Stains Laurenss Roberts

Briesmoņa asinis. sērija Zosāda

Laurenss Roberts Stains

Briesmoņa asinis

.

1

-    Es negribu šeit palikt. Lūdzu, neatstāj mani šeit.

Evanss Ross raustīja māti aiz rokas, pūloties aizvilkt viņu projām no maza, pelēka namiņa ar šīfera jumtu. Nepacietīgi saraukusi seju, Rosās kundze pagriezās pret zēnu.

-          Evans, tev ir divpadsmit gadu. Neuzvedies kā zīdainis, viņa sacīja un atbrīvoja roku no puisēna tvēriena.

-           Es nevaru ciest, ka tu tā saki! dusmīgi iesaucās Evanss, sakrustodams rokas uz krūtīm.

Atmaigusi viņa pasniedzās un glāstoši pārlaida plaukstu Evansa sprogainajiem burkānkrāsas matiem. Un es nevaru ciest, ka tu tā dari! viņš iesaucās, atiedams nostāk un teju nepaklupdams pār sadrupušu plāksnīti uz celiņa. Nepieskaries maniem matiem. Es to nevaru ciest!

-          labi, tātad tu mani nevari ciest, paraustījusi plecus, atteica māte. Uzkāpusi divus pakāpienus, viņa pieklauvēja pie parādes durvīm. Tik un tā tev nāksies šeit palikt, kamēr es atgriezīšos.

-         Kāpēc es nevaru braukt tev līdzi? noprasīja Evanss, vēl aizvien uz krūtīm sakrustotam rokām. Pasaki man vismaz vienu kārtīgu iemeslu.

-Tev atsējusies kurpe, atbildēja māte.

-         Nu un tad? nelaimīgs noprasīja Evanss. Man patīk, ka kurpes ir atsējušās.

-   Tu pakritīsi, viņa brīdināja.

-         Mammu, noteica Evanss, pacēlis skatienu pret debesīm, vai tu kaut reizi esi redzējusi, ka kāds būtu pakritis tāpēc vien, ka viņam atsējusies kurpe?

-          Nu, neesmu, atzina Evansa māte, smaidam lēni atgriežoties skaistajā sejā.

-         Tu vienkārši negribi par to runāt, neatbildēdams uz viņas smaidu, sacīja Evanss. Tu gribi mani atstāt šeit uz daudzām nedēļām pie briesmīgas vecenes un…

-           Evans, tas ir par daudzi neizturēja Rosās kundze. Viņa atmeta atpakaļ taisnos, gaišos matus. Ketrina nav nekāda briesmīgā vecene. Viņa ir tava tēva krustmāte. Tavas vecmāmiņas māsa. Un viņa ir…

-          Viņa ir pavisam sveša, iesaucās Evanss. Zēns juta, ka zaudē savaldīšanos, taču viņam bija vienalga. Ka māte kaut ko tādu varēja viņam nodarīt? Kā māte varēja viņu atstāt pie kaut kādas vecas vecas, kuru viņš nebija redzējis kopš divu gadu vecuma? Ko gan viņš šeit viens pats darīs līdz mātes pārbraukšanai?

-          Evans, mēs par to esam runājuši tūkstošiem reižu, nepacietīgi sacīja māte, vēlreiz piebungojot pie krustmātes mājiņas durvīm. Tā nu tas šoreiz ir sanācis. Es tiešām gan gaidīju, ka tu būsi kaut drusciņ iejūtīgāks.

Viņas turpmākos vārdus apslāpēja Evansa kokerspaniels Trigers, kas, izbāzis brūno galvu pa nomātās automašīnas aizmugurējo logu, sāka nevaldāmi riet un gaudot.

-   Nu ari viņš man nedos miera! izsaucās Rosās kundze.

-          Vai drīkstu izlaist viņu laukā? dedzīgi noprasīja Evanss.

-           Droši vien būs labāk, ja izlaidīsi, atbildēja māte. -Trigers ir tik vecs, mēs taču neļausim viņam mašīnā dabūt infarktu! Es tikai ceru, ka suns nenobiedēs Ketrinu.

-    Eju jau, eju, Triger! uzsauca Evanss.

Pa grantēto celiņu aizskrējis līdz mašīnai, viņš atrāva vaļā durvis. Sajūsmināti ieķiukstējies, Trigers izlēca no mašīnas un sāka mest plašus lokus pa Ketrinas taisnstūrveida dārziņu mājas priekšā.

-         Nemaz neizskatās, ka viņam būtu divpadsmit gadu, noteica Evanss, vērojot savu sunīti un pirmoreiz pa visu dienu pasmaidot.

-          Redzi nu. Tev būs Trigera sabiedrība, sacīja Rosās kundze, atgriezdamās pie durvīm. Nepaspēsi ne acu pamirkšķināt, kad es jau būšu mājās no Atlantas. Pēc pāris nedēļām, ne vairāk. Nemaz nešaubos, ka mēs ar tēti pa to laiku būsim spējuši sameklēt piemērotu māju. Tu nemaz nepamanīsi, ka esam bijuši projām.

-   Jā. Nepamanīšu gan, izsmējīgi novilka Evanss.

Saule nogrima aiz liela mākoņa. Pāri dārziņam mājas

priekšā pārslīdēja ēna.

Trigers drīz vien piekusa un, izkāris mēli gandrīz līdz pašai zemei, elsdams skrēja šurp pa taciņu. Evanss pieliecās un papliķēja suņa muguru.

Zēns pacēla skatienu un, kamēr māte no jauna klauvēja pie durvīm, aplūkoja pelēko māju. Tā izskatījās tumša un neviesmīlīga. Augšstāva logiem priekšā bija aizvilkti aizkari. Viens no slēģiem greizi karājās vaļīgā eņģē.

-    Mamm, kāpēc tu klauvē? viņš vaicāja, sabazis rokas džinsu kabatās. Tu sacīji, ka krustmāte Ketrina esot pavisam kurla.

-   Ak, mātes seja piesarka, ar savu žēlošanos tu mani tik ļoti sarūgtināji, Evans, ka es pavisam aizmirsu. Protams, viņa nevar mūs sadzirdēt.

Kā es nodzīvošu veselas divas nedēļas pie svešas, vecas tantes, kura pat nevar dzirdēt, ko es saku? drūmi prātoja Evanss.

Viņš atcerējās pirms pāris nedēļām noklausīto sarunu, kad vecāki bija apsprieduši savu plānu. Abi sēdēja pie virtuves galda viens otram pretī. Vecāki domāja, ka Evanss ir pagalmā, bet viņš stāvēja gaiteni un, atspiedies ar muguru pret sienu, noklausījās, ko viņi runā.

Evanss uzzināja, ka tēvam nemaz nepatīk viņu atstāt pie Ketrinas. Viņa ir ļoti ietiepīga veca sieva, bija teicis Rosa kungs. Tu tikai paskaties. Jau divdesmit gadu kurla, bet atsakās mācīties zīmju valodu vai lasīt no lūpām. Kā viņa varēs rūpēties par Evansu?

-   Kad tu biji mazs, viņa par tevi prata rūpēties itin labi, iebilda Rosās kundze.

-    Tas bija pirms trīsdesmit gadiem, protestēja Rosa kungs.

-   Vienalga, mums nav izvēles, Evanss dzirdēja mātes balsi. Neviena cita nav, pie kā viņu atstāt. Visi citi izbraukuši atvaļinājumā. Augusts ir pats sliktākais mēnesis, kad tevi varēja pārcelt uz Atlantu.

-     Nu, pieieieiedod, lūdzu! sarkastiski novilka Rosa kungs. Labi, labi. Apspriede beigusies. Tev ir pilnīga taisnība, mīļā. Mums nav citas izejas. Paliek Ketrina. Tu aizvedīsi Evansu pie viņas, bet pēc tam lidosi uz Atlantu.

-         Tas viņam nāks par labu, Evanss dzirdēja māti sākām. Viņam jāmācās tikt galā ar grūtībām. Tu taču saproti pārcelšanās uz Atlantu, šķiršanās no visiem draugiem arī Evansam tas nebūs viegli.

-           labi. Es jau teicu, labi, nepacietīgi attrauca Rosa kungs. Tas ir nolemts. Evansam nekas nenotiks. Ketrina ir mazliet dīvaina, bet pilnīgi nekaitīga.

Izdzirdis virtuves krēslus noskrapstam pret linoleju, Evanss saprata, ka apspriede beigusies un vecāki ceļas kājās.

Viņa liktenis bija izlemts. Zēns klusējot izgāja pa ārdurvīm, lai pagalma apdomātu to, ko nupat bija noklausījies.

Viņš atspiedās pret lielas kļavas stumbru, kas apslēpa viņu skatienam no mājas. Šī bija Evansa mīļākā pārdomu vieta.

Kāpēc vecāki apspriežoties vienmēr iztika bez viņa? prātoja Evanss. Ja viņu grasījās atstāt pie vecas tantes, kuru viņš savā mūžā ne reizes nebija redzējis, vai tad arī viņam šeit nebūtu kāds vārds sakāms? Visus lielos ģimenes jaunumus viņš uzzināja, noklausīdamies gaitenī. Tas gluži vienkārši nebija godīgi.

Evanss pacēla no zemes žagariņu un uzsita ar to pa plato koka stumbru.

Krustmāte Kctrina bija dīvaina. Tā bija sacījis tētis. Viņa bija tik dīvaina, ka tēvam nebūtu gribējies Evansu pie viņas atstāt.

Taču nebija izvēles. Nekādas izvēlēs.

Varbūt viņi pārdomās un paņems mani līdzi uz Atlantu, domāja Evanss. Varbūt viņi sapratīs, ka nedrīkst pret mani tā izturēties.

Taču tagad, pēc divām nedēļām, viņš, pagalam sanervozējies, stāvēja krustmātes Ketrinas pelekās mājas priekšā un vērās brūnajā ceļasomā ar savām mantām, kas atradās blakus mātei uz lieveņa.

Nav nekada iemesla baidīties, zēns sevi drošināja.

Tas ir tikai uz divām nedēļām, varbūt mazāk.

Taču vārdi paspruka pār lūpām, pirms Evanss paspēja apdomāties. Mammu, ko tad, ja krustmāte Ketrina ir ļauna?

Ko? jautājums pārsteidza māti nesagatavotu. Ļauna? Kāpēc lai viņa būtu ļauna, Evans?

Bridi, kad Rosās kundze, uzgriezusi mājai muguru, to sacīja, parādes durvis atsprāga vaļā un tajās, aizpildot visu tukšo vietu, parādījās krustmāte Ketrina, liela auguma sieviete ar šaušalīgi melniem matiem.

Raugoties garām mātei, Evanss krustmātes Ketrinas rokā pamanīja nazi. Viņš redzēja arī to, ka no naža asmens pil asinis.

2

Trigers izslēja purnu augšup un sāka riet, pie katra rējiena paceldamies pakaļkājās un palēkdams soli atpakaļ.

Spēji pagriezusies, Evansa māte aiz pārsteiguma gandrīz nokrita no mazā lievenīša.

Evanss, no šausmām zaudējis valodu, platām acīm raudzījās uz nazi.

Ketrinas sejā parādījās smaids, un viņa ar brīvo roku atgrūda vaļā durvis.

Ketrina nepavisam neizskatījās tāda, kādu Evanss viņu bija iztēlojies. Viņš iedomājās maza auguma trauslu, vecu kundzi ar sirmiem matiem. Taču Ketrina bija masīva, gara, ļoti spēcīga sieviete ar platiem pleciem.

Viņai mugura bija aprikožu krāsas mājas tērps. Taisnos melnos matus viņa bija saņēmusi atpakaļ un sasējusi garā zirgastē, kas nokarājās par muguru. Krustmāte nelietoja kosmētiku, un viņas bālā seja šķita pazūdam zem pārsteidzoši melnajiem matiem. Tikai ne acis. Tas bija lielas, apaļas un tēraudzilas.

-          Es griezu šķēlēs liellopu gaļu, pamājusi ar virtuves nazi, Ketrina sacīja apbrīnojami zemā balsī. Viņa nenovērsa acis no Evansa. Vai tev garšo liellopu gaļa?

-     Eē… jā, viņam izdevās izspiest, kaut krūtis vēl aizvien bija aizžņaugtas no šoka, kuru bija izraisījusi viņas parādīšanās ar paceltu nazi rokā.

Krustmāte turēja durvis pavērtas, taču ne Evanss, ne viņa māte napakustējās, lai dotos iekšā. Viņš ir liels, Ketrina sacīja Rosās kundzei. Liels gan. Nevis tāds, kā viņa tēvs. Es viņa tēvu agrāk saucu par Cālēnu. Tāpēc ka viņš nebija lielāks par cālēnu. Viņa sāka smieties, it kā būtu pateikusi dižu joku.

Rosās kundze pacēla Evansa ceļasomu un neomulīgi atskatījās uz zēnu. Jā… viņš ir liels, viņa sacīja.

Patiesībā Evanss bija viens no augumā mazākajiem savā klasē. Un, lai cik ari viņš ēstu, viņš bija un palika "tik tievs kā spageti makarons", kā mēdza sacīt tētis.

-          Tev nav man jāatbild, teica Ketrina, pakāpdamās malā, lai Rosās kundze ar ceļasomu varētu tikt viņai garām. Es neko nedzirdu. Viņas balss bija zema, tik zema kā vīrietim, un viņa uzsvērti skaidri izrunāja vārdus, ne tā, kā to dažkārt mēdza darīt nedzirdīgie.

Evanss sekoja mātei priekšnamā, un Trigers vaukšķēdams nāca aiz viņa. Vai tu nevari apklusināt to suni? neizturēja māte.

-        Tas jau nav svarīgi. Viņa tik un tā nedzird, atbildēja Evanss, norādot uz krustmāti, kura devās uz virtuvi nolikt nazi.

Pēc brītiņa atgriezusies, Ketrina pievērsa zilo acu skatienu Evansam un savilka lūpas murskulī, it kā viņu pētīdama. Tātad tev garšo liellopu gaļa? viņa atkārtoja.

Evanss pamāja.

-Tas labi, vēl aizvien nopietnu seju, noteica Ketrina.

-     Tavam tēvam es vienmēr gatavoju liellopu gaļu. Bet viņš gribēja tikai pīrāgu.

-          Kādu pīrāgu? apvaicājās Evanss un nosarka, atcerējies, ka Ketrina nevar sadzirdēt, ko viņš saka.

-         Tātad viņš ir labs zēns? Nav palaidnis? Ketrina apvaicājās Evansa mātei.

iĀikodamās uz Evansu, Rosās kundze pamāja. Kur mēs liksim viņa somu? viņa vaicāja.

-          Es jau no skata redzu, ka viņš ir labs zēns, sacīja Ketrina. Pastiepusi roku, viņa satvēra Evansa seju, ar lielo plaukstu turot puisēnu aiz zoda, un cieši viņu nopētīja.

-     Glīts puika, viņa sacīja, stipri saspiežot zēna zodu.

-    Vai meitenes viņam patīk?

Vēl aizvien turot Evansu aiz zoda, Ketrina pieliecās cieši viņam klāt. Vai tev ir draudzenīte? viņa vaicāja, un viņas balā seja bija tieši virs Evansa sejas, tik tuvu, ka varēja saost viņas skābeno elpu.

Soli atkāpies, Evanss mulsi pasmaidīja. Nē. Nav gan.

-          Jā? iesaucās Ketrina, iebļaujot viņam ausi. Ir? Es jau to zināju). Viņa no sirds iesmējās, pievēršot skatienu Evansa mātei.

-         Ceļasomu? ieminējās Rosās kundze, paceļot no grīdas somu.

-         Viņam patīk meitenes, ko? vēl aizvien ķiķinot, atkartoja Ketrina. Es jau redzēju. Tieši tapat kā viņa tēvam. Viņa tēvam vienmēr patikušas meitenes.

Evanss izmisīgi paraudzījās uz māti. Mammu, es nevaru šeit palikt, viņš teica čukstot, kaut zinaja, ka Ketrina nedzird. Ludzu, neliec man te palikt.

-         Kuš, ari čukstus atbildēja māte. Viņa liks tevi miera. Es apsolu. Viņa vienkārši cenšas but draudzīga.

-         Viņam patīk meitenes, atkārtoja Ketrina, ar auksti zilo acu skatienu ieurbusies zēnā, un atkal pieliecās klāt viņa sejai.

-         Mammu viņai elpa smird kā Trigeram! nelaimīgs iesaucās Evanss.

-           Evans! dusmīgi apsauca Rosās kundze. Beidz vienreiz! Es gribu, lai tu censtos saprast.

-         Iešu izcepšu tev pīrāgu, sacīja Ketrina, ar vienu lielo roku paraustot melno zirgasti. Vai tu gribēsi izrullēt mīklu? Varu saderēt, ka gribēsi. Ko tēvs par mani stāstīja, Evans? Viņa piemiedza ar aci Rosās kundzei. Vai viņš tev teica, ka es esmu ļauna, veca ragana?

-    Nē, paveroties mātē, protestēja Evanss.

-         Esmu gan! pavēstīja Ketrina, atkal smejot savus dziļos, zemos smieklus.

Trigers atrada mirkli, lai sāktu, nikni riedams, lēkāt ap Evansa tēva krustmāti. Piemiegtām acīm, bargu sejas izteiksmi, Ketrina pameta niknu skatienu lejup uz suni. Piesargies, vai arī mēs tevi iecepsim pīrāgā, šunel! viņa iesaucās.

Trigers sāka riet vēl stiprāk, drosmīgi šaudamies uz priekšu pretī garajai, draudīgajai sievietei, pēc tam aši atkāpdamies, vienlaikus drudžaini kulstot šurpu turpu astes stumbenīti.

-         Mēs viņu iecepsim pīrāgā, vai ne, Evans? Ketrina atkārtoja, uzliekot lielo plaukstu Evansam uz pleca un saspiežot, līdz Evanss sāpēs saviebās.

-          Mammu… zēns lūdzās, kad krustmāte beidzot bija palaidusi viņu vaļā un smaidot aizgājusi uz virtuvi.

-    Mammu, lūdzu.

-   Viņa tikai joko, Evans, nedroši sacīja Rosās kundze.

-    Viņa nedomā neko ļaunu. Tiešām. Viņa grib tev izcept pīrāgu.

-          Bet es negribu pīrāgu! vaimanāja Evanss. Man šeit nepatīk, mammu! Viņa nodarīja man sāpes. Viņa tik stipri saspieda manu plecu…

-         Evans, es skaidri zinu, ka viņa tā negribēja. Viņa vienkārši mēģina ar tevi jokot. Viņa grib tev iepatikties. Ļauj viņai pamēģināt labi?

Evanss gribēja protestēt, taču saprata, ka nav vērts sākt.

-           Es paļaujos uz tevi, turpināja mate, pievērsdama skatienu virtuvei. Abi varēja redzēt Ketrinu, kas, uzgriezusi viņiem plato muguru, stāvēja pie virtuves galda un kaut ko kapāja ar lielo virtuves nazi.

-    Bet viņa ir… dīvaina! nerimās Evanss.

-    Klausies, Evans, es saprotu, kā tu juties, sacīja māte.

-     Bet nav jau nekāda vajadzība visu laiku būt viņai blakus! Šajā apkārtnē ir daudz bērnu. Izved Trigeru pastaigāties. Varu derēt, ka tu atradīsi sava vecuma draugus. Viņa ir veca sieva, Evans. Viņa nemaz negribēs, ka tu visu laiku esi viņas tuvumā.

-    Domāju gan, nomurmināja Evanss.

Māte piepeši pieliecās, apskāva zēnu un piekļāva seju viņa vaigam. Viņš zināja, ka skāviens bija domāts, lai uzmundrinātu. Taču viņš jutās vēl ļaunāk nekā iepriekš.

-    Es paļaujos uz tevi, māte atkārtoja viņam pie auss.

Evanss nolēma mēģināt saņemties. Es tev palīdzēšu

aiznest somu uz manu istabu, viņš sacīja.

Viņi uznesa to augšā pa šaurajām kāpnēm. Evansa istaba patiesībā bija kabinets. Gar sienām stiepās grāmatplaukti ar vecām grāmatām cietos vākos. Istabas vidū atradās liels melnkoka rakstāmgalds. Pie vienīgā, aizkariem klātā loga bija uzklāts šaurs dīvāns.

Logs izgāja uz pagalmu aiz mājas, garu, zaļu taisnstūri ar garāžu kreisajā pusē un augstu mietu žogu labajā. Pagalma tālākajā galā atradās mazs, iežogots laukums. Tas atgādināja kaut ko līdzīgu suņa aizžogam.

Istaba oda pēc pelējuma. Evansam nāsīs iecirtās asa naftalīna smaka.

Trigers nosprauslojās. Nokritis uz muguras, viņš sāka mētāt pa gaisu kājas.

Trigers ari necieš šo vietu, nodomāja Evanss. Taču viņš paturēja savas domas pie sevis un braši uzsmaidīja mātei, kura, nervozi ieskatīdamās pulkstenī, steidzīgi izkravāja viņa ceļasomu.

-         Man vairs nav laika. Negribētos nokavēt lidmašīnu, viņa sacīja. Apskāvusi dēlu vēlreiz, šoreiz ilgāk, Rosās kundze izņēma no kabatas portfeļa desmit dolāru naudas zīmi un iebāza to viņa krekla kabatiņā. Nopērc kaut ko garšīgu. Uzvedies labi. Es atgriezīšos, cik drīz vien varēšu.

-          labi. Atā, sausu muti atteica Evanss, jūtot krūtīs kaut ko ietrīcamies. Mātes smaržas acumirklī pārmāca naftalīnu.

Evanss negribēja, ka māte brauc projām. Viņu mocīja ļauna priekšnojauta.

Tu vienkārši baidies, viņš sevi norāja.

Es tev no Atlantas piezvanīšu, uzsauca māte, steidzoties lejup pa kāpnēm, lai atvadītos no Ketrinas.

Viņas smarža pagaisa.

Naftalīns atgriezās.

Kā saprazdams, kas notiek, kā zinādams, ka viņus pamet šeit, šajā savādajā mājā ar vecu, savadu sievu, Trigers klusi un skumīgi iegaudojās.

Evanss pacēla viņu uz rokām un noskūpstīja auksto, melno degunteli. Nolicis suni atpakaļ uz izvalkātā paklāja, viņš piegāja pie loga.

Zēns ilgi stāvēja, ar vienu roku pieturēdams sāņus aizkarus, veroties mazajā, zaļajā pagalmiņā, mēģinot apklusināt trīsas krūtīs. Pēc dažām minūtēm viņš izdzirda mātes mašīnu braucam atpakaļ pa grantēto piemājas ceļu. Pēc tam motora dūkoņa attālinājās.

Kad to vairs nevarēja dzirdēt, zēns nopūtās un atkrita uz divāna. Tagad esam tikai mēs ar tevi, Triger, viņš clrūmi noteica.

Trigers sparīgi ošņājās aiz durvīm.

Evanss pavērās augšup uz veco grāmatu klāstu.

Ko es šeit augām dienām sadarīšu? viņš, atspiedis galvu rokās, sev vaicāja. Ne Nintendo, ne datora. Krustmātes istabiņā viņš nebija redzējis pat TV. Ko es darīšu?

Vēlreiz nopūties, zēns piecēlās un, pārlaižot skatienu grāmatu nosaukumiem, nogāja gar grāmatplauktiem. Viņš redzēja, ka tajos atrodamas daudzas zinātniskas gramalas un rokasgrāmatas. Grāmatas bioloģijā un astronomijā, grāmatas par Seno Ēģipti, ķimijas un medicīnas grāmatas. Vairakus plauktus pildīja noputējušas, nodzeltējušas grāmatas. Varbūt Ketrinas virs, Evansa tēvocis, bijis zinātnieks.

Šeit nav nekā tāda, ko es varētu lasīt, puisēns drūmi nodomāja.

Viņš atvēra drēbju skapja durvis.

-          Ai! viņš iesaucās, kad no tā kaut kas izlēca viņam virsū.

-    Palīgā! Lūdzu, palīgā!

Viss satumsa.

-    Palīgā! Es neko neredzu! kliedza Evanss.

3

Sajutis, ka viņu apņem silta, melna tumsa, Evanss, bailēs streipuļodams, atkāpās.

Pagāja vairākas sekundes, lidz viņš aptvēra, kas tas ir. Sirdij krūtis joprojām dobji dunot, zēns nogrūda bļaujošo melno kaķi no sejas.

Kaķis klusi nokrita uz grīdas un aizčāpoja uz durvīm. Pagriezies Evanss ieraudzīja Ketrinu, kura, stāvot durvīs, uzjautrināti smaidīja.

Cik ilgi viņa tur stāvējusi? viņš prātoja.

-         Sārabeta, kā tu tur iekļuvi? noliekusies pie kaķa, rotaļīgi pārmetošā tonī vaicāja Ketrina. Tu pārbiedēji zēnu.

Kaķis ieņaudējas un paberzējās gar Ketrinas kailo kāju.

-          Vai Sārabeta tevi nobiedēja? vēl aizvien smaidot, Ketrina vaicāja Evansam. Tam kaķim ir dīvaina humora izjūta. Viņa ir ļauna. Līdz sirds dziļumiem ļauna. Viņa ieķiķinājās, it kā būtu pateikusi kaut ko jocīgu.

-   Tas nekas, nedroši sacīja Evanss.

-           Piesargies no Sārabetas. Viņa ir ļauna, atkārtoja Ketrina un pieliekusies saņēma kaķi aiz čupra un pacēla gaisā. Ļauna, ļauna, ļauna, turot Sārabetu sev priekšā, viņa sacīja.

Ieraudzījis kaķi paceltu gaisā, Trigers nelaimīgs iegaudojās. Viņa astes stumbenītis sāka kustēties. Riedams un ķilkstēdams viņš palēcās gaisā, mēģinot saķert Sārabetas asti, bet netrāpīja un leca atkal.

-    Mierā, Trigeri Mierā! iesaucās Evanss.

Pūlēdamies izkļūt no Ketrinas rokām, kaķis, dusmās

un bailēs bļaujot, meta viņai ar melnu, nagainu ķepu. Trigers rēja un gaudoja, bet Evanss mēģināja satraukto kokerspanielu savaldīt.

Viņam izdevās satvert Trigeru brīdī, kad kaķis nolēca uz grīdas un nozuda pa durvīm. Slikts suns. Slikts suns, čukstēja Evanss. Taču patiesībā viņš tā nedomāja. Viņš priecājās, ka Trigers kaķi aizbiedējis.

Pacēlis skatienu, zēns ieraudzīja, ka Ketrina vēl aizvien stāv durvis un nolūkojas viņā ar bargu skatienu. Ved suni šurp, piemiegusi acis, cieši savilkusi bālās lūpas, viņa sacīja zemā balsī.

-    Kā? Evanss cieši apskāva Trigeru.

-        Ved šurp suni, Ketrina auksti atkārtoja. Mēs nevaram pieļaut dzīvnieku cīņas šajā mājā.

-          Bet krustmāt Ketrina… Evanss sāka lūgties, taču tad atcerējās, ka viņa neko nedzird.

-         Sārabeta ir tā sliktā, ne par matu neatmaigdama, sacīja Ketrina. Mēs nevaram viņu kaitināt, vai ne? Viņa pagriezās un sāka kāpt lejup pa kāpnēm. Ved šurp suni, Evans.

Ar abām rokām cieši turot Trigeru aiz pleciem, Evanss vilcinājās.

-   Man jāparūpējas par suni, bargi noteica Ketrina. Nāc.

Evansu piepeši pārņēma šausmas. Ko viņa domāja, sakot, ka "jāparūpējas par suni"?

Viņa acu priekšā uzzibsnīja aina, kad Ketrina bija par; dījusies durvīs ar asinīs pilošu virtuves nazi rokās. Ved šurp suni, Ketrina neatlaidās. Evansam aizravās elpa. Ko viņa bija nolēmusi darīt Tr geram?

4

-         Es par tevi parūpēšos, šunel, atkārtoja Ketrina, nosodoši palūkodamās uz Trigeru. Suns par atbildi iesmilkstējās.

-   Nāc, Evans. Seko man, viņa nepacietīgi sacīja.

Redzot, ka nav citas izejas, Evanss paklausīgi nonesa

Trigeru lejā pa kāpnēm, sekojot pa pēdām krustmātei uz pagalmiņu aiz mājas. Man viss ir sagatavots, viņa sacīja, pagriezdamās, lai pārliecinātos, ka viņš nāk līdzi.

Par spīti savam vecumam viņai bija vismaz astoņdesmit gadu Ketrina gāja platiem, noteiktiem soļiem. Es zināju, ka tev līdzi būs suns, tāpēc jau laikus sagatavojos.

Ejot pāri pagalmam uz garo, iežogoto laukumu tālākajā malā, Trigers nolaizīja Evansa plaukstu. Šī vieta ir īpaši tavam sunim, sacīja Ketrina un pasniegusies satvēra virves galu, kas stiepās pāri laukumam. Piestiprini to pie kakla siksnas, Evans. Tavam sunim te būs jautri. Sarauktu pieri viņa nosodoši paskatījās uz Trigeru. Un šeit nav gaidāmas nesaskaņas ar Sārabetu.

Evanss juta lielu atvieglojumu, ka tas ir viss, ko Ketrina grib darīt Trigeram. Taču viņš negribēja atstāt Trigeru piesietu šajā cietumā pagalma tālākajā malā. Trigers bija mājas suns, laukā viņš nejutīsies laimīgs.

Tomēr Evanss saprata, ka viņš nekādi nevar iebilst krustmātei. Ketrina savā ziņā ir gudra, viņš rūgti nodomāja, stiprinot Trigera kaklasiksnu pie virves. Tā kā viņa netaisījās mācīties zīmju valodu un lasīt no lūpām, tad drīkstēja darīt visu, ko iedomājās, un neviens nevarēja viņai pateikt nē.

Pieliecies Evanss papliķēja Trigera silto galvu un palūkojās uz veco sievu. Viņa bija sakrustojusi rokas uz krūtīm. Zilajām acīm spoži mirdzot saules staros, viņas sejā rotājās auksts, uzvarošs smaids.

Redz, kāds labs zēns, viņa sacīja, gaidot, kamēr Evanss piecelsies kājas, lai dotos atpakaļ uz maju. Es jau to zināju, tiklīdz uz tevi paskatījos. Nāc iekšā, Evans. Man ir cepumi un piens. Tev garšos. Viņas vārdi bija laipni, bet balss skanēja cieti un auksti.

Kad Evanss devās nopakaļ Ketrinai uz māju, Trigers žēlabaini iegaudojās. Gribēdams paieties atpakaļ, lai viņu nomierinātu, Evanss pagriezās, bet Ketrina satvēra viņa plaukstu gluži kā knaiblēs un, raugoties taisni uz priekšu, veda uz virtuves durvīm.

Virtuve bija maza, piekrāmēta un ļoti silta. Ketrina norādīja, lai viņš apsēžas pie maza galdiņa blakus sienai. Galdu klāja rūtaina vaskadrāna. Saraukusi pieri, cieši kā pētīdama raugoties zēnā, Ketrina atnesa cienastu.

Auzu pārslu cepumus ar rozīnēm un pienu viņš notiesāja, klausoties Trigera kaukšanā, kas skanēja no pagalma. Auzu pārslu cepumi nebija Evansa mīļākie cepumi, bet viņš pārsteigts atklāja, ka ir izsalcis. Kamēr tie cits pēc cita pazuda zēna mutē, Ketrina bargu seju stāvēja pie durvīm, cieši viņu vērodama.

Es iešu, izvedīšu Trigeru pastaiga, viņš paziņoja, ar Ketrinas doto salveti noslaukot no virslūpas piena ūsas.

Ketrina paraustīja plecus un saviebās.

Ak, pareizi. Viņa taču mani nedzird, nodomaja Evanss. Nostājies pie virtuves loga, viņš norādīja uz Trigeru un ar diviem pirkstiem attēloja iešanu. Ketrina pamāja.

Fū, viņš nodomāja. Tas nebūs viegli.

Pamājis zēns izsteidzas laukā, lai atbrīvotu Trigeru no ieslodzījuma pagalmā.

Pēc dažām minūtēm abi devās pa ielu uz priekšu, un Trigers, raustot pavadu, ostīja gar ietves malu augošās puķes. Evanss redzēja, ka kaimiņu mājas ir apmēram tikpat lielas, cik Ketrinas mājoklis. Visām priekšpusē bija mazi, rūpīgi kopti kvadrātveida pagalmiņi.

Viņš redzēja, ka daži mazāki bērni tvarsta cits citu, joņodami ap kādu bērzu. Viņš redzēja pusmūža vīrieti spilgti oranžās peldbiksēs uz piemājas ceļa mazgājam mašīnu ar dārza šļūteni. Taču viņš neredzēja nevienu sava vecuma bērnu.

Riedams uz vāveri, Trigers izrāva pavadu Evansam no rokām. Ei, nāc atpakaļ! sauca Evanss. Trigers, nepaklausīgs kā vienmēr, sāka dzīties pakaļ vāverei.

Vāvere bija pietiekami gudra, lai uzrāptos kokā. Taču Trigers, kura acis vairs nerādīja tik labi kā agrāk, turpināja vajāšanu.

Skriedams, cik jaudas, un saukdams suņa vārdu, Evanss, viņam sekodams, nogriezās ap ielas stūri un noskrēja vēl puskvartālu, kamēr Trigers beidzot saprata, ka sacīkstes zaudējis.

Smagi elpojot, Evanss satvēra pavadu. Rokā esi, viņš sacija un parāva pavadu, mēģinot pagriezt aizelsušos suni atpakaļ uz Ketrinas mājām.

Trigers, ošņadamics ap tumsneju koka stumbru, rāvās pretējā virzienā. Evanss jau gribēja paņemt stūrgalvīgo radījumu uz rokām, kad viņu kāds pēkšņi saņēma aiz pleca.

Ei kas tu tāds esi? noprasīja kāda balss.

5

vSpēji pagriezies, Evanss ieraudzīja meiteni, kas vērās viņā ar tumšbrūnām acīm. Kāpēc tu sagrābi mani aiz pleca? sirdij vēl aizvien dobji dunot, viņš vaicāja.

-   Lai nobaidītu, viņa vienkārši atteica.

-          Jā? Nu labi… Evanss paraustīja plecus. Spēcīgi parāvis pavadu, Trigers gandrīz nogāza viņu no kājām.

Meitene iesmējās.

Viņa ir skaista, nodomāja Evanss. Meitenei bija īsi, viļņaini brūni, gandrīz melni mati, zibošas brūnas acis un rotaļīgi ķircinošs smaids. Viņai mugurā bija plats, dzeltens T-krekls, kājās melnas elastīgās bikses un spilgti dzeltenas Nikes.

-   Nu, kas tad tu esi? viņa vēlreiz noprasīja.

Viņa nav no kautrīgajām, nosprieda Evanss. Es esmu es, viņš sacīja, ļaudams Trigeram apiet ap koku.

-         Vai tu esi atbraucis uz dzīvi Vinterhalteru mājā? vaicāja meitene, sekojot Evansam pa pēdām.

Viņš pakratīja galvu. Nē. Es tikai ciemojos.

Meitene vīlusies sarauca pieri.

-        Pāris nedēļu, piebilda Evanss. Esmu atbraucis pie sava tēva krustmātes. Patiesību sakot, viņa ir gatava lielmāte.

-    Kas tad viņā tik liels? meitene pajokoja.

-           Nekas, atbildēja Evanss, kuram nemaz nenāca smiekli. Tas nu ir pilnīgi droši.

Trigers apostīja vaboli uz biezas, brūnas lapas.

-         Vai tas ir tavs ritenis? pavaicāja Evanss, norādot uz sarkanu HMX, kas gulēja zālītē meitenei aiz muguras.

-   Jā, viņa atbildēja.

-    Superīgs, viņš sacīja. Man arī tāds ir.

-          Man patīk tavs suns, sacīja meitene, uzlukojot Trigeru. Viņš izskatās īsti muļķīgs. Man patīk tādi muļķīgi suņi.

-    Man arī. laikam, iesmejās Evanss.

-         Kā viņu sauc? Vai viņam arī vārds ir muļķīgs? Noliekusies viņa gribēja paglaudīt Trigera muguru, bet viņš izvairījās.

-          Viņu sauc Trigers, sacīja Evanss, gaidot, ko viņa teiks.

-Jā. Tas ir gan muļķīgi, meitene noteica. Sevišķi jau nu kokerspanielam.

-    Paldies, mulsi noteica Evanss.

Dedzīgi kulstot asti, izkāris mēli līdz zemei, Trigers pagriežas, lai apostītu meitenes rokas.

-         Man arī ir muļķīgs vārds, atzinās meitene. Viņa gaidīja, kad Evanss pavaicās, kāds tas ir.

-    Kāds? viņš beidzot sacīja.

-    Andrea, viņa atteica.

-   Tas nemaz nav muļķīgs vārds.

-         Es to nevaru ciest, viņa sacīja, notraucot zāles stiebru no biksēm. Annndrēēēāāā, viņa gari novilka zemā, mākslotā balsi. Tas izklausās tik vecmodīgi, ka man tāpēc pienāktos valkāt velveta džemperi ar koši baltu blūzīti un pastaigāties ar pūdeliti. Tāpēc es visiem lieku sevi saukt par Endiju.

-         Sveika, Endij, sacīja Evanss, glaudot Trigeru. Mani sauc…

-        Tikai nesaki! viņa pārtrauca, ar karstu plaukstu aizspiežot Evansam muti.

Kautrīga nu gan viņa nav, viņš nodomāja.

-         Ļauj man uzminēt, viņa sacīja. Vai tev ari ir muļķīgs vārds?

-Jā, viņš pamāja. Evanss. Evanss Muļķīgais.

Endija sāka smieties. Tas patiešām ir muļķīgs vārds.

Evanss jutās priecīgs, ka viņu sasmīdinājis. Viņš saprata, ka meitene viņu uzmundrina. Mājās daudzas meitenes nenovērtēja viņa humora izjutu. Pēc viņu domām, viņš bija tikai muļķīgs.

-   Ko tu dari? viņa vaicāja.

-   Pastaigājos ar Trigeru. Saproti. Iepazīstos ar apkārtni.

-         Tā ir drausmīgi garlaicīga, teica Endija. Tikai un vienīgi daudzas mājas. Vai negribi aiziet uz pilsētas centru? Tas ir tikai dažus kvartālus no mums. Viņa norādīja uz ielas pusi.

Evanss šaubījās. Viņš nebija pateicis krustmātei, ka dosies uz pilsētas centru. Taču kas par to, viņš nodomāja. Viņai tāpat vienalga.

Turklāt kas tad ar viņu varētu notikt?

6

-    Labi, sacīja Evanss. Apskatīsim centru.

-          Man jaaiziet uz rotaļlietu veikalu un jānopērk dāvana brālēnam, sacīja Endija, aiz stūres pieceldama no zemes divriteni.

-         Cik tev gadu? vaicāja Evanss, velkot Trigeru uz ielas pusi.

-    Divpadsmit.

-         Man arī, viņš teica. Vai varu izmēģināt tavu divriteni?

Meitene noliedzoši papurināja galvu un uzrāpās šaurajā sēdekli. Nē, bet varu ļaut, lai tu skrien blakus, viņa iesmējās.

-         Tu nu gan esi mīļa, viņš izsmējīgi noteica, pūlēdamies tikt līdzi divritenim.

-    Bet tu esi muļķis, viņa rotaļīgi atsaucās.

-         Ei, Annndrēēēāāā pagaidi! viņš uzsauca, gari stiepdams vārdu, lai viņu aizkaitinātu.

Pēc dažiem kvartāliem dzīvojamās majas beidzās, un viņi atradās pilsētas centrā, trīs kvartālu garā divstāvu veikaliņu un biroju rajonā. Evanss ieraudzīja pastu mazā ķieģeļu ēciņā, frizētavu ar vecmodīgu izkārtni, pārtikas veikalu, bankas automātu un dzelzslietu tirgotavu, kuras loga liels paziņojums vēstīja par putnu barības izpārdošanu.

-     Rotaļlietu veikals atrodas nākamajā kvartālā, teica Endija, stumdama divriteni pa ietvi. Evanss paraustīja Trigera pavadu, skubinot viņu iet ātrākā solī. Patiesību sakot, pilsēta ir divi rotaļlietu veikali, vecais un jaunais. Vecais man patīk labāk.

-    Paskatīsimies, noteica Evanss, pētot piebāzto videoveikala skatlogu uz ielas stūra.

Nez vai krustmātei Ketrinai ir video, viņš nodomāja, taču tūlīt pat atmeta šo domu. Kur nu…

Rotaļlietu veikals atradās vecā koka ēkā, kura daudzus gadus nebija izjutusi krāsotājā otas pieskārienus. Maza, ar roku rakstīta zīmīte putekļainajā logā vēstīja: VĀGNERA JAUNUMI UN DAŽĀDAS SĪKPRECES. Skatlogā neredzēja nevienu rotaļlietu.

Endija pieslēja divriteni pie ēkas fasādes. Reizēm veikala saimnieks prot būt mazliet nejauks. Nezinu, vai viņš tev ļaus iet iekšā ar suni.

-      Nekas, pamēģināsim, sacīja Evanss, atverot durvis. Cieši nostiepis pavadu, Trigers rāvās iekšā veikalā.

Evanss atklāja, ka atrodas tumšā, šaurā telpa ar zemiem griestiem. Pagāja labs laiciņš, kamēr acis aprada ar puskrēslu.

Vāgnera veikals vairāk atgādināja noliktavu nekā veikalu. Gar abām sienām līdz pašiem griestiem stiepās plaukti, piekrauti ar rotaļlietu kastēm, bet vidū telpu pāršķēla vitrīnas lete, atstājot katrā pusē tik šauras ejas, ka pat tāds kaulains radījums kā Evanss tikai ar grūtībām varēja izspraukties cauri.

Veikala priekšpusē uz gara sola aiz vecmodīga koka kases aparāta sēdēja sapīcis vīrs ar vienu pašu sirmu matu šķipsnu piesārtušajā galvvidū. Viņam bija nokarenas, sirmas ūsas, kas, Evansam un Endijai ienākot, šķita nosodoši nokustamies.

-   Sveiki, bikli sacīja Endija, pamādama vecajam vīram.

Par atbildi kaut ko nostenējis, viņš turpināja lasīt iesākto avīzi.

Trigers aizrautīgi apošņāja zemākos plauktus. Evanss pārlaida skatienu rotaļlietu kaudzēm. Spriežot pēc biezās putekļu kārtas, tās šeit bija glabājušās vismaz simt gadu. Viss šķita samests juku jukām, lelles blakus konstruktoriem, zīmēšanas un gleznošanas piederumi bija sajaukušies ar veciem piedzīvojumu stāstu varoņiem, kurus Evanss pat nepazina, rotaļu bungas vīdēja no futbolbumbu kaudzes apakšas.

Viņi ar Endiju bija vienīgie pircēji.

-         Vai viņiem ir Nintendo spēles? Evanss čukstus pavaicāja Endijai, baidoties partraukt dziļo klusumu.

-         Nedomāju vis, viņa tapat čukstus atbildēja. Es pavaicāšu. Un viņa pakliedza uz priekšu: Vai jums ir Nintendo spēles?

Pagāja labs brīdis, līdz vīrs atbildēja. Viņš pakasīja aiz auss. Tādas es neiepērku, viņš beidzot norūca, aizkaitināts par traucējumu.

Endija un Evanss aizklīda veikala dziļumā. Kāpēc tev šeit patīk? čukstus pavaicāja Evanss, aplūkojot vecu rotaļu pistoli kovboju makstī.

-   Man vienkārši šķiet, ka te ir superīga vieta, atbildēja

Endija. Te var izrakt īstus dārgumus. Te nav kā citos rotaļlietu veikalos.

-         Tas nu gan tiesa, izsmējīgi atteica Evanss. Ei, paskaties! Viņš pacēla sviestmaižu kārbu ar melni tērptu kovboju uz sāna. Houpalongas Kesidijs, viņš izlasīja. Kas ir Houpalongas Kesidijs?

-         Kovbojs ar muļķīgu vārdu, atteica Endija, izņemdama viņam no rokām kārbu un to aplūkodama. Skat, tā gatavota no metāla, nevis plastmasas. Nez vai manam brālēnam tāda patiktu? Viņš arī mīl muļķīgus vārdus.

-   Tā butu visai dīvaina dāvana, sacīja Evanss.

-         Viņš ir visai dīvains brālēns, pajokoja Endija. Ei, paskaties uz šo! Viņa nolika veco sviestmaižu kārbu un pacēla milzīgu kasti. Tas ir burvju mākslinieka komplekts. "Pārsteidz savus draugus ar simtu apbrīnojamu triku," viņa izlasīja.

-        Tas nu ir liels daudzums apbrīnojamu triku, noteica Evanss.

Viņš devās dziļāk nespodri apgaismotajā veikala. Trigers, nevaldāmi ošņādamies, gaja pa priekšu. Ei… Evanss pārsteigts ieraudzīja šauras durvis, kas veda mazā dibenistabiņā.

Viņš redzēja, ka tā ir vēl tumšākā un putekļaināka. Pārkāpis slieksnim, viņš ieraudzīja noplukušas mīkstās rotaļlietas, samestas kartona kārbās, spēles izbalējušās, nodzeltējušās kastēs, beisbola cimdus, kuru āda bija novalkāta plāna un saplaisājusi.

Kas varētu karot pēc šim grabažām ? viņš nodomāja.

Zēns jau gribēja iet projām, kad kaut kas piesaistīja viņa skatienu. Tā bija zila kārba apmēram sviestmaižu kārbas lielumā. Paņēmis kārbu rokās, viņš nobrīnījās, cik tā smaga.

Viņš pacēla kārbu tuvāk pie sejas, lai labāk aplūkotu, un izlasīja izbalējušo etiķeti: BRIESMOŅA ASINIS. Zem uzraksta mazākiem burtiem bija lasāms: APBRĪNOJAMA BURVJU VIELA.

Klau, tas izskatās superīgi, viņš nodomāja, apgriežot kārbu otrādi.

Pēkšņi zēns atcerējās desmit dolārus, ko māte bija iebāzusi krekla kabatiņā.

Viņš pagriezās un ieraudzīja veikala īpašnieku dusmās satumsušām acīm stāvam durvīs. Ko tu šeit dari? viņš ieaurojās.

7

Iztrūcies no dārdošās balss, Trigers skaļi ieķilkstējās. Evanss satvēra pavadu un pievilka suni tuvāk. Ēē… cik tas maksā? viņš vaicāja, pacēlis uz augšu kārbu ar Briesmoņa asinīm.

-         Netiek pārdots, atteica īpašnieks, pieklusinājis balsi. Viņa ūsas, šķiet, nepatikā saraucās līdz ar pārējo sejas daļu.

-    Kā? Tās atradās šeit uz plaukta, Evanss norādīja.

-          Tās ir pārāk vecas, neatlaidās vīrs. Iespējams, vairs nav derīgas.

-          Nekas, es tik un tā gribu nopirkt, sacīja Evanss. Vai varu dabūt lētāk, ja jau tās ir tik vecas?

-    Kas tas ir? noprasīja Endija, parādoties durvīs.

-         Nezinu, atteica Evanss. Izskatās stilīgi. To sauc par Briesmoņa asinīm.

-    Kārba netiek pārdota, atkārtoja īpašnieks. Aizspraukusies viņam garām, Endija izņēma kārbu

Evansam no rokām.— Ooo, es arī tādu gribu, viņa sacīja, grozot kārbu rokās.

-   Te ir tikai viena, sacīja Evanss.

-Tu skaidri zini? Viņa sāka pārmeklēt plauktus.

-         Es jums saku, ka tā nav derīga, pagalam aizkaitinātā balsī atkartoja veikala īpašnieks.

-    Man arī viena ir vajadzīga, Endija sacīja Evansam.

-          Piedod, atbildēja Evanss, paņemdams atpakaļ kārbu. Es to ieraudzīju pirmais.

-    Es to no tevis atpirkšu, sacīja Endija.

-          Kāpēc jums abiem nevarētu pietikt ar vienu? ieminējās īpašnieks.

-          Tātad jūs to mums pārdosiet? dedzīgi noprasīja Evanss.

Paraustījis plecus, vīrs pakasīja aiz auss.

-    Cik jāmaksā? vaicāja Evanss.

-Jūs skaidri zināt, ka jums nav otras kārbas? noprasīja Endija, vēlreiz pieiedama pie plaukta, pa ceļam pastumjot malā kaudzi mīksto pandu. Varbūt jums ir vēl divas? Es varētu vienu paturēt sev, bet otru uzdāvināt savam brālēnam.

-         laikam divi dolāri, vīrietis sacīja Evansam. Bet es tev saku, ka tās nav derīgas. Tās ir pārāk vecas.

-         Man vienalga, atteica Evanss, bāžot roku krekla kabatā pēc desmit dolāru naudas zīmes.

-Tikai nenes man to atpakaļ un nesūdzies, sapīcis noteica veikala saimnieks, dodamies pie kases aparāta veikala priekšpusē.

Pēc dažam minūtēm Evanss izgāja saules pielietajā ielā, turot rokā zilo kārbu. Trigers satraukti elsoja, vicinot astes stumbenīti, priecīgs, ka izkļuvis no tumšā, putekļainā veikala. Endija, savilkusi nelaimīgu seju, sekoja abiem pa pēdām.

-   Tu nenopirki sviestmaižu kārbu? vaicāja Evanss.

-    Nenovirzies no temata, atcirta Endija. Es tev par to samaksāšu piecus dolārus. Viņa pasniedzās pēc kārbas ar Briesmoņa asinim.

-          Nekādā ziņā, atbildēja Evanss. Viņš saka smieties. -Tu nudien esi pieradusi panākt savu, vai ne?

-         Es esmu vienīgais bērns, viņa sacija. Ko lai es tev saku? Esmu izlutināta.

-    Es ari, sacija Evanss.

-         Man ir ideja, teica Endija, atstumjot divriteni no veikala sienas. Dalīsimies!

-           Dalīsimies? noteica Evanss un pakratīja galvu. Skaidra lieta. Es ar tevi dalīšos tāpat, kā tu dalījies ar mani divriteņa braukšanā.

-          Gribi braukt mājās ar riteni? Ņem, viņa pastūma Evansam riteni.

-          Nekā nebija, viņš atteica, pastumdams to atpakaļ. Es vairs negribu braukt ar tavu muļķīgo riteni. Turklāt tas ir meiteņu ritenis.

-         Nav vis, viņa neatlaidās. Kur tu redzi, ka tas būtu meiteņu ritenis?

Nelikdamies zinis par jautājumu, Evanss parāva Trigeru aiz pavadas, lai vecais suns sāktu kustēties, un devās atpakaļ uz krustmātes mājām.

-         Kur tu redzi, ka tas ir meiteņu ritenis? atkārtoja Endija, stumdama riteni viņam blakus.

-         Zini ko, sacīja Evanss. Aiziesim pie manas krustmātes un atvērsim kārbu. Es tev ļaušu ar to kādu brīdi paņemties.

-         Ej bojā, sarkastiski noteica Endija. Tu nu gan esi labiņais, Evans.

-    Es zinu, viņš plati pasmaidīja.

Kad Evanss un Endija ieradās krustmātes mājā, Ketrina sēdēja dzīvojamās istabas lielajā atzveltnes krēslā. Ar ko viņa sarunājas? brīnījās Evanss, dzirdot krustmātes balsi. Izklausījās, ka viņa ar kādu aizrautīgi strīdētos.

Ievedis Endiju istabā, Evanss redzēja, ka tas ir tikai melnais kaķis Sārabeta. Evansam ienākot, kaķis pagriezās un augstprātīgi izgāja laukā.

Ketrina pārsteigtu skatienu pavērās Evansā un Endijā. Tā ir Endija, Evanss norādīja uz savu jauno draudzeni.

-         Kas tev tur ir? vaicāja Ketrina, nelikdamās zinis par Endiju un pastiepdama lielo plaukstu, lai satvertu zilo kārbu ar Briesmoņa asinīm.

Evanss negribīgi to pasniedza. Saraukusi pieri, viņa pagrozīja kārbu plaukstā un, kustinot lūpas, pūlējās izlasīt etiķeti. Labu laiku paturējusi kārbu rokā, it kā to rūpīgi pētītu, viņa beidzot atdeva to atpakaļ Evansam.

Brīdī, kad Evanss kārbu saņēma un jau gribēja ar Endiju doties uz savu istabu, viņš dzirdēja, ka Ketrina kaut ko klusi nočukst. Viņš lāgā nesadzirdēja, ko viņa saka. Taču teiktais izklausījās pēc: Esi piesardzīgs. Tā īsti zēns gan nebija par to pārliecināts.

Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka no durvīm, dzeltenajām acīm puskrēslā kvēlojot, viņu vēro Sārabeta.

-Tēva krustmāte ir pilnīgi kurla, Evanss paskaidroja Endijai, kad abi kāpa augšā pa kāpnēm.

-         Vai tas nozīmē, ka tu vari klausīties atskaņotāju, cik skaļi gribi? vaicāja Endija.

-          Nedomāju vis, ka krustmātei Ketrinai būtu atskaņotājs, sacija Evanss.

-Tas ir ļoti slikti, atteica Endija, apstaigājot Evansa istabu. Atvilkusi aizkarus, viņa palūkojās lejup uz Trigeru, kas bēdīgi bija saritinājies savā laukumā.

-          Vai viņa patiesi ir tava vectante? apvaicājās Endija. Viņa nemaz neizskatās tik veca.

-         Tāpēc, ka viņai ir melni mati, atbildēja Evanss, noliekot kārbu ar Briesmoņa asinīm uz rakstāmgalda istabas vidū. Tie dara viņu jaunāku.

-           Ei paskaties uz visām šīm vecajām grāmatām par maģiju! izsaucās Endija. Diez kāpēc tavai tantei tās vajadzīgas.

Izvilkusi vienu veco, smago sējumu no plaukta, viņa nopūta no tā putekļu kārtu. Varbūt tava krustmāte domā atnākt un, kamēr tu guli, noburt tevi par tritonu.

-         Varbūt, smaidot atbildēja Evanss. Starp citu, kas ir tritons?

Endija paraustīja plecus. Manuprat, kaut kāda ķirzaka. Viņa pāršķirstīja vecās grāmatas nodzeltējušās lapas. Šķiet, tu sacīji, ka te galīgi neesot ko sadarīt, viņa sacīja Evansam. Tu varētu izlasīt visas šīs fantastiskās grāmatas.

-    Brīnišķīgas izredzes, izsmejoši noteica Evanss.

Nolikusi grāmatu atpakaļ plauktā, Endija piegāja pie

rakstāmgalda un, nenolaižot skatienu no karbas ar Briesmoņa asinīm, nostājās blakus Evansam. Ver vaļā. Tā ir tik veca. Iespējams, iekšā viss sapuvis un pretīgs.

-    Es ceru, sacīja Evanss. Paņēmis kārbu rokās, viņš to nopētīja. Nekādu instrukciju.

-   Vienkārši noņem vāku, viņa nepacietīgi mudināja.

Evanss paraustīja vāciņu. Tas pat nepakustējās.

-         Varbūt vajadzīgs konservu atveramais vai kaut kas tamlīdzīgs, sacīja Endija.

-          Ļoti noderīgs padoms, viņš nomurmināja, vēlreiz nopētot etiķeti. Paskat tik. Nekādu instrukciju. Nekādu sastāvdaļu. Nekā.

-          Protams, nav. Tās ir Briesmoņa asinis! iesaucās Endija, atdarinot grāfu Drakulu. Satvērusi Evansa kaklu, Endija izlikās, ka tūdaļ viņu nožņaugs.

Endijs iesmējās. Izbeidz! Tu nemaz nepalīdzi.

Viņš sparīgi nolika kārbu uz galda un vāks atsprāga vaļā pats no sevis.

-    Ei, paskaties! zēns iesaucās.

Endija palaida vaļā viņa kaklu, un abi ieskatījās kārbā.

8

Viela, kas atradās kārbā, bija koši zaļā krāsā. Lustras gaismā tā trīsuļoja kā želeja.

-    Patausti, sacīja Endija.

Taču kur nu. Evanss nepaspēja ne attapties, kad viņa pati bija pastiepusi pirkstu un iebāzusi to kārbā. Tā ir auksta, viņa sacīja. Patausti. Tā patiešām ir auksta.

Evanss pabikstīja vielu ar pirkstu. Tā bija auksta, biezāka par želeju, smagāka.

Viņš iebāza pirkstu dziļāk. Kad viņš to izvilka, atskanēja plokšķis, gluži tāds, kā izvelkot kāju no staignāja.

-    Pretīgi, sacīja Endija.

Evanss paraustīja plecus. Ir redzētas vēl sliktākas lietas.

-         Varu saderēt, ka tas tumsā spīd, sacīja Endija un piesteidzās pie elektrības slēdža blakus durvīm. Tas izskatās pēc zaļā, kas tumsā spīd.

Meitene izslēdza griestu lampu, bet vakara saules stari vēl aizvien spraucās gar aizkariem. Pamēģini, kā ir skapī, viņa aizrautīgi skubināja.

Evanss iekāpa ar kārbu skapī. Endija viņam sekoja un aizvēra durvis. Fui! Naftalīns! viņa iesaucās. Man nav ko elpot.

Briesmoņa asinis tumsā kvēloja. Šķita, ka no kārbas nāk zaļš starojums.

-Vai… Tas nu gan ir superīgi, noteica Endija, aizspiedusi degunu, lai nebūtu jāieelpo kodīgā naftalīna smaka.

-         Man ir bijusi cita, līdzīga viela, vairak nekā mazliet vīlies, atteica P^vanss. To sauca Citplanētu viela vai Pretīgā masa, vai kaut kā tamlīdzīgi.

-    Klau, ja tu negribi, tad es to ņemu, atbildēja Endija.

-         Es neesmu teicis, ka es to negribu, aši iestarpināja Evanss.

-    Iesim laukā no šejienes, lūdzās Endija.

Evanss atgrūda vaļā durvis, un bērni, steigšus izkāpuši no skapja, aizcirta skapja durvis. Abi kādu laiku stāvēja, dziļi ieelpojot svaigo gaisu.

-          Fui, cik riebīga smaka! paziņoja Evanss. Pavēries apkārt, viņš ieraudzīja, ka Endija paņēmusi no kārbas pilnu sauju Briesmoņa asiņu.

Viņa saspieda tās plaukstā. Ārpus kārbas tās ir vēl aukstākas, viņa sacīja, uzsmaidot Evansam. Skaties! Kad masu saspiež plakanu, tā tūdaļ pat atgūst iepriekšējo formu.

-         Jā. Varētu būt, ka tā atlec no zemes! sacīja Evanss, kuru vielas īpašības interesēja vismazāk. Pamēģini sist pret grīdu. Visas tādas vielas atlec no zemes kā gumija.

Endija savēla Briesmoņa asiņu pikuci bumbiņā un nometa uz grīdas. Bumbiņa, atlēkusi atpakaļ, iekrita viņai tieši rokā. Endija meta to mazliet stiprāk. Šoreiz bumbiņa atsitās pret sienu un izlidoja pa guļamistabas durvīm.

-           Nudien labi lec, sacīja Endija, izskriedama pakaļ bumbiņai gaitenī. Paskatīsimies, vai tā stiepjas. Satvērusi pikuci ar abām rokam, viņa to izstiepa garā auklā. -Jā. Stiepjas arī.

-         Nu un tad, noteica Evanss. Tā viela, kas man bija agrāk, ari ļoti labi lēca un stiepās. Biju iedomājies, ka ši būs citāda.

-          Tā nemaz nesasilst, pat paturēta plaukstā, teica Endija, atgriežoties istabā.

Evanss pameta skatienu uz sienu un ievēroja mazliet virs grīdas tumšu, apaļu traipu. Ak vai! Paskaties, Endij. Tā viela atstāj traipus!

-    Iesim pamētāsim to laukā, ierosināja Endija.

-          lai notiek, viņš piekrita. Iesim pagalmā aiz mājas. Tad Trigeram nebūs tik vientuļi.

Evanss pasniedza kārbu, un Endija atlika tajā Briesmoņa asinis. Pēc tam abi devās lejā pa kāpnēm uz pagalmiņu aiz mājas, kur viņus apsveica Trigers, kas izturējās tā, it kā nebūtu viņus redzējis vismaz divdesmit gadu.

Beigu beigās suns norimās un, skaļi elsojot, apsēdas koka ēnā. labs sunītis, mīļi noteica Evanss. Esi rāms. Esi rāms, vecais.

Iebāzusi roku kārbā, Endija izvilka zaļo masu. To pašu darīja Evanss. Viņi valstīja vielu plaukstās, kamēr iznāca divas apaļas lodes. Pēc tam varēja sākties rotaļa.

-          Apbrīnojami, ka tas nezaudē formu, teica Endija, pāmetot zaļo bumbu augstu gaisā.

Evanss piesedza acis no vakara saules un noķēra bumbu ar vienu roku. Visas šis vielas ir vienādas, viņš sacīja. Šī nav nekas īpašs.

-    Nu, manuprāt, tā ir kolosāla, aizstāvējās Endija.

Evansa nākamais metiens iznāca pārāk augstu. Zaļais

lipeklis pārlidoja pāri Endijas gaisā izstieptajām rokām.

-   Aijā! iesaucās Endija.

-    Atvaino, uzsauca Evanss.

Abi noskatījās, kā bumba, palēkusies vienreiz, otrreiz, apstājās tieši priekšā Trigeram.

Suns sabijies pielēca kājās un izstiepa purnu, lai to paostītu.

-         Neaiztiec! uzsauca Evanss. Liecies mierā. Liecies mierā, vecais!

Nepaklausīgs kā vienmēr, Trigers nolieca galvu un nolaizīja kvēlojošo zaļo bumbu.

-          Nē, vecais! Nedrīkst! Nedrīkst! satraukumā iesaucās Evanss.

Viņi ar Endiju metās pie suņa.

Taču par vēlu.

Trigers saņēma zobos Briesmoņa asiņu bumbu un sāka to košļāt.

-         Nē, Triger! sauca Evanss. Tikai nenorij. Tikai nenorij!

Trigers norija bumbu.

-         Vai dieniņ! iesaucās Endija, savilkusi plaukstas dūrēs. Mums pašiem nebūs palicis nekas!

Taču nejau tas uztrauca Evansu. Pieliecies viņš pavēra suņa žokļus. Zaļā bumba bija pagalam. Norīta.

-          Muļķa suns, klusi noteica Evanss, palaizdams vaļā suņa purnu.

Viņš domīgi nogrozīja galvu, jo prata iešāvās biedējošas domas.

Ko tad, ja Trigers saslimst? viņš prātoja.

Ja nu zaļā masa ir indīga?

9

-         Vai mēs šodien cepsim to pīrāgu? Evanss apvaicājās krustmātei, uzrakstot šo jautājumu uz dzeltenas līniju lapas, ko bija atradis uz rakstāmgalda savā istabā.

Ketrina izlasīja jautājumu, kārtojot melno zirgasti. Rīta gaismā, kas spraucās pa virtuves logu, viņas seja izskatījās tikpat balta ka milti pīrāgam.

-    Pīrāgu? Kādu pīrāgu? viņa auksti noprasīja.

Evansam pavērās mute. Viņš nolēma neatgādināt solījumu.

-         Ej spēlējies ar saviem draugiem, joprojām auksti sacīja Ketrina, noglāstot galvu Sārabetai, kas bija pienākusi pie brokastu galda. Kāpēc tu gribi palikt istaba ar vecu raganu?

Tas notika trīs dienas vēlāk. Evanss mēģināja but draudzīgs pret krustmāti. Taču, jo vairāk viņš bija pūlējies, jo aukstāka viņa bija kļuvusi.

Viņa ir nejauka. Viņa nudien ir nejauka, zēns nodomāja, ēdot pēdējo no kviešiem gatavoto sauso brokastu karoti. Tās bija vienīgās sausās brokastis krustmātes mājā. Evansam bija katru ritu jāpūlas ar to norīšanu. Pat kopā ar pienu brokastis bija briesmīgi sausas, bet cukuru Ketrina neļāva uzbērt.

-     Izskatās, ka būs lietus, viņa sacīja, iedzerot lielu malku stipras tējas, ko bija pagatavojusi sev. Dzerot, krustmātes zobi skali klikšķēja pret krūzes malu.

Evanss pievērsa skatienu spožajai saules gaismai aiz loga. Kāpēc viņa domāja, ka būs lietus?

Viņš pameta skatienu uz krustmāti, kura sēdēja viņam pretī pie mazā virtuves galdiņa. Pirmo reizi šajās trijās dienās viņš ievēroja Ketrinai ap kaklu rotaslietu. Tā bija krēmkrāsas un pēc formas atgādināja kaulu.

Tas ir kauls, nosprieda Evanss.

Viņš nenolaida skatienu no kaula, pūloties izdomāt, vai tas ir īsts, varbūt tas ir kāda dzīvnieka kauls, bet varbūt rota, kas izgrebta no ziloņkaula. Pamanījusi viņa skatienu, Ketrina pacēla lielo plaukstu un aizbāza rotu aiz blūzes.

-          Ej apciemo savu draudzeniti. Viņa ir smuka, sacīja Ketrina. Viņa iedzēra vēl vienu malku lējās, un atkal zobi noklabēja, to norijot.

Jā. Man vajag tikt no šejienes laukā, nodomāja Evanss. Viņš atgrūda krēslu, piecēlās un aiznesa šķīvi uz izlietni.

Es vairs ilgāk nespēju izturēt, nelaimīgs nodomāja Evanss. Viņa mani ienīst. Viņa patiešām mani ienīst.

Zēns uzsteidzās augšā savā istaba, kur izsukaja sprogainos, rudos matus. Veroties spoguli, viņš domāja par mātes telefona zvanu, kas bija atskanējis iepriekšējā vakarā.

Māte bija piezvanījusi tūdaļ pēc vakariņām, un Evanss pēc viņas balss acumirklī varēja pateikt, ka Atlantā neiet ta, kā vajadzētu.

-           Kā klājas, mamm? viņš bija vaicājis, priecīgs, ka dzird mātes balsi, kaut arī viņa atradās gandrīz tūkstoš jūdžu tālumā.

-   Pamazām, vilcinoties bija atteikusi māte.

-    Ko tas nozīmē? Kā klājas tētim? Vai jūs atradāt māju?

Jautājumi šķita plūstam no viņa kā gaiss no balona.

-          Klau. Mazliet lēnāk, bija atbildējusi Rosās kundze. Viņa izklausījās nogurusi. Mums abiem iet labi, bet izrādās, ka māju nevar atrast tik ātri, kā mēs bijām domājuši. Mēs vienkārši neesam atraduši neko tādu, kas mums patiktu.

-   Vai tas nozīmē… ierunājās Evanss.

-           Mēs atradām vienu patiešām jauku māju, ļoti lielu, ļoti skaistu, pārtrauca māte. Taču skola, kurā tev būtu jāmācās, nebija īpaši laba.

-   Nu, tas nekas. Es varu neiet skolā, pajokoja Evanss.

Viņš dzirdēja, ka tuvumā tēvs kaut ko saka. Māte aizklāja klausuli, lai atbildētu.

-           Kad jūs atbrauksiet man pakaļ? dedzīgi vaicāja Evanss.

Māte brīdi klusēja. Nu… tur jau ir tā lieta, viņa beidzot sacīja. Var gadīties, ka mums būs vajadzīgas dažas dienas vairāk, nekā bijām domājuši. Kā tev klājas, Evans? Vai viss kārtībā?

Dzirdot slikto ziņu, ka viņam vajadzēs palikt vēl ilgāk pie Ketrinas, Evansam gribējās kliegt un mesties pret sienu. Taču viņš nevēlējās sarūgtināt māti, tāpēc sacīja, ka viņam klājas labi, un pastāstīja par jauno draudzeni.

Tēvs bija paņēmis klausuli un teicis dažus uzmundrinošus vārdus. Turies, viņš bija sacījis pašās sarunas beigās.

Es jau turos, drūmi nodomāja Evanss.

Tomēr, dzirdot vecāku balsis, ilgas pec mājām kļuva vēl neciešamākas.

Pienāca nākamās dienas rīts. Nolicis matu suku, Evanss pārlaida ašu skatienu savam attēlam spogulī. Viņam kājās bija apgriezti džinsu šorti un mugurā sarkans T-krekls.

Nokāpis lejā, viņš izsteidzās cauri virtuvei, kur Ketrina strīdējās ar Sārabetu, izskrēja pa sētas durvīm un skriešus devās uz pagalmiņu aiz mājas pēc Trigera. Ei, Trigeri

Taču suns bija aizmidzis. Tas, klusītēm krākdams, gulēja uz sāniem laukumiņa vidū.

-    Vai negribi iet pie Endijas? Evanss klusi apvaicājās.

Trigers sakustējās, taču neatvēra acis.

-    Labi. Tad redzēsimies vēlāk, sacīja Evanss. Pārliecinājies, ka Trigera trauciņš ir pilns ar ūdeni, zēns iznāca mājas priekšā.

Viņš bija nogājis puskvartālu, domājot par vecākiem, kas atradās tik tālu Atlantā, kad kāda balss uzsauca: Ei, tu! Nakamajā mirkli Evansa priekšā nostājās divi zēni, aizšķērsojot viņam ceļu.

Evanss iztrūcies lūkojās no viena zēna uz otru. Viņi bija dvīņi. Identiskie dvīņi. Abi bija liela auguma, miesās prāvi puiši ar īsiem, baltiem matiem un apaļām, sarkanām sejām. Abiem mugurā bija tumši T-krekli ar smagā metāla grupu nosaukumiem priekšpusē, plati šorti un kājās neaizšņorēti sporta apavi bez zeķēm. Evanss nosprieda, ka dvīņi ir apmēram četrpadsmit vai piecpadsmit gadus veci.

-          Kas tu tāds esi? viens no viņiem draudīgi vaicāja, piemiegdams gaišpelēkās acis un pūlēdamies par katru cenu izlikties pārāks. Abi dvīņi pienāca tuvāk, piespiezdami Evansu atkāpjoties spert platu soli atpakaļ.

Šie puiši ir divreiz lielāki par mani, aptvēra Evanss, jūtot, ka pāri pārskrien izbaiļu vilnis.

Vai viņi vienkārši izliekas pārāki? Vai ari no tiesas grib ar mani izrēķināties?

-         Es es esmu atbraucis pie krustmātes, viņš izstostīja, iebāzis rokas kabatās un atkāpdamies vēl vienu soli.

Dvīņi sasmaidījās. Tu nedrīksti staigāt pa šo kvartālu, sacīja viens no viņiem, sliedamies pāri Evansam.

-   Jā. Tu te nedzīvo, piebilda otrais.

-          Tas nudien ir nopietns iemesls, pajokoja Evanss, tūdaļ pat nožēlodams, ka to teicis.

Kāpēc es nekad nespēju turēt muti? viņš sev vaicāja, pārlaizdams skatienu apkārtnei, meklējot ar acīm kādu, kas varētu nākt palīgā, ja dvīņi gribētu viņu aizskart.

Taču nevienu neredzēja. Parādes durvis bija ciet. Pagalmi bija tukši. Ielas otrā galā varēja saskatīt pastnieku, kas devās pretējā virzienā, pārak talu, lai varētu viņu pasaukt.

Neviena cilvēka tuvumā. Neviena, kas nāktu palīgā.

Abi zēni, vēl aizvien draudīgi viņu pētot, neizteiksmīgām sejām devās uzbrukumā.

10

-        Kā tev šķiet, uz kurieni tu dodies? vaicāja viens no dvīņiem. Viņa plaukstas bija savilktas dūrēs gar sāniem. Viņš nāca tuvāk, kamēr atradās tikai collas vai divu attālumā no Evansa, spiežot viņu atkāpties vēl divus soļus atpakaļ.

-         Apciemot draugu, Evanss nedroši atbildēja. Varbūt šie puiši tikai gribēja viņu pabiedēt.

-         Nav atļauts, viens no dvīņiem aši izmeta, uzsmaidot brālim.

Pasmīkņājuši abi gāja tuvāk Evansam, liekot viņam nokāpt no ietves uz ielas.

-         Tu te nedzīvo, otrs atkārtoja. Cenšoties atstāt lielāku iespaidu, viņš piemiedza acis.

-          Klau, lieciet mani mierā, puiši, sacīja Evanss. Viņš mēģināja paiet malā un apiet abus pa ielas pusi. Taču dvīņi aši nostājās ceļā, neļaujot viņam aiziet.

-         Varbūt tu varētu samaksāt nodevu, viens no viņiem sacīja.

-         Jā, otrs steigšus pievienojās. Tu varētu samaksāt iebraucēja nodevu. Zini, lai dabutu pagaidu atļauju staigāšanai pa šo kvartālu.

-         Man nav naudas, sacīja Evanss, jūtot, ka bailes aug auguma.

Pēkšņi viņš atcerējās astoņus dolārus, kas atradās krekla kabata. Vai brāļi grasijās viņu aplaupīt? Vai abi viņu piekaus un tad aplaupīs?

-         Tev būs vien jāmaksā nodeva, viens no brāļiem sacīja, nekaunīgi smaidot. Paskatīsimies, kas tev ir.

Abi metās virsū Evansam.

Viņš atkāpās. Kājas pēkšņi šķita smagas aiz bailēm.

Te piepeši no ietves puses atskanēja kāda balss: Ei, kas te notiek?

Evanss pacēla skatienu un aiz abiem būdīgajiem zēniem ieraudzīja Endiju, kura, cik jaudas minot velosipēda pedāļus, steidzās šurp pa ietvi. Evans, sveiks! viņa uzsauca.

Dvīņi novērsās no Evansa, lai apsveicinātos ar jaunpienācēju. Sveika, Endij, viens no viņiem sacīja izsmējīgā balsī.

-    Kā klājas, Endij? pavaicāja otrs, atdarinot brāli.

Apturējusi divriteni, Endija nolaida abas pēdas uz zemes. Viņai kājās bija spilgti rozā šorti un mugurā dzeltens krekliņš bez piedurknēm. Meitenes seja bija piesārtusi, uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes no sparīgās pedāļu mīšanas.

-         Jūs abi, viņa sacīja, nepatikā savilkusi seju. Riks un Tonijs. Viņa pagriezās pret Evansu: Vai viņi tevi nelika mierā?

-    Nu… Evanss šaubīdamies novilka.

-          Mēs apsveicām viņu ar ierašanos mūsu pusē, uzsmaidot brālim, sacīja tas, kuru dēvēja par Riku.

Tonijs gribēja kaut ko piebilst, bet Endija viņu pārtrauca: Lieciet viņu mierā.

-     Vai tu esi viņa māte? smīnot noprasīja Tonijs. Pagriezies pret Evansu, viņš iegrudzinājās kā zīdainis.

-         Mēs viņu liksim mierā, teica Riks, paspēris soli uz Endijas pusi. Mēs aizņemsimies tavu divriteni un liksim viņu mierā.

-    Nekādā ziņā, dedzīgi iesaucās Endija.

Taču viņa nepaspēja pat pakustēties, kad Riks bija satvēris riteņa ragus. Laid vaļā! kliedza Endija, mēģinot izraut riteni viņam no rokām.

Riks to cieši turēja. Tonijs spēcīgi pagrūda Endiju.

Zaudējusi līdzsvaru, meitene pakrita, un ritenis uzgāzās viņai virsū.

-Au!

Endija klusi iekliedzās, atsitot galvu pret betona ietvi. Ieplestām rokām viņa palika guļam uz ietves zem divriteņa.

Viņa nepaspēja piecelties, kad Tonijs pieliecās un satvēra riteni. Pārmetis kājas sēdeklim, viņš sāka nikni mīt pedāļus. Pagaidi! smiedamies uzsauca brālis, skriedams blakus ritenim.

Pēc mirkļa dvīņi bija nozuduši aiz stūra ar visu Endijas riteni.

-         Endij, kas ar tevi? sauca Evanss, pieskriedams meitenei. Endij!

Satvēris Endijas roku, viņš piecēla meiteni kājās. Viņa stāvēja uz ietves, mazliet grīļodamās un berzēdama pakausi. Ienīstu šos kropļus, viņa sacīja, notraušot zemes un zāli no šortiem un kājām. Au! Sāp!

-    Kas viņi ir? vaicāja Evanss.

-         Beimeru dvīņi, atbildēja Endija, sašutumā saraukusi seju. Galīgi neaptēsti idioti, viņa sarkastiski piebilda, apskatot, vai uz kājas nav pušuma. Tā bija tikai noskrāpēta. Viņi doma, ka ir baigi foršie, bet patiesība ir gatavie kretīni.

-         Kā ar tavu riteni? Vai mums nevajadzētu izsaukt policiju vai ko tamlidzīgu? vaicāja Evanss.

-         Nav nekādas vajadzības, viņa klusi atteica, atglaužot tumšos matus. Es to dabūšu atpakaļ. Šī nav pirmā reize. Viņi to kaut kur pametīs, kad būs izpriecājušies.

-    Bet vai mums nevajadzētu… ierunājās Evanss.

-         Viņi vienkārši kļūst par mežoņiem, pārtrauca Endija. Mājās nav neviena, kas viņus pieskatītu. Viņi dzīvo pie vecāsmātes, bet viņas nekad nav tuvumā. Vai tu stipri nobijies?

Evanss pamāja. Es baidījos, ka man nāksies viņus iekaustīt, viņš pajokoja.

Endija nesmējās. Es labprāt viņus iekaustītu, viņa dusmīgi noteica. 'Iikai vienreiz. Es gribētu viņiem atmaksāt. Viņi aizskar visus apkārtējos bērnus. Viņi domā, ka var darīt visu, ko grib, tāpēc ka viņi ir tik lieli un turklāt divi.

-   Tev pušu celis, norādīja Evanss.

-          labāk iešu mājās notīrīt, saviebusies atbildēja Endija. -Tiksimies vēlāk, labi? Šodien man vēl kaut kur jāaiziet, bet varbūt rīt varam kaut ko sadarīt.

Berzēdama pakausi, viņa devās atpakaļ uz mājām.

Evanss lēnā soli atgriezās pie Ketrinas, domādams par Beimeru dvīņiem, sapņodams, kā viņus pieveic, iztēlodamies, kā sakauj nekaunīgos dvīņus lupatu lēveros, kamēr Endija, stāvot malā, noskatās un viņu uzmundrina.

Evansam ienākot, Ketrina priekšistabā slaucīja putekļus. Viņa nepacēla skatienu. Evanss steigšus uzkāpa pa kāpnēm savā istabā.

Ko lai es tagad daru? viņš prātoja, soļodams šurpu turpu pa istabu. Viņa skatienu piesaistīja zilais trauks ar Briesmoņa asinīm. Piegājis pie grāmatplaukta, zēns nocēla kārbu no vidējā plaukta.

Viņš noņēma vāku. Kārba bija gandrīz pilna.

Droši vien Trigers nemaz tik daudz neapēda, viņš nodomāja, juzdams nelielu atvieglojumu.

Trigers!

Viņš bija pavisam aizmirsis par Trigeru. Nabaga suns droši vien ir izsalcis.

Nolicis malā Briesmoņa asinis, Evanss, atbalstīdamies pret margām un lēkdams pāri trim pakāpieniem vienlaikus, nodimdināja lejā pa kāpnēm. Pēc tam, skrienot, ko kājas nes, viņš kā lidot aizlidoja līdz suņa laukumam pagalma dziļumā.

-   Triger! Ei, Triger! viņš sauca.

Nonācis pagalma vidū, Evanss saprata, ka atgadījies kaut kas slikts.

Trigers bija izvelbis acis. Viņa rīkle bija plaši pavērta, mēle strauji kulstījās uz abām pusēm, un pār pakrūti zemē pilēja baltas slienas.

-   Triger!

Suns dobji gārdza, izmisīgi un smagi cīnīdamies pēc elpas.

Viņš smok! saprata Evanss.

Kad viņš sasniedza suņa pastaigas laukumu, Trigers pārgrieza acis, un, sāniem vēl aizvien smagi cilājoties, viņa kājas sabruka zem ķermeņa svara, un gaisu pildīja skaļi, briesmīgi gārdzieni.

11

-   Triger, nē!

Nometies ceļos blakus sunim, Evanss sāka raustīt Trigera kaklasiksnu. Viņš redzēja, ka kaklasiksna kļuvusi daudz par ciešu.

Suņa sāni cilājās. Biezas, baltas slienas plūda no viņa atvērtās rīkles.

-   Turies, vecais. Turies! sauca Evanss.

Suņa acis sāka mežonīgi šaudīties. Šķita, ka viņš Evansu ne redz, ne dzird.

-   Turies, labais! Tikai turies!

Kaklasiksna nekļuva ne par mata tiesu vaļīgāka. Tā bija cieši iegriezusies suņa vilnā.

Drebošām rokām zēns pūlējās pārvilkt to pāri Trigera galvai.

Nāc nost, nāc nost, nāc nost, viņš lūdzās. Jā!

Trigers sāpīgi iesmilkstējās, kad Evansam beidzot izdevās kaklasiksnu novilkt.

-   Triger, tā ir nost! Vai ir labāk?

Vēl aizvien skaļi elsodams, suns acumirklī pielēca kājās. Viņš atzinīgi nolaizīja Evansa seju, pārklādams zēna vaigu ar biezām slienām un smilkstēdams, it kā saprastu, ka Evanss tikko izglābis viņam dzīvību.

Mierā, vecais! Mierā, draudziņ! atkārtoja Evanss, bet suns pateicīgi turpināja viņu laizīt.

Zēns apskāva satraukto suni. Viņš zināja, ka daudz netrūka līdz nelaimei. Ja viņš tieši tobrīd nebūtu atnācis…

Nē, viņš negribēja par to domāt.

Kad Trigers beidzot nomierinājās, Evanss nopētīja kaklasiksnu. Kāpēc tā tik ļoti sarāvās, vecais? viņš vaicaja Trigeram.

Suns bija piegājis pie žoga un drudžaini laka ūdeni no sava trauka.

Pavisam dīvaini, nodomāja Evanss. Kaklasiksna nevarēja sarauties. Tā ir gatavota no ādas. Nebija nekāda iemesla, lai tā sarautos.

Tad kāpēc tā pēkšņi sāka smacēt Trigeru?

Pagriezies Evanss uzmanīgi nopētīja suni, kas, smagi elpodams, alkatīgi laka ūdeni. Uz mirkli atskatījies, suns palūkojās uz Evansu, pēc tam atsāka drudžaino ūdens lakšanu.

Viņš kļuvis lielāks, nosprieda Evanss.

Viņš neapšaubāmi kļuvis lielāks.

Taču Trigers bija divpadsmit gadus vecs, kas, pārrēķinot cilvēka gados, būtu astoņdesmit četri. Vecāks par krustmāti Ketrinu.

Trigers bija daudz par vecu, lai viņam sāktos augšanas drudzis.

Droši vien vainīgas manas acis, nosprieda Evanss, nomezdams zemē kaklasiksnu. Šīs mājas man droši vien izraisa halucinācijas.

Virtuves durvīs parādījās Ketrina, lai pasauktu Evansu otrajās brokastis. Viņš iebēra bļodā sauso barību un uzsauca atvadas Trigeram, kas nepacēla skatienu no ūdens bļodas, un aizsteidzās uz māju.

Nākamajā rīta, kas bija apmācies un rudenīgi dzestrs, Evanss devās uz Endijas māju. Viņš atrada meiteni tupam zem lielas kļavas kaimiņu pagalmā mājas priekšā. Kas noticis? viņš uzsauca.

Nākamajā mirklī zēns ieraudzīja, ka Endija noliekusies pār kaut ko kustīgu. Nāc palīgā! nepacēlusi skatienu, viņa pasauca.

Evanss pieskrēja tuvāk. Viņš iesvilpās, ieraudzījis, ka Endija pūlas atbrīvot plankumainu kaķi, kas bija piesiets pie koka stumbra.

Kaķis bļāva un meta Endijai ar ķepu. Izvairījusies no nagiem, Endija turpināja darboties ap lielajiem virves mezgliem.

-To izdarījuši Beimeru dvīņi. Es zinu, viņa skaļi sacīja, pārkliedzot spalgi protestējošo kaķi. Ļoti var būt, ka šis nabaga kaķis te bijis piesiets visu nakti.

Panikas pārņemts, kaķis izgrūda apbrīnojami cilvēciskus kliedzienus.

-          Stāvi mierā, kaķi, sacīja Evanss, kad šausmu pārņemtais dzīvnieks atkal centās ieskrāpēt Endijai. Vai varu palīdzēt?

-          Nē. Esmu jau gandrīz tikusi galā, viņa atbildēja, cīnoties ap mezglu. labprāt piesietu pie šā koka Riku un Toniju.

-    Nabaga pārbiedētais kaķis, klusi noteica Evanss.

-    Gatavs, triumfējoši sacīja Endija, atsvabinot virvi.

Sacēlis asti gaisā kā pīķi, kaķis izgrūda pēdējo protesta brēcienu. Jau nākamajā mirklī, skriedams, ko kājas nes, tas aizšāvās projām un neatskatījies nozuda zem augsta žoga.

-    Neko pieklājīgi tas nebija, nomurmināja Evanss.

Endija piecēlās kājās un nopūtās. Viņai mugurā bija izbalējuši džinsi un gaiši zaļš, liels T-krekls gandrīz līdz pašiem ceļiem. Pacēlusi krekla malu, viņa nopētīja caurumu, ko kaķis bija paguvis ieplēst.

-   Tādi kretīni vēl nav redzēti, viņa nogrozīja galvu.

-           Varbūt mums tomēr vajadzētu piezvanīt policijai, dzīvnieku aizsardzības biedrībai vai kam tamlīdzīgam, ierosināja Evanss.

-         Dvīņi vienkārši teiks, ka nav vainīgi, drūmi noteica Endija, pakratījusi galvu. Un kaķi nav īpaši labi liecinieki, pēc brīža viņa piebilda.

Abi iesmējās.

Evanss kopā ar Endiju atgriezās krustmātes mājās. Pa ceļam abi pārsprieda, cik ļoti gribētu, lai Beimeru dvīņi saņemtu kārtīgu mācību. Taču ne vienam, ne otram nebija ne jausmas, ka to izdarīt.

Ketrinu viņi atrada sēžam pie galda dzīvojamā istabā un liekam puzli.

Evansam un Endijai ienākot, viņa, pacēlusi galvu, pašķielēja uz bērnu pusi. Jums patīk mozaīkas? Redziet, es cenšos nodarbināt prātu. Tāpēc jau es mīlu mozaīkas. Citādi prāts var kļūt slābans, kad cilvēkam pienāk tads vecums kā man. Simt divpadsmit gadu.

Viņa uzsita pa galdu, priecādamās pati par savu asprātību. Evanss un Endija piekrītot uzzibsnīja pa smaidam. Ketrina, negaidot atbildi, no jauna pievērsās savai mozaīkai.

-   Viņa padarīs mani traku! iesaucās Evanss.

-         Evans, viņa sadzirdēs! iebilda Endija, aizspiežot atplaukstu viņam muti.

-          Es jau tev teicu, ka viņa ir pavisam kurla. Viņa nedzird, ko es saku. Viņa nemaz negrib dzirdēt, ko kāds saka. Viņa visus ienīst.

-           Pēc manām domām, viņa ir mīļa, teica Endija. Kāpēc viņa nēsā ap kaklu kaulu?

-   Droši vien domā, ka tas ir stilīgi, pajokoja Evanss.

-         Iesim augšā, mudināja Endija, stumjot viņu uz kāpņu pusi. Es vienalga jūtos jocīgi, runājot par tavu krustmāti viņas klātbūtnē.

-Tu esi traka, veca čība, Evanss, plati smaidot, uzsauca Ketrinai.

Ketrina pacēla skatienu no mozaīkas un apveltīja viņu ar aukstu skatienu.

-   Viņa tevi dzirdēja! pārbijusies iesaucās Endija.

-         Neesi muļķe, atteica Evanss un sāka kāpt augšā pa kāpnēm, gandrīz paklūpot pār Sārabetu.

Nonākusi Evansa istabā, Endija nemierīgi soļoja šurpu turpu. Ko tu gribētu darīt?

-         Nu… mēs varētu palasīt kādu no šīm lieliskajām grāmatām, indīgi noteica Evanss, norādot uz putekļainajām, vecajām grāmatām, kas atradās plauktos gar sienām. Varbūt atrastu burvju vārdus, ar ko savaldīt Beimeru dvīņus. Saproti, tad mēs varētu pārvērst viņus par tritoniem.

-   Liec mieru tritoniem, sausi noteica Endija. Ei, kur ir Briesmoņa asinis? Pirms Evanss paspēja atbildēt, viņa bija pamanījusi tās uz viena no plauktiem.

Abi reizē metās pāri istabai. Endija nonāca līdz mērķim pirmā un satvēra kārbu. Evans, paskaties, viņa sacīja pārsteigumā ieplestām acīm. Kas notiek?

Viņa pasniedza kārbu. Zaļā masa bija pacēlusi vaku un plūda laukā no kārbas.

12

-    Uh? Vaks saplīsis, vai? brīnījās Evanss. Paņēmis kārbu no Endijas, viņš to nopētīja. Vāks bija

atspradzis vaļā. Staipīgā masa vēlās pāri kārbas malām.

Evanss izņēma sauju zaļās vielas. Savādi, viņš iesaucās. Tā izplešas, viņš sacīja, saspiežot masu plaukstā.

-   Tā nepārprotami aug.

-         laikam gan! iesaucās Endija. Ta ir izaugusi laukā no karbas!

-         Ei, tā vairs nav auksta, sacīja Evanss. Viņš samīcīja vielu bumbā un pasvieda Endijai.

-   Tā nudien ir silta, viņa piekrita. Dīvaini! Meitene gribēja pamest bumbu atpakaļ Endijam, bet tā

pielipa viņai pie plaukstas. Tā kļūst lipīga, viņa ziņoja.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka šī ir tā pati viela?

-    Protams, atbildēja Evanss.

-    Bet atceries, agrāk tā nebija lipīga, viņa sacīja. Evanss izņēma no kārbas vēl vienu siltu vielas pikuci.

-    Man šķiet, tā pārvēršas tikai pēc tam, kad kārba bijusi atvērta.

Izveidojis bumbu, viņš meta to pret grīdu. Skaties, tā pielipa pie grīdas. Tā vairs neatlec.

-    Dīvaini! atkārtoja Endija.

-    Varbūt man to vajadzētu izmest atkritumu tvertnē, sacīja Evanss, atlipinot lodi no grīdas. Kāds no tās labums, ja tā nelēkā?

-         Ei, nekādā ziņā, noteica Endija. Jāpaskatās, ko tā darīs tālāk.

Kluss ņaudiens lika abiem pagriezties uz durvju pusi.

Evanss bija pārsteigts, redzot, ka durvīs, piešķiebusi galvu, viņam pievērstu dzelteno acu skatienu, stāv Sārabeta.

Vai varbūt viņa skatījās uz lodi no Briesmoņa asinīm, kas bija viņam rokā?

-   Tas kaķis izskatās tik saprātīgs, sacīja Endija.

-        Tas ir tikpat dumjš kā jebkurš cits kaķis, nomurmināja Evanss. Skaties. Viņa grib rotaļāties ar Briesmoņa asinīm.

-   Atvaino, kaķi, noteica Endija. Tā nelēkā.

It kā būtu sapratusi viņas vārdus, Sārabeta bēdīgi ieņaudējās, pagriezās un izčāpoja no istabas.

-         Kur es to tagad glabāšu? vaicāja Evanss. Masa ir pārāk liela šai kārbai.

-         Palūk. Ko tu teiktu par šo? noprasīja Endija. Ieskatījusies apakšējā plauktā, viņa izvilka tukšu kafijas kārbu.

-Jā. Labi. Evanss iemeta savu pikuci kafijas kārbā.

Endija savējo saplacināja kā pankūku. Skaties. Tā ari nespīd tā, kā agrāk, viņa sacīja, rādot pankūku Evansam. Taču nav šaubu, ka tā ir silta. Gandrīz karsta.

-Tā ir dzīvai jokojot iesaucās Evanss. Skrien, ko kājas nes! Tā ir dzīvai

Iesmējusies Endija sāka dzīties pakaļ Evansam, tēmējot viņam ar zaļo, plakano pankūku. Tūdaļ tu dabūsi savas Briesmoņa asinis! Panāc tik šurp!

Izvairījies Evanss izķēra masu Endijai no rokām. Viņš to saspieda, ar vienu roku savēla lodē un iemeta kafijas kārbā.

Abi ieskatījās kārbā. Zaļā masa piepildīja to mazliet vairāk nekā līdz pusei.

-         Turpini tālāk. Pagaršo to, mudināja Endija, stumjot kārbu viņam sejā. Es tevi izaicinu.

-          Ko? Nekas nebūs. Es tevi divkārt izaicinu, atteica Evanss, stumjot kārbu viņai atpakaļ.

-         Divkāršiem izaicinātājiem jāsāk pirmajiem, smaidot pa visu seju, neatlaidās Endija. Nu! Pagaršo.

Riebumā saviebies, Evanss pakratīja galvu. Saņēmis lielu pikuci masas, viņš meta ar to Endijai. Viņa smiedamās to pacēla no paklāja un meta viņam sejā. Metiens sanāca pārāk augsts, un zaļā viela pielipa pie sienas.

Evanss pasniedzās pēc nākamās pikas.

Bezrūpīgi līksmā kauja ar Briesmoņa asinīm turpinājās līdz vakariņu laikam. Vēlāk, mēģinot satīrīt istabu, abi izdzirda pa logu Trigera rējienus. Skaļā riešana atskanēja no suņa pastaigas laukuma.

Evanss nonāca pie loga pirmais. Debesis joprojām bija pelēkas un apmākušās. Trigers, saslējies uz pakaļkājām, stāvēja pie koka sētas un rēja, cik jaudas.

-    Ēēē, Triger, uzsauca Evanss, paliec mierā!

-         Klau, kas noticis ar Trigeru? noprasīja Endija. Vai tavs suns vēl aizvien aug? Viņš izskatās tik liels!

Evansam pavērās mute, un, sapratis, ka Endijai taisnība, viņš klusi noelsās.

Trigers bija kļuvis gandrīz divreiz lielāks.

13

-   Triger, nāc atpakaļ! Nāc atpakaļl

Lielais suns turpināja skriet, milzīgajām ķepām dimdinot pa betonu.

-Atgriezies! kliedza Evanss. Cenšoties panākt joņojošo suni, zēns skrēja platiem, izmisīgiem soļiem, sirdij dunot un kājām no piepūles sāpot.

Nakts bija tumša un bez zvaigznēm. Iela mirdzēja, it kā nesen būtu lijis.

Trigera ķepas dimdēja pret ietvi. Katrs solis atskanēja kā pērkona grāviens, kas šķita nebeidzami atbalsojamies. Viņa milzīgās ausis plivinājās kā spārni, kā divi vienādi vējā plandoši karogi. Viņa lielā galva cilājās augšup lejup, bet viņš neatskatījās.

-   Triger! Trigeri

Vēja brāzmas šķita slāpējam Evansa balsi, dzenam to atpakaļ sejā. Viņš mēģināja kliegt skaļāk, bet pār lūpām nenāca ne skaņas.

Plvanss zināja, ka suns jāaizkavē no bēgšanas. Viņam vajadzēja noķert suni un pēc tam sameklēt palīdzību. Trigers auga tik ātri, pilnīgi nevaldāmi. Viņš jau bija ponija lielumā un ar katru mirkli kļuva vēl lielāks.

-    Triger! Triger! Stāvi, vecais!

Šķita, ka Trigers viņu nedzird. Likās, ka Evansa balss nespēj izlauzties cauri virmojošajām vēja brāzmām.

Tomēr Evanss skrēja, sirdij krūtis dunot, katrai muskuļu šķiedrai smeldzot. Skrienot viņš pēkšņi aptvēra, ka nav vienīgais, kas skrien.

Milzīgajam sunim pa priekšu skrēja divi lieli stāvi.

Evanss pazina šos divus stāvus, kuri cik jaudas joņoja, glabdamies no dzīvnieka, kas nepielūdzami tuvojās.

Tie bija Beimeru dvīņi. Riks un Tonijs.

Evanss piepeši atskārta, ka Trigers dzenas tiem pakaļ.

Zēni nogriezās ap stūri, nonākot uz vēl tumšākas ielas. Trigers dimdināja viņiem pa pēdām. Evanss turpināja skriet, noslēdzot šo tumšo, noslēpumaino parādi.

Visapkārt valdīja klusums. Bija dzirdama tikai Trigera milzīgo ķepu ritmiskā duna.

Un klapklapklap skanēja Beimeru dvīņu sporta kurpes, abiem joņojot pa mirdzošo ietvi.

Un Evansa saraustītā elpa, pūloties neatpalikt.

Pēkšņi Evanss, šausmu pārņemts, ieraudzīja, ka suns paceļas pakaļkājās. Izslējis purnu pret debesīm, tas griezīgi iegaudojās. Tā nebija suņa gaudošana. Tur gaudoja kāds nezvērs.

Pēc mirkļa Trigers sāka pārvērsties. Viņa piere izspiedās uz āru un kļuva lielāka. Viņa acis iepletās un, kļuvušas apaļas, iegrima zem izvirzītās pieres. No vaļējās mutes izlīda ilkņi, un viņš vēlreiz iegaudojās pret debesīm, šoreiz skaļāk un vēl asinis stindzinošāk.

Briesmonis! Briesmonis! iesaucās Evanss.

Un pamodās.

Pamodās no šaušalīgā sapņa.

ļ

Un saprata, ka atrodas gultā Ketrinas mājas kabinetā.

Tas izrādījās sapnis, briesmīgs, biedējošs sapnis ar pakaļdzīšanos.

Nekaitīgs sapnis. Tomēr kaut kas nebija tā, kā vajadzētu.

Gulta. Tā šķita tik neērta. Tik šaura.

Acumirkli pamodies, Evanss pielēca gulta sēdus.

Viņš pavērās uz savu milzīgo pēdu. Savām milzīgajām plaukstam. Viņš atskārta, cik niecīga šķita gulta zem viņa svara.

Tāpēc, ka tagad viņš bija milzis.

Tāpēc, ka viņš bija izaudzis tik milzīgs, tik briesmīgi milzīgs.

Ieraudzījis, cik liels kļuvis, Evanss plati atpleta mūli un sāka kliegt.

14

Paša kliedzieni viņu pamodināja.

Šoreiz viņš patiešām pamodās.

Viņš saprata, ka pirmoreiz bija tikai sapņojis, ka ir pamodies. Tikai sapņojis, ka kļuvis par milzi.

Sapņi par sapņiem.

Vai šobrīd viņš bija pamodies pa īstam?

Zēns piecēlās sēdus, samirkšķināja acis un, tās izberzējis ar dūrēm, pūlējās koncentrēties.

Viņš bija sviedriem noplūdis.

Segas bija noslīdējušas uz grīdas.

Mitrā pidžama lipa pie miklās ādas.

Viss šķita svešāds. Pagāja labs brīdis, pirms izdevās atbrīvoties no sapņa, atcerēties, kur viņš atrodas. Ka viņš ir savā istabā Ketrinas mājās. Tagad nomodā. Savā parastajā lielumā.

Vējā plandot, viņam pārslīdēja aizkari un ar troksni izslīdēja pa logu.

Evanss piecēlās sēdus un, vēl aizvien juzdamies nedrošs, paskatījās laukā.

Pelēku mākoņu skrandas slīdēja garām bālam pusmēnesim. Koki kustējās un sačukstējās dzestrajā nakts vējā.

Tikai sapnis.

Draudīgs sapnis. Sapnis sapnī.

Viņš redzēja Trigeru, kas, cieši aizmidzis, bija saritinājies pie žoga.

Trigers nebija briesmonis. Taču viņš redzēja, ka suns nepārprotami kļuvis lielāks.

Varbūt ar viņu kaut kas nav kārtībā. Raugoties uz guļošo suni, līdz Evansa apziņai nonāca satraucoša doma.

Varbūt vainīgas mandeles vai kaut kas tamlīdzīgs.

Varbūt viņš par daudz ēda. Varbūt…

Evanss nožāvājās. Viņš saprata, ka ir pārāk miegains, lai domas darbotos skaidri. Varbūt no rita vajadzētu paskatīties, vai pilsētā ir veterinārārsts.

Vēlreiz nožāvājies, viņš mēģināja no jauna iekārtoties zem segas. Taču kaut kas piesaistīja zēna skatienu.

Kafijas kārba uz plaukta. Kārba, kurā viņš glabāja Briesmoņa asinis.

Ei… viņš iesaucās skaļā balsī.

Zaļā viela burbuļodama cēlās pāri kārbas malai.

15

-Tavs suns šķiet gluži vesels savam vecumam.

Dr. Forests vieglītēm pakasīja Trigera pazodi. Paskat, cik daudz sirmu spalvu, viņš sacīja, pieliecies pie suņa purna. Tu esi labs, vecs suns, vai ne?

Trigers atzinīgi nolaizīja ārsta roku.

Griestu lampai atstarojot gaismu no spīdīgās pieres, Dr. Forests pasmaidīja un uzstūma dziļāk uz šaurā deguna melnās brilles. Viņš noslaucīja roku gar balto laboratorijas uzsvārci.

Evanss un Endija stāvēja iepretim Trigeram mazajā, spilgti apgaismotajā kabinetā. Ilgās izmeklēšanas laikā abi bija uzvilkti kā stīgas. Tagad, dzirdot ārsta spriedumu, abu sejās bija atvieglojuma izteiksme.

-         Tātad jūs domājat, ka viņam vienkārši sācies aizkavējies augšanas drudzis? atkārtoja Evanss.

Dr. Forests pamāja, atgriezdamies pie sava rakstāmgalda kabineta stūrī. Ārkārtīgi neparasti, viņš klusi sacija, nolīcis pār rakstāmgaldu, lai kaut ko ierakstītu piezīmju grāmatiņā. Ārkārtīgi neparasti. Pēc trim vai četrām dienām mēs saņemsim laboratorijas slēdzienu. Tas varētu pateikt ko vairāk. Taču man suns šķiet ļoti veselīgs. Es nudien nesāktu raizēties.

-    Bet vai kokerspanieli mēdz izaugt tik lieli? vaicāja

Evanss, noliecies, lai pakasītu Trigeram pazodi, un palaizdams vaļīgāk pavadu.

Trigers gribēja iet projām. Viņš rāvās uz durvju pusi. Evanss atlieca muguru un spēcīgi parāva pavadu, lai noturētu suni uz vietas. Tas prasīja visus viņa spēkus. Trigers bija kļuvis ne tikai lielāks, bet arī daudz stiprāks nekā pirms dažām dienām.

-         Nē. Parasti nē, atbildēja veterinārārsts. Tāpēc jau es paņēmu hormonu analīzes un asins un sekrētu paraugus. Varbūt laboratorija zinās atbildi.

Beidzis rakstīt, ārsts izrāva no grāmatiņas lapu. Ņem, viņš sacīja, pasniedzot to Evansan. Es uzrakstīju labu suņa barību. Baro Trigeru ar to, un paskatīsimies, vai viņš vēl prasīs kārumus starp maltītēm. Viņš pasmējās pats par savu joku.

Pateicies ārstam, Evanss ļāva Trigeram izvilkt sevi no kabineta. Endija teciņus viņiem sekoja. Uzgaidāmajā telpā aiz kabineta durvīm mazītiņš čiahuahua, ieraudzījis tik lielu kokerspanielu, smilkstēdams paslēpās aiz dīvāna.

-           Cik labi, ka esmu no turienes laukā, iesaucās Evanss, kad visi trīs bija iznākuši uz ielas.

-         Trigeru ļoti labi novērtēja, uzmundrinoši sacīja Endija, glāstot suņa galvu. Ei, paskaties viņa galva ir platāka par manu plaukstu!

-         Viņš ir gandrīz tik liels ka aitu suns! nelaimīgs teica Evanss. Un dakteris vēl saka, ka viņam nekas nekaitot.

-          Nepārspīlē, pārmeta Endija. Viņa ieskatījās pulksteni. Nu gan! Nevar būt. Esmu nokavējusi klavierstundu. Jau atkal! Mamma mani nogalināsi

Pamājusi uz atvadām, viņa pagriezās un, cik kājas nes, aizjoza pa ielu, gandrīz saskrienoties ar vecāku pāri, kas tobrid nāca laukā no pārtikas veikaliņa ielas stūri.

-         Iesim, vecais, sacīja Evanss, domājot par dr. Foresta vārdiem. Vilkdams sumi aiz pavadas, viņš devās laukā no mazā, trīs kvartālus garā pilsētas centra. Par spīti veterinārārsta teiktajam, Evanss vēl aizvien nespēja nomierināties.

Zēns apstājās pie pārtikas veikala. Varbūt saldējums mani uzmundrinās. Viņš piesēja Trigera pavadu pie sarkana ugunsdzēsēju sūkņa līdzās veikala durvīm. Stāvi! viņš nokomandēja.

Nelikdamies zinis par komandu, Trigers mēģināja izrauties brīvībā.

-Tūlīt būšu atpakaļ, sacīja Evanss un iesteidzās veikalā.

Tur bija trīs vai četri pircēji, un saldējuma pirkšana prasīja mazliet vairak laika, nekā zēns bija iedomājies. Kad viņš pēc desmit minūtēm iznāca uz ielas, atklājās, ka Beimeru dvīņi tobrīd raisa vaļā Trigeru.

-    Ei, neaiztieciet! viņš dusmīgi iesaucās.

Abi pagriezās pret Evansu, vienādiem smaidiem gaļīgajās sejās. Paskaties, ko mēs atradām! viens no dvīņiem ķircinājās. Otrs veiksmīgi atsēja pavadu no sūkņa.

-         Dod man pavadu, uzstāja Evanss, vienā rokā turot šokolādes saldējumu, bet ar otru sniegdamies pēc pavadas.

Beimeru dvinis sniedza Evansam pavadu, bet tad veikli atrāva to atpakaļ. Nedabūsi!

Abi brāļi līksmi iesmējās un uzsita viens otram uz pleca.

-           Beidziet muļķoties, neatlaidās Evanss. Dodiet man pavadu!

-         Atrasts nav zagts, viens no dvīņiem sacīja. Vai tā nav taisnība, Tonij?

-         Tā ir, plati smaidot, atbildēja Tonijs. Suns gan ir neglīts. Bet tagad tas ir mūsu neglītais suns.

-         Iegādājies pats savu suni, čīkstuli, bezkaunīgi atteica Riks. Paspēris soli uz priekšu, viņš izsita saldējumu Evansam no rokas. Turziņa ar plaukšķi nokrita uz ietves.

Brāļi sāka smieties, taču smiekli tūlīt pat aprāvās, jo Trigers pēkšņi klusu un brīdinoši ierūcās. Atvilcis lūpas, tas parādīja zobus, un rūkšana pārvērtās niknā ņurdēšanā.

-    Ei! iesaucās Riks un nometa pavadu.

Skaļi un dusmīgi ierēcies, Trigers izslējās pakaļkājās un metās virsū Rikām, liekot tam atlēkt atpakaļ uz ietves.

Tonijs jau bija meties skriešus, viņa sporta kurpes skaļi dimdēja pa ietvi garām veterinārārsta klīnikai, garām pastam un tālāk prom.

-          Pagaidi! Ei, Tonij, pagaidi! Riks paklupa, uztrausās kājās un metās pakaļ brālim.

Evanss tvēra pēc Trigera pavadas taču nepaspēja.

-   Triger, ēēē! Stāvi!

Nikni rejot, milzīgajām ķepām ducinot pa ietvi, suns metās pakaļ bēgošajiem dvīņiem, uzņemot ātrumu un pamazām viņiem tuvojoties.

Nē, nodomāja Evanss, sastindzis uz ielas stūra blakus pārtikas veikalam.

Nē. Nē. Nē.

Nevar būt, ka tas notiek īstenībā!

Tas ir mans sapnis.

Vai tas šobnd piepildītos?

Evanss nodrebinājās, atcerēdamies pārējo sapņa daļu, atcerēdamies, ka arī viņš bija izaudzis, kļūstot divreiz tik liels, kā parasti. Vai arī tas kļūs par īstenību?

16

Todien, apmēram stundu pirms vakariņu laika, Evanss piezvanīja Endijai. Vai varu pie tevis aiziet? viņš vaicāja. Man radusies neliela problēma.

-    Izklausās pēc lielas problēmas, atteica Endija.

-        Jā. Labi. Lai būtu liela problēma, nepacietīgi atcirta Evanss. Man nenesas prāts uz jokiem, labi?

-         labi. Atvaino, aši atbildēja Endija. Vai uzradušies Riks un Tonijs? Viņi taču nav tava problēma, vai ne?

-         Pašlaik ne, viņš sacīja. Es jau tev teicu, ka tad, kad panācu Trigeru, viņi jau bija prom. Pazuduši. Izkūpējuši. Trigers vēl aizvien rēja kā plēsts. Kaut kā man tomēr izdevās atvilkt viņu mājās un piesiet savā vietā.

-    Kāda tad ir tava problēma? viņa vaicāja.

-           Es tev nevaru pateikt. To vajag parādīt, sacīja Evanss. Tūlīt pat būšu klāt. Sveiki.

Nolicis klausuli, viņš nosteidzās lejā pa kāpnēm ar spaini rokā. Ketrina, uzgriezusi muguru, virtuvē kaut ko kapāja ar lielo miesnieka nazi. Pasteidzies viņai garām, Evanss izšāvās laukā pa durvīm.

Endija dzīvoja modernā koka namiņā, kas būvēts rančo stilā, ar zemu dzīvžogu ielas pusē. Viņa sacīja, ka tētis gluži kā traks ņemoties ap zālienu. Tas bija apgriezts precīzi pusotras collas no zemes un gluds kā paklājs. Mājas priekšā pletās puķu dārzs, kurā garas oranži dzeltenas tiģerlilijas šūpoja galvas maigajā vējiņā.

Durvis bija vaļā. Evanss pieklauvēja.

-         Kas tas par spaini? viņu ielaižot, sveiciena vietā noprasīja Endija.

-          Skaties, aizelsies no skrējiena līdz pat viņas mājai, teica Evanss. Viņš pacēla uz augšu alumīnija spaini, ko bija paņēmis Ketrinas garāžā.

-         Ak šausmas! iesaucās Endija, pacēlusi rokas pie sejas un platām acīm veroties spainī.

-        Jā. Šausmas, izsmējīgi atkārtoja Evanss. Briesmoņa asinis. Tās atkal ir paaugušās. Skaties. Tās ir gandrīz piepildījušas lielo spaini. Ko lai mēs darām?

-         Ko tu gribi sacīt ar mēs? ķircināja Endija, vezdama viņu istabā.

-   Nemaz nav smieklīgi, viņš nomurmināja.

-   Tu taču negribēji tajā dalīties! viņa neatlaidās.

-        Tagad es esmu ar mieru, viņš dedzīgi iebilda. Patiesībā… vai tu to gribi? Es tev to atdošu ļoti izdevīgi par brīvu. Viņš pastiepa spaini Endijai.

-        Tā, tā. Pakratījusi galvu, Endija sakrustoja rokas uz krūtīm. Noliec zemē, labi? Viņa norādīja uz istabas stūri aiz sarkana ādas dīvāna. Noliec tur. Man, to redzot, šermuļi skrien pār kauliem.

-         Tev skrien šermuļi!? iesaucās Evanss. Ko tad lai es saku? Ik reizi, kad paskatos, tas ir mazliet paaudzies. Tas aug ātrāk par Trigeru!

-    Ei! abi iesaucās vienā balsī.

Abiem prātā bija iešāvusies viena un ta pati doma, modušas vienas un tas pašas biedējošās atmiņas. Abi pēkšņi bija atcerējušies, ka Trigers bija apēdis gabalu zaļās vielas.

-    Vai tu domā?… ierunājās Evanss.

-         Iespējams… atbildēja Endija, negaidot, kamēr viņš pabeigs iesākto teikumu. Iespējams, ka Trigers aug tāpēc, ka apēdis Briesmoņa asinis.

-          Ko lai es daru? vaimanāja Evanss, satraukti staigādams pa istabu, rokas zilo džinsu kabatās sabāzis. Masa aug aizvien lielāka, un tāpat nabaga Trigers. Es šeit esmu pilnīgi viens. Nav neviena, kas varētu man palīdzēt. Neviena.

-           Un tava krustmāte? ierosināja Endija, vērdamās spainī, kas atradās uz grīdas istabas stūri. Varbūt Ketrina var kaut ko izdomāt?…

-          Tu smejies? Viņa nevar dzirdēt, ko es saku. Viņa negrib dzirdēt, ko es saku. Viņa mani ienīst. Viņa tikai sēž pie savām puzlēm un visu dienu strīdas ar savu šausmīgo melno kaķi.

-         Labi. Aizmirsti par to, teica Endija, savilkusi bezcerīgu seju. Varbūt, ja tu pastāstītu ārstam…

-          Jā, jā. Protams, atcirta Evanss. Viņš katrā ziņā noticēs, ka Trigers pārvēršas par milzi tāpēc, ka es viņam ļāvu ēst Briesmoņa asinis.

Viņš atkrita uz dīvāna. Es šeit esmu pilnīgi viens, Endij. Nav neviena, kas man varētu palīdzēt. Pat neviena, ar ko es varētu par to aprunāties.

-    Izņemot mani?

-Jā, viņš teica, nenolaižot no Endijas skatienu. Izņemot tevi.

Viņa apsēdās dīvāna otrā galā. Nu labi, liii ko es te varu izdarīt? viņa šauboties vaicāja.

Pielēcis kājās, Evanss atnesa spaini. Paņem kādu daļu. Sadalīsim to.

-         Ko? Kāpēc mēs to nevaram vienkārši iesviest atkritumu tvertnē? viņa vaicāja, raugoties spaini. Zaļā masa bija uzblīdusi gandrīz līdz spaiņa malām.

-    Izmest? To mēs nevaram, atteica Evanss.

-        Skaidrs, ka varam. Nāc! Es tev parādīšu. Viņa pasniedzās pēc spaiņa roktura, bet Evanss pastūma spaini tālāk.

-         Ko tad, ja viela pāraug atkritumu tvertni? viņš vaicāja. Ja nu tā turpina augt?

Endija paraustīja plecus. Nezinu.

-Turklāt, man vajag to saglabāt, Evanss satraukti turpinaja. Ja viela patiešām liek Trigeram augt, man tā jāsaglabā kā pierādījums. Saproti, lai parādītu ārstiem vai kadam citam. Lai viņi varētu izārstēt Trigeru.

-         Varbūt mums vajadzētu piezvanīt policijai?… domīgi sacīja Endija, virpinot matu cirtu.

-        Jā. Protams! atteica Evanss, pavērsis acis pret debesīm. Viņi bez šaubām mums noticēs. Skaidra lieta. "Mēs šo vielu nopirkām rotaļlietu veikalā, inspektor, un tagad tā aug aizvien lielākā un lielākā un pārvērš manu suni par milzu nezvēru."

-         Labi, labi. Tev taisnība, sacīja Endija. Mēs nevaram izsaukt policiju.

-         Tad tu man palīdzēsi? noprasīja Evanss. Tu paņemsi dalu no vielas?

-   laikam gan, viņa negribīgi teica. Bet tikai mazliet.

Meitene piecēlās kājās, uzmanīgi apejot spaini. Tūlīt būšu atpakaļ.

Viņa izgaja no istabas, bet drīz vien atgriezās ar tukšu kafijas kannu. Ieliec šajā, viņa smaidot sacīja.

Evanss pavērās uz kafijas kannu. Un tas ir viss, ko tu paņemsi? viņš žēlojās. Taču tūlīt pat bija ar mieru:

-    labi. labi. Ari tas līdzēs.

Nometusies ceļos, Endija iegremdēja kafijas kannu spainī. Ei! viņa iesaucās. Pametusi gaisa rokas, viņa atkrita sēdus uz grīdas.

-    Kas noticis? Evanss piesteidzies vaicāja.

-         Asinis gribēja ievilkt sevī iekšā kafijas kannu, sacīja Endija, bailēs un pārsteigumā saspringtu seju. Sūca to iekšā.

Evanss ieskatījās spainī. Kafijas kanna bija nozudusi. -Ko?

-          Es jutu, kā tās vilka, nedroši noteica Endija, atkal notupdamās pie spaiņa.

-         Paskatīsimies! sacīja Evanss un iegremdēja abas rokas Briesmoņa asinīs.

-    Fui! noteica Endija. Tas nu gan ir pretīgi.

-         Velk. Tev taisnība, piekrita Evanss. Tāda sajūta, it kā tās vilktu lejup manas rokas. 0! Tās ir tik siltas. It ka būtu dzīvas.

-      Nerunā tā\ nodrebinādamas iesaucās Endija.

-    Vienkārši dabū laukā kannu, labi?

Evansam nācās vilkt no visa spēka, tomēr izdevās kannu izvilkt. Tā bija pilna ar trīsošu zaļu masu. Fui!

-   Tu esi pārliecināts, ka man to vajadzētu ņemt? vaicāja Endija, nesniegdamās pēc kannas, kaut ari Evanss to viņai deva.

-Tikai uz īsu bridi, viņš sacīja. Kamēr mēs izdomāsim kaut ko labāku.

-          Varbūt mēs to varētu izbarot Beimcru dvīņiem? ierosināja Endija, beidzot paņemot kannu.

-          Tad mums būs milzīgi Beimeru dvīņi, pajokoja Evanss. Nu nē, paldies.

-          Nopietni, labāk piesargies no viņiem, brīdināja Endija. -Ja Trigers viņus šorīt pārbiedēja, viņi meklēs izdevību atriebties. Viņi tiešām domā, ka ir briesmīgi varoņi, Evans. Viņi spēj būt ļauni. Viņi tiešām var tev kaut ko nodarīt.

-          Paldies par mēģinājumu mani uzmundrināt, drūmi noteica Evanss. Viņš vēl joprojām tīrīja no rokām sīkus Briesmoņa asiņu gabaliņus un meta tos atpakaļ spainī.

-         Pirms tavas atnākšanas es skatījos video. Pirmo Indianas Džonsa filmu. Vai gribi redzēt?

Evanss pakratīja galvu. Nē. Es labāk iešu. Kad gāju projām, krustmāte Ketrina gatavoja vakariņas. Kapāja kaut kādu gaļu. Atkal vienas lieliskas vakariņas klusumā, krustmātes Ketrinas un viņas kaķa skatiena pavadībā.

-         Nabaga Evanss, pa pusei zobgalīgi, pa pusei līdzjūtīgi noteica Endija.

Evanss pacēla tagad tikai par divām trešdaļām pilno spaini un ļāva pavadīt sevi līdz ārdurvīm. Piezvani man vēlāk, labi? teica Endija.

Viņš pamāja un izgāja uz lieveņa. Endija aizvēra durvis.

Evanss vēl nebija ticis līdz ietvei, kad no zaļā dzīvžoga, sažņauguši plaukstas sarkanās, gaļīgās dūrēs, izslīdēja Beimeru dvīņi.

17

Brāļi iznira no dzīvžoga mestās ēnas. Viņu īsajos, gaišajos matos atmirdzēja vēlīnā pēcpusdienas saule. Abi līksmi smaidīja.

Sastindzis uz vietas, Evanss raidīja skatienu no viena uz otru.

Neviens neteica ne vārda.

Viens no Beimeriem izrāva spaini Evansam no rokām un nosvieda to zemē. Spainis atsitās pret zemi ar smagnēju būkš, un tā biezais, zaļais saturs, pretīgi klunkšķēdams, izplūda pa zāli.

Ei! iesaucās Evanss, pārtraucot saspringto klusumu.

Vairāk pateikt viņam neizdevās.

Otrs dvīnis spēcīgi iesita ar dūri viņam pa vēderu.

Evanss juta, ka sāpes izstaro pa visu augumu. No sitiena aizrāvās elpa. Viņš tvēra pēc gaisa.

Nākamo sitienu viņš neredzēja. Tas trāpīja pa vaigu tieši zem labās acs.

Zēns sāpēs iegaudojās un bezpalīdzīgi savicināja rokas.

Nu viņu sita abi brāļi. Tad viens no viņiem spēcīgi pagrūda Evansu aiz pleciem, un viņš visā garumā pakrita vēsajā, mitrajā zālē.

Aizmiglodamas skatienu, viņu pārņēma sāpes. Tām sekoja nelabums. Skaļi tverdams gaisu, Evanss aizvēra acis, gaidot, kad rimsies asās sāpes vēderā.

Šķita, ka zeme paceļas gaisa. Zēns pastiepa roku un cieši turējās pie zemes, lai nenokristu.

Kad Evansam beidzot izdevās pacelt galvu, viņam blakus satraukumā ieplestām acīm stāvēja Endija: Evans…

Viņš ievaidējās un, atgrūzdamies ar abām rokām, mēģināja piecelties sēdus. Reibonis, griešanās, virpuļojošā zāle piespieda atkal likties guļus.

-        Vai viņi aizgāja? zēns vaicāja, pievērdams acis, atvairīdams nelabumu.

-          Riks un Tonijs? Es redzēju, ka viņi aizskrien, sacīja Endija, nometusies viņam blakus uz ceļiem. Kā tev ir? Vai man pasaukt savu mammu?

Viņš atvēra acis. Jā. Nē. Es nezinu.

-    Kas īsti notika? viņa noprasīja.

Evanss pacēla roku pie vaiga. Au! Vaigs jau bija pietūcis un pārāk sāpīgs, lai pieskartos.

-    Viņi tevi piekāva?

-         Vai nu piekāva, vai arī notrieca kravas mašīna, viņš ievaidējās.

Pēc dažām minūtēm tās šķita kā stundas viņš bija piecēlies kājās, varēja atkal paelpot un berzēja uztūkušo vaigu. Es nekad neesmu kāvies, viņš stāstīja Endijai, purinot galvu. Nekad.

-         Es gan īsti nedomāju, ka to varētu nosaukt par kauliņu, viņa atteica, vēl aizvien izskatīdamās norūpējusies.

Evanss iesmējās, taču par sevi atgādināja sāpes vederā.

-     Mēs viņiem atmaksāsim, dzēlīgi noteica Endija.

-    Mēs atradīsim veidu, kā atriebties. Nelieši.

-Ai! Paskaties! Briesmoņa asinis. Evanss piesteidzās pie apgaztā spaiņa.

Spainis gulēja uz sāniem. Zaļā masa bija izlijusi zālē, veidojot lielu, biezu peļķi.

-          Es tev palīdzēšu dabūt to atpakaļ, sacīja Endija, paceldama spaini. Cerams, ka viela nebūs iznīdējusi zāli. Mans tētis dabūs trieku, ja viņa mīļotais zāliens būs izbojāts!

-         Tā ir tik smaga, novaidējās Evanss, pūloties iecelt vielu spainī. Nemaz negrib kustēties.

-    Mēģināsim savākt ar saujām, ierosināja Endija.

-         Vai! Tā negrib sadalīties gabalos, pārsteigts sacīja Evanss. Paskaties. Salipuši kopā.

-          Gluži kā karamele, sacīja Endija. Vai esi kādreiz redzējis, kā gatavo karameles speciālajās mašīnās? Masa vienkārši turas kopā vienā lielā gabalā.

-          Šī nu nav karamele, nomurmināja Evanss. Tā ir pretīga.

Kopīgiem speķiem viņiem izdevās pacelt visu zaļo gabalu un iemest to spaini. Viela piepildīja spaini ar riebīgi žļurkstošu skaņu, un abi bērni tikai ar grūtībām dabūja no tās lauka rokas.

-         Tā ir tik lipīga, pretīgumā saviebusies, noteica Endija.

-          Un silta, piebilda Evanss. Beidzot viņam izdevās izvilkt no masas rokas. Tāda sajūta, it kā tā gribētu aprīt manas rokas, viņš sacīja, slaukot plaukstas T-kreklā.

-    Iesūkt tās iekšā.

-          Nes to uz mājām, sacīja Endija. Pametusi skatienu uz māju pusi, meitene ieraudzīja, ka māte, mājot ar rokām, aicina viņu atgriezties. Ak vai. Vakariņas. Man jāiet. Viņas skatiens apstājās pie Evansa uztūkušā vaiga. Pagaidi tik, kad tevi ieraudzīs krustmāte!

-          Iespējams, ka viņa pat nepamanīs, drūmi noteica Evanss. Viņš paņēma spaini aiz roktura. Ko mēs darīsim ar šo te?

-          Mēs to rīt aiznesīsim atpakaļ uz rotaļlietu veikalu, atbildēja Endija, lieliem soļiem dodoties pāri zālienam uz māju pusi.

-Ko?

-         Tieši tā mēs darīsim. Mēs vienkārši aiznesīsim to atpakaļ.

Evansam tā nemaz nelikās Uk pievilcīga doma. Taču šobrīd viņam nebija spēka par to strīdēties. Noskatījies, kā Endija nozūd mājā, viņš, galvai pulsējot, vēderam smeldzot, lēnītēm atgriezās pie Ketrinas.

Zagdamies gar mājas sienu, zēns ieslīdēja pa sānu durvīm garāžā, lai paslēptu tur spaini ar Briesmoņa asinīm. Slēpjot to aiz apgāztas ķerras, viņš atskārta, ka spainis ir pilns līdz malām.

Es taču iedevu lielu gabalu Endijai, viņš nodomāja. Tobrīd spainis bija pilns tikai par divām trešdaļām.

Man vajadzēs sameklēt lielāku trauku, kur to glabāt, viņš nosprieda. Varbūt pagrabā ir kāda kaste vai kas cits.

Nolēmis pirms tikšanās ar Ketrinu sakopties, zēns iezagās mājā. Viņš redzēja, ka krustmāte vēl aizvien rosās virtuvē un, nolikusi pār pavardu, ņemas ap vakariņām. Uz pirkstgaliem viņš uzkāpa pa kāpnēm un nomazgājās. Tā kā uztūkušajam, piesarkušajam vaigam neko daudz nevarēja līdzēt, viņš pārvilka tīrus, platus šortus, tīru Tkreklu un rūpīgi saķemmējās.

Kad abi bija apsēdušies pie galda dzīvojamā istaba, Ketrinas skatiens pamanīja Evansa uztūkušo vaigu. Vai tu esi kāvies? aizdomīgi pašķielējusi uz zēnu, viņa vaicāja. Tu esi mazs huligāns, vai ne? Tieši tāpat kā tavs tēvs! Cālēns vienmēr iekūlās ķīviņos, vienmēr aiztika zēnus, kas divreiz lielāki par viņu pašu.

Nevarētu gluži teikt, ka es viņus aiztiku, Evanss nomurmināja, ar dakšiņu spaidīdams gaļas gabalu.

Visu vakariņu laiku Ketrina nenolaida skatienu no viņa satūkušā vaiga, bet vairs nebilda ne vārda.

Viņai vienalga, vai man sāp vai ne, nelaimīgs nodomāja Evanss.

Viņai patiešām vienalga.

Viņa pat neapvaicajās, vai sāp.

Savā ziņā viņš bija par to pateicīgs. Nebija nekādas vajadzības, lai krustmāte sāktu uztraukties, pārdzīvotu, ka viņš sakāvies, varbūt zvanītu vecākiem uz Atlantu un visu izstāstītu.

Nu… vecākiem viņa nevarēja izstāstīt. Viņa nevarēja sarunāties pa telefonu, jo neko nedzirdēja.

Evanss notiesāja visu lielo gaļas sautējuma porciju. Tas bija ļoti gards, izņemot dārzeņus.

Klusums šķita tik skals. Evanss sāka pārdomāt savu nelaimi Briesmoņa asinis.

Vai viņam vajadzētu par to pastāstīt Ketrinai?

Viņš varētu uzrakstīt par savām nepatikšanām dzeltenajā bloknotā un iedot viņai izlasīt. Būtu tik labi kādam izstāstīt, ļaut, lai kāds pieaugušais parūpējas par šo nelaimi un tiek ar to galā.

Taču ne jau nu krustmāte Ketrina, zēns nosprieda.

Viņa bija pārāk dīvaina.

Viņa nesaprastu.

Viņa nezinātu, ko darīt.

Un viņai būtu vienalga.

Endijai bija taisnība. Viņiem jāaiznes viela uz rotaļlietu veikalu. Jāatdod atpakaļ. Vienkārši jātiek no tās vaļā.

'Iaču līdz tam brīdim jāatrod vieta, kur to glabāt.

Evanss nogaidīja savā istabā, kamēr dzirdēja, ka Ketrina tūdaļ pēc pulksten desmitiem dodas pie miera. Pēc tam viņš nozagās lejā pa kāpnēm un devās laukā uz garāžu.

18

Nakts bija auksta un skaidra. Cikādes sisināja bez apstājas. Melnajās debesīs mirdzēja sīki zvaigžņu punktiņi.

Kabatas lukturīša apaļais gaismas kūlītis pārslīdēja pāri piemājas ceļam, vedot Evansu uz tumšo garāžu. Ieejot tajā, kaut kas aizšāvās pa grīdu pie dibensienas.

Varbūt ta bija tikai sausa lapa, kuru, man atverot durvis, aiznesa vējš, viņš cerēja.

Evanss nedroši aplaida gaismas kūli apkārt, pavēršot to pret apgāzto ķerru. Viņam noliecoties, pastiepjot roku aiz ķerras un izvelkot no turienes spaini ar Briesmoņa asinīm, gaismas kūlis uzšāvās pret garāžas griestiem.

Viņš pavērsa gaismu uz spaini un noelsās.

Zaļā viela trīsuļodama tiecās pāri spaiņa malām.

Tā aug ātrāk nekā iepriekš, viņš nodomāja. Man vajag atrast kaut ko lielāku, kur to paslēpt tikai uz vienu nakti.

Spainis bija pārak smags, lai to varētu panest vienā rokā. Iebāzis kabatas lukturīti padusē, Evanss saņēma stīpu ar abām rokām un ar pūlēm pacēla spaini no zemes.

Cenzdamies neizlaistīt saturu, viņš sāka virzīties uz tumšās mājas pusi. Pie pagraba kāpnītēm zēns apstājās un klusi nolika smago spaini uz linoleja grīdas.

Viņš iededza elektrību. Kaut kur lejā uzzibsnīja nespodra gaisma, metot bālgani dzeltenu atspīdumu uz cementa grīdas.

Tur jābūt kaut kam, kur ielikt šo nejedzibu, nodomāja Evanss. Pacēlis smago spaini, viņš lēnītēm un piesardzīgi sāka kāpt lejā pa stāvajam, tumšajām kāpnēm, ar plecu atspiedies pret pagraba sienu, lai noturētu līdzsvaru.

Sagaidījis, kad acis aprod ar blāvo gaismu, viņš ieraudzīja, ka viss pagrabs ir viena liela un mitra telpa ar zemiem griestiem. Telpa bija stāvgrūdām piebāzta ar kartona kārbām, vecu laikrakstu un žurnālu kaudzēm, vecām mēbelēm un sadzīves priekšmetiem, kas bija pārsegti ar pleķainiem, nodzeltējušiem palagiem.

Sperot soli tālāk, kaut kas pieskārās zēna sejai.

Klusi iekliedzies, viņš nometa spaini un pacēla rokas, lai noslaucītu no sejas biezos zirnekļu tīklus, kas, šķiet, stiepās viņam pretī. Sausi un asi tie kļāvās pie ādas, kamēr Evanss izmisīgi pūlējās no tiem atbrīvoties.

Pēkšņi zēns atskārta, ka tas nav zirnekļu tikls, kas kustas gar vaigu. Tas bija zirneklis.

Strauji ievilcis elpu, viņš to noU auca. Taču ari pec tam, kad Evanss redzēja, ka kukainis aizrāpo pa grīdu, viņš juta ta durstīgo kāju pieskārienus uz sejas.

Nu jau, sirdij dobji dunot, viņš aši atrāvās no sienas, bet, ar acīm pārmeklējot-vaļējos dēļu plauktus, kas slēpās puskrēslā pie tālākās sienas, viņš paklupa pār kaut ko, kas gulēja uz grīdas.

Ai! Viņš pārkrita tam pāri ar galvu pa priekšu, rokam cenzdamies slāpēt kritienu.

Cilvēka ķermenis!

Kāds gulēja uz grīdas viņam apakšā! Nē.

Nomierinies, Evans! Nomierinies! zēns sev pavēlēja.

Viņš grīļodamies piecēlās kājās.

Izrādījās, ka viņš bija pakritis pār vecu manekenu. Iespējams, tas atbildis Ketrinas izmēriem, kad viņa bija jaunāka.

Evanss paripināja manekenu nost no ceļa, ar skatienu pārmeklējot ēnaino telpu cerībā atrast kādu trauku, kur varētu glabāt Briesmoņa asinis. Kas bija tas garais, zemais priekšmets darbgalda priekšā?

Piegājis tuvāk, Evanss saprata, ka tā ir veca, izrūsējusi vanna, kam iekšpusē nolobījusies krāsa. Viņš redzēja, ka vanna ir pietiekami liela, un nekavējoties izlēma tajā glabāt zaļo masu.

Skaļi nostenējies, zēns uzcēla spaini uz vecās vannas malas. Vēdera muskuļi vēl bija vārīgi no sitiena, un sāpes izstrāvoja cauri visam augumam.

Pagaidījis, kamēr sāpes rimstas, Evanss piešķieba spaini. Biezā, zaļā masa izlija no spaiņa un atsitās pret vannas dibenu ar pretīgu plakšķi.

Evanss nolika spaini malā un nolūkojās Briesmoņa asinīs, vērojot, kā tās izplūst, biezi noklājot vannas dibenu. Viņam par pārsteigumu izrādījās, ka vanna ir gandrīz līdz pusei pilna.

Cik ātri tās auga?!

Evanss stāvēja, nolīcis pār vannu, jau grasīdamies kāpt atkal augšā, kad izdzirda kaķa brēcienu.

Satrūcies viņš palaida vaļā vannas malu tieši tajā brīdī, kad Sārabeta uzlēca viņam uz muguras. Krītot pāri vannas malai biezajā, zaļajā vielā, Evansam nebija laika pat iekliegties.

19

Evanss ar visu sparu nokrita uz elkoņiem, bet biezās Briesmoņa asinis kritienu mikstināja. Viņš dzirdēja, ka kaķis iebrēcas vēlreiz un aizlēkšo projām.

Grimstot zaļaja masā, zēns mēģināja ķepuroties. Taču lipīgā masa vilka viņu uz leju ar apbrīnojamu spēku.

Šķita, ka tā sagrābusi visu viņa augumu, turot to kā iecementētu, un, klusi burbuļojot, tā brieda arvien lielāka un cēlās uz augšu pretī zēna sejai. Es nosmakšu, viņš saprata.

Tā mēģina mani nosmacēt.

Viela izplatīja siltumu visā viņa ķermenī, ieplūda krūtīs, kājās, kaklā.

Es nevaru pakusteties.

Esmu iestidzis.

Tā mēģina mani nosmacēt.

Nē!

Evanss parāva galvu uz augšu tieši tobrīd, kad zaļā masa sāka pārklāt seju.

Pēc tam viņš mēģināja pagriezties. Ar lielām pūlēm, skaļi elšot, aizsmakušiem kliedzieniem laužoties pār lupām, viņam izdevās pieslieties sēdus.

Zaļā viela pacēlās vēl augstāk, kā sniedzoties pēc viņa, lai ierautu atkal atpakaļ.

Evanss ar abām rokām satvēra vannas malas, pieķērās tām cieši jo cieši un no visa spēka mēģināja izrauties. Projām, projām no līpošās, velkošās masas! Projām no savādās varas, kas, šķiet, vilka viņu atpakaļ ar atjaunotu spēku.

Augšā. Augšā.

Nē! viņš paguva iekliegties, kad siltā, zaļā masa apņēma plecus. -Nē!

Tagad tā bija satvērusi viņa plecus, apskāva kaklu, sūca viņu iekšā, vilka atpakaļ savos lipīgajos dziļumos.

Lejā. Lejā.

Tā ir uzveikusi mani, atskārta Evanss.

Tagad tā ir mani uzveikusi.

20

Nē! Evanss skaļi iekliedzās, kad zaļā viela sāka burbuļot viņam ap kaklu.

Tā vilka viņu. Vilka viņu lejā.

-Nē!

Mēģini atkal. Augšā.

Mēģini vēl.

Augšā. Augšā. Jā!

Satvēris vannas malas, Evanss slējās augšā, rāva sevi uz augšu, cīnījās, pūlēdamies no visa spēka.

Jā! Jā! Viņš bija uzveicis zaļo vielu. Viņš bija stiprāks par to. Vēl viens rāviens, un viņš būs brīvs.

Atviegloti nopūzdamies, Evanss pārvēlās vannas malai uz vēsās pagraba grīdas.

Un palika tur guļam, piekļāvies miklajam cementam, gaidot, kamēr atgūs elpu.

Kad viņš pacēla skatienu, dažu pēdu attālumā, piešķiebusi galvu, stāvēja Sārabeta, raugoties pretī ar savām dzeltenajām acīm, un viņas tumši viltīgajā sejā bija ārkārtēja apmierinājuma pilna izteiksme.

Nākamajā rītā, pēc trausla, nemierīga miega, Evanss pie brokastu galda atnāca ar dzeltena līniju papīra bloknotu.

-    Nu, nu, viņu sagaidīja Ketrina, noliekot priekšā bļodu ar sausajām kviešu brokastīm, tu izskaties tieši ka pele, ko apskādējis kaķis! viņa smējās, purinot galvu.

-     Nepiemini kaķi, nomurmināja Evanss. Pastūmis malā brokastu bļodu, viņš norādīja uz bloknotu.

-    Neļauj pārslām piemirkt, rājas Ketrina, pastumdama bļodu atpakaļ. Tā tu dabūsi vairāk vitamīnu. Un tas ir ari labs šķiedrvielu avots.

-    Mani neinteresē tavas muļķīgās šķiedrvielas, īdzīgi noteica Evanss, zinot, ka krustmāte nedzirdēs. Viņš vēlreiz norādīja uz bloknotu un sāka ātri rakstīt lieliem, drukātiem burtiem.

Tas piesaistīja viņas interesi. Apgājusi ap galdu, Ketrina nostājās zēnam aiz muguras un nenolaida skatienu no bloknota, kurā viņš rakstīja savu izmisuma pilno vēsti.

MAN IR NELAIME, viņš rakstīja. MAN VAJADZĪGA TAVA PALĪDZĪBA. VANNA PAGRABA IR PILNA AR ZAI.AJAM BRIESMOŅA ASINĪM, KAS TŪDAĻ PLŪDĪS PĀRI, UN ES NEVARU TAS APTURĒT.

Nolicis rakstāmo, Evanss pacēla bloknotu viņai pie sejas.

Raugoties uz Ketrinu no savas vietas, redzot viņas bālo seju rīta gaismā, kad viņa, ģērbusies pelēkajos flaneļa ritasvārkos, bija noliekusies viņam pāri, krustmāte Evansam pēkšņi šķila ļoti veca. Vienīgi viņas acis, šīs vibrējošās, zilās acis, kas aši pārslīdēja bloknotā rakstītajiem vārdiem, likās jaunības pilnas un dzīvas.

Ketrinas lūpas lasot bija cieši sakniebtas, visu uzmanību veltot tam, ko viņš bija uzrakstījis. Evanss nenolaida no krustmātes gaidpilnu skatienu. Nākamajā mirklī viņas mute savilkās platā smaidā un, atmetusi galvu, viņa sāka smieties.

Viņas reakcijas pagalam samulsināts, Evanss atstūma krēslu un pielēca kājās. Uzlikusi roku zēnam uz pleca, Ketrina viņu rotaļīgi pagrūda.

-           Nesmejies par vecu cilvēku! viņa iesaucās, galvu grozīdama, un devās atpakaļ uz savu vietu pie galda. Es domāju, ka tu esi nopietns zēns. Laikam jau tu nemaz nelīdzinies savam tēvam. Viņš nekad neizspēlēja dumjus jokus un trikus. Cālēns vienmēr bija tik nopietns.

-         Mani neinteresē tavs Calēnsl zaudējis savaldīšanos, iekliedzās Evanss un dusmīgi nosvieda bloknotu uz brokastu galda.

Krustmāte sāka nevaldāmi smieties. Viņa, šķiet, neievēroja, ka Evanss, zaudējis cerības, nolūkojas viņā ar niknumu, sažņaudzis rokas dūrēs.

-          Briesmoņa asinis! Tās tik ir iedomas! Ketrina noslaucīja smieklu asaras no vaigiem. Pēkšņi viņas sejas izteiksme kļuva nopietna. Satvērusi Evansa auss ļipiņu, viņa to saspieda. Es tevi brīdināju, Ketrina nočukstēja. Es tevi brīdināju, lai esi piesardzīgs.

-Au!

Kad Evanss sāpēs iekliedzās, Ketrina, acīm kvēlojot kā ziliem dārgakmeņiem, palaida vaļā viņa ausi.

Man jātiek projām-no šejienes, nodomāja Evanss, berzējot sāpīgo auss ļipiņu. Pagriezies viņš steigšus izsoļoja no virtuves un devās uz savu istabu.

Es zināju, ka no viņas nebūs nekādas jēgas, zēns rūgti nodomāja.

Viņa ir tikai jukusi veca sieva. Man vajadzēja novilkt viņu lejā pagrabā un paradīt pretīgo masu , viņš domāja, dusmīgi nomezdams uz grīdas iepriekšējā dienā valkātās drēbes.

Bet ko tas līdzētu? Droši vien viņa smietos ari par to.

Viņa man nepalīdzēs.

Evanss zinaja, ka viņam ir tikai viens cilvēks, uz kuru varēja paļauties.

Endija.

Drebošiem pirkstiem griežot numuru, viņš piezvanīja Endijai.

-          Sveika. Tev taisnība, viņš sacīja, nedodot meitenei iespēju kaut ko pateikt. Mums jānes viela atpakaļ uz veikalu.

-        Ja mēs to varēsim panest, raižpilnā balsī atbildēja Endija. Tas Briesmoņa asiņu gabals, ko tu man iedevi tas ir pāraudzis kafijas kannu. Es to ieliku vecāku ledus spainītī, bet drīz ari tur nebūs vietas.

-         Kā būtu, ja mēs izmantotu plastmasas atkritumu maisu? ierosināja Evanss. Zini, vienu no tiem īsti lielajiem dārza maisiem. Iespējams, ka divos tādos mēs varēsim visu aiznest.

-         Vērts pamēģināt, teica Endija. Tā masa ir tik pretīga. No tās nāk tik riebīgas skaņas, un tā ir tik lipīga.

-         Vari man nestāstīt, drūmi atbildēja Evanss, atceroties iepriekšējo nakti. Es tajā izpeldējos.

-         Ko? Pastāstīsi vēlāk, viņa nepacietīgi sacīja. Man šķiet, ka rotaļlietu veikals tiek atvērts desmitos. Pēc div desmit minūtēm varu satikties ar tevi uz stūra.

-           Lai notiek. Evanss nolika klausuli un devās uz garāžu pēc piastikāta maisa.

Endija parādījās, aptinusi savu plastmasas maisu ap divriteņa ragiem. Evansam atkal nācās iet viņai blakus. Viņa maiss bija izspilējies un tik smags, ka nācās to vilkšus vilkt pa ietvi. To nebija iespējams pacelt.

-         Vanna bija gandrīz pilna līdz malām, viņš stāstīja Endijai, nostenēdamies, kad maisu vajadzēja dabūt pāri ietves malai. Baidos, ka maiss saplīsīs un viela izklūs laukā.

-          Vēl atlikuši tikai divi kvartāli, pūlēdamās runāt uzmundrinoši, sacīja Endija. Garām lēni brauca automašīna. Vadītājs, pusaudzis ar gariem, melniem matiem, smaidot izbāza galvu pa mašīnas logu. Kas tajā maisā? Līķis?

-   Tikai atkritumi, atbildēja Evanss.

-         Tā nu gan ir taisnība, nomurmināja Endija, mašīnai aizbraucot tālāk.

Pilsētas centrā vairāki cilvēki apstājās un noskatījās uz abiem bērniem. Sveiki, Vinslova kundze! Endija uzsauca kādai mātes draudzenei.

Vinslova kundze pamāja, tad, uzmetusi Endijai ziņkārīgu skatienu, iegāja pārtikas veikalā.

Endija nokāpa no divriteņa un sāka stumt to blakus. Evanss turpināja vilkt pilno maisu aiz sevis.

Nonākuši līdz nākamajam kvartālam, abi devās pāri ielai.

Taču ielas vidū apstājās, kā zemē iemieti.

Un satriekti iepleta acrs.

Veikala durvis un logs bija aiznagloti ar dēļiem. Pie durvīm piesprausta maza, ar roku rakstīta zīmīte vēstīja: VEIKALA DARBĪBA PĀRTRAUKTA.

21

Izmisīgi gribēdams tikt vaļā no pretīgā atkritumu maisa satura, Evanss tik un tā sāka ar dūrēm dauzīt durvis.

-    Vienalga, kas nāciet šurp! Ei, kāds, atveriet!

Nekādas atbildes.

Viņš dauzīja durvis ar abām dūrēm.

Klusums.

Beigu beigās Endijai nācās aizvilkt viņu projām.

-          Veikals ir slēgts, no ielas otras puses uzsauca kāda jauna sieviete. To slēdza pirms vairākām dienām. Vai redzat? Viss ir aiznaglots un ciet.

-          Paldies par palīdzību, zem deguna nomurmināja Evanss. Viņš dusmīgi uzsita ar plaukstu pa durvīm.

-    Evans, pārstāj. Tu tikai sasitīsi roku, brīdināja Endija.

-         Nu un tad? viņš noprasīja. Vai tev ir vel kāda fantastiska ideja, Endij?

Viņa paraustīja plecus: Tagad tava karta izdomāt kaut ko spožu.

Evanss nelaimīgs nopūtās: Varbūt man atdot to Ketrinai un pateikt viņai, ka tā ir liellopu gaļa? Tad viņa to sakapātu ar savu nazi, ko vienmēr nēsā sev līdzi.

-          Manuprāt, tu šobrīd nespēj sakarīgi domāt, sacīja Endija, uzliekot līdzjūtīgu roku viņam uz pleca.

Abi nolūkojās uz atkritumu maisiem. Izskatījās, ka tie kustas izplešas un saraujas, it kā zaļā masa iekšā elpotu!

-           Iesim atpakaļ pie Ketrinas, drebošā balsī sacīja Evanss. Varbūt pa ceļam kaut ko izdomāsim.

Kaut kā viņiem izdevās aizvilkt Briesmoņa asinis atpakaļ uz Ketrinas mājām. Saule bija pacēlusies augstu debesīs. Nonākot pagalmiņā aiz mājas, Evanss bija sviedriem noplūdis. Viņam smeldza rokas. Galva plīsa vai pušu.

-          Ko tālāk? viņš vārgā balsī vaicāja, palaizdams vaļā uzblīdušo atkritumu maisu.

Endija pieslēja savu divriteni pie garāžas sienas. Viņa norādīja uz lielu alumīnija atkritumu tvertni, kas atradās pie garāžas durvīm. Ko tu saki par to? Izskatās visai izturīga. Piegājusi pie konteinera, viņa to nopētīja. Un paskaties vāku var stingri noslēgt.

-         labi, slaukot sviedrus T-krekla piedurknē, piekrita Evanss.

Endija nocēla lielajai tvertnei vāku un iegāza taja sava maisa saturu. Tas atsitās pret konteinera dibenu ar pretīgu, žļurkstošu troksni. Pēc tam viņa piesteidzās palīgā Evansam.

-         Tas ir tik smags, stenēja Evanss, pūloties pacelt maisu uz augšu.

-    Mēs to pieveikim, apgalvoja Endija.

Kopīgiem spēkiem izdevās izkratīt Briesmoņa asinis no plastikata maisa. Tās izvēlās kā paisuma vilnis, skaļi šļācoties gar tvertnes sienām un ceļoties augšup, it kā gribētu izbēgt.

Ar skaļu atvieglojuma nopūtu Evanss aizcirta metāla vāku un nospieda slēdžus.

-    Heija! iesaucās Endija.

Abi ilgu bridi nolūkojās uz tvertni, kā gaidīdami, ka tā uzsprāgs gaisā. Ko tālāk? vaicāja Evanss bailēs saspringtu seju.

Endija nepaspēja atbildēt, kad virtuves durvīs parādījās Ketrina. Viņa pārmeklēja ar skatienu pagalmiņu, kamēr ieraudzīja abus bērnus. Evans, laba ziņa! iesaucās Ketrina.

Atskatījušies uz atkritumu tvertni, Evanss un Endija piesteidzās pie krustmātes. Kelrinai rokā bija dzeltena papīra lapiņa. Telegramma.

-         Šodien pēcpusdienā tev pakaļ ieradīsies tava māte, plati smaidot, sacīja Ketrina.

Manuprāt, Ketrina priecājas, ka tiks no manis vaļā, bija pirmā doma, kas Evansam iešāvās prātā.

Taču nākamajā brīdī, to atvairījis, viņš palēcās un aiz prieka skaļi ieaurojās. Tā bija labakā ziņa, kādu viņš savā mūžā bija saņēmis.

-          Es braucu projām no šejienes! viņš iesaucās, kad krustmāte bija atgriezusies mājā. Es braucu projām! Nevaru vien sagaidīt!

Izskatījās, ka Endija nemaz nepriecājas. Tu savai krustmātei tur atstāsi jauku pārsteigumu, viņa noradīja uz atkritumu konteineru.

-         Man vienalga! Es braucu projām! atkārtoja Evanss, pacēlis roku, lai sasistu ar Endiju plaukstas.

Viņa neatbildēja. Vai tev nešķiet, ka mums kādam vajadzētu pastāstīt par Briesmoņa asinīm? Vai kaut ko darīt lietas labā pirms tu aizbrauc?

Taču Evanss bija pārāk satraukts, lai tagad par to domātu. Ei, Trigeri viņš uzsauca, skrienot uz suņa laukumiņu pagalma dziļumā. -Triger, mēs braucam mājās, draudziņ!

Evanss atrāva vaļā vārtiņus un noelsās.

22

-   Triger!

Suns, kas lēkšus viņam tuvojās, izskatījās kā Trigers. Taču kokerspaniels bija ponija lielumā! Kopš vakardienas viņš bija izaudzis divreiz lielāks!

-          Nē! Evansam nācās nokrist zemē, kad sajūsminātais Trigers mēģināja viņam uzlēkt virsū. Ei, pagaidi!

Pirms Evanss paspēja piecelties, Trigers sāka nikni riet. Milzīgais suns jau bija izsprucis aiz vārtiņiem un dipināja pa pagalmu uz ielas pusi.

-          Nespēju noticēt! iesaucās Endija, paceļot plaukstas pie sejas un šokā noraugoties, kā milzīgais radījums aplēkšoja ap mājas stūri un nozuda skatienam. Viņš ir tik liels!

-          Mums viņš jāaiztur! Viņš var kādam nodarīt pāri! iesaucās Evanss.

-          Triger! Triger, atpakaļ! Vēl aizvien neatguvis līdzsvaru, Evanss sāka skriet, izmisīgi saukdams suņa vārdu. Taču viņš paklupa pār Endijas divriteni un uzgrūdās atkritumu konteineram.

-           Nē! iekliedzās Endija, bezpalīdzīgi vērodama, kā metāla tvertne apgāžas un Evanss uzkrīt tai virsū. Tvertne atsitās pret piemājas ceļu ar skaļu metālisku troksni.

Vāks atlēca nost un aizripoja.

Zaļā masa izlija laukā.

Izplūdusi no tvertnes, tā aprima un šķita pieceļamies. Trīsot un izdvešot skaļas žļurkstošas skaņas, tā iztaisnojās un izslējās visā augumā.

Kamēr abi bērni, sastinguši klusās šausmās, vēroja, trīsošā zaļā masa šķita atdzīvojamies. Kā tikko piedzimis radījums, tā pieslējās, izstaipījās un sāka lūkoties apkārt.

Nākamajā brīdī viela izliekusies ar skaļu žļurkstu tuvojās Evansam, kas vēl aizvien gulēja, pārkritis apgāztajai tvertnei.

Celies augšā, Evans! sauca Endija. Celies augšā! Tā tūdaļ velsies tev pāri!

23

-    Nēēēēēēē!

Evanss izgrūda dzīvniecisku kliedzienu, skaņu, kādu vēl nekad savā mūžā nebija izdvesis un mēģināja aizvelties projām, bet trīsošā zaļā masa lēkšus tuvojās.

-         Skrien, Evans! kliedza Endija. Satvērusi zēnu aiz rokas, Endija viņu pierāva kājās. Tā ir dzīva! viņa sauca. Skrien!

Briesmoņa asinis atslējās pret garāžas sienu. Uz īsu brīdi tās šķita pielipušas pie sienas. Pēc tam masa atrāvās un apbrīnojamā ātrumā sāka lēkšot uz viņu pusi.

-    Palīgā! Palīgā!

-    Kāds lūdzu palīdziet!

Kliedzot pilnā rīklē, Evanss un Endija metās bēgt. Skrienot, cik atļāva kājas, kas aiz bailēm šķita kļuvušas vārgas un kā no gumijas, Evanss sekoja Endijai pa piemājas ceļu uz priekšpagalma pusi.

-    Palīgā! Ai, lūdzu! Palīdziet mums!

Evansa balss bija aizsmakusi no kliegšanas. Sirds krūtīs dunēja. Deniņos pulsēja.

Pagriezies viņš ieraudzīja, ka Briesmoņa asinis seko cieši pa pēdām un, lēkājot pār pagalmu, uzņem ātrumu, ar katru lēcienu izdvešot pretīgi žļurkstošas skaņas.

Plokš. Plokš. Plokš.

Sarkankrūtītis, knābājot zālē tārpiņu, laikus nepamanīja briesmas. Trīsošā zaļā masa pārvēlās tam pāri.

-          Ak! ievaidējās Evanss, kas pagriezies redzēja, ka putniņš tiek iesūkts zaļajā bumbā. Izmisīgi sizdams spārnus, tas izdvesa pēdējo čiepstienu un nozuda iekšpusē.

Plokš. Plokš. Plokš.

Vēl aizvien lēkājot un trīsuļojot, Briesmoņa asinis mainīja virzienu, atstājot zālē baltus traipus kā milzīgus, apaļus pēdu nospiedumus.

-          Tā ir dzīva! kliedza Endija, piespiedusi plaukstas vaigiem. Ak, mans Dievs tā ir dzīva!

-         Ko lai mēs darām? Ko lai mēs darām? Evanss nepazina pats savu šausmu pārņemto balsi.

-         Tā mūs panāks! kliedza Endija, velkot viņu aiz rokas. Skrien!

Skaļi elsojot, abi devās uz mājas priekšpusi.

-    Ei, kas notiek? uzsauca kāda balss.

-Ko?

Satrūcies Evanss apstājās, kā zemē iemiets. Paskatījies uz ielas pusi, viņš ieraudzīja Beimeru dvīņus ar vienādiem smaidiem gaļīgajās sejās.

-          Mans mīļākais dauzāmais maiss, viens no viņiem sacīja Evansam. Viņš draudīgi pacēla roku.

Abi paspēra dažus soļus tuvāk Evansam un Endijai. Brīdī, kad uz piemājas ceļa parādījās milzīgā zaļā masa, kas vēlās velosipēda ātrumā, smaidi brāļu sejās izgaisa un viņu mutes šausmās pavērās.

-    Sargieties! iekliedzās Evanss.

-   Skrieniet! sauca Endija.

Taču abi brāļi aiz pārbīļa nespēja pakustēties.

Bailēs dvīņu acis izspiedās uz āru, un, ka mēģinot aizsargāties, viņi pameta gaisā rokas.

Plokš. Plokš. Plokš.

Lecot uz priekšu, milzīgā Briesmoņa asiņu bumba uzņēma ātrumu. Evanss aizmiedza acis, kad ar apdullinošu šmaks tā sadurās ar dvīņiem.

-Au! -Nē!

Abi brāļi iekliedzās un, vicinot rokas, pūlējās atbrīvoties.

-    Palīdziet mums! Lūdzu palīdziet mums!

Cīnoties viņu augumi locīties locījās.

Taču abi bija cieši sagūstīti. Zaļā masa pārplūda pāri, pilnībā viņus pārklājot.

Pēc tam ar skaļu, svelpjošu plop tā iesūca abus dvīņus sevī.

Endija aizsedza acis. Pretīgi, viņa nomurmināja. Ak vai, cik pretīgi.

Evanss tikai noelsās bezpalīdzīgās šausmās, kad Beimeru dvīņi beidzot pārstāja pretoties.

Viņu rokas kļuva ļenganas. Viņu sejas nozuda trīsošajā masā.

Abus zēnus velkot aizvien dziļāk, sūcošās skaņas pastiprinājās. Tad Briesmoņa asinis augstu palēcās, pagriezās un sāka lēkt pa ceļu atpakaļ.

Endija un Evanss sastinga, nezinot, uz kuru pusi mesties.

-         Skrienam katrs uz savu pusi! iesaucās Evanss. Tā nevar dzīties pakaļ mums abiem.

Endija pavērās viņā izbiedētu skatienu. Viņa atvēra muti, bet pār lūpām nenāca ne skaņas.

-         Katrs uz savu pusi! Katrs uz savu pusi! griezīgi atkārtoja Evanss.

-    Bet… ierunājās Endija.

Taču viņa nepaguva neko pateikt, kad mājas durvis atvērās un uz lieveņa iznāca Ketrina.

-        Ei, bērai, ko jūs tur darāt? Kas tad tas? viņa iesaucās šausmu pilnu skatienu, tveroties pie durvīm.

Uzņemot ātrumu, milzīgā bumba sāka lēkt uz lieveņa pusi.

Ketrina izbīlī pameta uz augšu rokas. I>abu bridi viņa stāvēja sastingusi, kā mēģinot apjēgt to, ko redzēja. Nākamaja mirklī, apgriezušies uz papēža un atstājusi durvis līdz kājai vaļa, viņa iebēga mājā.

Plokš. Plokš.

Pie lieveņa Briesmoņa asinis kā šaubīdamās apstājās.

It kā pārdomājot, ko darīt tālāk, tās palēcās uz vietas vienu, divas, trīs reizes.

Evanss un Endija, pūlēdamies atgūt elpu, šausmās vēroja notiekošo no zāliena otras malas.

Evansu pārņēma nelabums, ieraugot Beimeru dvīņus, kas vēl aizvien bija saskatami dziļi trīsuļojošās bumbas iekšienē un kā bezsejaini gūstekņi lēkāja tai līdzi.

Pēkšņi, augstu palēkušās, Briesmoņa asinis lēkšus uzlēca pa lieveņa kāpnēm.

-         Ne! iekliedzās Evanss, kad, iespraukušās pa atvērtajām durvīm, tas nozuda mājas iekšienē.

No pagalma vidus Endija un Evanss izdzirda Ketrinas asinis stindzinošo kliedzienu.

-    Krustmāte Ketrina pagalam, vārgi noteica Evanss.

24

Evanss nokļuva līdz mājai pirmais. Viņš bija skrējis tik ātri, ka, likās, tūdaļ pārplīsīs plaušas.

-         Ko tu domā darīt? sekojot cieši aiz muguras, uzsauca Endija.

-          Nezinu, atbildēja Evanss. Satvēris durvju rokturi, viņš iemetās mājā.

-         Krustmāt Ketrin! kliedza Evanss, iebrāzies dzīvojamajā istabā.

Milzīgā lode aizpildīja istabiņas centru. Masa trīsuļodama lēkāja, atstājot uz paklāja lipīgus nospiedumus, un tās sānos bija jaušamas Beimeru dvīņu aprises.

Evansam vajadzēja tikai dažas sekundes, lai ieraudzītu savu krustmāti. Lēkājošās Briesmoņa asinis bija likušas viņai atkāpties līdz kamīnam.

-    Krustmāt Ketrin, mūc! sauca Evanss.

Taču pat viņam bija redzams, ka krustmātei nav kur mukt.

-         Pazūdiet no šejienes, bērni! spalgi trīcošā balsī, kas pēkšņi izklausījās ļoti veca, iesaucās Ketrina.

-    Bet krustmāt Ketrin…

-         Pazūdiet no šejienes tūlīt pat! vecā sieviete neatlaidās. Viņas melnie mati bija izjukuši, viņas acis, šīs zilas, caururbjošās acis cieši vēroja zaļo lodi, it kā ar gribasspeka palīdzību varētu to padzīt.

Nezinādams, ko darit, Evanss uzlūkoja Endiju.

Endijas pirksti plucināja matus, viņas acis bija bailēs plaši ieplestas, redzot, kā kūsājošā zaļā lode neatlaidigi tuvojās Evansa krustmātei.

Pazūdiet! spalgi atkārtoja Ketrina. Glābieties! Es to radīju! Tagad man tās dēļ jāmirst!

Evansam aizrāvās elpa.

Vai viņš bija pareizi sadzirdējis?

Ko krustmāte tikko bija teikusi?

Vārdi atbalsojās viņa smadzenēs, tagad pavisam skaidri, tik skaidri un biedējoši.

Es to rādiju! Tagad man tās dēļ jāmirst!

25

-Nē!

Šausmās pavērtu muti, redzot, kā pretīgā lode tuvojas krustmātei, Evanss juta, ka istaba paceļas gaisā un sāk griezties. Viņš pieķērās Ketrinas atpūtas krēsla atzveltnei, bet acu priekšā sāka dejot jau skatītas ainas.

Viņš redzēja dīvaino kaula karekli, ko Ketrina vienmēr nēsāja ap kaklu.

Noslēpumainās gramatas, kas stiepās gar viņa guļamistabas sienām.

Sārabetu, melno kaķi ar kvēloši dzeltenajām acīm.

Melno šalli, ko Ketrina vienmēr vakaros aplika ap pleciem.

Es to radīju! Tagad man tās deļ jāmirst.

Tagad to redzot, Evanss sāka visu saprast.

Viņš atcerējās to dienu, kad viņi ar Endiju bija atnesuši no rotaļlietu veikala kārbu ar Briesmoņa asinīm. Ketrina par visu vari bija gribējusi to redzēt.

Izpētīt.

Tai pieskarties.

Zēns atcerējās, ka viņa bija grozījusi kārbu rokās, uzmanīgi jo uzmanīgi to pētot. Klusām lupu kustībām lasot uzrakstu.

Ko viņa tad darīja? Ko viņa tad sacīja?

Evansam iešāvās prātā kada doma.

Vai viņa tobrīd butu nobūrusi kārbu?

Lai liktu Briesmoņa asinīm augt? lxii iebiedētu Evansu?

Bet kāpēc? Viņa Evansu pat nepazina.

Kāpēc krustmāte gribēja viņu biedēt? Viņu… nonāvēt?

-          Esi uzmanīgs, viņa bija uzsaukusi, atdodot atpakaļ zilo kārbu. Esi uzmanīgs.

Tas izrādījās patiess brīdinājums.

Brīdinājums no viņas burvestības.

-        Tu to izdarīji! Evanss iekliedzās balsī, ko pats nepazina. Vārdi paši izlauzās pār lūpām. Viņš pār tiem nevaldīja.

-         Tu to izdarīji! Tu nobūri Briesmoņa asinis! viņš atkārtoja, pavērsis apsudzošu pirkstu pret krustmāti.

Viņš redzēja, ka Ketrinas zilās acis, lasot vārdus no lupām, iemirdzas. Tās pieplūda asarām, kas sāka plūst pār viņas bālajiem vaigiem.

-    Nē! viņa iesaucās. Nē!

-Tu kaut ko izdarīji kārbai! Tu to izdarīji, krustmāt Ketrin!

-           Nē! viņa iesaucās, pārkliedzot gigantiskās lodes pretīgo stenēšanu un plakšķēšanu.

-         Nē! iesaucās Ketrina, kuras mugura bija cieši piespiesta kamīna dzegai. Es to neizdarīju! Vainīga ir viņai

Un apsūdzot norādīja ar pirkstu uz Endiju.

26

Endija?

Vai krustmāte Ketrina apsūdzēja Endiju?

Spēji pagriezies, Evanss uzlūkoja meiteni. Taču arī Endija pagriezās.

Evanss acumirklī saprata, ka krustmāte nerāda uz Endiju. Viņa rādīja garām Endijai uz Sārabetu.

Stāvot dzīvojamas istabas durvīs, melnais kaķis šņākdams un izliecis muguru raidīja degoši dzeltenu skatienu uz Ketrinu.

-          Viņa to izdarīja! Viņa ir vainīgā! izmisīgi rādot ar pirkstu, paziņoja Ketrina.

Milzīgā lode no zaļajām Briesmoņa asinīm atlēca soli atpakaļ kā Ketrinas vārdu sadzelta. Atstarojot gaismu, kas ieplūda dzīvojama istabā pa logu, trīsuļojošās lodes iekšienē sakustējās neskaidras ēnas.

Evanss pavērās kaķī, pēc tam pievērsa skatienu Endijai. Šausmās un apjukumā sastingušu seju viņa paraustīja plecus.

Krustmāte Ketrina ir jukusi, skumji nodomāja Evanss.

Viņa ir pavisam zaudējusi prātu.

Viņas vārdos nav nekādas jēgas.

Nekam nav nekādas jēgas.

-    Viņa ir vainīga! atkārtoja Ketrina.

Kaķis par atbildi iešņācās.

Lode palēcās uz vietas, un tai līdzi palēcās nekustīgie Beimeru brāļi lodes iekšienē.

-          Ai, skaties! Evanss uzsauca Endijai, kad melnais kaķis pēkšņi pacēlās pakaļkājās.

Spēji ievilkusi elpu, Endija saspieda Evansa roku. Viņas plaukstas bija aukstas kā ledus.

Joprojām šņācot, kaķis auga augumā līdzīgi ēnai uz sienas. Kulstīdams ar ķepām gaisu, Uis izlaida nagus. Kaķa acis aizvērās, un to aprija tumsa.

Neviens nepakustējās.

Vienīgās skaņas, ko Evanss dzirdēja, bija zaļas lodes burbuļošana un paša sirds dunoņa.

Visu skatieni bija pievērsti kaķim, kas cēlās augšup, izstaipījās un auga aizvien lielāks. Augot augumā, kaķa aprises pārvērtās.

Tās kļuva cilvēciskas.

Ar ēnām līdzīgam rokām un kājām mistiskajā tumsā.

Tad ēna izkāpa no tumsas.

Sārabeta bija pārvērtusies par jaunu sievieti ar ugunīgi sarkaniem matiem, balu ādu un dzeltenām acīm, tām pašām dzeltenajām acīm, kas bija vajājušas Evansu kopš pašas ierašanās. Jaunā sieviete bija ģērbusies plandošā melnā tērpā, kas sniedzās viņai līdz potītēm.

Viņa stāvēja, aizšķērsojot durvis, un apsūdzoši noraudzījās Ketrinā.

-         Redzat? Viņa ir vainīgā, tagad klusa balsī sacīja Ketrinā. Nākamie vārdi bija domāti tikai Sārabetai. Tava burvju vara pār mani ir lauzta. Es vairs tev nestrādāšu.

Atmetusi sarkanos matus aiz melni tērptā pleca, Sārabeta iesmējās: Es izlemšu, ko tu darīsi, Ketrin.

Nē, neatlaidās Ketrina. Tu mani esi izmantojusi divdesmit gadu, Sārabeta. Divdesmit gadu es šeit esmu bijusi tava gūstekne, atradusies tavu burvestību vara. Taču tagad es izmantošu Briesmoņa asinis, lai glābtos.

Sārabeta iesmējās no jauna. Nekāds glābiņš nav iespējams, muļķe. Tagad jums visiem jāmirst. Jums visiem.

27

-        Jums visiem jāmirst! atkārtoja Sārabeta. Smaids jaunās sievietes sejā apliecināja, ka viņa izrunā šos vārdus ar baudu.

Ketrina pagriezās pret Evanšu, un viņas acis atspoguļojās bailes. Pirms divdesmit gadiem man likās, ka viņa ir mana draudzene. Es šeit biju pavisam viena. Es domāju, ka varu viņai uzticēties. Taču viņa mani nobūra vienreiz. Tad otrreiz. Viņas melna maģija atņēma man dzirdi. Viņa neļāva man mācīties lasīt no lūpām vai apgūt zīmju valodu. Tas bija viens no paņēmieniem, kā turēt mani savā gūstā.

-    Bet krustmāt Ketrin… ierunājās Evanss.

Pielikusi pirkstu pie lūpām, Ketrina viņu apklusinaja.

-         Sārabeta piespieda mani noburt kārbu ar Briesmoņa asinīm. Redzi, viņa bija brīdinājusi, ka es nedrīkstu pieņemt viesus. Es biju viņas verdzene. Viņas kalpone visus šos gadus. Viņa gribēja, lai es piederētu viņai vienai, darītu visus viņas ļaunos darbus.

-          Kad tu ieradies, turpināja Ketrina, vēl aizvien piespiedusi muguru kamīna dzegai, viņa vispirms nolēma tevi aizbaidīt. Taču tas nebija iespējams. Tev nebija kuliet. Tad viņa gribēja par katru cenu dabūt tevi nost no ceļa. Viņa baidījās, ka tu uzzināsi viņas noslēpumu, ka tu kaut kādā veidā atbrīvosi mani no viņas varas. Tāpēc Sārabeta nolēma, ka tev jāmirst.

Ketrina nolaida skatienu. Viņa nopūtās. Piedod, Evans. Man nebija izvēles, man nebija pašai savas gribas.

Viņa pievērsa skatienu Sārabetai. Taču turpmāk tā nebūs. Vairs ne. Vairs ne. Ienirstot šaja rēgainajā radījumā, Sārabeta, es lauzīšu tavu burvju varu. Es izbeigšu tavu varu pār mani.

-   Bērni tik un tā mirs, klusi un auksti noteica Sārabeta.

-           Ko? Ketrinas skatiena paradijās trakas dusmas. Manis vairs nebūs, Sārabeta. Ļauj, lai bērni iet. Tev nav nekāda iemesla viņiem kaitēt.

-         Viņi pārāk daudz zina, dzeltenajām acīm kvēlojot, sakrustojusi slaidās rokas uz krūtīm, klusi atbildēja Sārabeta.

-         Mums jātiek projām no šejienes, Evanss pačukstēja Endijai, raugoties uz kūsājošo zaļo lodi.

-          Bet kā? tāpat čukstus vaicāja Endija. Sārabeta ir aizšķērsojusi durvis.

Evansa skatiens pārslīdēja istabiņai, meklējot bēgšanas ceļu.

Nekā.

Sārabeta pacēlusi roku, lēnam, it kā mudinot zaļo lodi, pamāja uz bērnu pusi.

Lode notrīsēja vienreiz, otrreiz un paklausīgi sekoja rokas aicinājumam.

-    Nē! Sārabeta, pārstāj! lūdzās Ketrina.

Nelikdamies par viņas lūgumu ne zinis, Sārabeta

pamāja vēlreiz.

Zaļā masa burbuļodama sāka velties uz priekšu.

-    Nogalini bērnus, pavēlēja Sārabeta.

Ripojot pāri paklajam pretī Evansam un Endijai, milzīgā lode uzņēma ātrumu.

-          Skriesim uz durvīm, atkāpjoties tālāk no ripojošajām Briesmoņa asinīm, ierosināja Evanss.

-    Viņa nemūžam nelaidīs mūs garām, raudāja Endija.

-          Nogalini bērnus, atkārtoja Sārabeta, pacēlusi abas rokas augstu virs galvas.

-         Varbūt vienam no mums izdosies tikt viņai garām! iesaucās Evanss.

-    Par vēlu! kliedza Endija.

Lēkājošā, pulsējošā zaļā lode atradās tikai dažu soļu attālumā.

-    Mūs mūs tūdaļ iesūks! iekliedzās Evanss.

-    Nogalini bērnus! triumfējoši iesaucās Sārabeta.

28

Lode vēlās uz priekšu.

Jūtot, ka visas ceribas pagaist, Evanss nopūtās. Sastindzis uz vietas, viņš jutās tā, it kā svērtu simt mārciņu.

Endija satvēra viņa plaukstu.

Gaidot triecienu, abi aizvēra acis un aizturēja elpu.

Viņiem par brīnumu, Briesmoņa asinis apdullinoši ierēcās.

-    Kas tas?

Evanss atvēra acis. Viņš redzēja, ka Endija skatās uz durvīm, garam Sārabetai.

Tās nebija Briesmoņa asinis, kas rēca.

-   Trigeri iesaucās Evanss.

Milzīgais suns ielēkšoja pa durvīm, apdullinošiem rējieniem atbalsojoties no zemajiem griestiem.

Sārabeta mēģināja izvairīties. Taču par vēlu.

Sajūsmināts, ka ieraudzījis Evansu, Trigers aizrautīgi uzlēca Sārabetai un pagrūda viņu no mugurpuses.

Zem milzīgo ķepu smaguma Sārabeta sāka streipuļot uz priekšu… uz priekšu… uz priekšu līdz, pacēlusi rokas, sadurās ar Briesmoņa asinīm.

Trieciena brīdī atskanēja slapjš šņāks.

Pēc tam skaļas, pretīgas skaņas, kad zaļā lode sāka sūkt Sārabetu sevī.

Viņas plaukstas saskārās ar lodi pirmās. Tās ātri nozuda. Pēc mirkļa Sārabeta bija lodē jau līdz elkoņiem.

Nākamajā bridi lode, šķiet, izdarīja spēcīgu rāvienu, un Sārabetas pleci atdūrās pret zaļo masu. Pēc tam tika ievilkta viņas seja. Tā pārklājās ar zaļo vielu.

Pa visu šo laiku Sārabeta neizdvesa ne skaņas.

Priekā smilkstot, pat nenojauzdams, ko izdarījis, suns ielēkšoja istabā un devās pie Evansa.

-          Mierā, vecais! Mierā! sauca Evanss, kad Trigers priecīgs viņam lēca virsū.

Lecot viņš sāka sarauties.

-        Triger! pārsteigts iesaucās Evanss, pastiepdams rokas, lai viņu satvertu.

Trigers, šķiet, nemaz nemanīja, ka pārvēršas. Viņš laizīja Evansa seju, un Evanss viņu cieši apskāva.

Dažu sekunžu laikā Trigers bija atguvis normāla kokerspaniela lielumu.

-         Skaties, arī lode sarūk! iesaucās Endija, saspiežot Evansa plecu.

Pagriezies viņš ieraudzīja, ka zaļā lode strauji kļūst mazāka.

Tai sarūkot, Beimeru brāļi nokrita uz grīdas.

Viņi nekustējās. Viņi gulēja uz vēdera kā sagumzītas lelles. Viņu vaļējās acis raudzījās bez dzīvības. Šķita, ka viņi neelpo.

Tad viens samirkšķināja acis. Otrs samirkšķināja acis.

Viņu mutes pavērās un aizvērās.

-   Āah, viens no brāļiem gari, klusi novaidējās.

Pēc brīža, lēnām pieslējušies kājās, abi kā apreibuši aplaida skatienu istabai.

Arī noķertais sarkankrūtītis bija nokritis uz grīdas. Neganti čivinot, tas mežonīgi sita spārnus un panikā šaudījās pa istabu, kamēr, atradis vaļējo dzīvojamās istabas logu, izlidoja laukā.

Endija un Evanss, piekļāvušies viens otram, noraudzījās uz Briesmoņa asinīm, gaidot, ka parādīsies arī Sārabeta.

Taču Sārabeta bija pazudusi.

Izgaisusi.

Briesmoņa asinis, sarukušas līdz sākotnējam lielumam, gulēja bez dzīvības, nekustīgas kā pelēcīgi zaļš plankums uz paklāja, ne lielāks par tenisa bumbiņu.

Beimeru brāļi nedroši piecēlās kājās. Viņu acis joprojām atspoguļoja šausmas un apjukumu. Viņi izstaipījās, kā pārbaudot rokas un kājas, pārliecinoties, ka muskuļi vēl aizvien darbojas. Pēc brīža abi izklunkuroja laukā no mājas, aizcērtot aiz sevis ārdurvis.

-        Tas nu ir beidzies, klusi sacīja Ketrina un, piegājusi pie Evansa un Endijas, apskāva abus bērnus.

-          Sārabeta ir pagalam, teica Evanss, cieši turot rokās Trigeru un vēl aizvien nenovēršot skatienu no sīkā Briesmoņa asiņu traipa uz grīdas.

-           Un es visu dzirdu! līksmi noteica Ketrina, abus skaudama. Sārabeta un viņas burvestības ir pazudušas uz visiem laikiem.

Taču, to sakot, ārdurvis atsprāga vaļā un durvīs nostājās tumšs stāvs.

29

-    Mammu! iesaucās Evanss.

Nolicis zemē Trigeru, viņš piesteidzās pie mātes un, aplicis abas rokas viņai ap kaklu, cieši apskāva.

-         Kas īsti šeit notiek? vaicāja Rosās kundze. Kāpēc tie divi zēni tik steidzigi izmetās laukā no mājas? Viņi izskatījās pārbijušies līdz nāvei\

-        To to ir pagrūti izskaidrot, sacīja Evanss. Es tik ļoti priecājos, ka tu atbrauci!

Ari Trigers priecājās. Kad viņš beidzot bija pārstājis smilkstēdams lēkāt augšup un lejup, Ketrina ieveda Evansa māmiņu virtuvē. Es uzvārīšu tēju, viņa sacīja. Man tev stāstāms diezgan garš stāsts.

-         Es ceru, ka tas nav pārāk garš, sacīja Rosās kundze, jautājoši atskatīdamās uz Evansu. Mums jāpaspēj uz lidmašīnu, kas izlido pulksten četros.

-         Mammu, es domāju, ka tev šis stāsts liksies interesants, pametot jautru skatienu uz Endiju, teica Evanss.

Abas sievietes nozuda virtuvē. Endija un Evanss paguruši atkrita uz dīvāna.

-         Droši vien tu aizbrauc uz visiem laikiem, teica Endija. Tā teikt, uz Atlantu un vispār…

-          Es labprāt… hm… tev rakstītu, pēkšņi juzdamies neveikli, sacīja Evanss.

-Jā. Labi! -atplaukusi teica Enclija. Un manam tētim ir telefona kredītkarte. Varbūt es varētu dabūt tavu numuru un… zini… tev piezvanīt.

-Jā. Lieliski, atteica Evanss.

-        Vai es tev varu lūgt vienu mazu pakalpojumu? apvaicājās Endija.

-   Jā. Protams, ziņkāri atbildēja Evanss.

-          Nu, varbūt tas izklausīsies dīvaini, negribigi teica Endija. Bet, vai es varu… hm… vai es varu dabūt mazlietiņ Briesmoņa asiņu no tām, kas palikušas pāri? Zini, kā suvenīru vai tamlīdzīgi?

-   Saprotams. Man nekas nav pretī, atteica Evanss.

Abi pievērsa skatienus vietai, kur tās bija palikušas guļam uz paklāja.

-    Ei… pārsteigumā iesaucās Endija.

Briesmoņa asinis bija pazudušas.

Ja vēlies, lai biežāk uzmetas

ZOSĀDa

paskaties, ko vēl sarakstijis R. L.STAINS…

Asinis stindzinošs fragments no nākamās grāmatas

PASMAIDI UN MIRSTI!

3

-    Esmu pagalam! Esmu pagalam!

Dzirdot Zvirbuļa šausmu pilnos kliedzienus, Gregs padrāzās garām Sērijai un Maiklam, kas stāvēja sastinguši, izbīlī pavērtām mutēm. Gluži vai lidojot lejā pa stāvajām kāpnēm, Gregs uzsauca draugam: Es eju, Zvirbuli! Kas noticis?

Sirdij dunot, Gregs apstājās kāpņu apakšā, jūtot, ka katrs muskulis bailēs sasprindzis. Viņš drudžaini pūlējās kaut ko saskatīt dūmakainajā gaismā, kas ieplūda pa pagraba logiem augšā pie pašiem griestiem.

-    Zvirbuli?

Tur jau viņš bija, ērti iekārtojies uz apgāzta metāla atkritumu konteinera. Zvirbulis rāmi sēdēja, un plats smaids rotājās viņa putnam līdzīgajā sejā. Piemānīju, viņš klusi sacīja un sāka nevaldāmi smieties.

-          Kas ir? Kas noticis? atskanēja Sērijas un Maikla pārbiedētas balsis. Nodimdinājuši lejā pa kāpnēm, viņi apstājās blakus Gregam.

Vajadzēja tikai dažas sekundes, lai abi aptvertu situāciju.

-          Kārtējais dumjais joks? vēl aizvien drebošā balsī apvaicājās Maikls.

-     Zvirbuli tu atkal mūs apmuļķoji? grozot galvu, noprasīja Šerija.

Izbaudot mirkli, Zvirbulis pamāja, pasmaidot savu īpatnējo pussmaidu. Jūs, veči, pārāk viegli uzķeraties, viņš zobojās.

-          Bet Dougij… ierunājās Šerija. Viņa sauca Zvirbuli par Dougiju tikai tad, kad viņš Šeriju bija sarūgtinājis.

-   Vai tu nekad neesi dzirdējis par zēnu, kurš sauca "vilks aitās!"? Ja nu kādreiz kaut kas notiek, kad tev tiešām vajadzīga palīdzība, mēs domāsim, ka tu tikai muļķojies!

-         Kas gan var notikt? nekaunīgi atteica Zvirbulis. Piecēlies kājās, viņš plaši norādīja uz visu pagrabtelpu.

-    Skaties šeit lejā ir gaišāks nekā augšstāvā.

Viņam bija taisnība. Saules stari no pagalma aiz māju kaskādēm ieplūda pa četriem garajiem logiem pagrabstāva līmenī netālu no pagraba griestiem.

-          Es tomēr domāju, ka mums vajadzētu iet projām no šejienes, neatlaidās Gregs, aši parlaižot nemierīgu skatienu lielajai, pieblīvētajai telpai.

Aiz Zvirbuļa apgāzta atkritumu konteinera atradās uz ātru roku sameistarots galds, uzsliets no finiera plāksnes, kas balstījās uz četrām krāsas kārbām. Pie sienas gulēja netīrs un traipiem klāts, gandrīz plakans matracis, kura kājgalī bija salocīta izbalējusi vilnas sega.

-    Zirneklis droši vien šeit lejā dzivol iesaucās Maikls.

Ar kāju atbrīvojot ceļu, Zvirbulis izlauzās cauri kaudzei

tukšu pārtikas kastu, kas mētājās pa visu pagraba grīdu galvenokārt tur bijaTV vakariņas. Ei, redz kur "Izsalkušā vīra" vakariņas! viņš iesaucās. Kur gan Zirneklis tās uzsilda?

-    Varbūt viņš tās ēd saldētā veidā, ieminējās Sērija.

-    Zini, kā Popsicles.

Viņa piegāja pie augsta ozolkoka drēbju skapja un atrāva vaļā durvis. Ai! Tas ir fantastiski! viņa paziņoja.

-    Skatieties! Izvilkusi no skapja noplukušu kažoku, meitene aplika to ap pleciem. Fantastiski! viņa atkārtoja, grozīdamās vecajā kažokā.

No telpas otra gala Gregs varēja redzēt, ka skapis bija pilns ar veciem apģērba gabaliem. Maikls un Zvirbulis steidzās pievienoties Sērijai un sāka vilkt laukā no skapja dīvaina izskata bikses ar zvanveida starām, nodzeltējušas kreklkleitas ar ielocēm priekšpusē, batikotas kaklasaites gluži vai pēdas platumā un šalles un kaklautus spilgtās krāsās.

-         Ei, veči… brīdināja Gregs. Vai jums nešķiet, ka šīs lietas varētu kādam piederēt?

Zvirbulis, aplicis ap kaklu un pleciem sarkani spalvainu boa, spēji pagriezās. Ja. Šie ir Zirnekļa karnevala tērpi, viņš pajokoja.

-          Paskatieties uz šo brieeesmigo cepuri, sacīja Šerija, pagriezdamās, lai nodemonstrētu spilgti violetu platmali ar platu lenti, ko bija uzmaukusi galvā.

-    Eleganti, noteica Maikls, pētot garu, zilu apmetni.

-     Šīm te lupatām jābūt vismaz divdesmit piecus gadus vecām. Tas iedveš bijību. Kā tās kads varēja tik vienkārši šeit pamest?

-   Varbūt tām atbrauks pakaļ, ieminējas Gregs. Kamēr draugi pētīja skapja saturu, Gregs aizklīda līdz

plašā pagraba otram galam. Tālāko sienu aizņēma kurtuve, kuras caurules klaja biezi zirnekļu tikli. Daļēji cauruļu paslēptas, Gregs ieraudzīja kāpnes, kas, iespējams, veda uz izeju.

Blakus sienu klāja dēļu plaukti, nokrauti ar vecām krāsas kārbām, lupatiim, avīzēm un sarūsējušiem instrumentiem.

Tas, kas šeit dzīvoja, droši vien piepratis simtiem amatu, domāja Gregs, pētot koka darbgaldu plauktu priekšā. Pie darbgalda malas bija piestiprinātas metāla skrūvspīles. Gregs pagrieza rokturi, gaidot, ka spīles atvērsies.

Taču, viņam par pārsteigumu, pagriežot skrūvspīļu rokturi, atsprāga vaļā durvis tieši virs darbgalda. Gregs atvēra durvis līdz galam vaļā, un skatienam atklājās slepens plaukts.

Plauktā atradās fotoaparāts.

4

Grcgs labu bridi noskatījās uz fotoaparātu.

Kāda iekšēja balss viņam sacīja, ka fotoaparāts nav no-, slēpts bez iemesla.

Kāda iekšēja balss viņam teica, ka to nevajadzētu aizskart. Viņš varēja aizvērt slepenās durtiņas un aiziet.

Taču viņš nespēja pretoties.

Iebāzis roku slepenajā plauktā, viņš izņēma fotoaparātu.

Tas bija viegli izņemams. Te, Gregam par pārsteigumu, durvis acumirkli aizcirtās ar skaļu baukš.

Savādi, viņš nodomaja, grozot rokās fotoaparātu.

Cik dīvaina vieta, kur glabāt fotoaparātu. Kāpēc to vajadzēja tur atstāt? Ja aparāts bija tik vērtīgs, lai to slēptu slepenā kamerā, kapec to nepaņēma līdzi?

Gregs aizrautīgi nopētīja fotoaparātu. Tas bija liels un apbrīnojami smags, ar garu objektīvu. Iespējams, ar teleobjektīvu, viņš nodomāja.

Gregu ļoti interesēja fotoaparāti. Viņam bija lēts automātiskais fotoaparāts, ar kuru varēja uzņemt tīri labus momentattēlus. Taču viņš krāja kabatas naudu cerībā iegādāties patiesi labu fotoaparātu ar daudzām lēcām.

Viņam patika aplūkot fotožurnālus, apskatīt dažādus aparātu modeļus un izvēlēties tos, kurus viņš gribētu nopirkt.

Reizēm viņš sapņoja par ceļojumu apkārt pasaulei, apmeklējot pasakainas vietas, kalnu virsotnes un nezināmas džungļu upes. Viņš nofotografēs visu, ko redzēs, un kļūs par slavenu fotogrāfu.

Viņa fotoaparāts bija pārāk necils. Fotogrāfijas iznāca tumšas vai pārāk gaišas, un visiem tajās bija kvēlojoši sarkani plankumi acu vietā.

Gregs prātoja, vai šis fotoaparāts varētu būt labs.

Pacēlis vizieri pie acīm, viņš aplūkoja caur to visu telpu. Zēna skatiens apstājās pie Maikla, kas bija aplicis divus koši dzeltenus spalvu boa, uzlicis galvā ballu Stetson platmali un uzkāpis kāpņu augšgalā pozēt.

-         Pagaidi! Nekusties! uzsauca Gregs, pieejot tuvāk un paceļot pie acīm fotoaparātu. Ļauj man tevi nofotografēt, Maikl.

-    Kur tu to atradi? vaicāja Zvirbulis.

-    Vai tajā ir filmiņa? noprasīja Maikls.

-    Es nezinu, sacīja Gregs. Paskatīsimies.

Atspiedies pret margām, Maikls ieņēma, viņaprāt, izsmalcinātu pozu.

Gregs pacēla augšup fotoaparatu un uzmanīgi noregulēja fokusu. Pagāja īss brītiņš, kamēr viņš ar pirkstu sataustīja slēdzi. Labi, gatavs? Pasmaidi! Tūlīt izlidos putniņš.

-         Strauss, noteica Maikls, uzsmaidot Gregam, bet saglabājot iepriekšējo pozu.

-          Ļoti asprātīgi. Maikls ir jefiņš, sarkastiski izmeta Zvirbulis.

Gregs nocentrēja Maiklu kadrā un nospieda slēdzi.

Fotoaparāts noklikšķēja un uzzibsnīja.

Pēc tam atskanēja elektroniska dūkšana. Apakšā atvērās sprauga un izslīdēja kartona kvadrātiņš.

-         Ei, tas ir fotoaparāts, kas automātiski kopē filmiņas, iesaucās Gregs. Izvilcis kartona kvadrātiņu, viņš to nopētīja. Redziet, attēls sāk attīstīties.

-   Parādiet man ari, pārliecies margām, uzsauca Maikls.

Taču viņš nepaspēja nokāpt lejā pa kāpnēm, kad visi izdzirdēja skaļu krakšķi.

Pacēluši skatienus skaņas virzienā, viņi ieraudzīja margu lūstam un Maiklu lidojam pāri malai.

-          Nēēēēē! krītot iekliedzās Maikls, izstiepis rokas, spalvu boa lidojot nopakaļ kā dzīvnieku astēm.

Gaisā apmetis kūleni, viņš, plati ieplestām acīm, kurās atspoguļojās pārsteigums un pārbīlis, atmuguriski nokrita uz cementa grīdas.

No spēcīgā trieciena viņš palēcās augšup.

Tad iekliedzās vēlreiz: Mana potīte! Auuu! Mana potīte! Viņš tvēra savainoto potīti, bet tūdaļ pat, skaļi noelsies, palaida vaļā. Sāpēja pārāk stipri, lai pieskartos.

-    Vai! Mana potīte…

Vēl aizvien turot rokās fotoaparātu un attēlu, Gregs piesteidzās pie Maikla. To pašu darīja Šerija un Zvirbulis.

-         Mēs iesim meklēt palīdzību, Šerija sacīja Maiklam, kurš, joprojām guļot uz muguras, vaidēja sāpēs.

Taču tobrīd viņi izdzirdēja nočīkstam griestus.

Soļi. Virs viņiem.

Mājā kāds bija.

Kāds tuvojās pagraba kāpnēm.

Tūdaļ viņus pieķers.

Content

Stains Laurenss Roberts Briesmoņa asinis. sērija Zosāda

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

PASMAIDI UN MIRSTI!