Stērlingi devās mājup mundrākā noskaņā.

—   Kad viņa atgriezīsies, izturēsimies tā, it kā nekas nebūtu noticis, — paziņoja tēvocis Bendžamins. — Tā būs visprātīgākā rīcība. It kā nekas nebūtu noticis.

25

Nākamajā dienā pēc bērēm Rēcošais Eibels pamatīgi piedzērās. Viņš bija turējies skaidrā veselas četras dienas un ilgāk to nespēja paciest. Pirms viņš izgāja no mājām, Valensija brīdināja, ka nākamajā dienā viņa iešot projām. Rēcošajam Eibelam bija žēl, un viņš to atklāti pateica. Kāda viņa attāla radiniece no «tās puses» bija solījusies nākt pie viņa par saimniecības vadītāju — tagad, kad nevajadzēja gādāt par diloņslimu meiteni, palīgu atrast bija vieglāk —, bet Eibels arto lielas cerības nesaistīja.

—   Tāda kātu jau nebūs, meitēn. Ko lai dara, es esmu tev pateicīgs. Tu man izlīdzēji nelāgā brīdī, un es to neaizmirsīšu. Un nekad neaizmirsīšu, ko tu nozīmēji Sisijai. Es esmu tavs draugs-, un, ja tu kādreiz gribi, lai kādu no Stērlingiem saper un ieliek kaktā, tad tikai padod ziņu. Bet nu es iešu izskalot rīkli. Ak kungs, kā izkaltusi! Diez vai atgriezīšos drīzāk par rītvakaru, tāpēc, ja gribi iet uz mājām, es saku sveiki tūlīt!

—   Iespējams, ka rit es došos uz mājām, — Valensija atbildēja, — bet atpakaļ uz Dīrvudu neiešu.

—   Tu neiesi…?

—   Atslēga būs pakārta šķūnī uz naglas, — Valensija pieklājīgi un noteikti viņu pārtrauca. — Suns būs šķūnī un kaķis pagrabā. Neaizmirstiet tos pabarot, kamēr jūsu radiniece vēl nav atnākusi. Pieliekamais ir pilns, un šodien es izcepu maizi un pīrāgus. Visu labu, mister Gej! jūs bijāt ļoti laipns pret mani, un es to atcerēšos.

—    Mēs te kopā ellīgi labi… tas ir, ļoti labi pavadījām laiku, kas nu ir, tas ir, — Rēcošais Eibels teica. — Tu esi viskrietnākais skuķis pasaulē, un visa Stērlingu dzimta kopā nav tava mazā pirkstiņa vērta. Visu labu, un lai tev vienmērveicas!

Valensija izgāja dārzā. Kājas viņai mazliet trīcēja, taču citādi viņa jutās un izskatījās pavisam mierīga. Viņa kaut ko cieši turēja plaukstā. Dārzs tinās silta, smaržīga jūlija maģiskajā mijkrēslī. Debesīs bija parādījušās dažas zvaigznes, un līdzenuma samtaino klusumu palaikam pārtrauca sarkankrūtīšu čiepsti. Valensija gaidīdama stāvēja pie vārtiņiem. Vai viņš atbrauks? Ja ne…

Viņš brauca. Valensija mežu tālumā izdzirda Lēdijas Džeinas Grejas balsi. Viņas elpa kļuva mazliet straujāka. Tuvāk… tuvāk… tagad viņa jau redzēja Lēdiju Džeinu, kas zvārodamās ripoja pa ceļu… tuvāk… vēl tuvāk… viņš ir jau klāt… viņš ir izlēcis no mašīnas un atspiežas pret vārtiņiem, skatīdamies uz vinu.

—   Vai pošaties uz mājām, mis Stērlinga?

—   Es vēl nezinu, — Valensija lēni atbildēja. Viņa bija pilnīgi izlēmusi un nedomāja atkāpties, taču šis brīdis bija ļoti satraucošs.

—   Nolēmu iegriezties un pajautāt, vai nevaru vēl kaut ko palīdzēt, — Bārnijs teica.

Valensija nevilcinādamās pieķērās šiem vārdiem.

—   Jā, jūs varat man palīdzēt, — viņa skaļi un skaidri sacīja. — Vai jūs būtu ar mieru mani apprecēt?

īsu brīdi Bārnijs klusēja. Viņa seja nepauda nekādu izteiksmi. Tad viņš dīvaini iesmējās.

—    Redz, kā! Es jau zināju, ka mani šodien gaida kāda veiksme. Visas zīmes vilka uz to pusi.

—      Pagaidiet! — Valensija pacēla roku. — Es runāju nopietni… tikai man pēc šī jautājuma drusku jāatvelk elpa. Skaidrs, ka es ar savu audzināšanu gluži labi zinu, ka dāmai kaut ko tāclu nepieklājas jautāt.

—   Bet kāpēc… kāpēc?

—    Divu iemeslu dēļ. — Valensija vēl nebija gluži atguvusi elpu, tomēr viņa skatījās Bārnijam tieši acīs; visi mimšie Stērlingi tikmēr izmisīgi griezās otrādi savos kapos, bet dzīvie nedarīja neko, jo nezināja, ka Valensija šobrīd bildina bēdīgi slaveno Bārniju Sneitu likumīgai laulībai. — Pirmais iemesls ir tāds, ka… — Valensija gribēja sacīt: «Es jūs mīlu,» — tomēr nespēja. Vajadzēja meklēt glābiņu tēlotā vieglprātībā. — Ka es esmu ieķērusies jūsos līdz ausīm. Otrais iemesls ir šis.

Viņa pasniedza Bārnijam ārsta Trenta vēstuli.

Bārnijs to atlocīja, izskatīdamies iepriecināts, ka atradies saprātīgs, drošs darāmais. Lasot vēstuli, viņa seja pārvērtās. Viņš saprata — varbūt pat vairāk, nekā Valensija bija gribējusi.

—   Vai jūs esat pārliecināta, ka jums nevar palīdzēt? — Valensija jautājumu saprata pareizi.

—   Jā. Jūs jau zināt, cik ārsts Trents ir slavens speciālists sirds slimībās. Man nav atlicis daudz, ko dzīvot, — varbūt tikai daži mēneši vai dažas nedēļas. Es šo laiku gribu patiešām dzivot. Es nevaru atgriezties Dīrvudā — jūs zināt, kāda man tur bija dzīve. Un… — šoreiz viņai tas izdevās, — es jūs mīlu. Atlikušo dzīves daļu es gribu būt kopā ar jums. Tas ir viss.

Bārnijs atspieda sakrustotās rokas pret vārtiņiem un labu brīdi nopietni skatījās uz balto, šķelmīgo zvaigzni, kas mirkšķināja viņam tieši virs Rēcošā Eibela virtuves dūmeņa. >

—          Jūs neko nezināt par mani. Varbūt es esmu… slepkava.

—          Taisnība, nezinu. Varbūt jūs tiešām esat kaut kas briesmīgs. Varbūt viss, ko pār jums runā, ir taisnība. Bet man vienalga.

—          Vai es tev tik daudz nozīmēju, Valensij? — Bārnijs neticīgi jautāja, novērsdams skatienu no zvaigznes un ieskatīdamies viņai acīs — savādajās, noslēpumainajās acīs.

—          Jā… tu man tik daudz nozīmē, — Valensija klusi atbildēja. Viņa drebēja. Bārnijs nupat bija pirmoreiz uzrunājis viņu vārdā. Viņš to bija izrunājis tā, ka tas šķita saldāk nekā cita vīrieša glāsts.

—          Ja mēs patiešām apprecētos, — Bārnijs pēkšņi ierunājās nevērīgā, lietišķā balsī, — tad par šo to mums jābūt pilnīgai skaidrībai.

—   Skaidrībai jābūt par visu, — sacīja Valensija.

—           Ir šis tas, ko es gribu slēpt, — Bārnijs vēsi teica. — Tu nedrīksti mani par to izjautāt.

—   Es nejautāšu, — Valensija sacīja.

—   Tu nekad nedrīksti lūgt, lai rādu tev savas vēstules.

—   Es to nedarīšu.

—   Un mēs nekad nedrīkstam viens otram izlikties.

—   Mēs neizliksimies, — Valensija teica. — Tev nav pat jāizliekas, ka es tev patīku. Ja tu piekritīsi mani apprecēt, es zināšu, ka tu to dari tikai aiz līdzjūtības.

—   Un mēs nekad viens otram nemelosim — ne lielus, ne sīkus melus.

—   Sīkus nepavisam ne, — piekrita Valensija.

—    Un tev vajadzēs dzīvot manā vientuļajā salā. Nekur citur es neesmu ar mieru apmesties.

—   Daļēji tieši tāpēc es gribu tevi precēt, — Valensija teica.

Bārnijs cieši paskatījās uz viņu.

—   Es ticu, ka tu to saki nopietni. Labi — nu tad precēsimies!

—   Paldies! —Valensija atbildēja, piepeši atkal kļūdama manierīga. Daudz mazāk apmulsusi viņa justos, ja Bārnijs būtu atteicis.

—   Man laikam nebūtu tiesības izvirzīt noteikumus. Bet viens noteikums man tomēr ir. Tu nekad nedrīksti runāt par manu sirdi un par to, ka es varu pēkšņi nomirt. Tu nedrīksti atgādināt, lai esmu uzmanīga. Tev jāaizmirst — pilnīgi jāaizmirst —, ka es neesmu vesela. Es esmu uzrakstījusi vēstuli savai mātei — te tā ir — un tev tā jāpaglabā. Tajā es visu esmu paskaidrojusi. Ja es pēkšņi nokritīšu beigta, un tā tas droši vien notiks…

—   Tad tā noņems no manis tavas dzimtas aizdomas, ka esmu tevi noindējis, — Bārnijs smīnēdams pabeidza.

—   Tieši tā! — Valensija jautri iesmējās. — Ai, kā es priecājos, ka tas ir galā! Tas man bija… pamatīgs pārbaudījums. Redzi, es ar savu audzināšanu neesmu radusi bildināt vīriešus. Tas bija ļoti laipni, ka tu neatteicies — un nepiedāvājies būt man par brāli!

—   Rīt es braukšu uz Portu un izņemšu laulības atļauju. Mēs varam salaulāties rītvakar. Vai iesim pie doktora Stellinga?

—    Neparko ne! — Valensija nodrebinājās. — Un viņš tikpat nebūtu ar mieru mūs laulāt. Viņš pakratītu pret mani savu rādītājpirkstu, un es tevi pamestu altāra priekšā. Nē, es gribu, lai mūs laulā mans vecais misters Tauerss.

—   Vai tu mani precēsi tādu, kāds esmu? — Bārnijs noprasīja. Garām pabrauca automašīna ar tūristiem un skaļi, gandrīz izsmējīgi ietaurējās. Valensija paskatījās uz viņu. Zils, pašaustas drānas krekls, grūti aprakstāma cepure, notriepts kombinezons. Un neskuvies!

—   Jā, — viņa teica.

Bārnijs pastiepa rokas pāri vārtiņiem un saņēma Valensijas vēsās plaukstas savējās.

—   Valensij, — viņš teica, cenzdamies runāt bezbēdīgi, — iemīlējies tevī es, protams, neesmu — doma par iemīlēšanos man vispār nav nākusi ne prātā. Bet, tici man, es vienmēr esmu uzskatījis tevi par ļoti jauku meiteni.

26

Nākamā diena Valensijai pagāja kā pa sapņiem. Viņa pati sev šķita nereāla, un viss darāmais šķita nereāls. Bārniju viņa neredzēja, kaut gan gaidīja, ka viņš rībēdams brauks garām uz Portu pēc laulību atļaujas.

Varbūt viņš ir pārdomājis.

Taču mijkrēslī aiz mežotās kalna muguras iespīdējās Lēdijas Džeinas lukturi. Valensija stāvēja pie vārtiem un gaidīja savu līgavaini. Viņai mugurā bija zaļā kleita un galvā zaļā cepurīte, jo nekādas apģērba izvēles nebija. Viņa nemaz neizskatījās un nejutās kā līgava — drīzāk viņa izskatījās pēc elfu meitenes, kas iznākusi no savu zaļo mežu dzīlēm. Taču tas nebija svarīgi. Nekas cits nebija svarīgi — tikai tas, ka Bārnijs brauc viņai pakaļ.

—           Vai esi gatava? — Bārnijs noprasīja, apturēdams Lēdiju Džeinu ar jaunu un vēl briesmīgāku dārdoņu.

—          Jā. — Valensija izgāja pa vārtiņiem un iekāpa mašīnā.

Bārnijam mugurā bija krekls un kombinezons. Tomēr kombinezons bija tīrs. Viņš smēķēja atbaidoša izskata pīpi, un galva viņam bija kaila. Taču zem apvalkātā kombinezona starām bija redzami neparasti eleganti zābaki. Un viņš bija noskuvies. Viņi aizdārdināja līdz Dīrvudai, izbrauca tai cauri un traucās pa garo, mežoto ceļu uz Portu.

—   Vai neesi pārdomājusi? — Bārnijs jautāja.

—   Nē. Un tu?

—   Es arī ne.

Tā bija viņu vienīgā saruna piecpadsmit jūdžu garajā ceļā. Viss šķita kā sapnis — vēl vairāk nekā iepriekš. Valensija nezināja, vai jūtas laimīga. Vai nobijusies. Vai vienkārši kā nejēga.

Tad priekšā izniraPortlorensas ugunis. Valensijai šķita, ka viņu aplenc neskaitāmas milzīgu, zaglīgu panteru spīdošās, izsalkušās acis. Bārnijs īsi noprasīja, kur dzīvo misters Tauerss, un Valensija tikpat īsi atbildēja. Viņi apstājās necilā ielā pie mazas, noplukušas mājiņas. Viņi iegāja mazā, noplukušā viesistabā. Bārnijs izvilka atļauju. Tātad viņš ir to sagādājis. Arī gredzenu. Tas ir pavisam reāls. Tātad viņa, Valensija Stērlinga, patiešām tūlīt dosies laulībā.

Viņi nostājās mistera Tauersa priekšā. Valensija dzirdēja, ka Bārnijs kaut ko runā ar misteru Tauersu. Viņa dzirdēja vēl kādu kaut ko sakām. Viņa pati domāja par to, kādas kādreiz bija iztēlojusies savas kāzās — sen, pirmajos padsmitu gados, kad tas vēl nelikās neiespējami. Balts zīds, tilla plīvurs un apelsīnu ziedi; nevienas līgavas māsas. Tikai viena puķu meitene krēmkrāsas mežģīņu kleitā ar bālsārtu padrēbi un puķu vainagu matos nes groziņu ar rozēm un maijpuķītēm. Un līgavainis — aristokrātiska izskata vīrietis, nevainojami tērpies atbilstoši , tābrīža modei. Valensija pacēla skatienu un ieraudzīja sevi un Bārniju nelielajā, slīpajā, mazliet greizajā spogulī virs kamīna. Viņa savā zaļajā kleitā, kas nepavisam neizskatās pēc līgavas tērpa; Bārnijs kreklā un kombinezonā. Bet tas ir Bārnijs. Nekas cits nav svarīgi. Nav plīvura, nav puķu, nav viesu, nav dāvanu, nav kāzu tortes — bet ir Bārnijs. Viņas atlikušajā dzīves daļā blakus būs Bārnijs.

—   Misis Sneita, es ceru, ka jūs būsiet ļoti laimīga, — misters Tauerss teica.

Viņš neizskatījās pārsteigts par jaunā pāra izskatu — pat par Bārnija kombinezonu ne. «Tai pusē» viņš bija pieredzējis daudz neparastu kāzu. Viņš nezināja, ka Valensija ir no Dīrvudas Stērlingiem, — viņš pat nezināja, ka ir tādi Dītvudas Stērlingi. Viņš nezināja, ka Bārnijs Sneits ir izbēdzis cietumnieks. Patiesībā viņš nezināja ļoti daudz ko. Tāpēc viņš atnācējus gluži vienkārši salaulāja, ļoti sirsnīgi un svinīgi deva tiem savu svētību un vakarā, kad tie abi jau bija projām, pieminēja tos savā lūgšanā. Viņa sirdsapziņa bija pilnīgi mierīga.

—   Tā precēties nav nekādas vainas! — Bārnijs teica, iedarbinādams Lēdiju Džeinu. — Nekāda trača un izrādīšanās. Nenāca ne prātā, ka tas tik viegli.

—   Dieva dēļ, — Valensija pēkšņi teica, — aizmirsīsim, ka esam precējušies un sarunāsimies tā, it kā nebūtu. Otru tādu braucienu kā šurpceļā es vairs nevarētu izturēt.

Bārnijs piespieda tauri, un mašīna ar velnišķu troksni uzņēma ātrumu.

—   Un es domāju, ka esmu tev to atvieglojis, — viņš teica. — Man likās, ka tu negribi runāt.

—   Es tiešām negribēju. Bet man gribējās, lai runā tu. Es negribu, lai tu man atzīsties mīlestībā, bet lai tu runā kā parasts cilvēks. Pastāsti man kaut ko par savu salu! Kas tā ir par vietu?

—   Burvīgākā vieta pasaulē. Tev tā ļoti iepatiksies. Es to iemīlēju, kad pirmoreiz ieraudzīju. Toreiz tā piederēja vecajam Tomam Makmarejam. Viņš tur bija uzcēlis mazu būdiņu, ziemā dzīvoja tur pats, bet vasarā iznomāja to atbraucējiem no Toronto. Es nopirku to no viņa un ar vienu vienkāršu darījumu kļuvu par zemesīpašnieku ar savu māju un salu. Ir kaut kāds īpašs gandarījums, ja tev pieder vesela sala. Un vai neapdzīvota sala pati par sevi nav kaut kas vilinošs? Es par tādu esmu sapņojis jau kopš tiem laikiem, kad izlasīju «Robinsonu Kruzo». Tas šķita pārāk labi, lai būtu patiesība. Un kāds skaistums! Lielākā daļa ainavu pieder valdībai, bet par skatīšanos nodokļi nav jāmaksā, un mēness pieder visiem. Diez kādu kārtību tu manā būdā neatradīsi. Droši vien gribēsi savest to kārtībā.

—  Jā, — Valensija atbildēja. — Kārtība man ir vajadzīga. Man nemaz tik ļoti negribas par to gādāt. Bet nekārtība mani nomoka. Jā, man vajadzēs ievest tavā būdā kārtību.

—   Arto es rēķinājos, — Bārnijs teica ar vaidam līdzīgu nopūtu.

—   Bet es nespiedīšu tevi pirms ienākšanas slaucīt kājas, —Valensija piekāpīgi sacīja.

—   Nē, tu tikai tūlīt ar mocekles izskatu metīsies uzslaucīt manas pēdas, — atmeta Bārnijs. — Bet vismaz piebūvi tu nevarēsi tīrīt. Tajā tu pat nedrīkstēsi iet iekšā. Durvis būs aizslēgtas un atslēga pie manis.

—         Zilbārža kambaris, — Valensija novilka. — Es nemaz nemēģināšu! Man vienalga, cik sievas tu tur esi pakāris. Ja tikai viņas patiešām ir beigtas.

—    Beigtas kā mušas. Pārējā mājas daļā vari darīt, kas tev tīk. Liela tā nav — tikai viena plaša dzīvojamā istaba un viena maza guļamistaba. Bet labi uzbūvēta. Vecais Toms mīlēja savu darbu. Mūsu mājas sijas it no ciedru koka, bet spāres no egles. Man tur ir divi kaķi. Bandžo un Veiksminieks. Burvīgi dzīvnieki. Bandžo ir liels, pelēks un velnišķīgs runcis. Protams, strīpains. Man nepatīk kaķi, kuri nav strīpaini. Es neesmu redzējis nevienu kaķi, kurš prastu tik izsmalcināti un efektīgi lamāties kā Bandžo. Viņa vienīgā nelaime irtā, ka miegā viņš baismīgi

krāc. Veiksminieks ir sīks un izsmalcināts kaķēns. Vien-

mēr sērīgi skatās acīs, it kā gribētu kaut ko teikt. Varbūt

kādreiz pateiks arī. Vai tu zini, ka reizi tūkstoš gados

vienam kakim ir atļauts runāt? Mani kaki ii filozofi —

par izlietu piena bļodu nebēdā. Zemesraga priedē dzīvo divas vecas vārnas, un tās ir gluži jēdzīgas kaimiņienes. Es viņas saucu par Nipu un Tuku. Un vēl man ir viena klīrīga, pieradināta pūce. To sauc par Leanderu. Es viņu uzaudzināju no maza putnēna, un viņa dzīvo krastā un pa naktīm smejas. Un sikspārņi — tur naktīs ir lieliska vieta sikspārņiem! Vai tu no tiem nebaidies?

—   Nē, man tie patīk.

—   Man arī. Jauki, dīvaini, pārdabiski, noslēpumaini radījumi. Nāk no nekurienes un lido uz nekurieni. Un cik negaidīti nolaižas! Bandžo arī viņi patīk. Viņš tos ēd. Man ir kanoe laiva un laiva ar motoru. Šodien es ar to braucu uz Poitu pēc atļaujas. Klusāka nekā Lēdija Džeina.

—   Es domāju, ka tu nemaz neesi aizbraucis — ka esi pārdomājis, — Valensija atzinās.

Bārnijs iesmējās, un šie smiekli Valensijai nepatika — tie bija tādi kā rūgti un ciniski.

—   Es nemēdzu pārdomāt, — viņš īsi atteica.

Viņi izbrauca cauri Dīrvudai. Nogriezās pa Maskokas ceļu. Garām Rēcošā Eibela mājai. Tālāk pa akmeņaino, pīpenēm rotāto ceļu. Viņi ienira tumšajā priežu mežā. Gaisā vēdīja tīkama neredzamo, trauslo zvaniņu smarža no paklājiem ceļa malās. Drīz klāt bija Mistāvisa krasts. Lēdijai Džeinai vajadzēja palikt tepat. Viņi izkāpa. Bārnijs pa šauru taciņu aizgāja līdz ezera malai.

—   Tur ir mūsu sala, — viņš jūsmīgi teica.

Valensija paskatījās un vairs nenovērsa skatienu. Virs

ezera peldēja caurspīdīga, gaiši violeta migla, kas ietina salu gluži kā plīvurā. Tai cauri kā tumši torņi vīdēja divas milzīgās priedes, kas bija sadevušas zaru rokas virs Bārnija mājiņas. Aiz tām pletās debesis, kurās vēl sārtoja saulrieta atblāzma un zaigoja bāli dzeltens mēness.

Valensija nodrebēja kā koks, kuru pārsteigusi vēja brāzma. Kaut kas neaprakstāms pāršalca viņas dvēselei.

—   Mana Zilā pils! — viņa iesaucās. — Ai, mana Zilā pils!

Viņi iekāpa kanoe laivā un airēja turp. Viņi atstāja aiz muguras ikdienas pasauli ar visu pazīstamo un piestāja noslēpumu un burvības pasaulē, kur iespējams it viss un var piepildīties jebkas. Bārnijs izcēla Valensiju no laivas un nolika viņu uz ķērpjiem apauguša akmens zem jaunas priedes. Viņa rokas turēja Valensiju apskautu, un pēkšņi viņa lūpas piekļāvās Valensijas lūpām. Valensija trīsēja no galvas līdz kājām abu pirmā skūpsta skurbumā.

—   Esi sveicināta mājās, mīļā! — Bārnijs teica.

27

Māsīca Džordžiāna devās lejup pa taku, kura veda uz viņas nelielo namiņu. Viņa dzīvoja pusjūdzi aiz Dīivudas un gribēja aiziet pie Amālijas, lai uzzinātu, vai Čabule jau pārnākusi mājās. Māsīca Džordžiāna dega nepacietībā satikt Cabuli. Viņai bija sakāms kaut kas ļoti svarīgs. Kaut kas tāds, par ko Čabule, pēc viņas domām, ļoti priecāsies. Nabaga Cabule! Viņas dzīve patiešām ritējusi diezgan vienmuļi. Māsīca Džordžiāna sev atzinās, ka viņa negribētu dzīvot Amālijas pakļautībā. Bet tagad viss mainīsies. Māsīca Džordžiāna jutās bezgala svarīga. īsu bridi viņa bija pat aizmirsusi prātot, kurš no viņiem aizies nākamais.

Un, lūk, kur Cabule pati — nāk pa ceļu no Rēcošā Eibela mājas puses, ģērbusies ļoti dīvainā kleitā, ar tikpat dīvainu cepuri galvā! Re nu, kā laimējās! Māsīca Džordžiāna varēs izstāstīt viņai lielisko noslēpumu tūlīt pat uz vietas, un neviens viņas netraucēs. Te nu tiešām varētu sacīt: liktenis!

Valensija, kura jau četras dienas bija nodzīvojusi savā apburtajā salā, bija nolēmusi, ka jāaiziet uz Dīrvudu un jāpastāsta radiniekiem par savu apprecēšanos. Citādi tie var atklāt, ka viņa pazudusi no Rēcošā Eibela mājām, un izsludināt policijas meklēšanu. Bārnijs bija piedāvājies viņu atvest, taču Valensija labāk gribēja iet viena. Viņa gaiši uzsmaidīja māsīcai Džordžiānai, kura — cik nu viņa spēja atcerēties tik senus laikus — bija itin lādzīga dvēsele. Valensija bija tik laimīga, ka būtu varējusi uzsmaidīt jebkuram — pat tēvocim Džeimsam. Pret māsīcas Džordžiānas sabiedrību viņai nebija nekādu iebildumu. Tā kā, ejot uz priekšu, māju gar ceļa malām bija arvien vairāk, Valensija juta, ka no visiem logiem viņā noskatās ziņkāras acis.

—   Tu droši vien ej uz mājām, mīļā Cabule? — māsīca Džordžiāna sasveicinādamās jautāja, vienlaikus zaglīgi pētīdama Valensijas kleitu un prātodama, vai zem tās vispār ir kādi apakšsvārki.

—   Agrāk vai vēlāk iešu, — Cabule mīklaini atbildēja.

—   Tad es iešu ar tevi kopā. Es tevi ļoti gribēju satikt, Cabulīt. Man tev ir stāstāms kaut kas ļoti īpašs un ļoti labs.

—   Ak tā? — Valensija izklaidīgi atjautāja. Kāpēc māsīca Džordžiāna izskatās tik noslēpumaina un cienīga? Bet vai tas ir svarīgi? It nemaz. Svarīgs ir tikai Bārnijs un Zilā pils Mistāvisa ezera vidū.

—   Kā tu domā, kaš pie manis nesen bija atnācis? — māsīca Džordžiāna šķelmīgi noprasīja.

Valensija nevarēja iedomāties.

—   Edvards Beks. — Māsīca Džordžiāna pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam. — Edvards Beks.

Kāpēc tāds uzsvars? Un kāpēc māsīcai Džordžiānai būtu jāsarkst?

—   Kas tas tāds par Edvardu Beku? — Valen sija vienaldzīgi jautāja.

Māsīca Džordžiāna skatījās viņā ieplestām acīm.

—   Nu tu taču noteikti atceries Edvardu Beku! — viņa pārmetoši atbildēja. — Viņš dzīvo tai jaukajā mājā uz Portlorensas ceļa, un viņš nāk uz mūsu baznīcu… nāk regulāri. Tev viņš noteikti jāatceras!

—   A, jā, laikam atceros gan, — sakopojusi atmiņu, Valensija teica. —Tāds pavecs onkulītis ar kārpu uz pieres un lielu bērnu baru, parasti sēž solu rindā pie durvīm, vai ne?

—   Kas nu tas par baru, mīļā, nav jau gan nekāds lielais bars. Tikai deviņi bērni. Deviņi, kuri izdzīvojuši. Pārējie ir miruši. Un vecs viņš nepavisam nav — tikai četrdesmit deviņi gadi, Čabule, paši spēka gadi, — un vai tad kārpai ir kāda nozīme?

—    Nav gan, — Valensija sirsnīgi piekrita. Viņai patiešām nelikās svarīgi, vai Edvardam Bekām ir viena kārpa vai desmit, vai vispār nav nevienas. Tomēr Valen sijai sāka rasties neskaidras aizdomas. Māsīcā Džordžiānā nepārprotami jautās tāds kā apslāpēts triumfs. Vai varētu būt, ka māsīca Džordžiāna sadomājusi precēties otrreiz? Ar Edvardu Beku? Nevar būt! Māsīcai Džordžiānai taču ir vismaz sešdesmit pieci gadi, un sīkā seja klāta tik daudzām sīkām kruncinām, it kā viņai būtu vesels simts. Un tomēr…

—   Mīlulīt, — māsīca Džordžiāna teica, — Edvards Beks grib tevi precēt.

Valensija labu bridi skatījās māsīcā Džordžiānā un neteica ne vārda. Pēc tam viņai sagribējās smieties pilnā kaklā. Tomēr viņa savaldījās un tikai atjautāja:

—   Mani?

—          Jā, tevi. Bērēs viņš tevī iemīlējās. Un atnāca ar mani aprunāties. Mēs, redzi, bijām tuvas draudzenes ar viņa pirmo sievu. Viņš to domā pavisam nopietni, Čabulīt. Un tev tā ir lieliska izdevība. Viņš ir turīgs cilvēks, un tu jau zini, ka tu… ka tu…

—   Ka es vairs neesmu tik jauna, — Valensija piekrita.

—   «Kam ir, tam taps dots.» Vai tiešām tu domā, ka es mācētu būt laba pamāte, Džordžiānas tant?

—   Noteikti mācētu. Tev vienmēr ir patikuši bērniņi.

—          Bet deviņi iesākumam ir diezgan daudz! — Valensija nopietni iebilda.

—           Divi vecākie jau ir pieauguši, un trešais arī itin liels. Tātad tā īsti jārēķinās tikai ar sešiem. Un lielākā daļa ir puikas. Tos ir krietni vieglāk audzināt nekā meitenes. Ir viena ļoti laba grāmata: «Augoša bērna veselībai», un man šķiet, ka Gledisai arī ir viens eksemplārs. Tā tev būtu labs palīgs. Un vēl ir dažādas grāmatas par tikumisko audzināšanu. Tu lieliski tiksi galā. Es, protams, teicu misteram Bekām, ka tu… ka tu…

—           Ka es grābšu viņu ciet bez domāšanas, — pabeidza Valensija.

—          Ak nē taču, mīļā, nē! Tik prasti jau nu es neizrunātos. Teicu, ka tu, pēc manām domām, labvēlīgi uzlūkosi viņa priekšlikumu. Un tā taču būs, mīļā, vai ne?

—   Ir tikai viens šķērslis, — Valensija sapņaini sacīja.

—   Redzi, es jau esmu precējusies.

—           Precējusies? — māsīca Džordžiāna satriekta apstājās ielas vidū un raudzījās Valensija platām acīm. — Precējusies!

—          Jā. Pagājušās otrdienas vakarā es Portlorensā salaulājos ar Bārniju Sneitu.

Labi, ka blakus atradās vārtu stabiņš. Māsīca Džordžiāna ieķērās tajā ar abām rokām.

—           Cabule, mīļā… es esmu vecs cilvēks… vai tu dzen jokus ar mani?

—           Nepavisam ne. Es vienkārši saku tev patiesību. Dieva dēļ, Džordžiānas tant, — Valensija bija pamanījusi dažus satraucošus simptomus, — nesāc raudāt tepat uz ielas!

Māsīca Džordžiāna apspieda asaras un aizstāja tās ar izmisušu vaidu.

—   Ai, Cabule, ko tu esi izdarījusi! Ko tu esi izdarījusi!

—          Es taču tev saku. Esmu apprecējusies, —Valensija rāmi un pacietīgi atkārtoja.

—          Ar to… to… ak… to… Bārniju Sneitu! Cilvēki stāsta, ka viņam esot jau kādas desmit sievas!

—           Sajā apkaimē es pašlaik esmu vienīgā, — Valensija teica.

—          Ko teiks tava nabaga māte? — vaimanāja māsīca Džordžiāna.

—          Nāc līdzi un paklausies, ja tevi tas interesē, — Valensija teica. — Es pašlaik eju viņai to paziņot.

Māsīca Džordžiāna piesardzīgi atlaida vārtu stabiņu un pārliecinājās, ka spēj nostāvēt pati uz savām kājām. Viņa sāka nevarīgi tecēt uz priekšu līdzās Valensijai, kura piepeši viņas acīs bija kļuvusi par citu cilvēku. Māsīcai Džordžiānai bija milzīgs respekts pret precētām sievietēm. Un tomēr briesmīgi aptvert, ko tas nabaga bērns pastrādājis! Tik steidzīgi! Tik neapdomīgi! Skaidrs, ka Valensija ir nenoliedzami zaudējusi prātu. Tomēr viņa savā plānprātībā izskatījās tik laimīga, ka māsīcai Džordžiānai brīdi likās: nudien, būtu žēl, ja dzimta mēģinātu viņu strostējot vest pie saprašanas. Viņa nekad vēl nebija redzējusi tādu skatienu Valensijas acīs. Bet ko teiks Amēlija? Un Bens?

—   Apprecēt cilvēku, par kuru tu neko nezini! — māsīca Džordžiāna skaļi izdvesa savas domas.

—   Es par viņu zinu vairāk nekā par Edvardu Beku, — Valensija atbildēja.

—   Edvarcls Beks iet uz baznīcu! — protestēja māsīca Džordžiāna. — Vai Bār… vai tavs vīrs lo dara?

—   Viņš apsolīja, ka skaistā laikā svētdienās nākšot man liclzi, — Valensija atbildēja.

Kad viņas iegriezās pa Stērlingu vārtiņiem, Valensija pārsteigta iesaucās:

—   Paskaties uz manu rožu krūmu! Tas taču ir uzziedējis!

Tas patiešām bija uzziedējis. Tas bija vienos ziedos. Ziedi bija lieli, sarkani un samtaini. Smaržīgi. Krāšņi. Brīnumaini.

—   Acīmredzot tam nāca par labu, ka es to apgraizīju, — Valensija smiedamās teica. Viņa saplūca pušķi, ko aiznest līdzi mājās, — verandā uz vakariņu galda Mistāvisa salā tas izskatīsies ļoti skajsti — un, joprojām smiedamās, devās tālāk pa taku, kuras galā uz lieveņa pakāpieniem redzēja stāvam Olīvu. Daudzinātā skaistule, neapšaubāmi pievilcīgā Olīva, lūkojās lejup ar mazliet sarauktu pieri. Krāšņā, pašpārliecinātā Olīva. Skaists augums sārta zīda un mežģīņu skavās. Skaistas, biezas, zeltainbrūnas cirtas zem cepures platās, kruzuļotās malas. Veselīga, ziedoša sejas krāsa.

«Skaista,» Valensija vēsi nodomāja, «bet…» Viņa itin kā uzlūkoja Olīvu ar jaunām acīm. «Bet pilnīgi bez jebkādas personības.»

Tātad Valensija, paldies Dievam, atgriežas mājās, nodomāja Olīva. Bet Valensija nemaz neizskatās pēc nožēlas pārņemtas grēcinieces, kura meklē atpakaļceļu! Tieši tāpēc Olīvas pierē bija ievilkusies rieva. Valensija izskatās triumfējoša — un pavisam nepiedienīga! Kāda neparasta kleita — tikpat neparasta cepure — rokās košsarkanu rožu pušķis… Un tomēr gan kleitai, gan cepurei piemita kaut kas tāds — Olīva acumirklīgi apjauta —, kā pilnīgi pietrūka viņas pašas tērpam. Rieva pierē ievilkās vēl dziļāka. Ar aizbildniecisku žēlību viņa pastiepa roku.

—  Tātad tu esi atpakaļ, Cabule? Kāda silta diena, vai ne? Vai tu nāci kājām?

—   Jā. Vai tu nāksi istabā?

—   Ai nē! Es pašlaik dodos projām. Man šeit vajadzēja iegriezties diezgan bieži, lai mierinātu nabaga tanti. Viņa visu laiku jutusies ļoti vientuļa. Tagad es iešu uz tēju pie misis Bārtletas. Man jāpalīdz viņai pie galda. Viņai atbraukusi radiniece no Toronto. Burvīga meitene! Tev būtu patīkami ar viņu tikties, Cabule. Man šķiet, ka misis Bārtleta atsūtīja ielūgumu arī tev. Varbūt tu atnāksi vēlāk?

—   Nē, diez vai, — Valensija vienaldzīgi atbildēja. — Es steigšos mājās, lai vaai pagādāt Bārnijam vakariņas. Mēs šovakar gribam mēnesnīcā pavizināties pa Mistāvisa ezeru.

—   Bārnijam? Vakariņas? — izdvesa Olīva. — Ko tu tur runā, Valensija Stērlinga?

—   Tagad mani sauc Valensija Sneita.

Valensija pavēcināja roku ar laulības gredzenu Olīvas satriekto acu priekšā. Pēc tam viņa veikli paslīdēja tai garām un iegāja mājā. Māsīca Džordžiāna viņai sekoja. Tādu scēnu, kāda te gaidāma, neparko nedrīkst palaist garām, kaut arī Olīva grasītos saļimt tepat uz vietas!

Olīva nesaļima. Viņa apstulbusi devās projām pa ielu pie misis Bārtletas. Ko tā Cabule tur sarunāja? Nevar taču būt… bet tas gredzens… Kādu jaunu skandālu tā sasodītā meitene atkal grasās uzvelt savai nabaga neaizsargātajai ģimenei? Viņu vajadzēja… turēt aiz atslēgas… un jau sen!

Valensija atvēra viesistabas durvis un nokļuva svinīgi drūmās Stērlingu dzimtas sanāksmes pašā vidū. Sanāksmei nebija nekādu ļaunu motīvu. Velingtona tante, māsīca Gledisa, Mildredas tante un māsīca Sāra bija iegriezušās šeit mājupceļā no misionāru biedrības sapulces. Tēvocis Džeimss bija atnācis pie Amēlijas ar ziņām par kādu apšaubāmu ieguldījumu. Tēvocis Bendžamins acīmredzot bija iegriezies tādēļ, lai pateiktu, ka ir karsta diena, un pajautātu, kādu peli var likt uz šķīvja un ēst. Māsīcai Stiklzai bija pietrūcis takta nezināt atbildi, un viņa bija pateikusi: «Kartupeli,» — tāpēc tēvocis Bendžamins bija sliktā garastāvoklī. Un droši vien viņus visus šurp bija atvedusi neizteiktā vēlēšanās uzzināt, vai Valensija ir jau atgriezusies mājās, un, ja ne, tad lemt, kas darāms tālāk.

Un te nu Valensija bija — stalta un pašpaļāvīga, nepavisam ne pazemīga un nožēlas pilna, kādai viņai pieklājās būt. Un viņa izskatījās neparasti, nepieklājīgi jauna. Viņa stāvēja durvīs un lūkojās visiem pretī, bet viņai aiz muguras bikli un gaidoši mīņājās māsīca Džordžiāna. Valensija jutās tik laimīga, ka viņa nevienu vairs neienīda. Viņa pat spēja saskatīt radiniekos arī labas īpašības, kuras agrāk nebija pamanījusi. Un viņa juta pret tiem žēlumu. Šis žēlums ļāva izturēties laipni.

—   Sveika, māt! — viņa draudzīgi teica.

—          Tātad beidzot tu esi atgriezusies mājās! — sacīja misis Stērlinga, izvilkdama mutautiņu. Viņa neuzdrošinājās paust dusmas, taču apraudāšanās prieku viņai neviens neliegs.

—         Tā gluži nav, —Valensija atbildēja. Tad sekoja bumbas sprādziens. — Nolēmu, ka man jāiegriežas pateikt lev, ka es esmu apprecējusies. Pagājušās otrdienas vakarā. Ai" Bārniju Sneitu.

Tēvocis Bendžamins pielēca kājās un atkrita atpakaļ.

—          Lai Dievs žēlīgs! — viņš truli izdvesa. Pārējie šķita pārvērtušies akmenī. Tikai māsīca Gledisa dažādības pēc grasījās ģībt, un Mildredas tantei un tēvocim Velingtonam vajadzēja izvest viņu virtuvē.

—         Viktorijas laika tradīcijas joprojām ircieņā, —Valensija smīnēdama piemetināja. Viņa neaicināta apsēdās uz krēsla. Māsīca Stiklza sāka šņukstēt.

—          Vai tavā mūžā ir bijusi kāda diena, kad tu neesi raudājusi? — Valensija ziņkāri apjautājās.

—          Valensij, — tēvocis Džeimss bija pirmais atguvis runas spējas. — Vai tas, ko tu nupat teici, bija domāts nopietni?

—   Pilnīgi nopietni.

—          Vai tu gribi sacīt, ka patiešām esi apprecējusies — apprecējusies! — ar to briesmoni Bārniju Sneitu — to… to… noziedznieku… to…

—   Jā, esmu.

—         Tādā gadījumā, — tēvocis Džeimss satracināts iesaucās, — tu esi pilnīgi zaudējusi visu kaunu un godu, un saprašanu par tikumiem un pieklājību, un es pilnīgi novēršos no tevis! Es nekad vairs negribu tevi redzēt!

—           Kas tev būs atlicis, ko sacīt, ja es izdarīšu slepkavību? — jautāja Valensija.

Tēvocis Bendžamins vēlreiz griezās pie Dieva pēc žēlastības.

—   Tas dzērājs un katordznieks… tas…

Valensijai acīs iezibējās draudīgas dzirkstis. Viņai un par viņu lai saka, ko grib, bet lai liek mierā Bārniju!

—          Pieliec klāt vienu kārtīgu lamuvārdu, tad tu jutīsies labāk! — viņa ierosināja.

—           Es varu izpaust savas jūtas bez rupjībām. Un varu tev pateikt, ka tu esi uz visiem laikiem apkrāvusi sevi ar kaunu un negodu, apprecēdama to dzērāju…

—          Jātu paretam piedzertos, tu būtu ciešamāks. Turklāt Bārnijs nav dzērājs.

—          Viņš ir redzēts Portlorensā pielējies līdz nesaprašanai! — teica tēvocis Bendžamins.

—          Ja tā ir patiesība — kaut gan es tam neticu —, tad viņam ir bijis pietiekams iemesls. (Jn tagad es jums visiem iesaku mest paniku pie malas un samierināties ar faktiem. Es esmu precējusies, un tur jūs neko nevarat mainīt. Un es esmu ļoti laimīga.

—          Mums patiesībā jāuzelpo, ka tas cilvēks viņu tiešām ir apprecējis, — teica māsīca Sāra, cenzdamās saskatīt notikuma gaišāko pusi.

—         Ja tas tā ir, — piebilda tēvocis Džeimss, kurš nupat bija svinīgi novērsies no Valensijas. — Kas jūs salaulāja?

—   Misters Tauerss no Portlorensas.

—          Brīvais metodists! — novaidējās misis Stērlingatādā balsī, it kā nebrīva metodista savienota laulība būtu mazāks apkaunojums. Sie bija viņas pirmie vārdi. Misis Stērlinga nezināja, ko sacīt. Tas viss bija pārāk briesmīgi — kaut kāds murgs! Vai tiešām no tā neizdosies pamosties? Un pēc visām gaišajām bēru cerībām!

—   Tas man liek domāt par tiem… nu, kā viņus… — tēvocis Bendžamins bezpalīdzīgi sacīja, — par tiem radījumiem no pasakām, kurās fejas izzog bērnus no šūpuļiem un samaina pret citiem.

—   Diez vai Valensija divdesmit deviņu gadu vecumā varētu būt samainīta, — sarkastiski izmeta Velingtona tante.

—   Bet viņa jau pēc piedzimšanas izskatījās ļoti neparasta, — tēvocis Bendžamins apgalvoja. — Es uzreiz teicu… vai atceries, Amēlij? Es teicu, ka nekad neesmu cilvēkbērnam redzējis tik jocīgas acis.

—   Cik labi, ka man nav bērnu, — nopūtās māsīca Sāra. — Agri vai vēlu tie salauž vecāku sirdis.

—   Vai nav labāk, ja sirdi salauž, nekā tad, ja tā vienkārši novīst? — Valensija jautāja. — Pirms tā lūst, tai varbūt bijuši brīnišķi pārdzīvojumi. Tas noteikti atsver ciešanas.

—   Jukusi… nudien, jukusi, — tēvocis Bendžamins nomurmināja ar neskaidru, nepatīkamu apjautu, ka ir kaut ko līdzīgu dzirdējis jau agrāk.

—  Valensij, — misis Stērlinga traģiski teica, — vai tu lūdz Dievam piedošanu par to, ka neesi klausījusi savu māti?

—   Man vajadzētu lūgt Viņam piedošanu par to, ka es esmu klausījusi tevi pārāk ilgi, — Valensija stūrgalvīgi atbildēja. — Bet es to nelūdzu. Es tikai katru dienu pateicos Dievam par to, ka esmu kļuvusi tik laimīga.

—         Es labprātāk redzētu tevi mirušu nekā klausītos to, ko tu man šodien pateici! — misis Stērlinga iesaucās un ar novēlošanos sāka raudāt.

Valensija paskatījās uz māti un tantēm un nodomāja: vai viņas vispār jebkiid ir aptvērušas mīlestības patieso jēgu? Valensijai bija viņu žēl vairāk nekā jebkad. Cikviņas ir nožēlojamas! Un to pat neapjauš.

—           Bārnijs Sneits ir pēdējais nelietis, ja uzdrošinājās pierunāt tevi precēties ar viņu, — nikni izmeta tēvocis Džeimss.

—          Ā, tas nemaz nebija viņš. Es pati lūdzu, lai viņš mani apprec, — Valensija ar velnišķu smaidiņu atbildēja.

—          Vai tiešām tev nemaz nav lepnuma? — iesaucās Velingtona tante.

—          Ir gan, un kā vēl! Es esmu lepna, ka dabūju vīru pati saviem spēkiem. Re, Džordžiānas tante gribēja man palīdzēt tikt pie Edvarda Beka.

—           Edvards Beks ir divdesmittūkstoš dolāru vērts, un viņam ir vislepnākā māja visā Dirvudā un Portlorensā! — paziņoja tēvocis Bendžamins.

—   Tas izklausās skaisti, — Valensija nicinoši attrauca,

—   bet tas nav it nekas pret to sajūtu, kad Bārnijs mani apskauj un piespiež savu vaigu pie manējā.

—   Ai, Cabule! — izdvesa māsīca Stiklza. Māsīca Sāra

v «

atkārtoja: — Ai, Cabule! — un Velingtona tante teica:

—   Nekļūsti nepieklājīga, Cabule!

—          Kas tur nepieklājīgs, ja sievai patīk, ka vīrs viņu apskauj? Es drīzāk teiktu, ka nepieklājīgi būtu, ja tas nepatiktu.

—           Kādu pieklājību jūs vēl no viņas gaidāt? — sarkastiski noprasīja tēvocis Džeimss. — Viņa ir pagriezusi muguru jebkadai pieklājībai. Viņa ir izvelejusies savu ceļu. Lai nu dzīvo, kā zina!

—          Paldies, — Valensija sacīja, — kaut arī tev labāk būtu paticis sacirst mani gabalos. Labi, tagad man jāiet. Māt, vai es drīkstu paņemt tos trīs spilvenus, kurus izšuvu pagājušajā ziemā?

—   Ņem — ņem visu! — misis Stērlinga izgrūda.

—          Nē, visu es negribu un daudz arī ne. Mana Zilā pils nedrīkst būt piekrauta. Tikai spilvenus. Es tos savākšu kādu dienu, kad mēs brauksim garām ar mašīnu.

Valensija piecēlās un devās uz duivīm. Tad viņa pagriezās atpakaļ. Viņu atkal bija pārņēmis milzīgs žēlums. Šiem cilvēkiem taču nav Zilās pils Mistāvisa ezera violetajos plašumos!

—          Jūsu visu nelaime ir tā, ka jūs pārāk maz smejaties, — vina teica.

—           Cabule, mīļā, — māsīca Džordžiāna sērīgi brīdināja, — kādu dienu tu sapratīsi, kas ir asinssaites… ka asinis nav ūdens!

—          To es saprotu gluži labi. Bet kas ūdenim vainas? — Valensija atmeta. — Ūdens ir dzidrs, tīrs, dzirkstošs!

Māsīca Stiklza izdvesa vaidu.

Valensija neaicināja viņus kādu dienu atnākt ciemos — viņa baidījās, ka radinieki aiz ziņkārības patiešām varētu atnākt. Bet viņa teica:

—          Vai tev nekas nebūs pretī, ja es kādreiz iegriezīšos tevi apciemot, māt?

—          Manas mājas durvis tev vienmēr būs atvērtas, — misis Stērlinga ar traģisku pašcieņu atbildēja.

—   Tev nekad vairs nevajadzētu ar viņu pat runāt! — bargi sacīja tēvocis Džeimss, kad aiz Valensijas bija aizvērušās durvis.

—   Es nedrīkstu aizmirst, ka esmu māte, — misis Stērlinga atbildēja. — Mana nabaga nelaimīgā meitene!

—    Es šaubos, vai viņu laulība ir likumīga, — tēvocis Džeimss mierinoši teica. — Viņš droši vien tā ir precējies jau neskaitāmas reizes. Bet es par Valensiju vairs nebēdāju. Esmu darījis visu, ko varējis, Amēlij. Domāju, ka tev tas jāatzīst. Un tāpēc es saku, — tēvoča Džeimsa balss bija nepārspējami svinīga, — ka Valensija man ir tikpat kā mirusi.

—   Misis Sneita, — izrunāja māsīca Džordžiāna, it kā izmēģinādama, kā tas izklausās.

—   Es nešaubos, ka viņam ir daudzi un dažādi vārdi, — tēvocis Bendžamins teica. — Droši vien viņš ir pa pusei indiānis. Viņi noteikti dzīvo vigvamā.

—   Ja viņš ir apprecējis Valensiju ar Sneita vārdu un tas nav viņa īstais vārds, vai tad laulību nevar anulēt? — ar cerībām jautāja māsīca Stiklza.

Tēvocis Džeimss papurināja galvu.

—   Nē, laulība tiek slēgta ar cilvēku, nevis ar vārdu.

—   Vai zināt ko? — sacīja māsīca Gledisa, kura bija atguvusies no ģīboņa un atgriezusies istabā, bet joprojām izskatījās ļoti nevarīga, — man bija spilgta priekšnojauta jau Herberta sudrabkāzās. Es jau toreiz teicu. Kad viņa metās to Sneitu aizstāvēt. Jūs taču atceraties! Tā man bija kā atklāsme. Kad es aizgāju mājās, tūlīt izstāstīju to Deividam.

—   Kas īsti, kas noticis ar Valensiju? — Velingtona tante raidīja jautājumu Visumam. — Ar Valensiju!

Visums nedeva atbildi, toties to darīja tēvocis Džeimss.

—   Varbūt tais jauno laiku valodās par personības dubultošanos ir kaut kas no patiesības. Es gan daudz neklausos uz tām jaunmodīgajām idejām, bet šoreiz — kas zina? Tā varētu kaut cik izskaidrot viņas neizprotamo izturēšanos.

—   Valensijai ļoti garšo sēnes, — nopūtās māsīca Džordžiāna. — Man bail, ka viņa tur, tais mežos, nejauši nenoindējas ar mušmirēm!

—   Nāve ne vienmēr ir pats ļaunākais, — noteica tēvocis Džeimss, pārliecināts, ka šāda atziņa pasaules vēsturē tiek pausta pirmo reizi.

—   Nekas vairs nekad nebūs tā kā agrāk! — ieraudājās māsīca Stiklza.

Valensija, steigdamās pa putekļaino ceļu atpakaļ uz vēso Mistāvisa ezeru un savu violeto salu, jau bija paguvusi radiniekus aizmirst — tieši tāpat kā bija aizmirsusi, ka steigdamās viņa jebkurā mirklī var pakrist un nomirt.

28

Pagāja vasara. Stērlingu dzimta — ja neņem vērā tādu nenozīmīgu būtni kā māsīca Džordžiāna, un viņa nebija jāņem vērā — klusēdami bija vienojušies atbalstīt tēvoča Džeimsa taktiku un uzlūkot Valensiju par mirušu. Tiesa, Valensijai piemita satraucošs rēgu paradums laiku pa laikam augšāmcelties un atgādināt par sevi — kad viņa kopā ar Bārniju rībot drāzās cauri Dīrvudai uz Portas pusi savā atbaidošajā automobilī. Valensija bija bez cepures, un viņas acis mirdzēja kā zvaigznes. Arī Bārnijs bija bez cepures un smēķēja pīpi. Bet viņš bija noskuvies. Tagad — ja Stērlingi to atļautos pamanīt —viņš vienmēr bija noskuvies. Tiem abiem pat pietika nekaunības iet tēvoča Bendžamina veikalā pirkt ēdamo. Divas reizes tēvocis Bendžamins izlikās viņus neredzam.

Vai tad Valensija nav mirusi? Un tas Sneits, tas vispār nekad nav eksistējis. Taču trešajā reizē tēvocis Bendžamins pateica Bārnijam, ka viņš esot pakarams nelietis, jo aizvilinājis nelaimīgu, garīgi neveselu meiteni projām no mājām un draugiem.

Bārnijs savilka uz augšu savu taisno uzaci.

— Es viņu esmu darījis laimīgu, — viņš teica, — bet pie saviem draugiem viņa jutās nelaimīga. Tā, lūk, tas ir.

Tēvocis Bendžamins brīdi blenza uz Bārniju. Viņam nekad nebija ienācis prātā, ka sievietes vajadzētu «darīt laimīgas».

—   Tu… tu, kucēns tāds! — viņš izgrūda.

—   Kāpēc jālieto tik nodrāzti vārdi? — Bārnijs draudzīgi apvaicājās. — Par kucēnu mani varētu nosaukt kurš katrs. Kāpēc jūs neizdomājat kaut ko Stērlingu cienīgu? Turklāt es neesmu nekāds kucēns. Es esmu gandrīz pusmūža suns. Trīsdesmit piecus gadus vecs, ja tas jūs interesē.

Tad tēvocis Bendžamins atcerējās, ka Valensija ir mirusi. Viņš pagrieza Bārnijam muguru.

Valensija patiešām bija laimīga — dziļi un visaptveroši laimīga. Viņa šķita dzīvojam brīnumainā dzīves namā un katru dienu atveram jaunu, noslēpumainu istabu. Šai pasaulei nebija nekā kopīga arto, kura palikusi aiz muguras; tā bija pasaule, kurā apstājies laiks, pasaule, kurā valda mūžīgā jaunība, pasaule, kurā nav ne pagātnes, ne nākotnes, ir tikai tagadne. Valensija pilnībā pakļāvās tās burvībai un valdzinājumam.

Gluži neticama bija šīs pasaules absolūtā brīvība. Viņi varēja dzīvot tieši tā, kā paši gribēja. Te nebija kaimiņu. Nebija tradīciju. Nebija radinieku. — «Miers, pilnīgs miers, un mīļie tālu projām,» — nekautrēdamies nodeklamēja Bārnijs.

Valensija bija iegriezusies mājās vienu reizi un paņēmusi savus spilvenus. Un māsīca Džordžiāna bija uzdāvinājusi viņai vienu no saviem daudzinātajiem gultas pārklājiem ar ļoti izsmalcinātu rakstu. —Tavai brīvajai guļamistabai, mīļā, — viņa piebilda.

—   Bet man nav nevienas brīvas guļamistabas, — Valensija atbildēja.

Māsīca Džordžiāna izskatījās satriekta. Māja, kurā nav nevienas brīvas guļamistabas, viņai šķita baisminoša.

—   Bet pārklājs ir skaists, — sacīja Valensija, noskūpstīdama savu tanti, — un es par to ļoti priecājos. Klāšu to pati uz savas gultas. Bārnija vecais gabaliņu pārklājs ir jau gluži noskrandis.

—   Es nesaprotu, kā tu vari tur izturēt, — māsīca Džordžiāna nopūtās. — Tādā pasaules nostūrī!

—   Izturēt! — Valensija iesmējās. Kāda jēga būtu māsīcai Džordžiānai kaut ko skaidrot? — Tas ir vislieliskākais pasaules nostūris, kāds vien iespējams.

—   Un tu patiešām esi laimīga, mīļā?— skumīgi vaicāja māsīca Džordžiāna.

—   Patiešām esmu, —Valensija nopietni atbildēja, un viņas acis līksmi mirdzēja.

—   Laulība ir ļoti nopietna lieta, — nopūtās māsīca Džordžiāna.

—   Ja tai lemts būt ilgai, — Valensija piekrita. Māsīca Džordžiāna to nepavisam nesaprata. Taču šis izteikums viņai darīja raizes, un viņa daudzas nakts stundas pavadīja nomodā, prātodama, ko Valensija ar to domājusi.

Valensija mīlēja savu Zilo pili un bija ar to pilnīgi apmierināta. Lielajā dzīvojamā istabā bija trīs logi, un visi atklāja gleznainus skatus uz gleznaino Mistāvisa ezeru. Logs istabas galā bija izvirzīts uz āru, un, kā paskaidroja Bārnijs, Toms Makmarejs to dabūjis no kādas mazas, vecas «tās puses» baznīciņas, kura tikusi izpārdota. Tas pavēra skatu uz rietumiem, un, kad istabu apgaismoja saulriets, visa Valensijas būtne iedegās lūgsnā, it kā viņa atrastos lielā katedrālē. Pa šo logu istabā vienmēr raudzījās jauns mēness, virs tā šūpojās zemākie priežu zari, un visu cauru nakti tajā sijāja blāvi vizošā ezera sapņu sudrabs.

Otrā istabas pusē atradās akmens kamīns. Nevis nožēlojams gāzes atdarinājums, bet īsts kamīns, kurā varēja dedzināt īstu malku. Tā priekšā uz grīdas gulēja liela, pelēka lāčāda, un tam blakus stāvēja atbaidošs sarkana plīša dīvāns no Makmareja laikiem. Tomēr to prasmīgi nomaskēja sudrabpelēkas vilkādas, un Valensijas spilveni piešķīra tam dzīvespriecīgu un omulīgu izskatu. Kaktā tikšķēja glīts, augsts, slinks, vecs pulkstenis — tieši tāds, kādam pulkstenim jābūt. Tāds, kurš netriec stundas uz priekšu, bet aiztikšķina tās rāmi un prātīgi. Turklāt ļoti omulīgs pulkstenis. Cienīgi resns, ar uzkrāsotu cilvēka seju: ar rādītājiem uz deguna un stundu loku visapkārt.

Kaktā stāvēja liels stikla skapis ar izbāztām pūcēm un vairākām briežu galvām — arī tā bija Toma Makmareja kādreizējā mantība. Daži ērti, veci krēsli turpat tuvumā aicināt aicināja apsēsties. Kāds zems, drukns soliņš bija Bandžo īpašums. Ja uz tā uzdrīkstējās apsēsties kāds cits, Bandžo veltīja tam zvērojošu skatienu no savām melnu loku apņemtajām topāza acīm. Bandžo piemita aizraujošs paradums censties notvert pašam savu asti. Ja tas neizdevās, viņš kļuva negants. Ja izdevās, viņš tajā sparīgi iekoda. Tad pats sāpēs nejauki iebrēcās. Bārnijs un Valensija, skatīdamies uz viņu, smējās līdz pagurumam. Bet visvairāk viņi mīlēja Veiksminieku. Abi piekrita, ka Veiksminieks ir tik mīļojams, ka tam var pieķerties par daudz.

Viena siena bija nosegta ar vienkāršiem, paštaisītiem plauktiem, kuri bija pilni ar grāmatām, un starp abiem sānu logiem karājās spogulis noplukušā zeltītā rāmī, kura augšdaļā virs stiklagozējās resni amoriņi. Valensijai likās, ka tāds varēja izskatīties teiksmainais spogulis, kurā reiz ieskatījusies Venēra un kurš pēc tam darījis skaistu ikvienas sievietes atspulgu. Valensijai šķita, ka arī viņa šajā spogulī izskatās gandrīz skaista. Bet varbūt tā likās tāpēc, ka viņa bija apgriezusi īsus matus.

Tolaik vēl īsie griezumi nebija kļuvuši populāri, un šādas frizūras tika uzlūkotas par neprātīgu ačgārnību, kam vienīgais attaisnojums varēja būt tīfs. Kad to padzirdēja misis Stērlinga, viņa gandrīz vai gribēja izdzēst Valensijas vārdu no dzimtas Bībeles. Bārnijs pats nogrieza Valensijai matus, atsedzot kaklu un nosukājot virs pieres īsas, melnas cirtas. Sīkā trijstūiveida seja ieguva pavisam citādu izteiksmību un agrāk nebijušus akcentus. Valensiju vairs netracinājapat savs deguns. Viņas acis mirdzēja, un bāldzeltenā āda bija ieguvusi veselīgi sārtbaltu toni. Vecais ģimenes joks bija kļuvis par patiesību — viņa beidzot patiešām bija uzbarojusies; vismaz par izģindušu viņu vairs nevarēja saukt. Valensija varbūt nebija skaistule, taču tas skaistums, kas viņai piemita, vislabāk atplauka mežu vidū: tas bija noslēpumains, klusi smejošs, vilinošs elfas skaistums.

Sirds Valensiju apgrūtināja pavisam reti. Kad tuvojās lēkme, viņai parasti izdevās to atvairīt ar ārsta Trenta zālēm. Vienīgā patiešām mokošā lēkme viņu pārsteidza tovakar, kad zāles bija izbeigušās. Tā bija smaga lēkme. Tobrīd Valensija patiešām aptvēra, ka nāve viņu var pārsteigt jebkurā brīdī. Tomēr pārējā laikā viņa par to pat nedomāja un neļāva sev to atcerēties.

29

Valensija, varētu sacīt, «ne strādāja, ne vērpa».

Darba patiešām bija ļoti maz. Viņa gatavoja ēdienu uz nelielas vasaras plītiņas, rūpīgi un ar pacilātību veica visus savus sīkos ikdienas rituālus, un vini abi ieturēja maltītes verandā, kura sniedzās gandrīz pāri ūdens malai. Priekšā pletās Mistāvisa ezers kā aina no senas pasakas. Un Bārnijs no pretējās galda puses smaidīja viņai savu greizo, mīklaino smaidu.

— Kādu nepārspējamu ainavu vecais Toms mācējis izvēlēties, kad cēla savu būdu! — Bārnijs mēdza jūsmīgi sacīt.

No visām maltītēm Valensijai vislabāk patika vakariņas. Tad ap viņiem šalkoja tik tikko dzirdamie vēju smiekli, un Mistāvisa košās un liegās nokrāsas zem mainīgajiem mākoņiem vārdos nebija aprakstāmas. Tikpat pasakainas bija ēnas. Tās blīvējās zem priežu zariem, līdz vējš tās izpurināja no turienes un dzina pāri visam ezeram. Tās stiepās gar piekrasti, paparžu un savvaļas ziedu izraibinātas. Tās zaglīgi lavījās gar zemesragiem saulrieta mirdzumā, līdz krēsla tās visas savija kopā vienā lielā mijkrēšļa tīklā.

Kaķi ar visgudrām un nevainīgām sejām tupēja uz verandas margām un ēda Bārnija pamestās kripatas. Un cik lieliski viss šeit garšoja! Valensija arī Mistāvisa romantiskajā gaisotnē neaizmirsa, ka vīrietim ir vēders. Bārnijs viņu nemitīgi apveltīja ar komplimentiem par ēdiena gatavošanu.

— Kārtīgām ēdienreizēm, jāteic, tomēr ir savas priekšrocības. Parasti es vienā reizē novārīju divdesmit vai trīsdesmit cietas olas un, kad sagribējās, dažas apēdu — reizēm piekodu kāclu šķiņķa šķēli, piedzēru klāt tēju.

Valensija lēja tēju Bārnija mazajā, apdauzītajā nenosakāma vecuma kanniņā. Viņai nebija pat nevienas trauku seivīzes — tikai daždažādi, nesaderīgi, apdrupuši Bārnija šķīvji un krūzes, un kāda liela, buivīga, veca krūze sarkankrūtīša olas zilumā.

Pēc ēšanas viņi vēl ilgi sēdēja un sarunājās — vai arī sēdēja un klusēja visas pasaules kopīgajā valodā; Bārnijs kūpināja pīpi, un Valensija dīki, tīksmi sapņoja, lūkodamās tālajos kalnos Mistāvisa pretējā krastā, kur uz saulrieta debesu fona spilgti iezīmējās egļu smailes. Tad mēness stari pamazām cauraūda Mistāvisa mijkrēsli ar sudrabu. Rieta debesu bālumā sāka melnēt tumši sikspārņu augumi. Nelielais ūdenskritums, kas netālu vijās lejup no stāvā krasta, pēc kādas savvaļas dievības kaprīzes kļuva līdzīgs brīnumainai, baltai sievietei, kas aicinoši māj caur sveķaini smaržīgo skujkoku aizkaru. Drīz otrā ezera pusē Leanders sāka skandēt savus velnišķos, guldzošos smieklus. Cik brīnišķi bija tā sēdēt skaistajā klusumā, neko nedarīt un redzēt Bārniju otrā galda pusē smēķējam pīpi!

No šejienes varēja redzēt arī daudzas citas salas, tomēr

neviena nebija tik tuvu, lai kaimiņu attiecības kļūtu apgrūtinošas. Tālu rietumu pusē blīvējās sīku saliņu grupa, kuras vini sauca par Laimīgajām salām. Saullēktā tās izska' . v tījās kā smaragdi, saulrietā — kā ametisti. Sīs saliņas

bija pārāk mazas, lai tajās varētu apmesties cilvēki, bet citu, lielāko salu ugunis atspīdēja tālu ezerā, un reizēm to krastos dega lieli ugunskuri, iezīmēdami garas, košas mēles uz melno mežu fona un mezdami lielas, asinssarkanas lentes ezera ūdeņos. No šur tur izkaisītajām laivām vai no miljonāra mājas verandām pašā lielākajā salā viņus reizēm sasniedza vilinoša mūzika.

—   Vai tu gribētu tādu māju, Mēnesstariņ? — Bārnijs reiz jautāja, pamājis ar roku uz miljonāra mājas pusi. Viņš bija iesaucis Valensiju par Mēnesstariņu, un Valensijai tas ļoti patika.

—    Nē, — atbildēja Valensija, kura kādreiz bija sapņojusi par daudzkārt lielāku kalnu pili nekā šī bagātnieka vasaras māja; tagad viņai bija žēl visu to nabaga cilvēku, kuri spiesti dzīvot pilīs. — Nē. Tā ir pārāk eleganta. Man to vajadzētu visur nēsāt sev līdzi. IJz muguras kā gliemezim. Es kļūtu tās īpašums — ar visu miesu un dvēseli. Man patīk tāda māja, kuru es varu mīlēt un lutināt un pār kuru varu valdīt. Tieši tāda kā mūsējā. Es neapskaužu Hamiltonu Gosardu par «krāšņāko vasaras māju Kanādā». Tā ir brīnišķīga, bet tā nav mana Zilā pils.

Lejā, ezera tālākajā galā, viņi katru vakaru redzēja pār klajumu aizzibam lielu tālsatiksmes vilcienu. Valensijai patika noskatīties, kā aizskrien apgaismotie logi, un iztēloties, kādi braucēji, kāclas cerības un bailes aiz tiem aiztraucas tālumā. Dažkārt viņa joka pēc iztēlojās, kā kopā ar Bārniju iet uz dejām un svētku pusdienām citu salu namos, bet patiesībā viņa nemaz nevēlējās turp iet. Kādu vakaru viņi aizgāja uz masku balli kādas viesnīcas deju paviljonā pie ezera un lieliski pavadīja laiku, tomēr jau pirms masku noņemšanas brīža neuzkrītoši nozuda un kanoe laivā aizpeldēja atpakaļ uz savu Zilo pili.

—   Tas bija ļoti jauki, bet otrreiz es to negribētu, — Valensija teica.

Daudzas stundas dienā Bārnijs ieslēdzās savā Zilbārža kambarī. Valensija nekad nebija redzējusi to no iekšpuses. Palaikam jūtamās smaržas lika viņai domāt, ka Bārnijs nodarbojas ar ķīmijas eksperimenl iem — vai varbūt ar naudas viltošanu. Droši vien naudas viltošana ir saistīta ar dažādiem ķīmiskiem izgarojumiem. Bet Valensija par to daudz nelauzīja galvu. Viņai nebi ja nekādas vēlēšanās ieskatīties Bārnija dzīves nama slēgtajās istabās. Viņa pagātne un nākotne Valensijai nerūpēja. Tikai brīnišķā tagadne. Nekas cits nelikās svarīgs.

Reiz Bārnijs aizbrauca un nerādījās divas dienas un naktis. Viņš iepriekš bija apjautājies, vai Valensija baidītos palikt pa nakti viena, un viņa bija atbildējusi, ka nebaidītos. Bārnijs nekad nestāstīja, kur bijis. Valensija nebaidījās palikt viena, taču viņa jutās ļoti vientuļa. Kad, Bārnijam atgriežoties, no tālā meža puses atskanēja Lēdijas Džeinas graboņa, Valensijai tā šķita jaukākā skaņa, kādu viņa jebkad dzirdējusi. Pēc tam no krasta atskanēja Bārnija svilpiens — ierašanās signāls. Valensija metās uz piestātnes vietu viņam pretī un piekļāvās viņam klāt, tīksmi izjuzdama dedzīgo apskāvienu — tas patiešām šķita dedzīgs.

—  Vai tev manis pietrūka, Mēnesstariņ? — Bārnijs čukstus vaicāja.

—   Man šķiet, ka tu aizbrauci projām pirms simt gadiem, — Valensija atbildēja.

—   Es tevi vairs neatstāšu.

—   Tā nevajag! — Valensija iebilda. — Ja vēlies braukt projām, tev tas jādara. Es justos briesmīgi, zinot, ka tu gribi kaut kur braukt, bet manis dēļ nebrauc. Gribu, lai tu justos pilnīgi brīvs.

Bārnijs pasmaidīja, un smaids bija mazliet cinisks.

—   Tādas brīvības pasaulē nemaz nav, — viņš teica. — Ir tikai dažāda veida atkarība. Un relatīva atkarība. Tu domā, ka tagad esi brīva, tāpēc ka izbēgi no sevišķi neciešamas atkarības. Bet vai tā ir brīvība? Tu mani mīli, un arī tā ir atkarība.

—   Kurš ir teicis vai rakstījis: «Cietums, kuram sevi nolemjam paši, vairs nav cietums»? — Valensija sapņaini prātoja, kamēr abi kāpa augšup pa akmens pakāpieniem.

—  Jā, te nu tu trāpīji īstajā vietā, — Bārnijs teica. — Tā ir vienīgā brīvība, uz kādu varam cerēt, — brīvība pašam izvēlēties savu cietumu. Bet zini, Mēnesstarin, — viņš apstājās pie Zilās pils durvīm un aplaida skatienu visapkārt, ietverdams tajā gleznaino ezeru, lielos, ēnainos mežus, ugunskurus un zibošās gaismas no logiem, — es priecājos, ka esmu atkal mājās. Kad braucu cauri mežam un ieraudzīju starp veco priežu zariem mirgojam ugunis no manas mājas logiem — to, ko nekad nebiju redzējis, — es biju priecīgs, meitenīt, ai, cik es biju priecīgs!

Tomēr, par spīti Bārnija doktrīnai par atkarību, Valensijai likās, ka viņi bauda brīnišķu brīvību. Tas bija tik lieliski — sēdēt pusi nakts nomodā un skatīties uz mēnesi, ja tā gribējās. Nokavēt ēdienreizes, jātā gribējās, — agrākajās mājās viņa par katru nokavētu minūti bija dzirdējusi no mātes un māsīcas Stiklzas skarbus pārmetumus. Kavēties pie galda tik ilgi, cik gribējās. Atstāt drupatas, ja tā gribējās. Nenākt vispār mājās ēst, ja tā gribējās. Sēdēt uz saules sasildīta akmens un rušināt kailās kājas karstās smiltīs, ja tā gribējās. Tāpat vien sēdēt brīnišķajā klusumā un nedarīt neko, ja tā gribējās. īsāk sakot, darīt jebkādas muļķības, ko iegribējās un kad iegribējās. Jātā nav brīvība, ko tad var dēvēt šai vārdā?

30

Viņi nepavadīja visu laiku tikai salā vien. Vairāk nekā pusi sava brīvā laika viņi pēc sirds patikas klejoja pa apburto Maskokas zemi. Bārnijs pazina mežus kā savas mājas un mācīja Valensijai to zinības un gudrības. Viņš allaž prata atrast biklo meža iemītnieku taciņas un patvērumus. Valensija iemācījās pazīt dažādas sūnu pasakainās īpašības un meža puķu izsmalcināto buivību. Viņa iemācījās pazīt pēc izskata katru putnu un atdarināt tā saucienu — tiesa, ne tik meistarīgi, kā to prata Bārnijs. Viņa sadraudzējās ar daudziem un dažādiem kokiem. Viņa iemācījās airēt ar kanoe laivu tikpat prasmīgi kā Bārnijs. Viņai patika lietus laikā uzturēties ārā, un viņa ne reizes nesaaukstējās.

Reizēm viņi paņēma pusdienas līdzi groziņā un devās ogot, lasīt zemenes un mellenes. Cik skaistas izskatījās mellenes — negatavās ogas vāri zaļas, pusgatavās spīdīgi sārtas un sarkanas, bet gatavās melnas ar zilganu apsarmojumu! Un Valensija iepazina patieso un izcilāko zemeņu garšu. Mistāvisa krastā bija kāda saules apspīdēta ieplaka, kurai gar vienu malu auga balti bērzi, bet gar otru stiepās klusas, nekustīgas jaunu eglīšu rindas. Bērzu pakājē auga gara, vēju šķirstīta zāle, kurā rīta rasa saglabājās līdz vēlai pēcpusdienai. Tur viņi atrada ogas, ar kādām varētu lepoties pat Lukulla dzīru galdi, — lielas zemenes ambrozijas saldumā karājās kā rubīni garu, iesārtu kātu galos. Viņi noplūca ogu ar visu kātu un apēda zemeni neskartu un nesaspiestu, pilnībā izgaršodami tās pirmatnīgo saldumu. Kad Valensija ogas aiznesa mājās, to netveramais, īpašais aromāts pazuda, un tās kļuva līdzīgas ikdienišķām, tirgū pirktām zemenēm — tās bija ļoti garšīgas zemenes, tomēr vairs nebija tādas kā tur, bērzu ieplakā, kur viņa tās ēda aizgūtnēm, līdz pirksti krāsojās sārti kā rītausmas dievietes Auroras plaksti.

Dažreiz viņi brauca meklēt ūdensrozes. Bārnijs zināja, kuros Mistāvisa līčos un ielokos tās atrodamas. Pēc tam tās rotāja Zilo pili, un visas vāzes un trauki bija pilni gleznajiem ziediem. Citreiz tās bija ugunssarkanas puķes no Mistāvisa purviem, kurtās kvēloja kā liesmu mēles.

Reizēm viņi ķēra foreles mazās bezvārda upītēs vai nomaļos strautiņos, kuru krastos varbūt najādas sildījušas saulē savus baltos, slapjos augumus. Līdzi viņi ņēma tikai zaļus kartupeļus un sāli. Kartupeļus viņi izcepa ugunskurā, un Bārnijs iemācīja Valensijai cept foreles, satinot tās lapās, apziežot ar dubļu kārtu un liekot uz karstām oglēm. Tās bija pasakainas maltītes. Valensijai bija lieliska ēstgriba, un nav jābrīnās, ka viņas kalsnais augums sāka mazliet pieņemties apaļumā.

Citkārt viņi vienkārši klīda pa mežiem, kuros, šķiet, ik brīdi varēja atklāties kāds negaidīts brīnums. Vismaz Valensijai tā likās. Lejup nākamajā ieplakā— augšup nākamajā kalnā — tūlīt, tūlīt tas parādīsies!

— Mēs nezinām, kurp ejam, bet vai nav jauki tā iet? — Bārnijs mēdza sacīt.

Pāris reižu viņus pārsteidza tumsa, un Zilā pils bija pārāk tālu, lai varētu tajā atgriezties. Bet Bārnijs saklāja smaržīgu gultu no papardēm un egļu zariem, un viņi gulēja ciešā miegā zem egļu zaru jumta, no kura lejup karājās sūnas, bet aiz šīs pajumtes mēnesnīca un priežu čuksti savijās tik cieši, ka gaisma un skaņa vairs nebija

atšķiramas viena no otras.

Protams, bija arī lietainas dienas, kad Maskoka kļuva par slapju, zaļu pasauli. Dienas, kad lietus sijāja pār Mistāvisu kā bālgans i ~gs, taču viņiem ne prātā nenāca tāpēc sēdēt mājās. Dienas, kad gāza kā ar spaiņiem un nekas cits neatlika kā sēdēt mājās. Tad Bārnijs ieslēdzās savā Zilbārža kambarī, un Valensija lasīja vai sapņoja, atlaidusies uz vilkādām, un Veiksminieks blakus murrāja, bet Bandžo aizdomīgi vēroja viņus abus no sava īpašā krēsla. Svētdienu vakaros viņi laivā aizbrauca līdz zemesragam un no turienes pa mežu aizgāja uz Brīvo metodistu baznīcu. Vai t iešām cilvēks svētdienā var justies tik laimīgs? Valensijai agrāk nekad nebija patikušas svētdienas.

Un vienmēr — kā darbdienās, tā svētdienās — viņa bija kopā ar Bārniju. Nekas cits nelikās svarīgs. Kāds viņš bija neaizstājams draugs! Cik saprotošs! Cik jautrs! Cik… cik… tāds, kāds var būt tikai Bārnijs! Tas izteica visu.

Valensija bija izņēmusi no bankas daļu no saviem divsimt dolāriem un izlietojusi to skaistām drēbēm. Viņai bijaglīta, pelēkzila šifona kleita, kuru viņa vienmēr uzvilka tad, kad abi kopā pavadīja vakaru mājās, — pelēkzila kleita ar sudrabainiem lāsumiem. Kad viņa bija sākusi to valkāt, Bārnijs iesauca viņu par Mēnesstariņu.

—    Mēness stari un zilgana migla — lūk, tāda tu izskaties šajā kleitā. Man tā patīk. Tā teicami saderas ar tevi. Tu neesi tradicionālā skaistule, bet tev ir šis tas apbrīnojami skaists. Tavas acis. Un tā mazā, burvīgā bedrīte starp atslēgas kauliem. Plaukstu locītavas un potītes tev ir gluži kā aristokrātei. Un tev ir skaists galvas apveids. Un, kad tu paskaties atpakaļ pār plecu, tu esi tracinoši pievilcīga — it sevišķi krēslā vai mēnessgaismā. Kā elfu meita. Meža burve. Tu esi piederīga mežiem, Mēnesstariņ, — tev nekad no tiem nevajadzētu iet projām. Par spīti taviem senču l akstiem, tevī ir kaut kas no savvaļas, no pirmatnības un nepieradinātības. Un tev ir tik jauka, patīkama, izteiksmīga, silta balss. Vispiemērotākā balss mīlestības noskanai.

—   Nu gan tu esi dzēris no glaimu avota, — Valensija izsmejoši attrauca. Bet Bārnija vārdus viņa tīksmi atkārtoja sevī nedēļām ilgi.

Viņa nopirka arī bālzaļu peldkostīmu — ja viņu tajā ieraudzītu radinieki, tie laikam pakristu beigti uz vietas. Bārnijs iemācīja viņu peldēt. Dažreiz viņa uzvilka peldkostīmu jau no rīta un novilka tikai vakarā, gulēt ejot; kad vien iegribējās, viņa noskrēja lejā uz krastu un ienira ezera ūdenī, un pēc tam atlaidās uz saulē sasilušajiem akmeņiem apžāvēties.

Valensija bija aizmirsusi visus senos pazemojumus, kas naktīs bija likuši sevi atcerēties, — visas pārestības un vilšanās. Bija tāda sajūta, it kā tas viss būtu noticis ar pilnīgi citu cilvēku, nevis ar viņu — Valensiju Sneitu, kura vienmēr bijusi laimīga.

—  Tagad es saprotu, ko nozīmē «būt no jauna piedzimušai», — viņa sacīja Bārnijam.

Holmss runā par bēdām, kas, «atpakaļ vērsdamās, aptraipa dzīves lappuses», bet Valensija juta, ka viņas pagātni ir iekrāsojusi šodienas laime, darīdama rožainu visu agrāko, vienmuļo eksistenci. Viņai bija grūti noticēt, ka viņa jebkad bijusi vientuļa, nelaimīga un baiļu mākta.

«Kad pienāks nāve, es būšu dzīvojusi,» Valensija domāja. «Būšu pazinusi savu laimes stundu.»

Un iemantojusi savu smilšu kaudzi!

Kādu dienu Valensija sastūma līča piekrastes smiltis milzīgā kaudzē un uzsprauda virs tās mazu, dzīvespriecīgu karodziņu.

—   Kādus svētkus tu atzīmē? — Bārnijs gribēja zināt.

—          Es tikai iznīcinu kādu senu dēmonu, — Valensija atbildēja.

31

Pienāca rudens. Septembra beigas ar vēsām naktīm. No verandas vajadzēja uz laiku šķirties, taču viņi iekūra lielo kamīnu un sēdēja pie tā jokodami un smiedamies. Viņi atstāja duivis vaļā, un Bandžo un Veiksminieks varēja staigāt iekšā un ārā pēc savas patikas. Palaikam tie nopietni tupēja uz lāčādas paklāja starp Valensiju un Bārniju, palaikam nozuda aukstajā, noslēpumainajā āra tumsā. Pa veco, izvirzīto logu varēja vērot, kā zvaigžņu spožums izblāv apvāršņa dūmakā. Gaisu piestrāvoja nemitīgā, neatlaidīgā priežu dūkoņa. Sīkos vilnīšus lejpus mājas vēja brāzmas arvien biežāk savērpa šņukstošās šļakatās. Gaismu viņiem nevajadzēja — pietika ar kamīna liesmām, kas brīžiem iedegās spožāk, apgaismodamas viņus, brīžiem noplaka, ļaudamas krist ēnu aizkaram. Kad vakara vējš pieņēmās, Bārnijs piecēlās, aizvēra duivis, iededza lampu un lasīja viņai priekšā — dzeju, esejas un aizraujošas, teiksmainas hronikas par seniem kariem. Bārnijs nekad nelasīja romānus: tie viņu garlaikojot. Taču dažreiz tos lasīja Valensija pati, saritinājusies uz vilkādām un palaikam skaļi iesmiedamās. Jo Bārnijs, atšķirībā no daudziem citiem cilvēkiem, dzirdot šādas jautrības izpausmes, nemēdza apgrūtināt ar tūlītēju jautājumu: «Kas tur bija par joku?»

Pienāca oktobris, un Mistāvisa ainava ietērpās neatkārtojamā krāsu bagātībā, kas pilnīgi apbūra Valensiju. Viņa nekad nebija spējusi iztēloties tādu krāšņumu. Plašs, daudzkrāsains miers. Zilas, vēju glāstītas debesis. Saulaini pasaku zemes klajumi. Garas, sapņainas, zilganvioletas dienas peldēja savās neredzamajās laivās gar zeltā un purpurā tērptajiem ezera un upju krastiem. Miegains, sarkans mēness. Apburti viesuļi, kas norāva kokiem lapas, savēipa tās vālos un nometa piekrastē. Lidojošas mākoņu ēnas. Ko līdzvērtīgu spēja piedāvāt rāmi kārtīgā, pārticīgā apkaime ciemata tuvumā?

Novembris ar netveramām burvestībām pārvērstajos kokos. Ar miglaini sarkanām rietu gunīm, kas gailēja cauri dūmakai virs vakarpuses kalniem. Ar brīnišķām dienām, kad skarbo mežu skaistums un cēlums izpaudās cieņas piestrāvotā rāmi saliktu roku un pievērtu acu mierā, — ar dienām, kad tīkamā, bālā saulesgaisma sijāja starus caur vēlīno bezlapu zeltu kadiķu puduros un mirgoja starp pelēcīgajiem dižskābaržu stumbriem, apspīdēdama mūžzaļos sūnu krastus un stalto priežu kolonādes. Dienas ar augstām, dzidrām tirkīza debesīm. Dienas, kad visu apkārtni un ezeru šķita pārņēmusi izsmalcināta, sapņaina melanholija. Un arī tādas dienas, kad lielo rudens vētru nevaldāmajam melnumam sekoja drēgnas, slapjas, lietainas naktis ar raganīgiem smiekliem priežu zaros un saraustītām vaimanām krastmalas kokos. Vai viņi tāpēc bēdāja? Vecais Toms bija uzcēlis māju ar stipru jumtu,

un vina mūrētie skursteni vilka labi. > >

— Silta uguns, grāmatas, ērts patvērums no vētrām, kaķi uz paklāja… Mēnesstariņ, — sacīja Bārnijs, — vai tu būtu laimīgāka, ja tev būtu miljons dolāru?

— Nē, es nebūtu ne uz pusi tik laimīga. Tad mani nomāktu garlaicīgi priekšraksti un pienākumi.

Decembris. Agrs sniegs un Orions. Piena Ceļa bālganās ugunis. Tagad bija īsta ziema — brīnumaina, auksta, zvaigžņota ziema. Kā Valensija agrāk bija neieredzējusi ziemu! Drūmas, īsas, vienādas dienas. Garas, aukstas, vientulīgas naktis. Māsīca Stiklza ar savu mūžam rīvējamo muguru. Māsīcas Stiklzas neaprakstāmā ikrīta kremšļošanās. Māsīcas Stiklzas vaimanas par ogļu cenām. Mātes uzstājība, iztaujāšana, saltā nevērība. Mūžīgā saaukstēšanās un bronhīti—vai arī bailes no tiem. Redferna ziede un Zilās tabletes.

Bet tagad Valensijai patika ziema. «Tai pusē» bija skaista ziema — gandrīz neizturami skaista. Skaidras un žilbinošas dienas. Vakari kā dzirkstoši kausi, kuros satek vissmalkākais ziemas vīns. Naktis ar zvaigžņu starojumu. Salti, krāšņi ziemas saullēkti. Pasakainas leduspuķes visos Zilās pils logos. Mēnessgaisma bērzu sudrabotajos zaros. Izplucinātas ēnu skrandas vējainos vakaros — sapluinītas, greizas fantastisku apveidu ēnas. Milzīgs, skarbs un pētošs klusums. Vizuļoti, pirmatnīgi kalni. Saule, kas pēkšņi izlaužas caur pelēkajiem mākoņiem virs gaā, baltā Mistāvisa ezera. Ledaini pelēki mijkrēšļi ar spējiem sniegputeņu iebrukumiem, kad viņu mājīgā istaba ar liesmu plandošajiem rēgiem un neizdibināmajiem kaķiem uz paklāja šķita mājīgāka nekā jebkad. Ikviena stunda nesa jaunu atklāsmi un brīnumu.

Bārnijs atstāja Lēdiju Džeinu Rēcošā Eibela šķūnī un mācīja Valensiju staigāt ar sniegakurpēm — Valensiju, kurai vajadzēja gulēt slimai ar bronhītu! Taču Valensija nebija pat saaukstējusies. Vēlāk ziemā pamatīgi apsaldējās Bārnijs, un Valensija viņu kopa, izmisīgi baiļodamās, kaut tikai slimība nepārtaptu plaušu karsonī. Turpretī Valensijas slimīgums šķita aizgājis līdzi vecajiem laikiem. Un labi, ka tā, jo viņai šeit nebija pat Redferna ziedes. Vienu pudelīti viņa bija tālredzīgi nopirkusi Portlorensā, bet Bārnijs to pikti bija ielidinājis aizsalušajā Mistāvisā.

—  To draņķi tu te vairs nenes! — viņš bija strupi piekodinājis. Sī bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš ar Valensiju runāja tik skarbā toni.

Viņi devās garās pastaigās pa ziemīgo mežu izsmalcināto klusumu cauri apsarmojušo koku sudraba džungļiem un visur saskatīja skaistumu.

Vietām klajumi, ezeri un debesis dzirkstīja ar tik baltu mirdzumu, ka viņi jutās kā apburtā kristāla un pērļu pasaulē. Gaiss gluži reibināja ar savu dzidrumu un spirgtumu.

Reiz viņi jūsmīgi apstājās pie šauras takas, kas ievijās bērzu audzē. Ik zaru un sīkāko zariņu skāva balts ietvars.

Krūmāji abās takas pusēs izskatījās pēc marmorā veidota pasaku meža. Ēnas, kas mijās ar bālo saulesgaismu, šķita vārās un izsmalcinātas. — Iesim projām! — Bārnijs pagriezdamies teica.

—   Mēs nedrīkstam sabradāt tādu svētumu.

Kādu vakaru viņi tālā izcirtumā uzgāja sniega kupenu, kura nepārprotami atgādināja skaistas sievietes profilu. Pieejot tuvāk, līdzība zuda — gluži kā pasakā par apburto pili. No aizmugures kupena izskatījās pēc bezveida sanesas. Taču noteiktā attālumā un leņķī tā iezīmējās tik skaidri, ka viņi, negaidot ieraudzījuši to mirdzam ziemas saulrieta staros uz tumšo egļu fona, pārsteigumā iesaucās. Ar istokrātiska pieres līnija, taisns, klasisks deguns, lūpas, zods un vaiga izliekums tādi, it kā skulptoram būtu pozējusi senlaiku dieviete, un saltās, sniegbaltās krūtis šķita slēpjam sevī pašu sarmotā ziemas meža dvēseli.

—   Viss senās Grieķijas un Romas apdziedātais, gleznotais un daudzinātais skaistums! — sacīja Bārnijs.

—    Un iedomājies, ka to nav skatījušas neviena cilvēka acis, tikai mūsējās! — Valensija izdvesa, brīžiem juzdamās tā, it kā dzīvotu Džona Fostera pasaulē. Skatīdamās apkārt, viņa atcerējās dažas rindkopas, kuras bija atzīmējusi jaunajā Fostera grāmatā — to viņai no Portlorensas bija atvedis Bārnijs, piemetinādams, lai necerot, ka viņš kādreiz varētu to lasīt vai klausīties.

—   «Visas ziemas mežu nokrāsas ii smalkas un izvairīgas», — Valensija citēja. — «Kad īsā pēcpusdiena dziest un saule tik tikko skar kalnu virsotnes, visu mežu itin kā pārņem nevis krāsu pārpilnība, bet krāšu dvēsele. Īstenībā viss ir tikai dzidri balts, taču iespaids ir tāds, it kā nogāzēs, gravās un meža ielokos brīnumaini saplūstu sārtie, mēļie, opālzilganie un violetie toņi. Tu jūti šīs krāsas, bet, līdzko paskaties tieši, tās ir pazudušas. Ar acs kaktiņu tu mani, ka netveramā nokrāsa vīd tur, tajā vietā, kur pirms mirkļa bija vienīgi tīrs baltums. Tikai tad, kad saule grimst aiz apvāršņa, īsu brīdi ir redzamas īstas krāsas. Tad sniegā izlīst kvēls sārtums, satecēdams upēs un ieplakās, un priežu galotnēs iedegas liesmas. Tikai daži īsi pārvērtību un atklāsmes mirkļi — un tas ir galā.»

—   Interesanti, vai Džons Fosters kādu ziemu ir pavadījis pie Mistāvisa? — Valensija prātoja.

—         Diezin vai, — Bārnijs pavīpsnāja. — Cilvēki, kuri sacer tādus salkanus pantiņus, parasti raksta tos siltās istabās ērtos pilsētu dzīvokļos.

—   Tu esi netaisns pret Džonu Fosteru, — Valensija pikti teica. — Neviens nebūtu varējis uzrakstīt tādu rindkopu, kādu es tev izlasīju vakar, ja nebūtu visu to redzējis savām acīm, — tu taču to zini!

—   Es neklausījos, — Bārnijs īgni atmeta. — Es jau tev teicu, ka neklausīšos.

—   Nu tad tev jānoklausās tagad, — Valensija neatlaidās. Viņa lika Bārnijam sniegakurpēs stāvēt uz vietas, kamēr bija atkārtojusi izlasīto rindkopu.

—  «Viņa ir reta māksliniece, šī mūsu senā Māte Daba, kura strādā «strādātprieka dēļ», nevis ārišķas parādes nolūkos. Šodien egļu meži ir zaļi pelēka simfonija, un nav iespējams atšķirt, kur viena nokrāsa pārtop citā. Pelēks stumbrs, zaļš zars, pelēkzaļas sūnas virs baltās, pelēki apēnotās meža grīdas. Tomēr šai vecajai čigānietei nepatīk bezgalīga vienmuļība. Viņai nepieciešams arī pa košākam triepienam. Palūkojies! Starp sūnu bārdām šūpojas aizlauzts, nokaltis egles zars pievilcīgi sarkanbrūnā tonī.»

—   Apžēliņ, vai tiešām tu mācies visas tā tipa grāmatas no galvas? — Bārnijs nicinoši izmeta un devās tālāk.

—   Džona Fostera grāmatas bija mans vienīgais dvēseles glābiņš pēdējos piecos gados, — Valensija atbildēja. — Ai, Bārnij, paskaties, kādas smalciņas sniega mežģīnes ieaudušās šis vecās gobas stumbra rievās!

Iznākuši pie ezera, viņi sniegakurpes nomainīja pret slidām un slidoja mājup uz salu. Brīnumainā kārtā Valensija bija iemācījusies slidot jau pirmajos skolas gados, vingrinādamās uz dīķa ledus aiz Dīrvudas skolas. Pašai savu slidu viņai nebija, bet dažreiz citas meitenes aizdeva savējās, un Valensijai šī māka padevās ātri un labi. Reiz tēvocis Bendžamins bija apsolījis viņai Ziemsvētkos uzdāvināt slidas, bet, kad pienāca Ziemsvētki, viņš uzdāvināja galošas. Vēlāk Valensijai vairs nebija iznācis slidot, taču vecā prasme bija viegli atgūstama, un viņi ar Bārniju pavadīja daudz neaizmirstamu stundu, slīdot pār baltajiem ezeriem gar tumšajām salām, kuru vasaras mājas bija slēgtas un klusas. Šovakar viņi līksmi laidās slidojumā pa vējam pār Mistāvisu, un pacilātība iededza Valensijas sejā zem baltās cepurītes košu sārtumu. Un te nu bija arī viņu jaukā mājiņa priedulāja vidū, ar baltu sniega kārtu uz jumta, kas spoži zaigoja mēness staros. Logi šķelmīgi mirkšķināja viņai pa koku starpām.

—   Gluži kā bilžu grāmatā, vai ne? — sacīja Bārnijs.

Viņi aizvadīja ļoti jaukus Ziemsvētkus. Bez steigas. Bez

kņadas. Bez mokošām pūlēm saknapināt visu vajadzīgo. Bez baiļpilnām pūlēm atcerēties, vai tikai viņa nav uzdāvinājusi vienu un to pašu lietu vienam un tam pašam cilvēkam divus gadus pēc kārtas. Bez pircēju pūļiem veikalos, bez garlaicīgiem dzimtas saietiem, kuros viņa bija sēdējusi kā mēma niecība, bez «nervu» lēkmēm. Viņi izrotāja Zilo pili ar priežu zariem, un Valensija sakāra tajos mazas, jaukas, pašdarinātas vizuļu zvaigznītes. Viņa pagatavoja svētku pusdienas, kuras Bārnijs godam prata novērtēt, un Bandžo kopā ar Veiksminieku naski skrubināja kaulus.

—   Zeme, kurā var izaudzēt tādu zosi kā šī, ir lieliska zeme! — iesaucās Bārnijs. — Uz Kanādas veselību! — Un viņi dzēra pieneņu vīnu, kuru māsīca Džordžiāna bija uzdāvinājusi Valensijai kopā ar gultas pārklāju.

—   Nekad nevar zināt, — māsīca Džordžiāna bija svinīgi teikusi, — kurā brīdī cilvēkam ievajadzēsies kaut ko mazdrusciņ stiprinošu.

Bārnijs bija apvaicājies, kādu Ziemsvētku dāvanu Valensija vēlētos saņemt.

—   Kaut ko vieglprātīgu un nevajadzīgu, — Valensija atbildēja, atcerēdamās, ka iepriekšējos Ziemsvētkos bija saņēmusi gumijnieku pāri, bet gadu pirms tam — divas zem virsdrēbēm valkājamas vilnas jakas ar garām piedurknēm. Un pirms tam un vēl pirms tam bija apmēram tāpat.

Šoreiz dāvana viņai izraisīja patiesu sajūsmu — Bārnijs uzdāvināja viņai pērļu kaklarotu. Valensija vienmēr bija ļoti vēlējusies kaklarotu no dūmakaini baltām pērlēm, kas atgādina sastingušas mēnessgaismas lāses. Šī bija ļoti skaista rota. Taču tieši tas darīja Valensijai raizes. Tā noteikti bijusi dārga — maksājusi vismaz piecpadsmit dolāru. Vai Bārnijs to varēja atļauties? Valensijai nebija ne jausmas par viņa finansiālo stāvokli. Viņa bija aizliegusi Bārnijam pirkt viņai drēbes — atlikušajam laikam vajadzīgo apģērbu viņa varēja nopirkt sev pati. Apaļā, melnā krūzītē uz kamīna malas Bārnijs lika naudu saimniecības vajadzībām, un tās vienmēr bija pietiekami daudz. Krūzīte nekad nebija tukša, kaut gan Valensija nekad nebija redzējusi, kā viņš to papildina. Plašu līdzekļu viņam, protams, nevarēja būt, un šī kaklarota… taču Valensija nopurināja uzmācīgās raizes. Viņa to valkās un priecāsies par to. Tā bija pirmā skaistā lietiņa, kas viņai piederējusi.

32

Jaunais gads. Vecais, noskrandušais, izdilušais un savu laiku nodzīvojušais kalendārs pazuda no sienas. Tā vietu ieņēma jaunais. Janvāris bija sniegputeņu menesis. Trīs nedēļas sniga gandrīz bez pārtraukuma. Termometra stabiņš nokrita jūdzēm zem nulles un tur arī palika. Toties, kā Bārnijs un Valensija kopīgi atzina, nebija odu. Un lielā kamīna rūkoņa un spraksti apslāpēja ziemeļvēja gaudas. Veiksminieks un Bandžo bija kļuvuši resni un uzaudzējuši spīdīgus, biezus, zīdainus kažokus. Nipu un Tuku nekur vairs neredzēja.

— Pavasarī atgriezīsies, — Bārnijs apgalvoja.

Vienmuļu ikdienu viņi nepazina. Dažreiz gadījās dramatiskas vārdu apmaiņas, kuras pat īsti nevarēja saukt par strīdiem. Dažreiz pie viņiem iegriezās Rēcošais Eibels ar savu veco, rūtaino cepuri galvā un sniega pieputinātu garo, sarkano bārdu un pavadīja pie viņiem vakaru vai veselu dienu. Parasti viņam līdzi bija vijole, un viņš to spēlēja visiem par prieku; vienīgi Bandžo neprata to novērtēt, kļuva nevaldāms un visbeidzot meklēja glābiņu zem Valensijas gultas. Dažreiz Bārnijs ar Rēcošo Eibelu sarunājās, bet Valensija tikmēr gatavoja viņiem saldēdienu; dažreiz viņi abi sēdēja un klusēdami kūpināja pīpes kā Tenisons un Kārlails, līdz Zilā pils bija dūmu pilna, un Valensija steidzās atvērt duivis. Dažreiz viņi cauru vakaru sirdīgi un bez vārdiem spēlēja dambreti. Dažreiz viņi visi ēda rūsganos ābolus, kurus Eibels bija atvedis līdzi, bet vecais, omulīgais pulkstenis tikšķināja dzīvespriecīgas minūtes.

— Šķīvis ar āboliem, kamīna uguns un «draudzīgas grāmatas, kam prieks uzmest aci», ir tikpat kā debesis zemes virsū, — sacīja Bārnijs. — Lai zelta bruģi paliek tiem, kas tos tīko! Saspēlēsim vēl vienu partiju!

Tagad Stērlingiem bija vieglāk noticēt, ka Valensija ir mirusi. Viņus pat nesatrauca attālās baumas, ka Valensija ar Bārniju redzēti Poitā, kaut gan viņi itin bieži aizslicloja turp, lai noskatītos kādu kinofilmu un pēc tam pie stūra kioska bez kautrēšanās notiesātu pa karstai desiņai. Šķiet, neviens Stērlingu dzimtā par Valensiju vairs nedomāja — vienīgi māsīcaDžordžiāna, kura nomoda naktīs palaikam raizējās par nabaga Cabuli. Vai viņai pietiek ko ēst? Vai tas briesmonis pret viņu ir labs? Vai viņai naktīs nesalst?

Valensijai naktīs nesala nemaz. Reizēm viņa pamodās un klusumā tīksminājās, cik omulīgas ir šīs ziemas naktis mazajā salā aizsalušā ezera vidū. Citu ziemu naktis gan bija likušās neizturami aukstas un garas. Tolaik Valensijai ļoti nepatika pamosties un domāt par aizvadītās dienas drūmību un tukšumu un gaidāmās dienas drūmību un tukšumu. Tagad viņa gandrīz par zaudētu uzskatīja nakti, kurā nebija pamodusies un pusstundu pagulējusi nomodā, vienkārši juzdamās laimīga, klausīdamās Bārnija mierīgajos elpas vilcienos sev blakus un pa atvērtajām durvīm redzēdama tumsā zibsnījam dziestošās kamīna ogles. Bija patīkami just, kā uz gultas uzlec mazais Veiksminieks un murrādams saritinās kājgalī; Bandžo turpretī viens drūmi tupēja pie kamīna kā domās iegrimis dēmons. Tādos brīžos Bandžo nepavisam neizskatījās pēc veikla, izmanīga kaķa, un Valensijai tieši tas viņā ļoti patika.

Viena gultas mala atradās tieši pie loga. Citur mazajā istabiņā gultai nebija vietas. Valensija gulēdama varēja lūkoties logā un cauri lielajiem priežu zariem, kuri gandrīz skārās pie rūts, vērot Mistāvisa ezeru — mierīgās naktīs balti mirdzošu kā pērļu klajums, bet negaisa laikā tumšu un baisu. Reizēm priežu zari, draudzīgi aicinot, klaudzināja pie loga. Reizēm viņa dzirdēja gluži sev blakus aiz loga klusi sanošus sniega čukstus. Bija naktis, kad visa ārpasaule šķita sastingusi klusuma varā, un bija naktis, kacl priedes plosīja nevaldāmas vēja brāzmas; bija naktis, kad debesis apmirdzēja zvaigznes un vēja balss ap Zilo pili pierima līdz līksmai, draiskai svelpoņai, un bija naktis ar grūtsirdības smagumu, kad virs ezera lēni un noslēpumaini brieda vētra, ar klusām gaudām vēstīdama par savu baiso tuvumu. Šādās valdzinošās saskarsmēs Valensija zaudēja daudz veselīga miega stundu. Toties rītos viņa varēja gulēt, cik ilgi vien gribēja. Neviens par to neraizējās. Bārnijs pats uzcepa sev brokastīs olas ar speķi un pēc tam līdz vakariņu laikam ieslēdzās Zilbārža kambarī. Vakarā viņi lasīja vai kavējās sarunās. Viņi runāja par visu šajā pasaulē un par daudz ko citās pasaulēs. Viņi smējās paši par saviem jokiem, un Zilās pils sienas atbalsoja viņu smieklus.

— Tu skaisti smejies, — Bārnijs reiz viņai teica. — Man gribas smieties tāpēc vien, lai dzirdētu tavus smieklus.

Tu to dari kaut kā mīklaini, it kā krietnu tiesu jautrības paturētu pie sevis. Vai tu kādreiz tā smējies arī agrāk, kad vēl nedzīvoji te, ezera vidū, Mēnesstariņ?

— Tolaik es īsti nesmejos vispār nekad. Tikai dažreiz muļķīgi ķiķināju, ja jutu, ka tas no manis tiek gaidīts. Bet tagad — smiekli atnāk paši no sevis.

Valensija ievēroja, ka arī Bārnijs smejas krietni biežāk nekā agrāk un ka viņa smiekli ir mainījušies. Tie bija kļuvuši tādi kā patiesāki. Tagad viņa tajos reti dzirdēja cinisma pieskaņu. Vai tā spētu smieties cilvēks, uz kura sirdsapziņas ir noziegums? Un tomēr Bārnijs kaut ko ir izdarījis. Valensija bija vienaldzīgi izprātojusi, ko viņš varētu būt izdarījis. Viņas secinājums bija tāds, ka Bārnijs ir bankas kasieris, kurš izdarījis pārkāpumu un aizbēdzis. Kādā Bārnija grāmatā viņa bija atradusi vecu izgriezumu no Monreālas avīzes, kurā bija dots aizbēguša bankas kasiera apraksts. Tas itin labi atbilda Bārnijam — tāpat kā vēl pieciem sešiem vīriešiem, kurus Valensija pazina, — un no dažām nejaušām piezīmēm viņa bija secinājusi, ka Bārnijs labi pazīst Monreālu. Valensija bija izprātojusi sevī visu notikumu gaitu. Bārnijs ir strādājis bankā. Viņš padevies kārdinājumam un aizņēmies naudu kādam darījumam — protams, gribēdams to vēlāk atlikt atpakaļ. Viņš iepinies parādos arvien vairāk, līdz sapratis, ka atliek tikai bēgt. Tā ir gadījies ļoti daudziem. Valensija bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš nekad nav gribējis ļaunu. Tiesa, izgriezumā minēto vīrieti sauca Bernards Kreigs. Bet Valensijavienmēr bija jutusies pārliecināta, ka Sneits nav Bārnija īstais vārds. Tam nebija lielas nozīmes.

Tajā ziemā Valensija piedzīvoja tikai vienu nelaimīgu nakti. Tas gadījās marta beigās, kad sniegs pa lielākai daļai bija nokusis un priedēs atgriezušies Nips unTuks. Bārnijs pēcpusdienā bija devies garā pastaigā pa mežu un teicis, ka līdz tumsai atgriezīšoties, ja viss izdošoties, kā iecerēts. Tūlīt pēc viņa aiziešanas sāka snigt. Pieņēmās vējš, un drīz vien visu apkaimi plosīja viena no negantākajām ziemas vētrām. Tā sakūla ezeru bangās un nikni triecās pret nelielo namiņu. Tumšais, drūmais mežs pretējā krastā dusmīgi lūkojās pretī, biedinoši vēzēdams zarus, šņākdams draudus un rūkdams līdzi niknajiem vētras auriem. Salas koki bailēs pieplaka un sarāvās. Valensija pavadīja nakti, saritinājusies uz paklāja kamīna priekšā, iespiedusi seju rokās un palaikam veltīgi cenzdamās pa logu saskatīt cauri vēja un sniega trakulīgajām vēipetēm kādreiz zilgano Mistāvisa ezeru. Kur ir Bārnijs? Pazudis kaut kur nežēlīgajos ezeros? Paguris un pakritis aizputināto mežu kupenās? Tajā naktī Valensija neskaitāmas reizes skatīja nāvi vaigā un ar uzviju samaksāja par savu laimi Zilajā pilī. Kad pienāca rīts, vētra norima un laiks noskaidrojās; pār Mistāvisu atspīdēja spoža saule, un ap dienas vidu Bārnijs pārnāca mājās. Valensija ieraudzīja viņu pa izvirzīto logu — viņš iznira no zemesraga koku pudura, un viņa stāvs tumšs un slaids iezīmējās uz balti mirdzošās pasaules fona. Valensija neskrēja viņam pretī. Kājas bija piepeši kļuvušas nevarīgas, un viņa saguma uz Bandžo krēsla. Par laimi, Bandžo ar sašutumā saboztu kažoku paguva izsprukt. Tur Bārnijs Valensiju atrada ar plaukstās iespiestu seju.

—   Bārnij, es domāju, ka tu esi pagalam, — viņa čukstēja.

Bārnijs iesvilpās.

—         Vai tu domā, ka pēc diviem Klondaikas gadiem mani vai ētu piebeigt tāds nieka putenītis? Es pārnakšņoju tur, vecajā baļķu šķūnī pie Maskokas. Pavēsi jau bija, bet citādi nekādas vainas. Ak tu, zostiņa! Tev ir tādas acis kā segā izdedzināti caurumi. Vai tu sēdēji augšā visu nakti, i aizēdamās par vecu, pieredzējušu mežinieku?

— Jā, — Valensija atbildēja. — Es… es tur neko nevarēju līdzēt. Vētra likās tik briesmīga. Tādā jebkurš būtu varējis nomaldīties. Kad tu… kad es ieraudzīju… tevi parādāmies pie zemesraga… tur… man kaut kas notika. Es nezinu, kas. It kā es būtu nomirusi un atkal atdzīvojusies. Citādi es to neprotu aprakstīt.

33

Pavasaris. Pāris nedēļu Mistāviss drūmi melnēja, tad atkal iekvēlojās safīra un tirkīza, violetos un rožainos toņos; tas čalodams smējās aiz loga, glāstīja savas ametista salas, vēja brāzmās meta ņirbošas krokas kā zīds. Garajās vakarkrēslas stundās un vēl ilgi pēc tumsas iestāšanās visās malās dziedoši kurkstēja vardes — zaļās puivu un dīķu burves; saliņas tinās zaļganos pasaku plīvuros; jauno kociņu pirmās plaukstošās lapas valdzināja ar savu pārejošo skaistumu; kadiķi ietēipās jaunos, itin kā no sarmas adatiņām darinātos tērpos; meži rotājās pavasara puķēm — gleznām, trauslām būtnēm, kas šķita iemiesojam sevī pašu savvaļas dvēseli; kļavas ietinās sarkanā migliņā, vītoli apņēma spīdīgi sudrabotus apmetņus; atkal saplauka visas aizmirstās Mistāvisa vijolītes; debesīs vilinoši zaigoja aprīļa mēness.

— Padomā, cik daudzi tūkstoši pavasaru bijuši te, Mistāvisa krastos, — un visi tie bijuši skaisti! — Valensija teica. — Ai, Bārnij, paskaties uz to savvaļas plūmi! Es… man atkal jācitē Džons Fosters. Vienā viņa grāmatā bija tāda rindkopa— es to esmu pārlasījusi simtām reižu. Viņš to noteikti ir uzrakstījis, stāvēdams pie tāda koka kā šis:

«Paskaties uz jauno savvaļas plūmi, kura ietinusies mūžsenajā rotā — kāzu plīvurā no vissmalkākajām mežģīnēm! Tādu var būt darinājuši tikai meža laumiņu izveicīgie pirksti, jo nevienas šīszemes stelles nespēj noaust šādu brīnumu. Esmu pārliecināts, ka šis koks apzinās savu pievilcību. Tas nepārprotami dižojas mūsu acu priekšā, itin kā nepiešķirdams nekādu nozīmi tam, ka šis skaistums ir ne vien pats retākais un izcilākais, bet arī pats gaistošākais no visas mežu burvības — šodien ir, rīt vairs nav. Ik dienvidvēja pūsma, kas zuzēdama noglauž tā zarus, aiznes līdzi smalko ziedlapu vērpeti. Bet kas par to? Šodien plūme tikpat ir savvaļas pasaules karaliene, un mežos šodiena nekad nebeidzas.»

—   Nu, tagad tu droši vien jūties krietni labāk, kad esi to norunājusi no sirds, — bezsirdīgi noteica Bārnijs.

—   Skaties, kāds pieneņu laukums! — Valensija tāpēc nebūt nezaudēja pacilātību. — Bet pienenēm nevajadzētu augt mežā. Viņas nemaz neprot pieskaņoties apkārtnei. Pārāk jautras un pašapmierinātas. Viņām pilnīgi trūkst meža puķu mīklainās atturības.

—   īsāk sakot, viņās nav nekāda noslēpuma, — piemetināja Bārnijs. — Bet pagaidi! Mežs pratīs tikt galā pat ar šīm uzkrītošajām pienenēm. Pēc neilga laiciņa viss šis uzbāzīgais dzeltenums un pašapmierinātība pazudīs, un mēs redzēsim tikai miglainus, rēgainus apļus, kas šūposies virs garās zāles pilnīgā saskaņā ar meža tradīcijām.

—   Tas jau bija gandrīz Džona Fostera stilā, — noteica Valensija.

—   Ko es esmu nogrēkojies, lai mani tā apsaukātu? — Bārnijs novaidējās.

Viena no pirmajām pavasara pazīmēm bija Lēdijas

Džeinas atgriešanās. Bārnijs brauca ar to pa ceļiem, kurus nespētu pieveikt neviena cita mašīna, un viņi iztraucās cauri Dītvudai, kuldamies pa dubļiem līdz riteņu asīm. Viņi pabrauca garām vairākiem Stērlingiem, kuri nostenējās un aptvēra, ka tagad, līdz ar pavasara atnākšanu, viņi atkal būs spiesti visur sastapt šo bezkaunīgo pāri. Valensija, staigādama pa Dīivudas veikaliem, reiz uz ielas sastapa tēvoci Bendžaminu; taču tēvocis Bendžamins tikai pēc diviem kvartāliem aptvēra, ka tā meiča apmetnī ar košsarkanu apkakli, dzestrajā aprīļa vējā piesārtušiem vaigiem un melnām cirtām virs smejošām, ieslīpām acīm ir Valensija. Kad tēvocis Bendžamins bija to aptvēris, viņš iedegās sašutumā. Kādas tiesības Valensijai izskatīties pēc… pēc… pēc jaunas meitenes? Grēcinieces ceļš ir grūts. Tam jābūt grūtam. Tādam, ka noteikts Rakstos. BetValensijas ceļš acīmredzot nav grūts. Viņa nepavisam tāda neizskatās. Tur kaut kas ii pavisam nepareizi. Tā jau var visu sagriezt ar kājām gaisā!

Bārnijs un Valensija aizdrāzās uz I'ortlorensu un, kad viņi atceļā atkal brauca cauri Dīrvudai, bija jau tumšs. Pie savām agrākajām mājām Valensija padevās piepešam impulsam, izkāpa no mašīnas, atvēra mazos vārtiņus un aizgāja līdz dzīvojamās istabas logam. Aiz tā sēdēja viņas māte un māsīca Stiklza un drūmām sejām vienr^uļi adīja savu adāmo. Tikpat cietas un bezjūtīgas kā agrāk. Ja viņas būtu izskatījušās kaut mazdrusciņ vientuļas, Valensija būtu gājusi iekšā. Bet viņas tādas neizskatījās. Valensija nejuta ne mazāko vēlēšanos viņas traucēt.

34

Tajā pavasari Valensija piedzīvoja divus lieliskus brīžus.

Kādu dienu, iedama mājās cauri mežam ar pavasara puķu un vīteņaugu pušķiem rokās, viņa sastapa kādu vīrieti un zināja, ka šis vīrietis ir AlansTīrnejs. AlansTīrnejs, pazīstamais skaistu sieviešu gleznotājs. Ziemā viņš dzīvoja Ņujorkā, bet Mistāvisa ziemeļu galā uz salas viņam bija vasaras māja, kurā viņš ik gadus ieradās tūlīt, līdzko ezers bija nometis ledus segu. Runāja, ka viņš esot vientuļš un ekscentrisks cilvēks. Viņš nekad neizskaistināja savas pozētājas. Tādas vajadzības nebija, jo viņš negleznoja nevienu, kurai vēl būtu vajadzīgs izskaistinājums. Kļūt par Alana Tīrneja modeli bija augstākais skaistuma apliecinājums, kādu sieviete varēja vēlēties. Valensija tik daudz bija dzirdējusi par viņu, ka nenocietās un bikli un ziņkāri atskatījās pār plecu. Bālās pavasara saules stars izlauzās caur zaļas priedes zariem un apmirdzēja viņas melnos matus un ieslīpās acis. Mugurā viņai bija gaiši zaļš svīteris, un matos viņa bija ievijusi staipekņu vītni. Meža vīteņaugi karājās lejup no viņas pilnajām rokām. Alana Tīrneja acis iezibējās.

—   Pie manis bija ciemiņš, — nākamās dienas pēcpusdienā teica Bārnijs, sagaidīdams Valensiju mājās no kārtējās meža pastaigas.

—   Kāds ciemiņš? — Valensija izbrīnījusies, bet vienaldzīga apvaicājās. Viņa sāka kārtot groziņā puķes.

—   Alans Tīrnejs. Viņš grib tevi gleznot, Mēnesstariņ.

—   Mani! — Groziņš ar puķēm izkrita Valensijai no rokām. — Tu smejies par mani, Bārnij.

—   Nemaz ne. Tieši tāpēc viņš bija atnācis šurp. Lai lūgtu atļauju gleznot manu sievu — kā Maskokas meža garu vai kaut kā tamlīdzīgi.

—   Bet… bet… —Valensija sastomījās, — Alans Tīrnejs glezno tikai… tikai…

—   Skaistas sievietes, — pabeidza Bārnijs. — Tieši tā. Quod, erat demonstrandum: Bārnija Sneita kundze ir skaista sieviete.

—   Muļķības! — atmeta Valensija, pieliekdamās savākt izbirušās puķes. —Tu zini, ka tās ir muļķības, Bārnij. Es ticu, ka izskatos daudz labāk nekā pirms gacla, bet es neesmu skaista.

—    Alans Tīrnejs nekad nekļūdās, — Bārnijs teica. — Neaizmirsti, Mēnesstariņ, ka skaistums var būt dažāds! Tavu iztēli ir apsēdis spilgtākais skaistuma veids, kurš piemīt tavai māsīcai Olīvai. Jā, es esmu viņu redzējis, un viņa ir žilbinoša, bet Alans Tīrnejs nekad neiedomātos viņu gleznot. Ir tāds vulgārs, bet trāpīgs teiciens: viņa visu savu preci izliek skatlogā. Bet tu savā zemapziņā esi izlolojusi pārliecību, ka sieviete nevar būt skaista, ja neizskatās tāda kā Olīva. Turklāt tu savu seju atceries no tiem laikiem, kad tajā nebija ļauts izpausties tavai dvēselei. Tīrnejs kaut ko teica par tavu vaiga līniju brīdī, kad

Iii esot pametusi skatienu atpakaļ pār plecu. Es jau agrāk esmu tev teicis, ka tai piemīt īpašs valdzinājums. Un viņš ii stāvā sajūsmā par tavām acīm. Ja es pilnīgi skaidri nezinātu, ka tā ir tīri profesionāla interese, —tu jau zini, ka viņš ir iesīkstējis vecpuisis, — nudien, es būtu greizsirdīgs.

—   Bet es negribu, ka mani glezno, — Valensija iebilda. — Ceru, ka tu viņam tā arī pateici.

—   To es viņam nevarēju teikt. Es taču nezināju, ko tu gribi vai negribi. Tomēr es pateicu, ka negribu, lai mana sieva tiktu gleznota un pēc tam izkārta apskatei kādā salonā, kur uz vinu blenzīs svešu cilvēku bari. Un tad viņa piederētu citam. Jo es, protams, gleznu nevarētu nopirkt. Tātad, ja arī tu būtu gribējusi viņam pozēt, Mēnesstariņ, tavs tirāniskais vīrs tev to nebūtu ļāvis. Tīrnejs bija drusku samulsis. Viņš nav pieradis pie noraidījumiem. Viņa lūgumi tiek uzskatīti par pagodinājumiem.

—   Bet mēs esam izstumtie, un mums nav jāievēro sabiedrības tradīcijas un pieņēmumi! — Valensija iesmējās.

Tomēr klusībā viņa nekautri nodomāja:

«Kaut Olīva zinātu, ka Alans Tīrnejs gribējis mani gleznot! Mani! Kādreizējo sīko vecmeitu Valensiju Stērlingu!»

Otrs lieliskais brīdis bija kādā maija vakarā. Valensija aptvēra, ka viņa Bārnijam patiešām patīk. Viņa to vienmēr bija cerējusi, tomēr dažreiz viņu mocīja nepatīkamas, uzmācīgas bailes, ka Bārnijs izturas laipni, jauki un draudzīgi tikai aiz žēluma pret viņu, jo zina, ka viņai nav lemts ilgi dzīvot, un ir apņēmies atlikušo dzīves daļu viņai darīt patīkamu, tomēr sirds dziļumos viņš droši vien sapņo par brīvību, kad neviena ienācēja vairs netraucēs viņa salas vientulību un ar savām čalām neapgrūtinās viņa meža pastaigas. Valensija zināja, ka Bārnijs nav viņā iemīlējies un ka tas nenotiks. Viņa to pat nevēlējās. Ja Bārnijs viņu mīlētu, viņš justos nelaimīgs, kad viņa nomirtu, — Valensija nevairījās no tiešiem vārdiem. Nekādas «šķiršanās no šīs pasaules» viņai nebija vajadzīgas. Un viņa negribēja, lai Bārnijs būtu nelaimīgs. Tomēr viņa negribēja arī, lai viņš par to justos priecīgs — kaut vai atvieglots. Viņa gribēja Bārnijam patikt un gribēja, lai viņš to izjustu kā laba drauga zaudējumu. Tomēr līdz pat šim maija vakaram Valensijai nebija šādas pārliecības.

Viņi bija saulrietā pastaigājušies pa kalniem. Kādā papardēm aizaugušā ieplakā viņi ar sajūsmu bija atklājuši vēl nezināmu avotiņu, piepildījuši bērza tāss krūzīti un abi padzērušies; tad viņi bija uzgājuši vecu, pussabrukušu žogu un ilgāku laiku sēdējuši uz tā. Viņi sarunājās maz, taču Valensija izjuta neparastu vienotību. Viņa zināja, ka nevarētu tā justies, ja viņa Bārnijam nepatiktu.

— Tu, jaukais cilvēkbērns! — Bārnijs piepeši teica. — Ak tu, jaukais cilvēkbērns! Reizēm man šķiet, ka tu esi pārāk jauka, lai būtu īsta, un ka es tevi esmu vienkārši nosapņojis.

«Kāpēc es nevaru nomirt tagad — šinī pašā brīdī, kad esmu tik laimīga!» Valensija nodomāja.

Bet ilgi tas tikpat vairs nevarēja vilkties. Valensijai nez kāpēc vienmēr bija licies, ka viņa nodzīvos ārsta Trenta atvēlēto gadu. Viņa nebija īpaši uzmanījusies un pat nebija pūlējusies uzmanīties. Tomēr viņa bija paļāvusies uz to, ka šis viens gads viņai tiks atvēlēts. Viņa pat nebija ļāvusi sev par to domāt. Bet tagad, sēdēdama blakus Bārnijam un turēdama savu roku viņa plaukstā, Valensija piepeši atskārta kaut ko negaidītu. Viņai taču krietni sen — vismaz divus mēnešus — nav bijis nevienas sirdslēkmes! I'ēdējā reize bija divas vai trīs naktis pirms Bārnija aizkavēšanās sniegputenī. Pēc tam viņa bija paguvusi aizmirst par savas sirds esamību. Nu, droši vien tā ir zīme, ka drīz viss būs galā. Daba beigusi savu cīņu. Sāpju vairs nebūs.

«Man bail, ka debesīs pēc šī pēdējā gada man šķitīs ļoti garlaicīgi,» Valensija nodomāja. «Bet varbūt tur nebūs atmiņu. Vai tas būtu — patīkami? Nē, nē! Es negribu aizmirst Bārniju. Labāk es debesīs justos nelaimīga, viņu atcerēdamās, nekā laimīga, viņu aizmirsdama. Un vienmēr visos mūžības ceļos es atcerēšos, ka es viņam patiešām, patiešām patiku.»

35

Trīsdesmit sekundes dažreiz var būt ļoti daudz. Pietiekami daudz, lai notiktu brīnums vai pat apvērsums. Un trīsdesmit sekundēs pilnīgi pārvērtās Bārnija un Valensijas Sneitu dzīve.

Kādā jūnija vakarā viņi bija vizinājušies pa ezeru ar motorlaivu, stundu makšķerējuši mazā līcītī, atstājuši tur savu laivu un devušies cauri mežam uz divas jūdzes attālo Portlorensu. Valensija bija apstaigājusi dažus veikalus un nopirkusi sev jaunu, izturīgu kurpju pāri. Vecās, pastaigām piemērotās kurpes kādā bridi bija pilnīgi atteikušās ilgāk kalpot, un viņa bija spiesta šai dienā uzvilkt vieglās lakādas kurpītes ar diezgan augstiem, tieviem papēžiem — tās viņa bija nopirkusi ziemā, pakļaudamās spējam untumam, tāpēc ka tās bija skaistas un tāpēc ka viņai gribējās kaut reizi nopirkt kaut ko nesaprātīgu un ekstravagantu. Reizēm viņa tās uzvilka vakaros Zilajā pilī, taču ārpus mājas viņa artām izgāja pirmoreiz. Iet tajās pa mežu nebūt nebija viegli, un Bārnijs viņu nesaudzīgi apcēla. Tomēr, par spīti neērtībām, Valensijai patika nolūkoties, cik labi šajās skaistajās, nepraktiskajās kurpēs izskatās viņas glītās potītes un augstais pēdas pacēlums, un viņa

Veikalā neapmainijatās pretjauniegādātajām kurpēm, kā v iilmt vajadzēja darīt.

Kad viņi devās projām no Portlorensas, saule jau bija noslīdējusi līdz priežu galotnēm. Ziemeļu pusē pilsētu liauji nomainīja mežs. Izejot šai vietā no Portlorensas, V.ilensijai allaž bija tāda sajūta, it kā viņa pārietu no vienas I lasaules citā — no realitātes pasaku zemē, kuras durvis vienā īsā mirklī aizdarīja priežu zaļās rokas.

Pusotras jūdzes no Portlorensas atradās maza dzelzceļa stacija ar nelielu ēku, kas šobrīd bija pilnīgi tukša, jo netika gaidīts neviens vietējais vilciens. Kad Bārnijs un Valensija iznāca no meža, viņi tuvumā neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Netālu sliedes strauji nogriezās pa kreisi un pazuda skatienam, bet tālāk, virs koku galotnēm, gara dūmu grīste liecināja par caurbraucēja vilciena tuvošanos. Kāpjot pār pārmiju, bija labi sajūtams sliežu dunošais vibrējums. Bārnijs pārgāja otrā pusē pirmais, jo Valensija bija dažus soļus aizkavējusies, lasīdama puķes gar šaurās, līkumotās takas malām. Taču laika bija diezgan, lai bez steigas varētu pāriet sliežu otrā pusē. Valensija bez rūpēm spēra soli pāri pirmajai sliedei.

Viņa vienmēr palika neziņā, kā tas gadījies. Nākamās trīsdesmit sekundes viņas turpmākajās atmiņās allaž šķita kā haotisks murgs, kurā pārdzīvotas neskaitāmu mūžu šausmas.

Skaistās, nelietderīgās kurpes papēdis iesprūda pārmijas spraugā. Viņa to nespēja izvilkt.

— Bārnij! Bārnij! — viņa bailēs iekliedzās.

Bārnijs atskatījās, ieraudzīja notikušo, ieraudzīja viņas nobālušo seju un metās atpakaļ. Viņš centās Valensiju atbrīvot, mēģināja izvilkt pēdu no bīstamā gūsta. Veltīgi.

Vilcienam kuru katru brīcli vajadzēja parādīties līkumā, no kura līdz viņiem bija pavisam niecīgs attālums.

—  Ej nost, ātrāk ej nost, tevi sabrauks, Bārnij! — Valensija iekliedzās, mēģinādama viņu atgrūst.

Bārnijs nometās ceļos un nobālušu seju drudžaini centās atraisīt kurpes auklu. Mezgls nepadevās drebošajiem pirkstiem. Viņš izrāva no kabatas nazi un grieza. Valensija joprojām akli centās viņu atgrūst malā. Viņu šausmināja doma, ka Bārnijs tūdaļ ies bojā. Par savām briesmām viņa vairs nedomāja.

—   Bārnij, ej, ej, Dieva dēļ, ej nost!

—    Neparko! — Bārnijs izgrūda caur cieši sakostajiem zobiem. Sekoja vēl viens izmisīgs auklas rāviens. Brīcli, kad līkumā parādījās vilciens, viņš pielēca kājās, sagrāba Valensiju un izrāva viņu no sprosta, atstājot kutpi pārmijā. Garāmskrienošā vilciena vēja brāzma strauji atdzesēja viņa sviedriem noplūdušo seju līdz ledainam saltumam.

—   Paldies Dievam! — viņš izdvesa.

Brīcli viņi abi kā apstulbuši lūkojās viens otrā— nobāluši, dreboši radījumi izbailēs ieplestām acīm. Tad viņi aizstreipuļoja līdz mazajam soliņam stacijas ēkas galā un atkrita uz tā. Bārnijs iespieda seju rokās un ilgi neteica ne vārda. Valensija sēdēja, raudzīdamās taisni uz priekšu, pievērsusi neredzošu skatienu plašajam priežu mežam, izcirtuma celmiem un garajām, spīdošajām sliedēm. Viņas juceklīgajās domās dega tikai viens jautājums— dega tik skaudri, ka šķita svilinām gan dvēseli, gan miesu.

Ārsts Trents pirms gada bija teicis, ka viņai ir smaga sirds slimība un ikviens uztraukums var būt liktenīgs.

Ja tā, kāpēc viņa tagad nav mirusi? Šajā pašā brīdī? Viņa tikko bija pārdzīvojusi tik daudz briesmīga uztraukuma, cik citi piedzīvo visa mūža laikā, un tas viss bija koncentrēts šajās bezgalīgajās trīsdesmit sekundēs. Bet viņa no tā nebija mirusi. Viņai pat nebija kļuvis slikti. Protams, ceļgali šķita ļengani, kā tas būtu jebkuram, sirds dauzījās strauji, kā tas būtu jebkuram, — un vairāk nekā.

Kāpēc tā?

Vai iespējams, ka ārsts Trents kļūdījies?

Kalensija nodrebēja, it kā salts vējš pēkšņi būtu iebrāzies viņai tieši dvēselē. Viņa paskatījās uz Bārniju, kurš sakņupis sēdēja blakus. Viņa klusēšana bija ļoti izteiksmīga. Vai arī viņam ienākusi prātā tāda pati doma? Vai viņš piepeši ir satriekts atskārtis, ka apprecējies nevis uz dažiem mēnešiem vai gadu, bet uz visiem laikiem — ar sievieti, kuru nemīl un kura sasaistījusi viņu ar viltību un meliem? Valensiju pārņēma šķebīgas šausmas. Tas nevar būt! Tas būtu pārāk nežēlīgi — pārāk velnišķi! Ārsts Trents nevarēja kļūdīties. Viņš ir viens no labākajiem sirds slimību speciālistiem Ontārio provincē. Muļķības… tikko pārdzīvotais šausmu brīdis vienkārši satricinājis nei"vus. Viņa atcerējās dažas mokošo sāpju lēkmes. Skaidrs, ka tās varēja izraisīt tikai nopietna sirdskaite.

Bet gandrīz trīs mēnešus viņu nav traucējusi neviena sāpju lēkme.

Kāpēc?

Pēc kāda laika Bārnijs sakustējās. Neskatīdamies uz Valensiju, viņš piecēlās un nevērīgi teica:

—   Laikam vajadzētu soļot tālāk. Drīz norietēs saule. Vai tu varēsi noiet atlikušo gabalu?

—   Domāju, ka varēšu, — Valensija nomākta atbildēja.

Bārnijs aizgāja līdz izcirtumam un pacēla iepriekš nomesto sainīti, kurā atradās Valensijas jaunās kurpes. Atnesis to, viņš pagaidīja, līdz Valensija tās uzvelk kājās, un, muguru pagriezis, skatījās tālumā pāri priežu galotnēm.

Klusēdami viņi aizgāja pa ēnaino taku līdz ezeram. Klusēdams Bārnijs iestūma laivu saulrieta brīnumā, kuru sauca par Mistāvisu. Klusēdami viņi pabrauca garām zālainajiem zemesragiem, sārti iekrāsotajiem līčiem un sudrabainajām upēm, pa kurām, vakarblāzmas apspīdētas, slīdēja kanoe laivas. Klusēdami viņi pabrauca garām vasaras mājām, kurās skanēja mūzika un smiekli. Klusēdami viņi piebrauca piestātnē lejpus Zilās pils.

Valensija uzkāpa pa akmens pakāpieniem un iegāja mājā. Viņa nelaimīga atkrita tuvākajā krēslā un nekustīgi raudzījās pa izvirzīto logu ārā, nemanīdama ne Veiksminieka iepriecināto murrāšanu, ne Bandžo niknos skatienus par to, ka cits aizņēmis viņa krēslu.

Bārnijs ienāca dažas minūtes vēlāk. Viņš nepienāca Valensijai klāt, tikai nostājās aizmugurē un saudzīgi pavaicāja, vai viņai pēc uztraukuma neesot kļuvis sliktāk. Valensija jutās gatava atdot visu savu laimes gadu par to, lai šai brīdī varētu godīgi atbildēt: -Jā.

— Nē, — viņa neskanīgi atbildēja.

Bārnijs iegāja Zilbārža kambarī un aizvēra durvis. Valensija dzirdēja, kā viņš ilgi staigā turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Tā viņš nekad agrāk nebija staigājis.

Un pirms stundas — tikai pirms stundas — viņa bija jutusies tik laimīga!

36

BeidzotValensija nolikās gulēt. Pirms gulētiešanas viņa vēlreiz pārlasīja ārsta Trenta vēstuli. Tā viņu drusku nomierināja. Tik pārliecinoša. Tik noteikta. Melns, nešaubīgs raksts. Tā nerakstītu cilvēks, kurš nezina, ko raksta. Tomēr viņa nespēja aizmigt. Kad ienāca Bārnijs, viņa izlikās aizmigusi. Arī Bārnijs izlikās aizmiegam. Bet Valensija ļoti labi zināja, ka viņš nav aizmidzis. Zināja, ka viņš guļ nomoda un raugās tumsā. Par ko viņš domā? Ko pūlas aptvert?

Valensija, kura pie šī loga bija pavadījusi daudz laimīgu nomoda stundu, tagad samaksāja par tām visām ar vienu izmisuma nakti. No minējumu un baiļu miglāja viņas acu priekšā lēnām iznira biedējošs, draudīgs fakts. Viņa nespēja pret to aizmiegt acis, atgrūst to malā, nepievērst tam uzmanību.

Viņas sirdij nevar būt nekādas nopietnas vainas, lai arī ko būtu teicis ārsts Trents. Ja tas tā būtu, tad šīs trīsdesmit sekundes būtu viņu nogalinājušas. Nav nozīmes mierināt sevi ar ārsta Trenta vēstuli un reputāciju. Pat visizcilākie speciālisti reizēm mēdz kļūdīties. Un ārsts Trents ir kļūdījies.

uz rīta pusi Valensija ieslīga drudžainā snaudā ar muļķigiem sapņiem. Vienubrīd Bārnijs pārmeta, ka viņa to piekrāpusi. Sapnī viņa zaudēja savaldīšanos un nikni iesita viņam pa galvu ar mīklas veltni. Izrādījās, ka Bārnijs ir no stikla, un viņš sabirza uz grīdas smalkās drumslās. Valensija pamodās ar izbaiļu kliedzienu, kuram sekoja atvieglojuma nopūta, tad īsi smiekli par sapņa bezjēdzību un visbeidzot mokošas, nelaimīgas atmiņas par notikušo.

Bārnijs bija projām. Valensija zināja, kā dažkārt cilvēki zina — bez teikšanas un nešaubīgi —, ka viņa nav arī Zilbārža kambarī. Dzīvojamā istabā valdīja savāds klusums. Klusums, kuram piemita kaut kas pārdabisks. Bija apstājies vecais pulkstenis. Acīmredzot Bārnijs aizmirsis to uzvilkt — kaut kas tāds agrāk nebija gadījies. Istaba bez pulksteņa valodas bija pamirusi, kaut gan pa izvirzīto logu iekšā spīdēja saules gaisma un pa sienām zibēja atspulgi no draiskajiem ezera vilnīšiem.

Kanoe laivas krastā nebija, bet Lēdija Džeina atradās pretējā ezera malā zem kokiem. Tātad Bārnijs aizgājis klejot pa mežiem. Viņš neatgriezīsies līdz vakaram, varbūt pat ilgāk. Skaidrs, ka viņš ir dusmīgs. Tāds saspringts klusums var nozīmēt tikai dusmas — saltas, dziļas un pamatotas dusmas. Bet Valensija zināja, kas viņai tagad jādara. Asā ciešanu smeldze bija pierimusi. Taču dīvainais trulums, kas šķita pārņēmis visu būtni, bija savā ziņā vēl mokošāks. It kā daļa no viņas būtu mirusi. Valensija piespieda sevi pagatavot brokastis un kaut ko apēst. Tad viņa mehāniski, bet nevainojami sakopa savu Zilo pili. Pēc tam, uzlikusi cepuri un paņēmusi mēteli, viņa aizslēdza durvis, paslēpa atslēgu vecās priedes dobumā un ar motorlaivu devās pāri ezeram. Viņa brauca uz Dīivudu, lai satiktu ārstu Trentu. Viņai jāzina.

37

Ārsts Trents ieskatījās viņas sejā, pūlēdamies pārcilāt savu atmiņu krātuvi. — Mmm… Jūsu vārds tātad bija mis… mis…

—    Mans vārds ir misis Sneita, — Valensija klusi teica. — Bet toreiz, kad es biju pie jums pirms vairāk nekā gada — pagājušā gada maijā —, mani sauca mis Valensija Stērlinga. Es gribēju aprunāties ar jums par savu sirdi.

Ārsta Trenta seja noskaidrojās.

—    Alejā, protams! Tagad es atceros. Bet man, nudien, nevar pārmest, ka es jūs nepazinu. Jūs esat pārvērtusies — brīnišķīgi pārvērtusies! Un apprecējusies? Nu, tas jums ir nācis par labu. Nemaz vairs neizskatāties pēc slimnieces, ko? Jā, to dienu es labi atceros. Man bija briesmīgs uztraukums. Ziņa par nabaga Nedu mani pilnīgi izsita no sliedēm. Bet tagad Neds ir pavisam atkopies un jūs acīmredzot arī. Tā jau es jums teicu — nav nekā nopietna, nevajag raizēties!

Valensija paskatījās uz viņu.

—   Jūs man vēstulē rakstījāt, — viņa lēni sacīja un nez kāpēc jutās tā, it kā ar viņas muti runātu kāds cits, — ka man esot stenokardija pēdējā stadijā, apvienota ar anei-rismu. Ka es varot nomirt jebkurā brīdī un nenodzīvošot ilgāk par gadu.

Ārsts Trents lūkojās viņā ieplestām acīm.

—     Tas nav iespējams! — viņš apstulbis sacīja. — Nevar būt, ka es jums tā teicu!

Valensija izvilka no somiņas vēstuli un iedeva to viņam.

—      «Mis Valensijai Stēi lingai,» — ārsts izlasīja. —Jā… jā. Protams, es jums rakstīju… tovakar, braukdams vilcienā. Bet es taču teicu, ka jums nav nekā nopietna…

—   Izlasiet savu vēstuli! — Valensija neatlaidās.

Ārsts Trents izņēma vēstuli no aploksnes, atlocīja lapu,

pārlaida tai skatienu. Viņa sejā parādījās bažas. Tad viņš pielēca kājās un satraukts sāka staigāt pa istabu.

—      Ak šausmas! Tā taču ir vēstule, kuru es rakstīju vecajai mis Džeinai Stārlingai! No Portlorensas. Viņa arī tai pašā dienā bija atnākusi pie manis. Esmu aizsūtījis jums nepareizo vēstuli! Kāda nepiedodama neuzmanība! Bet es tovakar patiešām biju gluži zaudējis galvu. Ak Dievs, un jūs tam noticējāt… nē, tas nevar būt—jūs droši vien aizgājāt pie cita ārsta…

Valensija piecēlās, apgriezās, aplaida apkārt apstulbušu skatienu, tad atkal apsēdās.

—      Es ticēju, — viņa vārgā balsī teica. — Es nebiju ne pie viena cita ārsta. Es… es… bet tas būtu pārāk garš stāsts. Es ticēju, ka drīz miršu.

Ārsts Trents apstājās viņai pretī.

—     To es nemūžam sev nepiedošu. Kāds jums bijis briesmīgs gads! Bet jūs nemaz tāda neizskatāties… pilnīgi nesaprotami!

—      Nav svarīgi, — Valensija neskanīgi teica. — Tātad manai sirdij nav nekādas nopietnas vainas?

—    Nē, jūsu kaite nav nopietna. Jums ir tā saucamā pseidostenokardija. Tā nemēdz būt bīstama un pēc pareizas ārstēšanas pāriet. Dažreiz tā pazūd ari pēc sevišķi priecīgiem pārdzīvojumiem. Vai tā jūs bieži ir apgrūtinājusi?

—   Kopš marta vairs nav gadījies, — Valensija atbildēja. Viņa atcerējās neaprakstāmo atdzimšanas izjūtu, ko bija pārdzīvojusi, redzot Bārniju sveiku un veselu atgriežamies mājās pēc sniegputeņa. Vai tas būtu bijis «sevišķais pārdzīvojums», kas viņu izārstējis?

—    Tad droši vien viss kārtībā. Vēstulē, kuru jums vajadzēja saņemt, es pastāstīju, kas būtu darāms. Un es, protams, domāju, ka jūs iesiet pie cita ārsta. Mīļais bērns, kāpēc jūs to nedarījāt?

—   Es negribēju, lai kāds to uzzinātu.

—    Nejēga! — ārstsTrents skarbi izmeta. —Tādas blēņas es nepavisam nesaprotu. Un nabaga vecā mis Stārlinga! Tātad viņa saņēma jums domāto vēstuli, kurā bija teikts, ka slimība nav nopietna. Nu, ko lai dara, tas neko nebūtu mainījis. Tas bija bezcerīgs gadījums. Lai ko viņa būtu vai nebūtu darījusi, tas neko nebūtu varējis mainīt. Es biju pārsteigts, ka viņa nodzīvoja vēl tik ilgi — clivus mēnešus. Viņa bija pie manis tajā pašā dienā, neilgu laiku pirms jums. Man ļoti negribējās stāstīt viņai patiesību. Jūs domājat, ka es esmu vecs, skarbs īgņa, un ir jau tiesa, ka manas vēstules ir tiešas un skarbas. Es neprotu izskaistināt īstenību. Bet es kļūstu par nevarīgu gļēvuli, ja man sievietei jāpasaka acīs: jums drīz jāmirst. Pateicu viņai, ka man jāiedziļinās dažos apstākļos, kas vēl nav gluži skaidri, un pēc tam es viņai aizrakstīšu. Bet viņas vēstuli saņēmāt jūs— redziet, te rakstīts: «Mīļā mis Stārlinga.»

—  Jā. To es pamanīju. Bet noturēju to par kļūdu. Es nezināju, ka Portlorensā dzīvo Stārlingi.

—   Viņa ar tādu uzvārdu bija vienīgā. Vientuļa veca dāma. Pie viņas dzīvoja tikai viena jauna izpalīdze. Divus mēnešus pēc šī apmeklējuma viņa miegā klusi un mierīgi

nomira. Viņai mana kļūda neko lielu nevarēja nozīmēt. » ' •

Bet jums! Nekad nevarēšu sev piedot, ka sagādāju jums tādu mokpilnu gadu. Ja tā var gadīties — kaut arī clēla nelaimes dēļ —, tad acīmredzot laiks posties pensijā. Vai jūs jebkad man spēsiet piedot?

Mokpilnu gadu! Valensija samocīti pasmaidīja, domādama par lielo laimi, kādu viņai sagādājusi ārsta Trenta kļūda. Bet tagad par to bija jāmaksā — ai, kā jāmaksā! Ja ciest nozīmē dzīvot, tad viņa dzīvoja vairākas dzīves.

Valensija ļāva ārstam Trentam sevi izmeklēt un atbildēja uz visiem jautājumiem. Kad ārsts pateica, ka viņa esot pilnīgi vesela un droši vien nodzīvošot līdz simt gadiem, viņa piecēlās un klusēdama devās projām. Viņa zināja, ka ārpusē gaida daudz smagu, grūtu pārdomu. Ārsts Trents nodomāja, ka šī paciente ir savāda. Bezcerīgais skatiens un nomāktā sejas izteiksme jebkuram liktu domāt, ka ārsts viņai parakstījis nāves spriedumu, nevis apsolījis garu mūžu. Sneita? Sneits? Kas tas ir par tipu, ko viņa apprecējusi? Ārsts Trents nekad nebija dzirdējis, ka Dīivudā dzīvotu kādi Sneiti. Un toreiz viņa izskatījās tāda pelēcīga, neizskatīga, sīka vecmeita. Nudien, viņai laulības dzīve nākusi par labu, vienalga, kas būtu šis Sneits. Ak tā, Sneits? Ārsts Trents atcerējās. Tas daudzinātais karātavu putns no «tās puses»! Vai Valensija Stērlinga tiešām apprecējusi viņu? Un viņas dzimta to pieļāvusi! Nu, tas droši vien izskaidro visu. Apprecējusies steigā, bet jānožēlo visu mūžu, un acīmredzot tieši tāpēc viņa nav īpaši iepriecināta par gara mūža solījumu. Apprecējusies! Dievs vien zina, ar ko! Kas ir šis cilvēks? Izbēdzis cietumnieks? Dokumentu viltotājs? Likumpārkāpējs, kurš slapstās no soda? Ja nabaga meitene uzlūkojusi nāvi kā atpestīšanu, tad, protams, viņas žēl. Bet kāpēc sievietēm jābūt tik dumjām? Un ārsts Trents izmeta Valensiju no savām domām, kaut gan līdz mūža galam juta kaunu par to, ka ielicis vēstules nepareizajās aploksnēs.

38

Valensija ātri gāja projām pa sānieliņām un tālāk pa Mīlētāju taku. Viņa negribēja satikt nevienu pazīstamu cilvēku. Viņa pat nevēlējās satikt nepazīstamos. Viņa nevēlējās, lai citi viņu redzētu. Domas šķita sajukušas, saraustītas, nesakarīgas. Bet izskats taču laikam ir tāds pats kā agrāk. Viņa izdvesa elsainu atvieglojuma nopūtu, kad ciems palika aiz muguras un viņa nokļuva uz «tās puses» ceļa. Te bija daudz mazāk iespēju satikt kādu paziņu. Automašīnās, kuras, spalgi iekaukdamās, palaikam padrāžas garām, sēdēja svešinieki. Vienā no tām bija saspiedies pulciņš jaunu cilvēku, kuri sparīgi dziedāja:

— Mana sieva slima, ai, cik grūt'! Mana sieva slima, ai, cik grūt'! Bail, ka slikti neiziet Un tā kaite nepāriet, Jo man atkal gribas brīvam būt!

Valensija sarāvās, it kā dziedātāji būtu izliekušies no mašīnas un iesituši viņai pa seju ar pātagu.

Viņa bija noslēgusi līgumu ar nāvi, un nāve viņu piekrāpusi. Tagad pretī izsmējīgi raudzījās dzīve. Viņa ir ievilkusi Bārniju lamatās. Piedabūjusi sevi apprecēt. Un Ontārio provincē ir ļoti grūti panākt šķiršanos. Tas maksā ļoti dārgi. Un Bārnijs ir trūcīgs.

Reizē ar dzīvi Valensijas sirdī bija atgriezušās bailes. Mokošas bailes. Bailes par to, ko domās Bārnijs. Ko viņš teiks. Bailes no nākotnes, kas jādzīvo bez viņa. Bailes no savas apvainotās, atstumtās dzimtas.

Viņa dzērusi vienu malku no dievišķā kausa, un tagad tas atrauts no viņas lūpām. Nav labestīgas, draudzīgas nāves, kas viņu atsvabinātu. Jādzīvo tālāk un jāilgojas pēc tā, kas gaida galā. Viss sabojāts, izniekots, sakropļots. Pat šis gads Zilajā pilī. Pat viņas neslēptā mīlestība pret Bārniju. Tā bija skaista, jo aiz tās gaidīja nāve. Tagad tā ir aptraipīta, jo nāves nebūs. Kā lai panes šādu nepanesamu nastu?

Jādodas atpakaļ uz mājām un viss viņam jāizstāsta. Jāpiespiež noticēt, ka viņa nav gribējusi viņu piemānīt, — jāpiespiež noticēt! Jāpasaka ardievas savai Zilajai pilij un jāatgriežas Elmstrītas ķieģeļu mājā. Atpakaļ pie visa, kas šķita atstāts uz visiem laikiem. Vecās v;ižas, vecās bailes. Bet tas nav svarīgi. Svarīgs ir tikai viens: Bārnijs kaut kā jāpiespiež noticēt, ka viņa to nav tīši piemānījusi.

Kad Valensija sasniedza ezermalas priedes, viņu no smeldzīgā truluma izrāva neierasts skats. Blakus vecajai, apbružātajai, nodeldētajai Lēdijai Džeinai stāvēja vēl kāda automašīna. Brīnumskaista automašīna. Violeta automa-1 šīna. Nevis tumši karaliskā, bet kliedzoši spilgtā tonī. Tā laistījās kā spogulis, un tās iekšpuse nepārprotami liecināja par izsmalcinātu un dārgu modeli. Pie stūres sēdēja livrejā tērpies augstprātīga izskata šoferis. Un pasažiera sēdeklī bija atlaidies kāds vīrietis, kurš, Valensijai tuvojoties, atvēra durvis un aši izlēca no mašīnas. Kamēr Valensija nāca pa taku uz krasta piestātnes pusi, viņš gaidīdams stāvēja zem priedes, un Valensija paguva nopētīt viņu visos sīkumos.

Korpulents, mazs un drukns vīrietis ar platu, sārtu, labsirdīgu seju — ar gludi skūtu seju, kaut gan kāds mazs, nesastindzis velniņš Valensijas sastingušā prāta dziļumos pačukstēja, ka tādai sejai labi piederētos baltas ūsas un vaigubārda. Vecmodīgas brilles metāla ietvaros un aiz tām iespaidīgas, zilas acis. Pilnīgas lūpas, mazs, apaļš, pogai līdzīgs deguns. Kur, kur, kur, Valensija taustījās savās domās, kur es šo seju esmu jau redzējusi? Tā viņai šķita gandrīz tikpat pazīstama kā savējā.

Svešiniekam galvā bija zaļa platmale un mugurā viegls, dzeltenbrūns mētelis, zem kura bija redzams spilgti rūtota auduma uzvalks. Kaklasaite viņam bija koši zaļa, un, kad viņš izstiepa tuklo roku, lai apturētu Valensiju, uz pirksta iemirdzējās milzīgs dimants. Tomēr viņam bija patīkams, tēvišķs smaids, un draudzīgajā, nemākslotajā balsī jautās savdabīga pievilcība.

— Vai jūs, jaunkundz, man nevarētu pateikt, vai tā māja tur pāri pretī pieder misteram Redfernam? Un, ja tā ir, kā es tur varētu nokļūt?

Redferns! Valensijas acu priekšā sāka dejot zāļu pudelītes — iegarenas uzlējuma pudeles, apaļas matu tonizētāja pudeles, stūrainas ziedes pudeles, zemas, druknas Zilo tablešu pudeles —, un no visām to etiķetēm pretī smaidīja šī pati labi barotā, starojošā, apaļā seja ar brillēm metāla ietvaros.

Doktors Redferns!

—          Nē, — Valensija nevarīgi atbildēja. — Nē… tā māja pieder misteram Sneitam.

Doktors Redferns pamāja ar galvu.

—          Jā, skaidrs, ka Bārnijs nosaucis sevi par Sneitu. Tas ir viņa otrais vārds — viņa māte bija Sneita. Bernards Sneits Redferns, tāds ir viņa pilnais vārds. Un vai jūs, jaunkundz, man varētu pateikt, kā tikt pāri uz to salu? vSķiet, ka tur neviena nav mājās. Es te kādu laiku saucu un klaigāju. Bet šis te Henrijs, rau, neklaigāja. Viņš var darīt tikai vienu darbu. Vecais dakteris Redferns, tas gan var klaigāt, cik tīk, un nemaz no l<r i nekaunas. Bet iztraucēju tikai pāris vārnu. Laikam Bārnijs kaut kur izbraucis uz ilgāku laiku.

—           Kad es šorīt izgāju no mājām, viņš jau bija prom, — Valensija teica. — Droši vien vēl nav atgriezies.

Viņa runāja neizteiksmīgi un neskanīgi. Pēdējais trieciens bija uz laiku laupījis viņai niecīgās prāta spējas, kas vēl atlikušas pēc ārsta Trenta atklājuma. Zemapziņas dziļumos tas pats mazais velniņš ņirdzīgi atkārtoja veco, muļķīgo teicienu «Nelaime nenāk viena». Bet Valensija nepūlējās domāt. Kāda tam jēga?

Doktors Redferns apmulsis lūkojās uz viņu.

—           Kad jūs šorīt izgājāt no mājām? Vai tad jūs… dzīvojat tur?

Viņš pamāja ar savu dimantu uz Zilās pils pusi.

—   Protams, — Valensija truli atbildēja. — Es esmu vina sieva.

Doktors Redferns izvilka dzeltena zīda mutautu, noņēma platmali un nosusināja pieri. Viņam bija pavisam kails galvvidus, un Valensijas velniņš pačukstēja: «Kāpēc staigāt ar kailu galvvidu? Kāpēc zaudēt savu vīrieša skaistumu? Izmēģiniet Redferna Matu spēcinātāju! Tas ļialidzēs jums vienmēr palikt jaunam!»

Piedodiet, — doktors Redferns teica. — Tas bija i mi ak liels pārsteigums.

—   Šodien ir pārsteigumu diena, — velniņš to pateica skaļi, iekams Valensija paguva viņu apturēt.

—   Es nezināju, ka Bārnijs ir… precējies. Nebiju domājis, ka viņš apprecēsies, neko neteikdams savam vecajam tētim.

Vai doktora Redferna acis kļuvušas miklas? Cauri savam trulajām sirdssāpēm, bailēm un izmisumam Valensija juta, ka viņā uzbango žēlums pret šo cilvēku.

—   Nevainojietviņu!—Valensija steigšus sacīja. —Tā… tā nebija viņa vaina. To… to izdarīju es.

—   Jūs taču neuzprasījāties, lai viņš jūs prec, — doktors Redferns šķelmīgi attrauca. — Varēja nu gan tas puika man paziņot! Tad es jau krietni agrāk būtu atbraucis iepazīties ar savu vedeklu. Bet tagad es ļoti priecājos, ka varam iepazīties, mana mīļā, — ļoti priecājos. Jūs izskatāties pēc prātīgas jaunas sievietes. Es brīžam tā kā baidījos, ka Bārnijs izvēlēsies kādu gaisīgu lellīti tikai skaistuma dēļ. Viņas jau visas bija kā trakas uz to puiku. Varbūt gribēja viņa naudu? Ko? Nepatika ne tabletes, ne uzlējumi, bet patika dolāri. Ko? Gribēja ielaist savas skaistās rociņas vecā daktera miljonos. Ko?

—    Miljonos! — Valensija nevarīgi atkārtoja. Viņai gribējās kaut kur apsēsties, gribējās vienatnē padomāt, gribējās, kaut Zilā pils nogrimtu Mistāvisa dibenā un uz visiem laikiem nozustu no cilvēku acīm.

—    Nūja, miljonos, — doktors Redferns apmierināts atkārtoja. — Un Bārnijs to visu pamet — šā te dēļ. —

Viņš vēlreiz nicinoši pamāja ar dimantu uz Zilās pils pusi. — Vai jūs būtu ticējusi, ka viņam tik divaini ar saprašanu? Un tas viss vienas nieka skuķes dēļ! Nu, bet jādomā, ka vismaz tam viņš ir ticis pāri, ja jau apprecējies. Jums jāpārliecina viņš atgriezties civilizētā pasaulē. Kāda nejēdzība — šitā izniekot savu dzīvi! Vai jūs neaizvestu mani uz savām mājām, mīļā? Jums droši vien ir kaut kādas iespējas.

—   Jā, protams, — Valensija kā apdullusi sacīja. Viņa devās lejup uz mazo līcīti, kurā bija atstāta laiva, un doktors Redferns viņai sekoja.

—   Vai jūsu… jūsu cilvēks arī gribēs braukt līdzi?

—   Kas? Henrijs? Nu nē! Paskatieties, kāds viņam nosodošs izskats! Kritiski noskaņots pret visu šo braucienu. Kad nogriezāmies no lielā ceļa pa taku, viņam gandrīz uznāca trakuma lēkme. Bet bija jau arī ellīgs ceļš, lai pa tādu brauktu ar mašīnu! Un kam tad pieder šis vecais autobuss?

—   Bārnijam.

—    Lai Dievs žēlīgs! Un Bārnijs Redferns braukā pa pasauli ar tādu grabažu?! Tā jau izskatās pēc visu fordu vecvecvecāsmātes!

—   Tas nav nekāds fords. Tas ir Grey Slosson markas automobilis. —Valensija spītīgi saslējās. Kaut kāda nenosakāma iemesla dēļ doktora Redferna labsirdīgā uzjautrināšanās par mīļo veco Lēdiju Džeinu viņā iededza dzīvības dzirksti. Dzīve nozīmēja sāpes, tomēr tā bija dzīve. Labāka nekā šīs pēdējās briesmīgās minūtes — vai varbūt gadi? —, kurās viņa jutās ne īsti dzīva, ne mirusi. Ar īsu rokas mājienu Valensija norādīja doktoram Redfernam uz vietu laivā un aizveda viņu uz Zilās pils salu. Atslēga joprojām bija vecajā vietā un māja joprojām klusa un tukša. Valensija aizveda viesi cauri dzīvojamai istabai uz rietumpuses verandu. Jāpaliek vismaz tur, kur ir vairāk gaisa. Laiks joprojām bija saulains, bet dienvidrietumos virs Mistāvisa lēni kāpa augšup liels negaisa mākonis ar baltām korēm un tumši violetām ieplakām. Redferns noelsdamies atkrita vienkāršajā koka krēslā un vēlreiz nosusi nāja pieri.

—   Silts, ko? Ak tētīt, kas par skatu! Nez, vai tāds neaizkustinātu pat Henriju?

—   Vai jūs esat paēdis pusdienas? — Valensija jautāja.

—   Jā, mīļā, paēdu pirms izbraukšanas no Portlorensas. Mēs jau, redz, nezinājām, vai nenokļūsim pavisam mežonīgā vientuļnieka būdā. Man nenāca ne prātā, ka es te sastapšu jauku vedekliņu, kura gatava mani cienāt. Ak kaķīši, ko? Minci, minci! Paskaties tikai! Es kaķiem patīku. Un Bārnijs vienmēr bijis traks uz kaķiem. Tas ir vienīgais, ko viņš paņēmis no manis. Visādi citādi īsts savas nabaga māmuļas dēls.

Valensija jau bija paguvusi klusībā nodomāt, ka Bārnijs acīmredzot ir līdzīgs savai mātei. Viņa stāvēja uz verandas pakāpieniem, bet doktors Redferns pamāja, lai viņa apsēžas šūpuļkrēslā.

—   Piesēdiet, mīļā! Nekad nevajag stāvēt, ja iespējams sēdēt. Es gribu kārtīgi apskatīt Bārnija sievu. Nudien, man patīk jūsu sejiņa. Kaut arī neesat skaistule… Jūs taču neņemsiet ļaunā, ka es tā saku? Nē, jums ir pietiekami daudz prāta, lai jūs to zinātu pati. Apsēdieties!

Valensija apsēdās. Mierīgi sēdēt, kad dvēseles mokas dzen staigāt turp atpakaļ, ir izsmalcināts mocību veids. Katra Valensijas nervu šūniņa kliedza, lai atstāj viņu vienu, lai ļauj paslēpties. Taču vajadzēja sēdēt un klausīties doktorā Redfernā, kurš runāja ļoti labprāt.

—   Kā jums šķiet, kad Bārnijs būs atpakaļ?

—   Es nezinu… droši vien tikai pašā vakarā.

—   Kurp viņš aizgāja?

—   Arī nezinu. Visdrīzāk staigāt pa mežiem kaut kultajā pusē.

—   Ak tad viņš arī jums neko nest āsta par saviem gājieniem? Tas velnēns ir bijis noslēpumains no sākta gala. Nekad neesmu viņu sapratis. Tāpat kā viņa nabaga māmuļu. Bet domājis par viņu esmu daudz. Man gauži nosāpēja, kad viņš tā piepeši ņēma un pazuda. Pirms vienpadsmit gadiem. Es neesmu redzējis savu zēnu vienpadsmit gadus.

—   Vienpadsmit gadus! — Valensija jutās pārsteigta. — Viņš šeit apmetās tikai pirms sešiem gadiem.

—   Ak, pirms tam viņš klejoja gan pa Klondaiku, gan pa visu pasauli. Palaikam jau atrakstīja man kādu rindu… nekad skaidri nepateica, kur atrodas, bet deva ziņu, ka ir sveiks un vesels. Droši vien viņš jums par to ir stāstījis.

—    Nē, es neko nezinu par viņa agrāko dzīvi, — Valensija atbildēja ar pēkšņu ieinteresētību. Viņa gribēja zināt — tagad viņai jāzina. Agrāk tas nebija svarīgi. Tagad jāzina viss. Un no Bātnijaviņa nekad to neuzzinās. Varbūt pat viņu vairs neredzēs. Un, ja redzēs, tad tas nebūs piemērots brīdis, lai runātu par viņa pagātni.

—   Kas toreiz notika? Kāpēc viņš aizgāja no mājām? Pastāstiet! Lūdzu, pastāstiet!

—   Nu, daudz jau tur nav, ko stāstīt. Jauns nejēga, kurš zaudēja galvu tāpēc vien, ka sastrīdējās ar savu meiteni. Bārnijs turklāt bija stūrgalvīgs nejēga. Viņš vienmēr bijis stūrgalvīgs. To puiku nemūžam nevarēja piedabūt darīt ko tādu, ko viņš negribēja. No pašas dzimšanas. Bet reizē viņš bija kluss un mīļš puisītis. Ļoti lādzīgs bērns. Viņa nabaga māmuļa nomira, kad viņam bija tikai divi gadi. Es nupat biju sācis labi pelnīt ar savu Matu spēcinātāju. Biju nosapņojis tam īsto recepti. Dažiem laimējas tādi sapņi. Nauda sāka nākt kā pa reni. Bārnijam bija viss, ko viņš gribēja. Es viņu sūtīju vislabākajās skolās — privātskolās. Gribēju izaudzināt viņu par džentlmeni. Pašam tādas iespējas nebija. Gribēju, lai tiek vismaz viņam. Viņš pabeidza Makgilla universitāti. Ar visām izcilībām. Es gribēju, lai viņš studē tieslietas. Bet viņš rāvās uz žurnālistiku un tamlīdzīgām blēņām. Gribēja, lai es viņam nopērku avīžkantori vai finansēju izdošanu kaut kam tādam, ko viņš sauca par «īstu, vērtīgu, godīgu Kanādas žurnālu». Droši vien es to būtu darījis — es jau vienmēr darīju to, ko viņš gribēja. Vai tad viņš nebija visa mana dzīves jēga? Gribēju, lai viņš būtu laimīgs. Bet viņš nekad nebija laimīgs. Vai varat tam ticēt? Teikt jau viņš to neteica. Bet man vienmēr bija tāda jušana, ka mans puika nav laimīgs. Viņam bija viss, ko sirds kāro, — naudas tik, cik var notērēt, savs rēķins bankā, ceļojumi, iespējas redzēt pasauli… un tomēr viņš nebija laimīgs. Līdz iemīlējās Etelē Traversā. Pēc tam viņš kādu brīdi bija laimīgs.

Mākonis bija sasniedzis sauli, un pār Mistāvisu nolaidās liela, salta, violeta ēna. Tā skāra Zilo pili un ietina to drūmā pustumsā. Valensija nodrebinājās.

—   Jā? — viņa ar mokošu kaismi taujāja, kaut gan ik vārds sāpīgi dūrās viņai sirdī. — Kāda… kāda bija tā meitene?

—   Pirmā skaistule Monreālā, — doktors Redferns teica.

—Jā, viņa bija žilbinoša. Zeltaini mati, mirdzoši kā zīds — lielas, maigas, tumšas acis — balti rožaina sejiņa. Nemaz nebrīnos, ka Bārnijs bija pagalam viņas dēļ. Un arī galva tai meitenei bija īstajā vietā! Tā vis nebija kaut kāda dumja lellīte. AiMakgilla zinību grādu. Un dižciltīgas asinis. Viena no labākajām ģimenēm. Tikai ar naudu tiem aristokrātiem bija paknapi. Ek! Bārnijs galīgi zaudēja galvu. Viņš tolaik bija laimīgākais no visiem muļķiem, kādi pasaulē redzēti. Un tad — blaukš, un vienā brīdī viss cauri.

—    Kas tur notika? — Valensija bija noņēmusi cepuri un izklaidīgi durstīja to ar izvilkto cepures adatu. Veiksminieks tupēja blakus un murrāja. Bandžo pētīja doktoru Reclfernu ar aizdomu pilnu skatienu. Nips un Tuks laiski sasaucās priežu zaros. Lejā aicinoši zaigoja Mistāviss. Viss bija tāpat kā agrāk. Un nekas nebija tāpat kā agrāk. Kopš vakardienas bija pagājis simt gadu. Vakar ap šo laiku viņa ar Bārniju šeit ēda pusdienas un līksmi smējās. Smējās? Valensijai šķita, ka viņa nekad vairs nesmiesies. Un arī neraudās. Viņai vairs nebija nekā kopīga ar smiekliem un asarām.

—   Ak, es jau nezinu, mīļā! Droši vien kāda muļķīga ķilda. Bārnijs gluži vienkārši ņēma un nozuda. Viņš man atrakstīja no Jukonas. Pateica, ka saderināšanās atcelta un viņš vairs nebraukšot atpakaļ. Un lai es nepūloties viņu meklēt rokā, jo viņš tikpat nekad vairs neatgriezīšoties mājās. Es nemeklēju. Kāda tam būtu jēga? Es tak Bārniju pazinu. Turpināju krāt naudu, jo nekas cits man vairs nebija atlicis. Bet es jutos traki vientuļš. Visa mana dzīve bija tais mazajās vēstulītēs, ko Bārnijs palaikam atsūtīja— no Klondaikas, Anglijas, Dienvidāfrikas, Ķīnas…

no visām malām. Es cerēju, ka varbūt viņš kādu dienu tomēr atgriezīsies pie sava vientuļā, vecā tēta. Un tad, pirms sešiem gadiem, pārstāja nākt arī vēstules. Līdz pat iepriekšējiem Ziemsvētkiem es no viņa nebiju saņēmis nevienu zinu.

—    Un tad viņš jums atrakstīja?

—    Nē. Bet viņš bija iesniedzis bankā čeku par piecpadsmit tūkstošiem dolāru no sava rēķina. Bankas pārvaldnieks man ir vecs draugs — viens no maniem lielākajiem akcionāriem. Viņš man bija apsolījis: ja Bārnijs iesniegs kādu čeku, viņš man to tūlīt paziņos. Bārnijam tur bija piecdesmit tūkstoši. Un viņš nebija aizticis neviena centa līdz pat pēdējiem Ziemsvētkiem. Čeks bija izrakstīts Einslija firmai Toronto.

—   Einslija firmai? — Valensija kā no tālienes izdzirda pati savu balsi. Einslija firma! Uz viņas naktsgaldiņa stāvēja kārbiņa ar Einslija firmas zīmi.

—   Jā. Tam lielajam juvelieru veikalam. Kad es to biju labi apdomājis, nolēmu rīkoties. Gribēju uzmeklēt Bārniju. Man bija īpašs iemesls. Viņam ir laiks mest pie malas to muļķīgo klejošanu un nākt pie prāta. Tie piecpadsmit tūkstoši man lika saprast, ka tur kaut kas slēpjas. Pārvaldnieks sazinājās ar Einslijiem — viņa sieva ir no Einsliju dzimtas — un uzzināja, ka Bernards Redferns tur nopircis pērļu kaklarotu. Adrese bija uzdota «Abonenta kastīte 444, Poitlorensa, Maskoka, Ontārio». Vispirms gribēju rakstīt vēstuli. Tad nospriedu, ka labāk pagaidīšu, kad sāksies mašīnu sezona, un atbraukšu pats. Neesmu nekāds rakstītājs. Un tā atbraucu šurp no Monreālas. Vakar ierados Portlorensā. Apjautājos pastā. Tur man teica, ka tādu Bernardu Sneitu Redfernu nezinot, bet Bārnijam

Sneitam esot abonenta kastīte. Viņš dzīvojot te, salā. Un te nu es esmu. Bet kur ir Bārnijs?

Valensija pieskārās savai kaklarotai. Tātad viņai ap kaklu ir piecpadsmit tūkstoši dolāru. Un viņa bija raizējusies, ka Bārnijs par to varbūt samaksājis piecpadsmit dolārus un diez vai varējis to atļauties! Piepeši viņa sāka smieties doktora Redferna acu priekšā.

—   Piedodiet! Tas ir tik… smieklīgi, — viņa kā atvainodamās teica.

—    Vai ne? — atsaucās doktors Redferns, uztverdams joku pavisam citādā veidā. — Vai zināt, man šķiet, ka jūs esat prātīga jauna sieviete un jums uz Bārniju ir liels iespaids. Vai jūs nevarētu piedabūt, lai Bārnijs atgriežas civilizācijā un dzīvo kā visi cilvēki? Man tur ir māja. Liela kā pils. Iekārtota kā pils. Man gribas tur sabiedrību — Bārnija sievu… Bārnija bērnus.

—   Vai Etele Traversa vēlāk apprecējās? — Valensija nevērīgi apjautājās.

—   Ak jā, mīļā. Divus gadus pēc Bārnija nozušanas. Bet tagad viņa ir atraitne. Tikpat skaista kā agrāk. Atklāti sakot, tas bi ja tas īpašais iemesls, kāpēc es gribēju uzmeklēt Bārniju. Domāju, varbūt šie vēl salabs. Bet tas, protams, tagad atkrīt. Nav svarīgi. Bārnija sievas izvēle man ir pilnīgi pa prātam. Es tikai gribu savu zēnu. Kā jums šķiet, vai viņš drīz būs mājās?

—   Es nezinu. Bet diez vai viņš atgriezīsies pirms tumsas. Varbūt pavisam vēlu. Un varbūt pat tikai rīt. Bet es varu jūs ērti izguldīt. Rīt viņš noteikti būs mājās.

Doktors Redferns papurināja galvu.

—   Te ir pārāk mitrs. Es nevaru riskēt ar savu reimatismu.

«Kāpēc ciest nemitīgas mocības? Izmēģiniet Redferna ziedi!» noskaitīja velniņš Valensijas apziņas dziļumos.

— Man jātiek atpakaļ līdz Portlorensai, kamēr vēl nelīst. Henrijs kļūst gluži negants, ja mašīna nošķīst ar dubļiem. Bet rīt es atbraukšu atkal. Jūs tikmēr centieties vest Bārniju pie prāta!

Viņš paspieda Valensijai roku un draudzīgi paplikšķināja pa plecu. Izskatījās, ka viņš labprāt noskūpstītu savu vedeklu, ja tā izrādītu pretimnākšanu, bet Valensija to neizrādīja. Tiesa, viņai nekas nebūtu iebilstams. vŠis cilvēks bija diezgan briesmīgs un skaļš, un… un…nu, briesmīgs. Bet viņam piemita kaut kas tāds, kas Valensijai patika. Viņa gurdi nodomāja, ka labprāt būtu šādam vīrietim par vedeklu, ja vien viņš nebūtu miljonārs. Un vēl daudzkārtējs. Un Bārnijs ir viņa dēls — un mantinieks.

Valensija aizveda Redfernu motorlaivā pāri ezeram un noskatījās, kā lepnais, violetais automobilis aizripo projām pa mežu; Henrijs pie stūres rādīja tādu seju, it kā domātu to, ko likums liedz sacīt skaļi. Tad viņa atgriezās Zilajā pilī. Tas, kas tagad jādara, ir jādara ātri. Bārnijs var atgriezties jebkurā brīdī. Un drīz sāks līt. Valensija jutās pateicīga, ka viņu vairs neplosa izmisums. No atkārtotiem sitieniem pa galvu cilvēks dabiski notrulinās un zaudē izjūtu asumu.

Brīdi viņa stāvēja pie kamīna, izskatīdamās pēc salnas nokostas puķes, un raudzījās baltajos pelnos, kuri bija atlikuši no pēdējās Zilajā pilī iekurtās uguns.

«Lai nu kā,» viņa gurdi nodomāja, «Bārnijs vismaz nav trūcīgs. Viņš varēs atļauties šķiršanos. Tas ir labi.»

39

Jāuzraksta viņam zīmīte. Velniņš zemapziņas dziļumos atkal iesmējās. Katrā lasītajā stāstā, kurā sieva aizbēg no mājām, tā atstāj vīram zīmīti, parasti uz adatu spilventiņa. Ideja nebija īpaši oriģināla. Bet kāda saprotama ziņa taču jāatstāj. Kas cits atliek kā rakstīt vēstuli? Viņa aplaida apkāit trulu skatienu, lūkodamās pēc kaut kā rakstāma. Kur tinte? Tā nekur nebija redzama. Kopš apmešanās Zilajā pilī Valensija neko nebija rakstījusi, ja neņem vērā dažas ikdienišķas atgādinājuma zīmītes Bārnijam. Tām pietika ar zīmuli, taču tagad viņa nekur nevarēja ieraudzīt pat to. Valensija izklaidīgi aizgāja līdz Zilbārža kambara duivīm un nospieda rokturi. Viņa bija zemapziņā gaidījusi, ka durvis būs aizslēgtas, taču tās bez pūlēm padevās. Viņa nekad agrāk nebija mēģinājusi tās atvērt un nezināja, vai Bārnijs tās parasti tur aizslēgtas vai ne. Ja viņš parasti tās ir slēdzis ciet, tad acīmredzot šoreiz bijis sevišķi satraukts, ja jau aizmirsis to izdarīt. Valensija neaptvēra, ka dara kaut ko tādu, ko Bārnijs viņai aizliedzis darīt. Viņa tikai meklēja rakstāmo. Visas prāta spējas viņa šobrīd bija koncentrējusi uz to, ko viņam zīmītē pateikt un kādiem vārdiem to pateikt. Ieejot piebūvē, viņu nevadīja ne mazākā ziņkārība.

Pie sienām nebija aiz matiem pakārtu sieviešu. Telpa izskatījās pavisam nekaitīga, un tās vidū atradās parasta maza taupības krāsniņa, no kuras uz augšu cauri jumtam stiepās dūmeņa caurule. Vienā stūrī bija redzams galds vai lete, apkrauta ar savādiem priekšmetiem. Acīmredzot Bāmijstos izmanto savās dīvaino smaržu nodarbībās. Laikam kaut kādi ķīmijas eksperimenti, viņa truli nodomāja. Otrā telpas galā atradās liels rakstāmgalds un grozāmais krēsls. Gar sānsienām rindojās gari plaukti ar grāmatām.

Valensija mehāniski aizgāja līdz rakstāmgaldam. Tur viņa brīdi nekustīgi stāvēja, skatīdamās lejup uz papīra lapām, kas gulēja acu priekšā. Katordznieka grēku pierādījumi. Uz augšējās lappuses bija virsraksts «Savvaļas medus», un zem tā parakstīti vārdi Džons Fosters.

Pirmais teikums… «Priedes ir teiksmu un leģendu koki. To saknes stiepjas dziļi senākās pasaules tradīcijās, bet vējš un zvaigznes glāsta to staltās galotnes. Kad Aiols pieskaras priežu zaru stīgām, atskan neatkārtojama mūzika…» Šos vārdus bija teicis Bārnijs, kad viņi pirms dažām dienām pastaigājās pa priežu mežu.

Tātad Bārnijs ir Džons Fosters!

Valensija nejuta nekādu saviļņojumu. Šīsdienas iespējamo satricinājumu un izjūtu deva bija izsmelta. Šis pēdējais jaunums neizraisīja ne vēlamas, ne nevēlamas emocijas. Valensija tikai nodomāja:

«Tad lūk, kā tas izskaidrojams!»

«Tas» bija kāds sīkums, kas nez kāpēc ieņēmis domās vairāk vietas, nekā liktos pelnījis. Drīz pēc tam, kad Bārnijs bija atnesis viņai Džona Fostera jaunāko grāmatu, viņa kādā Portlorensas grāmatveikalā bija dzirdējusi citu pircēju taujājam pēc Džona Fostera jaunākās grāmatas. Pārdevēja bija īsi atbildējusi:

— Nav vēl iznākusi. Agrāk par nākamo nedēļu nebūs.

Valensija bija pavērusi muti, lai teiktu: «Tā jau ir iznākusi!» — tomēr atturējusies. Galu galā, nav viņas darīšana. Droši vien veikala saimnieki grib noslēpt savu neizdarību, ka nav grāmatu laikā iegādājušies, viņa nodomāja. Taču tagad viss ir skaidrs. Grāmata, kuru viņai iedeva Bārnijs, acīmredzot bijusi viens no autora eksemplāriem, kas atsūtīti iepriekš. Labi, vai nav vienalga! Valensija vienaldzīgi pastūma pierādījumus malā un apsēdās grozāmajā krēslā. Viņa paņēma Bārnija rakstāmspalvu — tā bija pavisam neciešama — un, pievilkusi tuvāk papīra lapu, sāka rakstīt. Nekādi piemēroti vārdi nenāca prātā, un vajadzēja aprobežoties ar kailiem faktiem.

«Mīļais Bārnij!

Es šorīt biju pie ārsta Trenta un noskaidroju, ka viņš man aiz pārskatīšanās atsūtījis nepareizu vēstuli. Manai sirdij nekas nopietns nav kaitējis, un tagad es esmu pavisam vrsela.

Es negribēju Tevi piemānīt Lūdzu, tici! Es nespētu izturēt, ja Tu tam neticētu. Man ļoti žēl, ka nolika tāda kļūda. Bet, ja cs aizeju no Tevis,Tu droši vien varēsi dabūt šķiršanos. Vai Kanādā ar to pietiek, lai šķirtu laulību? Protams, ja rs varu kaut ko darīt, lai palīdzētu vai to paātrinātu, lai Tavs advokāts man paziņo, un es to darīšu ar prieku.

Paldies, ka Tu biji tik labs pret mani! Es nekad to neaizmirsīšu. Paturi par mani tik labas atmiņas, c ik vari, jo cs negribēju ievilināt Tevi slazdā. Visu labu!

Valensija.»

Viņa zināja, ka vēstule iznākusi ļoti vēsa un sveša. Bet mēģināt vēl kaut ko sacīt būtu bīstami — tas būtu tikpat kā noārdīt aizsprostu. Viņa nezināja, kāda nevaldāma nesakarīgu un kaismīgu vardu straume izmisumā varētu izlauzties uz āru. Beigās viņa vēl piebilda:

«P.S. Šodien te bija Tavs tēvs. Rīt viņš atbrauks atkal. Viņš man visu izstāstīja. Man šķiet, ka Tev vajadzētu atgriezties pie viņa. Viņš bez Tevis jūtas ļoti vientuļš.»

Ielikusi vēstuli aploksnē, viņa uz tās uzrakstīja «Bārnijam» un atstāja to uz galda. Tai virsū viņa uzlika pērļu kaklarotu. Ja pērles būtu tādas, par kādām viņa tās bija uzskatījusi, viņa būtu tās paturējusi piemiņai par šo brīnišķīgo gadu. Taču viņa nevarēja paturēt piecpadsmittūkstoš dolāru vērtu dāvanu no cilvēka, kurš apprecējis viņu aiz žēlastības un kuru viņa tagad atstāj. Valensijai bija sāpīgi

šķirties no savas iemīļotās rotas. Cik savādi, vina nodo» » 7 t

māja. Apziņa, ka viņa aiziet no Bārnija, nesāpēja — pagaidām ne. Tā gulēja sirds dziļumos kā salts, nejūtīgs kamols. Ja tā atdzīvosies… Valensija nodrebēja un izgāja no istabas.

Viņa uzlika cepuri un mehāniski pabaroja Veiksminieku un Bandžo. Tad, aizslēgusi ārdurvis, rūpīgi noglabāja atslēgu vecajā priedē. Ar motorlaivu viņa pārbrauca pāri ezeram un brīdi stāvēja krastā, lūkodamās uz savu Zilo pili. Lietus vēl nelija, bet debesis bija satumsušas, un Mistāviss šķita pelēks un drūms. Nelielais namiņš zem priedēm izskatījās ļoti patētisks— kā šķirstiņš bez saviem dārgumiem, kā lampa, kurai nodzēsta liesma.

«Es nekad vairs naktīs nedzirdēšu, kā pār Mistāvisu raud vējš,» Valensija nodomāja. Arī tas viņu sāpināja. Patiesībā vajadzētu smieties par to, ka tādā brīdī var sāpināt tik nenozīmīgs sīkums.

40

Valensija brīdi kavējās uz Elmstrītas ķieģeļu mājas lieveņa. Viņa juta, ka vajadzētu pieklauvēt, kā dara jebkurš svešs atnācējs. Garāmiedama viņa vienaldzīgi pamanīja, ka viņas rožukrūms ir pārpilns pumpuriem. Blakus bargajām durvīm stāvēja gumijkoks. Valensiju pārņēma acumirklīgas bailes — bailes no tās eksistences, kurā viņa atgriežas. Tad viņa atvēra duivis un iegāja iekšā.

«Nez, vai pazudušais dēls mājās jebkad vairs jutās kā mājās?» viņa nodomāja.

Misis Stērlinga un māsīca Stiklza sēdēja dzīvojamā istabā. Turpat bija arī tēvocis Benclžamins. Visi pārsteigti palūkojās uz Valensiju, tūdaļ saprazdami, ka kaut kas nav kārtībā. Šī nebija tā .pati izaicinošā, bezkaunīgā skuķe, kura pirms gada tepat šajā istabā bija smējusies viņiem acīs. Šī bija sieviete ar pelēku seju un tādām acīm, kuras liecināja par nāvīgu cirtienu.

Valensija aplaida istabai vienaldzīgu skatienu. Viņa bija tik ļoti pārvērtusies, bet istaba nebija pārvērtusies nemaz. Pie sienām tie paši attēli. Mazā bārene, kura tup uz ceļiem pie gultas savā nekad nebeidzamajā lūgšanā, un uz gultas melnais kaķēns, kurš nekad neizaugs par kaķi. Pelēkā gravīra, kurā britu armijas pulks sastindzis uz visiem laikiem. Palielinātais krīta zīmējums — viņas jauneklīgā, nekad neredzētā tēva portrets. Visi tie karājās tajās pašās vecajās vietās. Zaļā, kuplā efeja joprojām viļņos krita lejup no vecā granīta trauka uz palodzes. Tā pati smalki izstrādātā, nekad nelietotā krūze tādā pašā leņķī uz bufetes plaukta. Zilās un zeltītās vāzes — mātes kāzu dāvanas — joprojām greznoja kamīna malu, un tām blakus stāvēja tas pats rozēm un vītnēm rotātais pulkstenis, kurš nekad nebija gājis. Krēsli atradās tieši tajās pašās vietās. Māte un māsīca Stiklza, arī tieši tādas pašas kā agrāk, raudzījās pretī ar saltām, akmenscietām sejām.

Valensijai vajadzēja sākt runāt pirmajai.

—   Es esmu atgriezusies mājās, māt, — viņa gurdi teica.

—   To es redzu. — Misis Stērlingas balss skanēja ledaini. Viņa bija samierinājusies ar Valensijas zaudēšanu. Viņai gandrīz bija izdevies aizmirst Valensijas esamību. Viņa bija pārkārtojusi un pielāgojusi savu ikdienas dzīvi tā, lai nevajadzētu domāt par nepateicīgo, dumpīgo meitu. Viņa atkal bija ieņēmusi savu vietu sabiedrībā, kura izlikās nezinām, ka viņai jebkad bijusi meita, un, ja kādreiz žēloja viņu, tad tikai čukstus vai aiz muguras. Kailā patiesība bija tāda, ka šobrīd misis Stērlinga vairs negribēja, lai Valensija atgrieztos mājās, — negribēja viņu vairs redzēt un par viņu dzirdēt.

Un tagad, protams, Valensija ir šeit. Un pa pēdām viņai neapšaubāmi nāk traģēdija, negods Un skandāls.

—   To es redzu, — misis Stērlinga teica. — Vai drīkstu zināt, kāpēc?

—   Tāpēc, ka… es… nemiršu, —Valensija piesmakušā balsī atbildēja.

—   Lai Dievs žēlīgs! — iesaucās tēvocis Bendžamins. — Kurš tad teicis, ka tev būtu jāmirst?

—   Es nojaušu, kas par vainu, — īdzīgi teica māsīca Stiklza. Arī māsīca Stiklza negribēja, lai Valensija atgrieztos mājās. — Tu acīmredzot esi atklājusi, ka viņam ir cita sieva, kā jau mēs visu laiku domājām.

—    Nē. Bet es labprāt gribētu, kaut tā būtu, — Valensija atbildēja. Viņu šobrīd nemocīja izmisums, tikai viņa jutās ļoti nogurusi. Kaut drīzāk paskaidrojumi būtu galā un viņa tiktu savā vecajā, neglītajā augšstāva istabā — paliktu viena! Paliktu viena! Mātes piedurkņu krellītes grabēja pret krēsla parocēm, un šī skaņa Valensiju tracināja ar katru brīdi vairāk. Nekas cits viņu nesatrauca, taču piepeši šķita, ka viņa vienkārši vairs nespēj izturēt šo sauso, uzmācīgo graboņu.

—   Kā jau es teicu, manas mājas durvis tev vienmēr būs atvērtas, — misis Stērlinga ledaini teica, — bet piedot es tev nespēšu nekad.

Valensija nedzīvi iesmējās.

—   Tas man nemaz nerūpētu, ja vien es pati spētu sev piedot, — viņa sacīja.

—   Ek, ko nu, — tēvocis Bendžamins īdzīgi teica. Tomēr klusībā viņš priecājās. Viņš juta, ka Valensija atkal ir viņa varā. — Pietiks runāt mīklās! Kas noticis? Kāpēc tu aizgāji no tā tipa? Skaidrs, ka iemeslu pietika, — bet kāds bija šis konkrētais iemesls?

Valensija sāka mehāniski runāt. īsi un bez aplinkiem viņa izstāstīja notikušo.

—         Pirms gada ārsts Trents pateica, ka man esot stenokardija smagā formā un es ilgi vairs nedzīvošot. Ks gribēju pirms nāves redzēt kaut ko no — no dzīves. Tāpēc es aizgāju no mājām. Tāpēc es apprecēju Bārniju. I n tagad es esmu atklājusi, ka tas viss bijis pārpratums. Manai sirdij nekas nekait. Man jādzīvo tālāk — un Bārnijs mani apprecēja tikai aiz līdzcietības. Tāpēc man viņam jāatdod brīvība.

—   Lai Dievs žēlīgs! — tēvocis Bendžamins izdvesa. Māsīca Stiklza sāka raudāt.

—  Valensij, ja vien tu būtu uzticējusies savai miesīgajai mātei…

—   Jā, jā, es zinu, — Valensija nepacietīgi atbildēja. — Kāda tagad jēga par to runāt? Es nevaru pagriezt atpakaļ šo gadu. Dievs ir mans liecinieks, ka es to gribētu. Es piedabūju Bārniju mani apprecēt… un izrādās, ka viņš īstenībā ir Bernards Redferns, Monreālas doktora Redferna dēls. Un viņa tēvs grib, lai viņš atgrieztos mājās.

Tēvocis Bendžamins izdvesa dīvainu skaņu. Māsīca Stiklza atrāva no sejas mutautu ar melno malu un ieplestām acīm skatījās Valensijā. Misis Stērlingas tērauclpelēkajos redzokļos piepeši uzzibēja savāds spīdums.

—   Tas taču nav tas pats doktors Redferns — nu, Zilo tablešu izgudrotājs? — viņa jautāja.

Valensija pamāja ar galvu. — Un viņš ir arī Džons Fosters — autors visām tām dabas grāmatām.

—   Bet… bet… — misis Stērlinga izskatījās pamatīgi satraukta, taču ne jau par to, ka pēkšņi kļuvusi Džona Fostera sievasmāte, — doktors Redferns taču ir miljonārs!

Tēvocis Bendžamins sparīgi aizcirta pavērto muti.

—   Desmitkārtīgs, — viņš teica.

Valensija pamāja ar galvu.

—   Jā. Bārnijs aizgāja no mājām pirms daudziem gadiem, jo viņam bija… kāds pārdzīvojums… kāda vilšanās. Tagad viņš droši vien brauks atpakaļ. Tāpēc saprotiet, ka man vajadzēja iet projām. Viņš mani nemīl. Es nevaru turēt viņu gūstā, kurā viņš nokļuva pret paša gribu.

Tēvoča Bendžamina sejā parādījās neticami viltīga izteiksme.

—   Vai viņš tā teica? Vai grib tikt no tevis vaļā?

—    Nē. Kopš es to visu uzzināju, es neesmu viņu satikusi. Bet es taču jums saku — viņš mani apprecēja tikai aiz žēlastības — tāpēc, ka es viņam to lūdzu, — tāpēc, ka viņš domāja: tas būs tikai īsu laiciņu.

Misis Stērlinga un māsīca Stiklza mēģināja runāt, bet tēvocis Bendžamins nepacietīgi pameta viņām ar roku un draudīgi sarauca pieri.

«Atstājiet to manā ziņā!» mājiens un sarauktā piere šķita sakām. Valensijai viņš teica:

—   Labi, labi, mīļā, mēs to izrunāsim vēlāk. Redzi, mēs vēl nespējam visu tā īsti aptvert. Kā jau māsīca Stiklza teica, tev vajadzēja uzticēties mums agrāk. Bet es domāju, ka mēs vēl atradīsim kādu izeju.

—   Tu domā, kaBārnijam nebūs pārāk grūti dabūt šķiršanos? — Valensija dedzīgi noprasīja.

Tēvocis Bendžamins ar vēl vienu rokas mājienu apklusināja izbaiļu saucienu, kurš — kā viņš labi zināja — grasījās izlauzties no misis Stērlingas lūpām.

—   Uzticies man, Valensij! Viss nokārtosies. Pasaki man vēl kaut ko, Cabulīt! Vai tu biji laimīga tur, tai pusē? Vai Sn… misters Redferns bija labs pret tevi?

—   Es biju ļoti laimīga, un Bārnijs bija ļoti labs pret mani, — Valensija atbildēja, it kā runādama iemācītu tekstu. Viņa atcerējās skolas gadu gramatikas stundas, kad viņai ļoti nebija patikuši pagātnes laiki. Tie vienmēr izklausījās tik drūmi un bezcerīgi. Bija… — bija un pagāja, viss beidzies.

—   Nu tad neraizējies, meitiņ! — Cik tēvocis Bendžamins prata būt tēvišķs! — Ģimene tevi aizstāvēs. Mēs padomāsim, ko te var darīt.

—   Paldies, — Valensija nedzīvi atbildēja. Tēvocis Bendžamins nudien izturas ļoti cildināmi! —Vai es varu iet augšā atgulties? Es… es esmu nogurusi.

—    Protams, tu esi nogurusi! — Tēvocis Bendžamins maigi — ļoti maigi — paplikšķināja viņai pa roku. — Pavisam sanervozējusies un nomocījusies! Noteikti ej augšā un izgulies! Pēc tam tu visu redzēsi gluži citādā gaismā.

Viņš atvēra Valensijai duivis. Kad viņa gāja ārā, tēvocis Bendžamins pačukstēja kārtējo mīklu:

—   Kā vislabāk var noturēt vīrieti?

Valensija skumīgi pasmaidīja. Taču viņa bija atgriezusies vecajā dzīvē — ar vecajām važām. — Kā? — viņa atjautāja tikpat paklausīgi kā agrākajās dienās.

—   Palaižot vaļā, — tēvocis Bendžamins atbildēja un klukstoši pasmējās. Aizvēris durvis, viņš enerģiski saberzēja rokas. Tad, pamājis ar galvu, paskatījās apkārt un noslēpumaini pasmaidīja.

—   Nabaga Cabule! — viņš patētiski noteica.

—   Vai tu nopietni domā, ka tas… nu, Sneits… tiešām varētu būt doktora Redferna dēls? — izdvesa misis Stērlinga.

—   Neredzu iemesla par to šaubīties. Viņa teica, ka doktors Redferns pats esot bijis šeit. Ak mūžs, tam vīram

tak ir naudas kā spaļu! Amēlij, man vienmēr ir licies, ka Čabulē slēpjas vairāk, nekā cilvēki iedomājušies. Tu viņu pārāk nomāci un apspiedi. Cabulei nekad nebija iespējas parādīt, kas viņai iekšā. Un tagad, re, viņa noķērusi miljonāru par vīru!

—   Bet… — misis Stērlinga stomījās, — viņš… viņš… par viņu taču stāstīja briesmu lietas!

—   Tenkas un izdomājumi, viss tikai tenkas un izdomājumi! Man vienmēr licies nesaprotami, kāpēc cilvēki tik nadzīgi izgudro un izplata apmelojumus par citiem cilvēkiem, par kuriem nekā nezina. Dīvaini, ka tu piešķīri tik lielu nozīmi baumām un minējumiem. Un tikai tāpēc, ka viņš necentās ar visiem brāļoties — tas jau cilvēkiem nepatīk. Kad viņi toreiz abi ar Valensi ju ienāca manā veikalā, es biju gluži pārsteigts, kāds viņš patīkams cilvēks. Tūliņ pat pārstāju ticēt visām nevalodām.

—   Bet viņš reiz Portlorensā redzēts piedzēries līdz nemaņai, — iebilda māsīca Stiklza. Viņas balsī skanēja neticība un nepārprotama vēlēšanās, kaut viņu kāds pārliecinātu par pretējo.

—   Kurš viņu redzēja? — tēvocis Bendžamins bargi noprasīja. — Kurš viņu redzēja? Vecais Džemijs Strengs teica, ka esot viņu redzējis. Es tam vecajam Džemijam neticētu pat tad, ja viņš zvērētu pie Bībeles! Viņš pats ir mūžīgi pilnā un redz to, ko neredz. Džemijs teica, ka redzējis viņu piedzērušu guļam parkā uz sola. Ha! Redferns droši vien vienkārši bija iesnaudies. Par to vari neuztraukties.

—   Bet viņa apģērbs…un tā briesmīgā, vecā mašīna… — misis Stērlinga neziņā minstinājās.

—   Ģēnija ekscentriskums! — tēvocis Bendžamins atmeta. — Tu tak dzirdēji: Cabule teica, ka viņš esot Džons Fosters. Es pats nekāds literāts neesmu, bet viens lektors no Toronto apgalvoja, ka Džona Fostera grāmatas esot iezīmējušas Kanādu pasaules literatūras kartē.

—   Laikam jau… mums viņai jāpiedod, — misis Stērlinga padevās.

—   Jāpiedod! — tēvocis Bendžamins nošņācās. Nudien, šī Amēlija ir neticami dumja! Nav nekāds brīnums, ka nabaga Cabulei dzīve kopā ar viņu apriebās līdz kaklam. — Jā, es domāju gan, ka jums viņai jāpiedod! Cits jautājums, vai Sneits piedos mums!

—   Bet ja viņa tiešām par visu varu grib aiziet no tā cilvēka?Tu nemaz nezini, cik viņa spēj būt stūrgalvīga, — misis Stērlinga teica.

—   Atstāj to manā ziņā, Amēlij! Atstāj visu manā ziņā! Jūs, sievieši, tāpat jau esat ievārījuši pietiekamu putru. Viss no sākta gala ir gājis pavisam aplam. Ja tu, Amēlij, pirms dažiem gadiem būtu papūlējusies rīkoties apdomīgāk, viņa nebūtu tā pēkšņi lēkusi uz ecēšām. Tagad liec viņu mierā— neuzmācies ar padomiem un jautājumiem, iekams viņa pati nav gatava runāt! Droši vien viņa aizbēga panikas uzplūdā, baidīdamās, ka Redferns būs dusmīgs uz viņu par mānīšanos. Cik dīvaini, ka Trents varēja sastāstīt viņai tādus brīnumus! Tā, redz, notiek, kad iet pie svešiem ārstiem. Bet lai nu paliek, mēs nedrīkstam viņai, nabadzītei, pārmest. Gan Redferns atskries viņai pakaļ. Un, ja neskries, tad es pats aizbraukšu pie viņa un parunāšu kā vīrs ar vīru. Labi, lai viņš ir miljonārs, toties Valensija ir Stērlinga. Viņš nedrīkst pamest sievu tikai tāpēc, ka viņa kļūdījusies attiecībā uz savu sirdskaiti. Un es nedomāju, ka viņš to gribēs. Cabule ir pārāk sanervozējusies. Ak mūžs, jāpierod tak saukt viņu par Valensiju! Nav jau vairs nekāds bērns. Tātad atceries, Amēlij! Jābūt ļoti laipnai un iejūtīgai.

No misis Stērlingas tas bija gauži daudz prasīts. Tomēr viņa darīja, ko spēja. Kad vakariņas bija gatavas, viņa uzgāja augšā un apvaicājās, vai Valensija nevēloties tasi tējas. Valensija, gulēdama gultā, atteicās. Viņa gribēja tikai kādu laiku pabūt viena. Misis Stērlinga atstāja viņu vienu. Viņa pat neieminējās, ka Valensijas liksta ir sekas viņas pašas nepaklausībai un necieņai pret savu miesīgo māti. Tā taču neklātos runāt ar miljonāra vedeklu.

41

Valensija aplaida vienaldzīgu skatienu savai vecajai istabai. Arī tā bija pilnīgi tāda pati kā agrāk, un grūti bija noticēt, ka kopš pēdējās nakšņošanas tajā ar viņu notikušas tik daudzas pārmaiņas. Šķita kaut kā gandrīz nepiedienīgi, ka istaba ir palikusi tik nomācoši nemainīga. Karaliene Luīza turpināja savu mūžīgo kāpienu lejup pa kāpnēm, un neviens joprojām nebija ielaidis salijušo kucēnu istabā. Tās pašas violetās žalūzijas un iezaļganais spogulis. Ārpusē tā pati vecā ratnīca ar kliedzošajiem reklāmu plakātiem. Aiz tās tā pati stacija ar tiem pašiem klaidoņiem un tām pašām koķetajām meičām.

Te viņu gaida vecā dzīve — kā drūms vilkatis, kas laizīdamies cieties un gaidījis īsto bridi. Piepeši Valensiju pārņēma baisas šausmas no turpmākā. Kad pienāca nakts un viņa noģērbusies apgūlās gultā, žēlsirdīgais sastingums izgaisa, un viņa ar skaudru smeldzi domāja par savu salu zem zvaigžņotajām debesīm. Apmetņu ugunskuri… visi ierastie mājas joki, vārdi un izteicieni… skaistie, pūkainie kaķi… gaismiņas tālajās, pasakainajās salās… kanoe laivas, kas rītausmas burvībā slīd pa Mistāvisu… baltie bērzi, kas zaigo starp tumšajām eglēm kā skaistu sieviešu stāvi… ziemas sniegs un kvēli sarkanā rietuguns… mēnesnīcā apskurbušie ezeri… visi viņas zaudētās paradīzes krāšņumi. Viņa sev neļāva domāt par Bārniju. Tikai par to, kas mazāk svarīgs. Par Bārniju domāt bija pārlieku smagi.

Tomēr pēc brīža domas neizbēgami pievērsās viņam. Valensiju pārņēma mokošas ilgas. Viņa gribēja just Bārnija rokas ap sevi, just viņa seju pie savējās, dzirdēt ausī viņa čukstus. Atmiņā uznira visi viņa draudzīgie skatieni, joki un zobgalības, viņa sīkie komplimenti, viņa glāsti. Valensija tos visus pārskaitīja, kā sieviete varētu skaitīt savas dārglietas, — neaizmii sdama nevienu kopš abu pirmās tikšanās dienas. Šīs atmiņas tagad bija visa viņas bagātība. Valensija aizvēra acis un lūdza Dievu.

«Ļauj man vienmēr atcerēties to visu, Dievs! Neļauj neko no tā aizmirst!»

Un tomēr vieglāk būtu aizmirst. Ja spētu aizmirst, šīs ilgu un vientulības sāpes nebūtu tik mokošas. Un šī Etele Traversa… Žilbinošā dīva ar balto ādu, melnajām acīm un mirdzošajiem matiem. Sieviete, kuru Bārnijs mīlējis. Sieviete, kuru viņš joprojām mīl. Vai viņš pats netika teicis, ka nekad nemaina savas domas? Sieviete, kura gaida viņu Monreālā. Kura ir piemērota sieva bagātam, slavenam cilvēkam. Kad Bārnijs dabūs šķiršanos, viņš, protams, apprecēsies ar viņu. Ai, kā Valensija ienīda šo sievieti! Un kā apskauda viņu! Bārnijs viņai bija teicis: «Es tevi mīlu.» Valensija reizēm bija domājusi, kā izklausītos šie vārdi «es tevi mīlu» no Bārnija lūpām un kādas, tos sakot, izskatītos vina tumši zilās acis. Etele Traversa to zināja. Un Valensija viņu par to ienīda — ienīda un apskauda.

«Bet viņai nekad nepiederēs mūsu stundas Zilajā pilī. Tās ir manas,» Valensija ar niknu kaismi nodomāja. Etele nekad nevārīs zemeņu ievārījumu, nedejos vecā Eibela vijoles pavadījumā un neceps Bārnijam gaļu uz apmetnes ugunskura. Viņa vispār nekad neaizbrauks uz Mistāvisa mazo būdiņu.

Ko Bārnijs pašlaik dara, domā, jūt? Vai viņš ir pārnācis mājās un atradis viņas vēstuli? Vai viņš vēl dusmojas? Vai varbūt mazliet jūt viņai līdzi? Vai guļ viņu gultā, skatās ārā uz vēju sabangoto Mistāvisu un klausās, kā pa jumtu tek lietus straumes? Vai varbūt viņš joprojām klīst pa mežiem, izmisis par likstu, kurā negribot iekļuvis? Varbūt ienīst viņu? Izmisums sagrāba Valensiju un žņaudza kā nežēlīgs, neredzams milzis. Viņa piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Vai šī neciešamā nakts nekad nebeigsies, vai nekad nepienāks rīts? Bet ko atnesīs rīts? Veco dzīvi bez vecā sastinguma, kas vismaz bija paciešams. Veco dzīvi ar jaunām atmiņām, jaunām ilgām un jaunām sāpēm.

— Ak, kāpēc es nevaru nomirt? — Valensija ievaidējās.

42

Tikai nākamās dienas agrīnā pēcpusdienā Elmstrītā atskanēja dārdoņa un klaboņa, un ķieģeļu mājas priekšā apstājās veca, atbaidoša mašīna. No tās izlēca vīrietis bez cepures un steigšus uzskrēja augšā pa lieveņa pakāpieniem. Zvans ieskanējās tā, kā tas šeit nekad nebija skanējis — uzstājīgi un nepacietīgi. Tas pieprasīja, nevis lūdza. Tēvocis Bendžamins apmierināti pasmējās, steigdamies atvērt ārdurvis. Tēvocis Bendžamins bija «nupat ieskrējis uz īsu brītiņu», lai apvaicātos, kā klājas mīļajai Cabulei, tas ir, mīļajai Valensijai. Viņš bija uzzinājis, ka mīļajai Čabulei — tas ir, mīļajai Valensijai — klājas apmēram tāpat. Viņa bija nokāpusi lejā brokastīs— kuras nebija ēdusi — un pēc tam uzkāpusi atpakaļ savā istabā. Tas bija viss. Viņa neko nebija runājusi. Un viņa bija laipni un iejūtīgi likta mierā.

—    Ļoti labi. Šodien Redferns būs klāt, — bija teicis tēvocis Bendžamins. Un turpmāk tēvocis Bendžamins tika uzlūkots par kaut ko līdzīgu pravietim. Redferns patiešām bija klāt — to nevarēja noliegt.

—   Vai mana sieva ir šeit? — viņš bez jebkāda ievada noprasīja tēvocim Bendžaminam.

Tēvocis Bendžamins veltīja viņam izteiksmīgu smaidu.

—           Misters Redferns, ja nemaldos? Ļoti priecājos jūs sastapt, ser! Jā, tā jūsu nepaklausīgā meitene ir šeit. Mēs centāmies…

—          Man viņa jāsatiek, — Bārnijs strupi pārtrauca tēvoci Bendžaminu.

—          Protams, mister Redfern. Nāciet, lūdzu, te iekšā! Valensija tūlīt nokāps lejā.

Viņš ieveda Bārniju viesistabā un pats aizsteidzās uz dzīvojamo istabu pie misis Stērlingas.

—   Ej un pasaki Valensijai, lai nāk lejā! Ir atbraucis

viņas vīrs!

Tomēr tēvocis Bendžamins tik manāmi šaubījās par to, vai Valensija tūlīt — vai vispār — nāks lejā, ka uz pirkstgaliem sekoja misis Stērlingai augšup pa kāpnēm un palika gaitenī klausīties.

—          Valensij, mijā, — misis Stērlinga laipni teica, — lejā, viesistabā, gaida tavs vīrs — viņš grib tevi satikt.

—   Ai, māt! — Valensija piecēlās no loga sēdekļa un sažņaudza rokas. — Es nevaru tikties ar vinu — es to nespēju! Saki, lai viņš iet projām, — lūdz, lai viņš iet projām! Man nav spēka ar viņu tikties!

—   Pasaki viņai, — tēvocis Bendžamins iešnāca atslēgas caurumā, — ka Redferns atsakās iet projām, iekams nebūs ticies ar viņu!

Redferns nekā tāda nebija teicis, bet tēvocim Bendžaminam likās, ka viņš tā varētu sacīt. Valensija to zināja gluži labi. Viņa saprata, ka agrāk vai vēlāk tikpat vajadzēs kāpt lejā.

Viņa pat nepaskatījās uz tēvoci Bendžaminu, kāpņu laukumiņā paiedama tam garām. Tēvocis Bendžamins to neņēma ļaunā. Berzēdams rokas un apmierināti krekstēdams, viņš devās uz virtuvi, kur draudzīgi apvaicājās māsīcai Stiklzai:

—   Kas kopīgs vīram ar maizes klaipu?

—   Kas? — atjautāja māsīca Stiklza.

—   Abi sievietei vienlīdz vajadzīgi, — tēvocis Bendžamins starodams paskaidroja.

Kad Valensija iegāja viesistabā, viņa nepavisam neizskatījās skaista. Negulētā nakts bija nožēlojami pārvērtusi viņas seju. Mugurā viņai bija neglīta, vecazilbrūni rūtota kleita, jo visi glītie apģērbi bija palikuši Zilajā pilī. Taču Bārnijs metās viņai pretī un cieši apskāva viņu.

—   Valensij, mana mīļā… mana nepārspējamā nejēga! Kas tev uznāca, ka tu pēkšņi tā aizskrēji projām? Kad es vakar atgriezos mājās un atradu tavu vēstuli, domāju, ka sajukšu prātā. Pulkstenis bija jau divpadsmit, un es zināju, ka tik vēlu nevaru braukt šurp. Visu nakti nostaigāju pa istabu turp un atpakaļ. Un šorīt atbrauca tēvs… agrāk es nevarēju tikt šurp! Valensij, kas tev uznāca? Kācla šķiršanās? Vai tacl tu nezini…

—   Es zinu, ka tu mani apprecēji aiz līdzjūtības, — Valensija sacīja, nevarīgi pūlēdamās atstumt viņu nost. — Es zinu, ka tu mani nemīli… es zinu.

—   Tu pārāk ilgi esi naktī gulējusi nomodā, — teica Bārnijs, sapurinādams viņu. — Tā ir visa vaina. Tu zini, ka es tevi nemīlu? Ak tā tu esi iedomājusies? Meitenīt manu, kad es redzēju, ka tev brauc virsū tas vilciens, tad es zināju gan, vai mīlu tevi vai ne!

—   Ai, es jau baidījos, ka tu centīsies man to iestāstīt! — Valensija izmisusi iesaucās. — Nevajag… nevajag! Es zinu. Zinu par Eteli Traversu — tavs tēvs man visu izstāstija. Ai, Bārnij, nemoki mani! Es vairs nevaru atgriezties pie tevis.

Bārnijs atlaida viņu vaļā un brīdi ielūkojās viņai sejā. Nobālusī, apņēmīgā seja runāja pārliecinošāk par vārdiem.

—   Valensij, — viņš klusi teica, — tēvs nevarēja tev izstāstīt visu, jo viņš to nezināja. Vai ļausi, lai es izstāstu tev — visu?

—   Jā, — Valensija nevarīgi atbildēja. Ai, cik mīļš viņai bija šis cilvēks! Cik ļoti gribējās ļauties viņa apskāvienam! Kad viņš saudzīgi apsēdināja Valensiju krēslā, viņai bezgala gribējās noskūpstīt slaidās, brūnās plaukstas, kas pieskārās viņas pleciem. Viņa neuzdrošinājās pacelt acis pret Bārniju, kurš stāvēja viņai pretī. Neuzdrošinājās sastapt viņa skatienu. Jābūt drosmīgai — viņa dēļ. Valensija zināja, cik viņš labsirdīgs un nesavtīgs. Protams, viņš centīsies izlikties, ka nemaz negrib kļūt brīvs, — tagad, kad pirmais satricinājums pārvarēts, šķita, ka viņa to gluži labi būtu varējusi iedomāties. Bārnijam viņas žēl — viņš saprot, cik smags ir šāds pārdzīvojums. Kad viņš nav sapratis? Bet viņa nepieņems šo upuri. Neparko!

—   Tu esi tikusies ar manu tēvu un zini, ka es esmu Bernards Redferns. Un, tā kā tu biji iegājusi Zilbārža kambarī, tu droši vien esi uzminējusi arī to, ka es esmu Džons Fosters.

—  Jā. Bet es tur negāju aiz ziņkārības. Es aizmirsu, ka nedrīkstu tur iet… Vienkārši uztraukumā aizmirsu.

—   Tas nekas. Es netaisos tevi nogalināt un pakārt pie sienas, tāpēc nav vajadzības saukt māsu Annu. Es tikai gribu izstāstīt tev visu no paša sākuma. Tieši tāds bija mans nodoms, kad es vakar atgriezos mājās. Jā, es esmu vecā doktora Redferna dēls — slaveno Zilo tablešu un uzlējumu ražotāja dēls. Vai gan es to varētu aizmirst? Vai tas gadu gadiem netika man atgādināts visos iespējamajos veidos?

Bārnijs rūgti iesmējās un vairākas reizes nostaigāja pa istabu turp un atpakaļ. Tēvocis Bendžamins, kurš uz pirkstgaliem lavījās cauri priekštelpai, izdzirda šos smieklus un sarauca pieri. Cerams taču, ka Čabule nebūs ietiepīga muļķe! Bārnijs apsēdās krēslā pretī Valensijai.

— Jā. Kopš vien es sevi atceros, esmu bijis miljonāra dēls. Bet tad, kad es piedzimu, tētis vēl nebija miljonārs. Viņš pat nebija ārsts un nav arī tagacl. Viņš bija veterinārārsts, turklāt pavisam neveiksmīgs. Viņi ar māti dzīvoja mazā Kvebekas ciematā un bija nožēlojami trūcīgi. Es neatceros savu māti. Man nav pat nevienas viņas fotogrāfijas. Viņa nomira, kad man bija divi gadi. Viņa bija piecpadsmit gadus jaunāka par tēvu un strādāja par skolotāju nelielā lauku skolā. Kad viņa nomira, tētis pārcēlās uz Monreālu un nodibināja firmu, lai tirgotu savu matu tonizētāju. Recepti viņš it kā esot nosapņojis vienā naktī. Un tas aizgāja kā smērēts. Nauda sāka plūst aumaļām. Tēvs izgudroja — vai varbūt nosapņoja — vēl citas lietas: tabletes, uzlējumus, ziedes un tā tālāk. Kad man bija desmit gadu, viņš jau bija miljonārs, un mums bija tik liela māja, ka es, mazs puika, tajā jutos kā pazudis. Man bija visas iespējamās rotaļlietas, par kādām vien zēns var sapņot, bet es jutos pats vientuļākais radījums pasaulē. No savas bērnības es atceros tikai vienu laimīgu clienu, Valensij. Tikai vienu. Pat tev, šķiet, nav gājis tik bēdīgi. Tētis bija aizbraucis ciemos pie veca drauga un paņēmis mani līdzi. Man ļāva brīvi darboties pa šķūni, un es visu clienu dzinu koka klucī naglas. Tā bija lieliska diena. Kad vajadzēja atgriezties Monreālas lielajā mājā, istabā, kura piekrauta ar rotaļlietām, es raudāju. Bet tētim neko neteicu. Es viņam nekad neko neteicu. Man vienmēr bijis grūti citiem kaut ko pasacīt, Valensij, — vismaz to, kas aizķer dziļi. Un mani daudz kas aizķēra dziļi. Es biju jūtīgs, jau mazs būdams, un vēlāk, zēna gados, kļuvu vēl jūtīgāks. Neviens nekad nezināja, ko es pārdzīvoju vai ciešu. Tētim tas nenāca ne prātā.

Kad viņš aizsūtīja mani uz privātskolu — toreiz man bija tikai vienpadsmit gadu —, citi puikas mani turēja baseinā zem ūdens, līdz piespieda kāpt uz galda un skaļi lasīt visas tēva izgudrojumu pretīgās reklāmas. Es to darīju — toreiz. — Bārnijs sažņaudza plaukstas dūrēs. — Biju pārbijies, slīku un jutu, ka visa pasaule ir pret mani. Bet tad, kad aizgāju uz koledžu un otrā kursa zēni gribēja darīt to pašu, es vairs neļāvos. — Bārnijs drūmi pasmaidīja. — Viņi nevarēja mani piespiest. Tomēr viņi varēja padarīt manu dzīvi neciešamu citos veidos, un to viņi arī darīja. Man bija daudz jādzird par tabletēm, uzlējumiem un matu tonizētāju. Mani iesauca par Lietošanas efektu, jo man jau toreiz bija tāds kupls ērkulis kā tagad. Visi četri koledžas gadi man bija īsts murgs. Tu zini — vai varbūt arī nezini —, cik nežēlīgi var būt zēni, kad atrod sev tādu upuri kā es. Man bija maz draugu — starp mani un tiem cilvēkiem, ar kuriem es būtu gribējis draudzēties, vienmēr bija kaut kāda siena. Bet ar tiem, kuri ļoti labprāt būtu turējušies kopā ar vecā, bagātā doktora Redferna dēlu, es negribēju draudzēties. Tomēr viens draugs man bija — vismaz es tā biju iedomājies. Gudrs puisis, grāmatu mīļotājs, ar rakstnieka tieksmēm. Tas mūs vienoja, jo mani klusie sapņi saistījās ar to pašu. Viņš bija vecāks par mani — es skatījos uz viņu ar apbrīnu un sajūsmu. Veselu gadu es jutos laimīgāks nekā jebkad agrāk. Un tad — koledžas žurnālā parādījās indīga parodija, kas dzēlīgi izsmēja tēva izgudrotās zāles. Protams, vārdi bija mainīti, bet visi tāpat zināja, kas ar ko domāts. Jā, tā bija gudri uzrakstīta, sasodīti gudri — turklāt asprātīga! Visa Makgilla koledža smējās līdz asarām. Es uzzināju, ka to uzrakstījis viņš.

—   Vai tu varēji to droši zināt? — Valensijas gurdajās acīs iezibsnījās sašutums.

—   Jā. Kad es pajautāju, viņš atzinās. Teica, ka laba ideja viņam vienmēr esot vairāk vērta nekā draugs. Un vēl pielika klāt pavisam nepelnītu dzēlienu. «Zini, Redfern, ir lietas, ko nevar nopirkt par naudu. Piemēram, tu nevari nopirkt sev vectēvu.» Tas bija zemisks spļāviens. Un es biju pietiekami jauns, lai justos sadragāts. Sis gadījums iznīcināja daudzus manus ideālus un ilūzijas, un tas bija pats bēdīgākais. Pēc tam es kļuvu par jaunu mizantropu. Negribēju draudzēties ne ar vienu. Un tad — gadu pēc koledžas beigšanas — es satiku Eteli Traversu.

Valensija nodrebēja. Bārnijs, rokas kabatās sabāzis, drūmi pētīja grīdu un to nepamanīja.

—   Cik saprotu, tētis tev izstāstīja par viņu. Viņa bija ļoti skaista. Un es viņu mīlēju. Ak jā, es viņu mīlēju! To es negribu nedz noliegt, nedz mazināt. Tā bija vientuļa, romantiska zēna pirmā dedzīgā mīlestība, un tā bija ļoti patiesa. Un es domāju, ka arī viņa mani mīl. Biju pietiekami lētticīgs, lai tam noticētu. Kad viņa piekrita precēties ar mani, es biju neprātīgi laimīgs. Vairākus mēnešus. Pēc tam… uzzināju, ka viņa mani nemīl. Nejauši dzirdēju īsu sarunu. Ar šo īso brīdi pilnīgi pietika. Mani piemeklēja tas pats liktenis, kas allaž piemeklē slepenus noklausītājus. Kāda draudzene Etelei jautāja, kā viņa spējot paciest vecā Redferna dēlu ar visu viņa patentēto zāļu piedevu.

«Viņu nauda pietiekami saldinās visas tabletes un uzlējumus!» Etele pasmiedamās atbildēja. «Māte ieteica, lai pacenšoties viņu dabūt. Mēs esam galīgi uz sēkļa. Bet diez kas jau nav! Kad vien viņš tuvojas, man šķiet, ka es jūtu terpentīna smaku.»

—   Ai, Bārnij! — Valensija iesaucās, sajuzdama sāpīgu žēlumu pret viņu. Savi pārdzīvojumi aizmirsās, un viņu pārņēma līdzcietība pret Bārniju un niknums pret Eteli Traversu. Kā viņa tā drīkstēja?

—   Nu tā… — Bārnijs piecēlās un sāka staigāt pa istabu. — Tas bija pēdējais piliens. Punkts visam. Es pametu civilizāciju kopā ar visām tām nolādētajām zālēm un aizbraucu uz Jukonu. Piecus gadus mētājos pa pasauli, izbraukāju malu malas. Es nopelnīju pietiekami, lai iztiktu pats ar saviem līdzekļiem, — neaiztiku ne centu no tēva naudas. Tad kādā rītā es pamodos un atskārtu, ka Etele man vairs nenozīmē neko un neizraisa nekādas jūtas. Viņa bija cilvēks, kuru esmu pazinis kādā citā pasaulē, vairāk nekas. Bet man vairs nebija vēlēšanās atgriezties agrākajā dzīvē. Tā mani nesaistīja. Biju brīvs un gribēju tāds palikt. Atbraucu uz Mistāvisu un ieraudzīju Toma Makmareja salu. Mana pirmā grāmata bija izdota pirms gada, tā bija veiksmīga, un es biju saņēmis itin pieklājīgu honorāru. Es nopirku šo salu. Tomēr no cilvēkiem es vairījos. Man nebija uzticības ne pret vienu. Es neticēju, ka pasaulē ir īsta draudzība vai mīlestība — vismaz man, Zilo tablešu ražotāja dēlam, tāda nelikās lemta. Es uzjautrinājos parvisiem briesmu stāstiem, ko cilvēki sacerēja par mani. Laikam jau dažiem pats tīšām devu iemeslu. Izmetu mīklainas piezīmes, kuras cilvēki iztulkoja atbilstoši savām nosliecēm.

Un tad — tad nāci tu. Man bija jātic, ka tu mīli mani — patiešām mīli mani, nevis tēva miljonus. Nebija nekāda cita iemesla, kāpēc lai tu gribētu precēt trūcīgu zelli ar tik nelāgu slavu. Un man bija tevis žēl. Jā, tā ir taisnība, un es nenoliegšu, ka apprecēju tevi tāpēc, ka man tevis bija žēl. Bet pēc tam — es atklāju, ka tu esi vislabākais, patīkamākais un mīļākais draugs, kāclu vien var vēlēties. Atjautīga, uzticama un sirsnīga. Tu mani atkal piespiedi ticēt draudzībai un mīlestībai. Pasaule atkal šķita krietna tāpēc vien, ka tajā biji tu, Valensij. Man būtu gribējies vienmēr turpināt tādu dzīvi, kāda mums abiem bija. To es sapratu jau tajā vakarā, kad atgriezos mājās un pirmoreiz redzēju no salas spīdam pretī savas mājas ugunis. Un zināju, ka tu mani gaidi. Visu mūžu es biju juties tā, it kā man nebūtu savu māju, un bija tik lieliski izjust, ka man tās ir. Pārnākt vakarā izsalkušam un zināt, ka gaida labas vakariņas, silta uguns — un tu.

Bet, ko īsti tu man nozīmē, es visā pilnībā apjautu tikai tai brīdī pie pārmijas. Tas nāca kā zibens spēriens. Es sapratu, ka nevaru dzīvot bez tevis —ja nepagūšu laikā izdabūt tavu pēdu no sprosta, man būs jāmirst reizē ar tevi. Atzīšos, ka tas man bija liels satricinājums un pilnīgi izsita pamatu zem kājām. Labu brīdi es nespēju atgūties. Tāpēc arī uzvedos kā pēdējais ēzelis. Bet galvenais, kas mani kā apsēstu aizrāva mežā, bija briesmīgā doma par to, ka tev jāmirst. Tā mani vienmēr bija nomākusi, bet… laikam jau pieņēmu, ka tur neko nevar līdzēt, tāpēc centos par to nedomāt. Tagad man par to bija jādomā — tev parakstīts nāves spriedums, bet es nespēšu bez tevis dzīvot. Kad vakar vakarā pārnācu mājās, biju izlēmis, ka vedīšu tevi pie visiem pasaules speciālistiem pēc kārtas… ka tev noteikti var kaut kā palīdzēt. Es jutu, ka tavs stāvoklis nevar būt tik ļauns, kā sacījis ārsts Trents, ja jau notikums uz sliedēm neko tev nebija nodai ijis. Un tad es atradu tavu vēstuli un gandrīz sajuku aiz laimes… un pēc tam sāku raizēties, ka varbūt tomēr neko lielu tev nenozīmēju un tu esi aizgājusi, lai tiktu no manis vaļā. Bet tagad taču viss ir kārtībā, vai ne, mīļā?

Vai tiešām viņš nosauca viņu, Valensiju, par mīļo?

—   Es nespēju ticēt, ka tu mani mīli! — viņa bezpalīdzīgi sacīja. — Es zinu, ka tas nav iespējams. Kain tas viss vajadzīgs, Bārnij? Protams, tev manis žēl — protams, tu gribi darīt, ko vari, lai vērstu visu par labu. Bet tādā veidā neko nevar vērst par labu. Tu nevari mīlēt mani — mani! —Viņa piecēlās un ar traģisku žestu izstiepa roku pret spoguli virs kamīna malas. Tiesa — nelaimīgajā, izmocītajā, sīkajā sejiņā, kas lūkojās no tā pretī, skaistuli nebūtu saskatījis pat Alans Tīrnejs.

Bārnijs neskatījās uz spoguli. Viņš skatījās uz Valensiju tā, it kā gribētu viņu sapurināt vai nopērt.

—   Nevaru mīlēt? Valensij, tu esi daļa no manas sirds. Es tevi tur glabāju kā dārgakmeni. Vai es tev neapsolīju, ka nekad tev nemelošu? Es nevaru tevi mīlēt? Es tevi mīlu tā, kā vien esmu spējīgs mīlēt. Ar katru miesas un dvēseles šūniņu. Man šajā pasaulē esi vienīgi tu, Valensij!

—  Tu… tu esi labs aktieris, Bārnij, — Valensija teica ar bālu smaidu.

Bārnijs paskatījās uz viņu.

—   Tātad tu man joprojām netici?

—   Es… nespēju.

—   Nu, pie velna! — Bārnijs saniknots iekliedzās.

Valensija satrūkās un palūkojās uz viņu. Šādu Bārniju

viņa nekad nebija redzējusi. Viņš bija aizsvilies niknumā. Melnās acis zibsnīja dusmās. Mute izsmējīgi sašķiebta. Nobālusi seja.

—           Tu vienkārši negribi ticēt, — Bārnijs teica ar satricinošu mieru, kas vēl vairāk atklāja viņa apslāpēto niknumu. — Esmu tev apnicis. Tu gribi tikt vaļā— būt brīva no manis. Tev kauns par tām pašām ziedēm un tabletēm, par kurām kaunējās viņa. Tavs Stērlingu lepnums tās nespēj sagremot. Viss bija labi, kamēr tu ticēji, ka tev nav lemts ilgi dzīvot. Samierināties ar mani uz neilgu laiku jau nebija nekādas vainas. Bet viss mūžs kopā ar vecā doktora Redferna dēlu ir kaut kas cits. Ak, es saprotu — ļoti labi saprotu! Biju liels nejēga — bet beidzot es saprotu.

Valensija piecēlās. Kādu brīdi viņa lūkojās Bārnija saniknotajā sejā. Un tad viņa pēkšņi iesmējās.

—           Mans mīļais! — viņa iesaucās. — Tu tiešām runā taisnību! Tu tiešām mīli mani! Ja tā nebūtu, tu nevarētu tā pārskaisties.

Bārnijs brīdi raudzījās uz Valensiju. Tad ar klusiem gandarījuma smiekliem viņš ieslēdza to savās skaujās.

Tēvocis Bendžamins, kurš bija izbailēs sastindzis pie atslēgas cauruma, piepeši atvieglots izslējās un uz pirkstgaliem aizsteidzās atpakaļ pie misis Stērlingas un māsīcas Stiklzas.

—   Viss ir kārtībā! — viņš triumfēdams pavēstīja.

Mīļā mazā Cabule! Viņš tūdaļ pat sūtīs ziņu savam advokātam un vēlreiz mainīs testamentu. Cabulei jākļūst par viņa vienīgo mantinieci. Tai, kurai ir, pienākas dot.

Misis Stērlinga, atkal tverdamas pie savas ērtās ticības visvarenajam Liktenim, sameklēja dzimtas Bībeli un izdarīja jaunu ierakstu zem vārda «Laulības».

43

Bet, Bārnij, — Valensija pēc īsa brīža protestēja, — tavs tēvs… kaut kā lika man saprast, ka tu joprojām mīli viņu!

—           Nav nekāds brīnums. Tētis mēdz maldīties bieži un pamatīgi. Ja kaut ko ir labāk nepateikt, tad vari būt droša, ka viņš to pateiks. Bet tētis ir lāga dvēsele, Valensij. Tev viņš patiks.

—   Man viņš patīk jau tagad.

—          Un viņa nauda nav aptraipīta. Viņš to ir godīgi nopelnījis. Viņa zāles ir pilnīgi nekaitīgas. Pat Zilās tabletes dod cilvēkiem daudz labuma, ja viņi tām tic.

—           Bet… es neiederos tavā dzīvē, — Valensija nopūtās. — Es neesmu… gudra… vai augsti izglītota… vai…

—           Mana dzīve ir Mistāvisa ezers un visas pasaules brīvā daba. Es nelūdzu, lai tu dzīvotu augstākās sabiedrības dzīvi. Protams, mums vajadzēs šad tad kādu laiku padzīvot pie tēta — viņš ir vientuļš un vecs…

—          Tikai ne viņa lielajā mājā! — Valensija lūdza. — Es tādā nevarēšu dzīvot.

—           Pēc savas Zilās pils tu tik zemu nevari nolaisties, vai ne? — Bārnijs pasmīnēja. — Neraizējies, mīļā! Arī es pats tajā mājā nespētu dzīvot. Tur ir balta marmora kāpnes ar zeltītām margām, un tā izskatās kā mēbeļu veikals bez cenu etiķetēm. Un tā ir tēta lielais lepnums. Mēs nopirksim nelielu mājiņu kaut kur Monreālas nomalē — īstos laukos, bet pietiekami tuvu, lai varētu bieži satikties ar tēti. Varbūt labāk uzcelsim jaunu. Māja, kas celta pašiem, ir daudz patīkamāka nekā tāda, ko jau lietojuši citi. Bet vasaras mēs pavadīsim Mistāvisa salā. Un rudeņos ceļosim. Es gribu, lai tu redzi Alhambru — no visa, ko varu iedomāties, tai ir visvairāk līdzības ar tavu Zilo sapņu pili. Un Itālijā ir kāds vecās pasaules dārzs, kurā es gribu tev parādīt, kā virs Romas caur tumšajām cipresēm uzpeld mēness.

—   Vai tas būs skaistāk nekā mēness virs Mistāvisa ezera?

—   Skaistāk ne. Bet tas ir citāds skaistums. Skaistums ir ļoti daudzveidīgs. Pirms šī beidzamā gada tu, Valensij, visu dzīvi esi pavadījusi neglītumā. Tu neko nezini par pasaules skaistumu. Mēs kāpsim kalnos — meklēsim dārgumus Samarkandas austrumu tirgos — iepazīsim austrumu un rietumu skaistumu — roku rokā skriesim līdz pat pasaules malai! Es gribu tev to visu parādīt… skatīt to vēlreiz ar tavām acīm. Meitenīt, es tik daudz ko gribu tev parādīt, sacīt tev, darīt kopā ar tevi! Tam būs vajadzīgs viss mūžs. Un galu galā mums vēl vajadzētu padomāt par to Tīrneja gleznu.

—   Vai tu vari man kaut ko apsolīt? — Valensija ļoti nopietni jautāja.

—   Jebko! — Bārnijs vieglprātīgi attrauca.

—   Tikai vienu. Nekad, nekādos apstākļos un nekādu iemeslu dēļ tu nedrīksti man atgādināt, ka es lūdzu tev mani apprecēt.

44

Fragments no vēstules, kuru rakstījusi mis Olīva Stērlinga misteram Sesilam Praisam: «Nudien, tas ir neciešami, ka Cabules dulnajām dēkām ir tāds iznākums! Tas liek justies tā, it kā nebūtu nekādas jēgas uzvesties piedienīgi.

Es esmu pārliecināta, ka tad, kad viņa aizgāja no mājām, viņai bija prāta novirzes. To skaidri parādīja viņas teiciens par smilšu kaudzi. Protams, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņas sirdij nekad nekas nav kaitējis. Vai varbūt tas Sneits — vai Redferns, vai kā viņu īsti sauc — tajā Mistāvisa būdā piebarojis viņu ar Zilajām tabletēm un izārstējis. Lielisks papildinājums dzimtas biznesa reklāmai, vai ne?

Viņš izskatās pavisam necils. Es pateicu to Cabulei, bet viņa tikai atmeta: «Man nepatīk fotomodeļi.»

Taisnība, fotomodelisviņš nepavisam nav. Tomēr jāatzīst, ka tagad, kad viņš ir apgriezis matus un pieklājīgi apģērbies, viņam piemīt kaut kāda savdabīga pievilcība. Patiesībā man šķiet, ka Tev, Siril, derētu drusku vairāk izkustēties. No lieka svara nav nekāda labuma.

Viņš turklāt apgalvo, ka esot Džons Fosters. Nu, tam mēs varam ticēt vai neticēt, kā katram tik.

Vecais doktors Redferns esot iedevis viņiem kāzu

>

dāvanai divus miljonus. Laikam jau Zilās tabletes ienes krietnu naudu! Rudeni viņi pavadīšot Itālijā, ziemu Ēģiptē, bet ābeļziedu laikā braukšot ar mašīnu cauri Normandijai. Bet nejau ar savu atbaidošo mašīnu. Redferns ir nopircis burvīgu jaunu automobili.

Tā vien šķiet, ka man arī vajadzēs aizbēgt no mājām un krist negodā! Izskatās, ka tas atmaksājas.

Tēvocis Bens ir vienkārši nepārspējams. Tāpat kā tēvocis Džeimss. Pilnīgi nelabi metas, kā viņi tagad apjūsmo Cabuli. Un kad Amēlijas tante saka «mans znote Bernards Redferns» un «mana meita, Bernarda Redferns kundze»…! Un mani vecāki ir tikpat dumji kā visi pārējie Neviens neredz, kā Cabule par viņiem klusībā smejas.» sJ

45

Valensijaun Bārnijszem krastapriedēm pagriezās atpakaļ, lai dzestrajā septembra vakarkrēslā uzmestu atvadu skatienu Zilajai pilij. Mistaviss laiās violetā saulrieta atblāzmā un izskatījas ne ticami izaicināts un nereāls. Nips un Tuks vecajās priedēs pai ja laiskus ķērcienus. Veiksminieks un Bandžo ņaudēja, prostoti katrs savā grozā un novietoti Bārnija jaunajā, nši zaļajā automašīnā en route pie māsīcas Džordžiās. Māsīca Džordžiāna bija apņēmusies rūpēties par m līdz Bārnija un Valensijas atbraukšanai. Pēc šīs ivilēģijas bija tīkojušas arī Velingtona tante, māsīca Sāra Albertas tante, tomēr kaķi tika uzticēti māsīcai Džoriānai. Valensijai acīs sakāpa asaras. — Neraudi, Mēnesstariņ! Nākamvasar mēs būsim atkaļ. Un tagad dosimies baudīt īstu medusmēnesi. Valensija caur asarām pasmaidīja. Viņa jutās tik laimīga, i šī laime gandrīz biedēja. Taču, par spīti gaidāmajiem ļojuma brīnumiem — «triumfam, kas bija Grieķija, un dinībai, kas bija Roma», Nīlas mūžīgajam valdzinājumam, vjēras krāšņumam, mošejām, pilīm un minaretiem —, ņa nešaubīgi zināja: nevienai vietai, ainavai vai mājai visā ašajā pasaulē nekad nepiemitīs viņas Zilās pils butvība.

SIA «Madris». Reģistrācijas apliecība Nr. 40003292668 Aspazijas bulvārī 24, Rīga, LV-1050. Iespiesta SIA «Tipogrāfija Ogrē». Iesieta SIA «Tipogrāfija Kola». *"> /

Content

Montgomerija Lusija Moda Zilā pils

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45