Mekele Hannu

Zirgs, kurš pazaudēja brilles

Hannu Mekele

ZIRGS, kurš pazaudēja brilles

Romāns

.

1

Kādu dienu zirgs pazaudēja savas brilles. Viņš vairs nevarēja lasīt. Zirgs paskatījās pa logu un jutās pārsteigts. Tur, kur agrāk bija vienīgi liels gaismas plankums, tagad piepeši auga koki, zāle un puķes. Toties tur, kur pirms tam virknējās burti, tagad redzēja tikai blāvas, baltas lapaspuses. Burti bija pazuduši, pa vienam nolēkuši uz grīdas un aizbēguši. Zirgs tos pamanīja uz akmens lejā pie loga. Tie ātri kustējās turp un atpakaļ un stiepa sev līdzi skujas, zariņus un kaut kādas drazas. Zirgs aptvēra, ka nespēs tos notvert. Viņš vēlreiz atvēra un aizvēra grāmatu, tad atkal atvēra, tomēr burti neatgriezās. Zirgs palīda zem paklāja — nekā, tur bija tikai putekļi, un viņš nošķaudījās. Viņš apsēdās un ilgi domāja, jo pēkšņi vairs nezināja, ko iesākt.

Patiesībā zirgam bija bijusi laba dzīve. Kumeļa gadus viņš bija pavadījis neiedī-dīts un priecīgs un pēc tam klejojis apkārt. Brīdi pat bija strādājis cirkā par arēnas zirgu, taču viņu atlaida no darba, jo zirgs nesatika ar lauvām. Viņš bija vedis uz laukiem vezumus un mēģinājis art, bet šim nolūkam pietrūka spēka. Arī jājam-zirga amats nespēja viņu ieinteresēt. Pēc ilgiem meklējumiem zirgs galu galā bija atradis sev piemērotu darbu — viņš rakstīja zirgu avīzēm kritikas par zirgu grāmatām. Līdz pat pēdējam laikam viņš bija lasījis grāmatas, uzrakstījis par tām savas

domas, nosūtījis rakstus un vēlāk saņēmis mazlietiņ naudas. Par to zirgs iegādājās sienu un auzas un, ja pienāca nedaudz vairāk naudas, tad ari litru piena un pīrāgus ar kāpostiem. Tie viņam, proti, ļoti garšoja.

Zirgs pakratīja galvu. Viņš nolēma izskatīt visus iespējamos variantus, tad piegāja pie galda un, labu laiku domājis, uzrakstīja:

«1. Esmu zirgs, kurš pazaudējis brilles. Ko lai tagad iesāku?

2. Protams, jāiegādājas jaunas.»

Vienu brīdi zirgam tā likās laba doma, taču tad viņš kaut ko atcerējās un, padevies liktenim, turpināja rakstīt:

«3. Bet man nav pietiekami daudz naudas, lai nopirktu jaunas brilles.

4. Un naudu es saņemu par zirgu grāmatu lasīšanu.

5. Kuras tagad nevaru lasīt, jo man nav briļļņ.»

Zirgs juta, kā nosirmo spalva — viņš bija tik ļoti norūpējies. «Sī diena nav iesākusies pārlieku daudzsološi,» zirgs nosprieda. «Man jāturpina domāt. Ir taču jābūt kaut kadai izejai.»

Un zirgs ātri pierakstīja:

«6. Es varētu sevi pārdot desu fabrikai, taču tādā gadījumā nevarēšu izlietot nopelnīto naudu.

7. Varētu kalpot meiteņu vasaras nometnē.

8. Došos pasaulē meklēt laimi.

9. Došos pasaulē meklēt laimi.»

Zirgs mēģināja pārlasīt uzrakstīto, taču ar šausmām aptvēra, ka pilnīgi neko neredz. Viņš atcerējās tikai divus pēdējos teikumus.

«Labi,» zirgs nodomāja, «man der gan viens, gan otrs padoms. Bet kuru no abiem lai izvēlos? Astoto vai devīto?»

Zirgs iegrima domās.

Jo ilgāk viņš domāja, jo skaidrāks kļuva tas, ka jāklausa tomēr padomam numurs deviņi.

— Es došos pasaulē meklēt laimi,— viņš teica.— Tas nu ir izlemts.

Zirgu pārņēma varens prieks. Viss tagad šķita tik viegli paveicams.

Zirgs iegāja kambarī un sameklēja tur savu adīto cepuri un zābakus. Viņš ilgi šņauca degunu, un tas atgādināja bazūnes skaņas. Zirgs paņēma plāno maciņu, kas glabājās zem spilvena, iebāza to kabatā un devās ceļā. Viņš vairs nevēlējās mest skatienu atpakaļ, jo aptvēra, ka tādā gadījumā ieraudzītu pazīstamo krēslu, mīļās grāmatas, divus sausos priežu zariņus stikla burkā un akmenī cirsto skulptūru, un šīs lietas pamest būtu ļoti grūti. «Es par to visu vairs nedomāšu,» zirgs nosprieda, «man ir jādodas projām.» Un zirgs aizvēra aiz sevis durvis.

Durvis aizcirtās, namiņš palika aiz muguras, un priekšā pēkšņi bija kaut kas pavisam cits: koki, mājas, ceļš, krūmi. Kaut kur tālumā skanēja mašīnu un cilvēku balsis, bet tur zirgs neilgojās nokļūt. Viņš uzmauca cepurīti dziļāk uz acīm, nošņaukājās un vienmērīgā solī devās uz meža pusi; šaurā taka ieveda priedulājā, kas smaržoja pēc sveķiem. Dodoties ceļā, zirgs pie savām durvīm bija piestiprinājis zīmīti: ZIRGS. UZ MŪZU CEĻĀ.

VAI GANDRĪZ.

ESMU TIKAI IZGĀJIS. VARBŪT ATGRIEZĪŠOS.

NEKO NEVAR ZINĀT.

Bet istabā zirga brilles apvainojušās gaidīja, kad atgriezīsies saimnieks. Tās atradās šaurā un tumšā vietā, un tām sala. Kuram gan patiktu nokļūt ledusskapī zem siera trauka stikla vāka?

2

Kādu laiku gājis, zirgs apstājās. Viņš jutās noguris. «Es noteikti esmu nosoļojis krietnu ceļa gabalu,» viņš nodomāja, «sāk jau gribēties ēst.» Zirgs vērīgi paskatījās visapkārt.

Mežā šalca vējš, un zirgs jutās pavisam viens. Sur tur starp kokiem pazibēja kaut kas zaļš, bet, kad zirgs pilns cerību tuvojās šai vietai, tad izrādījās, ka tur aug tikai sūnas.

Zirgs iegrūda purnu sūnās un ieelpoja. Viss velti, ir taču jāzina, ka sūnas nevar ēst. Tuvumā neredzēja arī nevienas piemērotas kafejnīcas. Neatlika nekas cits kā doties tālāk.

Pamazām taka kļuva platāka, un tad aiz kokiem pazibēja kaut kas tāds, kas, viņam ejot uz priekšu, pārvērtās par ēku. Zirgs aiz prieka dziļi ieelpoja. Tur noteikti būs kāds un iedos paēst. Vai vismaz pārdos. Zirgs sapņoja par siena klēpi un brūkleņu jogurtu. No šīs domas vien mutē satecēja siekalas.

Uz lieveņa, kaut ko ātri un dusmīgi purpinādams, stāvēja mazs vīriņš. Jantu-nens nebija labā garastāvoklī, un zirga piepešā parādīšanās tepat acu priekšā

viņu satrauca. Kā tad, īsts zirgs, ne jau nu traktors. Tiesa, augumā lāgā nepadevies, tomēr tāds možs. No kurienes tas bija ieradies, varbūt pat izbēdzis?

Zirgs bailīgi tuvojās vīrietim, tad apstājās un nedroši teica:

— Atvainojiet, vai jūs gadījumā nepārdotu sienu un auzas. Un jogurtu. Man ir ko samaksāt.

Jantunens, muti iepletis, skatījās uz zirgu.

— Sienu . . . auzas . . .

— Un jogurtu. Tas ir ļoti veselīgs.

Vīrietis vairākas reizes atplēta un atkal

aizvēra muti.

— Jā gan ... nē . . . sienu . . . bet jogurtu — ne. Bet. . .

Zirgs nopriecājās. Te būs ēdiens un varbūt ari naktsmājas. Mākoņos aizvien vairāk sabiezēja tumsa, un zirgs redzēja, ka tuvojas krēslas laiks. Cik jauki būtu atgulties sausā, pēc siena smaržojošā stallī. Zirgs eeribu pilns skatījās uz vīrieti.

— Es varētu samaksāt arī par naktsmītni, ja tāda atrastos.— Un zirgs brīdi padomāja.— Es dotu mārku un divdesmit septiņus penijus.

Jantunens teica kaut ko, kas izklausījās pēc nopūtas.

— Teiksim, trīsdesmit septiņus penijus,— zirgs ātri piebilda.— Esmu dzirdējis, ka cenas ir augušas. Es diezgan daudz lasu avīzes.

Jantunens atmeta ar roku un, ne vārda nebildis, devās uz ēku, kas atgādināja stalli,— viņš jutās tik savādi. Laimīgais zirgs sekoja vīrietim. Vai tiešām viss atrisināsies tik vienkārši. «Lietas pašas kārtojas, tikai jāprot gaidīt,» zirgs nodomāja. «To ir vērts paturēt prātā.» Un zirgs pasmaidīja.

Jantunenam gan smiekli nenāca. Zirgs iedvesa viņam vienas vienīgas šausmas. Taču drīz vien Jantunenā pārsvaru guva tumšas un klusas domas, kas viņā allaž snauda. Tiesa, zirga runāšana bija izsitusi viņu no sliedēm, taču citādi viņš jutās gandrīz vai priecīgs. Vairāk par visu pasaulē, atskaitot medības un spļaušanu, Jantunenu interesēja nauda. «Runājošs zirgs,» Jantunens domāja un nopētīja to no galvas līdz kājām. «Varbūt to varētu aizvest uz cirku? Sākumā gan būtu jānoķer. Bet varētu arī izīrēt vagonu un apbraukāt Somiju: parādītu zirgu cilvēkiem. Ieejas biļete maksātu mārku, nē, divas markas. Un par bērnu brīvbiļetēm te nebūtu ne runas. Tā varētu tikt pie krietna žūkšņa.» Jantunens saspringa. Nu tikai jāapdomā, kā šo zirgu notvert.

Iegājis stallī, Jantunens ieveda zirgu tukšā steliņģī un meta viņam priekšā sienu. Zirgs ēda. Kā viņš ēda! No šī darba Jantunens nosvīda, un plaukstās viņam ieriesās tulznas. Galu galā zirgs jutās paēdis. Viņš apmierināts māja ar galvu un gandrīz vai maiguma pilnām acīm noraudzījās uz Jantunenu. Jantunenam piemetās drebuļi. Viņš ātri norūca:

— Un tagad samaksu. Vajadzētu skaidrā naudā.

Jantunens to teica puspajokam un bija ļoti pārsteigts, ieraudzījis, ka zirgs izvelk maku. Zirgs precīzi noskaitīja apsolīto summu un nolika to uz mazā staļļa galdiņa turpat Jantunena izbrīnīto acu priekšā.

— Marka un trīsdesmit pieci, trīsdesmit seši, trīsdesmit septiņi peniji. Liels paldies. Un tagad, kad esmu samaksājis, sakiet — kur es varētu pārgulēt? Ak, gandrīz aizmirsu! Te būs vēl desmit peniji par sienu.

Jantunens gluži mēms paņēma naudu un pretēji savam paradumam nepārskaitījis iebāza to kabatā. Bet drīz vien viņa acīs atkal iedegās dzirksts. Zirgs vēlējās gulēt. Protams. Ja zirgs aizmigtu, to viegli varētu sasiet. Un, kad tas būtu izdarīts, tad visā mierā varētu pārdomāt, ko iesākt. Tagad tūlīt pat jāķeras pie lietas.

— Tur, staļļa galā, var pārgulēt,— un, brīdi pārdomājis, piebilda:— Starp citu, mani sauc par Jantunenu.

Zirgs, paspārdījis ar kāju grīdu, noteica:— Zirgs. Kaut gan, kad biju maziņš, mani sauca par Hariju. Bet tas nav jāpatur prātā.

Tad zirgs sāka gatavoties naktsguļai, jo bija ļoti piekusis. Viņš noņēma cepurīti, noāva zābakus, tad paņēma šalli un palika to zem galvas. Zirgs aizvēra acis un vienā mirklī iemiga. Jantunens nopriecājās. Tagad tikai jāsameklē virve un . . . Mazais vīriņš jau redzēja savā priekšā naudas kaudzi zirga augumā.

Jantunens teciņus metās no staļļa uz savu māju. Viņš zināja: kaut kur ir jābūt virvei. Tad viņš sasies zirgu kā suni. Nē, viņš to sasies kā zirgu. Jantunens ieskrēja istabā tādā ātrumā, ka ar pieri ietriecās durvju stenderes augšējā malā. Vienu brīdi viņš neko neredzēja, taču domas par zirgu aizdzina sāpes. Jantunens atkal uzsmaidīja savai laimei. Ja viņš tagad rīkosies pareizi, kabatā drīz vien būs nauda, par ko nopirkt pamatīgu jahtu. Un tad lai piesargās tie, kas bija smīkņājuši par Jan-tunenu. Drīz sitīs viņa stunda.

Zirgs gulēja. Viņš gulēja dziļi un saldi — kā akmens nams. Tad viņš pēkšņi pamodās, jo kaut kas neciešami kutināja ausi. Zirgs uzlēca kājās un papurināja galvu. Kaut kas mazs un melns nokrita no auss siena kaudzē un iepīkstējās. Zirgs noliecās paskatīties un ieraudzīja mazu, melnu pelīti. Pelīte kaut ko pīkstēja un nopietni raudzījās uz zirgu.

— Kāpēc tu ielīdi manā ausī?— jautāja zirgs un noliecās zemāk.

— Mūc projām!— pelīte čukstēja.— Jan-tunens tev nevēl labu. Viņš grib tevi sagūstīt un aizvest uz cirku. Viņš pašlaik ir savā mājā un meklē virvi, ar ko tevi sasiet. Man nupat kā zvanīja.

Zirgs satrūkās. Vispirms viņš nemierīgi atskatījās uz durvju pusi, pēc tam pagriezās pavisam. Tur, kur agrāk atradās durvju aile, tagad bija durvis. Zirgs mēģināja tās atvērt, taču tas neizdevās. Pa tām vis nevarēs izkļūt. Pagalmā jau skanēja soļi.

Zirgs, sirdij skaļi pukstot, paslēpās aizdurvē. Staļļa durvis atvērās.

— Nu tikai lēnām un klusi,— Jantunens teica, virvi raisīdams.— Kas tad tas — viņš nemaz nav savā vietā? Nupat taču vēl gulēja.

Jantunens pagriezās. Tad viņš iekliedzās un nometa virvi, jo zirgs stāvēja tieši durvis un tā acis bija draudīgas. — Palīgā! Kuš. Nenāc klāt! Palīdziet! Nezvērs.

Zirgs skaļi ievilka nāsīs gaisu un lēni tuvojās Jantunenam. Mazais vīrelis pieskrēja pie siena kaudzes un ierakās tajā kā kurmis. Drīz vien vairs bija dzirdama tikai balss, kas kļuva aizvien skaļāka:

— Es vairs nekad nedarīšu nekā slik-taaaaaaaaa!

Zirgs pārsteigts skatījās uz siena kaudzi, kas piepeši bija apēdusi Jantunenu. Nu tai piemetīsies kāda vēderkaite. «Tagad es iešu,» zirgs nolēma, «kāda man daļa gar Jantunenu.» Zirgs ilgi un nikni nozviedzās un tad izsteidzās ārā. Pret durvīm viņš atslēja pamatīgu bomi. Nu Jantunenam būs par ko brīnīties. Zirgs pasmaidīja.

Taču smaids drīz vien izdzisa, jo ārā patiešām sāka tumst. «Kurp nu lai eju,» zirgs skumīgi prātoja, «šeit es gan neiedrošinos palikt. Drīz būs klāt pusnakts, laukā noteikti nekļūs gaišāks.» Zirgs juta, ka sāks raudāt. Viņš tik ilgi bija dzīvojis kā mājas zirgs, ka vairs neatcerējās, kāda sajūta ir tad, ja stāv lietū zem koka. Lielas asaras ritēja pār zirga vaigiem un nokrita kaut kur tumsā.

No lejas atskanēja nikna pīkstoņa, un zirgs noliecies pamanīja peli, kas kliedza no visa spēka:

— Kurš iedrošinās man nakts vidū liet virsū slapjumu! Par to es vēl atriebšos. Stulbenis tāds!

Pele teica vēl daudz ko citu.

Zirgs nolēma peli nomierināt. Viņš mīļiem vārdiem pastāstīja tai par savām nedienām. Pele, izdzirdējusi, kā zirgs nokļuvis šajās mājās, tūlīt pat ko iedomājās. Viņa lika zirgam uzgaidīt un pazuda tik nemanāmi, it kā nemaz nebūtu te bijusi. Zirgs klausījās, kā šalca mežs, un viņam kļuva bail. Bet tieši tajā brīdī, kad kļuva pavisam tumšs, no mākoņiem izslīdēja liela lampa, apaļa un dzeltena kā greipfrūts. Zirgs atviegloti nopūtās. Nu vismaz kaut ko varēja saskatīt. Tajā pašā brīdī atgriezās arī pele.

Pelei līdzi bija liels papīra gabals, ko tā nesa kopā ar četrām citām pelēm. Tām nopakaļ sekoja vēl viena pele, kas sēdēja ratos, kuros bija iejūgts kaķis. Ratos bija caurule, kura atgādināja kabatas later-niņu, un kāds aparāts, kas bija līdzīgs pulkstenim.

Peles apstājās, un melnā pele, pienākusi zirgam pie pašām kājām, kliedza, cik spēka, lai arī zirgs izdzirdētu:

— Mēs gribam tev palīdzēt. Jantunens mums ir daudz darījis pāri, un šī, šķiet, ir pirmā nakts, kad varam justies mierīgas. Ar kartes palīdzību atradīsi ceļu, kā nokļūt drošībā. Te ir kompass — gadījumam, ja noklīsti no takas. Paldies. Un laimīgu ceļu!

Zirgs jutās aizkustināts. Viņš noliecās, paņēma karti un kompasu un pateicās, cik vien skaisti prata. Tad zirgs nošķaudījās. Rēnajā vējā viņam bija piemetušās iesnas.

No šķaudījiena spēka pele nokrita visā garumā. Piecēlusies tā nikni teica:

— Tas jau ir skandāls. Vai tāda ir pateicība par labiem darbiem? Pazudi no šejienes, tu lielais, neglītais pretekli!

Zirgs nožēlā pakratīja galvu.

— Es to tā nemaz nebiju domājis. Tas vienkārši bija negadījums.

Un zirgs nošķaudījās vēlreiz.

Melnā pele nokrita uz ceļiem un pieturēja savu cepuri.

— Es to vairs nespēju izturēt!— tā žēlojās.— Projām no šejienes! Pazūdi! Ardievu! Nekad vairs nerādies šajā pusē. Kāpēc gan man vajadzēja tev palīdzēt?

Zirgs paklausīja. Viņš pagriezās, lai dotos projām, un pavicināja asti, tādējādi nogāzdams arī visas pārējās peles. To pamanījis, zirgs vairs negaidīja un laidās lapās, ko kājas nes. Tikai nonācis mežā, zirgs mazliet nomierinājās. Viņš aizdedzināja kabatas lukturīti un, notupies zem lielās egles, sāka pētīt karti. Sākumā bija redzama taka. Tad sekoja purvs, aiz tā liels akmens, un turpat bija šķūnis. «Pārgulēšu šķūnī,» zirgs nodomāja, «bet rīt no rīta turpināšu ceļu. Var būt, ka viss vēl vērsīsies uz labu.»

Ar kompasa palīdzību zirgs mēģināja noteikt virzienu. Viņš lauzīja galvu krietnu laika sprīdi, tomēr it nekā nesaprata. Tā nu viņš sāka iet pa taku — gan jau kaut kur parādīsies arī šķūnis. Mēness, kas brīdi pa brīdim apgaismoja mežu, beidzot pazuda mākoni pavisam. Pasaule satumsa.

Kabatas lukturītis to nespeja izgaismot. Piepeši taka sāka lēnām grimt.

«Sis laikam būs purvs,» zirgs nodomāja, un viņa prātu un dvēseli pārņēma nelaimes nojauta. Tad viņš nolēma, ka nepakļausies iegribām un ies tikai uz priekšu, taču katrs solis veda aizvien dziļāk melnajā tumsā, kas it kā iesūca sevi. «Ja nu es esmu novirzījies no kursa un dodos pretim savai iznīcībai? Drīz vairs nevarēšu izke-puroties no šīs ķēpīgās mīklas.» Zirgs apstājās. Viņš atcerējās māti.

No mākoņa malas uzspīdēja mēness, mezdams gaismu pār visu apkārtni, un zirgs ieraudzīja, ka netālu stāv liels akmens. «Uz priekšu,» viņš pavēlēja savām kājām un sasprindzināja visus spēkus. «Tur priekšā ir jābūt cietai zemei.»

Taka lēnām virzījās pret kalnu un atkal kļuva stingra. Vienā -rāvienā zirgs jau stāvēja pie akmens. Viņš izelpoja garaiņus saltajā nakts gaisā. Izglābies. Vai tā būtu taisnība? Vēl vairāk pārsteigts zirgs jutās tad, kad aiz akmens ieraudzīja kaut ko līdzīgu šķūnim. Tieši tā, kā karte bija solījusi.

Zirgs piesteidzās pie šķūņa un palūrēja iekšā. Gaisā juta āboliņa un timotiņa maigo, gurdinošo smaržu. Zirgs nolikās siena kaudzē, dziļi ieelpoja un aizmiga kā zīdainis.

3

Zirgs pamodās no izsalkuma. Sapni viņš bija ēdis visu iespējamo, sākot ar timotiņu un beidzot ar pienu un zemenēm. Zirgs piecēlās kājās un paskatījās apkārt. Bija jau gaišs, un viņš ieklausījās: likās, it kā mežā dziedātu simtiem putnu. «Laikam jau tagad ir pavasaris,» zirgs nodomāja, jo zināja, ka pavasarī putni mēdz skaļi dziedāt. Zirgs paskatījās laukā un jutās vīlies. Mežā nedziedāja neviens putns — tie bija tikai vēja vienmērīgie un spēcīgie auri. Zirgam sala, un viņš mazliet paskraidīja, lai asinis sāktu riņķot. Izsalkums auga .augumā.

Viņš ilgi skatījās uz savu gultas vietu un piepeši aptvēra, ka naktī gulējis īstā siena. «Tā nu gan ir laimīga sakritība,» zirgs nopriecājās, «es varu apēst savu gultu.» Zirgs iekampa mutē vienu siena kušķi, tad otru un trešo. Žokļi mala ma-ļamo, un zirga acīs parādījās laimīgs mirdzums.

Kad izsalkums bija remdināts, sirdī atgriezās nesenā, dīvaini nedrošā sajūta. Zirgs atcerējās savas mājas, segu un grāmatas. Prātā ienāca ledusskapja rūkoņa un tas, kā reizēm aukstumā nobrakšķēja radiators. Cik mīksta bija viņa gulta! «Kāpēc es aizgāju no mājām?» Zirgs piepeši noskuma. «Nu es vairs netikšu atpakaļ. Garām Jantunenam es vis neiešu, jo nevar zināt, kādas cilpas viņš jau paspējis izlikt; un cita ceļa nav. No cilvēkiem uzmanīšos,» zirgs nosprieda un neapmierināti nošņācās. Viņš atkal ieklausījās, bet ausīs skanēja tikai lietus čaboņa. Smagas lāses sitās pret šķūņa jumtu.

Zirgam atkal gribējās raudāt, un labi, ka viņš nesāka šņukstēt skaļā balsī.

— Ko lai es tagad iesāku?— zirgs žēlojās.— Kurp lai dodos? Kā gan klāsies man, mazajam, nelaimīgajam zirdziņam?

Zirgs klausījās savos vārdos un noskuma vēl vairāk.

— Kāpēc tu raudi?— no kādas spraugas atskanēja sīka balstiņa.

Zirgs tā satrūkās, ka atkāpās pāris soļu atpakaļ.

— Kur tu esi?— viņš vaicāja un centās saskatīt to, kas bija runājis. Šķūni gan neviena neredzēja. Blakus sienam, tiesa, bija ābolu kaudze, kuru zirgs agrāk nebija pamanījis, bet āboli taču nerunā.

Tomēr šie āboli runāja — un pat kustējās. Kaudze lēni virzījās uz zirga kāju pusi, un zirgs uz to apstulbis skatījās. Tad no ābolu kaudzes apakšas parādījās melns purniņš un divas acu podziņas. Āboli ierunājās:

— Es neesmu nekāda runājošā ābolu kaudze, es esmu ezis. Šogad ir tik liela ābolu raža, ka naktī, kad skraidīju pa dārzu, vētra man tos uzpurināja uz muguras. Labi, ka paliku dzīvs. Tagad nevaru dabūt ābolus nost no adatām. Bet kāpēc gan lai tevi tas interesētu?— Ezis nopūtās.— Kālab tev man palīdzēt.

Zirgs pārdomāja un nolēma pamēģināt. Viņš pētoši apošņāja ābolus, ar zobiem noņēma vienu no adatas un tūlīt pat apēda. Cik tāds ābols var būt gards! Garša bija skābena, un tas atspirdzināja. Baltais dzidrais! Zirgs nogaršoja otru. Kanēļābols, par to nebija nekādu šaubu. Trešais likās kaut kādas nepazīstamas šķirnes, bet arī tīri ēdams. Pirms zirgs pats aptvēra, viņš jau bija noēdis visus eža ābolus. Labi, ka pie reizes nenotiesāja arī pašu ezi.

— Tu paskaties, ko dari,— neapēd mani! — ezis brīdināja.— Es izpletīšu adatas, un tad tu vairs nedabūsi mani ārā no kakla. Labāk paej tālāk.

— Atvaino,— teica zirgs,— man tie tā garšoja. Jau pagājis krietns laiks, kopš pēdējo reizi ēdu ābolus.

Zirgs atcerējās, kā reiz, vēl kumeļš būdams, bija nomaldījies ābeļu dārzā.

Par to domādams, viņš tā atmaiga, ka izstāstīja ezim, kāpēc un kā viņš bija nokļuvis šķūnī.

Ezis klausījās un uzmanīgi vēroja zirgu, jo viņš nebija paradis tik ātri iedraudzēties ar svešiniekiem. Taču zirga stāsts ezim šķita aizkustinošs. Kad zirgs beidza, ezis lēni ierunājās, it kā gaidīdams maksu par katru vārdu:

— Tas ir jāpārdomā.— Tad viņš ilgi klusēja. Visbeidzot eža smadzenēs dzima kāda doma. So domu viņš pamazām ietērpa vārdos.

— Peles tev iedeva karti — tā tu pats stāstīji. Parādi man to.

Zirgs iedeva karti, un ezis to ilgi pētīja. Zirgs pie sevis nodomāja, ka tam nav nekādas jēgas — ko gan tāds ezis saprot no kartes. Tad ezis nokrekšķinājās un paziņoja:

— No šķūņa ceļš ved uz upi, no upes uz kalnu. Aiz kalna ir galapunkts, vismaz šajā kartē taka vairs neturpinās. Tur ir skaidri uzrakstīts: Pienotava. Tev ir jāiet uz turieni.

Zirgs paskatījās uz ezi, bet ezis — uz zirgu. Ezis bija tikpat pārsteigts kā zirgs.

— Pienotava,— beidzot zirgs domīgi teica.— Bet vai tad pienotavā nedzīvo govis?

— Ak tā!— Ezis nopriecājās.— Un es atkal domāju, ka pienotava ir kaut kādas dzirnavas. Domāju, tev būs taisnība. Kaut gan,— ezis pārdomāja,— govis laikam tomēr pienotavā nedzīvo. Tāš tikai tur piederas.— Un ezis atkal iegrima domās.

Zirgs jutās neapmierināts.

— Kas es par govi, es taču nedodu pienu. Peles būs mani tīši apmuļķojušas. Govs! Tad jau labāk sienāzis.

Ezis iedomājās, kā zirgu kāds centīsies izslaukt, un viņš pasmaidīja.

— Tiesa kas tiesa. Govs tu neesi. Tomēr ceļš kartē ved uz turieni. Tu taču nepaliksi šajā šķūni?

Zirgs paskatījās laukā. Lietus uz bridi bija mitējies, taču vētra bez žēlastības lieca koku galotnes pie zemes, un pa šķirbām šķūnī spraucās drēgns gaiss. Zirgs nopūtās. Protams, ir jānokļūst līdz mērķim. Viņš izņēma no kabatas kompasu un sāka noteikt virzienu. Pēc krietnas grozīšanas bulta norādīja tieši uz viņu pašu. Nē, uz savu pusi nevar iet, pārāk iss ceļš. Zirgs izmēģināja vēl vienu reizi. Tas pats rezultāts. Zirgs jutās neērti, un viņš nespēja paskatīties uz ezi.

Ezis paņēma kompasu un sāka ar to prasmīgi darboties.— Hm, 52 grādi — gandrīz. Mums ir jāiet tajā virzienā.

Ezis paņēma karti un, drebinādams adatas, devās ārā pa durvīm. Zirgs viņam sekoja.

Pagalmā ezis atdeva kompasu. Zirgs raudzījās bultas norādītajā virzienā. Tiešām — tur aizvijās taka.— Paldies,— zirgs kautrīgi teica.— Domāju, ka tālāk tikšu pats.

Ezis paskatījās uz zirgu.— Es varētu kādu gabaliņu paiet līdzi. Te vienalga pēc manis neviens neilgojas. Varētu arī mazliet palīdzēt. Bet, — ezis iegrima domās, — diezin vai man pietiks spēka ilgi soļot aiz tevis. Tev noteikti ir garš solis.

— Lec man mugurā!— Zirgs nopriecājās, ka ticis pie ceļabiedra.— Es tevi aizvedīšu. Tu izskaties ļoti viegls; diez vai maz jutīšu, ka esi man mugurā.

Ezim šis priekšlikums likās pieņemams, kaut arī nekad mūžā viņš nebija jājis. Viņš sameklēja mugursomu, salika tajā mantas un bija gatavs doties ceļā. Bet kā lai ezis tiek zirgam mugurā? Viņš neizskatījās pēc alpīnista, un salīdzinājumā ar ezi zirgs bija milzenis. Brīdi padomājuši, ezis un zirgs piegāja pie šķūņa sienas. Zirgs sameklēja trepes, un ezis elsdams pūzdams sāka rāpties augšup.

— Vai kārtībā?— zirgs vaicāja.

— Jā!— ezis atsaucās. Taču pēdējā brīdī viņa kāja paslīdēja un viņš briesmīgi iekliedzās — tik briesmīgi, ka zirgs sakustējās. Protams, ezis nokrita tieši zemē, tur, kur vairs nebija zirga muguras.

Ezis lēni piecēlās kājās un izskatījās ļoti nobēdājies. Tomēr viņš mēģināja vēl vienu reizi — nosprauslājās un kāpās no jauna. Šoreiz zirgs nolēma nekustēties un pacietīgi gaidīja. Beidzot viņš juta, ka uz muguras apsēžas kaut kas viegls, bet durstīgs. Ezis sākumā šņākuļoja un drebināja kažoku, taču beidzot vārgā balsī nomurmināja:— Viss kārtībā. Varam doties ceļā. Vispirms iesim uz lielā bērza pusi. Tur ved ari taka. Bet,— ezis bailīgi piebilda, — iesim lēni. Es tā ka mazliet baidos.

Zirgs uzvilka savu cepurīti uz ausim, jo vairījās no vēja, un uzmanīgi spēra pirmos soļus. Ezis sākumā spiedza, bet tad pierada pie kustības. Viņš paskatījās lejup un pārbijās.— Savu mūžu nebūtu rāpies zirgam mugurā, ja zinātu, cik tas augstu,— viņš murmināja un stingri turējās zirga krēpēs. «Nedrīkstu domāt, ka nokritīšu, jo tad tik tiešām nokritīšu,» viņš domās atkārtoja kā lūgsnu. «Nedrīkstu izrādīt savas izbailes, citādi pārbīšos vēl vairāk. Tikai uz priekšu, ceļā pretim nepazīstamām vietām un pienotavām. Atgriezties varēs vienmēr.»

Sī doma nomierināja. Ezs nopietni skatījās uz priekšu un drīz vien drusku pierada, jo zirgs centās soļot bezgala uzmanīgi. «So kartes pazinēju nedrīkstu zaudēt, vismaz tādā reizē ne, ja priekšā nepazīstamas vietas,» zirgs nodomāja un sāka svilpot. Viņš centās svilpot ļoti klusi, lai nejauši nesatrauktu ezi.

4

Negaidot priekšā parādījās upe. Taka nozuda aiz klints, un te nu bija upe, kuras melnie ūdeņi vēlās briesmīgā steigā. Zirgs pārsteigts to vēroja. Viņš iebāza kāju ūdenī un tūlīt pat atrāva atpakaļ. Auksts kā ledus. Ūdenī līst negribējās.

Ezis kaut ko nomurmināja, un zirgs saslēja ausis.

— Derētu kuģis. Vai laiva. Bet varbūt kas cits, piemēram, sēklis. Lietus upi pielējis pilnu.

Nezinādams, ko iesākt, ezis pakratija karti. Zirgs klusēja.

Viņš paskatījās uz ūdeni, un viņam likās, it kā tumšais, aukstais ūdens ņirgātos: te nu tev nav ko nākt. Zirgs jutās aizvainots. Kā ūdens var kavēt viņu, brīvu un mežonīgu mežadēlu. «Gan es tikšu pāri,» zirgs izlēma. Viņš iebrida upē un sāka soļot uz otru krastu. Ezis mēģināja zirgu atrunāt, taču viņa balss pazuda krāču saceltajā troksnī.

Pēc kāda laika zirgs tomēr bija spiests apstāties. Ūdens spieda viņa sānus, un upe kļuva arvien dziļāka. Un cik glumi bija akmeņi! Zirgs juta, ka straume pamazām sāk raut viņu sev līdzi. Vēl bridi viņš cīnījās ar sevi, sakoda zobus un teica: «Tikai pāri!»— bet tad, atcerējies ezi, satrūkās. Zirgs taču nezināja, vai ezis maz prot peldēt. Lēni, soli pa solim viņš sāka kāpties atpakaļ. Kāja paslīdēja, tomēr, sasprindzinājis visus spēkus, zirgs noturēja līdzsvaru un galu galā nokļuva atpakaļ krastā. Bija auksts, viņš viss drebēja. Melnais, aukstais ūdens krākdams tecēja lejup — drūmi un bez mitas. «Upe tomēr ir stiprāka par mani,» zirgs nodomāja, «kaut gan tā nav dzīva. Es to nespēju saprast.»

Zirgam klabēja zobi. «Savu mūžu mēs netiksim tai pāri. Vajadzētu iedzert kaut ko siltu, citādi būšu pagalam,» zirgs noprata. Viņš sāka purināties tā, ka ūdens lāses vien nošķīda. Līdz ar tām nokrita arī ezis.

«Atkal,» zirgs nošausminājās, «man gan vajadzētu vispirms pārdomāt un tikai tad rīkoties.» Dziļā nožēlā viņš piesteidzās pie eža. Par laimi, tam nekas nekaitēja. Ezis lēni piecēlās un nopētīja sevi, it kā pārliecinādamies, vai vēl dzīvs. «Galvenais, ka esmu pie dzīvības,» ezis nodomāja. Salīdzinot ar brišanu pa upi, kritiens šķita kā rotaļa.

Viņš nolēma tūlīt pateikt zirgam, ka vairs neturpinās ceļu uz pienotavu, bet gan atgriezīsies savā šķūnī. Tomēr, pamanījis, cik zirgs nosalis, viņš pārdomāja. Ezis izvilka no mugursomas sērkociņus, iekuriņus un mazu cirvīti. Tad viņš ātri sameklēja sausus zarus un drazas un sāka kurt ugunskuru. Ezis prasmīgi sacirta un aizdedzināja dažus skaliņus. Drīz vien liesma pārgāja uz citiem skaliem, pēc tam uz drazām, un visbeidzot elsodami un dūmodami aizdegās arī lielākie koki, tie, kurus zirgs bija izvilcis no meža. Pamazām ugunskura apkaimē izplatījās siltums. Kad ezis atnesa ūdeni un uzlika vārīties tēju, dzīve šķita daudz jaukāka. Stingums pamazām atlaidās, ķermeni pārņēma tīkams siltums. Stiprā tēja ar cukuru uzmundrināja. Ezis klusēdams skatījās uz tējas krūzīti. Zirgs jutās tik laimīgs, ka nemaz neiedomājās pateikt viņam paldies. Tomēr nezin kāpēc ezim tas omu nesabojāja.

— Kurināt ugunskuru man iemacija tēvs,— ezis klusi ierunājās.— Viņu saukāja par tundras vilku. Es gan nezinu, kā ezis var būt vilks, taču es jau no mazotnes klaiņoju viņam līdzi pa mežiem. Taisnību sakot, toreiz man tas nemaz nepatika.— Un ezis brīdi klusēja.— Kaut ko tomēr iemācījos. Pāri upei gan nekad agrāk nebiju gājis. Tēvam nepatika ūdens. Mazs strautiņš, no kura varēja padzerties, bija vienīgais, kura tuvumā tēvs jutās mierīgi.

Ezis nebija domājis turēt tik garu runu, tāpēc tagad viņš pilnīgi apklusa, gaidīdams, ka arī zirgs kaut ko sacīs. Taču zirgs klusēja. Viņš vēroja lielu, melnu vārnu, kuru bija atvilinājis ugunskura siltums. Vārna grozīja knābi un ik pa brīdim modri atskatījās. Pēkšņi viņa pamanīja ezi. Putns atlēca atpakaļ, un tajā pašā mirklī ezim saslējās adatas.

— Vai jūs viens otru pazīstat?— pārsteigts jautāja zirgs.

— Tas tiesa, es pazīstu ežus,— čerkstošā balsī teica vārna,— un eži droši vien pazīst vārnas.

33

2 — 141

— Jā gan,— piekrita ezis.— Kaut arī es nekad neesmu runājis ar vārnu.

Zirgs centās aptvert, kas noticis. Vārna, spalvas ieskādama, ilgu pilna skatījās uz tēju un ugunskuru. «Varbūt vārna nemaz nav tik bīstama,» zirgs nodomāja, «vismaz neizskatās pēc tādas.»

— Vai tu nevēlētos krūzīti tējas? — zirgs jautāja.— Es varētu atbrīvot vietu pie ugunskura. Šodien ir tik auksta diena. Pats gandrīz vai saaukstējos, kad iebridu ūdenī; es mazliet papeldējos.

Ezis negribēja piekrist, bet tad pārdomāja. Joprojām saslējis adatas, viņš atvirzījās mazliet malā. Vārna, nenolaizdama acis no eža, pielēca tuvāk, tad paņēma tējas krūzīti un, plecus uzrāvusi, iebāza knābi krūzē. Varēja dzirdēt, kā viņa strebj un čāpstina, bet pēc tam vārna izvilka knābi ārā un atdeva krūzi zirgam.

— Paldies. Man bija ļoti nogurdinoša diena. Tā bija laba. Tas ir — tēja,— teica vārna, stiepdama vārdus kā gumiju.

Zirgs paskatījās uz vārnu. Vai tai tēja negaršoja? Vārna daudznozīmīgi pasmaidīja. Tas bija liels putns. Melnās, slapjās spalvas mirdzēja un ātri žuva. Pelēkais krekls bija darināts no mīksta linaudekla, un kājās putnam bija skaisti zābaki no vislabākās ādas. Vārna, šķita, to apzinājās

un lepni grozīja galvu. Melnajam acīm iedzirkstoties, viņa sāka runāt:

— Tajā brīdī mēs ar draugiem sēdējām bērzā un prātojām, ko darīt nākamajā dienā. Bija pienākusi mana kārta izteikties, un es ierosināju veikt uzmundrinošu lidojumu uz pilsētu. Tad mūs sāka apšaudīt. Divi cilvēki bija ielīduši egļu audzē turpat blakus. Kā mēs satraucāmies! Es lidoju šurp tādā ātrumā, ka tagad esmu gluži pagalam.

Eža adatas lēni nolaidās, un vispār viņš izskatījās daudz mierīgāks. Zirgs jutās loti labi. Viņš strēba no krūzītes atlikušo

7 *

tēju un savukārt pastāstīja vārnai, kāpēc ir šeit; par brillēm, Jantunenu, ezi, karti, pienotavu, itin visu. Beigās zirgs pastāstīja arī par upi — pat to, kā bija nolēmis tikt tai pāri un par mata galu izglābies no nāves. Vārna šad un tad ieķērcās. Stāsts viņu interesēja.

— Pag, pag!— vārna teica un savicināja spārnus.— Pagaidiet! Varbūt es kaut ko izdomāšu.

Vārna uzlidoja lielās egles galotnē un sāka ķērkt tik skaļi, ka ezis un zirgs aizbāza ausis. Eža adatas atkal saslējās, un vienā no tām kā cīņas karogs plīvoja dzeltena bērza lapa.

Taču drīz vien vārna apklusa un vienā mirklī bija atpakaļ uz zemes. Pirms zirgs

2*

35

paspēja atplest muti, gaisā nošvīkstēja vairāki desmiti spārnu, un laukumā cita pēc citas nolaidās vārnas. Vienalga, uz kuru pusi zirgs arī paskatītos, pretim raudzījās vārna; koki lapu vietā bija ieguvuši it kā melnus augļu ķekarus. Zirgam kļuva mazliet neomulīgi.

Lielā vārna nojauta, ko zirgs domā.

— Nevajag baidīties. Jūs man palīdzējāt. Varbūt tagad varu palīdzēt jums.

Vārna ieķērcās, acīmredzot izskaidro-dama stāvokli citām vārnām. Tās ilgi sarunājās — gan pa kārtai, gan viena pār otru, gan korī — un laiku pa laikam arī klusēja. Zirgs nesaprata neviena vārda. «Krā.» — «Krā.» — «Krāāāk.» Tad atkal lēni ierunājās lielā vārna:

— Kā dzird, pretējā krastā — tur, kur visdziļākā vieta, ir prāmis. Agrāk esot bijusi ari tauva, bet to straume pārrāvusi, un tā mētājas otrā krastā. Pacentīsimies dabūt tauvu šurp, un tad jūs varat mēģināt atvilkt prāmi.

Zirgs nopriecājās, jo priekšlikums likās labs. Ezis ātri sapakoja savu mugursomu un rūpīgi nodzēsa ugunskuru. Viņi virzījās uz augšteci, un drīz vien straume pārstāja skriet un upe paplašinājās, līdz kļuva par rāmu dzelmi, tumšu un aukstu kā pievilta cilvēka skatiens. Lielā vārna ieķērcās, bet pārējas pacēlās spārnos un lidoja uz otru krastu. Pēc brīža tās atgriezās, knābjos turēdamas pamatīgu tauvu. Drīz vien tā jau bija zemē pie zirga. Kad viņš sāka to vilkt, no pretējā krasta krūmiem izpeldēja liels prāmis, kas lēni virzījās uz krastu un, atsities pret sēkļa smiltīm, apstājās.

Zirgs jutās tik priecīgs, it kā viņš būtu

saņēmis dāvanu. Gluži kā Ziemassvētkos.

*

Zirgs visādi centās pateikties vārnai, viņš pat mēģināja paklanīties, bet tad aptvēra, ka tas varētu izskatīties ļoti jocīgi. Vārna bija iegrimusi dziļās domās. Tā brīdi patērzēja ar citām, un tūlīt pat pēdējās vārnas pacēlās spārnos un pazuda tik veikli, it kā viņas te nemaz nebūtu bijušas. Knābi piešķiebusi, lielā vārna skatījās uz zirgu.

— Man šķiet, ka pašlaik esmu jums vajadzīga,— viņa teica.— Ja jūs labi palūgtu, tad kādu laiku varētu piedalīties jūsu ceļojumā. Centīšos krietni vien palīdzēt. Varbūt esat jau pamanījuši — vārnas prot visu ko. Mēs esam visgudrākie putni. Jā, jā, to nevar noliegt, tas ir ierakstīts biezās grāmatās.

Zirgs nezināja, ko atbildēt. Nē, viņam nekas nebija pret vārnas sabiedrību, vienīgi ceļotāju būtu par daudz un viņi jau sāktu atgādināt baru. «Tomēr,» zirgs domāja, «vārna mums nāca talkā. Un pie tam vārna patiesi varētu palīdzēt kaut vai ieturēt pareizo virzienu. Laikam kompasam vienmēr nevar uzticēties.»

Zirgs pamāja ar galvu un vēl bridi padomāja. Tad viņš paskatījās uz ezi, kurš nemaz nelikās pārsteigts.

— Labi, sit saujā,— teica zirgs.— Esi sveicināta mūsu pulka! Un vēlreiz paldies. Bez tevis mēs nebūtu te.

Vārna atteica, ka patiesībā domājot gluži tāpat. Un rupjā balsī ieķērcās:

— Nu, tad pošamies ceļā! Ir jau vēls. Pasteidzieties!— Un pati jau aizlidoja uz pretējo krastu.

Zirgs un ezis uzkāpa uz prāmja, un zirgs sāka vilkt tauvu. Ātrā gaitā viņi tuvojās otram krastam. Prāmis atsitās pret smiltīm, un ceļojums bija galā. Cik viegli viņi bija tikuši pāri upei! Zirgs iezviedzās. īstam ceļotājam nekas nav grūti. Šķita, ka ezis domā uz mata to pašu.

Sāka krēslot, un zirgs jutās noguris. Sī būtu brīnišķīga vieta naktsmītnei. Rāms meža ieloks priežu aizvējā, tuvumā ūdens, kur varētu kaut vai zvejot, mežs pilns ar sausiem zariem. Drīz vien jau dega eža iekurtais ugunskurs, bet zirgs no zariem un mizām uzbūvēja drošu nojumi. Viņš rūpīgi krāva egļu zarus citu blakus citam, lai lietus netiktu tiem cauri. Nebūtu patīkami pamostoties ieraudzīt, ka guli ūdens peļķē.

Ezis uzvārīja tēju, un, kad tā bija izdzerta, zirgs nolēma makšķerēt. Viņš izrāva no savas astes sarus un sasēja no tiem garu auklu. Ezis vienu savu adatu salieca kā āķi, vārna priedes stumbrā sameklēja tārpu, un miza noderēja par pludiņu. Piekrastes krūmājā atradās līgans bērziņš, un makšķere bija gatava.

Vārna uzlidoja augstu virs pļaviņas un, tikko pamanīja upē zivi, tūlīt deva zirgam zīmi, un zirgs to pašu brīdi iemeta mak-

šķēri īstajā vietā. Noķertās zivis ezis apcepa uz ugunskura. No dažām adatām viņš bija sameistarojis āķus un nu darbojās kā grilmeistars. Paēduši viņi vēl ilgi sēdēja ap ugunskuru. Zirgs bungoja pa dobu koka stumbru, vārna klusi ķērca, ezis kārtoja savu kažociņu. Vakars bija satumsis, un ugunskurs sildīja. Visi jutās ļoti labi.

5

Zirgs pamodās no dūmu smaržas. Viņš bažīgi nodomāja, ka izcēlies ugunsgrēks, bet, uzlēcis kājās, ieraudzīja ezi sēžam pie maza ugunskura, no kura slējās dūmi. Ezis pamāja labrītu un atkal iedziļinājās tējas vārīšanā. «Uguns ir maza un karsta,» ezis prātoja. Viņš atcerējās, kā abi ar tēvu pirms krietna laika bija sēdējuši pie ugunskura. Ezis iebāza ugunī skaliņu un vēroja, kā liesma lēni līda uz koka otru galu. No skala palika tikai ogle un pelni.

Zirgs uz līdzenas vietas nolēma rīkoties. Viņš pamatīgi nožāvājās un izmēģināja dažus skrējiena soļus, tad kārtīgi nopurinājās un piepeši aptvēra: kaut kā trūkst. Pašam viss bija tāpat kā agrāk, bet apkār-

tne šķita dīvaini tukša. Nekur neredzēja vārnu.

«Vārnai droši vien apnicis un tā atgriezusies pie savējiem,» zirgs nodomāja. «Nu, gadās arī tā. Vārna gan būtu lieti noderējusi. Tagad ceļojums turpināsies divatā ar ezi. Bet ja nu atkal nāksies šķērsot upi ...» Zirgs negribēja turpināt šo domu.

— Labrīt,— kāds sacīja virs galvas. Zirgs paskatījās augšup un lielā priedes zarā ieraudzīja pazīstamo putnu melnos svārkos. Vārna kārtoja spalvas un domīgi pētīja mākoņus.— Var uznākt lietus! — viņa ieķērcās.— Vajadzētu doties ceļā. Lietus laikā nav patīkami lidot. Bez tam mums ir jāpārvar kalns, un tā nav nekāda rotaļa. Vismaz jums abiem ne.

Zirgs apmulsa. Protams. Zirgi guļ uz zemes, bet putni — kokos, citādi jau tie nebūtu putni. Kā viņš to pirmīt nebija iedomājies!

Vārna nolaidās zirgam uz muguras, un abi kopā viņi aizgaja līdz ugunskuram. Ezis, laiku pa laikam nopūzdamies, joprojām raudzījās uguns liesmās, un viņa skatiens bija it kā vērsts kādā nezināmā tālē. Zirgs paņēma vienu tējas krūzi un otru pasniedza varnai. Tad viņi, ļaudami ezim pabūt vientulībā, pagāja mazliet tālāk. Zirgs košļāja sakaltušo krastmalas zāli un pēc tam izskaloja kaklu ar auksto upes

ūdeni. Vārna klusēdama vēroja zirgu. Tad viņa atkal pavēra knābi:

— Nu gan jāiet. Drīz sacelsies vētra. Tu, protams, tam netici.

— Var jau būt,— atteica zirgs un paskatījās debesīs, kurās nebija neviena mākoņa. Viņam bija grūti noturēties un nepasmaidīt. Tomēr, izpatikdams vārnai, viņš piegāja pie eža un sāka vākt kopā mantas. Beigās viņi nodzēsa ugunskuru un atkal bija gatavi doties ceļā.

Ezis sameklēja priedi ar biezākiem zariem un elsdams sāka rāpties augšup pa stumbru. Zirgs piestājās pie pašas priedes. Ezis pa zaru pagājās uz zirga pusi, aizvēra acis un metās lejā. Sev par brīnumu viņš uzlēca tieši zirgam mugurā. Vārna nostājās tūlīt aiz eža, kurš gan satrūkās, tomēr nolēma savaldīties. Zirgs pagaidīja, kamēr ezis nomierinās, un priecīgs iezviedzās.

— Ardievu, nometne, ardievu, upe! Paldies par visu!

Zirgs sāka lēni iet uz priekšu, ezis skatījās kartē. Taka pamazām vijās pret kalnu. Lielie koki kļuva retāki, mazāki, un visi augi it kā glābās pie zemes. Taka locījās ap stāvām klintīm un veda aizvien uz augšu. Laiku pa laikam zirgs apstājās, lai atpūstos, un mazliet uzkoda sakaltušo zāli. Kaut arī bija vēss rudens, viņš nosvīda, un drīz viņu sāka mocīt slāpes. Acis pievērusi,

vārna šūpojās soļu taktī un nemaz neinteresējās par to, kurp viņi iet.

Vēja brāzma nopūta no bērza dzeltenu lapu mudžekli, un zirgs satrūkās. Gaiss kļuva smags. Zirgs apstājās un paskatījās atpakaļ. Viņš bija pārsteigts. Viņi tagad atradās augstāk, nekā viņš jebkad bija bijis. Lejā pletās bezgalīgs līdzenums, kurā upes un ezerus varēja skatīt kā kartē. Šur tur bija izmētāti mazi lauciņi, bet tiem blakus tupēja mājiņās ar kūpošiem skursteņiem. Zemi slēpa mežs, kas vietumis bija tumši zaļā krasā, bet cituviet jau kails. Tāles pazuda zilā miglā.

Ainava bija tik skaista, ka zirgs samulsa. Viss izskatījās tik pilnigs kā paradīzē. Kaut varētu to sajust ar visu savu ķermeni. Tajā brīdī vārna aizsmakušā balsī ieķērcās:— Paskatieties!

Zirgs palūkojās uz augšu.

Aiz kalna virsotnes vālos peldēja drūmi, biezi mākoņi, un vējš bija tiešām pieņēmies spēkā. Tālumā dzirdēja draudīgu šņākoņu. Zirgam šī skaņa atgādināja krāces. Kur gan tādas varētu rasties tādā augstumā? Bet, kad viņa muguru skāra pirmās lietus lāses, zirgs saprata, kas tā par skaņu. Tūlīt viss satumsa, un vējš ar lietu tā šķēla gaisu, it kā par varītēm lauztos brīvībā. Lietus gāza tiešām spēcīgi, un ezis ar vārnu visiem spēkiem turējās zirgam mugurā. Zirgs cieši sakoda zobus un, neskatoties uz visu, nolēma turpināt ceļu.

Izslējis galvu pret vēju, zirgs spītīgi kāpa augšup. Lietus vienā mirklī viņu samērcēja gluži tāpat kā laba duša, taču zirgs nepadevās. «Ezis un vārna bez manis netiks galā,» zirgs nodomāja. «Vārna nevar lidot, un ezim nebūs spēka paiet. Man ir jāiet.» Ezis bailīgi iepukšķējās, taču lietus un vētras balss visu noslāpēja. Zirgs uzmeta kūkumu un soli pa solim kāpa augšup pa taku.

Tomēr pamazām zirga spēki izsīka. Arī bērnībā viņš nebija nekāds sportists, un

sēdošs darbs bija pieradinājis viņu pie vieglas dzīves. Vējš uz mirkli pierima, taču lietus nemitējās. Cik vien acis varēja saskatīt, redzēja vienmuļu, pelēku debesu jumtu. «Dievs laista savus dārzus ar varen lielu lejkannu,» zirgs nodomāja. Tā bija teikusi viņa vecmāmiņa. Bet vecmāmiņa

bija teikusi arī to, ka pēc lietus vienmēr spīd saule. Zirgs nosprieda, ka jātic šim teicienam.

Zirgs nošņācās un paskatījās sānis. Viņi bija gandrīz jau pašā virsotnē. Starp diviem milzīgiem akmeņiem slēpās sprauga, kas šķita kā patvērums, un zirgs nolēma tur brīdi uzkrāt spēkus tālākam ceļam. Viņš iespraucās starp akmeņiem un jutās no tiesas pārsteigts. Aiz akmeņiem bija eja, kas kaut kur veda. «Tā ir ala,» zirgs aptvēra, «nu tikai uz priekšu. Tagad vissvarīgākais mazliet atpūsties un pabēgt no negantā lietus.»

Pamazām tumšā eja paplašinājās un pārvērtās plašā telpā, kurā iespīdēja rēna gaisma. «Esam drošībā.» Zirgs nopūtās un piekusis apsēdās uz pakaļkājām. Atskanēja blīkšķis — atkal no muguras bija novēlies ezis. Viņš ievaidējās, taču vēl skaļāk iegaudojās kāda nepazīstama būtne, uz kuras bija uzkritis adatainais dzīvnieciņš. Atskanēja rūkoņa un pēc tam pārmetuma pilnas rejas. Piepeši zirga, vārnas un eža priekšā nostājās liels suns ar garām ausim, un viņa acis krēslainajā telpā spoži iekvēlojās.

— Kurš iedrošinās traucēt manu mieru? — viņš, asti saslējis, ierūcās.— Vispirms jūs ielavāties kā tādi zagļi un pēc tam vēl durat ar adatām. Kas nu par daudz, tas par daudz!

Nezin kā nu būtu izgājis, bet zirgs bailēs sakustējās, un suns pamanīja, cik viņš patiesībā liels. Tikko zirgs drebošā balsī bija izstāstījis, kas viņi tādi ir un no kurienes nāk, suns norima. Viņš nemaz nebija pa īstam sadusmojies, tikai nobijies gan. Suns atļāva ezim iekurt ugunskuru un lūdza ciemiņus atlaisties uz smilts grīdas. Zirgs tūlīt paklausīja, un viņa sirds no saspringuma skaļi pukstēja. Suns aizgāja apraudzīt savu pieliekamo kambari. Viņš sameklēja mazliet maizes un atnesa arī lielu kannu ar aukstu ūdeni. Kā tas garšoja! Zirgs grauza maizi un jutās kā karaļa svinībās.

No tālienes alā ieskanējās vētras trokšņi, bet tie viņus neskāra un pat nomierināja. Zirgs sāka justies labāk. Vārna visu laiku šķaudīja.

Suns, iepletis savas lielās acis, nopētīja visus pēc kārtas. «Patiesībā mēs izskatāmies ļoti nožēlojami,» zirgs nodomāja, «un nebūt neesam bīstami.» Rāmā balsī suns sāka stāstīt, un zirgs viņu ļoti labi saprata. Suns teica, ka agrāk esot dzīvojis ģimenē, bet tad bijis spiests doties projām, jo ģimene pārcēlusies uz ārzemēm. Viņš aizvests uz suņu dārzu gaidīt jaunu saimnieku, taču tāds neatradies, jo visi viņu uzskatījuši par pārāk vecu. Beidzot suns sapratis, ka nebūs labi, ja pats neparūpēsies par savu dzīvi. Nakts aizsegā viņš izracis zem sētas eju un tā izmucis brīvībā.

Zirgs kaut ko laipni nomurmināja, un eža acīs iezagās dīvains miklums. Suns stāstīja arī par to, cik grūti sākumā bijis dzīvot brīvībā. Bērni viņu apmētājuši ar akmeņiem un pudelēm, mednieki uz viņu šāvuši, kad viņš centies sameklēt barību; viss bijis jādara pašam, neviens nepalīdzējis. Par laimi, suns uzgājis alu, kurā nu dzīvoja. Un — kas vēl labāk — viņš esot atradis arī cilvēku, kuram varot uzticēties. Vasarās kalna virsotnē dzīvojot ugunsuz-raugs, un suns sācis dežurēt kopā ar viņu. Kā algu viņš saņēmis maizi. Ugunsuz-raugs ir vecs vīrs un tik labi pazīst dzīvi, ka no tās vairs neko negrib. Viņš iemācījis sunim visu ko izgriezt no koka, un suns ar to nodarbojās brīvos brīžos, galvenokārt jau ziemā, kad bija viens. Tā ātrāk pagājis laiks.

Suns izvilka no ugunskura vienu skalu un, pacēlis to kā lāpu, aicināja zirgu sekot.

Pie alas dibensienas bija noliktas vairākas skulptūras, kuras suns nu kautrīgi parādīja. Viena skulptūra saucās «Klusums», un tur uz pamatnes bija nolikts mazs, kluss koka gabaliņš. Cita bija nosaukta par «Laimi»— divi mazi sunīši gulēja viens otram blakus. Lielā galva saucās «Varonis», un tā ļoti atgādināja pašu suni.

Zirgs domīgi vēroja koka skulptūras. Kaut gan — var taču nodarboties ar visu ko, un bija skaidri redzams, ka suns priecājas par savu darbu. Zirgs pateicās sunim un novēlēja labu veiksmi arī turpmāk. Suns apmulsis skatījās zemē, taču varēja redzēt, ka viņš alkatīgi uztver katru zirga vārdu.

«Ko lai tagad iesāk?» zirgs nodomāja un paskatījās uz vārnu. Tā neko neteica, tikai šņaukājās un klepoja. «Vārna neko

nepalīdzēs,» zirgs saprata un pavērās uz eža pusi. Ezis atkal raudzījās uguni. Zirgs jutās mazliet vientuļš.

Tad zirgs apsēdās un iegrima domās. «Te nu es esmu. Cik daudz kas noticis kopš tā laika, kad pametu mājas. Neesmu redzējis nevienu grāmatu, nemaz nerunājot par lasīšanu.» Zirgs atcerējās savas brilles un nopūtās. Liesmu ēnas nemierīgi šaudījās pa alas sienām.

Suns iesnaudās, un zirgs tagad to pamatīgi nopētīja. «Suņa miegs,» zirgs nodomāja, «suns guļ, kaut gan ir nomodā, īpatnēji.» Zirgs izmēģinādams pakustināja vienu kāju, un suns tūlīt atvēra acis. Pamanījis, ka nekas nav noticis, viņš atkal aizvēra acis. No jauna varēja sadzirdēt rimtu elpas troksni.

Zirgam kļuva briesmīgi garlaicīgi. Viņš piegāja pie vārnas un iemācīja tai spēli «desas». Rūtiņas uzzīmēja turpat smiltīs.

Taču vārna tūlīt pat uzvarēja, un zirgs vairs negribēja spēlēt. Viņš izvilka no kabatas kārtis un iemācīja vārnai «cūkas», bet vārna uzvarēja arī šajā spēlē. Zirgs apvainojās. Viņš taču iemācīja vārnai savas spēles, bet tā vienmēr laimēja, un zirgam nebija ne mazāko izredžu. Zirgs paskatījās uz kārtīm un tad iemeta paciņu ugunī. «Velti es tās nēsāju līdzi. Tikai lieks svars,» zirgs nodomāja un centās neskatīties uz vārnu. Neraugoties uz iesnām, tā likās tāda dīvaini iedomīga.

— Kad mēs iesim tālāk?— piepeši skumīgā balsī iejautājās ezis.— Man gribētos, lai mēs jau būtu galā.

— Kur tad ir tas gals?— jautāja vārna un nošķaudījās.— Vai eglē?

Zirgs nopūtās un iegrima domās.

— Jā . . . mums laikam būs jāiet. Droši vien, ka traucējam suni.

Suns pavēra acis un mierīgi teica:— Jūs mani netraucējat. Palieciet tepat. Lietus droši vien ilgs visu nakti. Bez tam ir tik tumšs, ka nekā nevar saskatīt.

Vārna ieķērcās un pamāja ar galvu. Prātīga runa. Arī zirgs tam piekrita. Eža seju neredzēja, bet šķita, ka viņš ir ļoti noskumis. «Nezin kas viņam kaiš,» zirgs pie sevis nobrīnījās. «Varbūt ilgojas pēc agrākiem laikiem?»

Ugunskurs pamazām izdega, un ala, el-

podama kā tāds liels dzīvnieks, kļuva aizvien tumšāka. Zirgam bija mazliet baisi, un viņš dzirdēja, ka ari ezis nespēj aizmigt; adatām grabot, tas grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Zirgs vēl ilgi palika nomodā, domādams savas domas, kas bija tikpat klusas kā nakts.

6

Laukā bija skaidrs un jauks laiks. Līdz ar lietu bija zudusi arī vakardienas nomāktība, un zirgs svilpodams skatījās visapkārt. Vārna pretēji savam paradumam uzlidoja augstu debesīs ņn tad kā pūķis atkal nokrita zirgam uz muguras. Ezis kautrīgi smaidīja.

Viņi pagriezās, lai pamātu sunim, kurš skumīgi noskatījās.

Zirgs satrūkās. Varbūt arī suns gribētu doties līdzi? «Tad nu gan iznāks vesela ceļotāju grupa,» zirgs nodomāja. «Bet, no otras puses, gara, vientulīga ziema alā . . . jā, es gan tā nespētu.» Un zirgs skaļi teica:

— Paklau, suns! Kurp īsti ved šī taka? Varbūt tu varētu parādīt ceļu. Vai negribi būt mums par gidu?

Suns nopriecājās. Vienā mirklī viņš

pieskrēja pie pārējiem un sāka joņot uz virsotnes pusi. Zirgs tik tikko spēja turēties līdzi.

Tad viņi bija pašā virsotnē. Uz visām pusēm pavērās tik apburošs skats, ka zirgs jutās gluži apstulbis. «Kāpēc es agrāk par to neko nezināju?» viņš brīnījās. «Cik viss ir aizkustinoši tālu!» Zirgs jutās tik maziņš, it kā būtu uzzīmēts uz pastmarkas.

Suns neko daudz neskatījās apkārt, viņš te visu pazina pat pārlieku labi, tāpēc jau rikšoja lejup uz ieleju. Zirgs nopurinājās un lēnā solī viņam sekoja.

Kāpt lejup bija viegli un vienkārši. Zirgs klusi iedungojās un drīz vien jau dūca kā ērģeles. Parādījās koki. Aiz zemiem krūmiem — kroplīgas priedītes un šur tur kūkumaini bērziņi. Tad mežs

paņēma savā pajumtē. Zirgam patika egļu tumšais zaļums, miklā zeme, mazo strautiņu čala un svaigais gaiss. «Tas man der,» zirgs nosprieda, «skaidrs, ka es esmu āra zirgs. Tas ir pavisam kas cits nekā sēdēšana šūpuļkrēslā.» Viņš dziļi ieelpoja un pēc tam klepoja vismaz piecas minūtes. Kas par daudz, tas par daudz.

— Iz-beidz!— zirga klepus taktī kliedza ezis. Beidzot klepus mazliet norima. Vaigi zirgam bija gluži nosarkuši. «Varbūt man sākumā tomēr vajadzētu mazliet uzmanīties,» zirgs nodomāja. «Citādi var iznākt pavisam traki.» Un zirgs lēni devās pakaļ sunim.

Pie maza strautiņa viņi noliecās, lai padzertos auksto ūdeni. Zirgs noslaucīja no pieres sviedrus un turpināja ceļu. Ezis visu laiku pētīja karti, sūtīja vārnu izlūkli-dojumos un kaut ko atzīmēja uz papīra, taču tas bija lieki. Suns, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, joņoja uz priekšu kā vilciens. Jo zemāk viņi nokļuva, jo augstāk slējās visa apkārtne. Aiz kokiem jau varēja saskatīt siena pļavu, tad viņi pagāja garām laukam, kura grāvji bija apauguši ar kārkliem un kura malā zvilnēja pussabrucis siena šķūnelis. «Mēs tuvojamies apdzīvotām vietām,» zirgs noprata. «Droši vien vairs nav tālu, ko iet.» Zirga

prātu pildīja gaidas. Pavisam drīz viņi nonāks pienotavā.

Suns brīdinoši ierējās, un vārna aizlidoja pārbaudīt stāvokli. Viņa tūlīt pat atgriezās. — Cilvēki! — vārna ieķērcās. — Ātri nost no ceļa!

Zirgs iemetās mežā. Viņš nolēma nomaskēties par četrām priedēm, starp kurām guļ liels, brūns akmens. Suns bija pazudis, un balsis tuvojās. Pēdējā mirkli zirgs uzmeta sev uz galvas vienu sūnu kušķi, ezim — otru un palika kluss kā kaps. Vārna tupēja kokā un vēroja. Viņa bija nolēmusi tēlot vārnu un bija pārliecināta, ka tas izdosies bez liekām pūlēm.

Caur zariem zirgs ieraudzīja divus bērnus, meiteni un zēnu, kuri par kaut ko strīdējās. Viņi gāja pa taku uz augšu. «Jauki bērni,» zirgs nodomāja. «Kādas gan te varētu būt briesmas.» Meitenei rokā bija grozs un zēnam — nazis. «Dodas sēnēs,» zirgs saprata. «Atcerieties, ka jāuzmanās no suņusēnēm un baltajām mušmirēm. Tās nekam neder.»

Kad bērnu balsis bija izzudušas tālumā, zirgs atkal uzgāja uz takas. Ezis elsoja.

— Tūlīt pat noņem tās sūnas man no kažoka. Es nevaru izturēt.— Ezis nespēja nomierināties, kaut gan zirgs pirmīt viņam izskaidroja iespējamos draudus. «Var būt, ka ezis nupat bija milzīgi nobijies,» zirgs nodomāja, «un tagad cenšas atbrīvoties no bailēm.» Zirgs nolēma ezim piedot.

Takas galā parādījās suns.— Tūlīt būs lauks un aiz tā liela ēka. Nu esat galā.

Suns pagriezās un lūdzoši paskatījās uz zirga pusi. Tad viņš lēnā solī devās atpakaļ pa taku.

— Apstājies!— zirgs iesaucās. — Pagaidi! Vai tu nevēlētos nākt līdzi? Mēs vēl nemaz nezinām, kā tur būs. Četratā vienmēr ir drošāk nekā trijatā. Es būtu ļoti pateicīgs.

— Es gan tieku galā viena pati,— vīzdegunīgi teica vārna.

Suns sapriecājās. Viņš spalgi ierējās un atkal aizskrēja pa taku tādā ātrumā, ka zirgs tīri vai apmulsa. Tad viņš nopurinājās un steidzās pakaļ.

Mežs izbeidzās, un priekšā pavērās plaša pļava; aiz tās pacēlās liela ķieģeļu celtne; varenais dūmenis atgādināja masta koku. Blakus pļavai vijās smilšains ceļš, kas bija tik kluss kā svētdienas rīts.

Suns jau bija nokļuvis līdz ēkai un aizrautīgi to pētīja. Vārna vēroja apkārtni no skursteņa gala. Zirgs sasprindzināja spēkus un aizelsies pieauļoja pie suņa. Viņš noguris apsēdās uz pakaļējām kājām, un — bladāc!— nabaga ezis, protams, atkal nokrita zemē. Tas, ko, nostājies uz kajam, teica ezis, zirgam šķita dīvaini pazīstams.

«Sai taču ir jābūt pienotavai,» nosprieda zirgs, tiklīdz varēja sakarīgi domāt. Pagalmā neredzēja nevienu mašīnu. «Tātad šeit nav arī cilvēku,» zirgs prātoja. Daudzi logi bija izdauzīti, uz jumta auga sūna, bet uz takām — zāle. Pat autoceļu klāja sakaltusi zāle.

«Sī māja ir pamesta, tukša kā izslaucīta,» pētīdams māju, spriedelēja zirgs. Tomēr tā neizskatījās dr udīga, drīzāk likās, ka Lai ir garlaicīgi. Zi_gs saņēma drosmi un piegāja pie durvīm. Viņš tās viegli pastūma, un, raugi, durvis krakšķēdamas atvērās. Pirms pats to manīja, zirgs jau bija iegājis iekšā.

Mazs koridoriņš veda uz lielu, plašu zāli. Soļi skaļi atbalsojās, un zirgam atkal kļuva mazliet baisi. Viņš gan centās bezrūpīgi pasvilpot,taču no tā nekas neiznāca. Zirgs mēģināja uzdziedāt «Zirgu polku», bet neatcerējās vārdus. Viņš apstājās, un arī atbalss pieklusa, tikai mazliet lēnāk, kā jau tai pierasts.

— Vai te ir kāds?— zirgs iesaucās, un atbalss atsaucās:—Kāds!

— Ir vai nav?— zirgs vēlreiz vaicāja.

Atbalss klusi teica:— Nav.

Zirgs tam noticēja un aizgāja līdz telpas vidum. Pa logiem iespīdēja pelēka, putekļaina gaisma, un cementa grīda smaržoja pēc mitruma. Pie aizmugurējās sienas stāvēja lielas, sarūsējušas mucas, un turpat bija durvis, kas laikam veda uz citām telpām. Zirgs nošņaukājās un skaidri juta, ka telpā smaržo pēc govs. «Varbūt te vēl klaiņo kādas govs dvēsele,» nodomāja zirgs. «Būs labak, ja uzmanīšos.» Un zirgs ieklausījās. Ne skaņas. Tāds klusums, kas spēja iemidzināt. Te tiešām neviena nebija. Jau labu laiku nebija bijis.

Zirgs nomierinājās un uzsvilpa sunim, kurš tūlīt pat atskrēja, pēc tam ielidoja arī vārna un neuzticīgi skatījās apkārt, jo viņu atkal bija sākušas mocīt, tāpat kā alā, bailes no slēgtas telpas. Uzmanīgi sperdams katru soli, pēdējais ienāca ezis.

— Te nu mēs esam,— sev un citiem teica zirgs.— Esam nonākuši galā. Šeit beidzas peļu dotā karte. Tā, lūk. Te nu mēs paliksim. Vai kādam ir citas domas?

— Sī māja ir tik liela,— ezis nočukstēja.

— Tai ir jumts . . .— kašķīgi ieķērcās vārna.

Arī suns likās dīvaini kluss.

— Ko tu teiksi?— zirgs jautāja sunim.

— Vai šī vieta neder dzīvošanai?

— Te nav koka, no kura varētu veidot skulptūras,— neskatīdamies zirgam acīs, beigās noteica suns.— Citādi nemaz neliekas slikti, nevaru žēloties, bet neredzu kokus...

Zirgs saprata, ka nu vajadzētu ātri bilst kaut ko pretī, citādi viņš te, pienotavā, paliks viens pats. Tieši tagad, kad bija sācis pierast pie tā, ka blakus ir arī citi.

— Droši vien te atradīsies arī mazākas istabas, katram sava,— zirgs teica ezim.

— Liekas, jumtā ir logs, kas ved tieši uz āru,— viņš atbildēja vārnai.— Sameklēsim mežā kokus un atnesīsim šurp,— zirgs beidzot sacīja sunim un samulsis apklusa. Atbildes šķita gluži prātīgas.

Ezis iegrima domās, domāja arī vārna un suns. Tad viņi pa kārtai uzmanigi izteica savu piekrišanu. Tomēr šķita, ka ezis atkal kaut ko pārdomā.

— Kāpēc mēs te paliksim?— viņš jautāja.— Ja nu kāds atnāk? Un ko mēs te darīsim?

— Tu taču vienmēr vari sasliet adatas,— skatīdamās uz ezi, nomurmināja vārna. — No tām, kā dzird, baidoties pat lāči mežā.

— Man mazliet salst,— pēkšņi skumji noteica suns.— Un gribas ēst.

Zirgs tā sasprindzināja smadzenes, ka gandrīz vai sadzirdēja krakšķēšanu. Tiešām — kāpēc viņi bija šeit? Un zirgs nolēma atbildēt uz šo jautājumu.

— Es esmu šeit tāpēc, ka pazaudēju brilles, un . . . ezis ir te tāpēc, ka man vajadzēja kādu, kas lasītu karti. Bez tam ezis prot iekurt ugunskuru. Vārna nāca mums līdzi, jo domāja, ka mēs vieni paši netiksim galā. Un suns tāpēc, ka mums vajadzēja pavadoni. Tā kā mēs tagad esam šeit, mums, protams, ir kaut kas jādara.

Zirgs apklusa. «Jā, kaut kas ir jādara, bet kas?»

Viņš paskatījās pa logu. Kā plīvurs acīm priekšā nolaidās skumīga migla.

— Sāksim kaut vai iekopt zemi!— zirgs iesaucās.— Iesēsim kukurūzu un rudzus. Uzraksim lauku atraitnītēm. Audzēsim gurķus un brūklenes. Kļūsim par melleņu fermeriem!— Zirgs aizrāvās, un viņa domas lidoja aizvien augstāk.— Sastādīsim laukos konservus un žāvētas plūmes. Kopsim tās visu ziemu. Un tad, vasarā, novāksim ražu!

skursteņa sekoja viņa gaitai. Tikko zirgs bija nozudis koku aizsegā, vārna savici-nāja spārnus un lidoja augšup, uz tuvāko mākoni. Tā izstiepa spārnus tik taisnus, cik vien spēja, un tēloja līdaku — ļāva, lai vējš un miklais, spirdzinošais gaiss notīra un nomazgā. «Nekas nav tik labs kā brīvība un gaiss,» vārna nodomāja un, acis pievērusi, šūpojās vējā. Viņa nolēma, ka būvēs sev māju uz pienotavas jumta, gan jau kaut kur atradīsies celtniecības materiāls šim nolūkam. Telpā vārna vis negribēja apmesties. Istabas netiek būvētas vārnām.

7

Sāka jau tumst, kad zirgs sanesa iekšā beidzamo malku. Eža iedegtais ugunskurs kūrās klona vidū, un dūmi, kas cēlās pret griestiem, plūda laukā pa izdauzīto loga rūti. Zirgs priecīgi paskatījās uz ugunskuru un pienesa tuvāk mitro malku, lai tā pēc iespējas ātrāk izžūtu. Arī suns bija daudz ko paveicis. Viņš parādīja zirgam karti, kurā bija redzams, kā izvietotas telpas. To bija tik daudz, ka varēja katram iedalīt savu istabu. «Kaut vai divas, ja izceltos strīds,» zirgs nodomāja.

Zirgs sekoja sunim, kurš iepazīstināja ar istabām. Dažās telpās bija mucas un vadi, dažās pat piena kannas, bet citās tikai klona grīda. Vienā istabā pie sienas bija ūdenskrāns. Kad zirgs ziņkāres pēc to atgrieza, ūdens sāka tecēt silē. Zirgs jutās pārsteigts. Tā nevarēja būt patiesība. Viņš nogaršoja ūdeni, gatavodamies to tūlīt izspļaut, taču tas bija labs.— So istabu es varētu ņemt sev,— viņš noteica un vēlreiz padzērās. Zirgs izņēma no kabatas zīmuli, uzrakstīja uz pirmās papīra lapas, kas gadījās pa rokai: ZIRGS,— un lapu

piestiprināja pie durvīm. Tā nu viņš atkal bija pārnācis mājās.

Netālu atradās ērta, šaura istaba sunim un turpat blakus ari ezim: zirgs vēlējās, lai ezi kāds mazliet pieskatītu. Ja viens ir ļoti skumīgs, bet citi nezina, kas viņam kaiš, tad var notikt viss kas. «Ezim jāizdomā kāda nodarbošanās,» nolēma zirgs un sāka domāt. Tad doma pārtrūka. Vienīgais, kas jaucās pa viņa galvu, bija milzīgā bada sajūta. Tūlīt jātiek pie ēdamā. Bet kur lai to dabū?

Ārā jau bija piķa melns vakars. Ugunskurs sīca un sprakšķēja, un ezis piegāja pie suņa. Zirgs tik tiešām nolēma padomāt, kur lai sameklē vakariņas. «Vai man būtu jānosoļo viss ceļa gabals atpakaļ, lai tiktu līdz veikalam? Pag, pag, kad satiku ezi,

tad ēdu sienu. Jā, šķūnis. Bet suns un ezis negribēs sienu. Bez tam līdz šķūnim ir jāiet pāris dienu.»

Zirgs nošņācās un nikni savicināja asti, lai ātrāk iekustinātu domas. Atskanēja viegls blīkšķis un tad klusa, bet dusmīga pīkstoņa.

Kad zirgs pagriezās, lai apskatītos, viņš ieraudzīja savā priekšā melnu peli. Tā bija ļoti nikna un šķita pazīstama.

— Atkal esmu apvainota!— pele satriekti pīkstēja.— Vai tāpēc es jums iedevu karti? Es to nespēju izturēt!

— Piedodiet,— zirgs pazemīgi teica.

— Un liels paldies par karti, tas bija ļoti jauki darīts. Tagad nu esmu te. Kopā ar mani ir arī citi. Vai drīkstu iepazīstināt? Sis ir suns, kurš taisa koka skulptūras, te ezis, kas kur ugunskurus, un āra — vārna, kura vinnē spēlēs ... jā .. . vārna, kura prot izlūkot. Un te esmu es, zirgs. Bet šī ir pele,— zirgs paskaidroja sunim un ezim.

— Kaut gan es nesaprotu, kā viņa atkļuvusi šurp.

Pelei, kura, kā jau parasti, ziemā pārvācoties uz pienotavu, bija ieradusies ar ātrvilcienu, uzlabojās garastāvoklis. Varbūt zirgs nemaz nebija tāds dumiķis, kā reizēm šķita. Katrā ziņā, viņš prata uzvesties. Pele jau gatavojās jauki atbildēt, bet pēkšņi pa kaklu pa galvu aizslēpās aiz

zirga kājām, jo uz sienas parādījās liela vārnas ēna. Kā tad, vārna klusītiņām bija pienākusi pie durvīm. Viņa samiedza acis un it kā ieklausīdamās piešķieba galvu.

— Starp citu, vārnas ēd peles,— vārna vienaldzīgi teica un sekoja katrai peles kustībai. Tad tā atkal palēca uz priekšu. Arī vārna bija izbadējusies.

Zirgs satrūkās un nolēma visiem spēkiem aizsargāt peli.

— So peli vārnas neēd,— zirgs noteiktā balsī paziņoja.— Sī pele izglāba man dzīvību, citādi būtu nokļuvis gūstā. Es par viņu parūpēšos.

Ezis piekrītoši iepukšķējās. Suns turpretim vispār neņēma dalību šajā sarunā, viņš nodomāja, ka pele ir pārāk maza, lai par to būtu vērts runāt.

Vārna skatījās uz peli, un viņas acis iegailējās. Tad viņa palēca vēl vienu soli uz priekšu, bet tūlīt apstājās.

— Lai tā būtu,— viņa nikni teica. — Nerunāsim vairs par to. Bet tūlīt mēs visi būsim badā. Ārā ir tik tumšs, ka vairs neko nevar saskatīt.

No zirga kāju starpām atskanēja pīk-stoņa, un, kad zirgs kārtīgi ieklausijās, viņš teikto saprata. Pele runāja par pagrabiem, novietnēm un noliktavām, kuru dēļ viņa ziemā vienmēr pārvācoties uz šejieni. Tas šķita ļoti interesanti. Zirgs piebāza ausi pelei pie pašas mutes un satrūkās. Ja pele runāja taisnību, tad blakus pienotavai atradās noliktava. Pele apliecināja, ka tur pietiktu ēdamā veselai skolai. Zirgs nopriecājās: «Tad jau pietiks arī mums.» Zirgs sāka skaitīt. Četri izsalkušie, nē, pieci. Pele ari būtu jāpieskaita.

Zirgs aizdedza pie ugunskura lāpu un devās pakaļ pelei. Atrast noliktavas durvis nebija grūti. Tās gan bija ciet, bet, kad zirgs no visa spēka pagrūda, durvis brakšķēdamas atvērās. Zirgs uzmanīgi iegāja iekšā, un tūlīt pēc viņa sekoja suns.

Pele bija runājusi taisnību, kaut gan zirgs vēl joprojām nespēja tam noticēt. Pie vienas sienas bija pilni plaukti ar burkām, kas izskatījās gluži īstas. Zirgs nopētīja etiķetes. Burti pazuda tūlīt, tikko zirgs tos pamanīja, bet attēli palika uz vietas. «Sparģeļi,» zirgs priecīgi nomurmināja. «Tur ir persiki, bet tur — sardīnes.» Uz augšējiem plauktiem stikla burkās bija pipari un zirņi. Uz blakus plaukta bija papes kastes, pilnas ar makaroniem, kviešu miltiem un rīsiem. Bija arī sāls, cukurs un piparkūkas, bet stūrī — kartupeļu maiss. Kad zirgs ieskatījās blakus telpā, viņš ieraudzīja sapresētu sienu. Zirgs pasmaržoja — ne mazāko šaubu, tur bija āboliņš un timotiņš — trīs gadus žuvis. Zirga sejai pārslīdēja gardēža smaids.

Viņš tūlīt paņēma kaltētu maizīti, uzlika virsū sienu un uzbēra sāli. Izgaršodams maltīti, zirgs sāka ēst, acis pievēris. «Cik svaiga, cik laba un cik garda!» zirgs priecājās. Viņš tūlīt pat pagatavoja otru maizi, un drīz tai sekoja trešā. Izsalkums pamazām norima. Ari suns ilgi nebrīnījās, bet, atvēris sardīņu kārbu un zirņu burku, gluži kā ekskavatora kauss aprija to saturu. Pele grauza siera gabaliņu īkšķa lielumā un, redzēdama, ka zirgs paskatās, jautri piemiedza aci. Zirgs atmirkšķināja un piepeši atcerējās vārnu un ezi. Viņi vēl nebija dabūjuši ne kumosiņa.

Zirgs sameklēja tukšu maisu un sabēra tur krietnus pārtikas krājumus. Viņš pārmeta maisu pār plecu un devās atpakaļ. Ezis satrūkās, kad viņi, skaļi čalodami, atgriezās lielajā zālē, taču, ieraudzījis ēdienu, aizmirsa visu pārējo. Ar savu nazīti viņš atvēra sparģeļu burku un tūlīt pat nogaršoja. Tie bija mīksti un gardi, nevis tik cieti, kā reizēm gadās. Nezin vai visās burkās sparģeļi ir vienlīdz labi? Ezis nolēma to pārbaudīt un atvēra otru burku. Tiesa, tikpat labi, ja ne vēl labāki. Ezis ķērās pie trešās.

Kā liels krēslas putns atlidoja nogurums un iepūta acis ugunskura pelnus. Siltums un ēdiens nogurdināja, rokas kļuva smagas, galvas nokārās, acis aizvērās kā pūra-lāžu vāki. «Rīt,» zirgs nodomāja, «rīt parunāsimies. Varēsim sākt tīrīšanu un zemes kopšanu. Šodien vienalga vairs neko nevar paspēt.»

Zirgs lēnā gaitā aizstaigaja līdz savai istabai, ilgi skatījās uz izkārtni un tad pierakstīja klāt vēl kaut ko. Pēc tam viņš iegāja iekšā un tūlīt pat likās uz auss. Suns, iedams uz savu istabu, izlasīja, ko zirgs bija uzrakstījis: ZIRGS, SAMIEGOJIES. Viņš pamāja ar galvu un pamatīgi nožāvājās. Pēkšņi arī viņš jutās ļoti noguris.

— Ar labu nakti,— teica suns, un durvis atbildēja:— Tev tāpat.

Drīz vien suns jau gulēja. Nakti piepildīja drūma, melna gaisma, un ārā piesala. Toties iekšā bija silti un jauki kā labā sapnī.

8

No paša rīta zirgs sāka darboties. Viņš meklēja šķūni arklu, ko ari atrada. Tad viņi abi ar suni iznesa darbarīku pagalmā, un suns iejūdza zirgu. Zirgs sāka vilkt. Tagad ir jāapar lauks.

Zirgs vilka, cik spēja. Lēni un pamazīti-ņām arkls šķēla zemi un vaga slīdēja uz priekšu. Zirgam pietrūka spēka. «Nu gan esmu nošvakojies,» zirgs nodomāja un atvilka elpu. «Arī agrāk nebiju nekāds čempions, tomēr tik vārgs nekad neesmu bijis. Laikam kļūstu vecs.» Zirgs vilka un vilka.

Kad viņi beidzot nokļuva lauka otrā malā, zirgam acu priekšā viss satumsa. Viņš elsoja kā veca lokomotīve un kampa ar lūpām gaisu. Tikai viena vaga, bet zirgs jau juta, ka gatavs doties pensijā. Suns ierosināja mest šim darbam mieru, bet zirgs nošausminājās. Cik bezatbildīgas runas!

— Kā tad mēs dzīvosim, ja tagad neapsēsim laukus?— zirgs vaicāja.

— Noliktavā ēdamā pietiek,— ieķērcās vārna.— Vismaz man.

— Pagaidi,— zirgs pārtrauca.— Bet kā tiksim pie jauniem krājumiem, ja noliktava iztukšosies?

— No veikala,— vārna ieķērcās.— Tik daudz nu gan vajadzētu zināt.

— Par to ir jāmaksā,— suns domīgi pie- . bilda.— Un mums nav ne graša pie dvēseles.

Zirgs nopriecājās: vismaz suns viņu

saprata. Bet vārna meta pārdomas pie malas un nolēma būvēt māju. Arī tam ir dziļa jēga. Katram savs darbs. Suņa uzticība piešķīra zirgam papildu spēku. Zobus sakodis, viņš atkal sāka vilkt arklu. Darbs gāja uz priekšu, un pirmajai vagai sekoja citas. Tomēr tas nenācās viegli.

Zirgs bija tik piekusis, ka nokrita zemē

turpat pienotavas priekšā. Pagāja krietns laiks, kamēr viņš atkal nostājās uz drebošajām kājām. «Savu mūžu vairs neķeršos pie aršanas,» zirgs nosprieda, «tad jau labāk nomirt badā.» Un zirgs noskurinājās — ilgi un pamatīgi.

Taču pamazām spēki atkal atgriezās. Un drīz vien viņš lepni skatījās uz uzarto lauku. Tagad vajadzētu sēt. Zirgs sameklēja noliktavā ķerru un piekrāva to pilnu ar burkām. Viņš to visu aizstūma līdz laukam un izlika burkas vagas malā. Zirgs pieveda, suns stādīja. Zirgs vairākas reizes gāja uz noliktavu, līdz vagas bija pilnas.

«Ar to nepietiek,» zirgs atcerējās, «burkas jāapber ar zemi.» Zirgs sameklēja kapli un lāpstu un piedabūja arī suni vēl pie darba. Burkas lēnām pazuda un lauks aizvērās. Zirgs svīda kā pirti. Vārna no skursteņa gala vēroja suņa un zirga darbu. Tajā vietā, kur skurstenis pazūd jumtā, viņa bija uzbūvējusi sev māju no drazām, ēveļskaidām, zariem, papes un skārda gabaliņiem un bija ar savu dzīvokli apmierināta. «Lai citi dzīvo visādās tur istabās, bet man ir īsta vārnas ligzda!» vārna lepni nodomāja.

Sāka snigt. Sākumā pārslas bija vieglas kā elpa, bet tad vērtās lielākas un smagākas. Tās bira kā slapjas buras, bet, izaugušas kabatas lakatiņa lielumā, tās traucās

■» 7

lejup un pielipa kā pielīmētas. Putenis sabiezēja, un mežmalā tikko varēja saskatīt abus darboņus — suni un zirgu. Kad viņi beidzot nāca uz pienotavas pusi, vārna ieraudzīja divus sniegavirus, kas, neveikli kustinādami kājas, centās, cik spēka, lai ātrāk tiktu istabā — siltumā un drošībā.

«Diezin no kādas pasaules tie nāk?» nodomāja vārna un aizlidoja paskatīties. Sniegs ieķērās spārnos un ar varenu spēku spieda pie zemes. Ar lielām pūlēm vārna tika līdz durvīm. Nebija vērts censties, lai nokļūtu atpakaļ savās mājās, jo putenis pieņēmās spēkā. Vārna dusmīgi ielēca pa durvīm. Viņa saprata, ka kļuvusi par upuri pati savai ziņkārībai.

Ezis tobrīd lika malku ugunskurā. Viņš joprojām jutās nomākts un bez tam bija izsalcis. Ieraudzījis zirgu un suni, viņš sāka taujāt pēc ēdamā.

— Būtu vismaz kāda maza burciņa ar sparģeļiem,— sacīja ezis.— Visu dienu kurinu ugunskuru — un kas man par to tiek? Vai tas ir taisnīgi?

«Sparģeļi,» zirgs apstulbis nodomāja. «Kur es tos nupat redzēju?» Viņš aizsteidzās uz noliktavu un pārbaudīja plauktus. Nē, tie bija tukši. Tad zirgs atcerējās. Protams, burkas taču nupat kā bija iestādījis zemē, un plauktos vairs nekas nav

palicis. «Ko gan lai saku ezim?» zirgs prātoja.

— Sparģeļu vairs nav,— teica zirgs, spēdams pateikt vienīgi patiesību.— Tie tagad aug. Vēlāk, pavasarī, dabūsi kaut vai divas burkas uzreiz.

Ezis iemeta ugunskurā savu rušināmo kociņu.

— Lai nu tā būtu,— viņš nomurmināja.— Neko darīt. Man vairs negribas uzturēt uguni. Liels paldies par visu.

Zirgs paskatījās uz suni. Tas saprata un padevīgi sekoja zirgam pagalmā. Zem biezās sniega kārtas nevarēja saskatīt vagas, un zirgs sadrūma vēl vairāk. Viņš sāka rakt un beidzot atrada vienu burku. «Zirņi,» zirgs izlasīja. Otrajā burkā bija bietes, trešajā — sardīnes.

Zirgs sāka lādēties. «Kāpēc es, stulbenis, katru šķirni nestādīju atsevišķi, kāpēc es par to iedomājos tikai tagad?»

Zirgs bija pavisam novārdzis, kad beigu beigās atrada burku ar sparģeļiem. To nesa suns, jo zirgs tik tikko spēja pakustēties. Taču, ieraudzījis ezi, zirgs atžilba. Ezis smaidīja un bija ļoti priecīgs. Arī pele piedalījās vakariņās. «Labi, ja blakus ir draugi,» zirgs nodomāja, «vienam pašam dzīvojot, viss kļūst vienaldzīgs. Gan šī ziema paies ļoti labi.»

Tomēr, ieraudzījis, cik ātri iztukšojas

burkas, un tajā pašā laikā vērodams bezgalīgo snigšanu, zirgs atkal sadrūma. Rīt no sniega jāizrok krietni daudz burku. «Esmu kļūdījies,» zirgs aptvēra, «tikai nezinu, kādā ziņā. Tikpat labi burkas varēja uzglabāt noliktavā. Ņemoties vējā un putenī, varu vēl saķert kādu slimību.» Zirgam kļuva ļoti skumji.

— Ko nu iesāksim?— negaidīti ievaicājās suns un skatījās zirgam tieši acīs.

Zirgs apdomājās. Ko suns īsti gribēja teikt?

— Dzīvosim un ēdīsim, un runāsimies.

— Vai tas ir viss?— stāvēdama durvīs, ieķērcās vārna. Viņa bija sliktā omā, jo sniegs nedomāja rimties un nebija ne mazāko cerību tikt mājās. Tātad sēdēsim, rokas salikuši, un vēlēsim viens otram labu dienu. Droši vien tā ir kāda zirgu spēle.

— Un ko mēs darīsim rīt?— klusi jautāja ezis.— Man ir ļoti garlaicīgi.

Zirgs aizvainojās. Visu dienu viņš bija rāvies citu labā, un te nu bija pateicība.

— Dodieties vien savās gaitās!— zirgs nikni iekliedzās.— Es jūs nelūdzu nākt šurp. Ejiet kaut vai tūlīt un visi reizē. Man būs mierīgāk.

Citi ilgu laiku klusēja, un zirgs jau sāka nožēlot savus vārdus. Vēl skumjāk viņam kļuva tad, kad pamanīja, ka ezis lēni kravā mugursomu un ari suns gatavojas ceļojumam. Vārna nemierīgi lēkāja pa plašo telpu, jo šādā laikā jau nevarēja nekur aizlidot, taču ari iekšā viņa nedomāja palikt. Pat pele satraukti iepīkstējās.

Zirgs nošausminājās, saprazdams, kādu iespaidu atstājuši šie daži vārdi.

— Pag, pag, lūdzu, piedodiet! Es to nedomāju nopietni, esmu tikai piekusis. Ticiet man, es ļoti nožēloju, ka tā teicu.— Un zirgs lūdzoši paskatījās uz citiem.— Neejiet projām, izdomāsim visi kopā, ko tagad iesākt.

Suns paskatījās uz ezi.

— Ko mēs varētu darīt?— suns šaubu pilns vaicāja.

— Padomāsim vienā mierā,— zirgs atteica,— gan mēs kopā kaut ko izdomāsim.

Kad citi atgriezās pie ugunskura, zirgs sāka darboties. Viņš sameklēja zīmuļus un papīra lapiņas, izdalīja pārējiem. Zirgs lūdza, lai katrs uzraksta savu ierosinājumu un pēc tam nolasa to skaļi.— Un tad,— teica zirgs,— nobalsosim, kurš ir vislabākais. Tā ari rīkosimies.

Citi mēmi piekrita. Suns tūlīt pat sāka rakstīt. Drīz vien nebija dzirdams nekas cits kā papīra čaukstoņa un zīmuļu čirk-stoņa. Pirmais savu priekšlikumu pabeidza suns. Pēdējais lapu atdeva ezis. Suns to atvēra.

— Vispirms te būs eža priekšlikums. «Sāksim darīt kādu arbu,»—nē, te ir kļūda, ir domāts — darbu.

Tad suns atvēra savu lapu. «Darīsim koka darbus»— tā tur bija uzrakstīts. Vārna vēlējās tādu darbu, kur varētu pielietot savas spējas vadīšanā, kā arī lielo pieredzi. Pele vēlējās sieru. Visbeidzot suns nolasīja, ko bija uzrakstījis zirgs: «Darīsim vienalga kādu darbu, vēlas zirgs, nebūt ne miegains.»

— Bet kādu darbu?— vienā balsī jautāja ezis, suns un vārna.

Zirgs nejauši paskatījās uz mucām un piepeši izdomāja.— Iedarbināsim pienotavu!— zirgs iesaucās un lepni paskatījās uz pārējiem. Visi iepleta mutes. Pat vārna nespēja izdomāt neko labāku.

— Un kā mēs to pienotavu izmantosim?— vārna jautāja.— Ar labām domām vien ir par maz. Var gadīties, ka rezultātā būs tikai tukši sapņi. Jābūt kaut kam īstam. Ko mēs šajā pienotavā varētu gatavot?

Zirgs paskatījās uz suni un lūdza palīdzību. Viņš juta, ka nespēj vairs izdomāt itin neko.

— Pienotavā gatavo pienu,— atteica suns un iegrima domās.— Jeb — nē, pienu iegūst no govīm.

— Es gribu sieru,— pele čīkstēja.

— Sieru,— zirgs padevīgi atkārtoja. Vajadzētu atkal iet uz noliktavu. Nezin kāpēc pele pati nevar aiziet.

Vārna ieķērcās:— Patiešām, tā nemaz nav tik slikta doma. Tieši otrādi. Siers — tas jau ir kaut kas! Bet, lai to gatavotu, ir vajadzīgs piens. Kur lai mēs to dabūjam?

— No govīm,— suns atkal teica. Viņam patika govis.

Drīz vien visi kaut ko runāja un bija ļoti aizrāvušies. Zirgs aizkustināts noskatījās uz pārējiem. Var būt, ka viss vēl nokārto-

sies. «Rīts gudrāks par vakaru,» zirgs prātoja, «gan jau rīt atkal izdomāsim ko jaunu.»

9

Zirgu pamodināja gaisma, kas klusi iezagās tumsā un pamazām izpletās pa visu telpu. Zirgs atvēra acis — rīts klāt. Zirgs piegāja pie loga. Kur vien meta skatienu, visur bija sniegs, kas mirdzēja kā stikla šķembas. Aiz meža stūra lēca saule. ļ

Zirgs nopriecājās. No pilsētas ziemām viņš atcerējās vienīgi smiltis, slapjdraņķi un dūmojošās mašīnas, kas līdzīgi spokiem traucās pa rīta krēslu. Sī ziema bija pavisam citāda. «Sniegs,» zirgs nodomāja, «tas ir auksts un maigs vārds.» Tagad varētu slēpot. Vai braukt no kalna ar ragaviņām. Zirgs nopriecājās. Viņš pamodināja suni un ezi, bet jutās vīlies, jo tie nemaz nelikās sajūsmināti.

— Man mazliet gribas ēst,— klusi teica ezis.

Suns skatījās uz saviem koka klučiem un nepateica neviena prātīga vārda.

— Hm!— Zirgs paraustīja plecus un devās uz durvīm. Viņš izgāja ārā un apžilba — gaisma bija pārāk spilgta. Neko

neredzēdams, zirgs klīda pa pagalmu un elpoja salto gaisu. Nezin cik ilgi viņš tā būtu klaiņojis, ja neatdurtos pret kaut ko lielu un mīkstu. Zirgs apstulba — vēl vakar te nebija tik liela kaudze. Viņš pavēra acis un uzskrēja otrai; kaudze iebaurojās kā bazūne. «Es atrodos ielenkumā,» zirgs nobijās, «man ir jācenšas kaut ko ieraudzīt.» Viņš piemiedza acis, centās sarast ar gaismu un beidzot sāka kaut ko saskatīt. Zirga priekšā stāvēja liela sniega bumba, kas pārsteidzoši atgādināja govi. Zirgs atskatījās un ieraudzīja otru sniega bumbu. Viņš neko nesaprata. Govīm taču vajadzētu būt brūnām vai plankumainām un pa ziemu atrasties kūti.

Tad zirgs sevi iedrošināja.— Labdien! — viņš teica.— Mēs esam kaut kur redzējušies. Jūs man kaut ko ļoti atgādināt.

— Mū,— skumji noteica viena govs. — Es gan jūs redzu pirmo reizi.

«Balss kā govij,» nodomāja zirgs. «Nezin ko tas varētu nozīmēt?»

— Vai te gadījumā nebūtu kāds patvērums?— bēdīgi nopūtās otrs lops.— Mēs visu nakti klīdām pa briesmīgu puteni. Mums nodega kūts, un mēs pašas tik tikko izglābāmies. Arī ceļu atpakaļ vairs nevaram atrast.

Sniegs aizklājis visas pēdas.

«Kūts,» nodomāja zirgs, «tās ir govis. Baltas tāpēc, ka apsnigušas. Mani reizēm pārņem tāds kā stulbums.»

— Protams,— viņš skaļi teica.— Nāciet vien iekšā. Te vietas pietiek.

Zirgs gāja iekšā, un govis viņam sekoja. Ezis, ieraudzījis divus baltos spokus, aizmetās uz zāles viņu galu, bet pele ieslīdēja aliņā, lai sameklētu vilciena biļeti. Pat suns mazliet izbijās. Vienīgi vārna klusēja, jo viņa gulēja sava ligzdā.

— Nebaidieties,— zirgs mierināja,— tās ir govis. Viņām ir nodegusi kūts un tagad salst. Tāpēc aicināju, lai ienāk iekšā.

— Govis?— ezis neticīgi murmināja.

— Pavisam īstas govis,— pamāja viena no viņām.— Bet kas tu tāds esi?

Ezis noskaitās.— Es esmu ezis. To taču visi zina.

— Patīkami iepazīties,— pieklājīgi teica

otra govs. Viņa ziņkārīgi skatījās apkārt. Te varētu apmesties. Ugunskura siltumā sniegs ātri nokusa, un drīz vien zirga, eža un suņa pārsteigto acu priekšā stāvēja divas īstas, slapjas, lielas govis. Viena no govīm tūlīt paziņoja, ka viņas esot izsalkušas.

Sliktas ir tās mājas, kur ciemiņš netiek uzcienāts. Zirgs pa kaklu pa galvu steidzās sameklēt sienu, suns — maizi, ezis — sāli. Govis sāka ēst. Kā viņas ēda! Mutes kustējās, acis neko neredzēja, un laiku pa laikam viena vai otra zemā balsī iemāvās. Zirgam tas atgādināja ostu.

Beidzot govis bija remdējušas izsalkumu; vismaz viena no viņām, atpūzdamās no ēšanas, pa brīdim ierunājās.

— Mani sauc par Zemeni,— viņa paziņoja, un lielajā mutē pazuda kārtējais siena kušķis.— Un mana draudzene ir Mellene. Jūs, protams, tūlīt jautāsiet, kā mūs var atšķirt.

Zirgs, kuram galvā tiešām dzima tāda doma, gluži vai nosarka.

— Tas ir ļoti vienkārši,— govs turpināja. Man ir melni plankumi. Vajag tikai iedomāties, ka es esmu Mellene, bet nē — es esmu Zemene. Pavisam vienkārši, vai ne?

Govs jautri paskatījās uz zirgu.

— Paldies par padomu,— teica zirgs un

iegrima domās. Kura ir kura? Otrai pavisam skaidri redzami sārti plankumi.

Tai vajadzētu būt Zemenei.

— Tā, Zemene,— zirgs izmēģināja,— ko mēs varētu darīt jūsu labā?

— Es gan saucos par Melleni,— atteica sarkanplankumainā govs.— Man vajadzēja atcerēties, ka zirgi nav visai attapīgi.

Zirgs jau gribēja pateikt kādu vārdu, pareizāk sakot, pat vairākus, tomēr savaldījās. «Govis ir ciemiņi,» viņš sevi mierināja, «ciemiņus nedrīkst aizvainot. . . Bez tam govīm nodegusi kūts. Viņām vairs nav māju.»

Iedomājoties mājas, zirgs noskuma un laipni paskatījās uz govīm. Kad Mellene piepeši sāka ātri runāt, viņš kļuva vēl pielaidīgāks.

— Es aizmirsu vissvarīgāko,—viņa teica, iepletusi acis apakštasīšu lielumā. — Mēs šodien vēl neesam slauktas. Vai jūs nevarētu palīdzēt? Ja jūs to neizdarīsiet, tad gals klāt.

Suns izbrīnījies paskatījās uz govīm. Kāpēc tad gals?

— Mēs pašas nevaram sevi izslaukt,— Zemene paskaidroja,— tik daudz taču jūs saprotat. Ja mūs neviens neizslauks, tad piens paliks iekšā. Mums būs jāmirst.

Zirgs iegrima domās. Viņš sāka aptvert: tieši tā arī notiktu. Vecais piens ir jāiz-

slauc, jo govs visu laiku ražo jaunu. Ja pienu nenoslauks, tad govis pārsprāgs. «Kādas šausmas,» zirgs nodomāja, «ir nu gan tas piens viena varena lieta!» Pēkšņi zirgs kaut ko atcerējās.

— Jā gan!— viņš iesaucās.— Nu es zinu. Protams, ka mēs jūs izslauksim.

— Kāpēc?— ievaicājās ezis. Arī viņš centās piedalīties sarunā. Ezis bija pamazām pārvarējis bailes un atkal iedrošinājās atgriezties pie ugunskura.

— No piena taču taisa sieru!— zirgs priecīgi teica.— Mēs jau vakar par to runājām. Urrā! Tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs. Laipni lūdzam,— teica zirgs un paklanījās kā šveicars.— Nāciet tālāk! Viss uz mūsu rēķina.

— Ak, paldies,— atteica Zemene un maigām acīm paskatījās uz zirgu.— Cik jauki iepazīties ar patiesu agrāko laiku džentlmeni.

Govis ērti iekārtojās pie ugunskura, un zirgs sāka darboties. Viņš atnesa vēl sienu un maizi un paklāja zem govīm baltu palagu. Mucā viņš ielēja aukstu ūdeni. Govis apmierināti mauroja. Tad zirgs ātriem soļiem piegāja pie sienas un piebāza galvu pie pašas peles alas. Nu arī pelei būs darbs, bez viņas nekas nesanāks.

Kādu brīdi sačukstējies ar peli, zirgs atgriezās. Domas par sieru peli tiešām

iepriecināja. Viņa tūdaļ piesteidzās pie lādes un satraukti sāka pētīt savas receptes. Beidzot atrada īsto. Vicinādama papīra lapiņu, pele izlēca telpas vidū, un zirgs no visas sirds nopriecājās. Ar govīm notika kaut kas dīvains: ieraudzījušas peli, tās pārbijās.

— Ak, nē,—tās duetā iemaurojās. — Pele. Muksim!

Zirgs apstulba. Kā gan tik lieli lopi var izbīties no tik maza dzīvnieciņa. Tomēr tā bija taisnība. Zirgs kā nu spēdams mierināja govis, un visbeidzot tās norima. Pele paslēpās aiz eža un jutās ar sevi ļoti apmierināta.

«Patiesībā es esmu varone,» viņa sevi apsveica.

Zirgs sameklēja spaiņus un palika tos zem govīm. Zirgs cerēja, ka tagad piens sāks tecēt spaiņos, bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Nezin vai kaut kas būtu izdarīts nepareizi?

— Nu, ko tu gaidi?— Mellene činkstēja.— Kāds varētu slaukt. Tas būtu ļoti jauki.

Zirgs pieķērās pie tesmeņa un pamēģināja. Kad viņš labu laiku bija noņēmies, spaiņa dibenā ietecēja kāda tējkarotīte piena. Govs vīlusies iemaurojās.

Zirgs lūdza palīgā ezi, taču arī viņam neveicās labāk, drīzāk otrādi. Eža adatas

durstīja govis, un beigās tās tā sadusmojās, ka ezim nācās aizbēgt. «Pele to nespēs,» zirgs saprata. Atlika vienīgi suns.

Govju acīs atspoguļojās lielas ciešanas.

Zirgs saņēmās un palūdza, lai suns pamēģina.

Suns apsēdās uz ķeblīša un domīgi vēroja govis. Tad viņš uzmanīgi sāka vilkt aiz pupiem, un spainī iešļācās pirmā piena straumīte.

— Urrā!— spārdīdams ar kājām zemi, iesaucās zirgs.— Lai dzīvo suns!

Tomēr visvairāk priecājās pašas govis.

10

Tagad, kad bija pieslaukti vairāki spaiņi ar pienu, iestājās peles kārta. Viņa skraidīja no vienas istabas otrā ar dīvainu spīdumu acīs un, kaut ko murminādama, rakņājās pa savu lādi. Visā pasaulē nav tādas peles, kas neko nesaprastu no siera. Cik daudz reižu pele bērnībā bija vērojusi, kā matē gatavo sieru. Pele uzmauca galvā baltu maiznieka cepurīti un apsēja tīru priekšautu. «Tīrība ir puse darba,» pele nočukstēja un cītīgi atgaiņāja pārējos. Ar siera taisīšanu kurš katrs gluži nevar tikt galā.

Beidzot pele bija gatava uzsākt darbu. Pēc peles ieteikuma zirgs un suns ielēja pienu lielā mucā un novietoja to ugunskura tuvumā. Kad piens bija sasilis, pele izņēma no kabatas mazu pudelīti. Visi piegāja tuvāk paskatīties. Zirgs nesaprata, kā no šķidra varēs uztaisīt kaut ko cietu. To spēj vienīgi sals.

Pele ielēja pudeles saturu mucā. Nekas nenotika. «Tā jau es domāju,» zirgs bija vīlies. «Velta visa cenšanās.» Taču, kad zirgs pēc brīža paskatījās uz pienu, tas bija pilnīgi pārmainījies. Pa virsu peldēja cieta, balta masa, un zem tās zvīļoja dīvainas krāsas šķidrums.

— Vai tas ir siers?— zirgs vaicāja. — Laikam jau ne.

Tad viņš paņēma gabaliņu un nogaršoja.— Nē, tas gan nav nekāds siers, kaut ari nemaz nav slikts. Bet siers garšo pavisam citādi.

— Stop!— pele skaļi iekliedzās.— Neaiztiec! Tas vēl nav gatavs!— Un pele pieskrēja pie mucas. Pat labvēļiem un draugiem nevajadzētu rādīt pusgatavu darbu. Tie tikai visu izjauc.

Pele nokārsa balto vielu un novietoja uz koka pamatnes. Viņa uzticēja sunim izveidot no tās plānas, apaļas pankūkas, bet pati piebēra sāli. Tad pankūkas tika aiznestas pie ugunskura. Ugunskuram piesvieda vēl malku, un siers tika nodots eža gādībā. Pele atkāpās un gaidīja, kas notiks.

Pamazām siers sāka čurkstēt, un virspusē parādījās brūngani plankumi. Pele palūdza zirgu, lai viņš aiznes sieru tālāk, kur tas varētu atdzist. Drīz vien visi nostājās ap sieru. Pat vārna bija saņēmusi dūšu un ienākusi iekšā. Patiesībā viņai sala jau kopš paša rīta un tikai lepnums liedza nākt pie citiem.

Pele nolauza mazu gabaliņu un izgaršoja.— Siers,— viņa domīgi teica.— Nav nekādas vainas. Paņemiet arī jūs.— Un pele jūsmīgi turpināja grauzt.

— Siers,— teica zirgs un arī pagaršoja. Patiešām, tas bija siers un nebūt ne, piemēram, cepumi. Suns un vārna domāja tāpat. Beigās viņi piedabūja arī ezi nogaršot sieru. Kā tas aizrāvās! Vesels gabals vienā mirklī pazuda eža mutē. Pelei tā bija vislabākā pateicība.

Govis pārsteigtas skatījās uz pārējiem. — Sienu!— lūdza Mellene.

— Maizi un sāli!— vēlējās Zemene.

Zirgs satrūkās,— par govīm ir labi jāgādā. Viņš ar ķerru saveda sienu un nolika kārtīgu devu maizes. Tad zirgs atkal steidzās pārbaudīt sieru. Beidzot tas bija gatavs. «Ir gan īsts brīnums,» zirgs nodomāja. «Varbūt tas ir tikai sapnis. Tādā gadījumā nebūtu jauki, ja atmostos tieši šajā brīdī.»

Zirgs sev iespēra un sajuta sāpes.

— Esam nomodā!— viņš teica un atkal paskatījās uz sieru, kas bija tāda pati īstenība kā šī diena.

«Ak,» zirgs piepeši samulsa, «bet ko mēs ar to iesāksim? Tā ir tik daudz, ka visu nespēsim noēst. Bez tam piens katru dienu nāks klāt. Mes visi noslīksim sierā tāpat kā govis savā pienā.»

Zirgs paskatījās uz vārnu, kas piemiedza ar aci. Tā bija vēl mazliet dusmīga negulētās nakts dēļ, taču paštaisītais siers strauji uzlaboja omu.— Tīri labs,— vārna teica.— Izkūst mutē. Gandrīz kā veikala pirkts.

«Veikalā?» zirgs prātoja. «Tas man kaut ko atgādina, bet ko? Veikalā var nopirkt preci, piemēram, sieru. Bet vai veikalā var arī pārdot?»

— Paklausies,— zirgs it kā starp citu teica vārnai,— es tev gribu kaut ko jautāt. Tu droši vien pratīsi atbildēt, jo esi tik milzīgi gudra. Reiz kāds vīrietis nopirka veikalā kurpes, bet tad sāka domāt, kā tās kurpes veikalā nonākušas. Vai pašas atčā-pojušas? Ko teiksi?

Vārna nopūtās.— Vai tu nopietni runā? Protams, ka tās atnestas no citurienes. Pārdevējs tās nopircis.

— Nopircis?— zirgs jutās pārsteigts.

— Vai par to pašu cenu?

— Stulbenis,— vārna nepacietīgi ieķērcās.— Protams, ka lētāk.

Zirgs centās kaut ko saprast.

— Tad kāpēc mēs nevaram nopirkt kurpes par lētāku cenu?

Vārna pārmetoši paskatījās uz zirgu.

— Vispirms, man jau ir labi zābaki. Un, otrkārt, arī veikalniekam ir jādzīvo. Ak, šito svēto muļķību!— Vārna gandrīz noskaitās.— Es tev vairs neteikšu ne vārda.

— Parunāsimies,— zirgs lūdza,— par vēl vienu lietu. Ja es pārdotu šo sieru veikalniekam, vai man būtu jāmaksā vairāk nekā tad, ja es to pirktu?

— Kāds stulbenis!— vārna iekliedzās.

— Tas ir pavisam bezcerīgs gadījums, ak dievs! Kāpēc lai tu savu sieru pirktu? Te taču tas ir. Pārdosi sieru un nopirksi kaut ko citu, piemēram, malto gaļu, puskilo-

' gramu, vislabākās kvalitātes. Un atceries nopirkt arī anīsa konfektes. Tās man noderētu pret kakla sāpēm.

Zirgs nopriecājās.

— Pārdosim šo sieru!— viņš iesaucās.

— Aizvedīsim uz veikalu. Par nopelnīto naudu katrs varēs sev kaut ko izvēlēties.

Vārna labu laiku skatījās uz zirgu. Varētu jau pamēģināt. Kas no tā iznāks, tas ir pavisam cits jautājums.

Ari suns, ezis un pele pievienojās šim plānam. Tiesa kas tiesa, tieši tā ir jāriko-jas. Zirgam uzlabojās oma. Gan viss būs labi. Vispirms jāiedod govīm siens, maize un sāls, un mazliet ūdens, tad suns izslauks pienu, pele gatavos sieru, ezis to apceps. «Un,» nodomāja zirgs, «pēc tam es to pārdošu.»

Zirgs pārdomāja. Nauda jāsadala līdzīgi. Zirgs paskatījās uz govīm. «Arī tām jādod sava daļa,» viņš nosprieda. «Pašlaik viņām droši vien nebūs ar to naudu ko iesākt, bet pienāks vasara, un govis gribēs izklaidēties, piemēram, ja ciemā viesosies cirks. Govis varēs nopirkt jaunas cepures — tādas, uz kurām aug puķes.» Zirgs nosprieda, ka govīm tādas labi piestāvētu.

11

Pa nakti sieru aiznesa uz pagrabu. Zirgs jutās pārsteigts, ka govis jāslauc arī vakarā un no rīta atkal ar tām jānodarbojas. Tas viss jau sāka atgādināt darbu. Zirgs sprauslodams, pagalam nosvīdis, piegā-

dāja ūdeni un sienu. Kādu reizi viņš no kambara atnesa divas tāfelītes šokolādes. «Arī govīm nav viegla dzīve,» zirgs nodomāja.

Tad viņi atkal gatavoja sieru. No nemitīgās darbošanās ap ugunskuru eža seja sasārta, un pele smaidīja kā tāda muļķīte. «Ja tā padomā, man ir iedots vissvarīgākais darbs. Man, vismazākajai. Tā gan.» Vakaros pele precīzi pierakstīja visu, ko dienas gaita katrs bija veicis, tas viss bija svarīgi. Sev viņa piešķīra vēl lielākus nopelnus, nekā pati gribēja.

Vārnu turpretim ne redzēja, ne dzirdēja — visa enerģija aizgāja jaunās mājas remontam. Viņa bāza šķirbās sūnas, apsita ar skaidu plāksnēm logu malas un aizķitēja spraugas. No rīta viņa atkal bija pamodusies ar aizsalušu knābi un nedabūja to ātrāk vaļā, kamēr tas neatkusa pie ugunskura. «Tagad viss būs savādāk,» vārna sev iestāstīja, «nost ar aukstumu un salu, tiem ir vieta muzejā!» Istabas stūrī vārna bija iebūvējusi mazu kamīnu, no kura plūda patīkams siltums,— metāla kārba dega peles apgrauzta svece. Vārna bēniņos bija uzgājusi veselu maisu. Pamazām istaba sasila. «Kā nekā šī nav nekāda žagatas ligzda,» vārna apmierināta nodomāja.

Zirgs lika kastē sieru un dziedāja:

«Es esmu zirgs tik priecīgs, un tas nav nieks.

Es esmu zirgs, kas kaut kur iet un visu laiku dzied un dzied.»

Sī dziesma tomēr neguva panākumus. «Nu un tad!» zirgs sev teica. Drīz vien visi siera rituļi bija kastē. «Un tagad ceļā. Uz priekšu, uz veikalu!» zirgs sevi uzmundrināja. Viņš satvēra kasti un gribēja to iznest uz lieveņa.

Kaste stāvēja kā tāds varens nams un nekustējās ne no vietas. Zirgs noslaucīja sviedrus. «Kā gan siers var but tik smags?» Viņš satvēra kastes stūri un skaļi iezviedzās. Kaste pavirzījās par dažiem centimetriem. Zirga spēki bija galā.

Zirgs smagi nopūtās un apsēdies sāka domāt. «Var būt, ka man izdosies izstiept kasti pagalmā, bet kā es to iedabūšu veikalā? Līdz veikalam laikam tālu.» Zirgs

atkal iegrima domās. Viņš aptvēra, ka nezina pat to, uz kuru pusi jāiet, un paskatījās pa logu, kur pletās sniegots klajums. Pa kupenām visai grūti brist arī bez siera, bet, ja nu gadītos aiziet nepareizā virzienā, tad gan nāktos palikt uz ceļa. Kā lai uzzina virzienu? Kas to varētu noskaidrot? Zirgs atcerējās vārnu. «Sniegs, ja tas nesnieg, bet atrodas uz zemes, nekādi netraucē vārnai lidot,» prātoja zirgs. «Palūgšu vārnu palīgos.» Viņš izgāja laukā un pasauca vārnu. Nekādas atbildes. Tad zirgs iesvilpās. Vārna lēni izbāza knābi.

— Vai tad es esmu suns, ka jāsvilpj, lai mani pasauktu?— vārna čukstēja, jo bija ļoti saaukstējusies.— Varēji jau saukt vārdā.

— Es jau saucu vārdā,— zirgs taisnojās,— bet tu neatbildēji.

— Vai tiešām?— Vārna samulsa.— Varbūt man pasliktinājusies dzirde.— Un viņa paurbināja ausi. Zemē nokrita daži ledus gabaliņi.

Zirgs pārsteigts skatījās uz vārnu. Vai viņai tiešām tik caurs miegs, ka, gulēt ejot, jāaizbāž ausis? «Nu,» zirgs nodomāja, «galu galā tā nav mana darīšana, lai dara, ko grib.» Viņš nolēma tūlīt pat palūgt vārnai padomu. Ja nedos — nedos, neko jau nezaudēšu.

— Man ir viena problēma,— zirgs teica. — Vajadzētu tavu palīdzību. Tas siers, kas jāved uz veikalu . . .

— Es taču to nevedīšu,— vārna nošaus-minājās.— Tu esi lielāks par mani. Vai tev nav spēka?

Vārna pagrozīja galvu un tad piesita tai ar spārna galu. Nebija ne mazāko šaubu, ko nozīmē šī kustība.

Zirgs aizvainojās, taču nolēma savaldīties.

— Nē! Ak — jā, protams, ka jā,— zirgs teica.— Man pietiek spēka. Domāju, ka pietiek. Bet uz kuru pusi ir veikals?

— Jāiet tieši uz priekšu,— vārna priecīgi atteica.— Gan jau beigās aiziesi līdz veikalam.

Zirgs pārdomāja.

— Bet kādā virzienā man būtu jāiet?

Vārna izsmejoši noteica:

— Ceļš sākas te vai arī beidzas — kā vien pats vēlies. Ir tikai divas iespējas. No turienes uz šejieni vai no šejienes uz turieni. Kādā virzienā tu gribētu iet?

Nu gan zirgs noskaitās. Te taču bija runa par kopīgu pasākumu! Viņš no visa spēka spēra ar kāju pret zemi. Pele uztrūkās no šūpuļkrēsla, steidzīgi iebēga vannā un uzmauca uz galvas spaini. «Zemestrīce,» pele nošausminājās. «Vai tās ir beigas?» Viņa labu laiku gulēja vannā,

kamēr beidzot iedrošinājās izkāpt. Tomēr sirds krūtīs lēkāja, un pelei nācās izdzert glāzi nomierinošās jāņogu sulas un bridi pagulēt gultā zem segas. Pele zināja, ka jāņogu sula vienmēr palīdz. Tā bija trīs gadus veca, un pele to bija glabājusi grūtiem brīžiem.

— Kā lai es aizgādāju sieru uz veikalu? — zirgs nikni vaicāja vārnai.— Tas ir pārāk smags. Te nav runa tikai par mani. Ķerrai ritenis knapi turas, un viens no rokturiem nemaz nav klāt. Suns to paņēma skulptūrai. Arī ragavu mums vairs nav,— zirgs klusāk piebilda.— Ja gribi zināt manas domas, tad esmu pārliecināts, ka suns paņēmis arī tās.

Vārna ilgi domāja. Zirga runā slēpās patiesības sēkla. «Gan tikai viena,» vārna sev aizrādija, «un, kā zināms, viena sēkla vēl pavasari nenes.»

Vārna atkal paskatījās uz zirgu. Viņa noprata, ka zirgs ļoti gaida atbildi. «Bet ja nu es neko nespēšu izdomāt,» vārna satraucās. Viņa sakoncentrējās un domāja. Kaut kur kaut kas bija ... jā — bet kas?

Pagāja milzīgi ilgs laiks, un vārna satrūkās ne pa jokam. Tad viņa atcerējās.

— Es tur, garāžā, redzēju mašīnu,— viņa teica.— Pavisam labā stāvokli. Ja kaut kur atrastos benzīns, tad . . .— Un

vārna jautājoši paskatījās uz zirgu.— Vai tu proti braukt?

— Es vienreiz piedalījos hipodroma skrējienā,— zirgs aizvainoti teica,— taču uz beigām sāku klibot un mans skrējiens netika ieskaitīts,— bet tomēr! Es to labi atceros.

— Mašīna ir pavisam kas cits nekā rati,— vārna piebilda.— Taču var jau pamēģināt. Es gan par tevi neliktu ne peniju, bet var jau gadīties, ka vēl iemācies.— Un vārna nokrekšķinājās.— Tas ir, ja es būšu skolotāja.— Likās, it kā viņa ņirgātos.

Zirgs ilgi skatījās uz vārnu, bet putna seja palika nekustīga.

— Labi,— zirgs beidzot piekrita.— Es ieiešu garāžā. Taču atceries — es neko neapsolu.

12

Pie šķūņa durvīm vārna apstājās un palaida zirgu pa priekšu. Zirgs nopētīja durvis. Tās šķita stabilas un neatveramas, taču, kad zirgs pastūma, durvis klusi atvērās. Zirgs uzmanīgi iegāja iekšā. Gaiss likās sastāvējies un svešāds; daudzus gadus krājušies putekļi, kas visu nosedza,

sabiezināja jau tā vāro gaismu. Pagāja krietns laiks, pirms zirga acis pierada pie šīs krēslas.

Tad šajā pelēkumā parādījās priekšmeti: kastes, metāla caurules, kannas, riteņi un riepas. Pašā vidu klusa un vientuļa stāvēja liela skārda vabole, kuras acis bija aizvērtas un galva pārklāta ar apsegu. Šķita, ka tā guļ.

Zirgs ilgi uz to skatījās. «Mašīna,» zirgs nodomāja, «tas nevar būt nekas cits.» Viņš arī agrāk bija redzējis mašīnas, taču nekad tās nevarēja mierīgi apskatīt. Zirgam nepatika to skaļā uzvedība. Taisnību sakot, viņš baidījās no mašīnām un neiedrošinājās tām tuvoties. Sī, par laimi, nepamodās.

— Tā tas ir,— zirgs bailīgi teica,— tā izskatās pēc tādas ... kā nu lai saka,— pelēkas.

— Tie tikai putekļi,— vārna nepacietīgi iebilda.— Sī patiešām ir īsta mašīna. Kārtīgs metāla braucamrīks, ne jau šāds tāds auzu motors kā dažs labs, ko pazīstu.

Zirgs nesaprata, ko vārna ar to domāja. Viņš bailīgi piegāja pie mašīnas un palūrēja pa logu. Iekšā varēja redzēt stūri — mazliet līdzīgu tām, kādas bija kamanām,— un aiz stūres rēgojās visvisādi kloķi. «Nē,» zirgs nodomāja, «šito es vis nevadīšu.» Un zirgs pagriezās apkārt. Viņš gribēja tikt projām.

Tad zirgs atcerējās sieru. Viņam ienāca prātā, kā vēl pirms pāris dienām visiem bija garlaicīgi, jo trūka darba, un pārējie bija gribējuši doties projām, pametot viņu vienu pašu. Pēc tam bija ieradušās govis. Sākās darbošanās, un neko labāku vispār nevarēja iedomāties, darba pietika visiem. Zirgs saprata, ka tajā gadījumā, ja siers paliks mājās un viņi to turpinās taisīt, beidzot visa telpa būs pārpildīta un kaut kas tomēr būs jālikvidē — vai nu siers, vai viņu dzīvošana. Droši vien zudīs arī darba prieks. Zirgs nopūtās. Ir tomēr jāpamēģina.

Zirgs atvēra mašīnas durvis un iespraucās priekšējā sēdeklī. Ar lielām grūtībām viņš dabūja iekšā kājas un galvu. Sāka sāpēt mugura, un zirgs iztaisnojās. Atskanēja skaļš blīkšķis: mašīnas jumts atdalījās un nolidoja uz grīdas. Tūlīt pat kļuva ērtāk. Nu varēja sēdēt taisni.

Vārna apvainojās, tomēr norija savu sarūgtinājumu, jo redzēja, cik apmierināti nu sēž zirgs, turot starp kājām auto stūri. Vārna atvēra skapiti un izņēma braukšanas pamācību. Valdot dziļam klusumam, viņa to sāka lasīt.

Beidzot vārna izlasīja grāmatiņu līdz galam un bija gatava apmācīt zirgu. Garāžas stūrī atradās kanna ar smirdīgu šķidrumu: to ielēja caurumā, kas atradās mašīnas sānos. Sekojot vārnas padomam, zirgs pagrieza atslēgu un nospieda starteri, taču — viss velti. Par spīti šiem centieniem, nekas nenotika. Mašīna nebija ar mieru izdot kādu skaņu.

Arī pele bija ieradusies un tagad vērīgi sekoja, kā viņi darbojas. Kādreiz bērnībā viņa bija mitinājusies vecā autobusā. Pele aši ielīda motorā un vispirmām kārtām pārbaudīja akumulatoru. Tur nokarājās atvienoti vadi, un pele tos tūlīt pievienoja atpakaļ. «Nav nekāds brīnums, ka mašīna nedarbojas,» pele nodomāja. Viņa izlīda laukā un no pienācīga attāluma sekoja, kas nu notiks.

— Mīļā mašīniņ, labā mašīniņ!— zirgs lūdzās.— Ar tevi runā zirgs. Esi tik jauka, sāc darboties! Tas tik ļoti mums palīdzētu.

Zirgs atkal pagrieza aizdedzes atslēgu. Visos rādītājos iedegās gaisma, un, kad zirgs nospieda starteri līdz galam, atskanēja varena rūkoņa un mašīna spēji palēcās uz priekšu. Prožektoriem nošķindot, tā ietriecās garāžas sienā, un motors tūlīt pat apklusa. Iestājās dziļš klusums.

Zirgs nobālējis cieši turēja stūri un neteica ne vārda. Arī vārna klusēja. Tikai pele iepīkstējās, jo pirmīt viņa gandrīz vai pakļuva zem mašīnas riteņiem. Visļaunākais bija tas, ka zirgs pat nedzirdēja, ko pele teica. Viņš tikai sēdēja un gaidīja, lai kāds sāktu darboties.

Vārna nokremšķinājās.— Khrā,— viņa teica.— Aizdedze. Tās funkcija. Un gāze. Tas jādara lēni. Pamēģināsim vēlreiz.

Zirgs pat nepakustējās. Vaigi gan kvēloja, bet acīs joprojām bija tāds blāvums, ka vārna neiedrošinājās uz viņu paskatīties. Tad vārna centās viņu pielabināt kā bērnu un pamazām piedabūja rīkoties. Tomēr pagāja labs laiks, kamēr zirgs atkal atgriezās dzīvajo pasaulē.

Vārna atvēra garāžas durvis, un telpā ielauzās gaisma. Neko neredzošām acīm zirgs aizgāja aiz mašīnas un sāka to stumt. Mašīna lēni sakustējās un izslīdēja pagalmā. Zirgs paskatījās uz vārnu un nopūtās. Viņa pamāja. Zirgs padevīgi ierāpās mašīnā. Tāds laikam bija viņa liktenis.

Vārna paskaidroja, kā rīkoties, un zirgs mēģināja vēl vienu reizi. Mašīna nikni ierēcās un metās uz priekšu. Zirgs šausmās iekliedzās, atlaida stūri un aizsedza acis. Riteņi paslīdēja pagalma sniegā, stūre sagriezās uz sāniem, un mašīna brauca pa apli. Zirgs uz brīdi atvēra acis, bet tad tūlīt pat tās aizvēra, jo pagalms, vārna un pienotava slīdēja garām kā kinolentē — viss virpuļoja un sajuka ar mežu

un zilajām debesīm. Zirga galvā iestājās aptumsums. Viņš bezcerīgi spaidīja visus iespējamos kloķus un pogas. Piepeši ātrums samazinājās, un tad mašīna apstājās pavisam. Zirgs sēdēja kā sastindzis un žņaudzīja saujā aizdedzes atslēgu. Vienu brīdi viņš atkal negribēja darīt pilnīgi neko.

Zirgs drebēdams izkāpa no mašīnas un mēģināja kādu gabalu paiet kājām. Tūlīt pat visa pasaule sāka griezties. Zirgs iesēdās kupenā.

— Nē,— viņš teica vārgā balsī.— Nē, nē un vēlreiz — nē. Es savu mūžu vairs nesēdīšos mašīnā. Zvēru, ka tas tā būs.

Pēc neilga brīža viņš manīja, ka atkal sēž pie stūres. Blakus tupēja vārna un, skaļi ķērkdama, mācīja, ko darīt. Zirgs pamazām apguva braukšanas maku. Viņš grozīja stūri pa labi un pa kreisi, apmeta apli. Izbrauca astoņnieku un dažas skaistas cilpas. Zirgs centās izbraukt arī trīsstūri, bet to laikam mašīna neprata. Zirgs jutās mazliet vīlies. «Daiļslidotāja no tās vis neiznāks,» zirgs nodomāja, «bet tas nekas.» Zirgs palielināja ātrumu.

— Ehei!— zirgs klaigāja.— Nost visas drazas un čiekurus!

Tad atskanēja blīkšķis, un brīdi atkal valdīja klusums. Mašīna bija iestrēgusi kupenā blakus garāžai un nekustējās ne

no vietas. Mašīnā, cieši sažņaudzis stūri, sēdēja nobālis zirgs. «Atkal esmu izdarījis kādu muļķību,» zirgs drūmi domāja.

Kad vārna nomierinājās un nolasīja zirgam vēl vienu lekciju no cikla «Mašīna un zirgs jeb Daži vērā ņemami aspekti par līdzībām un atšķirībām zirgspēkā (motorā) un zirga spēkā (auzu)», zirgs pārvērtās aizvien lēnprātīgākā braucējā. Viņš apstādināja mašīnu pie durvīm, sakrāva bagāžniekā sieru un bija gatavs doties ceļā. Zirgs nebūt nebija viens, jo blakus sēdēja mazliet nobijusies vārna, kas bija cieši izlēmusi braukt līdzi. Nekad vairs viņa nelaidīs zirgu vienu pašu — pat ne apkārt mājai.

13

Zirgs grozīja stūri.

— Pa labi,— teica vārna.

— Pa kreisi,— vārna piebilda.

— Taisni,— viņa turpināja, un mašīna brauca. Zirgs jau nezināja, kura ir labā un kura — kreisā puse, taču ceļš bija šaurs un tajā bija iebrauktas dziļas sliedes, kuras tagad sedza plāna sniega kārta. Riteņi iegūlās sliedēs, un bija pilnīgi vienalga, kā tika pagriezta stūre. Viņi virzījās uz priekšu, un zirgam bija labs prāts.

Tad viņi uzbrauca uz lielā ceļa, pēdas pazuda, un piepeši viss izrādījās otrādi: mašīna drāzās tieši grāvī. Zirgs steidza grozīt stūri uz visām pusēm, taču tas nelīdzēja. Būkš!— un ceļa apmale sagrieza mašīnu atpakaļ uz braucamās daļas.

— Bremzi!— kliedza vārna.— Gāzi! Pa labi! Pa kreisi!

Zirgs spaidīja kloķus. Tad viņš pilnīgi pameta vadību un nolēma, ka ļaus rīkoties mašīnai pašai.

Motors izprata stāvokli un apstājās. Mašīna nosprauslojās un tad kādu laiku klusēja. Vārna žēli ieķērcās — ko gan citu lai viņa būtu darījusi? Citādi raugoties, viņai bija iemesls priecāties. «Es tomēr esmu dzīva!» vārna nodomāja. Tagad tikai

laukā no mašīnas un taisnā ceļā uz māju! Vārna pagriezās un paskatījās uz zirgu.

Ieraugot šofera skumīgo seju, vārna saprata, ka nespēj viņu pamest vienu. Nē, ir jāmēģina vēl vienu reizi. «Meistars no debesīm nekrīt,» vārna atcerējās. Un — no otras puses: «Ar ko lai rok, ja nav lāpstas?» Piecas minūtes un divdesmit vienu sekundi vārna aizrautīgi nodarbojās ar zirga pierunāšanu. Tad viņi turpināja ceļu.

Mašīna sāka braukt, bet tagad zirgs brauca tik lēni kā kājāmgājējs. Ceļa galā parādījās liela, sarkana celtne. Tā tuvojās mašīnai tikpat ātri, cik mašīna tai. «Arī šī māja kustas,» nodomāja zirgs. «Drīz tā pabrauks mums garām.» Un zirgs nospieda bremzi.

Mašīna apstājās, vēl brīdi paslīdēja pa apledojušo ceļu un pati piebrauca pie veikala durvīm. DAŽĀDU PRECU VEIKALS — vārna lasīja. SIKPRECU VEIKALS-bija rakstīts virs šīs izkārtnes. KOLONI-AL-PRECES — te nav rakstīts VEIKALS: šī būs vecāka izkārtne. Katrā gadījumā viņi bija nonākuši pie mērķa. Gan jau arī šis ir veikals, kaut gan tas nav uzrakstīts.

Zirgs ieklepojās, uzmauca cepurīti uz acīm, pārmeta šalles otru galu pār plecu un būtu pat sasukājis matus, ja vien atrastos ķemme. Tad viņš, meklēdams atbalstu,

paskatījās uz vārnu, ievilka elpu un izkāpa no mašīnas. Vārna brīdi apdomājās un uzlēca zirgam mugurā. Viņa nolēma, ka sekos tam līdz galam.

Zirgs gāja iekšā veikalā, un, durvīm atveroties, ieskanējās zvaniņš. Aiz letes stāvēja liels, melnmatains vīrietis, kurš neticīgi uzlūkoja zirgu.

— Labdien,— zirgs kautrīgi teica.

— Labdien,— atteica pārdevējs un nolēma ne par ko nebrīnīties. Pārdevējs ievēroja principu — vienalga, kas notiek, ka tikai var tirgoties. Viņš vēlreiz paskatījās uz zirgu un tad it kā starp citu pavaicāja:

— Vai jūs no tālienes?

— Tā nu gluži nevarētu teikt,— zirgs saminstinājās.

— Bet arī ne no tuvienes,— pārdevējs prātoja.

— Tā gan,— zirgs piekrita un juta, ka nosarkst.

Brīdi valdīja klusums. Pārdevējs ieklepojās un vaicāja:

— Vai jūs kādā lietā?

— Tā gan,— zirgs nočukstēja. Viņš gribēja izmukt no veikala, bet vārnas skatiens to neļāva. Vienalga, kas notiks, ir jāpaliek uz vietas.

— Un kas tas būtu?— pārdevējs noprasīja.— Vai iesākumam iesvērt kādus pie-

cus kilogramus auzu? Varbūt arī garšvielas?

— Jā,— zirgs izmocīja.— Vai, pareizāk sakot, nē. Runa ir par sieru.

— Par sieru,— pārdevējs it kā drošības pēc atkārtoja.— Mums ir Holandes un ementālsiers, bet . . . Cik jūs gribētu? Vai puskilogramu?

— Vairāk gan,— zirgs sasparojās.— Cik vien gribat. Bet. . .

Pārdevējs atstiepa milzīgu siera rituli, un zirgs satraucās. Notika tieši tas, no kā viņš bija baidījies. Sieru nopirks viņš pats, nevis pārdevējs. Tad zirgs saņēma drosmi un iekliedzās, cik skaļi vien spēja:

— Nē! Stop! Es negribu pirkt. Es gribu pārdot!

Uz grīdas nokrita zīmulis, kas bija aizbāzts pārdevējam aiz auss. Tagad viņš pavisam citām acīm skatījās uz zirgu. Savā mūžā pārdevējs bija redzējis visu ko, bet zirgu — tirgotāju — nekad! Nē! Sī lieta nelikās gluži tīra.

— Man ir siers,— zirgs turpināja.— Mašīnā. Uz aizmugurējā sēdekļa, nē, kastē. Vienu mirkli.

Un zirgs priecīgs izmuka laukā — vismaz uz mirkli varēs neskatīties pārdevējam acīs.

Pārdevējs raudzījās, kā zirgs aiziet, un

nekā nesaprata. Vēl mazāk viņš aptvēra tad, kad zirgs ienesa kasti ar sieru.

— Te būs,— zirgs paskaidroja.— Siers. Pirmā klase. Tikko gatavots. Skaists. Draudzīgs. Mēs paši to taisījām,— zirgs lepni piebilda. Arī vārna ieķērcās. Galu galā tur bija arī viņas ieguldījums.

Tikai tagad pārdevējs pamanīja vārnu, kas sēdēja zirgam mugurā. Viņš jau pavēra muti, bet pārdomāja. Viena vārna šādā situācijā neko nemainīja; tā bija tikai vārna, kas sēdēja un skatījās. Tādas pašas bariem vien tupēja uz žogiem un bērzu galotnēs. Pārdevējs noslaucīja sviedrus un skatījās uz sieru.

— Nē,— pārdevējs teica, juzdams, ka atkal spēj parunāt.— Redziet. . . mēs te, laukos . . . mēs gribam pavisam citādu sieru. Tādu sieru gan pārdod pilsētā, bet pilsētas sieru — šeit. Tomēr . . .— Pārdevējs iegrima domās. Pilsēta viņam atsauca atmiņā ne tikai steigu. Tur ir arī cilvēki, pircēji, nauda. Pārdevēja acīs iegailējās liesmiņas.— Mjā. Tiesa, bet tikai tāpēc, ka man tik laba sirds, es varētu par to dot piecas markas.

— Par katru ritulīti,— zirgs nopriecājās.— Tas iet. Skaidrā naudā.

— Par visu,— pārdevējs ātri teica.— Un tikai tāpēc, ka man ir laba sirds, ne citādi.

Zirgs noskuma, un acīs sariesās asaras.

Viņi bija devušies ceļā cerību pilni, siera taisīšana prasīja daudz laika — un še tev! Piecas markas! Tīrais izsmiekls! Galu galā zirgs arī agrāk bija redzējis naudu, ko saņēma par zirgu grāmatu recenzēšanu. Par to nemaksāja neko daudz, tomēr vairāk nekā piecas markas. Piepeši zirgam aptrūka padoma, viņš vairs nezināja, ko teikt. Tomēr neiedrošinājās iet projām un palika stāvam.

No āra atskanēja mašīnas rūkoņa, kas atgādināja kaķa ņurrāšanu. Tad ar troksni atcirtās durvis un veikalā iedrāzās mazs vīriņš. Galvā viņam bija milzīga kažokādas cepure, un zem tās labi ja varēja saskatīt muti. Sprauslodams kā lokomotīve, vīriņš piesteidzās pie letes.

— Limonādi vai vienalga kādu dzeramo, esmu milzīgi izslāpis.

Pārdevējs pakalpīgi noliecās pēc pudeles, bet lielā pudele viņam izšļuka no rokām, jo mazais vīriņš skaļi iekliedzās:

— Mājas siers! Vesela kaste! Ir nu gan skaists!

Viņš pakampa siera gabalu un sāka to izgaršot. Zirgs ar šausmām skatījās, kādā ātrumā tas pazuda mutē.

Vīriņš norija pēdējo kumosu un sāka skaidrot:

— Mana māte ir no ziemeļiem. Mīļā māmiņa. Bērnībā viņa man mēdza gatavot

šādu sieru. Itin neviens uz visas zemeslodes to neprot tik labi kā viņa; esmu daudz meklējis. Sis siers ir gandrīz tikpat gards. Pērku kasti un ņemšu to līdzi uz pilsētu. Cik maksā?

Pārdevējs pašķielēja uz zirgu, kurš centās sekot notikumiem. Tomēr vīriņš pasteidzās pirmais.

— Vienu mirklīti,— viņš iesaucās un sāka kaut ko rakstīt uz ietinamā papīra. — Es došu divas markas par katru.— Tad viņš sāka skaitīt.— Pag, pag, četrdesmit gabalu par divām markām katrs, tas ir — astoņdesmit mārku. Lai būtu viss simts, vai man žēl. Tik labs siers.

Pirms pārdevējs un zirgs spēja kaut ko bilst, vīriņš jau pakampa kasti un uzmeta to plecā. Zirgs neticēja savām acīm. Kā tik mazam vīriņam varēja būt tik daudz spēka! «Cilvēki ir dīvaini,» viņš nodomāja, «vismaz es tos nesaprotu.» Durvīs vīriņš vēl pagriezās atpakaļ.

— Es parīt atkal braukšu garām. Vai var pasūtīt vēl vienu tādu pašu kasti? Ņemšu ciet, veltīgi minstināties. Paldies! Ir nu gan skaists zirgs. Tiesa, tādu reti redz veikalos. Cik maksā? Vai skrien arī hipodromā? Bet pašreiz man nav laika tirgoties. Uz redzēšanos, un priecīgus Ziemassvētkus, gan drīz tiksimies.

Tad vīriņš pazuda aiz durvīm.

Uz letes tieši zirga acu priekšā stāvēja simt mārku zīme.

Vārna ātri uzlidoja uz letes, satvēra knābī naudu un atgriezās zirga mugurā. Zirgs pagriezās un gatavojās doties projām. Galva viņam dūca.

— Pag!— pārdevējs piepeši satrūkās.

— Pagaidiet, man ir priekšlikums.

— Kāds tad tas būtu?— zirgs negribīgi jautāja, tomēr apstājās.— Varu jau brītiņu paklausīties. Kaut gan man jāsteidzas uz veikalu. Vajadzētu šo to nopirkt. Visu labu!— Un zirgs uzsmaidīja pārdevējam, cik vien jauki spēja.

Pārdevējs juta, ka pircējs izslīd kā smiltis no saujas, un krietni satraucās.— Tieši par to jau es gribēju runāt,— viņš teica.

— Tas bija pārpratums. Es tāpat vien pajokoju. Te taču ir diezgan daudz preču. Pērciet, ko vien gribat. Turpretim es no jums pirkšu sieru.

Pārdevējs smagi nopūtās.— Bet ievērojiet, tikai aiz labas sirds. Man ir pārāk laba sirds.

Zirgs padomāja. Tā lieta varētu iet, ja norunātu par cenām. Zirgs un pārdevējs sāka apspriesties, vārna rakstīja protokolu. Zirgs izdzēra vairākas limonādes pudeles, apēda daudzus virtuļus un smalkmaizītes, un pārrunas bija dedzīgas. Beidzot atlika tikai sist saujā — zirgs vinnēja

trīs pret divi. Pārdevējs vienmēr pirks sieru, bet zirgs allaž iegādāsies preces tieši šajā veikalā. Tas nu bija norunāts.

Zirgs tūlīt ķērās pie pirkšanas. Vispirms viņš iegādājās klepus tabletes vārnai, jo kakls viņai joprojām mazliet sāpēja. Sev zirgs nopirka salmu hūti un niedru spieķi. Viņš iedomājās, kā vasarā pastaigāsies pa ielu. «Tas nu gan izskatīsies skaisti,» zirgs prātoja un pielaikoja pirkumu. Tad vēl bija jāsameklē kādas dāvanas pārējiem. Sunim atradās gaļīgs kauls, ezim — sparģeļu burciņa un košļājamā gumija. Pelei zirgs izvēlējās mazu atsperu mašīniņu, ar kuru pele varētu braukāt pa māju. «Tas nu būtu viss,» zirgs nopūtās un tad atcerējās govis.

— Govis, ko lai nopērk govīm?— zirgs apmulsis jautāja vārnai. Vārna aizrautīgi sūkāja tableti, tāpēc nebija saprotams, ko īsti viņa atbildēja.

Beidzot zirgs izlobīja: zemenes un mellenes — tā bija noburkšķējusi vārna, jo katram taču tīk savs vārds.

Zirgs vaicāja, vai veikalā šādu mantu var atrast, bet pārdevējs purināja galvu. — Mums ir tikai apelsīni un banāni,— viņš teica.— Tomēr arī tie der. Redziet, tie ir ārzemju nosaukumi, bet patiesībā nozīmē to pašu. Tikai dienvidu zemenes un mellenes.

Sis izskaidrojums apmierināja. Zirgs piebēra vienu papīra turzu pilnu ar apelsīniem, bet otrā ielika banānu ķekaru. Tad bija pienācis laiks maksāt.

Pārdevējs ilgi rēķināja. Vārna viņu novēroja un pārbaudīja skaitļus.

— Simt viena marka un sešdesmit peniji,— beidzot teica pārdevējs.— Bet — lai nu būtu apaļa summa. Simt mārku. To gan daru tikai aiz labas sirds, esmu pārlieku labsirdīgs. Tā rīkojoties, nonākšu līdz ūtrupei, kā paši saprotat.

Zirgam šī summa likās ļoti pazīstama,

bet tas neko nelīdzēja. Vārna šajos rēķinos neatrada nevienu kļūdu, un simt mārku zīme atkal mainīja saimnieku. Veikalnieks gandrīz jau sāka smaidīt.

Kad zirgs un vārna pagriezās, lai dotos projām, pārdevējs pasteidzās atvērt durvis un paklanījās.

— Tad līdz paritam,— viņš teica un vēl uzsauca nopakaļ:— Es jūs gaidīšu! Neaizmirstiet! Mūsu veikalā var brīnumlēti iepirkties.

Zirgs iedarbināja mašīnu, un viņi sāka braukt. Pārdevējs to redzēja un nodomāja, ka zirgam taču nevarētu piederēt mašīna. «Varbūt tas nemaz nav zirgs. Varbūt tur iekšā ir cilvēks, kas visu filmē ar apslēpto kameru. Bet kāda starpība — ja tikai tirgošanās veicas.» Tad pārdevējs izvilka no kabatas naudaszīmi un rūpīgi pārbaudīja. Nē, tā nebija viltota. Tādas pašas naudaszīmes pārdevējs bija redzējis ari agrāk. Patiesībā viņš ne uz ko citu nemaz neskatījās un nelasīja pat avīzes.

Pārdevējs vēlreiz pameta acis uz mašīnu, tā jau bija tālu, meža malā, un pašlaik rāpās pret kalnu. Vēl varēja saredzēt zirgu ar salmu platmali, bet tad braucēji pazuda ceļa līkumā. Lēnas, vieglas pārslas bira no debesim kā reizēm vistumšākā gadalaika svētdienās, kad tas bija dienas vienīgais apgaismojums.

14

Sāka snigt vāliem. Zirgs vēroja, kā sniegs krīt uz ceļa, līdz tas vienkārši pazuda; visur tikai balta vienlaidu sega. Zirgs pēc brauciena uz veikalu tika godāts kā piecdesmit gadu jubilejā. Un tagad viņš noskuma. «Kā lai nokļūstu līdz veikalam?» zirgs prātoja. «Ar mašīnu šādā laikā nevar braukt. Siers var samaitāties.» Zirgs pagalam noskuma. Viņš lūdza padomu vārnai, kas aiz garlaicības bija atnākusi pasērst. Putns brīdi padomāja, tad sameklēja suni un lūdza apsvērt šo jautājumu. Suns prātoja labu laiku un beidzot aizgāja meklēt ezi. Ezis nezināja, ko iesākt. Viņš gribēja dzirdēt govju viedokli, taču, atcerējies Zemenes un Mellenes skatienus, meta mieru un nolēma labāk pavaicāt pelei. Ezis ieskatījās peles aliņā un ieraudzīja, ka tā stāv ar slēpēm kājās. Pele gorījās un šņāca kā vējš. «Pele brauc no kalna,» ezis aptvēra. Kāpēc viņa izvēlējusies grīdu? Tā taču ir pavisam lidsersa.t

Pamanījusi ezi, pele nosarka.—Sveiks! — viņa teica.— Es te mazliet trenējos. Tagad taču ir ziema.

Pele sāka raisīt slēpju siksnas un izlikās ļoti pašpārliecināta.

— Pagaidi!— iesaucās ezis, jo viņam prātā bija ienākusi varena doma.— Kāpēc mēs nevaram iziet laukā? Tu paņem lidzi slēpes, un es pie reizes paskatīšos šķūnī — var būt, ka atradīšu ko piemērotu. Bērnībā noteikti esmu slēpojis. Tas būs ļoti jautri.

Peles pretošanās nelīdzēja. Patiesībā ezis gandrīz vai iznesa peli pagalmā. Tā nu viņi stāvēja, un apkārt pletās viegla, bet salta, balta gaisma. Pelei tūlīt sāka salt vaigi.

— Nu!— iesaucās ezis un no muguras spēcīgi pagrūda peli. Viņa brīdi slīdēja uz priekšu, bet tad apstājās. Trūka ātruma.

— Sššš,—ezis iepukšķējās.—Varbūt tev labāk laisties no kalna.— Un ezis palīdzēja pelei nokļūt kaudzes galā. Cik augstā virsotnē pele tagad stāvēja! Viņa jutās maza

un bezpalīdzīga. Pele ievilka elpu, atstūmās un pakrita turpat kaudzes galā.

Ezis palīdzēja piecelties, bet sniegs bija pārvērtis peli par dabas sastāvdaļu — varēja redzēt vienīgi melnās slēpes.

Pele nošķaudījās.— Es domāju, ka saķeršu iesnas,— viņa teica.— Vispār — vajadzētu iet iekšā. Man ar suni sarunātas dažas spēles.

— Nekā,— ezis pukšķēja.— Tagad pamēģināsim vēl vienu reizi.

Pele juta, ka atkal tiek uzcelta kaudzes galā. Reiba galva, jo peles baidās no augstām vietām.— Prom no šejienes,— pele bezcerīgi murmināja un vienā mirklī jau gulēja uz muguras sniegā.

Mēģināt trešo reizi pele vairs nevēlējās. Viņa veikli pazuda durvju spraugā, no kurienes vēroja, kā veiksies ezim. Viņš bija atradis sev slēpes un pašlaik tās piestiprināja. Ezis sameklēja arī nūjas un sāka slēpot. Pēc brīža viņš jau atradās tālu pļavā.

— Ehē!— kaut kur no tālienes atskanēja sauciens.— Tā, lūk, ezis slēpo un iepazīstas ar dzīvi!— Balss kļuva klusāka, līdz pavisam pazuda baltās sniega sienas viņā pusē.

Suns palūkojās laukā un ieraudzīja ezi. Viņš ļoti nopriecājās un it kā nejauši aizgāja līdz šķūnim. Drīz vien suns ar

slēpēm rokās stāvēja pagalmā. Nu tikai klamburus ciet un nūjas rokā. Ar dažiem spēcīgiem vēzieniem suns izkustējās no vietas un trakā ātrumā aizslēpoja pa eža pēdām.

Zirgs sadrūma. Viņš bija lūdzis padomu ķezā, un te nu ir rezultāts. Runa ir par kopīgu lietu, bet palīdzēt negrib neviens. Tie pārējie tikai uzjautrinās. Tad tāda ir alga par to, ka zirgs visu bija izdomājis un rīkojies, pārdevis sieru, nopelnījis naudu, pircis dāvanas . . . Zirgs pamazām noskaitās. Nezin ko viņš vēl būtu izdarījis, ja slēpes viņa domas nebūtu novirzījušas citās sliedēs. Pa kupenu pastaigāt nevar, bet paslēpot var. Ar mašīnu pabraukt nevar, bet ... ar ko varētu? Ja nu arī mašīnai paliktu apakšā slēpes?

Zirgs pa kaklu pa galvu drāzās uz šķūni un sāka pārmeklēt visus stūrus. Viņš atrada platas koka slēpes, ķēdes, naglas un bultskrūves, un vecu murdu. Murdu viņš atstāja turpat, bet visas pārējās mantas aiznesa uz mašīnu. Tad viņš labu laiku sita, skrūvēja, dauzīja un kniedēja. Beidzot ^iss bija gatavs.

Vēlāk, kad ezis un suns, piekusuši no slēpošanas, aiznesa savas slēpes uz šķūni, viņi ieraudzīja dīvainu parādību. Pa durvīm izbrauca kaut kas savāds un tajā pašā laikā ļoti pazīstams. Liela daļa no tā visa atgādināja mašīnu, taču priekšējo riteņu vietā bija slēpes. Aizmugures dubļu bleķi bija noņemti un ap riteņiem apjoztas ķēdes. Zirgs nospieda gāzes pedāli, un slēpjma-šina sāka kustēties. Tā bez pūlēm pārslīdēja pāri sniega klātajam laukam, tad apmeta līkumu un apstājās. «Tomēr darbojas!» zirgs nopriecājās un uzaicināja pārējos piedalīties izmēģinājuma braucienā. Ilgi nedomādami, visi tā arī darīja. Likās, it kā pasaule būtu piepeši paplašinājusies un uzlikta uz slēpēm. Zirgs bija tik laimīgs, ka nolēma ari pats pamēģināt slēpot. Tikko viņi pārbrauca mājās, zirgs sameklēja šķūnī vislielākās slēpēs un devās projām pa taku.

Sākumā zirgs klupa un krita, taču maz-pamazām viņš iemācījās. Viņš gribēja sacensties ar ezi un suni. Vēl pusceļā zirgs bija vadībā, bet tad ezis pašāvās garām. Zirgs no kauna gribēja vai zemē ielīst. «Kā gan tik sīka un adataina būtne spēj pieveikt mani, lielu un skaistu zirgu?» zirgs norūpējies prātoja. Viņš atraisīja slēpes un nolēma izbeigt nodarboties ar slēpošanas mākslu. «Viss, kas palīdz ežiem un mašīnām, nebūt neder zirgiem,» viņš nodomāja.

Kad iestājās vakara krēsla, zālē iekūra lielo ugunskuru. Ezis uzvārīja tēju un pasniedza krūzīti zirgam. Asinis sāka virmot, un locekļos ieplūda tīkams gurdenums. Sajūta bija tik laba, un tēja šķita ļoti garda. Zirgs grauza sausiņus un nemanāmi notiesāja veselu paku auzu pārslu. Ezis dungoja un izskatījās tik laimīgs, ka zirgs nolēma aizmirst savu pirmītējo neveiksmi. Ezis jau tā bija skumis pārlieku ilgi.

Vēlāk ezis un vārna muzicēja. Zirgs sita takti. Govis mauroja, un suns, kaukdams drebelīgā balsī, pievienojās korim augstākajos locījumos. Ugunskurā dega liels celms, un visā telpā kā mīļas un siltas pagātnes atmiņas pletās tīkama dūmu smarža. «Mājas,» nodomāja zirgs, «šīs nu ir manas mājas. Mūsu mājas. Sākumā svešas un mazliet neērtas, bet vēlāk kļūst

par tādu vietu, pēc kuras vienmēr ilgojas prāts.» Zirgam piesitot, no mucas nāca dobja skaņa, ezis žēli spēlēja uz ķemmes. Govis mauroja, un Mellene starpbrīžos iekoda banānā. Suns dziedāja tik skumju dziesmu par laimi un mīlestību, ka viņa acis piepildījās asarām.

(Tu vairs nepienāci man klāt. Paliku viens šai tumsā. Tavs siltums mani nesilda. Nu skumjas domas māc.)

15

Joprojām sniga. Tad kādu dienu putenis mitējās, mākoņi pazuda un uzspīdēja saule. Sarmotie koki nodrebēja, iztaisnoja zarus, un krītošais sniegs bija viegls kā gaiss. Ezis jutās laimīgs. Viņš slēpoja un izbaudīja to no visas sirds. Ar lielām grūtībām zirgs viņu pierunāja laikā apcept sieru. Kupenu un meža burvība neatvairāmi aicināja ezi, jo agrāk viņš lielākoties bija gulējis ziemas miegu. Tā jau arī ir — ja pirmo reizi mūžā redz un piedzīvo kaut ko patiešām skaistu, tad tas vilināt vilina.

Pavisam citādi bija ar suni. Dzīve tagad ritēja labā gaitā. Zirgs nopirka veikalā visu, ko vien vajadzēja, un konservu burkas varēja mierīgi gulēt zem sniega, tomēr suns brīžiem iegrima dziļās skumjās. Viņš atcerējās bijušos laikus, alu, draudzību ar ugunsuzraugu, un viņa sirdi piepildīja tik lielas ilgas, ka nelīdzēja pat skulptūru darināšana. Suns tikai sēdēja un skatījās ugunī — tāpat kā agrāk ezis.

Zirgs centās parūpēties par draugu. Viņš augām dienām domāja, kā lai uzlabo sunim garastāvokli, taču viss velti. Vienīgi tajos brīžos, kad suns beidza kārtējo skulptūru, viņš mirkli jutās apmierināts. Tomēr drīz vien kā rudens migla viņa acīs atkal ieplūda skumjas.

Zirgs paslepus apskatīja suņa darinātās skulptūras. Arī tās bija pārvērtušās, kļuvušas klusinātākas, skumjākas. Mazi kucēni skatījās kaut kādā nezināmā tālē. Citā darbā vecs suns gulēja pie liela akmens, un tālāk varēja redzēt aizejošu saimnieku. Zirgs jutās aizkustināts. Viņam kaut kas ienāca prātā.

— Kāpēc tu neparādi savus darbus?— zirgs jautāja.

— Kur gan lai es tos rādītu?— suns vienaldzīgi atbildēja.— Bez tam neviens nezina ceļu uz šejieni. Ja arī kāds atnāktu, tas varētu slikti beigties. Es pazīstu cilvēkus.

— Tiesa gan,— zirgs piekrita.— Es par to nemaz neiedomājos.

Viņi abi iegrima domās.

— Kā būtu, ja pavaicātu pārdevējam? — ierosināja zirgs.— Sos darbus mēs varētu izstādīt viņa veikalā. Tur gan iegriežas pircēji.

Sākumā suni šī ideja nemaz neiepriecināja. «Cilvēki,» viņš nodomāja, «atnāks un apskatīsies, tad pacels degunu un noteiks: «Fui, arī es to varētu uztaisīt, tās ir tīrās grabažas.» Vai man tiešām būtu tā jāpazemojas?» Tomēr, jo vairāk zirgs par to runāja, jo piekāpīgāks kļuva suns. Drīz vien viņš aizrāvās pa īstam. Uzausa nākamā diena, un suns nevarēja vien sagaidīt, kad zirgs beidzot dosies uz veikalu, un ielēca mašīnā. Tur bija diezgan vietas, jo vārna jau labu laiku vairs nebrauca līdzi. Viņa bija iesākusi neklātienes šaha partiju ar kraukli, kas dzīvoja Lapzemē. Vēstuļu nosūtīšana, kā arī gājienu izdomāšana

atņēma visu laiku, bez tam krauklis nepārtraukti vinnēja. Tas gauži aizskāra vārnas godu.

Zirgs piestāja pie veikala, kas tagad bija tuvs un pazīstams, un veikalnieks viņus priecīgi sagaidīja. Pēc siera izrādījās negaidīti liels pieprasījums, un pārdevējs bez zirga ziņas bija pacēlis cenu, taču atlikušo naudu paturēja sev. Tāpēc, ieraugot zirgu, viņš kļuva ar katru reizi priecīgāks.

— Jā, jā, mīļais zirgs, nu tad labdien. Vai siers līdzi?

— Ir gan,— zirgs pašpārliecināti atteica.— Un vēl šis tas.

— Tiesa, šķiet, ka tas ir suns. Cik tad maksā?

Suns aizvainojās līdz dvēseles dziļumiem.

— Nē,— zirgs ātri teica, jo nojauta, ko pārdzīvo suns.— Te ir runa par vērtībām. Sis suns, redziet, ir mākslinieks. Viņš ir uztaisījis koka skulptūras. Tās tagad vajadzētu izstādīt. Vai te to varētu izdarīt?

Paskatījies uz suni, pārdevējs jau gribēja smieties, taču ienākumi, ko viņš guva no siera, pārvērta viņa seju akmenī.— Kā tad,— atteica pārdevējs.— Kad vien vēlaties. Tikai jāsarunā par īres maksu. Esmu dzirdējis, ka ir tāds paradums.

Suns ierūcās. Viņš nojauta, ka veikal-

nieks to nedomā nopietni, bet zirgs piesteidzās palīgā. Viņš paaicināja pārdevēju nostāk un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Pēc brīža viss bija skaidrs. Atlika tikai izlemt, kad atklās izstādi.

Suns pārdomāja. Skulptūru patiesībā pietika, tomēr . . . Varbūt vajadzētu uztaisīt vēl vienu vai divas . . . bet pie dažam tā kā nāktos mazliet piestrādāt. Suns nespēja izšķirties. Beidzot viņš nedroši teica:

— Rīt, parīt, pēc nedēļas . . .— Tad suns nokāra galvu un nebija ar mieru vairs bilst neviena vārda. Zirgam neatlika nekas cits kā izlemt visu suņa vietā, un tā izstādes atklāšana tika ieplānota pēc nedēļas.

Atgriezies pienotavā, suns satraucās.

— Man nav nekā gatava,— viņš murmināja.— Ko es, trakais, esmu izdarījis! Tā ir tava vaina,— viņš pārmeta zirgam.

— Būs tīrā izgāšanās. Visi par mani smiesies.

Zirgam ilgi nācās pārliecināt suni, ka tā nu gluži nav. Suns gan ticēja, gan arī neticēja. Viņš aizrautīgi sāka darboties — uzrakstīja ielūgumus un no oša stumbra izcirta lielu skulptūru, ko nosauca par «Suņa dzīvi». Reizēm gan viņš vairākas stundas pēc kārtas tikai gulēja zem segas un nepieskārās ne ēdienam, ne dzērienam.

Bezgalīgas skumjas un ilgas kā putni bija ievijušas ligzdas suņa acīs.

Suns nebūt nebija vienīgais, par ko zirgam nācās rūpēties. Ar peli nebija nekādu grūtību; ezis visu laiku slēpoja, un vārna reiz gandrīz vai pieveica kraukli šahā; tagad grūti gāja ar govīm. Viņas kļuva nervozas, piena izslaukums kritās, un vienu reizi Mellene turpat vai iespēra sunim, kad tas aizdomājies mazliet ciešāk saspieda tesmeni. Zemene visu laiku dusmojās un, kas visļaunākais, reizēm skumīgi iemaurojās pašā nakts vidū tā, ka zirgs nevarēja gulēt. Zirgs nolēma ar govīm nopietni aprunāties. «Dzīvot kopā ar citiem reizēm ir ļoti grūti,» viņš nodomāja, «vienam ir daudz vieglāk. Tomēr nē,» viņš atcerējās, «tik patīkami jau nemaz nebija. Reizēm ilgi gaidīju, lai kāds piezvanītu un atnāktu ciemos.» Zirgs sāka pārdomāt bijušo dzīvi. Tiesa, viņam nepienāca pat vēstules. Naudas sūtījumus gan viņš atcerējās, bet tajos jau neviens nesūtīja sveicienus. Viņa vienīgie draugi bija grāmatas.

Zirgs uzmanīgi piegāja pie govīm. Mellene dusmīgi atskatījās, un zirgs samulsa.

— Es,— viņš ātri teica,— es atnācu mazliet parunāties . . .

— Liels paldies,— Mellene atcirta.— Bet velti tu nāci. Vai tad tevi interesē mūsu dzīve? Ka tikai tiec pie piena, ar to tev pietiek! Govs jau nav jāņem vērā!

— Nē, mīļie draugi,— zirgs satraucās. — Te noticis kāds pārpratums.— Un zirgs nolēma runāt tieši un atklāti.— Sakiet godīgi — kas jums kaiš?

Govis apklusa. Zirgs atkārtoja savu jautājumu. Zemene, sapratusi, ka zirgs tiešām grib dzirdēt atbildi, nolēma runāt.

— Ir tik žēl,— teica Zemene,— ka mani vairs neviens nenoglāsta. Es tā ilgojos pēc vecajiem saimniekiem. Kur viņi tagad mīt?

— Kūts bija mūsu mājas,— Mellene žēli piebilda.— Tiesa, tā nodega, un tomēr tur bija mūsu mājas. Te mums nav nekā cita, ko darīt, kā ēst un dot pienu. Vai tā ir dzīve? Man liekas, ka nav.

Zirgs aptvēra — govis runā taisnību. «Kaut kas jāizdomā. Katram ir sava nodarbošanās,» viņš prātoja, «pat pelei.» Kaut gan viņš īsti nezināja, ar ko pele nodarbojas. «Vienīgi govīm patiešām nav ko darīt.»

«Garlaicīgi,» zirgs prātoja un atkārtoja šo vārdu. «Arī man agrāk bija garlaicīgi. Bet te to izjūtu aizvien retāk. Ja daudz darba, tad nav laika domāt. Kaut gan reizēm atceros māju un savas grāmatas.» Un zirgs dziļi nopūtās. Jā, tie ir sen pagājuši laiki.

— Vai gribat, es jums pārnesīšu kaut ko jauku no veikala?— zirgs ierunājās.

— Vienalga, ko,— atteica Mellene,— bet nenes ēdamo, nedz arī apelsīnus. Tie man ir līdz kaklam.

«Kas cits vēl varētu derēt no veikala mantām?» Zirgs iegrima domās. «Katli, pannas, dakšas? Nē. Zāģi, āmuri, naglas? Noteikti nē. Krīti, zīmuļi, dzēšamgumijas? Diezin vai. Burtnīcas, papīra lapas, grāmatas? Hm. Kā būtu ar grāmatām?»

— Varbūt es nopirkšu grāmatas? — zirgs ierosināja.— Stāstus un dzejoļus par govīm. Ziema ir gara, un laiks rit lēni, un ja jau jums reiz nav ko darīt . . . Grāmatas varētu palīdzēt. Jūs iemācītos daudz jauna un vecās lietas ieraudzītu citā gaismā. Arī es pats esmu kādreiz lasījis, bet tad izbeidzu,— zirgs kautrīgi teica.

— Kāpēc?— Mellene ziņkārīgi jautāja.

Zirgs pastāstīja:-— Es pazaudēju brilles.

Tāpēc esmu šeit. Bez brillēm es nemaz nevaru lasīt.

— Un mēs, — nosprauslojās Zemene. — Bez tam — vai nu mums būtu brilles, vai ne — ko lai govis iesāk ar grāmatām? Govis taču neprot lasīt. Govis tāpat ir gudras un visu zina, viņām nav jālasa.

Zirgs nošausminājās.

— Jūs neprotat lasīt,— viņš nomurmināja.— Jums taču tas ir jāiemācās. Kā jūs vispār esat izaugušas lielas? Savu mūžu neesmu dzirdējis kaut ko tik dīvainu.

Zemene tā noskaitās, ka izskatījās gandrīz vai draudoša, bet zirgam par lielu pārsteigumu Mellene norima. Viņa visu pārdomāja un saprata, ka zirga vārdos slēpjas patiesības grauds. Varētu jau iemācīties lasīt, lai gan tas nemaz nav vajadzīgs . . . Tāpat vien, lai prastu. Lai citi nevarētu apsaukāt. Un Mellene nomurmināja:— Labi, piekrītam. Iemāci man lasīt. Apsolos būt laba skolniece.

Zirgs pieklusa. Viņš nekad nebija strādājis par skolotāju. Ko lai tagad dara? Kādam ir jāmāca govis. Kurš prot šo grūto amatu?

Zirgs aprunājās ar pārējiem. Ezis atteica, aizbildinādamies ar slēpošanas nodarbībām. Suns gatavojās izstādei, vai tad zirgs to nezinot. Pele būtu ar mieru, bet govis nespēja peli sadzirdēt. Bez tam viņas joprojām mazliet baidījās no peles. Atlika vārna.

— Vārna mācīs,— teica zirgs,— vismaz es ceru. Ja visi mīļi palūgsim.

Nebija viegli pierunāt vārnu iznākt no savas mājas. Izdzirdējusi par darāmo, viņa nešķita pārāk ielīksmota. Bet, no otras puses, šaha spēlē tagad bija iestājies pārtraukums. Nepazīstams ērglis aiz neuzmanības bija apēdis balodi līdz ar visu

129

:> 111

vēstuli, un tā nu krauklis nesaņēma vārnas atbildi. Ja vārna to būtu zinājusi! Tagad viņa bija pārliecināta, ka jaunais gājiens izdevies tik ģeniāls, ka krauklis vēl joprojām pārdomā atbildi. «Viņš tomēr nav visai gudrs,» vārna domāja un bija ar mieru mācīt govis. Tas taču ir nozīmīgs amats. Kurš gan cits lai to veiktu?

Vārna sameklēja šķūnī garu šķindeli un sāka no tā gatavot rādāmkoku. Kad tas bija gatavs, vārna palūdza zirgam papi un līmi. Zirgs sagrieza papi četrstūros, bet vārna pa to laiku no sarkana papīra izgrieza burtus. «Nu arī govis iemācīsies lasīt,» vārna priecīgi prātoja. Viņa nedomādama salika burtus un tad paskatījās, kas tur ir iznācis: SAASA UMP KIR III. Hm. «Tā nu gan māte mani nemācīja.»

Vārna centās atcerēties. Beidzot viņa izdomāja — sameklēja burtu G un nolika to pašā priekšā. Pēc G vārna nolika O, tad sekoja V un visbeidzot S. Vārna jutās lepna. Vienmēr jāsāk ar burtu, kas ir vispazīstamākais. Vārna bija pārliecināta, ka tieši šis vārds govīm patiks.

16

Govis neizskatās pēc tādām, kas viņas patiesībā ir. Nevienam neienāk prāta, ka viņas varētu būt profesori, un nekādi negribas ticēt, ka viņu lēnie un domīgie žokļi spētu sakošļāt ko citu kā tikai sienu. Un govju acis, klusas un skumjas,— ezeri, kuros atspoguļojas maigas jūtas. Nekādi negribas ticēt, ka govis būtu domātājas. Tomēr viss izrādījās pavisam citādi. Nostrādājusi vienu nedēļu, vārna atteicās no sava amata, jo govis gluži vienkārši sāka mācīt savu skolotāju. Kamēr vārna pārdomāja atbildi uz Mellenes jautājumu, Zemene jau nepacietīgi gaidīja savu kārtu. Bez tam viņu tieksmei pēc lasīšanas nebija ne gala, ne malas. Derēja viss, sākot ar vecām, apbružātām skolas grāmatām un beidzot ar avīzēm un darbiem par mākslu.

Salīkušu muguru zirgs nesa mājās lasāmvielu. Tirgotājs viņam bija pārdevis pat makulatūru, taču govīm vēl arvien bija par maz. Ik reizes, kad sveša acs nebija tuvumā, Zemene nogaršoja dienas jaunumus. Viņasprāt, avīžu papīrs bija neizsakāmi gards.

Zirgs slepus novēroja govis; neko tādu viņš tomēr nebija gaidījis. Kad viņš aizdomājies gāja tām garām, Zemene piepeši pajautāja:

— Cik valstu ir Āfrikā? Cik maksā kilograms burkānu Helsinku tirgū? Kur atrodas Somijas centrs?

Mellene piekrītoši mauroja kā ērģeļu basa stabules. Zirgs tā samulsa, ka drīz

vien sāka mest govīm līkumu. Nabaga suns, kura pienākums bija slaukšana, nokļuva jautājumu krustugunīs. Vakaros viņš, ielīdis kādā stūrī, murmināja atbildes uz govju jautājumiem. «Grieķu jūras dievs», «Valsts prezidents», «Filipīniešu kaps». Zirgs no tā visa neko daudz nesaprata. «Patiesību sakot, šis nemiers varētu rimties,» zirgs nodomāja.

Tad pienāca suņa izstādes atklāšanas rīts. Pats suns šo datumu jau bija aizmirsis, jo govju jautājumi viņam sagādāja kārtīgas galvassāpes. Ja Mellene nebūtu skaļi nolasījusi savu ielūgumu, viņš šo izstādi vispār nebūtu atcerējies. Gandrīz vai palika tāds iespaids, ka suns pats ir vēlējies to aizmirst.

— «Izstāde. Koka skulptūras. Laipni lūdzu apmeklēt, ielūdz suns. Februāra pēdējā dienā,»— Mellene veikli nolasīja un tūlīt pat apēda ielūgumus. Suns bija aizmirsis tos nosūtīt.

«Ak šausmas!» aptvēris īstenību, suns satrūkās. «Tas ir jau šodien! Un visas skulptūras vēl te! Ko lai tagad iesāku?» — Atcelta! — suns iesaucās. — Autors saslimis. Man sāp sirds! Briesmīgi sāp! Neizsakāmi!

Zirgs nolēma palīdzēt. Viņš tūlīt pat paaicināja uz apspriedi ezi, peli un vārnu. Ieradās arī govis, un nevienam nebija

spēka tās atturēt. Kopā ar vārnu govis aši sāka zīmēt lielu plakātu. Uz tā bija uzrakstīts MĀKSLAS IZSTĀDE, kā arī EKSIBIITIO ART, jo Mellene katrā ziņā gribēja izrādīt savu divvalodu prasmi. Vārnai tas nepatika, bet nekā darīt. Uzmetusi kūkumu, tā izkrāsoja burtus un drūmi klusēja. Ezis un pele piestiprināja pie skulptūrām nosaukumus, zirgs pagalmā jau iedarbināja slēpjmašīnu. Vienīgi suns nekā nedarīja. Viņš gulēja zem segas un vaidēja. Suns nolēma, ka nekur neies,— visa šī lieta, viņaprāt, jau sākot no paša sākuma, bija viena vienīga kļūme.

Iznāca pavisam citādi. Suns pats nemaz nepamanīja, ka viņš ar cimdiem rokās un vilnas cepurīti galvā jau sēdēja automašīnā. Zirgs brauca, jautri dziedādams: «Būs klāt drīz pavasaris jaukais, kad mākslas ziedi zemi klās.» Uzspīdēja pirmā pavasara saule, gaiss bija tīrs un svaigs. «Nekad...» suns murmināja. «Izbeigšu,» viņš pēc brīža piebilda. «Mana dzīve ... ir pagalam.» Un visbeidzot, pēc ilga klusuma: «Iznicināts . . . esmu nolemts iznīcībai ... kā suns.» Tad viņš aizvēra acis, jo gluži vienkārši vairs nespēja tās turēt vaļā.

Zirgs jau piebrauca pie veikala. Vienā mirklī suns līdz ar visām skulptūrām nokļuva preču zālē. Tirgotavas viņā malā

bija uzbūvēta skatuve, un tur nu zirgs novietoja skulptūras. Pele pārbaudīja, vai nav sajaukti nosaukumi, ezis kārtoja biļešu galdu. Zirgs palūdza, lai pārdevējs piestiprina izstādes plakātu pie ārējām durvīm. Suns tika apsēdināts šūpuļkrēslā blakus saviem darbiem. Viņš skatījās glāžainām acīm un nerunāja ne vārda. Palika tāds iespaids, ka viņš vispār nesaprot, kur atrodas.

Tad viņi saka gaidīt apmeklētājus. Zirgs bija uztraucies. Viņš ļoti cerēja, ka viss

izdosies labi. «Suņa dēļ,» viņš murmināja. «Viņš tomēr ir izdarījis lielu darbu. Droši vien palīdzētu kaut viens vienīgs draudzīgs vārds.»

Sanesdama daudz sniega, veikalā ienāca veca sieviņa ar lakatu galvā. Viņa devās taisnā ceļā pie letes un lūdza vienu kilogramu sāls un kannu lampas eļļas. Saņēmusi pirkumus, sieviņa jau pagriezās uz iešanu, bet tad pamanīja suni.

— Ko te dara suns? — večiņa jautāja. — Kaut gan — tiesa kas tiesa — laukā ir dikten auksts. Tomēr es viņu te agrāk neesmu redzējusi. Kam šis suns pieder? Un kāpēc viņš sēž šūpuļkrēslā?

— Viņš nevienam nepieder,— nopietni atteica pārdevējs.— Sis suns ir pats par sevi.

Vecenīte nopriecājās.

— Tad es tikšu pie laba suņa. Reizēm ir tik vientulīgi. Gan suns nāks man līdzi.

Suns nošausminājās, un arī zirgs bija satriekts.

— Stāt!— iesaucās zirgs.— Te ir ieejas biļetes. Pieaugušajiem marka, suņiem — bezmaksas. Biļetes pārdod ezis. Citādi te nedrīkst ienākt.

Večiņa gandrīz noģība — runājošs zirgs! Nezinādama, ko iesākt, viņa paklausīgi izņēma no kabatas mārku un drebošām rokām pasniedza to ezim. Ezis pasniedza viņai pretī papīra lapiņu, uz kuras drukātiem burtiem bija uzrakstījis tikai vienu vārdu: BIĻETE.

— Lūdzu, paverieties šeit,— teica zirgs un jutās mierīgāks, jo večiņa vairs nemaz neskatījās uz suni.— Te ir pirmā skulptūra. To veidojis mūsu lielais mākslinieks suns. Un šeit ir viņa jaunākais darbs — «Suņa dzīve». Tas maksā lēti. Tikai divi simti sieru, nē, mārku.

Večiņa pat neattapās noskaitīt tēvreizi un ar bezpalīdzīgu izbrīnu acīs klusēdama sekoja zirgam. Arī vēlāk viņa nekā neteica, tikai skatījās. Izgājusi no veikala, večiņa ilgi stāvēja pagalmā un tikai tad sāka stumt savas kamanas uz māju pusi. Visos gadījumos gluži vienkārši nevar atrast vārdus.

Zirgs noskuma. «Nabaga suns, viņš nu gan tagad jūtas vīlies.» Zirgs slepus uzmeta acis sunim un pārsteigts ieraudzīja, ka suns šķiet gluži vai atvieglots. Zirgs jau nezināja, ka pirmais apmeklētājs ir visgrūtāk pārciešams, vēlāk viss rit savu gaitu. Suns pieslējās kājās. Viņš nolēma, ka turpmākos apmeklētājus vadīs pats.

Veikalā ienāca maza meitene ar vēl mazāku zēnu, un suns gaužām nopriecājās.

— Nāciet šurp!— viņš iesaucās.— Bērni tiek par brīvu!

Viņš vadāja bērnus no vienas skulptūras

pie otras un beigās apstājās, lai dzirdētu, ko viņi sācis. Tomēr nē — ari viņi klusēja: pārsteigtie nekad daudz nerunā. Jo vairāk ļaužu pabija veikalā, jo skaidrāks kļuva — neviens nebija teicis ne vārda. Kāds pavecs vīrs gan izrunājās diezgan gari, taču viņš uzskatīja skulptūras par savām paziņām, vaicāja, kā tām klājas, un pārmeta, ka tās negrib sasveicināties. — Pasaule kļuvusi tik ļauna, ka pat draugi pagriež muguru,— vīrietis žēlojās. Suni šie vārdi nemaz nesasildīja.

Kaķis jāglauda pa spalvai, sunim vajag labu vārdu,— un cik skumji, ja šādus labus vārdus nedzird. Skatītāji iegriezās aizvien retāk, un gaisma ātri paslēpās aiz meža stūra. Atlika tikai viens — izstādes slēgšana. Zirgam sirds vai lūza no žēluma.

— Manuprāt, tā bija laba izstāde,— zirgs teica.— Tikai neizglītotie cilvēki nesaprot dzīvnieku mākslu. Viņiem trūkst patiesas izglītības. Toties mēs tevi saprotam, suns!

Vārna un ezis teica to pašu, un ari pele centās pēc iespējas skaļi pīkstēt. Taču tas nelīdzēja, suns smagi nopūtās.

— Paldies, ka jūs esat tik jauki,— viņš izdvesa,— bet ir veltīgi censties. Savu mūžu vairs neveidošu nevienu skulptūru. Kāda tam visam jēga, velti iztērēts labs koks. Varbūt vismaz noderēs ugunskuram.

Suns bija tā iegrimis savās domās, ka nedzirdēja, kā atvērās durvis un veikalā ienāca vecs, bārdains vīrietis. Pamanījis suni, viņš satrūkās un klusi aizzagās sunim aiz muguras. Tad viņš nolika roku sunim uz pleca, un suns pagriezies apaļām acīm skatījās uz ienācēju. Brīdi valdīja klusums, bet telpu pildīja domas — labi, ja palika vietas elpai.

— Suns,— vīrietis ierunājās.

— Ugunsuzraugs,— suns izdvesa. Tad viņi vēl runāja daudz ko citu, runāja arī pārdevējs, kurš gribēja apspriesties ar zirgu un suni par rēķinu, bet neviens viņā neklausījās. Citas lietas bija daudz svarīgākas.

Tad viņi pieklusa. Suņa pavadībā ugunsuzraugs gāja aplūkot izstādi. Viņš apmierināti māja ar galvu, un suns ļoti nopriecā jās. Viņš sāka aizrautīgi stāstīt:

— So darbu es uztaisīju pirms nedēļas bet šis ir pāris nedēļu vecs. Tas ir tāds kā pretstats. Gribēju meklēt kaut ko dziļu, patiesu. Bet te es centos pēc kaut kā jauna, un, manuprāt, tas nav no sliktākajiem.

Ugunsuzraugs apliecināja, ka tas ir tieši tā, un suņa acis iemirdzējās kā refrižeratoru lukturi. Ugunsuzraugs viņu saprata! Ugunsuzraugs domāja tāpat kā viņš!

Ugunsuzraugs ir visprātīgākais cilvēks pasaulē!

«Mēs esam glābti,» zirgs nopriecājās un lēkāja polku kopā ar ezi. Pārdevējs kaut ko kliedza pretim, bet pie viņa pielidoja vārna, paķēra knābī viņa vārdus un iznesa tos pa vienam pagalmā. Tie spēja izskanēt tikai tumšajā mežā: «Nauda... tūlīt... samaksājiet . . . rēķinu.» Tad tie nomaldījās apsnigušajos krūmos.

Suns iedeva ugunsuzraugam savu jauno adresi. Drīz iestāsies pavasaris, un uguns-uzraugs ķersies pie darba. Viņš neteica skaļi, ka ilgojas pēc suņa, bet suns to tāpat saprata. Ugunsuzraugs apsolīja rakstīt vēstules, tad atvadījās, uzkāpa uz slēpēm un aizslēpoja meža virzienā. Nonācis mežmalā, ugunsuzraugs vēlreiz pagriezās un pamāja.— Mēs vēl redzēsimies!— viņš sauca.— Lai jums visiem labi klājas! Atnāc kādreiz mani apraudzīt!— Un tad ugunsuzraugs nozuda kokos. Krēslas klātajā sniegā palika tikai slēpju pēdas.

Kad viņi bija pārbraukuši mājās un kad bija izdzerta eža vārītā tēja, suns visiem sirsnīgi pateicās. Viņam bija ļoti grūti parunāt, jo acīs, šķiet, bija sagājuši dūmi.

— Paldies par palīdzību,— suns klusā balsī teica,— liels paldies.

Tad suns katram pasniedza mazu paciņu. Zirgs tūlīt pat atvēra savējo un jutās ļoti pārsteigts. Viņam pretim smaidīja mazs

koka zirdziņš. Ezim bija rokā mazītiņš ezis, vārna turēja auklā iesietu vārnulēnu. Arī govis un pele bija saņēmušas savus portretus, pele bija patiesā lielumā. «Mazs zirdziņš,» zirgs aizkustināts skatījās uz skul-ptūriņu. «Arī es kādreiz biju tāds.» Zirgs piegāja pie suņa un apskāva viņu. Suns samulsis skatījās zemē un izlikās, it kā nekas nebūtu noticis. Pele no grīdas kliedza paldies tik skaļi, cik vien spēja.

17

Pūta maigs vējš, sniegs sakritās un sablīvējās. Zirgs izgāja pagalmā ieelpot svaigu gaisu, un mitrais sniegs viņam lipa pie kājām. Zirgs noliecās un uztaisīja sniega piku. «Pag, pag, tādas es taisīju bērnībā.» Zirgs uzmeta piku augstu gaisā.

Atskanēja blīkšķis un apslapēts ķērciens — sniega pika bija iekritusi tieši vārnai gultā.

— Lūdzu, piedod,— zirgs jutās nelaimīgs,— es tā vairs nedarīšu. Viņš sāka auļot apkārt pienotavai un laiku pa laikam meta cilpas; kad viņš bija nonācis ēkas otrā pusē, tad nemanāmi metās sānis.

«Nu esmu drošība,» viņš sev teica. «Nu atkal varu darīt, ko vien gribu.» Zirgs uztaisīja jaunu sniega piku. Viņš to vēla un veļa, kamēr tā izauga tik liela, ka vairs nekustējās ne no vietas. Zirgs to atstāja un sāka velt jaunu.

Pēc krietna laika pagalma bija gara rinda ar lielām sniega bumbām. No tām taču varētu uzbūvēt sniega cietoksni! Zirgs lūdza palīgā ezi un suni. Pirms cietoksnis tika gatavs, tomēr nācās vēl savelt daudz mazu un lielu bumbu. Ta bija vesela pils ar vaļņiem, torni un visu pārējo. Torni plīvoja liels, brūns karogs, ko ezis bija izgatavojis no veca maisa. Uz karoga bija uzrakstīts lieliem, melniem burtiem: «Laimi mūsu ganāmpulkam!» Karogs plīvoja vējā un vēstīja jauko teicienu visiem, kam vien nebija slinkums uz to paskatīties.

Zirgs jutās laimīgs. Viņš ļoti vēlējās uzsākt sniega kauju, un pārējie piekrita. Sapulcināt karaspēku izrādījās grūtāk, nekā sākumā likās. Beigās visi nolēma, ka vienā pusē karos suns, ezis un vārna. Zirgs dabūja palīgos peli. Govis neviens neaicināja. Tās jau kopš paša rīta bija saērcinātas, jo Mellene kādā grāmatā bija izlasījusi sliktus vārdus par govīm. Labi, ka viņas vēl lāva sunim sevi izslaukt. Velti viņš centās iestāstīt, ka nav šīs grāmatas autors. Mellene par to nelikās ne zinis. Viņa alka pēc atriebības.

Zirgs paskatījās uz peli, kas gatavoja rezervei mazītiņas sniega bumbiņas, un saprata, ka nāksies karot vienam pašam. Tā tas arī notika: suņa pirmais tiešais

trāpījums nogremdēja pēli sniegā līdz pašam astes galam. Kad pele beidzot izrakās brīvībā, viņa taisnā ceļā metās savā aliņā. «Patiesibā ir tik daudz pasākumu, ko peles var darīt vienīgi kopā ar citām pelēm,» sēdēdama savā krēslā, drūmi domāja pele. «Visi citi ir pārāk lieli.»

Zirgam nebija laika izteikt pelei līdzjūtību, viņam nācās cīnīties par cietoksni. Viņš uzrāva kūkumu un devās cauri sniega piku lietum. Uz priekšu, uz cietokšņa pagalmu! Viņš nokļuva līdz vārtiem un bija jau sagatavojies brukt iekšā, kad nejauši paskatījās augšup. Zirgs izglābās pēdējā mirklī, jo ezis un suns kopīgiem spēkiem nometa milzīgu sniega bumbu, bet vārna vīlusies ieķērcās — viņa bija nepareizi aprēķinājusi krišanas leņķi. Zirgs devās jaunā uzbrukumā un ātri vien atradās cietokšņa pagalmā. Suns un ezis aizbēga pa kaklu pa galvu, un zirgs jutās gandarīts. «Esmu uzvarētājs! Drebiet, ienaidnieki!» Vienīgi vārna viņu apmētāja bez žēlastības, bet zirgs domāja, ka sācies sniegputenis. Līdz ar to kauja beidzās, lai gan zirgs būtu vēlējies turpināt. Viņaprāt, šī bija vislabākā no visām līdz šim spēlētajām spēlēm.

Viens pats ar to tomēr nevarēja nodarboties. Tikai tad, kad suns iegāja iekšā un ezis, ieziedis slēpes, devās kārtējā izbrau-kūmā, zirgs mazpamazām pierima. «Reizēm ir mazliet garlaicīgi,» viņš nodomāja. «Pēkšņi nezinu, uz kuru pusi pagriezt skatienu. Ko lai iesāk?»

Zirgs iegāja iekšā un cerību pilns paskatījās apkārt. Govis bija neapmierinātas. «Ak šie zirgi!» Mellene nodomāja. «Mūžīgie bērni. Cik žēl, ka viņos nav nekā nopietna un dziļa kā govīs!» Mellene paskatījās savā atspulgā uz rezervuāra spožās malas un jutās apmierināta. «Cik skaista ir govs! Nekā skaistāka par to pasaulē vispār nav.»

Zirgs aicināja suni spēlēt ķegļus, tomēr suns atteicās. Viņu jau bija pārņēmušas domas par vasaras darbiem. «Vispirms pārvākšos atpakaļ uz savu alu un tad domāšu, ko darīt turpmāk,» suns beidzot izlēma. «Kaut gan arī šo vietu būs grūti pamest. Te man klājies ļoti labi,» viņš nodomāja, paskatījies uz zirgu, «visi ir bijuši pret mani tik ļoti draudzīgi.»

«Mjā,» zirgs saīga, «nekad neviens negrib darīt to pašu, ko es.» Viņš salika pie sienas tukšas burkas un meta pret tām sniega pikas. Viena burka apgāzās.— Gar zemi!— zirgs iesaucās un meta vēlreiz. Nekas nenotika.— Garām,— zirgs klusāk piebilda un meta trešo reizi.— Gar zemi! — zirgs atkal iesaucās.— Es esmu īstens čempions!

Viņš paskatījās apkārt, vai arī citi to pamanījuši. «Neveiksme gadījās tāpēc, ka uztraucos. Patiesībā tas metiens nemaz nav jāieskaita.»

Zirgs garlaikoti paskatījās pa logu un satrūkās. Sniega cietoksnī kāds kustējās. Atkal. Vārtos paspīdēja kaut kas tumšs. Kāds uzrāpās tornī un skaļā balsī iekliedzās. «Bērni! Manā sniega cietoksnī! Tam jādara gals.»

Zirgs paaicināja suni, un viņi abi kopā devās noskaidrot stāvokli. Zirgs pielavījās pie pašas sienas un ieskatījās pa šaujam-caurumu. Viņš lika sunim ielenkt cietoksni no otras puses. Tik tiešām — divi bērni bija iedrošinājušies nostāties cietokšņa pagalmā. Kāda nekaunība! Zirgs saspicēja ausis, lai ieklausītos, par ko bērni runā, taču balsis iekrita sniegā un pazuda kā vēja izgaiņātas lapas.

— Uzbrukumā!— zirgs uzsauca sunim un iemetās pagalmā. Suns riedams pārlēca pāri mūrim. Bērni šausmīgi nobijās. Viņi atkāpās līdz pašai sienai, stāvēja tur un skatījās. Labi, ka vēl iedrošinājās elpot.

— Kas jūs tādi esat?— jautāja zirgs un, jo ilgāk vēroja bērnus, jo vairāk nomierinājās. Tie likās tik mazi un bezpalīdzīgi. Tādi gan nevienam nespēj nodarīt ļaunumu.

— Es esmu Līza,— beigās ļoti klusi izdvesa meitene.— Un tas ir mans brālis. Mēs nezinājām, ka šis ir jūsu cietoksnis.

— Ak tā,— zirgs nomurmināja.— Jā, tā tas ir. Es šo cietoksni uzbūvēju.

— Es arī,— piebilda suns, jo viņam nepatika, ka zirgs vienmēr piesavinās visus nopelnus.— Tas ir mūsu kopējais cietoksnis.

Bērni neko neatbildēja. Zirgs saprata, ka ir kaut kas jāsaka.

— Cik skaists laiks,— viņš beidzot teica.— Ja tā padomā, drīz būs pavasaris, vai ne?

Zēns sadūšojās.

— Kas jūs tādi esat? Mēs jūs redzējām veikalā. Suns rādīja savas skulptūras. Kā zirgs un suns jūs esat?

Tagad zirgs atcerējās šos bērnus. Viņš jautājoši paskatījās uz suni, bet no viņa nevarēja sagaidīt nekādu palīdzību.

— Es nepiederu nevienam,— zirgs beidzot teica.— Es piederu pats sev.

— Tas nav iespējams,— pārliecināti iebilda zēns.— Zirgs vienmēr kādam pieder. Arī suns. Ar stirnām ir savādak.— Un viņš brīdi pārdomāja.— Arī ar zvirbuļiem un asariem. Tie nepieder nevienam.

«Kāds tam sakars ar zvirbuļiem,» zirgs aizvainojās. Viņš dusmīgi paskatījās uz zēnu, bet norima, ieraudzījis,, kā bailēs pārvēršas puisēna seja. «Viņi no manis

baidās,» zirgs aptvēra. «Rfedzi, kā!» Tad zirgs skaļi un skaidri teica:

— Nāciet man līdzi. Tas ir, esiet laipni lūgti. Mēs dzīvojam šajā pienotavā gluži vieni. Es jums labprāt visu izrādīšu.

Zēns kaut ko pačukstēja meitenei. Tad viņi pienāca tuvāk.— Nu, tā,— zirgs teica, pieklājīgi atvērdams durvis. Laba uzvedība viņam bija asinīs no cirka laikiem.

Ezis, tikko kā atgriezies no slēpošanas, bija ķēries pie maltītes. Kannā kūpēja tēja, uz galda bija siers, sparģeļi, maize un kāpostu pīrāgs zirgam. Pēc ilgas taujāšanas zirgs to beidzot bija iegādājies veikalā.

Bērni nopietnām sejām tuvojās galdam. Meitene paskatījās uz maizi un aptaustīja to ar pirkstiņu. Viņi stāvēja un klusi skatījās,, līdz zirgs pēkšņi aptvēra, ko bērni vēlas.

— Jūs noteikti esat izsalkuši,— viņš teica.— Nāciet pie galda! Lūdzu, ņemiet, esiet tik labi! Citiem vārdiem sakot, ēdiet, cik spējat. Ēdamā pietiek.

Bērni negaidīja otru aicinājumu. Vienā mirklī pazuda kāpostu pīrāgs, tad siers, maize un visbeidzot arī sparģeļi. Uz galda palika tukša tējkanna. Zirgs, suns un ezis jutās pārsteigti.

— Vai jiīs vēl ko vēlētos?— gluži apstulbis, jautāja zirgs. Maizi. . . sieru . . . tikai pasakiet. . .

— Paldies, nu jau pietiks,— atteica zēns un nopietni paskatījās uz zirgu.— Bija gan garšīgi. Mēs nebijām ēduši kopš vakardienas.

— Vai tas iespējams?— suns neticēja. — Mūsu dienās? Vai jūs esat apmaldījušies?

— Nē,— atteica meitene, skatīdamās grīdā.— Mums tikai mājās pašlaik nekā nav. Tēvs ir bez darba ... un . . . viņš vakar aizgāja pēc ēdamā un vēl nav pārnācis. Bet mamma jau sen kā mirusi . . .

Eža acīs iezagās miklums, viņš atcerējās, kā bija, kad nomira tēvs.— Nabaga bērni,— viņš nomurmināja. Tad ātri aizsteidzās uz noliktavu un pēc brīža jau bija atpakaļ. Vienā mirklī ezis salika uz galda sieru un maizi, un, tā kā bērni negribēja ņemt, viņš pavēlēja:— Tagad ir jāēd. Te es esmu noteicējs. Pie galda!

Un bērni paklausīja. Drīz vien viņi atkal ēda ar labu apetīti.

Kamēr bērni ēda, zirgs, suns un ezis sāka darboties. No šķūņa izveda slēpjma-šīnu, un ezis piekrāva pakaļējo sēdekli pilnu ar ēdamo. Kad bērni bija tā pieēdušies, ka vairs nespēja piecelties no krēsla, ezis teica:

— Rāpieties mašīnā un rādiet ceļu, zirgs un suns jūs aizvedīs uz mājām.

Ezis skatījās tālumā.— Un, ja jums va-

jadziga palīdzība, nešaubīdamies nāciet šurp. Ja vien spēsim, tad palīdzēsim.

Zirgs un suns gandrīz vai nešūs ienesa pārsteigtos bērnus mašīnā, un tūlīt pat viņi devās ceļā. Ezis ilgi noskatījās. «Mazi bērni, izsalkuši, bez mātes,» ezis nodomāja. «Dzīvo tāpat vien, diena seko dienai, tās krājas gado>s, garos kā lielceļš. Un bieži berniem nav ko ēst.» Ezim tas ķērās pie sirds.

.

18

No rīta zirgs izgāja pagalmā un juta, ka sniegs, mežs un krūmi kaut ko gaida. Sniega kārta bija sarukusi pavisam plāna.

Egles plivināja atbrīvotās rokas, un miklais vējš izvēdināja zirgam plaušas. Tālumā kaut kas šalca. «Lietus,» zirgs atcerējās un dziļi ieelpoja, «cik labi!» Zirgam uz galvas uzpilēja viena lāse, tai sekoja otra, trešā. Šalkoņa kļuva skaļāka. Sākumā lietus lāses krita reti kā ilgi domātas domas, bet tad zirgam uz pleciem uzvēlās krietna gāze. Viņš iegāja iekšā un palika skatāmies pa logu. Lietus lāses pārvērta ainavu, tās krita mierīgi, pārliecināti, likās — tā būs mūžīgi. Pat naktī pamozdamies zirgs dzirdēja, kā grab pienotavas jumts.— Ar labu nakti, lietus,— zirgs klusi teica, bet lietus neatbildēja, tikai lija. Zirgs pagriezās uz sāniem un centās iemigt. Beidzot viņu iežūžoja govju dziļā elpa.

Lija arī nākamajā dienā. Sniegs bija kļuvis pelēks, bet koku stumbri slējās spožāki nekā agrāk. Zirgs pamanīja, ka mežmalā pēkšņi parādījušās pelēkas, sārtas un violetas krāsas. Tīruma grāvjos steidzās ūdens. Tas bija ceļā uz lielāku upi, ezeru, jūru, lai atkal paceltos debesīs un pārvērstos lietū. Zirgs skatījās ūdenī un domāja par to, kā jūtas ūdens lāse. «Droši vien tai nemaz nav laika pārmīt kādu teikumu, ja reiz tā jāsteidzas,» zirgs sprieda. «Nezin vai iespēj maz iedzert tēju.» Un zirgs devās pie eža palūgt krūzīti tējas. Patiesībā ir jauki būt zirgam.

Ezis klusi skatījās ugunskurā. Viņš atkal skuma, jo nevarēja slēpot — sniega bija pārāk maz. Ezi nomāca arī kas cits. Viņš atcerējās bērnus, kuru acīs neredzēja prieka. Kaut arī zirgs un suns viņiem bija vēlreiz aizveduši ēdamo, ezis jutās ļoti norūpējies. «Kaut kas jāizdomā,» viņš sev teica. Bet kas? Ezis par to domāja jau vairākas dienas.

— Tējas vairs nav,— ezis klusi atbildēja uz zirga jautājumu.— Bet es varu uzvārīt kakao. Noliktavā vēl ir pietiekami. Arī piena gana.

Zirgs nekad savā mūžā nebija dzirdējis par kakao, un, kad brūnganais dzēriens kūpēja uz galda, zirgs centās saglabāt mieru. Vai tiešām īstam zirgam būtu jādzer šitāda dzira? Eža skatiens pavēlēja ķerties pie tases. Zirgs saviebās, iestrēba un jutās pārsteigts. Karsts un labs!

— Paldies,— teica zirgs un apsēdās blakus ezim.— Nebūtu nemaz ticējis.

Iestājās klusums.

— Ārā, starp citu, līst,— aizbaidīdams klusumu, ierunājās zirgs.

— Zinu gan,— atteica ezis.— Man arī ir ausis.

Viņi sēdēja un klausījās. Lietus troksnis attālinājās un tad pagaisa pavisam. Iestājās pilnīgs klusums.

— Vairs nelīst, — teica ezis un strauji

pacēla galvu.— Es domāju, ka zinu, ko tas nozīmē.

— Ko?— zirgs ziņkārīgi pavaicāja.

— Klāt pavasaris. Tieši tagad. Ārā noteikti ir pavasaris.

Zirgs atvēra durvis. Ezis runāja taisnību. Pretim plūda svaigs un brīnišķīgs gaiss, tas bija kas jauns un negaidīts; no noguruma vairs nebija ne miņas. Piepeši zirgam kļuva tik labi ap sirdi. Viņš dziļi ieelpoja un sāka skraidīt pa lauku. Acu priekšā kusa pēdējais sniegs, un miklā kūla lielā steigā audzēja sienu.— Pavasaris, ihī!— zirgs iesaucās.— Tagad zeme sāks augt.

Zirgs taisnā ceļā metās uz savu arumu. Kaut kur zem zemes asnus jau dzina konservu burkas. Drīz parādīsies pirmie vārie

dzinumi. Zirgam no prieka aizrāvās elpa. Cik pasaule var būt brīnumjauka!

Zirgs iesteidzās iekšā un aicināja arī citus sagaidīt pavasari. Zemene un Mellene noskatījās uz zirgu kā jau uz mazu bērnu.— Kas gan jauns pavasarī?— Mellene pieklājīgi vaicāja, bet zirgs neklausījās. Viņš pieklauvēja pie suņa durvīm un iekliedza peles aliņā:— Pavasaris klāt, pavasaris klāt, jums saka zirdziņš, kas priecīgs un jautrs!— Un zirgs pacēla balsi:— Visi laukā, visi laukā! Ziema projām gan. Zeme brīva, sniega nav, un tā priecīgi gaida mūs. Nu mums pieder visa zeme!

Tad zirgs dejoja.

— Nabaga zirgs,— nomurmināja Zemene.— Nožēlojamais pantu kalējs. Laikam būs dabūjis ar ķieģeli pa galvu.

Citiem par brīnumu, izgājušas pagalmā, arī govis pārvērtās. Zemene sāka skriet gar grāvja malu un ik pa brīdim paspēra gaisā pakaļējās kājas, Mellene mauroja un bāza ragus kūdrā. Tagad zirgs jutās pārsteigts. Tādas nopietnas kundzes — un šitāda uzvedība!

Zirgs pakratīja galvu.

Bet suns nepiedalījās vispārējā priekā. Vēlāk visi noguruši ķērās pie kopējas maltītes, un zirgs pamanīja, ka suns šķiet vientuļš un noskumis. Viņš skatījās kaut kur tālumā un ik pa brīdim smagi nopūtās.

«Uzticīgais suns,» zirgs nodomāja un maigi vēroja draugu. «Tagad viņš par kaut ko skumst, bet gan jau tas drīz pāries.»

Suns pamanīja, ka zirgs uz viņu skatās, un satrūkās.— Es domāju . . . kādreiz jau vajag . . .— Un atkal apklusa.

Zirgs jautājoši paskatījās uz suni.— Ko tu teici, es nesadzirdēju.

— Domāju iet projām . . .— turpināja suns un cieši paskatījās uz zirgu.— Ziema pagājusi. Drīz mežs nožūs. Tad es būšu nepieciešams ugunsuzraugam. Viņš jau mani gaida. Es zinu.

Zirgs apstulba. Tiesa, viņš par to bija domājis, tomēr — vai tam jānotiek tiik pēkšņi? «Kā mums klāsies? Kas slauks £0vis? Kas taisīs skulptūras? Kurš būs tik labs draugs kā suns? Vēl gan paliek ezis, pele, vārna un govis, bet tomēr, tomēr. Kaut kā svarīga pietrūks.» Zirgs noskuma. Pavasara trakulīgums noplaka.

Suns skatījās uz zirgu.— Jā, es noprotu, par ko tu domā,— teica suns.— Mums ir bijusi laba ziema, un man žēl aiziet. Bet ugunsuzraugs ir jau vecs vīrs un,— suns ievilka elpu,— viņš noteikti vairs nepiedzīvos daudzas ziemas un vasaras. Tagad esmu viņam vajadzīgs. Kādreiz, kad būs pagājis laiks, varbūt atkal dzīvosim kopā. Un mēs varam iet viens pie otra ciemā.

— Jā,— piekrita zirgs, un viņa galva pildījās smagām domām.— Kā tad. Taisnība.

«Nevaru aizturēt suni pret viņa gribu,» zirgs saprata, «viņš vienalga aizies.»

Zirgs nolēma saņemties.— Paldies par visu, suns,— viņš teica.— Tu man patīc, patiesi. Protams, ka mēs vēl satiksimies.

Durvīs, ieķērcās vārna, un zirgs atskatījās. Vārna bija ļoti sakopusies — zābaki mirdzēja, apģērbs bija izgludināts, krekls izmazgāts, spalvas pieglaustas. Rokā viņai bija maza somiņa. Tur vārna turēja suņa doto skulptūru.

— Arī es atnācu pateikt, ka došos projām,— vārna svinīgi paziņoja.— Klāt pavasaris, mani aicina pienākums. Patiešām — es saņēmu vēstuli. Citi nekādi nevar iztikt bez manis, vadītājas, aicina atpakaļ. Es domāju, ka pārāk daudzi nesaņem šādas vēstules. Vai ne?

Vārna plati pasmaidīja.

— Tā ka es dodos projām. Pateicos par sabiedrību. Ja vajadzīga palīdzība, būšu klāt, tikai paaiciniet.

Vārna pārdomāja un kaut ko atcerējās.

— Gandrīz būtu aizmirsusi. Zirgs var turpināt šahu, ja atnāk kāda vēstule no kraukļa. Kaut gan es domāju, ka krauklis vairs neatbildēs. Viņam noteikti kauns par zaudējumu.

Ari vārna aiziet! Zirgs pavisam sadrūma. Kas nu dos labus padomus? Kas palīdzēs tikt pāri upei? Kurš būs tāds draugs kā vārna? «Visi aiziet, tikai es palieku,» zirgs noskuma. No viņa acīm lija lielas asaras, un pele, kas arī bija atnākusi atvadīties, pamatīgi samirka.— Palīgā! — viņa kliedza.— Esmu pagalam!

Zirgs izdzirdēja vārgo balstiņu un noliecās, lai paskatītos,— viņš ieraudzīja, ka pele vīksta dūres.

Vienā rokā viņai turēja ceļasomu, un zirgs tūlīt noprata, kas viņai padomā. — Paldies, pele,— zirgs teica,— paldies par visu. Paldies, ka atsūtīji mūs uz šo pienotavu, paldies, ka taisīji sieru un biji draugs. Bez tevis mēs nebūtu izdzīvojuši. Ceru, ka mēs kādreiz vēl tiksimies. Visu labu!

Pele nosarka. Viņa nolēma paturēt prātā katru zirga vārdu un tūlīt vilcienā tos pierakstīt. «Tomēr pateica «paldies»,» pele laimīga nomurmināja. Pele uzsmaidīja zirgam, pamāja, tad paķēra savu ceļasomu un aizsteidzās kā plēsta. Viņa zināja no pieredzes, ka vilciens negaidīs, bez tam pele vēlējās vietu pie loga.

Suns devās uz istabu pēc savām mantām, jo viņam nepatika gara atvadīšanās. Viņš bija nolēmis ceļot kopā ar vārnu, kas jau gaidīja. Suns steidzīgi no visiem atvadījās, un vārna noplivināja spārnus. Durvīs viņi vēlreiz pagriezās, pamāja, un tad novēdīja tikai silts pavasara vējš.

Zirgs noskatījās neko neredzošām acīm. «Suns ir projām, vārna projām, pele projām. Esam palikuši tikai mēs ar ezi,» viņš skumīgi nodomāja. «Jā, un govis.»

Zirgs paskatījās uz govīm. Mellene domīgi atskatījās.

— Kas nu mūs slauks?— viņa jautāja. — Kas taisīs sieru? Es tikai jautāju. Nemaz negribu, lai tu., zirgs, par to rūpētos, bet šī lieta mani interesē, kā jau pats saproti.

— Nezinu,— zirgs bezpalīdzīgi atbildēja un ar skatienu meklēja ezi.— Nezinu, kas. Vai tu to zini, ezi?

Ezis sasprindzis domāja. Viņa galvā jaucās govis, slaukšana, piens, siers un bērni. Par visu jārūpējas. Piepeši viņš kaut ko

izdomāja un skaļi iesaucās:— Es izdomāju, es izdomāju, ak, es, ezis, to izdomāju!

— Vai varētu uzzināt, ko tu esi izdomājis?— Zemene pārtrauca.— Varu saderēt, ka tas viss nav graša vērts.

Ezis nolēma, ka nepiegriezīs govīm nekādu vērību. Viņš norija aizvainojumu un apmierināts pasmaidīja.— Atdosim govis bērniem,— viņš ātri teica.— Bērni rū-pēsies par govīm, slauks pienu, taisīs sieru, pārdos to veikalā. Tad bērniem vienmēr būs ko ēst. Un govīm būs saimnieki. Viņas taču visu laiku pēc tā ilgojas.

— Bet kā ies mums?— zirgs skaļi domāja.— Ko mēs ēdīsim?

— Kopsim zemi; tagad ir pavasaris,— ezis kliedza.— Zāle sāk augt, sliekas arī un viss pārējais. Gan mēs kaut ko izdomāsim.

«Tiesa,» zirgs nodomāja. «Tas varētu izdoties. Nekā cita nevar darīt, jo mēs abi ar ezi neprotam kopt govis . . . Viss atkarīgs no tā, ko viņas teiks.» Zirgs lūdzoši paskatījās uz Zemeni.

Zirgs bija ļoti pārsteigts, kad Zemene padevīgi atbildēja:— Es esmu zaudējusi.— Viņa nopūtās.— Sis priekšlikums liekas gluži labs. Cilvēki,— Zemene sapņaini nopūtās,— daži no viņiem tiešām izprot govju dvēseles. Man, protams, nav nekas pret jums. Liels paldies par visu.

Tad pienāca arī Mellene.—Laba doma,— viņa teica,— pilnīgi atbalstu. Kaut arī tāda rīcība nemaz nepiestāv govīm, ņemiet vērā. Tev kā pateicība būs mātes kurpes. Un tev, zirgs, dāvinu visas grāmatas. Lasi tās. Saprotu, ka jūs pēc mums ļoti ilgosieties.

— Es taču neredzu burtus,— atteica zirgs.— Tieši tāpēc jau atnācu šurp, ka . . .

—. . . esi pazaudējis brilles, tā gan,— turpināja Mellene.— Es brīnos, kāpēc tu neesi nopircis jaunas. Tev taču tagad ir nauda. Ciemā ir veikals. Gan jau tur var pasūtīt arī brilles, ja reiz izdevās dabūt kāpostu pīrāgu.

Pamanījusi, ka zirgs ir samulsis, Mellene rāmi pasmaidīja. Zirgi tomēr ir ļoti primitīvi.

«Nopirkt jaunas?» Zirgs apstulba. «Kāpēc es par to neiedomājos? Sākumā man nebija naudas, un tad vispār aizmirsu, tagad man ir nelieli ietaupījumi.» Zirgs pateicīgi paskatījās uz govīm. «Kā gan šādi dzīvnieki var reizēm būt tik saprātīgi! No šī brīža apsolos, ka izturēšos pret govīm laipni, neteikšu viņām neviena ļauna vārda,» zirgs nozvērējās. «Ja tikai viņas pašas nebūs ļoti nejaukas.»

19

Zirgs pamodās un neizpratnē pacēla galvu. Apkārt valdīja klusums. Viņš ātri pielēca kājās, jo šajā klusumā slēpās kaut kas dīvains. Tagad zirgs atcerējās: arī govis bija projām. Bērni tās bija sagaidījuši kā ilgi gaidītus draugus. Mazā kūtiņa tika steidzīgi savesta kārtībā, un govju acis iemirdzējās tikpat spoži kā bērniem. Meitene prata slaukt. Zirgs un ezis kādu brīdi to visu vēroja, bet tad aizgāja klusi un bez ardievām. Tik lielai laimei neko citu vairs nevajadzēja.

«Tagad atlicis vienīgi ezis,» zirgs nodomāja. «Bet kur viņš slēpjas?» Telpās atbalsojās nomācošs klusums. «Droši vien arī ezis ir mani pametis,» skumji prātoja zirgs. «Viņš neko neteica, jo nevēlējās mani apbēdināt. Tā nu tas ir noticis.»

Zirgs sāka meklēt vēstuli. Viņš bija pārliecināts, ka tūlīt atradīs baltu papīra lapu, uz kuras būs uzrakstīts: «Mīļais,

labais zirdziņ...» — «Taču pat tad, ja es atradīšu vēstuli, es to nevarēšu izlasīt,» zirgs atcerējās savu nelaimi. «Vispirms man ir jātiek pie brillēm. Ātri uz veikalu!» zirgs izlēma. «Vēstuli meklēšu pēc tam.»

Zirgs izsteidzās pagalmā. Nu tikai mašīnā un projām!

Viņš iedarbināja motoru. Mašīna negribīgi sakustējās un pēc brīža apstājās. Zirgs bija pārsteigts. Viņš ieskatījās motorā, bet drīz vien aizcirta vāku. Bez vārnas padoma te nebija ko iesākt. Tad zirgs pamanīja zem mašīnas slēpes un tūlīt visu saprata.

Sniegs nokusis, atkal klāt riteņu laiks. Zirgam apnika krāmēties ap mašīnu. Uz veikalu var arī aizrikšot, jo brilles taču nesver daudz. Drīz vien zirgs pilnos auļos drāzās uz veikalu.

Brīdi skrējis, viņš apstājās atvilkt elpu un pamanīja kaut ko nebijušu. Kailais lapkoku mežs bija pārvērties putnu dārzā un skaļi svilpoja. Grāvmalā ziedēja dzeltenas bumbiņas, bet no sūnām kautri raudzījās baltu ziedu actiņas. «Svaiga zāle.» Zirgs dziļi ieelpoja un tūlīt nogaršoja zāli. Kas var būt vēl labāks! Zirgs pakampa vēl, un līdz ar zāli mutē iekļuva krietni daudz smilšu.

Zirgs vīlies visu izspļāva un meklēja ūdeni. «Alkatība nekam neder,» viņš atcerējās. «Tagad jāsteidzas pēc brillēm. Lai zālīte vēl paaugas.»

Veikalā bija tikai pārdevējs un preces. Pārdevējs pārsteigts skatījās uz zirgu.

— Tu viens pats? Un kur tad siers?

— Viens gan,— zirgs atteica.— Siera meistari nomainījās, bet drīz vien viņi uzņems sakarus. Man tagad daudz svarīgāka lieta.— Un zirgs nokrekšķinājās.— Vai jums neatrastos brilles? Zirgam. Ja citu nav, tad der arī parastās.

Pārdevējs pakasīja galvu. Atkal viņš nodomāja, ka dīvaināku radījumu par šo zirgu viņam nekad nav nācies satikt. Mājās gan agrāk viņam bija auns Jāzeps, kurš nēsāja hūti un ēda pie galda, taču auns nerunāja cilvēka balsī. Pārdevējs labu laiku šņākuļoja, tomēr pēc brīža sāka pārmeklēt plauktus.

Viņš sakrāva uz letes dzēšgumijas, rak-stāmrīkus, sveces, ieveramo gumiju, kniepadatas, divus dunčus, aptiekas svarus. Nekas no tā visa neatgādināja brilles. Pārdevējs pakasīja pakausi. Beidzot viņš izvilka saišķi ar noputējušām saulesbrillēm. Jau desmit gadu tās bija gaidījušas pircēju.

Zirgs uzlika brilles uz acīm, taču pasaule nemaz nekļuva skaidrāka, drīzāk otrādi — satumsa pavisam. Viņš jutās milzīgi vīlies. Kas gan tās par brillēm, ka nekā nevar redzēt! Zirgs nometa brilles uz grīdas un pavisam sadrūma. «Man nekad nekas neizdodas,» viņš skumīgi domāja. «Desu fabrika drīz būs mans vienīgais ceļš.» Zirgam kļuva sevis neizsakāmi žēl.

Pārdevējs redzēja, ka zirgs ir ļoti norūpējies, un gribēja palīdzēt. Viņš sasprindzināja atmiņu. Starp vecātēva mantām bija arī briļļu maksts, un ļoti iespējams, ka tur atrastos arī brilles. Pārdevējs uzrāpās bēniņos un drīz vien atgriezās. Rokās viņš turēja kaut ko pazīstamu. «Brilles,» zirgs nopriecājās, «apaļas. Kā radītas zirgam. Ak, kaut nu man tās derētu!»

Zirgs uzmanīgi uzlika brilles uz acīm. Tālais mežs pazuda, un pasaule samazinājās līdz istabas lielumam. Papīra lapa, kas mētājās uz letes, nebija vairs tikai parasts pelēks ietinamais materiāls. Burti bija atgriezušies un sastinguši savās vietās. Zirgs atkal varēja lasīt!

Kā viņš lasīja — visu avīzi vienā rāvienā! «Zirgs Hercogs uzvarēja sacensībās.» — «Nepazīstu,» zirgs nodomāja, «laikam kāds no jaunajiem. Neiespējami un tomēr tā tas ir — esmu. ticis pie brillēm, es atkal varu lasīt.» Zirgs ātri apskāva pārdevēju. Viņš sarāvās un bija tik apstulbis, ka neatcerējās pat paprasīt naudu. Pēc tam bija par vēlu — zirgs jau lēca pāri sētai. Brilles bija iebāztas makstī un maksts — kabatā. Tas bija prātīgi darīts. Tā varēja redzēt arī pasauli.

«Tagad jāatrod eža vēstule,» zirgs atcerējās un pielika soli. Viņš ieauļoja pienotavas pagalmā un pagalam samulsa. Tur, rūgti raudādams, stāvēja ezis. Viņš izskatījās tik mazs un bezpalīdzīgs.

— Pag, ei, stop!— zirgs iesaucās.— Kas tev kaiš, vai varu palīdzēt?

— Neviens man nevar palīdzēt.— Ezis šņukstēja un skatījās zemē, jo kautrējās no saraudātajām acīm.— Es tagad esmu gluži viens. Arī zirgs aizgāja. Te vairs neviens nedzīvo. Ej arī tu projām, vienalga, kas tu būtu.

— Bet tas taču esmu es, zirgs! Tieši tas, kurš te dzīvo. Es nekur neaizgāju. Pareizāk sakot, aizgāju gan, bet tikai līdz veikalam nopirkt brilles. Nu es atkal varu lasīt! Varu atgriezties kaut vai mājās! Paskaties taču! Tas esmu es!

Ezis pašņaukājās un neticīgi paskatījās uz augšu. Pagāja krietns brīdis, iekams viņš aptvēra, ka viņa priekšā tiešām stāv zirgs. īsts, vienīgais, patiess zirgs.— Smaidošs zirgs,— noteica zirgs un atņirdza zobus, jo viņš jutās milzīgi labi.

Zirgs bija tā pārņemts ar savu prieku, ka aizmirsa par to pavēstīt ezim. Uz mājām — tur dodas visi, kāpēc ne. «Arī es došos projām,» sevi uzmundrināja zirgs, «varēšu atkal lasīt. Mājas gaida.»

Zirgs traucās no vienas istabas otrā un vāca kopā savas mantas. «Nu es tik tiešām iešu,» zirgā kūsāja neizskaidrojams prieks. «Kaut gan arī te bija labi. Urrā!» Un zirgs traucās tālāk kā viesulis.

Piepeši zirgs pamanīja ezi un vispirms eža skatienu — skumju, klusu un vīlušos. Viņš aptvēra, ka ezis paliks pavisam viens.— Ezi!— zirgs iesaucās.— Nāc man līdzi! Iesim uz manām mājām. Tur pietiks vietas arī tev. Bēniņos ir viena maza istabiņa. Un pagalmā aug zāle, kur varēsi skraidīt. Ik dienu uzliešu tev uz šķīvīša pienu. Varēsi nīcināt čūskas. Bet vakaros atcerēsimies bijušo.

— Vai tu tiešām vēlētos, lai nāku tev līdzi?— ezis neticīgi jautāja.— Es tev būšu tikai traucēklis. Pilsētā jau nav čūsku.

— Ir gan,— zirgs apliecināja.— Dažnedažādas. Pat cilvēka lielumā. Pie tam es bez tavas palīdzības neatradīšu ceļu uz mājām. Vienīgi tu proti, lasīt karti.

«Tiesa gan,» ezis atcerejas. «Taču kur ir karte? Kur kompass?»

Ezis sāka veicīgi meklēt. Ja nu govis tos apēdušas? Karte nekur neatradās. Viņš pārbaudīja suņa, peles un savu istabu — viss velti. Atlika zirga istaba.

Ezis paskatījās uz zirga durvīm. ZIRGS, SAMIEGOJIES — tā tur bija rakstīts. Papīrs ezim likās pazīstams. Viņš palēcās, cik augstu vien spēja, un norāva papīru. Tā bija karte, kurai otrā pusē aizmāršīgais zirgs bija uzrakstījis savu ziņu.

Ezis salika mugursomā tējas krūzītes un vēl šādus tādus sīkumus. Kompass atradās peles aliņā, viņa bija to lietojusi par pulksteni. Pašās beigās viņš iesēja kabatas lakatiņā suņa dāvāto skulptūru un ielika to krūzītē. Nu abi bija gatavi doties ceļā.

Zirgs vēl izstaigāja visas istabas un atvadījās no tām:— Ardievu, eža istaba, ardievu, suņa istaba, ardievu, mana istaba, ardievu, visa pienotava! Paldies par šo ziemu! Paldies, ka devi pajumti un aizsargāji no aukstuma! Paldies, ka baroji mūs!

Tad zirgs atcerējās savu sējumu. Nezin kā nu klājas konservu burkām?

Viņš izsteidzās pagalmā un satvēra lāpstu, kas bija atslieta pret šķūņa sienu. «Izrakšu dažas burkas un paskatīšos, vai tās kārtīgi iesakņojušās un kā izauguši asni. Rudenī varēsim atgriezties un novākt ražu. Kas zina, varbūt pavadīsim šeit arī nākamo ziemu.»

Zirgs iegrūda lāpstu zemē un sāka rakt. Drīz blakus pacēlās pamatīga zemes kaudze, bet burkas nekur neredzēja. Vecu kurpju zole bija vienīgais, ko viņš uzraka. Pa smaržīgo zemi ložņāja vienīgi sliekas.

«Dīvaini gan,» zirgs izbrīnījās, «es taču te tās iesēju. Būtu vismaz viena vienīga ...»

Viņš iegrūda lāpstu vēl dziļāk zemē. Pēkšņi zeme sakustējās, un zirga acu priekšā pašķirās liela ala, no kuras izlīda spalvaina būtne. Tā atrušināja zemi ar ķepiņām, kas atgādināja mazas lāpstiņas, un izskatījās sadusmota. Kurmis bija tikko pamodies, un kam gan patīk, ja piepeši iebrūk mājas griesti un to vietā spīd spoža saule. Proti, vairāk par visu kurmis cienīja tumsu.

— Kurš ir tas nelaimīgais, kas vainīgs šajā nelietībā?— kurmis iekliedzās.

Zirgs stāvēja, ļoti nokaunējies, un nezināja, kur likt lāpstu. Taču, atcerējies savas burkas, viņš atguva drosmi.

— Es te iesēju konservu burkas, un nu tās visas ir pazudušas,— zirgs paskaidroja.— Vai tu gadījumā nezini, kas ar tām noticis? Man ir zināmas tiesības tā jautāt.

— Vai tu tas biji?— Kurmis no aizkustinājuma nodrebēja.— Vai tu maz zini, ka šīs burkas mūs izglāba? Jā, mani un manu ģimeni. Kad uzsniga sniegs, kāds nozaga mūsu pārtikas krājumus, un tad pavisam nejauši es uzgāju šīs burkas. Nemaz nezinu, kā lai tev pateicamies.

Zirgs jutās bezgala neērti. Pamanījis aiz lielā kurmja grūstāmies daudzus mazus kurmīšus, viņš aiz samulsuma pat nevarēja ne acu pacelt. Zirgs ilgi klepoja un nespēja izdomāt neko labāku kā tāpat vien aprunāties:

— Tad jau labi. Tā gan. Tomēr viena lieta mani nomāc. Es būtu gribējis redzēt, kas no šīm burkām izaug. Ja kāds iekopj zemi, tad labprāt grib redzēt arī rezultātus. Esmu lasījis daudz par zemkopību.

Kurmis sāka briesmīgi smieties. Viņš savu mūžu nebija dzirdējis kaut ko tik dīvainu.— Lūdzu, piedod, ja es tevi aizvainoju,— viņš noelsās,— bet vai ir dzirdēts vēl kas jocīgāks? No burkām taču nekas neizaug, tajās tikai saglabājas ēdiens. Ja vēlies ražu, tad sēj sēklas, kartupeļus, zirņus. Burkas mierīgi vari glābāt plauktos. Zemē tās pamatīgi sarūsē.

Kurmis paskatījās uz zirgu un, pamanījis, ka tas izskatās ļoti bēdīgs, turpināja:

— Ja gribi, es varu salikt vagās kartupeļus. Tad rudenī dabūsi ražu.

Zirgs bija tik ļoti vīlies un nokaunējies, ka viņam iedrebējās lūpas. Tomēr kurmja piedāvājums viņu darīja domīgu. Kartupeļi. Kāpēc gan ne? Rudenī kopā ar ezi varētu atnākt tos norakt, un ziemā būtu ko ēst. Kurmis izskatījās pēc tāda, kas kaut ko saprot no zemkopības. Droši vien tā būtu pareizi.

— Labi,— pēc ilgām pārdomām teica zirgs.— Esmu ar mieru, dari tā.

Zirgs norunāja ar kurmi, ka atgriezīsies rudenī. Kurmis apsolīja izaudzēt arī nedaudz burkānu un kāpostu un kādu šķipsnu diļļu. Ar tām viss garšojot vēl labāk.

Tagad vairs nekas nekavēja doties mājup. Zirgs vēl pagriezās atpakaļ, lai paskatītos uz pienotavu.

— Mēs vēl tiksimies,— viņš teica,— uz redzēšanos! Vēlu visu labu.

Zirgs jutās apmierināts ar sevi. Varbūt arī citi ieradīsies rudenī uz talku. Viņš uzrakstīs vēstules un uzaicinās suni, peli, vārnu. Jā, protams, arī govis. Nezin kāpēc zirgs tās allaž aizmirsa.

Zirgs nostājās pie trepēm, un ezis sāka rāpties augšā.

Pēc krietnas piepūles ezis šoreiz tomēr tika zirgam mugurā. Nu gan viņš bija lepns. Kas zina, varbūt nākotnē vel kļūs par krietnu jātnieku.

Drīz vien viņi jau gāja pa taku, kas ievijās mežā. Gaisma kļuva iezaļa un tīkama, gaiss smaržoja tik svaigi kā pirti. Zirgs soļoja dungodams un tīksmē nopurinājās. Ezis, zvalstīdamies zirgam uz muguras, turējās, cik spēka. Putniņi lēkāja pa zariem un izbrīnā noskatījās uz abiem. Pasaule šķita jauna un laba, un ari zirgs jutās kā no jauna piedzimis. Viņš nolēma, ka vairs nebaidīsies ne no kā.

— Es esmu zirdziņš tik priecīgs, es esmu jautrs un labs,— zirgs dziedāja, ar kāju piesizdams takti. Meža šalkoņa pavadīja viņa dziesmu. Taka līkumoja un cēlās pret kalnu, lai savienotos ar citām takām, ceļiem, ielām, ar visu pasauli.

Saturs

Pirmā nodaļa 5 Otrā nodaļa 10 Trešā nodaļa 21 Ceturtā nodaļa 29 Piektā nodaļa 40 Sestā nodaļa 51 Septītā nodaļa 62 Astotā nodaļa 69

Devītā nodaļa 78

Desmitā nodaļa 86 Vienpadsmitā nodaļa 91 Divpadsmitā nodaļa 97 Trīspadsmitā nodaļa 104 Četrpadsmitā nodaļa 115 Piecpadsmitā nodaļa 121 Sešpadsmitā nodaļa 131 Septiņpadsmitā nodaļa 141 Astoņpadsmitā nodaļa 150 Deviņpadsmitā nodaļa 161

.Jaunākā skolas vecuma bērniem Hannu Mekele

ZIRGS, KURŠ PAZAUDĒJA BRILLES Redaktore G. Leja

Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniskā redaktore I. Kļaviņa Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 28.01.90. Parakstīta iespieša-nui 1.03.91. Formāts 60X84/16. Ofseta pupīrs Mi 1. Skolas garnitūra. Oi'setiespiedums. 10,23 uzsk. iespiedi.; 10,69 uzsk. krasu nov.; 5,70 iz-devn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 141. Līgumcena. izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. Nft. 2/2/B-2016.

Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambi 3. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram Programmētāja O. lzotova

Content

Mekele Hannu Zirgs, kurš pazaudēja brilles

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Saturs