Spinelli Džerijs

Zvaigžņu Meitene

Džerijs Spinelli

Zvaigžņu Meitene

Eilīnai, manai Zvaigžņu Meitenei un Lorenam Aislijam, kurš mums mācīja, ka vispareizākie mēs esam tādi, kādi esam, un Sanijam Listonam

KAKLASAITE AR DZELOŅCŪKU

Kad biju mazs, manam tēvocim Pītam bija kaklasaite ar uzgleznotu dzeloņcūku. Tolaik man šī kaklasaite šķita visfantastiskākā lieta pasaulē. Tēvocis Pīts mēdza pacietīgi stāvēt manā priekšā, kamēr es slidināju pirkstus pār zīdaino audumu, it kā gaidīdams, ka man pirkstā iedursies kāda no dzeloņcūkas adatām. Reiz viņš atļāva man to panēsāt. Veikalos izmisīgi, taču veltīgi izmeklējos līdzīgu kaklasaiti.

Kad man palika divpadsmit gadu, mūsu ģimene pārvācās no Pensilvānijas uz Arizonu. Kad tēvocis Pīts ieradās, lai atvadītos, viņam ap kaklu bija šī kaklasaite. Sākumā nodomāju, ka tēvocis to apsējis tādēļ, lai ļautu man pēdējo reizi uz to palūkoties, un jutos viņam pateicīgs. Bet tad viņš ar plašu, teatrālu žestu kaklasaiti noraisīja un apsēja man ap kaklu. - Та ir tava, - viņš teica. - Atvadu dāvana no manis.

Es biju tik lielā sajūsmā, ka nolēmu sākt šādas kaklasaites kolekcionēt. Divus gadus pēc mūsu pār-vākšanās uz Arizonu manā kolekcijā joprojām bija tikai viena kaklasaite. Kur gan Arizonas pilsētiņā Maikā - vai arī jebkur citur - varētu uziet kaklasaiti ar dzeloņcūku?

Savā četrpadsmitajā dzimšanas dienā izlasīju par sevi rakstiņu vietējā avīzē. Ģimeņu rubrikā mēdza ievietot rakstus par bērniem, kurus publieēja tieši viņu dzimšanas dienās, un mana māte bija viņiem sniegusi informāciju par mani. Pēdējais teikums skanēja šādi: „Leo Borloka hobijs ir kolekcionēt kaklasaites ar dzeloņcūkām.”

Dažas dienas vēlāk, pārnācis no skolas, es atradu pie mājas uz kāpnītēm plastikāta maisiņu. Tajā atradās dāvanu papīrā ietīts sainītis, apsiets ar dzeltenu lenti. Klāt piespraustajā zīmītē bija rakstīts: „Sveiciens dzimšanas dienā!” Attinu sainīti. Tajā bija kaklasaite ar dzeloņcūkām. Divas no tām mētāja savas adatas kā šķēpus, bet trešā bakstīja zobus.

Izpētīju kastīti, zīmīti un papīru, kurā dāvana bija iesaiņota. Nekur neatradu dāvinātāja vārdu. Es izvaicāju vecākus. Prasīju draugiem. Piezvanīju tēvocim Pītam. Visi kā viens liedzās, ka jebko par šo lietu zinātu.

Toreiz man šis atgadījums palika liels noslēpums. Man nenāca ne prātā, ka tiku novērots. Mēs visi tikām novēroti.

1

- Vai tu jau viņu redzēji?

Tie bija pirmie vārdi, ko dzirdēju no Kevina, kad atkal tikāmies pirmajā skolas dienā, vienpadsmito klasi uzsākot. Mēs tobrīd gaidījām zvanu.

- Ko redzēju? - es atvaicāju.

- Hā! - Kevins staipīja kaklu, vērodams pūli visapkārt. Sejā bija lasāms, ka viņa aeis skatījušas ko patiesi ievērības cienīgu. Joprojām lūkodamies visapkārt, viņš plati nosmaidīja: - Gan redzēsi.

Mēs tur bijām simtiem, drūzmējāmies, cits citam nemitīgi uzsaukdami, ielūkojāmies draugu vasaras nobrūninātajās sejās, ko nebijām skatījuši kopš jūnija. Šķiet, nekad nebijām izrādījuši tādu interesi cits par citu kā stundas ceturksni pirms zvana, kas ieskandināja pirmo stundu tajā mācību gadā.

Es iekniebu viņam rokā. - Kura tad tā ir?

Noskanēja zvans. Mēs ieplūdām skolā.

Atkal es to izdzirdu savā klasē - man aiz muguras kāda balss aizžņaugtā čukstā, kādā mēs mēdzām skandēt svinīgo uzticības zvērestu, dvesa:

- Redzēji viņu?

Dzirdēju to gaiteņos, dzirdēju angļu valodas un ģeometrijas stundās:

- Vai tu viņu redzēji?

Kas gan tā varētu būt? Kāda jauniņā? Satriecoša blondīne no Kalifomijas? Vai varbūt no austrumicm -no turienes bija ieradušies daudzi no mums. Varbūt runa bija par kādu iespaidīgu vienas vasaras pārvērtību, kad jūnijā skolu pamet maza meitene, bet

septembrī jau atgriežas nobriedusi sieviete - desmit nedēļās notieis brīnums!

Un tad ģeoloģijas stundā es saklausīju vārdu -„Zvaigžņu Meitene”.

Pagriezos pret kādu divpadsmitklasnieku, kas slaistījās turpat tuvumā. - Zvaigžņu Meitene! - es bildu. - Kas tad tas par vārdu?

- Tieši tā. Zvaigžņu Meitene Keraveja. Viņa to savai klasei pati pateiea.

- Zvaigžņu Meitene?

- Mhm.

Beidzot es viņu ieraudzīju. Tas notika pusdienlaikā. Viņa bija pelēcīgi baltā kleitā - tik garā, ka apklāja kurpes. Ap kaklu un piedurkņu galos bija kruzuļi, un vispār izskatījās, ka tā reiz bijusi viņas vecmāmiņas kāzu kleita. Mati meitenei bija smilšu krāsā, tie brīvi krita uz pleciem. Kaut kas, siksnā iesiets, viņai karājās pāri mugurai, taču tā nebija skolas soma. Vispirms es to noturēju par mazu ģitāru. Pēc tam sapratu - tā bija Havajas ģitāra.

Viņai rokās nebija paplātes ar pusdienu traukiem, bet gan liela audekla soma ar uzgleznotu saulespuķi dabiskā lielumā. Viņai virzoties pa ēdnīcu, valdīja kapa klusums. Meitene apstājās pie galdiņa, kur neviens nesēdēja, nolika somu, pārlika sava instrumenta siksnu pāri krēsla atzveltnei un apsēdās. Tad viņa izvilka no somas kārtainu sviestmaizi un ķērās pie maltītes.

Daļa pusdienotāju turpināja blenzt, citi sāka klusi tenkot.

Kevins smaidīja. - Nu, vai es neteicu?

Es pamāju.

- Viņa ir desmitajā klasē, - viņš sacīja. - Dzirdēju, ka līdz šim esot mācījusies tikai mājās.

- Jā, varbūt tas kaut ko izskaidro, - es nomurmināju.

Viņa sēdēja ar muguru pret mums, tāpēc nevarēju redzēt seju. Pie viņas galdiņa nesēdēja neviens, taču pie tuvējiem galdiem vidusskolēni spiedās pa diviem uz viena krēsla. Šķita, ka meitene to neievēro - kā vientuļa sala ziņkārīgu acu un tenku jūrā.

Kevins pasmaidīja vēlreiz. - Vai tev prātā tas pats, kas man? - viņš vaicāja.

Es atsmaidīju un pamāju. - Karstais sēdeklis.

„Karstais sēdeklis” bija mūsu skolas televīzijas šovs. Mēs to bijām aizsākuši iepriekšējā gadā. Es biju raidījuma producents un režisors, Kevins - šova vadītājs. Katru mēnesi viņš intervēja kādu no studentiem. Līdz tam vairums raidījuma viesu bija vai nu studenti izcilnieki, sportisti, vai tādi mūsu pilsētas iedzīvotāji, kurus varēja minēt citiem par paraugu. Pēc parastajiem kritērijiem visādā ziņā ievērības cienīgi cilvēki, tomēr visai neinteresanti.

Piepeši Kevina acis iepletās. Meitene paņēma savu Havajas ģitāru. Nu viņa to strinkšķina. Un nu sāk dziedāt! Mūzikas pavadījumā viņa šūpo galvu un plecus un dzied: - „Es skatu četrlapu āboliņu, ko iepriekš nemanīju.” - Mēms klusums. Tad atskanēja daži plaukšķiem. Es pametu skatienu uz to pusi -tur aplaudēja ēdnīcas kasiere.

Nu jau meitene stāv, pārmet somu pār plecu un tad aizsoļo starp galdiem spēlējot un dziedot - brīžiem cienīgā gailā, brīžiem uzgriežot kādu pirueti. Galvas nošūpojās. acis noraudzījās viņai pakaļ, mutes izbrīnā un neticībā pavērās. Kad meitene nonāca pie mūsu galda, es pirmo reizi kārtīgi aplūkoju viņas seju. Та nebija ne satriecoši daiļa, nedz arī neglīta. Deguns nosēts sīkiem vasarraibumicm. Kopumā viņa izskatījās līdzīgi simtiem citu skolas meiteņu, tomēr bija divas atšķirības. Viņa nelietoja kosmētiku, un acis viņai bija vislielākās, kādas man bija gadījies redzēt -nudien, tās bija kā automašīnas lukturu apžilbinātas stirnas acis. Piruetē viņa aizslīdēja garām, ar plīvojošajiem svārkiem skarot manu bikšu staru, un izsoļoja no ēdnīcas.

Atskanēja trīs lēni plaukšķieni. Kāds iesvilpās. Kāds izsaucās.

Mēs ar Kevinu muļķīgi blenzām viens otrā.

Kevins pacēla rokas un gaisā izveidoja it kā kases lodziņu. - „Karstais sēdeklis!” Drīzumā jauna sensācija! Zvaigžņu Meitene!

Es uzplāju pa galdu. - Jā-ā!

Mūsu plaukstas ar sparu satikās gaisā.

2

Nākamajā dienā, kad ieradāmies skolā, Hilarija Kimbla bija sapulcinājusi ap sevi veselu baru. Visi drūzmējās pie ieejas durvīm.

- Viņa nav īsta, - Hilarija teica. Viņa nejauki smīnēja. - Viņa tēlo. Tā ir krāpšana.

Atskanēja balss: - Kurš tad gribētu mūs apvest ap stūri?

- Skolas vadība. Direktore. Kurš gan cits? Vai nav vienalga? - Hilarija nošūpoja galvu par šādu absurdu jautājumu.

Gaisā uzšāvās roka. - Kāpēc?

- Skolas gars, - viņa izgrūda. - Viņi domā, ka pagājušajā gadā šeit bija pārāk mierīgi. Laikam sacerējušies - ja iebāzīs pie mums kādu ķerto...

- Tāpat kā viņi iesūta narkotiku okšķerus? - minēja kāds cits.

Hilarija uzmeta runātājam iznīcinošu skatienu, tad turpināja:

- ... kādu ķerto, kas visus uzpurinātu, tad varbūt vidusskolēni beidzot apmeklētu kādu sporta spēli vai iestātos klubā.

- Un nevis seksotos bibliotēkā! - iedziedājās cita balss. Viss bars ierēcās smieklos, tad atskanēja zvans, un mēs gājām iekšā.

Hilarijas Kimblas teorija ātri vien izplatījās pa visu skolu un tika labprāt pieņemta.

- Vai tu domā, ka Hilarijai taisnība? - Kevins man jautāja. - Vai Zvaigžņu Meitene būtu ieliklene?

Es iespurdzos. - Pajautā pats sev.

Viņš noplātīja rokas. - Nu?

- Šeit ir Maikas vidusskola, - es viņam atgādināju. - Tā nav CIP operācija.

- Laikam jau nav, - viņš atteica, - bet es ceru, ka Hilarija nemaldās.

- Nesaprotu, kāpēc. Ja jau viņa nav īsta studente, mēs nevarēsim viņu dabūt uz „Karsto sēdekli”.

Kevins izteiksmīgi nošūpoja galvu un atieza zobus smaidā. - Cienījamais režisora kungs, jums kā parasti neizdodas aptvert kopējo ainu. Mēs taču varētu izmantot savu šovu, lai viņu atmaskotu. Vai tad tu nesaproti? - Viņš atkal novicināja rokas, attēlojot kases lodziņu. - ’’Karstais sēdeklis” atmasko krāpnieci -vadības ielikteni!

Es vērīgi viņā palūkojos. - Tu gribi, lai viņa izrādītos simulante, vai ne?

Nu viņš smaidīja līdz ausīm. - Viennozīmīgi. Mūsu reitings uzšausies stāvus debesīs!

Tas nu gan man bija jāatzīst: jo vairāk es viņu vēroju, jo vieglāk kļuva noticēt, ka viņa ir ieliktene, pārpratums, vienalga kas, tikai ne īsta. Nākamajā dienā viņa parādījās spilgti sarkanos, plandošos šortos ar plecu lencēm. Smilškrāsas mati bija sapīti divās peļastītēs, un katra no tām bija apsieta ar košu, sarkanu lenti. Vaigi bija nosārtināti, un viņa pat bija sev uzlikusi dažus liekus vasarraibumus. Viņa izskatījās pēc Heidijas. Vai pēc Во Pīpas.

Pusdienlaikā viņa atkal sēdēja viena pie sava galdiņa. Tāpat kā iepriekš, pēc maltītes viņa paņēma savu instrumentu. Taču šoreiz viņa nespēlēja. Viņa piecēlās un sāka līkumot starp galdiem, vērīgi ielūkojoties mūsu sejās. Tas bija drosmīgs skatiens, kas pauda: „Es skatos tieši uz tevi” - šādu skatienu reti

V

nākas saņemt, kur nu vēl no svešinieka. Šķita, ka viņa kādu meklē, un pusdienotāji pamazām sāka nervozi dīdīties.

Kad viņa tuvojās mūsu galdiņam, man iešāvās prātā: Un ja nu viņa meklē mani? Doma mani šausmināja. Es novērsos. Palūkojos uz Kevinu. Redzēju viņa izsmējīgo sejas izteiksmi, vērojot meiteni. Viņš pavirpināja pirkstus uz viņas pusi un nočukstēja:

- Hei, Zvaigžņu Meitene! - Nedzirdēju, ka būtu atskanējusi atbilde. Manas saspringtās maņas vēstīja, ka viņa aizslīd garām manam krēslam.

Meitene apstājās divus galdiņus tālāk. Viņa uzsmaidīja kādam tusnim -divpadsmilklasniekam Ela-nam Ferko. Ēdnīcu stindzināja mēms klusums. Tad viņa sāka strinkšķināt savu ģitāru. Nu viņa dziedāja. Tā bija Happy Birthday. Nonākusi līdz zēna vārdam, viņa to izdziedāja:

- Priecīgu dzimšanas dienu tev, mīļais Elan Ferko-o! Elans Ferko sēdēja pietvīcis tikpat sarkans kā lentes Во Pīpas peļastītēs. Uzbrāzmoja svilpienu un izsaucienu šalts, un man šķita, ka tie bija adresēti drīzāk Elanam Ferko, nevis Zvaigžņu Meitenei. Viņai izejot, es pamanīju, ka Hilarija Kimbla telpas otrā galā pieceļas no savas vietas, rāda ar roku un kaut ko saka, bet nevarēju saklausīt.

- Paklausies, - Kevins mani uzrunāja, kad vēlāk gaitenī bijām iejukuši pūlī, - kaut viņa labāk būtu ieliktene.

Vaicāju, ko viņš ar to domā.

- Ja viņa ir īsta, tad drīz iekulsies lielā ķezā. Kā tu

У ' >

domā, cik ilgi cilvēks, kurš pa īstam ir tāds, varēs te izdzīvot?

Labs jautājums.

Maikas pilsētas vidusskola nepavisam nebija vieta, kur oriģinālais un netradicionālais plaukst un zeļ. Gadījās, protams, pa kādam īpatnim, tomēr samērā šaurās robežās - mēs visi valkājām līdzīgas drēbes, runājām līdzīgi, ēdām līdzīgu ēdienu, klausījāmies vienu un to pašu mūziku. Pat mūsu dīvaiņiem bija uzspiests Maikas vidusskolas zīmogs. Ja tomēr gadījās kaut kā izcelties, mēs ātri vien atkal atsprāgām atpakaļ savās vietās - gluži kā gumijas lencēs iesieti.

Kevinam bija taisnība. Nebija domājams, ka Zvaigžņu Meitene mūsu vidū varētu izdzīvot - vai vismaz izdzīvot nemainījusies. Taču bija arī skaidrs, ka Hilarijai Kimblai vismaz kaut kādā mērā bija taisnība: vai nu šī persona, kas sevi sauca par Zvaigžņu Meiteni, bija vai nebija ieliktene skolas gara uzfrišinā-šanai, bet viens bija skaidrs - viņa nebija īsta.

Tā nevarēja būt.

Pirmajās septembra nedēļās viņa vairākas reizes parādījās gluži neiedomājamās drēbēs. Divdesmito gadu Amerikas brīvdomīgo meiču stila kleitā. Indiāņu briežādas tērpā. Kimono. Reiz viņai mugurā bija džinsu minisvārki, zaļas zeķes, un pa vienu kāju „rāpoja” emaljētu mārīšu un taurenīšu virkne! „Normāls” apģērbs viņai skaitījās garas kleitas vai svārki, kuru apakšmala vilkās pa zemi.

Ik pēc pāris dienām viņa ēdamzālē kādu apsveica ar Happy Birthday. Biju laimīgs, ka mana dzimšanas diena ir vasarā.

Gaiteņos viņa mēdza uzsaukt sveicienu pilnīgiem svešiniekiem. Divpadsmitklasnieki raudzījās viņā ar neticību. Viņi nekad nebija redzējuši tik pārdrošu desmitklasnieci.

Stundās viņa bieži vicināja roku, uzdodot jautājumus, lai gan jāsaka, ka nereti šie jautājumi nebūt neskāra mācību tēmu. Reiz viņa pajautāja par troļļiem - tas notika Savienoto Valstu vēstures stundā.

Viņa sacerēja dziesmu par vienādsānu trīsstūriem un to nodziedāja planimetrijas stundā. Dziesmas

nosaukums bija „Trīs malas ir man, bet tikai divas vienādas”.

Viņa iestājās krosa komandā. Pašmāju sacensības nolika Maikas ārpilsētas kluba golfa laukumā. Sarkani karodziņi iezīmēja maršrutu, pa kuru bija jāskrien. Savās pirmajās sacensībās, jau nonākusi trases vidū, viņa pēkšņi pagriezās pa kreisi vietā, kur visi citi nogriezās pa labi. Pie finiša līnijas komanda viņu gaidīja. Viņa tā arī neparādījās un tika izslēgta no komandas.

Reiz gaitenī kāda meitene iespiedzās. Viņa bija pamanījusi virs Zvaigžņu Meitenes somas malas pazibam mazu, brūnu purniņu. Tā bija žurka. Katru dienu dzīvnieciņš somā ceļoja uz skolu.

Kādu rītu vingrošanas stundas laikā uznāca lietusgāze - tādas pie mums gadījās reti. Skolotājs visus £> iesauca iekšā. Ceļā uz klasi, kur vajadzēja notikt W nākamajai stundai, viņi palūkojās pa logu. Zvaigžņu T Meitene bija palikusi ārā. Lietū. Viņa dejoja.

L Mēs gribējām viņu klasificēt, kā to darījām ar jebkuru citu, tomēr nelikām tālāk par „savāda”, „dīvaina” vai „nenormāla”. Viņas izdarības mūs izsita no sliedēm. Viens vienīgs vārds vibrēja zilajās debesīs virs skolas:

ОНО?

Viss, ko viņa darīja, it kā apstiprināja Hilarijas Kimblas vārdus: “Viņa nav īsta... Viņa nav īsta”...

у у

Un katru vakaru, nolicies gulēt, es domāju par viņu. Mēness vērās manī caur guļamistabas logu. Es varētu pavilkt lotia aizklāju zemāk, tad istabā kļūtu tumšs un aizmigt būtu vieglāk, taču es to nedarīju. Šajā mēnesnīcas apdvestajā stundā es labāk izpratu lietu citādību. Man patika šī mēnesnīcas radītā sajūta -šķita, ka tā ir nevis dienas pretstats, bet gan tās slēptā, intīmā puse, un pārsteidzošais un neticamais murrāja uz mana sniegbaltā palaga kā melns kaķis, kas atklīst no tuksneša.

Un kādā no šīm mēness naktīm mani pārņēma nojausma, ka Hilarijai Kimblai nebija taisnība. Zvaigžņu Meitene bija īsta.

3

Ik dienas mēs ar Kevinu nopūlējāmies, gatavojot savu televīzijas šovu.

Mans galvenais uzdevums kā „Karstā sēdekļa” producentam bija vervēt potenciālos raidījuma viesus. Kad biju kādu pierunājis tajā piedalīties, Kevins sāka ievākt informāciju par šo cilvēku, gatavodams savus jautājumus.

Katru dienu viņš man jautāja: - Vai saņēmi viņas piekrišanu?

Katru dienu es atbildēju noliedzoši.

Viņš manāmi sapīka.

- Kā tā - nē? Vai tad tu nevēlies viņu sarunāt?

Teicu viņam, ka neesmu par to pārliecināts.

Viņš iepleta acis.-Neesi pārliecināts? Ko tad tas nozīmē? Vai mēs jau nedēļām atpakaļ par to nevienojāmies? Mēs pat iecerējām Zvaigžņu Meitenes

uzstāšanos sērijās! Tāds „viesis” taču ir pašu debesu sūtīts!

Es paraustīju plecus. - Tas bija toreiz. Tagad es neesmu pārliecināts.

Viņš blenza tā, it kā man pie galvas rēgotos trīs ausis. - Par ko tieši?

Paraustīju plecus.

- Nu labi, - viņš izmeta, - es iešu un sarunāšu ar viņu. - Viņš apgriezās un devās prom.

- Tad tev būs jāmeklē cits režisors, - es uzsaucu nopakaļ.

Viņš apstājās. Gandriz varētu teikt, ka redzēju tvaika mutuļus paceļamies no viņa pleciem. Tad lēni pagriezās. - Leo, dažreiz tu vari būt īsts kretīns. - Tad viņš aizgāja.

Tas nebija patīkami. Parasti mēs ar Kevinu Kvin-lenu jebkurā jautājumā bijām vienisprātis. Bijām labākie draugi jau kopš laika, kad pirms četriem gadiem gandrīz vienlaikus ieradāmies Arizonā. Mums abiem šķita, ka dzeloņainais bumbierveida kaktuss izskatās pēc ūsainām galda tenisa raketēm un ka šie sagvaro kaktusi līdzinās dinozaura dūraiņiem. Abiem garšoja zemeņu un banānu dzēriens. Sapņojām reiz strādāt televīzijā. Kevins bieži atkārtoja, ka vēlas kļūt par sarunu raidījuma vadītāju -indīgu tipu (ar to viņš nebūt nejokoja). Es sapņoju par sporta komentētāja vai ziņu diktora karjeru. Kopīgi bijām izlolojuši „Karstā sēdekļa” ideju un pārliecinājuši vadību, lai ļauj mums to realizēt. Raidījums uzreiz kļuva par grāvēju. īsā laikā tas skolā ieguva visaugstāko popularitāti.

Kādēļ tad es tā vilcinājos?

Pats to nezināju. Miglainas nojausmas man bija, taču tikai viena pieņēma skaidrus apveidus: „Liec viņu mierā.”

Laika gailā no „Hilarijas hipotēzes” (tas bija Ke-vina termins) par Zvaigžņu Meitenes izcelsmi izauga vēl citas teorijas.

Viņa pūlējās izcelties, jo sapņoja par aktrises karjeru.

Viņa bija zālītes ostītāja.

Līdz šim mācījusies tikai mājās, viņa bija aizgājusi pa pieskari.

Viņa bija citplanēliete.

Tā žurka, ko viņa vazāja līdzi uz skolu, bija tikai aisberga smaile. Mājās viņai to bija simtiem, dažas pat kaķa lielumā.

Viņa dzīvoja rēgu pilsētā, kas atradās cilvēku pamestā apvidū.

Viņa mitinājās autobusā.

Viņas vecāki bija akrobāti cirkā.

Viņas vecāki bija burvji.

Viņas vecāki bija prātu izkūkojuši un atradās kādā Jūmas pilsētas slimnīcā.

Mēs vērojām, kā viņa klasē apsēžas, izvelk no audekla somas zili dzeltenu aizkaru un glīti pārklāj to savam skolas solam, tā ka krokas nokarājas pāri trim sola pusēm. Tad viņa izvelk un nostata nelielu stikla vāzīti, kurā ieliek margrietiņu. Katras nodarbības sākumā viņa veica šos sagatavošanas darbus, un tās beigās visu novāca - un tā sešas reizes dienā! Margrietiņa bija svaiga tikai pirmdienu rītos. Pēdējās mācību stundas laikā ziedlapiņas jau skumji raudzījās lejup. Trešdienā tās jau sāka birt un stublājs liecās.

Piektdienā puķe karājās pāri vāzes malai un no tās sašļukušās galviņas zīmuļu nodalījumā bira dzelteni putekļi.

Kad meitene ēdamzālē atkal kādam par godu dziedāja Happy Birthday, mēs pievienojāmies. Viņas sveicieni noskanēja gaiteņos un klašu telpās, un mēs brīnījāmies, kā gan viņa zina mūsu vārdus un dzimšanas dienas.

Apžilbinātās stirnas acis piešķīra viņas sejai pastāvīga izbrīna izteiksmi, un tas reizēm lika mums pagriezties un paraudzīties atpakaļ pār plecu, pūloties izprast šī izbrīna iemeslu.

Viņa mēdza smieties tad, kad nekā jocīga nebija. Viņa dejoja bez mūzikas.

Zvaigžņu Meitenei nebija draugu, tomēr viņa bija visdraudzīgākais radījums visā skolā.

Nodarbību laikā viņa varēja runāt par jūras zirdziņiem un zvaigznēm, taču nezināja, kas ir futbols.

Pastāstīja, ka viņai mājās neesot televizora.

Viņa bija neizprotama. Viņa bija šodiena. Viņa bija rītdiena. Kā tikko jaušama kaktusa zieda smarža, kā kaktusu apoga gaistoša ēna. Mēs nezinājām, ko īsti par viņu domāt. Prātā mēs centāmies viņu klasificēt kā taureni, piespraužot pie dēlīša, taču adata viegli izgāja cauri, un prom viņa bija.

** *

Kevins nebūt nebija vienīgais. Arī pārējie skolēni sīca man apkārt kā uzbāzīgi kukaiņi: - Nosēdini taču viņu „karstajā sēdeklī”!

Es meloju. Teicu, ka meitene ir tikai dcsmitklas-niece, bet „Karstajā sēdeklī” mēs pieņemam vismaz vienpadsmitās klases skolēnus.

Pats centos turēties pieklājīgā attālumā. Vēroju viņu kā putnu krātiņā. Kādu dienu gadījās, ka es nogriezos ap stūri, un tur jau viņa nāca, garajiem svārkiem šalcot, un vērās man tieši sejā, un viņas neiedomājamās acis it kā aptvēra mani no visām pusēm. Pagriezos un devos prom pa citu ceļu. Nākamajā stundā, apsēžoties savā solā, es sajutu savādu, vibrējošu siltumu. Prātoju, vai manas muļķīgās sajūtas kaut kā redzami izpaužas. Vai tad man jau pašam prātiņš būtu izšķobījies? Sajūta, kāda mani bija pārņēmusi, kad sastapos ar viņu aci pret aci, mazliet līdzinājās panikai.

Reiz pēc stundām es viņai sekoju. Turējos drošā attālumā. Tā kā bija zināms, ka viņa nemēdz braukt ar autobusu, es paredzēju, ka gājiens būs īss. Es kļūdījos. Mēs izgājām cauri visai Maikas pilsētai, garām aizslīdēja simtiem betonētu un kaktusiem noaugušu pagalmu, Tjūdoru stilā veidotais iepirkumu centrs, mēs apgājām elektronikas uzņēmumu rajonu, ap kuru pēdējo piecpadsmit gadu laikā bija izaugusi mūsu pilsēta.

Nonākusi kādā vietā, viņa izvilka no somas papīra gabaliņu. Brīdi to pētīja. Virzījāmies tālāk, un šķita, ka viņa vēro māju numurus. Tad viņa pēkšņi nogriezās pa kādu piebraucamo ceļu, piegāja pie mājas parādes durvīm un kaut ko iemeta pastkastītē.

Gaidīju, līdz viņa devās tālāk. Pametu skatienu visapkārt - uz ielas neviena nebija. Piegāju pie pasl-kastes, izvilku no tās kartīti, kas acīm redzami bija

pašizgatavota, un to atvēru. Uz kartītes bija rakstīts: APSVEICU!, un katrs no burtiem bija citā krāsā. Paraksta nebija.

Turpināju izsekošanu. Mašīnas iegriezās piebraucamajos ceļos pie mājām. Bija jau vakariņu laiks. Maniem vecākiem būs jāpabrīnās, kur esmu palicis.

Viņa izņēma no somas žurku un uzsēdināja sev uz pleca. Tas mazais, trīsstūrainais purniņš vīdēja cauri meitenes smilškrāsas matiem. Nevarēju saredzēt dzīvnieciņa apaļās ačeles, taču spēju iedomāties, ka tās vēro mani. Iztēlojos, ka žurka čukst viņai ausī. Es pagausināju soli.

Ēnas bija izstiepušās garākas.

Mums aiz muguras palika automašīnu mazgātava un velosipēdu veikals. Pagājām garām golla laukumam, kas šeit bija lielākais zālainais klajums līdz pat nākamās pilsētiņas golfa laukumam. Mums garām aizslīdēja ceļazīme „Sveicam Maikā”. Virzījāmies uz rietumiem. Nu vairs bijām tikai mēs un šoseja, un tuksnesis, un saule, kas liesmoja virs Merikopas kalniem. Vēlējos, kaut būtu uzlicis saulesbrilles.

Pēc brīža viņa nogriezās no šosejas. Brīdi vilcinājos, tad sekoju. Viņa devās tieši rietošajā saulē, kura kā milzu apelsīns rēgojās virs kalnu virsotnēm. Kādu brīdi kalni bija tādā pašā palsi mēļā krāsā kā viņas garie svārki, kas teju vilkās pa zemi. Ar katru soli klusums pieauga, un arvien lielāka kļuva mana pārliecība: viņa zināja - un visu laiku bija zinājusi ka viņai seko. Var pat būt, ka viņa apzināti mani veda. Nevienu brīdi meitene nebija atskatījusies.

Tad viņa sāka strinkšķināt savu Havajas ģitāru. Viņa dziedāja. Žurku es vairs nevarēju saredzēt.

Iztēlojos, kā tā snauž viņas malu aizsegā vai dungo līdzi. Saule aizslīdēja aiz kalniem.

Kurp gan viņa devās?

Krēsla sabiezēja, sagvaro kaktusi meta milzu ēnas pār sīkiem oļiem klāto zemi. Vēsais gaiss glāstīja manus vaigus. Tuksnesis smaržoja pēc āboliem. Izdzirdu troksni - vai tas bija koijots? Iedomājos par klaburčūskām un skorpioniem.

Tad es apstājos. Vēroju, kā viņa turpina ceļu. Apslāpēju pēkšņo iedomu uzsaukt viņai, brīdināt... no kā gan?

Pagriezos un devos atpakaļ, tad sāku skriet - atpakaļ uz šoseju.

4

Hilarijas Kimblas popularitātei Maikas vidusskolā bija trīs iemesli: viņas mute, Lielais Biel's un Veins Pērs.

Viņas mute runāja pati par sevi - visbiežāk tā gaudās.

Gadījums, kas vēlāk kļuva pazīstams ar nosaukumu Hilarijas Lielais Blefs, notika, kad Hilarija savā otrajā vidusskolas gadā izmēģināja roku karsējmeiteņu komandas vadīšanā. Viņas seja, mati, augums - tur neviens nevarēja piesieties, un mute viņai patiesi bija īstajā vietā. Та nu viņa bez pūlēm izveidoja komandu. Un tad apstulbināja pārējos, piepeši to visu pametot. Viņa pavēstīja, ka gribējusi tikai pierādīt, ka var to izdarīt. Teica, ka neesot ne mazākās vēlēšanās nožēlā vaimanāt vai sajūsmā lēkāt tukšu tribīņu priekšā (kādas tās parasti arī bija). Visbeidzot, sports viņai vispār riebās.

Veins Pērs bija viņas draugs. Ja runājam par mutēm, viņš bija Hilarijas tiešs pretstats: savu muti vēra vaļā reti. Viņam to nemaz nevajadzēja darīt. Viņa uzdevums bija - rādīties sabiedrībā. Gan pēc meiteņu, gan pēc zēnu standartiem Veins Pērs bija satriecoši stilīgs.

Tomēr viņš bija arī kas vairāk - un mazāk.

Sasniegumu ziņā Veins Pērs būtu pielīdzināms tukšam gaisam. Viņš nespēlēja nevienā sporta komandā, nebija iestājies nevienā organizācijā, nekad neguva nekādas balvas, nedz augstākās atzīmes. Nekur viņu nemēdza ievēlēt, nebija pamata viņu par kaut ko godāt, un tomēr - kaut arī es to sapratu tikai daudzus gadus vēlāk - viņš bija mūsu ikdienas dzīves parādes galvenais maršals.

Mēs nebūt nemodāmies rītos ar vienu domu prātā: „Kas Veinam Peram šodien būs mugurā?” vai „Ko Veins Pērs šodien darīs?” Vismaz apzināta šāda doma nebija. Tomēr zemapziņā mēs jutāmies tieši tā. Veins Pērs neapmeklēja futbola un basketbola spēles, un lielākoties arī mēs to nedarījām. Veins Pērs nemēdza stundās uzdot jautājumus, neuzņēmās nekādus papilduzdevumus, nepiedalījās līdzjutēju saietos - un arī mēs ne. Veins Pērs vispār neko īpaši neņēma galvā. Mēs tāpat.

Vai Pērs mūs tādus veidoja, vai arī viņš bija mūsu atspulgs? To es nezināju. Es apzinājos tikai vienu: ja mūsu studentu kolektīvam varētu slāni pa slānim noņemt visas kārtas, tad beigu beigās pāri paliktu nevis skolas gars, bet gan Veins Pērs. Tieši tāpēc, kad bijām desmitajā klasē, es izvēlējos Peru mūsu „Karstajam sēdeklim”. Kevins, to uzzinājis, iepleta acis.

- Kāpēc viņu? - Kevins vaicāja. - Ko tad viņš jebkad ir tādu izdarījis?

Ko es varēju teikt? Šis Pērs bija vērtīgs tips tieši tāpēc, ka nedarīja neko, tāpēc, ka bija tik monumentāli lielisks nekā nedarīšanā. Та gan bija tikai miglaina nojausma, ko nevarēju formulēt vārdos. Paraustīju plecus.

Svarīgākais brīdis šī raidījuma laikā pienāca tad, kad Kevins pavaicāja Peram, kurš ir viņa varonis vai elks. Tas bija viens no Kevina standartjautājumiem.

Pērs atbildēja: - Džī Kjū.

Es savā vadības telpā salēcos. Vai kaut kas nebija

kārtībā ar skanu?

>

- Džentlmeņu žurnāls? - Kevins truli pārvaicāja. - Gentleman’s Quarterly? Tas žurnāls?

Pērs neskatījās uz Kevinu. Viņš lūkojās tieši kamerā, tad pašapmierināti pamāja un atzinās, ka vēlas kļūt par modeli, un viņa vēlmju kalngals esot, lai viņa foto parādās uz minētā žurnāla vāka. Tad viņš pozēja kamerai - seju rotāja augstprātīgs, sastindzis smaids -un es piepeši izpratu, kā viņš to domāja: redzēju vīrišķīgo, stūraino zodu, smalko vaigu līniju, nevainojamos zobus un frizūru.

Kā jau teicu, mēs bijām otrajā kursā. Toreiz es domāju, ka Veins Pērs mūžam valdīs kā mūsu galvenais maršals. Kā gan es būtu varējis iedomāties, ka itin drīz viņa varu nopietni apdraudēs vasarrai-bumaina meitene, kas turklāt skolā vispār iepriekš nav gājusi.

5

Kādas piektdienas vakarā man piezvanīja Kevins. Viņš atradās futbola laukumā, kur notika spēle. - Ātri! Taisies! Pamet visu un nāc!

Kevins bija viens no retajiem, kuri apmeklēja futbolu. Skolas vadība pastāvīgi draudēja, ka mums būs jāšķiras no šīs spēles, jo sacīkšu laikā tribīnes bija gandrīz tukšas. Ar ieņēmumiem no pārdotajām biļetēm tikko pietiekot, lai samaksātu par elektrību laukuma apgaismošanai.

Un nu Kevins burtiski taurēja klausulē kā ugunsdzēsēju sirēna. Ielēcu mūsu ģimenes pikapā un drāzu uz stadionu.

Izlēcu no mašīnas. Kevins stāvēja pie vārtiem, vicinot roku kā vējdzirnavu spārnu: - Ātri! - Iemetu divus dolārus par ieejas biļeti kases lodziņā, un mēs traucāmies uz laukuma pusi. - Skaties tur! - viņš uzsauca, ieraudams mani tribīnēs. Patlaban bija starplaiks. Orķestris - visi četrpadsmit - atradās laukumā. Studentu vidū tas bija pazīstams ar nosaukumu „Pasaulē mazākais stāvorķestris”. Viņu nebija pietiekami daudz, lai būtu iespējams veidot burtus vai citus objektus, izņemot lielo „I”, un spēļu pārtraukumos viņi nemēdza daudz soļot apkārt. Lielākoties viņi stāvēja - divās rindās, pa septiņiem katrā, un vēl tur bija studentu diriģents. Nebija meiteņu bundzinieču, arī goda sardzes ar mūsu krāsām nebija. Nebija meiteņu ar karodziņiem.

Izņemot to vakaru. Tovakar laukumā kopā ar viņiem bija Zvaigžņu Meitene Keraveja. Orķestris

stīvi spēlēja, viņa basām kājām spriņģoja apkārt pa zāli, ka garā citronkrāsas kleita plandēja vien. Viņa traucās no viena vārtu staba pie otra. Viņa griezās kā smilšu virpulis. Viņa soļoja kā koka zaldātiņš. Viņa pūta iedomātu flautu. Viņa lēkāja kā gumijas bumbiņa, gaisā sasitot kopā basos papēžus. Līdzjutēju kapteiņi blenza, mutes iepletuši. Tribīnēs atskanēja daži svilpieni. Pārējie - kopumā mūsu nebija daudz vairāk par orķestra mūziķiem - sēdēja ar mēmu Kas tad tas? izteiksmi sejā.

Orķestris beidza spēlēt un nosoļoja no laukuma. Zvaigžņu Meitene palika. Kad spēlētāji atgriezās, viņa virpuļoja pie četrdesmit jardu līnijas. Kādu minūti viņi iesildījās. Meitene pievienojās - viņa lēkāja kā uzvelkamā rotaļlieta. Komandas nostājās, gaidot, kad bumba tiks iesperta laukumā un sāksies otrais puslaiks. Bumba jau stāvēja savā vietā. Meitene joprojām atradās laukumā. Tiesnesis iepūta svilpē un norādīja uz viņu. Viņš kratīja roku, rādot, lai viņa iet prom. Kas tev deva! Viņa metās pie bumbas. Pakampa to un dejoja, griežot kā vilciņu un metot gaisā. Spēlētāji raudzījās uz saviem treneriem. Treneri raudzījās uz tiesnešiem. Tiesneši pūla savas svilpes un sāka viņu aplenkt. Vienīgais policists, kas šeit dežurēja, tuvojās spēles laukumam. Tad viņa aizspēra bumbu pāri vieskomandas soliem, noskrēja no laukuma un pameta stadionu.

Kliedza visi: skatītāji, karsējmeitenes, orķeslranti, spēlētāji, tiesneši, tie daži vecāki, kas gādāja par karstmaizīšu pārdošanu, vienīgais policists, arī es. Mēs svilpām un dauzījām kājas pa alumīnija tribīnēm. Karsējmeitenes svētlaimīgā sajūsmā vērās augšup uz mums. Та bija pirmā reize, kad viņas dzirdēja atbalsi no skatītājiem tribīnēs. Viņas taisīja salto uz priekšu un atpakaļ un pat izveidoja trīspa-kāpju piramīdu. Mūsu pilsētas veterāni - cik nu tie varēja būt veci tik jaunā pilsētā kā Maika - atzina, ka nekad nav pieredzējuši tādu traci.

ф

Uz nākamo spēli atnāca vairāk nekā tūkstotis skatītāju. Tur bija visi, izņemot Veinu Peru un Hila-riju Kimblu. Pie biļešu lodziņa izveidojās rinda. Bufetē izbeidzās karstmaizīšu krājumi. Tika nozīmēts vēl otrs policists. Karsējmeitenes jutās kā septītajās debesīs. Viņas sauca pilnā rīklē: - Nu, visi kopā - „E-е!” - Un tribīnes izplūda varenā - E-e-eē! -(Mūsu komandas nosaukums bija „Elektroni” - par godu pilsētas elektroniskajai gaisotnei.)

Karsējmeitenes izsmēla savu repertuāru, pirms vēl pirmais puslaiks bija beidzies. Orķestris šoreiz spēlēja skaļi un dzirkstoši. Futbola komandai pat izdevās iegūt sešus punktus ar bumbas piezemējumu aiz vārtu līnijas. Galvas tribīnēs tā vien grozījās uz visām pusēm, vērojot laukuma malas, ieejas vārtus, tumšo laukumu aiz stadiona, kuru apgaismoja dažas ielu laternas. Ap puslaika beigām mūsu gaidas un cerības pieauga. Orķestranti braši uzsoļoja uz laukuma. Pat viņi lūkojās visapkārt.

Mūziķi izspēlēja savu parasto programmu. Viņiem pat izdevās izveidot mazu, greizu apli. Šķila, ka viņi tīšām vilcinās pamest laukumu, šķirstot savas notis un kaut ko gaidot. Visbeidzot viņi negribīgi aizsoļoja pie sānu līnijas. Komanda atgriezās laukumā. Iesildoties spēlētāju acis šaudījās apkārt. Tiesnesis pacēla roku un iepūta svilpē - sākās otrais puslaiks un stadionu pārklāja vilšanās ēna. Karsējmeiteņu pleci saguma.

Viņa neatnāca.

>

* * *

Nākamajā pirmdienā mēs ēdamzālē piedzīvojām lielu pārsteigumu. Daiļā blondīne, karsējmeiteņu kapteine Melorija Slilvela sēdēja kopā ar Zvaigžņu Meiteni. Melorija kopā ar viņu ēda, runājās, un visbeidzot viņas aizgāja kopā. Līdz sestajai stundai visa skola jau zināja, ka Zvaigžņu Meitene uzaicināta iestāties karsējmeiteņu komandā un pateikusi savu jā.

Laikam gan pat netālās Fēniksas iedzīvotāji dzirdēja mūsu satraukto murdoņu. Vai viņa apģērbs parasto formas tērpu - svārkus un džemperīti? Vai viņa izmantos tradicionālos karsējmeiteņu uzmundrināšanas paņēmienus? Vai visas meitenes gribēja viņu pieņemt, vai arī tā bija tikai kapteines ideja? Vai viņas bija greizsirdīgas?

Karsējkomandas vingrināšanās todien piesaistīja veselu pūli. Vismaz kāds simts mūsējo dirnēja pie autostāvvietas, vērojot, kā viņa mācās paņēmienus, kā plīvo garie svārki, kad viņa lec.

Divas nedēļas pagāja mēģinājumos. Otrajā nedēļā viņa jau valkāja formas tērpu: baltu kokvilnas džemperīti ar zaļām apšuvēm un V veida kakla izgriezumu, īsus zaļbaltus plisētus svārciņus. Viņa izskatījās gluži tāpat kā pārējās meitenes.

Tomēr mums viņa nešķita kā īstena karsējmeitene -par to liecināja vienīgi viņas drānas. Joprojām viņa strinkšķināja savu Havajas ģitāru un dziedāja jubilāriem Happy Birthday. Joprojām valkāja garus svārkus dienās, kad nebija spēles, un iekārtoja savu skolas solu tā, lai justos kā mājās. Kad pienāca Visu Svēto diena, katrs viņas klasesbiedrs atrada uz sava sola saldumu ķirbīti. Nebija jāvaicā, kurš to tur nolicis. Vairākums bija nosprieduši, ka mums tīri labi patīk viņas rosīšanās un viņa pati. Atklājām, ka ar nepacietību gaidām katru jaunu skolas dienu, lai redzētu, kādas trakas lietas viņa atkal pastrādās. Mums bija par ko runāt. Viņa mūs izklaidēja.

Tomēr vienlaikus mūs kaut kas arī atturēja. Viņa bija citāda. Citāda. Mums nebija neviena, ar ko viņu salīdzināt. Viņa bija kā nepazīstama zeme. Bīstama. Mums bija bail pārlieku pietuvināties.

Domāju arī, ka mēs visi gaidījām, kā atrisināsies kāds notikums, kas ar katru dienu brieda arvien satraucošāks. Bija pienākusi Hilarijas Kimblas dzimšanas diena.

6

Dienu iepriekš Hilarija pati bija papūlējusies sagatavot augsni. Maltītes laikā viņa piecēlās no sava pusdienu galda un tuvojās Zvaigžņu Meitenei, un kādu pusminūti vienkārši stāvēja aiz viņas krēsla.

Telpā valdīja klusums, kurā ielauzās tikai klusa trauku šķindoņa no virtuves. Zvaigžņu Meitene mierīgi ēda. Hilarija apgāja krēslam apkārt.

- Es esmu Hilarija Kimbla, - viņa teica.

Zvaigžņu Meitene pavērās augšup. Viņa pasmaidīja un atteica: - Es zinu.

- Rīt ir mana dzimšanas diena.

- Es zinu.

Hilarija brīdi klusēja. Viņas acis samiedzās. Tad viņa strauji piegrūda pirkstu meitenei pie sejas. - Es tevi brīdinu - neiedrošinies man dziedāt!

Tikai tie, kuri sēdēja pie tuvējiem galdiņiem, sadzirdēja Zvaigžņu Meitenes kluso atbildi: - Es tev nedziedāšu.

Hilarija apmierināti nosmīnēja un izgāja no ēdamzāles.

Nākamajā dienā jau no paša rīta skolu bija pārņēmusi spriedze - gaisā dzalkstīja it kā neredzamas kaktusa adatiņas. Kad noskanēja zvans uz pirmo starpbrīdi, mēs lēkšiem vien metāmies uz durvīm. Mēs satraukti drūzmējāmies ēdamzālē; ātri izvēlējāmies ēdienus, un ar pilnajām paplātēm steidzāmies pie saviem galdiņiem. Nekad vēl nebijām kustējušies tik žigli un tik klusu. Augstākais, ko atļāvāmies-kādu čukstu blakussēdētājam. Sēdējām un ēdām, baidoties skaļi grauzt savus ceptos kartupeļus, lai nepalaistu garām ko svarīgu.

Pirmā ieradās Hilarija. Viņa cēli kā ģenerālis iekarotājs iesoļoja zālē savu draudzeņu priekšgalā. Ar blīkšķi viņa uzmeta ēdienu traukus uz paplātes, un

kasiere saņēma viņas nikno skatienu. Kamēr drau-

> >

dzcnes novēroja pusdienotājus, ar acīm meklējot Zvaigžņu Meiteni, Hilarija sēdēja un neganti blenza savā sviestmaizē.

Ienāca Veins Pērs un apsēdās dažus galdiņus tālāk- izskatījās, ka ari viņam todien bija bail no Hilarijas.

Visbeidzot ienāca Zvaigžņu Meitene. Kā vienmēr dzīvespriecīgi smaidot, viņa tūlīt devās izvēlēties ēdienu. Šķila, ka gan viņa, gan Hilarija aizmirsusi par otras eksistenci.

Zvaigžņu Meitene ēda. Arī Hilarija ēda. Mēs vērojām. Kustējās tikai pulksteņa rādītāji.

Kāda virtuves darbiniece izslēja galvu pāri slīd-lentei un uzsauca: - Paplātes!

Noskanēja asa, nikna atbilde: - Aizveries!

Zvaigžņu Meitene beidza ēst. Kā vienmēr, viņa iestūķēja iesaiņojamos materiālus papīra maisiņā, aiznesa un iemeta to tvertnē izlietotajiem papīriem-tā atradās līdzās lodziņam, kur vajadzēja nolikt netīrās paplātes. Tad viņa atgriezās savā vietā un paņēma savu instrumentu. Mēs aizturējām elpu. Hilarija blenza sviestmaizē.

Zvaigžņu Meitene sāka strinkšķināt ģitāru un dziedāt. Brītiņu pastāvējusi, viņa virzījās garām galdiņiem dziedot un spēlējot. Viņai sekoja trīssimt acu pāru. Nonāca pie Hilarijas Kimblas galdiņa -un turpināja virzīties uz priekšu, tieši uz galdiņu, kur sēdējām mēs ar Kevinu un „Karstā sēdekļa” komandu. Tad viņa apstājās un nodziedāja Happy Birthday. Dziesmas beigās noskanēja Hilarijas vārds, tomēr viņa turēja savu iepriekšējā dienā doto solījumu nedziedāt Hilarijai -viņa to nodziedāja man. Stāvēja man līdzās un smaidot un dziedot raudzījās

lejup uz mani, un es nezināju, kur likt acis - vai skatīties uz savām rokām vai augšup viņai sejā, un es pamanījos izdarīt gan vienu, gan otru. Mana seja dega kā ugunīs.

Kad viņa beidza, klusums izšķīda, un studenti izplūda mežonīgos aplausos. Hilarija Kimbla izslāja no ēdamzāles. Kevins pavērās Zvaigžņu Meitenē, tad norādīja uz mani un uzdeva jautājumu, kas laikam gan bija prātā ikvienam klātesošajam: - Kāpēc

viņam?

>

Zvaigžņu Meitene pašķieba galvu uz sāniem, it kā lai mani nopētītu. Uz lūpām pazibēja draisks smaids. Tad viņa viegli pavilka mani aiz auss ļipiņas un teica: - Viņš ir pievilcīgs. - Un aizgāja.

Mirklī man izbrāzmoja cauri simtiem sajūtu, un tās visas apkopojās vienā viņas rokas pieskārienā manai ausij - kamēr Kevins pastiepa roku un parāva mani aiz tās pašas auss ļipiņas. - Kļūst aizvien interesantāk, - viņš noteica. - Šķiet, ka nu ir īstais laiks doties apciemot Arčiju.

7

Arčibalds Hepvuds Brūbeikers dzīvoja mājā ar kauliem. Žokļa kauliem, gūžu kauliem, stilba kauliem. Kauli bija katrā istabā, katrā skapī, verandā. Daži cilvēki uz savu māju jumtiem liek akmens kaķus; Ārčijs Brūbeikers uz sava jumta bija uztupinājis sava mirušā Siāmas kaķa Monro skeletu. Apsēdieties uz tualetes poda vannasistabā - un jums acu priekšā rēgosies vīzdegunīgi smīnošs Dorisas -aizvēsturiska plēsēja galvaskauss. Atverot virtuves skapi, kur tika glabāts zemesriekstu sviests, varēja sastapties aci pret aci ar kādas sen izmirušas lapsu sugas īpatņa pārakmeņojušos žokli.

Arčijam nebija noviržu; viņš bija paleontologs. Kauli bija savesti no izrakumu vielām Amerikas rietumos, kur viņš bija kādreiz strādājis. Daudzus viņš bija atradis, rakņādamies savā brīvajā laikā, un tie piederēja viņam pašam. Bija tādi, kurus viņš bija vācis muzejiem, taču slepus ieslidinājis savā kabatā vai mugursomā. Viņš mēdza teikt: - Labāk lai guļ manā ledusskapī nekā nogrimsi aizmirstībā kāda muzeja pagrabā.

Laikā, kad Ārčijs Brūbeikers neraka ārā vecus kaulus, viņš mācīja studentus Amerikas austrumu universitātēs. Sešdesmit piecu gadu vecumā viņš aizgāja pensijā. Kad viņam bija apritējuši sešdesmit seši, viņa sieva Eda Mēja nomira. Sešdesmit septiņu gadu vecumā Ārčijs kopā ar savu kaulu kolekciju pārvācās uz rietumiem, „lai pievienotos citām fosi-lijām”.

Savu māju viņš bija izvēlējies divu iemeslu dēļ: pirmkārt, tā atradās tuvu vidusskolai (viņš vēlējās atrasties jauniešu tuvumā - viņam pašam bērnu nebija); otrkārt, tur bija Senjors Sagvaro. Šis trīsdesmit pēdu augstais milzenis slējās pāri darbarīku šķūnītim sētā. Kaktusa stumbram lielā augstumā bija divi izaugumi - viens stiepās taisni uz sāniem, bet otrs kā liela saliekta roka slējās augšup, it kā mājot adios. Mājošā roka no elkoņa uz augšu bija zaļa; viss pārējais bija brūns, nokaltis. Lielākā daļa biezās, ādainās mizas bija atdalījusies no stumbra un sakritusi kaudzē tā pakājē: Senjors Sagvaro bija pazaudējis bikses. Kaktusu saturēja kopā vienīgi karkass no pirksta resnuma kokšķiedras ribām. Kaktusu apogi bija savijuši ligzdas viņa krūškurvī.

Vecais profesors bieži runājās ar Senjoru Sagvaro -un arī ar mums. Viņam nebija atļaujas, lai pasniegtu studentiem Arizonā, taču tas nebija šķērslis. Katru sestdienas rītu viņa māja pārvērtās par skolu. Bija gaidīts ikviens, vai tas būtu ceturtklasnieks, vai divpadsmitās klases audzēknis. Nebija ne kontroldarbu, ne atzīmju, ne apmeklētības uzskaites. Un tomēr vairākumam no mums tā bija vislabākā skola, kādā jebkad bijām gājuši. Programmā bija ietverts itin viss, no zobu pastām līdz pat lenteņiem, un profesors kaut kā pamanījās to visu sasaistīt kopā. Viņš mūs sauca par Uzticamo Akmenskaula ordeni. Viņš mums dāvināja pašdarinātas kaklarotas, kur kareklītis bija sīciņš pārakmeņojies kauliņš, iesiets jēlādas siksniņā. Pirms daudziem gadiem viņš bija pateicis saviem pirmajiem skolēniem: „Sauciet mani par Ārčiju.” Vairāk viņam tas nekad nebija jāatkārto.

Todien pievakarē mēs ar Kevinu devāmies pie Ārčija. Lai gan oficiāli viņa nodarbības notika sestdienu rītos, skolēni bija gaidīti jebkurā laikā. Viņš mēdza teikt: - Mana skola darbojas vienmēr un visur.

Atradām viņu kā allaž savā šūpuļkrēslā verandā sētas pusē, lasot grāmatu. No sārti zeltainā saulrieta pielietās verandas j>avērās skats uz Merikopas kalniem. Šķita, ka Ārčija sirmie mati paši izstaro gaismu.

Tikko mūs ieraudzījis, viņš nolika grāmatu. - Skolēni! Priecājos jūs redzēt!

- Ārčij, - mēs teicām un tad pagriezāmies, lai apsveicinātos ar milzu kaktusu, kā tika gaidīts no visiem apmeklētājiem: - Senjor Sagvaro. - Mēs pamājām ar roku.

Apsēdāmies šūpuļkrēslos - tādu verandā bija daudz. - Un tā, jaunie cilvēki, - viņš vaicāja, - darīšanās vai prieka pēc?

- Prāta mulsumā, - es atteicu. - Skolā ir jauniņā.

Viņš iesmējās. - Zvaigžņu Meitene.

Kevins iepleta acis. - Jūs viņu pazīstat?

- Vai es viņu pazīstu? - viņš pārvaicāja. Tad paņēma savu pīpi un piebāza to pilnu ar saldi smaržojošu ķiršu tabaku. Tā viņš darīja vienmēr, kad bija paredzama gara lekcija vai saruna. - Labs jautājums. -Viņš aizkūpināja pīpi. - Teiksim tā: viņa ne reizi vien ir paviesojusies šajā verandā. - No mutes kaktiņa viņam ik pa brīdim kā apaču signāli izvēlās balti dūmu mutulīši. - Es jau prātoju, kad jūs sāksiet uzdot jautājumus. - Viņš ieķiķinājās. - Prāta mulsumā... labi teikts. Viņa patiesi ir citāda, vai ne?

Mēs ar Kevinu izplūdām smieklos, sparīgi mādami ar galvu. Tobrīd es aptvēru, cik ļoti esmu alcis pēc apstiprinājuma no Ārčija puses.

Kevinam izlauzās: - It kā viņa būtu no citas sugas!

Arčijs pielieca galvu, kā saklausījis reta putna balss skaņas. Lūpās aiz pīpes kāta vīdēja greizs smaids. Gaisā izplatījās salda smarža. Viņš cieši pavērās Kevinā. - Gluži otrādi, viņa ir viena no mums. Tas nu ir pilnīgi droši. Viņa iemieso mūsu būtību vairāk nekā mēs paši. Manuprāt, viņa ir tāda, kādi mēs patiesībā esam. Vai bijām.

Dažkārt Arčijs runāja mīklās. Mēs ne vienmēr uztvērām to, ko viņš teica, tomēr neuzņēmām savu neveiksmi pārāk slimīgi. Mēs alkām dzirdēt vēl un vēl. Pirms saule nozuda aiz kalnu korēm, tā vēl pēdējo reizi iemeta kvēli Ārčija liesmojošajās uzacīs.

- Jūs jau zināt, ka viņa ir mācījusies tikai mājās. Māte viņu atveda pie manis. Laikam gan pati gribēja gūt atelpu. Viņa nāca vienu reizi nedēļā - četrus... piecus, jā, nu jau piecus gadus.

Kevins izstiepa pirkstu uz viņa pusi. - Jūs viņu tādu esat radījis!

Arčijs pasmaidīja un izpūta dūmu mutulīti. - Nē, tas bija izdarīts jau ilgi pirms manis.

- Runā, ka viņa ir citplanētiete no Centaura Allas vai kaut kas tamlīdzīgs, - Kevins nomurmināja un nepārliecinoši pasmaidīja. Viņš pa pusei tam ticēja.

Arčija pīpe bija izdzisusi. Viņš to aizdedza no jauna. - Nepavisam ne. Viņa ir īstenākā zemiete, kāda jebkad bijusi.

- Tātad tas nav teātris? - Kevins precizēja.

- Teātris? Nē. Ja nu kāds tēlo, tad tie esam mēs. Viņa ir tikpat īsta kā... - viņš palūkojās apkārt, tad paņēma 60 miljonus gadu senā paleocēna grauzēja Bārnija mazo ķīļveidīgo galvaskausu un pacēla to gaisā - ... tikpat īsta kā Bārnijs.

Sajutu mazu lepnuma uzplūdu, ka pats biju nonācis pie šāda secinājuma.

- Nu, bet viņas vārds, - Kevins atsāka, paliecoties uz priekšu. - Vai tas ir īsts?

- Vārds? - Arčijs paraustīja plecus. - Katrs vārds ir īsts. Tāda ir vārdu būtība. Kad viņa pirmo reizi ieradās pie manis, tad sauca sevi par Kabatas Pelīti, pēc tam - par Dubļu Kūku. Pēc tam... kā tad bija?... Laikam Tvistadcja. Un nu...

- Zvaigžņu Meitene. - Vārds izlauzās neskanīgā čukstā; rīkle man bija sausa.

Arčijs palūkojās uz mani. - Kas nu kuro reizi ierosina viņas iztēli. Iespējams, tieši tādiem būtu jā-būt vārdiem, kā jums šķiet? Kāpēc gan visu mūžu jābūt piesaistītam pie viena vienīga?

- Kā ir ar viņas vecākiem? - Kevins jautāja.

- Kas tad ir ar viņiem?

>

- Ko viņi par to domā?

Arčijs paraustīja plecus. - Šķiet, viņi neiebilst.

- Ar ko viņi nodarbojas? - Kevins vaicāja tālāk.

- Elpo. Ietur maltītes. Apgriež nagus.

Kevins iespurdzās. - Jūs taču saprotat, ko es domāju. Kur viņi strādā?

- Misis Keraveja līdz pat nesenam laikam bija Zvaigžņu Meitenes skolotāja. Šķiet, viņa vēl arī šuj aktieriem kostīmus.

Kevins man piebikstīja. - Tas dullās drēbes!

- Viņas tēvs Čārlzs strādā... - viņš mūs uzlūkoja ar smaidu - ...kur gan citur?

- „Maikas Tronikā”, - mēs korī atteicām.

Es to pateicu ar zināmu izbrīnu, jo biju iztēlojies ko eksotiskāku.

Kevins pavaicāja: - No kurienes tad viņa ir?

Tik jaunā pilsētā kā Maika tas bija gluži dabisks jautājums. Gandrīz visi šejienieši bija dzimuši kaut kur citur.

Ārčija uzacis uzšāvās augšup. - Labs jautājums. -Viņš ievilka dziļu dūmu. - Daži apgalvo, ka no Minesotas, taču īstenībā viņa ir... - Viņš izpūta dūmu, un seja pazuda pelēkajā mutulī. Saldi smaržojoša migliņa aizplīvuroja saulrietu - Merikopas kalnos cepās ķirši. Viņš nočukstēja: - Rets putns!

-Ārčij, - Kevins teica, - jūsu teiktajā gan nav lielas jēgas.

Arčijs iesmējās. - Vai jebkad tāda ir bijusi?

Kevins pielēca kājās. - Es gribu viņu dabūt uz „Karsto sēdekli”. Šis te nejēga Borloks to negrib.

Arčijs caur dūmiem brīdi mani vēroja. Man šķita, ka nomanu atzinību viņa sejā, bet, kad viņš ierunājās, tad pateica vienīgi: - Apdomājiet to labi, jaunie cilvēki.

Mēs nopļāpājām ar Ārčiju līdz pat tumsai. Pateicām adios Senjoram Sagvaro. Kad atvadījāmies, Ār-čijs kaut ko pateica - man šķiet, tas vairāk bija domāts man, nevis Kevinam: - Jūs viņu vairāk iepazīsiet no saviem jautājumiem nekā no viņas atbildēm. Novērojiet viņu pietiekami ilgi. Iespējams, kādu dienu jūs ieraudzīsiet kādu, ko labi pazīstat.

8

Pārmaiņas sākās ap Pateicības dienu. Līdz 1. decembrim Zvaigžņu Meitene Keraveja bija kļuvusi populārākā persona skolā.

Kā tas bija noticis?

Vai tā bija viņas darbība karsējmeiteņu komandā?

Sezonas pēdējā futbola spēlē viņa debitēja karsēj-meitencs statusā. Tribīnes vai lūza - tur bija skolēni, vecāki, skolas absolventi. Vēl ne reizi tik daudz cilvēku nebija apmeklējuši futbola spēli, lai redzētu karsējmeiteni.

Viņa izpildīja visus karsējmeiteņu tradicionālos uzmundrināšanas paņēmienus. Un vēl vairāk. Patiesībā viņa ne brīdi neapstājās. Laikā, kad pārējās meitenes atpūtās, viņa turpināja lēkāt un uzgavilēt. Viņa klīda pa visu teritoriju. Viņa uzradās vietās, kas parasti tika atstātas novārtā - galveno tribīņu sān-malās, pie skatītājiem, kuri bija ieņēmuši vietas aiz vārtiem, pie vecākiem, kuri rūpējās par uzkodu galdiem.

Viņa taisnā stiepienā šķērsoja piecdesmit jardu līniju un pievienojās pretinieku komandas karsējmei-tenēm. Mūs pārņēma nepārvarami smiekli, redzot, kā viņas tur stāvēja pavērtām mutēm. Viņa uzgavilēja spēlētāju soliņa priekšā, līdz tiesneši viņu no turienes aizdzina. Starplaikā viņa kopā ar orķestri spēlēja savu Havajas ģitāru.

Otrajā puslaikā viņa rādīja gluži akrobātiskus trikus. Viņa meta salto uz priekšu un atpakaļ. Kādā brīdī spēle tika apstādināta un trīs tiesneši svītrotos kreklos metās uz laukuma galu. Viņa bija uzrāpusies vārtu stabā, nogājusi pa šķērskoku līdz vidum un nu stāvēja tur ar paceltām rokām kā lidmašīna nosēšanās brīdī. Viņai lika kāpt lejā, un tas notika varenu ovāciju un fotoaparātu zibšņu pavadījumā.

Kad viss beidzās, neviens nepieminēja, cik garlaicīga bijusi pati spēle. Neviens neuztraucās par to, ka „Elektroni” atkal bija zaudējuši. Nākamajā dienā avīzes Mica Times sporta apskata veidotājs rakstīja, ka viņa bijusi „vislabākā sportiste laukumā”. Mēs nevarējām vien sagaidīt basketbola sezonu.

Vai to veicināja Hilarijas Kimblas zemiskais izgājiens?

Dažas dienas pēc Hilarijas dzimšanas dienas apsveikuma dziesmas es izdzirdu kliedzienu gaiteņa galā: - Nedari to! - Skrēju turp. Kāpņu augšgalā bija sapulcējies pūlis. Visu acis bija pievērstas kaut kam, ko es neredzēju. Izlauzos cauri. Hilarija Kimbla smīnēdama stāvēja kāpņu augšējā laukumiņā. Viņa turēja aiz astes žurku, vārdā Kanēļpurniņš, pārkārusi to pāri kāpņu margām - starp dzīvnieciņu un pirmo stāvu nebija nekā. Zvaigžņu Meitene stāvēja vairākus pakāpienus zemāk un lūkojās uz augšu.

Visi bija kā sastinguši. Noskanēja zvans uz nākamo stundu. Neviens nepakustējās. Zvaigžņu Meitene neteica ne vārda, tikai skatījās. Kanēļpurniņa priekš-ķepu astoņi pirkstiņi bija izplesti. Mazās, melnās ačeles, kas līdzinājās krustnagliņām, bija izvalbītas, tās nemirkšķinājās. Atkal noskanēja balss: - Hilarij, nedari to! - Pēkšņi Hilarija žurku nometa. Kāds iekliedzās, bet dzīvnieciņš nokrita turpat uz grīdas. Hilarija vēl pēdējo reizi nicīgi novaibstījās un aizgāja.

Varbūt tas bija Dorijas Dilsones nopelns?

Desmitklasniecei Dorijai Dilsonei bija brūni mati, un viņa rakstīja dzejoļus milzīgā piezīmju kladē ar noplēšamām lapām; viņas vārdu neviens nezināja līdz pat dienai, kad viņa pusdienlaikā apsēdās pie Zvaigžņu Meitenes galdiņa. Nākamajā dienā pie galda vairs nebija brīvu vietu. Kopš tās dienas Zvaigžņu Meitene vairs ne reizi neēda pusdienas viena, tāpat viņa ne mirkli netika atstāta viena nedz skolā, nedz ārpus tās.

Varbūt iemesls slēpās mūsos pašos?

Vai mēs bijām pārvērtušies? Kāpēc Hilarija Kimbla nenometa žurku no kāpņu augšējā laukumiņa? Vai viņa kaut ko nomanīja uzplaiksnāmies mūsu acīs?

Lai nu kāds būtu iemesls, bet, kad mēs pēc Pateicības dienas brīvdienām atgriezāmies skolā, visiem bija skaidrs, ka pārmaiņa ir notikusi. Piepeši Zvaigžņu Meitene vairs nešķita bīstama, un mēs steidzāmies viņu apskaut. Viņas vārds ik pa brīdim noskanēja gaiteņos. Mēs nevarējām vien beigt to skandināt. Mums mēle niezēja nosaukt viņas vārdu svešiniekiem un tad vērot viņu sejas izteiksmi.

Viņa patika meitenēm, patika zēniem. Un pats neparastākais - uzmanību viņai veltīja visdažādāko tipu skolēni: gan biklās pelītes, gan lepnās princeses, gan spēka milriķi, gan gudrīši.

Mēs izrādījām savu cieņu un apbrīnu, viņu atdarinot. Ēdamzālē tagad skanēja vesels Havajas ģitāru ansamblis. Uz skolas soliem saradās puķes. Kādu dienu atkal lija, un kāds ducis meiteņu izskrēja ārā un dejoja. Maikas iepirkumu centra zooveikalā izbeidzās žurkas.

Vislabākā iespēja parādīt savu sajūsmu mums radās decembra pirmajā nedēļā. Bijām sapulcējušies klasē, kur notika ikgadējais oratoru konkurss. To sponsorēja Arizonas vēlētāju sieviešu līga,, un tajā varēja piedalīties jebkurš vidusskolēns, kas vien vēlējās parādīt savu oratora mākslu. Mikrofons tika nodots runātāja rīcībā uz septiņām minūtēm - runā, ko sirds vēlas! Bija zināms, ka uzvarētājs brauks uz apgabala konkursu.

Parasti Maikas vidusskolā uz šo konkursu pieteicās tikai četri vai pieci pretendenti. Tajā gadā gribētāju bija veseli trīspadsmit, ieskaitot Zvaigžņu Meiteni. Nemaz nebija jābūt tiesnesim, lai noprastu, ka viņa bija galvas tiesu pārāka par citiem. Viņas runa bija neparasti izteiksmīga - tā bija vesela izrāde! - ar nosaukumu „Kaktusu apodziņ, sauc mani vārdā!” Viņas pelēkbrūnais fermeres tērps uzskatāmi raksturoja stāsta objektu. No zāles es nevarēju redzēt vasarrai-bumus, tomēr varēju iedomāties, kā tie dejo pa degunu, kad viņa mētāja galvu pa labi un pa kreisi. Kad viņa beidza, mēs sajūsmā dauzījām ar kājām grīdu, svilpām un kliedzām, lai turpina.

Kamēr tiesneši skata pēc apspriedās, tika rādīta filma. Tā bija īsa dokumentāla lente par mūsu štata iepriekšējā gada linālkonkursu. Tās varonis bija konkursa uzvarētājs - kāds zēns no Jūmas pilsētas. Filmas aizraujošākie brīži izrādījās nevis skati no paša konkursa, bet gan tā atbalsis uzvarētāja dzīvē. Kad zēns atgriezās savā Jūmas vidusskolā, autostāvvietā viņu sagaidīja visa skola: plīvoja karogi, gavilēja karsējmeitenes, spēlēja skolas orķestris, bira konfeti, gaisā šūpojās apsveikuma saukļi. Varonis, ar rokām mādams, uz savu apsveicēju pleciem ielidoja skolā.

Filma beidzās, iedegās gaismas, un tiesneši pasludināja Zvaigžņu Meiteni par uzvarētāju. Tika pavēstīts, ka viņa dosies uz apgabala sacensībām Redrokā. Štata finālkonkurss notikšot aprīlī Fēniksas pilsētā. Mēs nevarējām vien beigt ovācijas un svilpām kā traki.

Gada pēdējās nedēļas aizritēja šādā apbrīnas un gaviļu pilnā gaisotnē. Tomēr ieguvēji bijām arī mēs paši.

9

Sonoras tuksnesī ir dīķi. Cilvēks var stāvēt kādam no tiem pašā vidū, pats to nezinādams, jo šie dīķi parasti ir izžuvuši. TĪipat nav iespējams iedomāties, ka vairākas collas zem stāvētāja kājām snauž vardes, kurām sirds sit vienu vai divas reizes minūtē. Šīs dubļu vardes atrodas dusošā un nogaidošā stāvoklī, jo bez ūdens to dzīve ir nepilnvērtīga. Mēnešiem ilgi tās guļ zem zemes, līdz sākas lietavas. Tad no dubļiem izvelbjas simtiem acu pāru un naktī simtiem balsu sasaucas pār mēnessgaismas apspīdēto ūdens klaju.

Bija brīnišķīgi to redzēt, brīnišķīgi būt notikumu vidueī: visapkārt mēs, dubļu vardes, modāmies augšā. Mēs slīkām savstarpēju uzmanības pierādījumu palos. Parādījās šķietami aizmirsti atzinīgi žesti, vārdi, dažādi simpātijas apliecinājumi. Gadiem ilgi savstarpēji nepazīstamie bija gaitenī nīgri paslīdējuši cits citam garām; nu mēs cils citu uzlūkojām, pamā jām, uzsmaidījām. Ja kāds ieguva visaugstāko atzīmi, arī citi par to priecājās. Ja kādam gadījās izmežģīt potīti, sāpes juta arī pārējie. Mēs beidzot ieraudzījām, kādā krāsā ir skolasbiedru acis.

Var teikt, viņa vadīja sacelšanos, kas drīzāk bija sacelšanās par, nevis pret. Par mums pašiem. Par snaudošajām dubļu vardēm, kas mēs tik ilgi bijām bijuši.

Stundās iedrošinājās runāt tie skolēni, kuru balsis agrāk neviens pat nebija dzirdējis. Skolas avīzes decembra numurā veselu lappusi aizņēma „vēstules redaktoram”. Vairāk nekā simts skolēnu vēlējās

piedalīties pavasara rēvijā. Kāds iestājās lotoama-tieru klubā. Cits sāka valkāt neparastus apavus tenis-kurpju vietā. Kāda necila, bikla meitene nokrāsoja savus nagus indīgi dzeltenzaļā krāsā. Kāds zēns reiz atnāca uz skolu ar purpurkrāsas matiem.

Tas viss nebūt netika plaši reklamēts. Nebija ne īpašu vietējā radio paziņojumu, ne TV reportāžu, ne lielu virsrakstu avīzē Mica Times.

MAIKAS VIDUSSKOLĒNU ATMODA.

INDIVIDUALITĀTES IZVIRDUMS

Tomēr tas viss notika. Biju radis visu izpētīt sīki, kā caur lupu, un allaž izvērtēt situāciju, un es to skaidri uztvēru. Pārmaiņas jutu arī pats sevī. Jutos vieglāks, atbrīvotāks, it kā man no pleciem būtu novēlusies smaga nasta. Tomēr nezināju, ko iesākt ar šo jauno stāvokli. Manai atbrīvotībai nebija skaidra virziena. Man nebija nekādas vēlēšanās nokrāsot sev matus vai izmest mēslainē ierastās tenis-kurpes. Та nu es vienkārši izbaudīju šo sajūtu un vēroju, kā agrāk bezveidīgā studentu masa sadalās simtos atsevišķu indivīdu. Šķila, ka pats personas vietniekvārds „mēs” salūst un sadalās gabalu gabalos.

Likteņa ironija: mums atklājot pašiem sevi un katram izceļoties savā, īpašā gaismā, pamazām radās jauns kolektīvs veidojums, ko raksturoja dzīvīgums, līdzdalības sajūta, gars, kāds nekad agrāk šeit nebija valdījis. Tas atbalsojās daudzbalsīgā kliedzienā sporta stadionā: „ELEKTRONI, UZ PRIEKŠU!” Tas atmirdzēja strūklakās. Brīvdienu sapulces laikā dziedātajai skolas himnai pieauga spārni.

- Tas ir brīnums! - es izlēju savu sajūsmu Ārčija priekšā.

Viņš aizgriezies stāvēja verandas malā. Tapat stāvēdams, viņš lēnām izņēma pīpi no mutes. Tad viņš ierunājās - viņa vārdi tikpat labi varēja būt adresēti Senjoram Sagvaro vai liesmojošajām kalnu galotnēm.

- Labāk ceri, ka tā nav, - viņš teica. - Ar brīnumiem ir tā nelaime, ka tie neturpinās ilgi.

Un ar grūtiem laikiem savukārt ir tā problēma, ka tos nevar vienkārši nogulēt miegā.

Tas dažas nedēļas decembrī un janvārī bija īsts zelta laikmets. Un, kad visam pienāca gals, es atrados pašā viducī - kā gan es būtu varējis to paredzēt?

10

Izsīka mana pretestība aicināt Zvaigžņu Meiteni uz „Karsto sēdekli”. - Labi, - es Kevinam teicu, - darīsim to. Ieplāno laiku. - Viņš metās prom. Es saķēru viņu aiz rokas. - Pagaidi taču - vispirms paprasi viņai pašai.

Viņš iesmējās man sejā. - Ko vēl ne! It kā viņa varētu mums atteikt.

Vēl neviens nekad nebija atteicies piedalīties „Karstajā sēdeklī”. Ja arī kādu baidīja pārāk personiskie vai mulsinošie jautājumi, tomēr virsroku allaž ņēma vilinājums parādīties televizora ekrānā. Ja nu kāds spētu pretoties šim vilinājumam, tad tā būtu Zvaigžņu Meitene - tā es nospriedu. Todien pēc stundām Kevins man pienāca klāt, smaidīdams pār visu seju, izslējis abus īkšķus gaisā. - Man izdevās! Viņa piekrita!

Vispirms es izbrīnījos. Tas neatbilda manam priekšstatam par viņu. Tobrīd vēl nezināju, ka tā ir tikai pirmā nojausma par to, kas vēlāk atklājās daudz skaidrāk: par spīti saviem žilbinošajiem talantiem un citādību, viņa bija daudz normālāka, nekā biju iztēlojies.

Tobrīd es ļāvu vaļu sajūsmai. Mēs nepūlējāmies apvaldīt savas gaviles. Mūsu delnas ar blīkšķi sasitās kopā. Mums rādījās vīzija, kā mūsu raidījums kļūst par visu laiku populārāko šovu.

Bija janvāra vidus. Mēs noteicām datumu: trīspadsmito februāri, tieši pirms Valentīna dienas. Gribējām, lai mums būtu vesels mēnesis laika sagatavoties. Nu, kad mana pretestība bija izsīkusi, metos iekšā ar visu galvu. Mēs plānojām reklāmas kampaņu. Sarunājām, ka mākslas novirziena audzēkņi izgatavos afišas. Mēs sagudrojām jautājumus, kurus Kevins varētu uzdot, ja žūrijai tie izsīktu - bija liela iespēja, ka tā varētu gadīties. Mums nevajadzēja izlīmēt parastos uzaicinājumus pieteikties žūrijā: gribētāju bija desmitiem.

Un tad atkal kaut kas mainījās.

* * *

Mūsu skolas pagalmā atradās piecu pēdu augsta finiera loksne putna formā. Tas bija studentu lietošanai domāts ziņojumu dēlis, pie kura allaž bija piesprausti vai pielīmēti dažādi paziņojumi un zīmītes. Kādu dienu mēs tur ieraudzījām pielīmētu datorizdrukas lapu ar šādu tekstu:

„Es apliecinu savu uzticību Amerikas Savienotajiem Bruņurupučiem un augļēdājiem sikspārņiem no Borneo, kādai neticamai planētai uz Piena Ceļa, un lai taisnība un melno pupu plāceņi būtu visiem.”[1]

Apakšā ar roku bija pierakstīti vārdi: „Та viņa mēdz skaitīt svinīgo pavalstniecības zvērestu.”

Nebija vajadzības norādīt, kas tā „viņa”. Acīmredzot kāds bija to noklausījies viņas klases telpā -mēs skaitījām svinīgo zvērestu katru ritu.

Mēs nebūt nevarējām lepoties ar pārliecīgu patrio-tiskumu. Nedzirdēju, ka jelkāds būtu paudis savu apvainojumu. Dažiem šķita, ka tas esot smieklīgi. Daži noķiķināja un zinīgi pamāja, it kā sakot: „Nu, tā jau atkal ir viņa!” Nākamajos rītos ne viens vien jau skaitīja jauno „zvērestu”.

Pēc dažām dienām skolu pāršalca jauna ziņa. Kādai divpadsmitklasniecei Ennai Grisdeilai pēc ilgas slimības nomira vectēvs. Bēres notika sestdienas rītā. Sākumā viss risinājās kā parasti: cilvēku pūlis pie baznīcas, automašīnu rinda ar iedegtām ugunīm, neliela tuvinieku grupiņa pie kapa, pēdējās ardievas. Pēc īsas ceremonijas bēru rīkotājs katram bēriniekam izsniedza garkātainu puķi, ko tas pirms aiziešanas nolika pie zārka. Tieši tajā brīdī Enna Grisdcila pirmo reizi ieraudzīja Zvaigžņu Meiteni.

Asaru aizmiglotām acīm Enna pamanīja, ka arī Zvaigžņu Meitene raud. Viņa prātoja, vai Zvaigžņu Meitene bijusi arī baznīcā. Vēl vairāk, viņa sāka brīnīties, kāpēc Zvaigžņu Meitene vispār tur bija. Vai gan viņa bez Ennas ziņas būtu bijusi vectētiņa draudzene? Ennas māte vaicāja, kas esot šī nepazīstamā meitene.

Vēlāk bērinieki tika ielūgti uz pusdienām Ennas mājā. Atnāca apmēram trīsdesmit eilvēku. Bija bufete ar aukstajiem uzkožamajiem, salātiem un cepumiem. Zvaigžņu Meitene bija tur, viņa runājās ar ģimenes locekļiem, taču neko nebaudīja no ēdieniem vai dzērieniem.

Piepeši Enna izdzirda mātes balsi. Та nebija skaļāka par citām, tomēr skanēja savādi: - Ko tu šeit dari?

Iestājās klusums. Visi skatījās.

Viņas stāvēja pie loga. Enna nekad vēl nebija redzējusi savu māti tik dusmīgu. Misis Grisdeilai bija bijušas ļoti tuvas attiecības ar savu tēvu. Viņas ģimene bi ja uzcēlusi mājai īpašu piebūvi, lai tēvs varētu dzīvot pie viņiem.

Viņas svelmainais skatiens bija pievērsts Zvaigžņu Meitenei. - Atbildi!

Meitene klusēja. - Tu taču viņu pat nepazini!

Meitene neteica ne vārda.

- Vai tu viņu pazini?

Un tad Ennas māte atrāva durvis plaši vaļā un ar iznīcinošu žestu norādīja uz tām, it kā izraidot tuksnesī. - Atstāj manu māju.

Zvaigžņu Meitene klusi izgāja.

Denijs Paiks bija deviņus gadus vecs zēns. Viņam patika braukt ar divriteni, ko bija saņēmis kā dāvanu dzimšanas dienā. Reiz, pēc stundām braukādams pa ielu, viņš bija zaudējis kontroli pār braucamo un ietriecies pastkastē. Viņš salauza kāju, tomēr tas vēl nebija pats ļaunākais. Kādā asinsvadā viņam izveidojās liels trombs. Ar lidmašīnu viņu nogādāja bērnu slimnīcā Fēniksas pilsētā, kur zēns pārcieta operāciju. Kādu brīdi viņa stāvoklis bija bīstams, bet nedēļu vēlāk viņš jau lidoja mājup.

Šis notikums tika aprakstīts avīzē Mīca Times. Tur bija sīki atreferēta Denija sagaidīšanas ceremonija, viņam atgriežoties mājās Piņjona ielā. Fotogrāfijā, kas bija piecu sleju platumā, Denijs kaimiņu aplenkumā sēdēja savam tēvam uz pleciem. Priekšplānā bija redzams jauns divritenis un liels plakāts, uz kura bija rakstīts: „Apsveicam ar atgriešanos mājās, Denij!” Pāris dienu vēlāk šis fotoattēls no avīzes titullapas uzradās pie finiera putna. Mēs sapulcējāmies ap to, pūloties saskatīt to, ko iepriekš būtu palaiduši garām. Ar resnu, sarkanu flomāsteru uzvilkta bulta norādīja uz kādu no sejām pūlī. Та bija meitenes seja, kura staroja tā, it kā Denijs būtu viņas mazais brālītis, kurš par mata tiesu izrauts nāvei no nagiem. Tā bija Zvaigžņu Meitene.

Un tad vēl jaunais divritenis.

Paiku ģimenes locekļi - vecāki, vecvecāki un pārējie - katrs domāja, ka divriteni Denijam nopircis kāds cits. Pagāja vairākas dienas, līdz viņi, sev par lielu pārsteigumu, atklāja, ka neviens nebija divriteni pircis.

No kurienes tad tas varēja rasties? Vidusskolēniem, kuri šo stāstu dzirdēja un bija redzējuši fotogrāfiju, bija savas domas šajā jautājumā. Paiku ģimenei acīmredzot tādu nebija. Divritenis kļuva par ģimenes ķildas iemeslu. Paika kungs bija satracināts, jo neviens, kam viņš prasīja, neatzinās, ka būtu divriteni pircis - un varbūt ari tāpēc, ka nebija to izdarījis pats. Paika kundze bija satracināta, jo nekādā gadījumā negribēja pieļaut, ka Denijs atkal uzkāpj uz divriteņa - vismaz vēl gadu ne.

Kādu nakti jaunais, vēl neiemēģinātais divritenis kopā ar atkritumiem nonāca Paiku mājas priekšā, ietves malā. Kamēr nākamajā dienā ieradās atkritumu savācējs, ritenis jau bija pazudis. Tā vietā Denijs dabūja rotaļu šauteni.

Svinīgais pavalstniecības zvērests, bēres Grisdeilu namā, gadījums ar Deniju Paiku - šie notikumi tika pamanīti, tomēr tiem nebija tūlītēja iespaida uz Zvaigžņu Meitenes popularitāti skolā. Nopietnāka lieta bija viņas darbība karsējmeiteņu komandā un zēnu basketbola sezona.

11

Katrreiz, kad spēle notika mūsu skolas laukumā, pirmās ceturtdaļas laikā Zvaigžņu Meitene tuvojās skatītāju nodalījumam, lai tos iesildītu. Viņa sāka ar uzspēlētām driblēšanas kustībām:

Driblē, driblē!

Bum, bum, čiblē!

Mēs nekožam!

Mēs nekasāmies!

Mēs tikai sakām

(ar plašu rokas vēzienu)

- Sveiki-i, draugi!

(ar abiem īkšķiem rādot uz sevi)

- Mēs esam Elektroni!

(norādot uz viņiem)

-Kas -esat - JŪ-U-ŪS?

(piešķiebjot galvu un pieliekot saliektu plaukstu pie auss).

Kāds pārītis atbraucēju karsējmeiteņu, varbūt kāds fans parasti atkliedza: „Meža Kaķi!”, „Pumas!” vai ko citu, bet vairākums mēmi blenza viņā ar nepārprotamu izteiksmi: „Kas šī tāda?” Dažas no viņas pašas komandas karsējmeitenēm uzjautrinājās, citas jutās aizvainotas.

Tiktāl Zvaigžņu Meiteni varēja apsūdzēt tikai par zināmā mērā banālu uzvedību. Taču viņa ar to neaprobežojās. Viņa uzgavilēja katru reizi, kad vien bumba krita grozā, vienalga, kuras komandas labā. Tas bija savāds skats: pretinieku komanda gūst punktus, Maikas vidusskolas līdzjutēji sēž drūmi un nekustīgi, bet Zvaigžņu Meitene viena pati sajūsmā lēkā.

Sākumā pārējās karsējmeitenes pūlējās viņu pieklusināt, taču tikpat labi varētu censties nomierināt kucēnu. Uzticot Zvaigžņu Meitenei valkāt plisētos svārciņus, viņas nevarēja iedomāties, kā tā uztvers karsējmeitenes misiju. Viņa nebūt neaprobežojās ar basketbola spēlēm vien, bet uzmundrināja un apjūsmoja visus, visu un visur. Viņa sajūsminājās par lieliem notikumiem - laureātiem, uzvarētājiem vēlēšanās - tomēr galveno uzmanību dāvāja citiem tieši maznozīmīgās situācijās.

Nekad nevarēja zināt, kad tas notiks. Pieņemsim, tu esi sīks, neeils devītklasnieks, vārdā Edijs. Iedams pa gaiteni, tu uz grīdas ieraugi mētājamies konfekšu papīrīti. Tu to paeel un iemet tuvākajā atkritumu urnā - un piepeši viņa kā no zemes izaug lavā priekšā, rokas sajūsmā vēzēdama kā vējdzirnavu spārnus, medus krāsas matiem un vasarraibumiem jautri lēkājot, tīri vai aprīdama tevi ar savām milzīgajām acīm, skaļā balsī tevi uzlielīdama un dziedādama pašsacerētus pantus, piemēram, par to, kā Edijs un miskaste vienojas kopīgā tīrīšanas misijā. Apkārt salasās pūlis, visi ritmā sit plaukstas, uz tevi raugās vairāk acu nekā visā iepriekšējā dzīvē kopā. Tu jūties neaizsargāts un stulbs. Vislabprātāk tu pats sekotu tam nelaimīgajam konfekšu papīriņam. Tas ir visdrausmīgākais, kas jebkad ar tevi noticis. Tavas smadzenes krampjaini raustās, un tajās pulsē tikai viena doma: „Es gribu mirt... es gribu mirt...”

Bet re - kad viņa beidzot pārstāj savas izdarības un vasarraibumi atkal mierīgi sagulst viņai uz deguna-, kāpēc tad tu to nedari? Kāpēc tu nemirsti nost?

Tāpēc, ka visi tev aplaudē, lūk, kāpēc, un kurš gan ies mirt, ja vesels pūlis stāv apkārt un aplaudē. Un no katra tu saņem smaidu. Tev uzsmaida cilvēki, kurus tu iepriekš pat neesi redzējis, un viņi tev plikšķina pa muguru un spiež roku, un piepeši ir tāda sajūta, ka visa pasaule sauc tevi vārdā, un šī sajūta ir tik fantastiska, ka no skolas uz māju tu slīdi kā transā. Un vakarā, ejot gulēt, pēdējais, kas pirms iemigšanas pavīd tavu gara acu priekšā, ir viņas acis, un pēdējais, kas pavīd tavā sejā, ir smaids.

Varbūt tu esi ieradusies skolā ar gluži neparastiem auskariem. Vai esi ieguvis savā klasē visaugstāko atzīmi kontroldarbā. Vai salauzis roku. Vai varbūt tev nejauši pārtrūkst bikšturi. Varbūt tu pat neesi cilvēks, bet gan kāda vēl neuzplaukuša ģēnija radīts ogles zīmējums uz sienas vai kāda sevišķi izskatīga vabole, kas rāpo pie divriteņu statīva.

Mēs nošūpojām galvas un piekritām cits citam, ka tā nu gan ir viena traka meitene, jā, varbūt pat galīgi jukusi, tomēr projām devāmies smaidot, un, kaut arī mēs to varbūt neizteicām vārdos, prātā mums visiem bija viena doma: atzinību saņemt ir ļoti patīkami.

Varbūt citu gadu viss būtu varējis tā turpināties vēl ilgi. Taču šis bija gads, kad basketbola laukumā norisinājās kaut kas patiesi neticams. Tajā gadā komanda pastāvīgi uzvarēja. Tikai un vienīgi uzvarēja.

Un tas visu mainīja.

Sezonas sākumā neviens neko nemanīja. Ja neskaitām meiteņu tenisu, mums nekad nevienā sporta veidā nebija bijušas labas komandas. Mēs sagaidījām, ka vienmēr zaudēsim. Mēs ar to bijām samierinājušies. Patiesībā vairākumam no mums tas nemaz nerūpēja, jo mēs taču spēles neapmeklējām.

Iepriekšējā gadā mūsu basketbola komanda „Elektroni” bija uzvarējusi tikai piecās no divdesmit sešām spēlēm. Šajā gadā īsi pirms Ziemassvētkiem viņi guva uzvaru piekto reizi. Janvāra sākumā viņi jau svinēja desmito uzvaru, un ļaudis sāka ievērot, ka zaudējumu ailē joprojām rēgojās nulle.

Finiera putns lepni nesa uzrakstu „NEUZVARĒTIE!” Daži teica, ka mēs pastāvīgi uzvaram nejaušības dēļ. Citi skaidroja, ka pārējās komandas vienkārši esot daudz vājākas par mums. Bija tādi, kas šo uzrakstu uzskatīja par joku. Tomēr viens bija skaidrs: spēļu apmeklētība cēlās stāvus debesīs. Līdz februāra sākumam veiksmju saraksts bija pieaudzis līdz sešpadsmit uzvarām, un sporta zālē ar uguni nevarēja sameklēt brīvu vietu.

Bet kādudien notika vēl kas interesantāks. Piepeši mēs vairs negribējām samierināties ar zaudējumu. Patiesībā mēs aizmirsām, kā tas ir-zaudēt. Šīs pārvērtības norisēja satriecošā ātrumā. Nebija mācekļu perioda, apmācību laika. Neviens mūs nemācīja, kā būt uzvarētājiem. Vienu dienu mēs bijām garlaikoti, vienaldzīgi, pašapmierināti zaudētāji; nākamajā dienā mēs jau bijām aizrautīgi fanātiķi, dauzījām ar kājām pa galveno tribīni, krāsojām sejas zaļi baltas, taisījām vilni tā, it kā būtu to praktizējuši gadiem ilgi.

Mēs par savu komandu stāvējām un kritām. Sarunās to pieminot, lietojām vārdu „mēs”, nevis teicām „viņi”. Rezultatīvākais spēlētājs, vārdā Brents Ārdslijs, šķiet, staigāja pa skolu ar zeltainu oreolu. Un, jo vairāk mēs iemīlējām savu komandu, jo niknāk ienīdām pretiniekus. Agrāk mēs viņus bijām apskau-duši. Mēs pat mēdzām viņiem aplaudēt, lai ieriebtu savām neveiksminieku komandām. Nu mēs pretiniekus nicinājām no visas sirds, un mums riebās viss, kas bija ar viņiem saistīts. Mēs nevarējām ciest viņu formastērpus. Mēs ienīdām viņu trenerus un viņu līdzjutējus. Mēs viņus neieredzējām tāpēc, ka viņi centās sabojāt mūsu ideālo sezonu. Mēs ņēmām ļaunā katru punktu, ko tie ieguva. Kā viņi drīkstēja uzgavilēt!

Mēs sākām izsvilpt. Izsvilpšanas pieredzes mums nebija nekādas, bet ikkurš varēja iedomāties, ka esam šajā jomā īsti veterāni. Mēs svilpām pretinieku komandai, pretinieku trenerim, pretinieku līdzjutējiem, tiesnešiem - mēs izsvilpām visu, kas apdraudēja mūsu ideālo sezonu.

Mēs svilpām pat par rezultātu tablo. Mēs necietām, ja spēles raidīja televīzijā. Mēs ienīdām sasprindzinājumu. Mums gāja pie sirds spēles, kuru liktenis izšķīrās jau pirmajās piecās minūtēs. Mēs vēlējāmies iegūt ko vairāk par vienkāršām uzvarām - mēs alkām pēc masu slepkavības! Vienīgais rezultāts, kas būtu mūs padarījis absolūti laimīgus, būtu 100 pret 0.

Un mūsu ideālās sezonas mānijas pašā viducī bija Zvaigžņu Meitene, kura lēkāja kā kazlēns ik reizi, kad vien bumba izgāja cauri tīklam, un viņai bija vienalga, kura komanda guva punktus, viņa uzgavilēja ikvienam un par visu. Kaut kad janvārī no tribīnēm sāka atskanēt saucieni: ,,S-s-sēdi!” Tad atskanēja svilpieni. Viņa nelikās to manām.

Viņa nelikās to manām.

No visām Zvaigžņu Meitenes neparastajām īpašībām šī mani pārsteidza visvairāk. Viņa neapzinājās slikto. Pareizāk: viņa neapzinājās slikto, kas bija attiecināms uz viņu pašu. Mūsu sliktumu viņa ievēroja ļoti labi. Ja vien kāds no mums bija ievainots, nelaimīgs vai kā citādi cietis, viņa to tūdaļ uzzināja un juta nelaimīgajam līdzi. Taču viņa šķita nemanām slikto, kas attiecās uz viņu pašu - nelaipnus vārdus, ļaunus skatienus, tulznas uz pēdām. Ne reizi nebiju redzējis viņu skatāmies spogulī vai dzirdējis par kaut ko sūdzamies. Visas viņas jūtas un uzmanība tika dāvāta citiem. Viņai nebija pašai sava ego.

Basketbola sezonas deviņpadsmitā spēle notika Redrokā. Iepriekšējos gados spēlēs, kas notika citās pilsētās, parasti bija vairāk karsējmeiteņu nekā līdzjutēju no Maikas. Ne šoreiz. Fanu grupa, kas tovakar virzījās cauri tuksnesim, stiepās pāris jūdžu garumā. Kad visi bijām apsēdušies tribīnēs, vairs tikko pietika vietas mājinieku komandas līdzjutējiem.

Та bija satriecošākais grautiņš tajā gadā. Redrokas komanda bija bezpalīdzīga. Sākoties ceturtajai ceturtdaļai, mēs bijām vadībā, 78 pret 29. Treneris iesaistīja rezerves spēlētājus. Mēs svilpām. Mēs cerējām iegūt simt punktus. Mēs alkām asiņu. Treneris laida atpakaļ pamatsastāvu. Mums gaudojot un rībinot pa tribīnēm, Zvaigžņu Meitene piecēlās un atstāja stadionu. Tie, kas to ievēroja, nodomāja, ka viņa dodas uz tualeti. Es ik pa brīdim pametu skatienu uz izeju. Viņa tā arī neatgriezās. Kad bija atlikušas piecas sekundes līdz spēles beigām, „Elektroni” guva simto punktu. Mēs ārprātā trakojām.

Zvaigžņu Meitene visu laiku bija pavadījusi ārpus stadiona, pļāpājot ar autobusa šoferi. Citas karsēj-meitencs vaicāja, kāpēc viņa aizgājusi no spēles. Viņa atbildēja, ka viņai bijis žēl Redrokas spēlētāju. Viņa jutusi, ka viņas uzmundrinājumi tikai padarījuši šo sagrāvi vēl smagāku. Šādas spēles neesot nekas jauks. Nu, viņai tika pateikts, ka neesot jāmeklē kaut kāds tur jaukums, bet gan par katru cenu jāuzmundrina Maikas vidusskolas komanda. Viņa tikai klusi vērās runātājiem sejās.

Komanda un karsējmeitenes brauca mājup ar vienu un to pašu autobusu. Kad spēlētāji iznāca no ģērbtuves, karsējmeitenes viņiem visu izstāstīja. Tad viņi izstradaja joku. Zvaigžņu Meitenei tika pateikts,

ka stadionā kāds kaut ko aizmirsis un vai viņa nebūtu

>

tik laipna un to neatnestu. Kad viņa bija prom, viņi pateica autobusa šoferim, ka visi esot ieradušies, un autobuss veica divu stundu garo mājupceļu bez viņas.

Kāds no Redrokas kārtības sargiem viņu vēlu vakarā atveda mājās. Nākamajā dienā skolā karsējmeitenes paskaidroja viņai, ka tas bijis liels pārpratums, un izlikās, ka viņām ļoti žēl. Viņa tām noticēja.

Nākamā diena bija trīspadsmitais februāris. „Karstais sēdeklis”.

12

Tas norisinājās tā.

Uzņemšana notika komunikāciju centra studijā. Uz skatuves bija divi krēsli: bēdīgi slavenais „karstais sēdeklis”, sarkans ar uzkrāsotām liesmām, kas vijās augšup pa kājām, un otrs - parasts krēsls raidījuma vadītājam Kevinam. Sānos bija divas rindas ar krēsliem, pa sešiem katrā, un otrā rinda bija augstāk par pirmo. Tas bija žūrijas vietas.

Žūrija tā bija tikai vārda pēc. Šie divpadsmit locekļi nedz balsoja, nedz pasludināja spriedumu. Viņu uzdevums bija uzdot jautājumus, lai attaisnotos „karstā sēdekļa” nosaukums, - kutelīgus, mulsinošus, okšķerīgus jautājumus. Taču ne zemiskus vai aizvainojošus. Intervējamam objektam vajadzēja locīties, nevis tikt izceptam.

Mēs devām objektam inkvizīcijas stila apzīmējumu -„upuris”. Kāpēe gan kāds vēlētos kļūt par upuri? Televīzijas valdzinājums. Iespēja atzīties - vai samelot - kameras un vienaudžu, nevis veeāku priekšā. Taču man bija šaubas, vai šie parastie iemesli bija attiecināmi arī uz Zvaigžņu Meiteni.

Pavisam bija trīs filmēšanas kameras: ar vienu tika uzņemta skatuve, ar otru - žūrija, un trešo sauca par Ciko. Tā bija rokas videokamera tuvplāniem. Misters Robino, mūsu padomdevējs no pasniedzējiem, zināja teikt, ka reiz bijis students, vārdā Ciko, kas lūdzies, lai viņam ļauj ņemt savā pārziņā kameru tuvplāniem. Misters Robino devis viņam šādu iespēju, taču Čiko bijis tik sīks un trausls, ka gluži vai saļimis zem kameras svara. Darbs ticis uzticēts kādam citam, bet

V

Ciko sācis aktīvi nodarboties trenažieru zālē. Gada laikā Ciko uzaudzējis varenus muskuļus un nu kameru cilājis uz pleca kā pūciņu. Та viņš dabūjis kāroto darbu un veicis to patiešām izcili. Kameru viņš nosaucis pats savā vārdā. „Mēs ar kameru esam viens,” viņš mēdzis teikt. Kad viņš beidza skolu, vārds palika, un kopš tiem laikiem šī kamera tuvplāniem līdz ar tās operatoru allaž tika saukta par Ciko.

Raidījuma vadītājs un upuris katrs bija aprīkoti ar uzpirksteņa lieluma mikrofonu, kas tika piestiprināts iepretī sejai; žūrija izmantoja kopīgu rokas mikrofonu. Iepretim skatuvei bija vadības telpa ar stiklotām sienām un ar skaņas izolāciju. Tā bija mana darba vieta, kur es, uzlicis austiņas, vēroju monitorus, norādot, kurus kadrus izvēlēties. Stāvēju plecu pie pleca ar tehnisko operatoru. Viņš sēdēja pie pults ar daudziem taustiņiem, uzspiežot tos kadrus, kurus es izvēlējos. Vēl vadības telpā_darbojās mākslinieki un skaņu iekārtu speciālisti. Ari misters Robino bija šeit kā mācībspēku pārstāvis, tomēr galvenokārt skolēni visu darīja paši.

Kevina uzdevums bija visus iekustināt: viņš iepazīstināja skatītājus ar upuri, uzdeva pāris ievirzes jautājumu, kā ari „uzpurināja” sarunu, ja žūrija darbojās gausi. Parasti gan žūrija bija savu uzdevumu augstumos. Tradicionālie jautājumi: „Vai tevi nesatrauc tas, ka esi tik maza auguma?”, „Vai tā ir taisnība, ka tev patīk tas un tas?”, „Vai tu vēlētos būt izskatīgs (izskatīga)?”, „Cik bieži tu ej dušā?”.

Gandrīz vienmēr viss beidzās ar pamatīgu jautrību. Raidījuma pusstundai beidzoties, kad mēs jau bijām nonākuši līdz pateicībām un mūzikai, valdīja labs noskaņojums un visi - gan upuris, gan žūrijas locekļi, gan studijas darbinieki - sajaucās un atkal kļuva par skolasbiedriem.

Raidījumus mēs vienmēr filmējām pēc stundām un tajā pašā vakarā arī pārraidījām vietējā televīzijā -mums tika atvēlēts visizdevīgākais raidlaiks. To varēja redzēt apmēram desmit tūkstošos māju. Mūsu veiklās aptaujas liecināja, ka vismaz piecdesmit procent u studentu skatās katru raidījumu. Mēs izspiedām pat visjaunākās komēdijfilmas. Cerējām, ka raidījumam, kurā „upuris” būs Zvaigžņu Meitene, skatītāju skaits sasniegs deviņdesmit procentus.

Tomēr slepenībā es vēlējos gluži ko citu: kaut raidījumu neskatītos neviens.

Tajā mēnesī, kopš mēs bijām ieplānojuši šo raidījumu, Zvaigžņu Meitenes popularitāte bija katastrofāli kritusies. No ēdamzāles bija pazudušas Havajas ģitāras. Arvien vairāk un vairāk skolēnu pārliecinājās, ka viņas darbība karsējmeiteņu komandā grauj basketbola komandu un tās ideālo rezultātu aili. Baidījos, ka viņai adresētie svilpieni varētu izskanēt ne tikai sporta laukumā, bet arī šeit, studijā. Man bija bail, ka šis raidījums varētu izvērsties pārlieku nejauks.

Kad Zvaigžņu Meitene todien pēc stundām ienāca studijā, Kevins tradicionāli iepazīstināja viņu ar noteikumiem, bet mēs ar misteru Robino pa to laiku pārbaudījām tehniku. Telpā ienāca žūrijas locekļi. Šoreiz viņi nevaibstījās un nespriņģoja apkārt, kā žūrija parasti mēdza darīt, bet gan taisnā ceļā aizslāja uz savām vietām. Zvaigžņu Meitene bija tā, kas lēkāja apkārt stepa solī un taisīja grimases kamerām. Žur-kulēns Kanēļpurniņš laizīja viņai degunu. Kevins, kā parasti, plēsa jokus, bet žūrijas sejas bija drūmas. Starp tām bija arī Hilarijas Kimblas seja. Manas ļaunās nojautas sabiezēja vēl vairāk.

Es iegāju vadības telpā un aizvēru aiz sevis durvis. Pārbaudīju, vai operatori mani dzird. Mēs bijām gatavi. Kevins un Zvaigžņu Meitene ieņēma vietas. Uzmetu vēl pēdējo skatienu caur stiklu, kas šķīra skatuvi no vadības istabas. Nākamo pusstundu es pasauli vērošu tikai četros monitoros. - Visiem, uzmanību, - es uzsaucu, - sākam! - Nogriezu studijas mikrofonu. Palūkojos uz saviem biedriem. - Gatavi? -Visi pamāja.

Tieši tajā brīdī Zvaigžņu Meitene pacēla vienu no Kanēļpurniņa priekšķepiņām un pamāja ar to uz vadības istabas pusi, pīkstošā balsī uzsaukdama: - Hei, Leo.

Es sastingu kā akmens. Jutos atmaskots. Man nebija ne jausmas, ka viņa zināja manu vārdu. Stāvēju kā tāds putnubiedēklis. Visbeidzot es slābi pavirpi-nāju pirkstus uz žurkas pusi un pār lūpām pārvēlu vārdus - Hei, Kanēļpurniņ. - Otrpus stikla mani tā kā tā nevarēja sadzirdēt.

Tad es dziļi ieelpoju. - Nu labi, gatavi mūzikai, gatavi ievadam. - Pagāja mirklis. - Mūziku, ievadu.

Šis mirklis man allaž bijis svarīgāks par visu - raidījuma „palaišana”. Es biju režisors, maestro, es biju tas, kurš izvēlējās kadrus. Monitoros, kas atradās manā priekšā, es vēroju, kā saskaņā ar manām pavēlēm top programma. Taču šajā dienā laimīgā satraukuma trīsas izpalika. Jutu tikai melnas šausmas, kas naidīgi snaikstījās aiz kabeļiem.

- Labvakar jūsu mājās... un sveicam jūs raidījumā „Karstais sēdeklis”...

Kevins, kā parasti, ievadīja raidījumu sliedēs. Ke-vinam palika grozīties kameras priekšā. Viņš bija ideāls šāda veida raidījuma vadītājs - te varēja labi likt lietā savu viszinīgo smīnu un izteiksmīgās uzacis, kas pauda: „Vai tikai es nepārklausījos - tu patiešām tā teici?”

Viņš pagriezās pret Zvaigžņu Meiteni. Tad spontāni pastiepa roku un paglaudīja Kanēļpurniņa degungalu, kas atdusējās uz Zvaigžņu Meitenes pleca. - Gribi viņu paņemt rokā? - meitene jautāja.

Kevins vaicājoši pavērās kamerā un tad teica: - Nu protams.

- Gatavs, Ciko, žurku, - es teicu savā mikrofonā.

Kad izsaucu savas komandas, pirmā vienmēr bija

„gatavs”.

Ciko pievilka tuvplānu.

- Čiko.

Tehniskais operators piebikstīja Ciko. Kamera sekoja Kanēļpurniņam, kā tas pārceļoja no Zvaigžņu Meitenes rokām pie Kevina. Tiklīdz žurkulēns bija nonācis Kevinam klēpī, tas tūdaļ šāvās uz augšu un starp divām pogām ienira viņam aiz krekla. Kevins izgrūda aprautu kliedzienu un sāka locīties. - Tas skrāpē!

- Viņam taču ir nadziņi, - Zvaigžņu Meitene mierīgi atbildēja. - Viņš tevi nesavainos.

Čiko uztvēra kadrā Kanēļpurniņa galvu, kad tā parādījās starp divām pogām. Misters Robino pacēla man acu priekšā uzslietu īkšķi.

Kevins pavērās kamerā ar skatienu, kas pauda: „Vai man vajadzētu...?” Tad viņš atkal pagriezās pret Zvaigžņu Meiteni. - Vai zini, mēs esam vēlējušies uzlikt tevi uz „karstā sēdekļa” jau kopš brīža, kad tu pirmoreiz ieradies mūsu skolā.

Zvaigžņu Meitene platām acīm raudzījās viņā, tad pagriezās pret kameru. Viņas acis pletās arvien platākas...

Kaut kas tur notika.

...un platākas...

- Ciko! - es strupi uzsaucu.

Ciko, saliecies deviņos līkumos, ņēma skatu mazliet no apakšas. Satriecoši. - Tuvāk, tuvāk, - es teicu.

Zvaigžņu Meitenes izbrīna pilnās acis aizņēma vai visu ekrānu. Es pārbaudīju kopplāna monitoru. Viņa sēdēja kā sastingusi, it kā ar elektrisko strāvu pielīmēta krēslam.

Kāds uzsita man pa plecu. Es pagriezos. Misters Robino smējās un kaut ko teica. Es pacēlu vienu no austiņām. - Viņa joko, - viņš atkārtoja. Un piepeši es sapratu. Viņa it kā uzņēma „karsto sēdekli” burtiskā nozīmē. Spriežot pēe Kevina un žūrijas trulajām sejas izteiksmēm, mēs ar misteru Robino bijām vienīgie, kas joku bija sapratuši.

Zvaigžņu Meitenes rokas lēnām cēlās uz augšu, atraujoties no krēsla roku balstiem...

- Gatavs, Pirmā, - es saucu. - Pirmā!

Pirmās kameras operators, kuram beidzot bija pielēcis, uzņēma viņas rokas, kā tās attālinājās no krēsla balstiem, plati izplestiem pirkstiem, un gandrīz varēja redzēt, kā no pirkstu galiem paceļas dūmu strūkliņas.

T

Paliec tāpat, es lūdzu Dievu, paliec tāpat.

...un viņas pārbiedētās acis slīdēja uz leju gar krēsla sāniem, līdz skatienam pavērās uzgleznotās liesmas...

- UĀ-A-ĀĀĀ!

Viņas spiedziens lika rādītājiem instrumentu ciparnīcās noliekties kā palmām orkāna laikā. Žurka nolēca no Kevina krekla. Attēls monitorā noraustījās, jo mana Pirmā kamera sagrīļojās, bet tad operators atguvās un uztvēra kadrā meiteni, kura nu jau stāvēja skatuves priekšplānā, ar muguru pret kameru, roku vicinādama sev aiz muguras, it kā apvēdinot kūpošo sēžamvietu.

Beidzot arī Kevinam atausa gaisma. Viņš tīri vai apvēlās no smiekliem.

- Pirmā, atpakaļ, Kevinu kadrā. Gatavs ... Pirmā.

Kadrā nonāca Kevins, kurš bija nokritis no krēsla

un uz ceļiem tupēja uz grīdas. Viņa smiekli pārplūdināja vadības istabu.

V

Žurka pārskrēja viņam pār rokām un nolēca no skatuves paaugstinājuma...

- Žurku! - Es auroju. - Otrā, žurku!

Bet Otrā nevarēja dabūt kadrā žurku, jo žurka ošņājās zemē pie Otrās operatora kājām, un viņš kā bulta metās prom no savas kameras.

- Čiko,žurku!

V

Ciko pieplaka pie zemes, dāvājot ekrānam lielisku kadru ar žurku, kura nesās tieši uz žūrijas pusi, un žūrija muka kur kurais un kāpa uz krēsliem.

„Gatavs” bija aizmirsts - viss notika pārāk ātri. Kameras dejoja. Es norēju savas komandas. Tehniskais operators spaidīja savus taustiņus kā smagā roka mūziķis.

Zvaigžņu Meitenes pantomīma bija labākais priekšnesums, kādu jelkad esmu redzējis. Misters Robino bija sažņaudzis manu plecu. Vēlāk viņš teica, ka tas esot bijis nozīmīgākais brīdis ’’Karstā sēdekļa” vēsturē.

Taču vēlāk notikušais bija par iemeslu tam, ka skatītāji šo raidījumu nemūžam neredzēs.

13

Nepilnas minūtes laikā visi nomierinājās. Kanēļ-purniņš atgriezās pie Zvaigžņu Meitenes, kura savukārt mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, apsēdās „karstajā sēdeklī”. Kevinam mirdzēja acis. Viņš nepacietīgi dīdījās, tramīgi gaidīdams, līdz varēs uzdot jautājumus. Nepacietīga bija kļuvusi arī žūrija, taču viņu acis nemirdzēja.

Kevins savaibstīja nopietnu sejas izteiksmi. - Un tātad tavs vārds - Zvaigžņu Meitene. Tas ir varen neparasts.

Zvaigžņu Meitenes skatiens neizteica neko. Kevins sāka mazliet uztraukties. - Vai tad ne? - viņš jautāja.

Zvaigžņu Meitene paraustīja plecus. - Man tā nešķiet.

Viņa nes to cauri, es nodomāju. - Ciko, - uzsaucu savā mikrofonā, - viņas seju!

Neskaidri ieskanējās kāda balss. Kevins pagriezās. Bija ierunājies kāds no žūrijas. - Žūrijas mikrofonu, -es teicu. - Gatavs, Otrais. - Mikrofons tika padots Dženiferai Sentdžonai. - Otrais.

Mikrofons, kuru Dženifera turēja pie sejas, izskatījās pēc melna saldējuma rullīša. Viņas balss nebija patīkama. - Vai kaut kas nebija kārtībā ar to vārdu, ko tev deva vecāki?

Zvaigžņu Meitene lēnām pagriezās pret Dženi-feru. Viņa pasmaidīja. - Nebūt ne. Tas bija labs vārds.

- Kāds tas bija?

- Sjūzena.

- Kāpēc tad tu to atmeti?

- Tāpēc, ka vairs nejutos kā Sjūzena.

- Tātad tu vienkārši atmeti Sjūzenu un nosauci sevi par Zvaigžņu Meiteni.

- Nē. - Viņa smaidīja.

-Nē?

- Par Kabatas Pelīti.

Divpadsmit acu pāru izlīda ārā uz kātiņiem.

-Ко?

- Es nosaucu sevi par Kabatas Pelīti, - Zvaigžņu Meitene dzīvespriecīgi atkārtoja. - Pēc tam par Dubļu Kūku. Tad par Tvistadeju. Tad par Zvaigžņu Meiteni.

Deimons Ričijs paķēra mikrofonu no Dženiferas Senldžonas. - Kas tad būs nākamais? Suņa Kaķa?

O-o-o, es nodomāju, nu sākas.

Kevins ātri iejaucās. - Tātad... tu nomaini vārdu, kad tas tev apnīk?

- Tad, kad tas man vairs nepiestāv. Es un mans vārds, mēs neesam viens. Mans vārds ir kaut kas, ko es valkāju - gluži kā kreklu. Tas nonēsājas, es no tā izaugu, un tad es to mainu.

- Kāpēc tieši Zvaigžņu Meitene?

- Ak, patiešām nezinu. - Ar pirksta galiņu viņa pabužināja Kanēļpurniņa degungalu. - Kādu nakti es pastaigājos tuksnesī, raudzījos debesīs... - viņa iesmējās, - kā gan iespējams neraudzīties debesīs! -un šis vārds vienkārši nāca pār mani.

Kevins pacēla acis no savas jautājumu lapas. - Ko tad par to saka tavi vecāki? Vai viņi nebēdājas, ka tu nepaturēji Sjūzenas vārdu?

- Nē. Var teikt, tā gandrīz bija viņu ideja. Kad es bērnībā sāku sevi saukt par Kabatas Pelīti, arī viņi mani sauca tāpat. Mēs neatgriezāmies pie mana vecā vārda.

No žūrijas puses atkal atskanēja balss.

Es piebikstīju skaņu operatoram. - Žūrijas mikrofonu. Un turi ieslēgtus visus mikrofonus. - Lai gan man negribējās to darīt.

Tas bija Maiks Ebersouls. - Es jautāju, vai tu mīli savu dzimteni?

-Jā,-viņa mundri atbildēja. - Un vai tu mīli savējo?

Ebersouls ignorēja šo pretjautājumu. - Kāpēc tu neskaiti pareizi svinīgo zvērestu?

Viņa pasmaidīja. - Man tas izklausās pareizi.

- Man izklausās, ka tu esi nodevēja.

Žūrijas locekļiem bija tikai jāuzdod jautājumi, viņi nedrīkstēja paust nekādus apgalvojumus.

Kāda roka pārtvēra mikrofonu no Ebersoula. Otrā kamera rādīja Bekas Rinaldi nikno seju. - Kāpēc tu spēles laikā uzmundrini pretinieku komandu?

Zvaigžņu Meitene šķita to pārdomājam. - Laikam jau tāpēc, ka esmu karsējmeitene.

- Tu neesi karsējmeitene vispār, tu stulbā rista, -Bekas Rinaldi balss spindzēja kā lapsenei, - tu taču esi mūsu karsējmeitene. Malkas komandas karsējmeitene.

Pametu skatienu uz misteru Robino. Viņš bija aizgriezies no monitoriem un caur stiklu cieši vēroja studiju.

Zvaigžņu Meitene paliecās uz priekšu un nopietni raudzījās Bekai Rinaldi sejā. Viņas balss skanēja smalki kā mazai meitenei. - Kad otra komanda iegūst punktu un tu redzi, cik viņu fani ir laimīgi, - vai tad tas neliek arī tev justies laimīgai?

- Nē! - Beka burtiski atrēca.

- Vai tev negribas dalīties viņu priekā?

-Nē.

- Vai tad tu nekad neesi vēlējusies, lai arī otra komanda justos laimīga?

-Nē.

Šķita, ka Zvaigžņu Meitene ir patiesi pārsteigta. - Tu taču nealksti vienmēr būt par uzvarētāju... vai tomēr alksti?

Beka drūmi vērās viņā, lad spītīgi izslēja žokli. - Jā. Jā, tā ir. Jā gan. Es vienmēr alkstu būt par uzvarētāju. Tieši tā es daru. Es uzmundrinu mūsējo komandu. Tā mēs visi darām. - Viņa izšāva pirkstu uz skatuves pusi. - Ko uzmundrini tu?

Zvaigžņu Meitene vilcinājās. Tad pasmaidīja un izpleta rokas. - Es uzmundrinu visus!

Paldies Dievam, Kevins beidzot iejaucās. Viņš sasita rokas: - Ei, patiešām, kā tas būtu? Varbūt to varētu noformēt oficiāli. Varētu taču vienu cilvēku visā apgabalā iecelt par... - viņš novicināja roku, -līdzjutēju visiem!

Zvaigžņu Meitene pasniedzās un uzplikšķināja Kevinam pa celi. - Un uz šī cilvēka džempera varētu būt izšūts katras apgabala skolas pirmais burts!

Kevins iesmējās. - Tad viņai būtu jābūt mājas lielumā!

Zvaigžņu Meitene uzsita pati sev pa celi. - Nu tad burtus vispār nevajag. Tā ir pat labāk. - Viņa ielūkojās tieši kamerā un tad sparīgi novicināja ar roku. - Nost ar burtiem!

- Vispārējā karsējmeitenc!

- Karsējmeitene visiem!

Kevins uzlika sev roku uz sirds. - Ar brīvību un taisnīgumu... un karsējmeiteni visiem.

- Un vienu bulciņu ar riekstiem visiem, - Eber-souls ieķērca žūrijas mikrofonā.

Kevins pārmetoši pakratīja pirkstu. - Fui-fui! Žūrija neizsaka apgalvojumus. Tikai jautājumus.

Mikrofonu paķēra Renē Bouzmens. - Labi, te būs jautājums. Kāpēc tu pameti mācības mājās?

Zvaigžņu Meitenes seja kļuva nopietna. - Es gribēju iegūt draugus.

- Nu, lu gan esi lo izrādījusi visai dīvainā veidā, jo nu esi panākusi, ka visa skola tevi nevar ciest.

Vēlējos, kaut nekad nebūtu piekritis aicināt viņu uz „Karsto sēdekli”.

Zvaigžņu Meitene tikai skatījās. Ar Čiko pūlēm viņas seja nu aizpildīja visu ekrānu.

- Dod man... - Mikrofons atkal nonāca pie Dženi-feras Sentdžonas. - Un arī ārpus skolas. Tu jaucies visu darīšanās. Tu bāz savu degunu visur, vai tevi aicina vai ne. Kāpēc tu tā dari?

Zvaigžņu Meitene klusēja. Viņas parastā, nebēdnīgā sejas izteiksme bija pazudusi. Viņa raudzījās Dženiferā. Tad pavērās kamerā, it kā cenšoties rast atbildi tās lēcās. Nu viņa pagrieza galvu un raudzījās uz vadības telpas pusi. Novērsu acis no monitora, un kādu brīdi mūsu skatieni satikās.

Visu laiku biju prātojis, kad gan beidzot sāks runāt Hilarija Kimbla. Nu viņa to darīja. - Sīkā, es tev kaut ko gribu pateikt. Tu esi dulla. Tu esi galīgi jukusi. -Hilarija stāvēja kājās, kratīja pirkstu uz Zvaigžņu Meitenes pusi. - Tu laikam esi atlidojusi no Marsa vai tamlīdzīgi... - Kevins bikli pacēla roku. - Un liecies tu mierā ar savu “nekādu apgalvojumu”, Kevin! No kurienes lu nāc, no Marsa, vai? Te tev būs jautājums. Kāpēc tu nedodies atpakaļ turp, no kurienes esi atnākusi? Tas būs otrs jautājums.

Zvaigžņu Meitenes acis piepildīja visu ekrānu. Lūdzu, neraudi, es domās lūdzos.

Hilariju nebija iespējams apklusināt. - Ak tev gribas uzgavilēt citu skolu komandām? Brīnišķīgi! Tad vācies prom uz tāni skolām! Nenāc uz manu skolu, vai dzirdi? Vācies prom no manas skolas!

Daudzas rokas tvēra pēc mikrofona.

- Es zinu, kas tev ir par problēmu, kāpēc tu dari visas tās stulbās lietas. Tikai lai piesaistītu uzmanību.

- Lai dabūtu sev puisi!

Žūrijas locekļi draudzīgi norēcās. Nu tas bija pūlis. Rokas grāba pēc mikrofona. Kevins uzmeta man satrauktu skatienu. Es nevarēju neko darīt. Kaut arī manā ziņā bija visas pogas un slēdži, es biju bezpalīdzīgs kaut kādi ietekmēt to, kas notika otrpus stikla sienas.

- Man tev ir kāds vienkāršs jautājums. Kas ar tevi īsti ir? Ko? Ko?

- Kāpēc tu nevari būt normāla?

- Kāpēc tu gribi tik ļoti atšķirties no mums?

- Ei - vai kaut kas ar mums nav kārtībā, ka tev jābūt tik atšķirīgai?

- Kāpēc tu nelieto kosmētiku?

Nu viņi visi bija pielēkuši kājās, kratīja rokas, klaigāja - vai nu viņiem mikrofons bija rokās, vai ne.

- Mēs taču tev nepatīkam, vai ne? Kā tad ir? Misters Robino pagrieza kloķi uz vadības pults.

- Cauri, - viņš teica.

* V

Es izslēdzu skaņu studijā. - Cauri. Šovs ir galā. Žūrija turpināja aurot.

14

Pēc tam sākās laikposms, ko atceros kā pa miglu. Notikumi atmiņā sablīvējas un saplūst. Notikumi pāraug sajūtās, sajūtas identificējas ar notikumiem.

Cilvēka sirds un prāts nepakļaujas vēsturnieku dzelžainajai analīzei.

Šis „Karstā sēdekļa” raidījums tā arī nenonāca līdz televīzijas ekrāniem. Misters Robino lenti iznīcināja. Protams, neviens nevarēja aizkavēt to, ka notikums pēc tam tika visos sīkumos atstāstīts. Patiesībā vairākums skolēnu par to uzzināja līdz nākamās dienas stundu sākumam.

To gan atceros, ka pēc tam, kad informācija par šo notikumu bija izplatījusies, sākās čukstu un gaidu laiks. Gaisā virmoja spriedze. Kas tagad notiks? Vai žūrijas atklātais naidīgums ieplūdīs klasēs? Kā Zvaigžņu Meitene uz to reaģēs? Atbildes uz šiem jautājumiem cerējām sagaidīt nākamajā dienā - tā bija Valentīna diena. Visās iepriekšējās svētku dienās - Visu Svēto dienā, Pateicības dienā, Ziemassvētkos, otrajā februārī viņa bija atstājusi kādu niecinu katram savam klasesbiedram uz sola. Vai viņa

7 7

arī tagad rīkosies tāpat?

Atbilde bija: jā. Katrs skolēns klasē ar 17. numuru tai rītā atrada uz sava sola konfekti sirsniņas formā.

7

Tovakar nolika basketbola spēle - to nu es atceros. Tā bija gada nozīmīgākā spēle. „Elektroni” bija izšāvušies sezonai cauri, gūdami vienas vienīgas uzvaras, bet nu sākās nākamais posms, izslēgšanas spēles. Vispirms apgabalā, tad reģionā, visbeidzot štata turnīrs. Nekad agrāk mēs nebijām nonākuši pat līdz apgabala līmenim, bet nu mūsu galvās kūsāja vīzija par dalību čempionātā. „Elektroni” - visas Arizonas čempioni! Mēs negribējām samierināties ar ko mazāku.

Pirmais šķērslis mūsu ceļā bija „Saules Ieleja” -Pimas apgabala līgas čempioni. Spēle notika Valentīna dienas vakarā neitrālā laukumā Kasagrandes pilsētā. Šķita, ka visi Maikas iedzīvotāji pametuši savu pilsētu, lai dotos uz spēli. Mēs ar Kevinu devāmies turp mūsu ģimenes pikapā.

Kopš brīža, kad pūlis no Maikas ievēlās sporta zālē, mūsu auri drebināja jumta spāres. Lielais, zaļais burts „М” uz Zvaigžņu Meitenes baltā džempera, viņai lēkājot un virpuļojot kopā ar pārējām karsēj-meitenēm, lēkāja līdzi. Jāsaka, mans skatiens tikpat bieži aizklīda pie viņas, kā pie spēlētājiem. Kad mēs guvām punktus, viņa uzgavilēja. Kad punktus guva „Saules Ieleja”, viņa to nedarīja. Dziļi sirdī sajutu apmierinājumu.

Taču ne ilgi. Šķita, ka mēs šai spēlē tuvojamies zaudētāja statusam. Pirmo reizi visa gada laikā mēs pirmās ceturtdaļas beigās kūņojāmies astē. Patiesībā mūs kārtīgi piesita, 21 pret 9. Iemesls nebija nekāds pārdabiskais. „Saules Ieleja” gan kopumā nebija tik laba komanda kā mūsējā, tomēr viņiem bija kāds, kura nebija mums - superzvaigzne. Tas bija Rons Kovaks. Viņš bija sešas pēdas un astoņas collas garš un katrā spēlē guva vidēji trīsdesmit punktus. Mūsu spēlētāji izskatījās kā pieci Dāvidi pret šo Goliātu.

Otrās ceturtdaļas vidū „Saules Ieleja” joprojām bija vadībā, apsteidzot mūs par deviņpadsmit punktiem. Mūsu fani bija aizsmakuši un sēdēja klusu, un tad tas notika. Bumba savā nodabā ripoja pa zāles vidu. Vairāki abu komandu spēlētāji metās to iegūt. Šai mirklī garām skrēja Kovaks, cenšoties izvairīties no bumbas tvērējiem, un viņa labā pēda piezemējās uz kāda pakrituša spēlētāja teniskurpes - tā nākamajā dienā rakstīja avīzēs. Tas notika tik ātri, ka neviens to nepamanīja, lai gan vēlāk vairāki no vērotājiem apgalvoja, ka dzirdējuši pretīgu krakšķi - kā zara lūšanu. Mēs redzējām tikai to, ka Goliāts piepeši atradās uz grīdas, locīdamies sāpēs un skaļi kliegdams, un viņa labā pēda izskatījās aizvien ļaunāk, un „Saules Ielejas” treneri un spēlētāji nesās pāri zālei pie viņa. Tomēr viņi nenonāca pirmie. Kaut kādā veidā Zvaigžņu Meitene jau atradās tur.

Kamēr Kovaka komandas karsējmeitenes joprojām sēdēja uz sava sola apstulbušas un vaļā mutēm, Zvaigžņu Meitene nometās ceļos uz koka grīdas. Viņa turēja cietušā galvu savā klēpī, kamēr citi apkopa salauzto kāju. Viņas rokas glāstīja viņa seju un pieri. Varēja nojaust, ka viņa kaut ko stāsta. Viņa sekoja nestuvēm, uz kurām to aiznesa. Visi -abu komandu fani -stāvēja kājās un dedzīgi aplaudēja. „Saules Ielejas” karsējmeitenes lēkāja tā, it kā viņš tikko būtu ieguvis divus punktus. Zāles augstajos logos atblāzmoja ātrās palīdzības ugunis.

Es pats zināju, kāpēc aplaudēju, taču mazliet brīnījos par dažiem faniem no Maikas. Vai viņi patiesi stāvēja kājās, apliecinādami savu cieņu, vai arī bija laimīgi redzēt savu biedu pazūdam no laukuma?

Atsākās spēle. Zvaigžņu Meitene atgriezās uz karsējmeileņu soliņa. Bez Kovaka „Saules Ieleja” bija vāja komanda. Jau otrā puslaika sākumā mēs nonācām vadībā un beigās guvām uzvaru.

Divas dienas vēlāk mēs zaudējām Glendeilas komandai. Atkal mēs jau pirmajā puslaikā atpalikām no pretiniekiem. Taču šoreiz otrajā puslaikā nekāds pavērsiens nenotika. Šoreiz „Elektroniem” bija jāmērojas spēkiem nevis ar vienu, bet gan ar pieciem spēlētājiem, kuri spēlēja labāk nekā viņi. Šoreiz neviens no pretiniekiem nesalauza potīti, lai gan esmu pārliecināts, ka daži no mums izmisumā to slepeni vēlējās.

Mēs bijām pilnīgi satriekti. Mēs tam negribējām ticēt. Tikai ceturtās ceturtdaļas pēdējām sekundēm aiztikšķot, mēs beidzot noticējām. Gaviles no zāles otras puses nāca kā bultu mākonis un sašķaidīja drupās mūsu lielummāniju. Kā gan mēs varējām būt tik stulbi? Vai mēs tiešām varējām cerēt, ka mazā Maika, kas bija palikusi neuzvarēta savā trešajā līgā, jebkad spētu mēroties spēkiem ar štata lielo pilsētu „spēkstacijām”. Pārlieku lielas un muļķīgas cerības mūs bija aizvilinājušas maldu takās. Stulbeņu bars. Mēs bijām izmisuši. Tik brīnišķīgi bija būt uzvarētājiem. Tas mums bija šķitis tik pareizi. Mēs bijām sākuši ticēt, ka uzvarēt mums ir likteņa nolemts...

Un nu...

Kad Glendeilas treneris laida laukumā rezerves spēlētājus, Maikas meitenes apraudājās. Puiši lamājās un svilpa. Daži vainoja tiesnešus. Vai grozu tīkliņus. Vai gaismas. Karsējmeitenes, gods godam, turpināja savas manipulācijas. Viņas raudzījās mūsos ar asarām acīs, un pār vaigiem viņām stiepās tušas sliedes. Viņas vēzēja rokas un kliedza, un darīja visu, kas karsējmeitenēm jādara, taču kustības bija tukšas, bez degsmes.

Izņemot Zvaigžņu Meiteni. Cieši vērojot, es pamanīju, ka viņa izturējās citādi. Vaigi viņai bija sausi. Balss nebija aizlūzusi kā cilām, un pleci nebija sagumuši bēdās. No otrā puslaika sākuma viņa ne reizi neapsēdās. Uz laukumu viņa neskatījās nemaz, viņa pat pagrieza tam muguru. Viņa stāvēja ar seju pret mums un ne mazākā mērā nepakļāvās līksmībai, kas plūda no zāles otras puses. Mēs atpalikām par trīsdesmit punktiem, un līdz spēles beigām bija atlikusi vairs tikai minūte, bet viņa trakoja tā, it kā mums vēl būtu kāda cerība uzvarēt. Acis viņai zvēroja niknumā, kādu nekad agrāk nebiju redzējis. Viņa pat kratīja dūres pret mums. Viņa visiem spēkiem pūlējās satriekt mūsu drūmumu.

Tad piepeši viņas seja bija asiņaina.

Kāds no Glendeilas spēlētājiem veiksmīgi ietrieca no augšas, un Kevins dauzīja dūri pret manu celi, un es palūkojos uz Zvaigžņu Meiteni, un ieraudzīju, ka viņas seja mirklī kļūst par asiņainu masku, un nākamajā brīdī es jau biju kājās, kliedzot pilnā rīklē: - NĒ-Ē-Ē!

Tas nebija asinis. Tas bija tomāts. Kāds bija apšķai-dījis viņas seju ar precīzi tēmētu pārbriedušu tomātu, un tieši tajā brīdī spēle beidzās, un Cdendeilas fani izbira laukumā, bet Zvaigžņu Meitene stāvēja tur, ar savām lielajām acīm mūs uzskatīdama cauri sarkanajai, recekļainajai masai pilnīgā mulsumā. Publikā vietumis atskanēja spontāni, skarbi smiekli, pat aplausi.

Nākamajā rītā, būdams vēl mājās, es atradu kartīti. Tā bija ielikta kādā burtnīcā, kuru es acīmredzot nebiju atvēris vairākas dienas. Tas bija Valentīn-dienas apsveikums-pašizgatavota kartīte, kurā bija attēlots mazs sarkstošs puisēns un meitene lielās sandalēs, un starp viņiem bija liela, sarkana sirds, un vēl tur bija pierakstīti vārdi: „ES TEVI MĪLU!” Un, kā parasti dara trešklasnieki - un ari vidusskolēni -, sūtītājs bija parakstījies ar šil'ru:

15

Viņa ir iedevusi šādu kartīti katram mūsu skolā. Tāda bija mana pirmā doma.

Kad skolā satiku Kevinu, grasījos viņam uzreiz pajautāt, bet tad nolēmu pagaidīt līdz pusdienlaikam. Centos izturēties nevērīgi. Savu sakāmo es iespraudu sarunā par vienīgo notikumu, kas tai dienā bija nozīmīgs. Spēle. Zaudējums. Tomāts. Ak jā, starp citu, runājot par Zvaigžņu Meiteni: - Vai tu gadījumā nedabūji kartīti?

Viņš neizpratnē pavērās manī. - Dzirdēju, ka viņa esot iedevusi kaut ko katram savam klasesbiedram.

- Ak jā, - es teicu, - arī es par to dzirdēju. Bet vai tas bija viss? Vai tad viņa nav devusi kartītes visiem citiem?

Viņš paraustīja plecus. - Man ne. Kāpēc tu prasi? Vai pats esi dabūjis?

Kozdams sviestmaizē, viņš lūkojās uz otru ēdamzāles galu, tomēr es sajutos tā, it kā viņš mani būtu piespiedis pie sienas. Papurināju galvu. - Nē taču, es tāpat vien prātoju.

Īstenībā var teikt, ka es sēdēju tai kartītei virsū. Tā atradās manu džinsu aizmugurējā kabatā. Visu acis ēdamzālē bija piekaltas Zvaigžņu Meitenei. Šķiet, mēs pa pusei sagaidījām ieraudzīt sarkanas paliekas karājamies pie viņas sejas. Viņa apsēdās pie sava parastā galdiņa kopā ar Doriju Dilsoni un dažām citām draudzenēm. Viņa izskatījās nomākta. Šoreiz ģitāras spēle izpalika. Viņa arī ncrotaļājās ar savu žurku. Viņa vienkārši ēda un runājās ar meitenēm pie sava galda.

Pusdienu starpbrīdim beidzoties, viņa piecēlās, tomēr nedevās vis taisnā ceļā uz izeju, bet gan, mezdama līkumu, tuvojās galdam, pie kura sēdēju es. Es biju panikā. Pielēcu kājās, paķēru savas mantas, izgrūdu: - Man jāiel - un, pametis Kevinu ar pavērtu muti, jozu prom. Taču ne pietiekami ātri. Pusceļā līdz durvīm izdzirdu viņas balsi sev aiz muguras: - Sveiks, Leo. - Man svila vaigi. Biju pārliecināts, ka nu atrodos visu skatienu krustugunīs. Man likās, ka visi varēja redzēt kartīti manā bikšu kabatā. Izlikos, ka raugos pulkstenī un šausmīgi steidzos. Lodes ātrumā izšāvos no ēdamzāles.

Turpmāko dienas daļu es slapstījos pa kaktiem. Pēc stundām devos taisnā ceļā uz mājām. Sēdēju savā istabā un ārā iznācu tikai uz vakariņām. Pateicu vecākiem, ka man jāstrādā pie kāda projekta. Daudzkārt pārstaigāju savu istabu. Gulēju gultā un blenzu griestos. Skatījos pa logu. Uzliku kartīti uz galda. Paņēmu to. Lasīju. Lasīju vēl un vēl. Izspēlēju „sveiks, Leo” savā galvā atkal un atkal. Metu šautriņas korķa plāksnē, kas karājās pie manām durvīm. Mans tēvs uzsauca: - Kas tas tev par projektu -šautriņu mešana? - Izgāju ārā. Braukāju apkārt ar pikapu. Aizbraucu līdz ielai, kur viņa dzīvoja. Pēdējā šķērsielā pirms viņas mājas nogriezos prom.

Stundām gulēju, mēnessgaismas apvīts. Viņas balss skanēja cauri naktij, no gaismas, no zvaigznēm.

Sveiks, Leo.

Nākamajā rītā - tā bija sestdiena - mēs ar Kevinu devāmies uz iknedēļas Uzticamā Akmenskaula ordeņa sanāksmi pie Arčija. Mūsu bija apmēram piecpadsmit. Ap kaklu mums karājās kaklarotas ar pārakmeņotajiem kauliem. Arčijs gribēja stāstīt par kādu eoeēna laikmeta galvaskausu, ko turēja rokās, taču pārējie bija spējīgi runāt tikai par spēli. Kad Areijs dzirdēja par tomātu, viņa uzacis sacēlās līdz pat matiem, taču citādi sejas izteiksme nemainījās. Es nodomāju: „Tas viņam nav nekas jauns, viņš jau zina.”

Visā nodarbības laikā Ārčijs māja ar galvu, smaidīja un kustināja uzacis. Mēs izgāzām uz viņu visu savu vilšanos, milzīgā zaudējuma sajūtu. Viņš runāja ļoti maz. Kad bijām beiguši, viņš pavērās uz galvaskausu sev klēpī, noglauda to un teica: - Nūjā, šis te nabadziņš arī reiz zaudēja spēlē. Viņš nešķīrās no uzvarētāja kausa kādus desmit miljonus gadu, bet tad viņam apkārt sazaļoja jauni, spēcīgāki stublāji, un viņš atklāja, ka ir nonācis citā līgā. Viņš krampjaini turējās pic tās, pat guva punktus, tomēr atpalika arvien vairāk un vairāk. Pretinieki bija labāki, ātrāki, prasmīgāki. Čempionātā mūsu draugs tika iznīcināts pilnībā. Viņš ne tikai nākamajā dienā neieradās skolā, patiesībā viņš vispār vairs nekur neieradās, un punkts. Neviens viņu tā arī vairs neredzēja.

Ārčijs pacēla pārakmeņojumu, kas bija lapsas galvaskausa lielumā un ar izvirzītu deguna daļu, un turēja to blakus savai paša sejai. Ilgi viņš neteica neko, tā rosinādams mūs iedziļināties pašiem sevī. Sejas vērās cita citā. Desmitiem miljonu gadu un seju kādā dzīvojamā istabā kādā vietā, ko sauc par Arizonu.

16

Pirmdiena. Pusdienlaiks.

Šoreiz, kad Zvaigžņu Meitene promejot pienāca pie mana galda, es paliku uz vietas. Sēdēju, pagriezies pret viņu ar muguru. Redzēju Kevina acis ieplešamies, kad viņa tuvojās. Un tad viņa acis sastinga un mute lēnām sašķiebās ļaunā smīnā, un viss šķita aprimis, izņemot trauku šķindoņu, kas skanēja no virtuves, un mans skausts dega kā ugunīs.

- Nav vērts pateikties, - sadzirdēju viņu sakām dziedošā balsī.

Nodomāju „Ko?”, bet tad es zināju gan - ko. Un es piepeši zināju, kas man jādara. Zināju, ka man jāpagriežas un kaut kas viņai jāsaka, un es zināju, ka viņa tur stāvēs tikmēr, kamēr es to izdarīšu. Tas bija muļķīgi un bērnišķīgi - tā baidīties no viņas. Galu galā - kāpēc man būtu jābaidās?

Es pagriezos. Jutu smagumu visos locekļos, it kā kustoties pa ūdeni, it kā man būtu jāsastop kāda daudz nozīmīgāka persona par desmitklasnieci ar neparastu vārdu. Man pretī vērās košā saulespuķe uz viņas audekla somas - izskatījās, ka tā uzgleznota ar roku - un beidzot manas acis iegrima viņējās. Es teicu: - Paldies par kartīti.

Viņas smaids liktu saulespuķei nobālēt. Tad viņa aizgāja.

Kevins smaidīja pa visu ģīmi un šūpoja galvu. - Viņa ir iemīlējusies.

- Blēņas, - es atteicu.

- Viņa ir trakoti iemīlējusies.

- Viņa vienkārši ir traka, tas arī viss.

Noskanēja zvans. Mēs savācām savas mantas un

devāmies prom.

Ļimstošām kājām nostaigāju visu atlikušo dienu. Beisbola nūja man nespētu iebliezt spēcīgāk kā šis smaids. Man bija sešpadsmit gadu. Cik gan tūkstošu smaidu bija man mērķēti agrāk? Kāpēc tieši šis viens lika justies tā, it kā tas būtu pats pirmais?

Pēc stundām kājas mani aiznesa uz viņas klasi. Es trīcēju pie visām miesām. Vēderā kņudēja. Man nebija ne jausmas, ko darīšu, ja viņu satikšu. Es tikai zināju to, ka nespēju neiet.

Viņas tur nebija. Es brāzos cauri gaiteņiem. Izskrēju ārpus skolas. Autobusi pamazām piepildījās. Mašīnas grieza pa labi un pa kreisi. Simtiem skolēnu izklīda uz visām pusēm. Mēnešiem ilgi viņa bija bijusi visur, nu viņas nebija nekur.

Es izdzirdu viņas vārdu. Viņas vārdu. Tos pašus divus vārdus, ko biju klausījies visu gadu, un piepeši to skanējums iešķindējās man ausīs dzidri kā tīrs sudrabs. Iegriezos sānieliņā, lai noklausītos sarunas. Meiteņu pulciņš pļāpāja, gaidot autobusu.

- Kad?

V V

- Šodien. Pēe stundām. Šobrīd!

- Es tam neticu!

- Es neticu, ka tam bija vajadzīgs tik ilgs laiks.

- Izmesta? Vai viņi to drīkst?

у

- Protams. Kāpēc ne? Tā nav viņas skola.

- Es būtu viņu izmetusi jau sen. Tā bija nodevība.

- Laimīgu taciņu!

Es zināju, par ko viņas runā. Par to tenkoja jau dienām. Zvaigžņu Meitene bija izslēgta no karsēj-meitenu komandas.

j

- Sveiks, Leo!

Meiteņu balsu koris izsauca manu vārdu. Es pagriezos. Saule man iespīdēja acīs. Aizsedzu seju ar plaukstu. Viņas visas reizē nodziedāja: - Zvaigžņu zēns! - Un smējās. Pamāju un steidzos mājup. Biju saviļņots, kaut gan neparko to neatzītu.

Viņas māja atradās divas jūdzes no manējās aiz neliela iepirkumu centra, kurā bija desmit veikalu. Arčijs man bija pateicis, kur tas ir. Tā nu es gāju. Negribēju braukt ar mašīnu. Gribēju, lai tas notiek lēni. Gribēju izjust, kā soli pa solim nāku aizvien tuvāk un tuvāk, sajust, kā sasprindzinājums manī aug pamazām - kā ar gāzi piepildās tukšums limonādes pudelē.

Nezināju, ko darīšu, ja viņu ieraudzīšu. Biju satraukts un nobijies. Daudz vieglāk man bija viņu uztvert kā leģendāru personību, nevis vienkārši kā cilvēku. Pēkšņi man izmisīgi gribējās par viņu uzzināt visu. Gribēju apskatīt viņas bērnības fotogrāfijas. Vēlējos redzēt, kā viņa ēd brokastis, iesaiņo dāvanu, atpūšas. Kopš septembra viņa bija kā izpildītāj-māksliniece - neatkārtojama un satriecoši neiedomājama - uz vidusskolas skatuves. Viņā nebija ne miņas no vēsas atturības, savas emocijas viņa pauda bez kautrēšanās. Visi varēja redzēt, kāda viņa bija -no izrotātā sola līdz iespaidīgajai runai oratoru konkursā un izdarībām futbola laukumā. Un tomēr -tagad es jutu, ka kaut kam neesmu pietiekami pievērsis uzmanību, kaut ko nozīmīgu esmu palaidis garām.

Viņa dzīvoja Paloverdes ielā. Viņas māja bija pārsteidzoši parasta - vismaz pēc Arizonas kritērijiem -personai, kas bija tik ļoti atšķirīga no citiem. Vienstāva ķieģeļu namiņš gaišos toņos ar sarkanu kārniņu jumtu. Mazajā pagalmiņā neredzēja nezāles stiebra, tur auga mucveida kaktusi un adatainie bumbierveida kaktusi un vīdēja akmeņu grēdas.

Kad nonācu tur, bija jau tumšs, un īstenībā es to vēlējos. Staigāju šurp un turp pa ielas otru pusi. Man ienāca prātā, ka mani var noturēt par laupītāju, tāpēc mēroju ceļu apkārt visam kvartālam. Iegāju kafejnīcā apēst picas šķēli, taču nomocīju tikai pusi. Atkal izsteidzos ārā - man nebija miera, ja viņas māja neatradās manā redzes lokā. Tāpat man nebija miera, kad tā tur atradās.

Sākumā šķita pietiekami vienkārši uzlūkot viņas māju. Tad es sāku prātot, vai viņa tur ir. Visos logos dega gaisma. Uz piebraucamā ceļa stāvēja mašīna.

Jo ilgāk es tur klimtu, jo tuvāk vēlējos nokļūt. Šķērsoju ielu un gandrīz pašāvos garām mājai. Garāmejot pagrābu no pagalma akmeni. Gāju uz priekšu pa ielu, tad apgriezos un pavēros uz viņas māju no attāluma.

Čukstēju uz debesīm, kas bija kā mirdzošiem sāls-graudiņiem nosētas: - Šeit dzīvo Zvaigžņu Meitene Keraveja. Es viņai patīku.

Tad es atkal tuvojos mājai. Apkārt viss bija kā izmiris. Akmens man rokā bija sasilis. Šoreiz es tuvojos mājai lēnām. Jutos savādi. Manas acis bija piekaltas gaismas trīsstūrītim logā, ko aizklāja aizkari. Redzēju ēnu uz dzeltenās sienas. Man šķila, ka es slīdu gaismā, kājām neskarot zemi.

Piepeši parādes durvis pavērās. Ātri noslēpos aiz mašīnas, kas stāvēja uz piebraucamā ceļa, un pieplaku pie tās pakaļējā spārna. Dzirdēju durvis aizveramies. Tad saklausīju soļus. Soļu troksnis saskanēja ar kādas garas ēnas kustību pa piebraucamo ceļu. Es aizturēju elpu. Ēna apstājās. Jutos reizē gan smieklīgs, gan arī īsti savā vietā, it kā pats liktenis būtu nolēmis man šai brīdī stāvēt sakņupušam pie mašīnas.

Tad no ēnas atskanēja viņas balss: - Vai atceries reizi, kad tu man pēc stundām sekoji tuksnesī?

Tas bija absurds. Es pats ar sevi strīdējos, ko man viņai teikt, it kā mana atbilde varētu - jā, ko gan īsti tā varētu? Mani nodot? Joprojām stāvēju saliecies, piespiedies pie automašīnas spārna gludās metāla virsmas. Man nebija ienācis prātā izslieties taisni, parādīties viņai visā augumā. Šķita, ka pagāja stundas, līdz es beidzot nokvekstēju: - Jā.

- Kāpēc tu apgriezies un gāji atpakaļ?

Viņas balss bija mierīga, it kā viņa katru nakti pļāpātu ar cilvēkiem, kas sakņupuši aiz mašīnas uz piebraucamā ceļa.

- Neatceros, - es teicu.

- Vai tev bija bail?

- Nē, - es sameloju.

- Es nebūtu ļāvusi tev apmaldīties, tu taču to zini.

- Zinu.

No lielās ēnas atrāvās mazāka. Та man tuvojās, ņirbinādama pa oļiem klāto ceļu. Tai bija aste. Та nebija ēna. Та bija žurka - Kanēļpurniņš. Tas apstājās pie viena no maniem teniskurpju purngaliem un stāvēja, raudzīdamies augšup. Tad uzlika priekšķepas uz manas kurpes un apošņāja saites.

- Vai tu pašlaik iepazīsties ar Kanēļpurniņu?

- Zināmā mērā.

- Vai tu melo?

- Zināmā mērā.

- Vai tev ir bail no žurkām?

- Zināmā mērā.

- Vai es tev liekos pievilcīga? Ja tu tagad teiksi “zināmā mērā”, es pateikšu Kanēļpurniņam, lai viņš tev iekož.

-Jā.

- Kas - jā?

- Man šķiet, ka tu esi pievilcīga. - Gribēju jau joka pēc piebilst “zināmā mērā”, bet pārdomāju.

- Vai Kanēļpurniņš tev šķiet pievilcīgs?

Žurka jau bija pilnībā uzrāpusies uz manas kurpes. Varēju just dzīvnieciņa svaru. Man gribējās to nokratīt. Žurkas aste viegli berzējās gar ceļa akmentiņiem. - Bez komentāriem, - es atteicu.

- Ak vai, Kanēļpurniņ, vai dzirdi? Bez komentāriem. Viņš gan negrib, lai visi to uzzina, bet patiesībā tu viņam patīc.

- Man šķiet, tu esi nedaudz aizrāvusies, - es noteicu.

- Ļoti ceru, ka tā ir. Nekas nesagādā vairāk prieka kā ļaut, lai tevi kaut kas aizrauj. Vai tu negribi šonakt aizraut sev līdzi Kanēļpurniņu? Viņam patīk nakšņot citur.

- Nē, paldies.

- Ak vai. - Viņa izlikās pikta. - Vai esi par to pārliecināts? Viņš nesagādā nekādas problēmas. Viņš taču tikpat kā neaizņem vielu. Tu viņam vari iedot tikai mazo kviešu pārslu paciņu. Vai divas vīnogas. Un viņš neslapinās uz tava paklāja. Vai ne tā, Kanēļpurniņ? Nu slienies augšā un pasaki viņam, ka tu to nedarīsi. Slienies augšā, Kanēļpurniņ!

Žurka uzslējās pakaļkājās, stāvēdama uz manas kurpes. Tas ačeles mirdzēja kā melnas pērlītes.

- Vai viņam nav vienreizēji skaistas ausis?

Kurš gan ievēro tādu lietu kā žurkas ausis? Es palūkojos lejup. Viņai bija taisnība. - Nūjā, - es teicu, - laikam jau tev taisnība.

- Pakutini viņam aiz ausīm. Viņam tas patīk.

Es drudžaini noriju siekalas. Pasniedzos lejup un ar divu pirkstu galiņiem pakutināju spalvu kumšķī-šus aiz Kanēļpurniņa ausīm. Šķiet, ka viņam tas patika. Viņš nekustējās. Un tad, pats sev par pārsteigumu, es pievirzīju pirkstu žurkai pie degungala, un tā pirkstu nolaizīja. Man nekad nebija ienācis prātā, ka žurkas tā dara. Viņas mēle bija uz pusi mazāka par mana mazā pirkstiņa nagu. Man likās, ka tai būtu jābūt raupjai kā kaķa mēlei, tomēr tā bija gluda.

Tad pēkšņi žurka vairs neatradās uz manas kurpes, bet jau tupēja man uz pleca. Es pārsteigumā iekliedzos. Pūlējos to notraukt, taču dzīvnieciņš ar nagiem bija stingri ieķēries manā kreklā. Zvaigžņu Meitene trīsēja smieklos - es to redzēju pēc viņas ēnas.

- Ļauj man minēt, - viņa teica. - Kanēļpurniņš uzlēca uz tava.pleca.

- Trāpīts, - es izgrūdu.

- Un nu tu prāto, ka žurkas mēdz pārgrauzt cilvēkiem rīkles...

- Es to nedarīju. Bet nu, kad tu tā saki... - Aptvēru ar plaukstām savu kaklu. Tad sajutu kaut ko savā ausī. Kaut ko ūsainu. Atkal iekliedzos. - Viņš ēd manu ausi!

Zvaigžņu Meitene smējās vēl trakāk. - Viņš tevi apošņā. Tu viņam patīc. Sevišķi tavas ausis. Viņam nekad nav nācies sastapt ausi, kas viņam nepatiktu. Kad viņš būs beidzis, tava auss būs tīra kā svilpīte. Sevišķi tad, ja tajā atrodas zemesriekstu sviesta paliekas.

Jutu, kā mazā mēlīte izložņā visus dobuminus manā kreisajā ausī. - Man kut!- Tad es sajutu vēl kaut ko. - Es jūtu viņa zobus!

- Viņš vienkārši kaut ko nokasa no tavas auss. Laikam tev tur ir kaut kas ciets. Vai esi pēdējā laikā mazgājis ausis?

- Nav tava darīšana.

- Piedod. Negribēju tik personiski.

- Es tev piedodu.

Kādu brīdi viss bija klusu, izņemot žurkas kluso elpu manā ausī. Tas aste karājās mana krekla priekšējā kabatā.

- Vai tagad tu vari atzīties?

- Ko tad? - es atvaicāju.

- Ka patiesībā tev sāk iepatikties sajūta, kad mazs grauzējs bakstās tev pa ausi.

Es pasmaidīju. Tad pamāju, un žurkas purniņš uz bridi izslīdēja no manas auss. - Atzīstos.

Vēl brīdis klusuma un klusā elpa manā ausī.

- Nu labi, - viņa beidzot teica, - mums nu jāiet iekšā. Kanēļpurniņ, saki viņam arlabunakti.

Nē, es nodomāju, neej.

- Man vēl ir otra auss, - es teicu.

-Ja viņš apstrādās arī to, tad nemūžam negribēs tevi atstāt, un es kļūšu greizsirdīga. Ejam, Kanēļpurniņ. Laiks čučēt.

Kanēļpurniņš turpināja urbināt manu ausi.

- Viņš nenāk, ko?

- N-nē.

- Nu tad vienkārši paņem viņu un noliec zemē.

Es paklausīju. Tiklīdz biju nolicis žurku zemē, tā

paskrēja zem automašīnas izpūtēja un tad pazuda skatienam otrpus mašīnai. Ēna attālinājās. Dzirdēju atveramies parādes durvis. Gaisma nodzisa. - Arlabunakti, Leo.

- Arlabunakti, - es uzsaucu.

Man negribējās iet prom. Es vēlējos saritināties un aizmigt tepat uz piebraucamā ceļa. Ļoti ilgi biju tupējis sakņupis. Bija grūti uzdabūt sevi stāvus, un tikai pusceļā līdz savām mājām es spēju izslielies pavisam taisni.

Tikai divas nedēļas iepriekš biju atklājis, ka viņa zina manu vārdu, un nu jau biju iemīlējies pāri ausīm. Es lidoju. Cēlos augšup pa gaismas staru, kas krita uz maniem palagiem, un nakšņoju uz mēness. Skolā es jutos kā dzeltens, smaidīgs balons un lēni dreifēju pie klases griestiem. Tad sajutu vieglu rāvienu aiz aukliņas. Tālu lejā Kevins kaut ko teica: - Vecīt, tu esi iemīlējies! - Es atsmaidīju, gaisā apvēlos un sapņaini izslīdēju pa logu.

Šāds stāvoklis ilga līdz pusdienlaikam, kad piepeši nācu pie sajēgas. Biju pārliecināts, ka visi skolā to zināja. Viņi gaidīs, kad es parādīšos, un, kad ienākšu ēdamzālē, visi pagriezīsies un blenzīs uz mani. Prožektoru gaismā es allaž jutos nelāgi. Biju laimīgs, ka varu palikt aiz kadra, un labprāt ļāvu Kevinam saņemt aplausus.

Tā nu es šīs trīsdesmit piecas minūtes slēpos sporta piederumu noliktavā pie vingrošanas zāles. Sēdēju uz sarullēta matrača un mētāju volejbola bumbu pret sienu. Man nebija nekā ēdama - biju gribējis kaut ko nopirkt - taču es nejutos izsalcis.

Pēc stundām mēs viens otru atradām - un mums pat nebija jāpūlas meklēt.

Viņa izņēma no somas Kanēļpurniņu un uzlika to sev uz pleca. - Kanēļpurniņ, paspied ķepu Leo!

Mēs ar Kanēļpurniņu saķepojāmies.

- Vai tu tici, ka pastāv apburtas vietas? - viņa jautāja.

- Vai tu runā ar mani vai ar žurku?

Viņa man uzsmaidīja. Tas mani apžilbināja. - Ar tevi.

- Nezinu, - es atteicu. - Nekad neesmu par to domājis.

- Es tev vienu tādu vietu parādīšu.

- Un ja nu es to negribēšu redzēt?

- Vai tu domā, ka tev ir izvēle?

Skaļi smiedamās, viņa satvēra mani pie rokas, gandrīz nogāzdama no kājām, un mēs lidojām pāri skolas pagalmam, sadotās rokas šūpodami, lai visa pasaule to redz.

Mēs gājām jūdzēm tālu, aiz muguras palika biznesa uzņēmumu rajons, „Maikas Tronika”, golfa laukums, un mēs iesoļojām tuksnesī. - Vai pazīsti? -viņa vaicāja.

Nu jau Kanēļpurniņš tupēja uz mana pleca. Es nesu arī viņas Havajas ģitāru, tāpat vien strinkšķinādams. - Uz šo vietu mēs atnācām todien, - es atbildēju.

Viņa nosprauslājās. - Mēs? Te atnācu es, bet tu vilkies pusjūdzi nopakaļ. - Viņa iebakstīja man plecā.

- Ložņāji man pakaļ. - Viņa iebelza atkal, šoreiz jau stiprāk, bet acis viņai zibēja. - Lavījies aiz manis.

Tēloju, ka viņas vārdi mani šausmina un aizvaino.

- Lavījos? Nclavījos vis. Es vienkārši nedaudz atpaliku, tas ir viss.

- Tu man sekoji.

Paraustīju plecus. - Nu un?

- Kāpēc?

Manas sajūtas pauda miljonu iemeslu, taču man nebija vārdu, lai tos izteiktu skaļi. - Es nezinu.

- Es tev patiku.

Pasmaidīju.

-Tu biji manī neprātīgi iemīlējies. Ieraugot manu daiļumu, tu zaudēji valodu. Tu nekad agrāk nebiji sastapis tik apburošu būtni. Tu domāji par mani katru mīļu brīdi. Es tev rādījos sapņos. Tu vairs nespēji to izturēt. Tu nevarēji izlaist no skatiena tādu krāšņumu. Tev vienkārši bija man jāseko.

Es palūkojos uz Kanēļpurniņu. Dzīvnieciņš nolaizīja man degunu.

- Neiedomājies nu no sevis tik daudz. Та bija tava žurka, kurai es sekoju.

Viņa iesmējās, un tuksnesis sāka dziedāt.

Cilvēkam, kurš ir pārliecināts, ka visi tuksneši sastāv vienīgi no smilšu kāpām, kurās nekas neaug, Sonoras tuksnesis sagādātu pārsteigumu. Te nav kāpu, vēl vairāk, te nav arī smilšu. Vismaz ne tādas kā pludmalē. Zeme patiesi ir smilšu krāsā, drīzāk -iepelēka, taču kājas tajā negrimst. Та ir cieta kā no-blietēta un nosēta sīkiem akmentiņiem. Un to klāj -kas gan cits - mirdzoša vizla.2

Taču zemi gājējs daudz neievēro. Tie, ko ievēro, ir sagvaro kaktusi. Atbraucējam no austrumiem tas izskatās tā: tuksnesis ir neapkoptas, brūnganas zemes klajs, apaudzis durstīgiem punduraugiem, kuri šeit atrodas tikai tāpēc, lai sniegtu pienācīgu fonu majestātiskajiem sagvaro. Pamazām šie tuksneša augi atklājas tam, kurš tos grib iepazīt: dzeloņainā juka, dzeloņainie bumbierveida vai mucveida kaktusi, bumēlijas un eliķkoki, un staltās fukērijas.

-’Angliski - mica, tāpat kā pilsētas nosaukums - Mica.

Mēs gājām līkumu līkumiem pa apaugušo klajumu, pa izžuvušām gultnēm un ieplakām, un Meri-kopas kalni mēļi vīdēja tālumā.

- Kad tu todien pagriezies un skrēji prom, es tevi saucu.

- Tiešām?

- Es čukstēju.

- Čukstēji? Kā tad tu varēji cerēt, ka es dzirdēšu?

- Nezinu, - viņa atteica. - Domāju, ka tu dzirdēsi, un viss.

Es pastrinkšķināju ģitāru. Iztaisnoju plecus. Žurkas vizināšana uz pleca ļoti uzlabo stāju.

- Tu esi kautrīgs, vai ne? - viņa jautāja.

- Kāpēc tu tā domā?

Viņa iesmējās. - Vai tu biji samulsis, kad es tevi pēc stundām vilku aiz rokas? Un visi blenza?

v Nē-e.

- Vai tu melo?

-Jā-a.

Viņa atkal iesmējās. Šķita, ka man varen izdodas viņu sasmīdināt.

i

Palūkojos atpakaļ. Ceļš vairs nebija redzams. - Vai tev ir laiks? - es jautāju.

- Nevienam nav laika, - viņa atbildēja. - Laiks nevar nevienam piederēt. - Viņa izpleta rokas un virpuļoja, tā ka viņas raibie svārki griezās kā ugunsrats. - Laiks pieder visiem!

- Piedod, ka pajautāju, - es teicu.

Viņa uzkāra savu somu ar saulespuķi uz kaktusa zara un virpuļoja uz Merikopas kalnu pusi. Muļķīgi, bet es jutu, ka man gribas viņai pievienoties. Iestāstīju sev, ka nevaru, jo biju taču apkrāvies ar ģitāru un žurku. Paņēmu somu no kaktusa un sekoju viņai.

Kad viņa atkal nolēma iet kā normāls cilvēks, es pateicu, ka viņa ir traka.

Viņa apstājās, pagriezās pret mani un zemu palocījās. - Paldies, cienītais kungs.

Tad viņa mani paņēma pie rokas, it kā mēs dotos pastaigā, un teica: - Kliedz, Leo.

-Ko?

- Vienkārši atmet galvu un laid to visu uz āru. Miedz tā, ka vai kurls paliec. Neviens tevi nedzirdēs.

- Kāpēc lai es gribētu to darīt?

Viņas pārsteigtās acis vērās manī. - Un kāpēc ne?

Norādīju uz Kanēļpurniņu. - Ja viņš kliegs pirmais, tad es arī. - Tad es mainīju tēmu. - Vai mēs jebkad nonāksim tai apburtajā vietā? - To teikdams, jutos muļķīgi.

- Vēl drusku tālāk, - viņa atbildēja.

Es atkal centos viņai pieglaimoties. - Kā tad var pazīt apburtu vietu, ja tādā nonāk?

- Redzēsi. - Viņa saspieda manu roku. - Vai tu zināji, ka ir valsts, kur oficiāli noteiktas „apburtās vietas”?

- Nē, - es atteicu. - Kura tad tā būtu? Ožas zeme?

- Islande.

- Varu iedomāties.

- Es neņemšu vērā tavu sarkasmu. Domāju, ka būtu jauki, ja pie mums būtu tāpat. Iedomājies: cilvēks iet vai brauc, un pēkšņi skatās - stāv akmens stabs ar piestiprinātu vara plāksni: „Apburta vieta. ASV Iekšlietu ministrija.”

- Mēs to piemēslotu, - es teicu.

Viņa platām acīm vērās manī, un smaids viņas sejā bija nozudis. - Vai tiešām?

Jutos slikti, it kā būtu kaut ko izpostījis. - Ne gluži. Та nenotiktu, ja tur stāvētu uzraksts „Neesi sivēns!”.

Brīdi vēlāk viņa apstājās. - Mēs esam klāt.

Palūkojos apkārt. Parastāku vietu bija grūti iedomāties. Vienīgais ievērības cienīgais objekts: pa pusei sapuvis sagvaro - patiesībā vairs tikai zaru kaudze, kas izskatījās pat ļaunāk par Ārčija Senjoru. Pārējais bija vieni vienīgi brikšņi un nezāļu mudžeklis, un pāris dzeloņainu bumbierkaktusu. - Biju domājis, ka te izskatīsies citādi, - es noteicu.

- Kaut kā īpaši? Gleznaini?

- Nūjā.

- Tā ir cita veida ainava, - viņa teica. - Kurpes nost!

Mēs novilkām kurpes.

- Apsēdies.

Mēs apsēdāmies, sakrustojuši kājas. Kanēļpurniņš notecēja pa manu roku un nolēca zemē.

Zvaigžņu Meitene iespiedzās: - Stāt! - Viņa žigli satvēra žurku un ielika to somā. - Pūces, vanagi, .čūskas. Viņš tiem būtu gards kumoss.

- Un tā, - es atsāku, - kad tad sāksies burvība?

Mēs sēdējām plecu pie pleca ar seju pret kalniem.

- Tā sākās tai dienā, kad piedzima Zeme. - Acis viņai bija aizvērtas. Rietošās saules stari zeltīja viņas seju. - Tā nekad nepārtraucas. Tā vienkārši ir-vienmēr. Tā ir šeit.

- Kas tad mums jādara?

Viņa pasmaidīja. - Tur jau ir tas noslēpums. - Viņas plaukstas mierīgi atdusējās klēpī. - Mēs nedarīsim neko. Vai tik tuvu nekam, cik vien spējam. - Viņa lēnām pagrieza seju pret mani, lai gan acis joprojām bija ciet. - Vai tu jebkad esi nedarījis neko?

Es iespurdzos. - Mana māte saka, ka es ar to nodarbojos pastāvīgi.

- Nesaki viņai, ka es tā teicu, bet tavai mammai nav taisnība. - Viņa pagriezās atpakaļ pret sauli. - Tas ir ļoti grūti - nedarīt pilnīgi neko. Pat tagad, kad mēs te tā sēžam, mūsu ķermeņos kūsā dzīvība, mūsu prātā nemitīgi rosās domas. Mums iekšā notiek pamatīga kņada.

- Vai tas ir slikti?

- Tas ir slikti, ja mēs gribam uzzināt, kas notiek ārpus mums.

- Vai mums tāpēc nav dotas acis un ausis?

Viņa pamāja. - Lielākoties tās ir izmantojamas.

Tomēr dažkārt tās tikai traucē. Zeme uz mums runā, taču mēs to nedzirdam kņadas dēļ, ko mums sagādā mūsu maņas. Dažkārt mums tās ir vienkārši jāizdzēš -jāizdzēš mūsu maņas. Un tad - varbūt - zeme mūs sasniegs. Visums ar mums sarunāsies. Zvaigznes čukstēs.

Saule zvēroja oranžsarkana, nokrāsojot kalnu kores.

- Kā gan es varu kļūt par neko?

- īsti nezinu, - viņa atteica. - Uz šo jautājumu nav vienas atbildes. Tev ir jāatrod pašam savs veids, kā to panākt. Dažreiz es cenšos sevi izdzēst. Iedomājos milzīgu rozā dzēšgumiju, kā tā kustas šurp un turp, šurp un turp, tā sāk no maniem kāju pirkstgaliem, šurp un turp, šurp un turp, un tad - pul! -mani kāju pirkstgali ir pazuduši. Pēc tam pēdas. Tad potītes. Bet tas ir vieglākais. Visgrūtākais ir izdzēst maņu orgānus - acis, ausis, degunu, mēli. Visbeidzot - smadzenes. Manas domas, atmiņas, visas balsis, kas skan manā galvā. Tas ir visgrūtākais -izdzēst domas. - Viņas sejai pārslīdēja vārs smaids. - Visu ķirbi. Un tad, ja man ir paveicies, esmu izdzēsta. Manis vairs nav. Es neesmu nekas. Un pasaule var brīvi ieplūst manī kā ūdens tukšā traukā.

- Un?

- Un... es redzu. Es dzirdu. Bet ne ar acīm un ausīm. Es vairs neesmu ārpus savas pasaules un neesmu arī iekšpusē. Patiesībā tad vairs nav atšķirības starp mani un Visumu. Robeža ir izzudusi. Es esmu daļa no Visuma un Visums ir daļa no manis. Esmu akmens un kaktusa adata. Esmu lietus. - Viņa sapņaini pasmaidīja. - Tas man visvairāk patīk - būt lietum.

- Vai esmu pirmais, ko tu šeit esi atvedusi?

Viņa neatbildēja. Viņa sēdēja ar seju pret kalniem,

un viņas seja, kas peldējās saules gaismā kā sīrupā, bija tik rāma un mierīga, cik vien var iedomāties.

- Zvaigžņu Meitene...

- Kušš.

Krietnu brīdi neviens no mums vairs neizdvesa ne skaņas. Mēs sēdējām līdzās lotosa pozā, ar seju pret rietumiem. Aizvēru acis. Centos būt pilnīgi mierīgs - un tūlīt pat atklāju, ka viņai bija taisnība. Es spēju padarīt nekustīgas savas rokas un kājas, taču man iekšā viss plosījās gluži kā sastrēgumstundas laikā Fēniksas biznesa rajonā. Nekad nebiju tik ļoti apzinājies pats savu elpu un sirdspukstus, nemaz nerunājot par visādu citādu urkšķēšanu un guldzē-šanu savā ķermenī. Mana galva - tā vienkārši negribēja atslēgties. Manās smadzenēs okšķerēdamies ieklīda visādi jautājumi un nejaušas domas, kas bija blandījušās jūdzēm tālā apkārtnē un nu kašņājās pa galvu, novēršot manu uzmanību.

Taču es ļoti centos. Izmēģināju triku ar dzēšgumiju, tomēr man neizdevās izdzēst pat savas kājas īkšķi. Pūlējos iztēloties, ka esmu vēja pūstas zāģu skaidas. Atrodos vaļa vēderā. Izšķīstu kā minerālsāļi zeltera ūdenī. Nekas nelīdzēja. Nespēju sevi pazudināt.

Pašķielēju uz sāniem. Zināju, ka to nevajadzētu darīt, tomēr izdarīju. Tas bija skaidrs - viņa bija sevi izdzēsusi. Viņa bija projām. Viņa bija pats rimluma un rāmuma iemiesojums. Lūpās vīdēja viegls smaids. Ada vizēja zeltaina. Matu gali saulē mirdzēja. Šķita, ka viņa iegremdēta saules gaismā un nolikta šeit apžūt. Sajutu greizsirdības smeldzi, ka viņa varēja tā sēdēt man cieši līdzās un to neapzināties. Ka viņa varēja būt kādā brīnišķā vietā, bet es nespēju tur nonākt.

Tad es ieraudzīju žurku. Tā bija izrāpusies no somas un sēdēja līdzīgā pozā kā mēs, priekšķepiņas nokārusi - uztvēru tās kā mazas rociņas, jo tās izskatījās tik cilvēciskas. Arī dzīvnieciņš nekustējās. Arī viņš atradās ar purniņu pret saulrietu, un viņa kažociņš zaigoja kā jauns penijs. Pipargraudiņiem līdzīgās acis bija plaši atvērtas.

Zināju, ka tā bija viņa, kas tam iemācījusi šo triku, vai arī varbūt mazais grauzējs vienkārši imitēja mūsu uzvedību. Tomēr man bija jādomā: tur ir kas vairāk, ka šī mazā būtne izjūt pali savus pārdzīvojumus -kuru skaitā varēja būt arī ieslīdēšana kāda cita radījuma kuņģī, ja gadījumā Zvaigžņu Meitenes bažas piepildītos. Cik klusi vien iespējams, es pasniedzos un žurku satvēru. Turēju viņu plaukstās. Dzīvnieks necīnījās pretī - atbalstījis mazo zodiņu uz mana rādītājpirksta, tas turpināja vērties saulrietā. Ar pirkstu galiņiem sajutu tā sirdspukstus. Pievilku to tuvāk pie krūtīm. Lai tikai kāds negantnieks pienāk tuvāk.

Dziļi ieelpoju un aizvēru acis, lai vēlreiz pamēģinātu izjust burvību. Nedomāju, ka man izdevās. Laikam gan Kanēļpurniņš labāk spēja pārvērsties par dzēšgumiju nekā es. Es centos. Centos tik ļoti, ka gandrīz skaļi novaidējos, tomēr nespēju iziet ārpus sevis un Visums mani neapciemoja. Nevarēju atkauties no domām par to, cik gan varētu būt pulkstenis.

Kaut kas tomēr notika. Kaut kas pavisam niecīgs. Jutu, ka man ir izdevies pārkāpt kādu neredzamu līniju un iespert soli man gluži jaunā teritorijā. Та bija miera un klusuma valstība. Nekad agrāk nebiju izjutis tādu klusumu, lādu rāmumu. Kņada manī turpinājās, taču klusāk, it kā kāds būtu pagriezis manu skaļuma slēdzi. Un tad notika kaut kas mistisks. Lai gan ne mirkli nezaudēju apziņu par savu esību, tomēr es, ja atļauts tā teikt, pazaudēju Kanēļ-purniņu. Savās plaukstās vairs nejutu viņa pulsu, viņa klātbūtni. Man šķita, ka mēs vairs neesam šķirtas būtnes, ka mēs esam viens.

Kad saule pazuda aiz kalnu galotnēm, manai sejai uzvēdīja tikko jūtams vēsums.

Nezinu, cik ilgi biju tā sēdējis aizvērtām acīm. Kad es tās atvēru, viņas vairs nebija man līdzās. Satraukti lūkojos visapkārt. Viņa smaidot stāvēja gabalu tālāk. Bija pienācis vakars. Kamēr manas acis bija ciet, kalnu krēslaini mēļā ēna bija pārklājusi tuksnesi.

Mēs uzvilkām kurpes un devāmies uz ceļa pusi. Sagaidīju, ka viņa mani iztaujās, taču viņa to nedarīja.

Mēness vēl nebija uzlēcis, bet tad vienā mirklī tas parādījās, un pēc tam iemirdzējās kāda spoža zvaigzne. Mēs roku rokā klusēdami gājām pa tuksnesi.

18

Mēs bijām vieni paši. Skolā mēs bijām vienīgie.

Vismaz tā man turpmākajās dienās šķita.

Staigājot savās ikdienas gaitās, es sajutu viņu ejam savējās. Jutu viņu pārvietojamies, viņas klātbūtni attālās skolas ēkas daļās. Kad starpbrīžos staigāju pa gaiteņiem, man nemaz nevajadzēja viņu redzēt, es zināju, ka viņa tur bija - pūļa vidū vai grasoties nogriezties ap stūri piecas durvis tālāk. Viņas smaids man bija kā bākuguns, un es nācu ostā. Kad tuvojāmies viens otram, troksnis visapkārt un skolasbiedri vienkārši izzuda, un mēs bijām pilnīgi vieni, smaidīdami gremdējāmies viens otra acīs, un grīdu un sienu vairs nebija - tikai divi cilvēki zvaigžņu universā.

Tad kādu dienu es atklāju, ka esam vientuļāki, nekā biju varējis iedomāties.

Bija ceturtdiena. Parasti šajā dienā mēs ar Zvaigžņu Meiteni pēc trešās stundas mēdzām paiet viens otram garām otrajā stāvā, netālu no skolotāju atpūtas telpas. Mēs parasti uzsmaidījām viens otram, sasveicinājāmies un turpinājām ceļu katrs uz savu klasi. Šai dienā, pēkšņas iedomas vadīts, es piestājos viņai blakus.

- Kā būtu ar pavadoni? - es vaicāju.

Viņa viltīgi pasmaidīja. - Vai tev ir kāds padomā?

Mēs saskārāmies ar mazajiem pirkstiņiem un gājām. Viņai nākamā stunda bija pirmajā stāvā, tā nu mēs devāmies lejā pa tuvākajām kāpnēm. Gājām cieši blakus. Un tad es to pamanīju.

Neviens ar mums nerunāja.

Neviens mums nepamāja.

Neviens mums neuzsmaidīja.

Neviens uz mums neskatījās.

Kāpnes bija pārpildītas, taču neviens plecs, neviena piedurkne mūs neskāra. Skolēni, kas pa tām kāpa, atvirzījās uz margu vai sienas pusi. Saklausīt varēju tikai Zvaigžņu Meitenes vidžināšanu man ausī, nebija dzirdama pat parastā pūļa čala.

Galvenokārt es ievēroju acis. Zemāk esošās sejas pagriezās uz mūsu pusi, taču acu skatieni ne reizi nekrustojās ar mūsējiem. Tie gāja tieši mums cauri kā rentgena stari. Vai arī, aizķerdami mūsu ausis, tic aizklīda tālāk gar sienām un garām citiem acu skatieniem. Sajutu dzinuli pieliekt galvu un pārbaudīt, vai joprojām esmu tepat.

Pusdienlaikā teicu Kevinam: - Neviens uz mani neskatās.

Viņš blenza savā sviestmaizē.

- Kevin! - Es uzsilu knipi. - Tagad tu to dari.

Viņš iesmējās, pacēla galvu un ielūkojās man tieši acīs. - Piedod.

V

Parasti pie galda sēdēja vēl citi. Šodien bijām tikai mēs abi. Es pārliecos pāri savam pusdienu šķīvim. - Kevin, kas notiek?

Viņš novērsās, tad atkal paraudzījās manī. - Es jau prātoju, kad tu to ievērosi. Zini, es gandrīz vai cerēju, ka tu nepamanīsi.

- Ievērošu - ko tad‘1

Viņš izvairījās no atbildes, kozdams sviestmaizē ar tunča salātiem. Viņš vilcināja laiku, košļādams ēdienu. Padzērās caur salmiņu savu oranžādcs dzērienu. - Pirmkārt jau, tas nav tevis dēļ.

Es atvirzījos. Noplātīju rokas. - Nav manis dēļ. Ko tad tas nozīmē?

- Tas ir tās dēļ, ar ko tu esi kopā.

Es sēdēju, blisinādamies uz viņu. - Zvaigžņu Meitene?

Viņš pamāja.

- Nu labi, - es teicu. - Un tātad?

Kādu brīdi viņš cieši vērās manī, košļāja un norija ēdienu, sūca dzērienu, novērsās un beidzot atkal raudzījās man acīs. - Viņi nerunā ar viņu.

Man nepielēca. - Ko tu ar to gribi teikt? Kas ir “viņi”?

Viņš piešķieba galvu, norādīdams uz galdiņu un ēdēju jūru. - Tie tur.

- Kas tie tur? - es jautāju, juzdamies pārāk satriekts, lai pasmietos par savu neveiklo gramatisko izteiksmi.

Viņš nolaizīja lūpas. - Viņi visi. - Tad paraustīja plecus. - Nu labi, gandrīz. - Viņa skatiens noslīdēja man uz pleca. - Divas meitenes joprojām sēž pie viņas galdiņa.

Paraudzījos atpakaļ. Kad Zvaigžņu Meitene bija savos popularitātes kalngalos, skolēni vilka savus krēslus pie viņas galdiņa un spiedās visapkārt. Nu tur sēdēja tikai Zvaigžņu Meitene, Dorija Dilsone un kāda devītklasniece.

- Un tātad, - es atsāku. - kas īstenībā notiek?

Viņš iesūca krietnu malku caur salmiņu. - Notiek pārmācība ar klusēšanu. Neviens ar viņu nerunā.

Man tomēr kaut kas nebija skaidrs. - Ko tu ar to domā - “neviens ar viņu nerunā”? Ko, vai tad vingrošanas zālē notika kopsapulce un visi balsoja?

-Nebija jau tik oficiāli. Tas vienkārši nolika. Izlauzās uz āru.

Es platām acīm vēros viņā. - Kad? Kad tas sākās? Kā? Kāpēc? - Mana balss pamazām pārgāja griezīgā kliedzienā.

- Nezinu, tieši kurā brīdī. Domāju, ka pēc tās basketbola lietas. Tas paliesi atgrūda daudzus.

- Basketbola lieta.

Viņš pamāja.

- Basketbola lieta, - es truli atkārtoju.

Viņš nolika sviestmaizi. - Leo, neizliecies, ka nezini, par ko es runāju. Uzgavilēt pretinieku komandai? Ko tad tu gribi - lai cilvēki domātu, ka tas ir forši?

- Bet tā taču ir viņa, Kevin. Tas bija nekaitīgi. Varbūt savādi, taču nekaitīgi. Viņa tāda ir.

Viņš gausi pamāja. - Jā, tas jau tieši ir tas, ko es saku. Tā nav tikai viena liela, ko viņa izdarīja. Viss kopā. Nestāsti man, ka neesi neko pamanījis. Atceries to nejaušo tomātu?

- Kevin, pirms pāris mēnešiem zālē visi stāvēja kājās un gavilēja, kad viņa uzvarēja oratoru konkursā.

Viņš aizstāvoties pacēla roku. - На! - tu pasaki to viņiem.

- Tomātu svieda viens cilvēks. Viens.

Kevins nejauki nosmējās. - Jā gan - un tūkstotis to gribēja izdarīt. Vai ievēroji gaviles pēc tam, kad tas notika? Cilvēki vaino viņu. Par to, ka komanda zaudē. Par to, ka mūsu uzvaru sezona aizgājusi pa pieskari.

Nebiju pārliecināts, ka Kevins joprojām runā par „viņiem”.

- Kevin... - Es jutu, ka lūdzos. - Viņa bija tikai

karsējmeitene.

Kevins pacēla pirkstu. - Leo, tu man prasīji, kas notiek, un es tev pastāstīju. - Viņš piecēlās un aiznesa nolikt paplāti.

Blenzu uz viņa tukšo krēslu, līdz viņš atgriezās.

- Kevin... bet dziesmas dzimšanas dienās, Valen-tīndienas kartītes, visas tās jaukās lietas, ko viņa dara cilvēku labā... vai tad tas neko nenozīmē?

Noskanēja zvans.

Viņš piecēlās, savāca savas grāmatas. Tad paraustīja plecus. - Laikam jau ne.

Visu atlikušo dienas daļu un nākamajās dienās mani aizvien vairāk un vairāk pārņēma panika. Staigādams ar viņu pa skolas gaiteņiem un skolas pagalmā, es spēcīgi sajutu, ka mūsu divvientulība kļuvusi citāda. Та vairs nebija jaukā mīlas burvība, kad divi cilvēki redz tikai viens otru un pārējā pasaule viņiem neeksistē, bet gan dzestra izolācija. Mums ne reizi nebija jāpavirzās, lai palaistu kādu garām -visi grieza ceļu mums. Bariņi gaiteņos izklīda, mums tuvojoties. Izņemot Hilariju Kimblu. Katru reizi, kad gājām viņai garām, viņa palieca galvu uz mūsu pusi ar ļauni tīksmīgu smīnu uz lūpām.

Kas attiecas uz Zvaigžņu Meiteni, viņa šķita neko nemanām un tikai pastāvīgi kaut ko vidžināja man ausī. Es smaidīju un māju ar galvu, bet manu skaustu stindzināja ledains aukstums.

19

- Amaniešu sektai Pensilvānijā tam ir īpašs apzīmējums.

- Kāds tas ir? - es jautāju.

- Izvairīšanās taktika.

Biju aizgājis pie Arēija. Man bija ar kādu jāparunā.

- Nūjā, tieši tas jau notiek.

- Objekts, tā teikt, ir kritis nežēlastībā baznīeas priekšā un tiek no tās izslēgts. Iesaistās visa komūna. Ja vien viņš nenožēlo savus grēkus, neviens ar viņu nerunā visu atlikušo dzīvi. Pat viņa ģimene ne.

-Ko?!

- Tieši tā. Pat ne viņa ģimene.

- Un kā tad ir ar viņa sievu?

7

- Arī sieva. Bērni. Visi. - Viņa pīpe bija apdzisuši. Viņš to aizdedza no jauna ar sērkociņu. - Domāju, ka viņi cenšas to tādā veidā aizdzīt projām. Daži tomēr paliek, turpina strādāt lermā, ietur pusdienas. Ja viņš pasniedz sievai sāli, viņa to neliekas manām. Ja viņu garīgais vadonis tā ir nolēmis, viņu ignorē раЧ cūkas un cāļi. Tā, it kā viņa nemaz nebūtu.

Es pamāju. - Es pazīstu šo sajūtu.

Mēs sēdējām verandā. Es vēros uz Senjoru Sag-varo pagalmā.

Ārčijs teica: - Vai ar tevi tas notiek arī tad, ja neesi kopā ar viņu?

- Nē, - es atbildēju. - Vismaz man tā liekas. Bet, kad esam kopā, es jūtu, ka tas tiek mērķēts arī uz mani.

No viņa mutes kaktiņa pacēlās mazs dūmu mākonītis. Viņš sērīgi pasmaidīja. - Ak tu nabaga delfīninš. Esi noķerts tunču tīklā.

7 7

Paņēmu rokās Bārniju, paleocēna laikmeta grauzēja galvaskausu. Man ienāca prātā: nez vai kāds pēc sešdesmit miljoniem gadu tā turēs Kanēļpurniņa galvaskausu. - Ko tad lai es tagad daru?

Āreijs atmeta ar roku. - Nu tas jau būtu tas vieglākais. Pamet viņu, un tavas problēmas izkūpēs kā dūmi.

Es novīpsnāju. - Varens padoms. Jūs taču zināt, ka tas nav tik viegli.

Protams, viņš to zināja, taču gribēja, lai pasaku to pats. Pastāstīju viņam par Valentīndienas apsveikumu, par to vakaru uz piebraucamā ceļa, pastaigu tuksnesī. Kāds jautājums man nelika mieru, tas šķita muļķīgs, tomēr es to uzdevu: - Vai jūs ticat, ka ir apburtas vietas?

Viņš izņēma no mutes pīpi un ieskatījās man tieši acīs. - Pilnīgi noteikti.

Biju samulsis. - Bet jūs taču esat zinātnieks. Zinātņu vīrs.

f

- Kaulu vīrs. Cilvēks nevar būt pāri acīm aizrāvies ar kauliem un neticēt apburtām vietām.

Vēlreiz palūkojos uz Bārniju. Novilku ar pirksta galu gar viņa cietā žokļa līniju, kas bija raupja kā kaķa mēle. Sešdesmit miljonu gadu atradās man rokās. Paskatījos uz Ārčiju. - Kāpēc viņa nevar būt...

Viņš pabeidza manā vietā: - ...tāda pati kā visi citi?

Viņš piecēlās un iekāpa no verandas tieši tuksnesī -jo viņa pagalms, izņemot vietu, kur atradās darbarīku šķūnītis, bija tuksnesis. Par ainavas dizainu bija parūpējusies pati daba. Noliku Bārniju un sekoju viņam. Nesteidzīgi tuvojāmies Senjoram Sagvaro.

- Ne jau tāda pati kā visi citi, - es atsāku, - ne gluži tāda pati. Bet... Ārčij... - Es apstājos. Arī viņš

apstājās. Pagriezu seju pret viņu. Manas domas un jūtas trakoja mežonīgā pretrunu virpulī. Kad biju kādu laiku muļķīgi vēries viņam acīs, izgrūdu: - Viņa spēles laikā uzmundrina pretinieku komandu!

Ārčijs izņēma pīpi no mutes, it kā lai labāk varētu norīt manus vārdus. Tad viņš pacēla gaisā vienu pirkstu un svinīgi pamāja. - O, jā.

Mēs turpinājām ceļu.

Pagājām garām darbarīku šķūnītim un Senjoram Sagvaro. Laiku pa laikam es pacēlu kādu akmeni un aizmetu to purpursārto Merikopas kalnu virzienā.

Ārčija balss nu jau skanēja kā čuksts: - Nav viegli viņu ietvert kādos rāmjos, vai ne?

Papurināju galvu.

- Neparasta meitene, - viņš teica. - Ievēroju to jau pašā sākumā. Un viņas vecāki - tie ir tik mīļi, jauki un parasti cilvēki, kādus vien var iedomāties. Kā gan varēja rasties tāda meitene? Esmu šo jautājumu sev uzdevis. Dažreiz esmu pieķēris sevi pie domas, ka viņai vajadzētu mācīt mani. Šķiet, ka viņai ir saskarsme ar kaut ko, kā mums pārējiem trūkst. -Viņš palūkojās uz mani. - Hm?

Es pamāju.

Viņš apgrieza savas pīpes mahagonija galviņu otrādi un uzsita pa to ar pirksta kauliņu. Šīka pelnu strūkliņa izkaisījās zemē.

Viņš pavērsa pīpes kālu pret mani. - Zini, ir kāda vieta, kur mēs visi mītam, taču daudz par to nedomājam, mēs to pat lāgā neapzināmies, un tas ilgst tikai kādu minūti dienā.

- Kas tas ir?

- Tas notiek rītos, vismaz vairākumam no mums. Tas ir laiks, patiesībā daži mirkļi, kad mēs mostamies

no miega, tomēr vēl neesam gluži pamodušies. Šajos dažos mirkļos mēs esam primitīvāki nekā pēe tam kļūstam. Mēs tikko esam gulējuši tādā pašā miegā kā mūsu tālie senči, un kaut kas no viņiem un vīnu pasaules joprojām saglabājas mūsos. Sājos dažos mirkļos mēs vēl esam bezveidīgi, necivilizēti. Mēs vēl neesam tie cilvēki, kādus sevi pazīstam, bet gan radījumi, kam tuvāks ir koks, nevis datora klaviatūra. Mēs esam vēl bezvārda, nedefinēti, dabiski, iespiesti starp “bija” un “būs”, kā kurkulis pirms vardes vai kāpurs pirms tauriņa. Šajos dažos mirkļos mēs esam jebkas, kas vien mēs varētu būt. Un tad...

Viņš izvilka tabakmaku un no jauna piebāza pīpi. Gaisā izplatījās ķiršu smarža. Viņš uzrāva sērkociņu. Pīpes galviņa ierija liesmiņu kā plēsīgs zvērs - ...un tad - ak! - mēs atveram acis un mūs gaida jauna diena, un ... - viņš uzsila knipi, - mēs kļūstam mēs paši.

Tāpat kā daudzi citi Ārčija teiktie vārdi, arī šie, likās, nenonāca man galvā caur ausīm, bet gan nosēdās man uz ādas, kur iekūņojās, gaidot mana prāta briedumu kā lietu, kas ļaus tiem izšķilties, un tad es beidzot tos spēšu saprast.

Mēs soļojām klusumā. Kaktuss bija uzziedējis dzelteniem ziediem, un nezin kāpēc tas mani ļoti skumdināja. Kalni izskatījās kā ar sārtu akvareļkrāsu nokrāsoti.

- Tie viņu ienīst, - es teicu.

Viņš apstājās un cieši pavērās manī. Tad pagrieza mani pretējā virzienā, un mēs gājām atpakaļ. Viņš aplika man roku ap pleciem. - Pavaicāsim Senjoram Sagvaro.

Drīz mēs stāvējām satrunējušā giganta priekšā. Nevarēju saprast, kā Senjoram izdevās izstarot tādu cieņu un majestātiskumu, ņemot vērā to, ka tas sastāvēja vien no sagrabējušu zaru murskuļa - tas bija karkass, kam varēja redzēt cauri, - un smieklīgas ādainas apvalka čupas, kas bija sabrukusi tā pakājē, viņa nokritušās bikses. Ārčijs to vienmēr uzrunāja cieņpilnā, oficiālā tonī kā tiesnesi vai augstu amatpersonu, kas atbraukusi viesos.

- Labdien. Senjor Sagvaro, - viņš sāka, - esmu pārliecināts, ka jūs pazīstat manu draugu misteru Borloku, kurš ir viens no Uzticamā Akmenskaula ordeņa dibinātājbiedriem. - Viņš pačukstēja uz manu pusi: - Domāju, ka tagad mazliet parunāšu spāniski, lai gan manas zināšanas ir diezgan apsūbējušas. Kad runā par sevišķi intīmām lietām, viņš dod priekšroku spāņu valodai. - Tad viņš atkal pagriezās pret kaktusu. - Parece, Sea or Borlock aqui es la vļetima de un “izvairīšanās taktika”de sus сотриц eros esludiantes en delliceo. El objetoprincipal del “izvairīšanās taktika” es la enamorada del Sen or Borlock, nuestra propia Sej\ orita Nifi a Estrella. El esta en bu squeda de preguntas.

Runādams Ārčijs pacēla skatienu uz augšu, kur atradās kaktusu apoga mājokļa caurums. Tad viņš atkal pagriezās pret mani un nočukstēja: - Es lūdzu uzdot jautājumus.

- Jautājumus? - es atčukstēju. - Kā tad ar atbildēm?

Taču viņš jau aizgriezās, pašķieba galvu uz kaktusa pusi, pielicis pirkstu pie lūpām ar klusu ,,š-š” un aizvēris acis.

Es gaidīju.

Beidzot viņš pamāja un pievērsās man. - Godājamais Senjors saka, ka ir tikai viens jautājums.

- Un kāds tas ir? - es vaicāju.

- Viņš saka - ja vien es pareizi iztulkoju ka esot jānoskaidro tikai viens: kuru cilvēku jūtas jums ir svarīgākas - viņas vai visu pārējo? Senjors saka, ka pārējais izrietēs no atbildes uz šo jautājumu.

Nebiju pārliecināts, vai sapratu Senjoru labāk nekā vismaz pusi no Arčija runām, taču neko neatbildēju un drīz devos mājās. Tovakar gultā, mēnessgaismai plūstot ap manu ķermeni, es aptvēru, ka patiesībā sapratu jautājumu ļoti labi. Man tikai negribējās uz to atbildēt.

20

Divreiz nedēļā štata basketbola turnīra rezultāti tika piesprausti pie finiera putna skolas pagalmā. Pašlaik notika apgabala līmeņa spēles, pēc tam vajadzēja sekot reģionālajām spēlēm, un, kad būs palikušas tikai divas komandas, notiks lielais priekšnesums - Arizonas štata čempionāts. Glendeilas komandai, kurai mēs bijām zaudējuši un kura turpināja savu uzvaras gājienu turnīrā, pie finiera putna tika veltīta rūgti mazohistiska uzmanība un rezultāti tika rakstīti ar milzu cipariem pēdas augstumā.

Pa to laiku Zvaigžņu Meitene tika uzaicināta pati savā turnīrā-oratoru konkursā. Kā Maikas vidusskolas uzvarētā ja viņa t ika nosūtīta uz apgabala „pļāpātāju sacensību”, kā bija rakstīts avīzē. Та notika kādā Redrokas vidusskolas auditorijā, un lūk, Zvaigžņu Meitene uzvarēja arī šajā konkursā. Nākamā pietura bija štata finālsacensības Fēniksa, kam vajadzēja notikt aprīļa trešajā piektdienā.

Kad pa vietējo radio izskanēja paziņojums par to, ka Zvaigžņu Meitene guvusi uzvarētājas laurus apgabala konkursā, es atrados savā klasē un jau gribēju uzsaukt „urā”, taču novaldījos. Daži svilpa.

Gatavojoties savām finālsaeensībām, Zvaigžņu Meitene vingrinājās ar mani kā klausītāju. Visbiežāk mēs devāmies pastaigā pa tuksnesi. Viņa nekad neko nepierakstīja un nelikās, ka būtu kaut ko iemācījusies no galvas. Katru reizi runa bija gluži citāda. Kad vien viņai iešāvās prātā jaunas domas, viņa tās iesaistīja savā stāstījumā. Vārdi no viņas lūpām ritēja tik brīvi un saskanīgi, ka tā nemaz nešķita kā runa, bet gan kā kāda dzīvnieka balss tuksnesī, tikpat dabiska kā kraukļa ķērkšana vai koijota gaudošana pusnaktī.

. Es sēdēju zemē, kājas sakrustojis, un Kanēļpur-niņš tupēja pie manis. Mēs klausījāmies lielā sajūsmā, un tāpat klausījās - vismaz man tā šķita - visas nezāles un kaktusi, tuksnesis un kalni - visi klausījās meitenē ar garajiem svārkiem, kas krita līdz pat zemei.

Kāds gan kauns - es domāju - būtu iespīlēt viņas priekšnesumu konkursa grafikā un tad stādīt to priekšā plīša sēdekļu virknei kādā auditorijā. Reiz notika kas gluži neticams: kāds kaktusu apogs nolaidās uz viena no sagvaro kaktusiem, kas atradās mazāk par desmit pēdām no vietas, kur viņa stāvēja un runāja. Veselu minūti tas tur sēdēja, līdz beidzot pa eaurumu ielīda savā mājoklī.

Protams, mēs darījām arī ko citu. Mēs pastaigājāmies. Runājāmies. Braucām ar divriteņiem. Lai gan man bija tiesības braukšanai ar auto, es nopirku lētu, lietotu divriteni un nu varēju braukt kopā ar viņu. Dažkārt viņa noteica, pa kuru ceļu braukt, dažkārt to darīju es. Kad vien bija iespējams, braucām līdzās.

Viņa bija kā gaismas stars, kas spēja saliekties: viņa spīdēja no katra manas dienas aizstūra.

Viņa mācīja mani līksmoties. Viņa mācīja mani brīnīties. Viņa mani mācīja smieties. Savu humora izjūtu es allaž biju centies pieskaņot kādam citam; tā kā biju diezgan bikls un iekšupvērsts, tad to izrādīju visai atturīgi: mēdzu smaidīt, nevis smieties. Viņas klātbūtnē es pirmo reizi mūžā atmetu galvu un iesmējos pilnā kaklā.

Viņa redzēja tik daudz. Es nebiju varējis iedomāties, ka bija tik daudz, ko redzēt.

Viņa pastāvīgi raustīja mani aiz rokas, teikdama: - Paskaties!

Es paskatījos apkārt, taču neko neredzēju. - Kur?

Viņa norādīja: - Tur.

Sākumā es neredzēju. Dažreiz viņa norādīja uz durvīm, uz kādu cilvēku vai debesīm. Taču šie objekti manām acīm bija tik pierasti, ka skaitījās „nekas”. Es staigāju pelēkā pasaulē, kas bija pilna ar „neko”.

Un tā viņa apstājās un norādīja uz kādas mājas parādes durvīm, kuras bija zilas. Bet, kad mēs iepriekšējo reizi gājām šai mājai garām, tās bija zaļas. Un, cik viņai zināms, kāds, kurš dzīvoja šajā mājā, pārkrāsoja parādes durvis vairākas reizes gadā.

Vai arī viņa čukstēja man, ka vecais vīrs, kurš sēdēja viens pats uz soliņa Tjūdoru ciemata iepirkumu centrā, smaidīdams tur rokā savu dzirdes aparātu un ka viņam mugurā ir žakete un kaklasaite, it kā viņš taisītos iet uz kādu īpašu pasākumu, un pie žaketes atloka viņam ir piesprausts mazītiņš Amerikas karogs.

Vai arī viņa, ceļos nometusies, novilka arī mani līdzi, lai parādītu man, kā pa ietvi divas skudras stīvēdamās velk norautu vaboles kāju - un vabole ir bijusi divdesmit reizes lielāka par viņām pašām, un tas būtu tāpat kā divi vīri, ja vien viņi būtu tik stipri kā skudras, nestu lielu koku no viena pilsētas gala līdz otram.

Pēc neilga laika es sāku redzēt labāk. Kad viņa teica: - Paskaties! - un es paraudzījos virzienā, kur rādīja viņas pirksts, es redzēju. Galu galā tā jau kļuva par sacensību: kurš ieraudzīs pirmais? Kad man beidzot tas izdevās - es norādīdams teicu: - Paskaties! -un parāvu viņu aiz piedurknes - es jutos tik lepns kā pirmklasnieks, kas ieguvis burtnīcā savu pirmo zvaigznīti.

Bet bija vēl kas vairāk. Ko viņa redzēja, to izjuta. Acis viņai bija cieši saistītas ar sirdi. Piemēram, vecais vīrs uz soliņa lika viņai apraudāties. Skudras-mež-strādnieki lika viņai smieties. Bieži pārkrāsotās durvis iesvēla viņā tādu ziņkārības uzliesmojumu, ka man bija viņa jāaizvelk projām ar varu; viņa nejutās spējīga dzīvot tālāk, nepieklauvējusi pie šādām durvīm.

Viņa man pastāstīja, kā vadītu avīzi Mica Times, ja strādātu par tās galveno redaktori. Noziegumiem būtu viela desmitajā lappusē, skudras, vecais virs un krāsotās durvis - pirmajā. Viņa jau izdomāja virsrakstus:

SKUDRAS VELK MILZU KRAVU PA NEPĀRREDZAMO, TUKŠO IETVI

NOSLĒPUMAINAIS SMAIDS:

VECS VĪRS SNAUDUĻO TJŪDORU CIEMATA

DURVIS LŪDZAS: PIEKLAUVĒ!

Es viņai izstāstīju, ka vēlos kļūt par televīzijas režisoru. Tad viņa atklāja, ka grib strādāt par pusdienu izvadātāju un braukt ar lielu, sudrabainu kravas automašīnu.

- Ak tā? - es teicu.

- Vai zini, - viņa stāstīja, - cilvēki visu rītu strādā, strādā, un tad pienāk pusdienlaiks - pulkstenis ir divpadsmit. Biroju sekretāres iznāk pa durvīm, celtnieki noliek savas ķiveres un darbarīkus, visi ir trakoti izsalkuši, un tad viņi pamet acis uz ielu - un tur jau es braucu! Vienalga, kur viņi atrodas, vienalga, kur viņi strādā - es pie viņiem atbraucu. Man pieder vesela armija šādu sudrabainu auto. Tie brauc visur. „Lai pusdienas ierodas pie tevis!” Tas ir mans sauklis. Viņi kļūst laimīgi, jau ieraugot manu auto. -Tad viņa aprakstīja, kā atvērs mašīnas sānu malas un visi burtiski ģībs, saožot brīnumainās smaržas. Karstie ēdieni, aukstie ēdieni, ķīniešu, itāliešu -kādus vien vēlies! Pat salātu bārs. - Viņi nespēs pat iedomāties, cik daudz pārtikas es būšu ievietojusi savā auto. Vienalga, vai cilvēks strādās tuksnesī, kalnos vai pat raktuvēs - ja vien viņš vēlēsies izmantot mana sudrabainā pusdienu auto pakalpojumus, es nogādāšu ēdienu viņam tieši rokās. Es atradīšu veidu, kā to izdarīt.

Es viņai pastāvīgi sekoju viņas misijas darbos. Kādu dienu viņa nopirka augu - tā bija gloksīnija plastmasas podiņā, ko sīkpreču veikalā pārdeva par deviņdesmit deviņiem centiem.

- Kuram tad tā domāta? - es vaicāju.

- Neesmu īsti pārliecināta, - viņa atbildēja. - Zinu tikai to, ka no Merionas ielas kāds cilvēks šobrīd ir ievietots slimnīcā un viņam ir paredzama operācija. Та nu es nodomāju: gan jau mājās palicējiem noderēs mazs uzmundrinājums.

- Kā tu to visu uzzināji? - es noprasīju.

Viņa man nebēdnīgi uzsmaidīja. - Man ir savi paņēmieni.

t

Mēs devāmies uz to māju Merionas ielā. Viņa parakņājās somiņā, kas bija piestiprināta aiz viņas divriteņa sēdekļa, un izvilka lenšu saišķi. Viņa izvēlējās bāli violetu lentīti, kas saskanēja ar sīko ziediņu krāsu, un iestūķēja pārējās lentes atpakaļ somiņā. Tad apsēja violeto lenti ap podiņu. Pieturēju viņas divriteni, kamēr viņa nolika puķi pie parādes durvīm.

Kad braucām projām, es pajautāju: - Kāpēc tu neatstāj kartīti vai ko citu, kur būtu rakstīts tavs vārds?

Mans jautājums viņu pārsteidza. - Kāpēc man tas būtu jādara?

Viņas jautājums pārsteidza mani. - Nu, es nezinu, tā taču cilvēki parasti rīkojas. Viņi to sagaida. Kad cilvēki saņem dāvanu, viņi grib uzzināt, no kurienes tā nākusi.

- Vai tas ir svarīgi?

- Nu, man šķiet...

Es tā ari nepabeidzu savu domu. Es tik strauji nobremzēju, ka mana riteņa riepas nodrebēja. Viņa apstājās gabaliņu tālāk, tad pabrauca atpakaļ un platām acīm vērās manī.

- Leo, kas noticis?

Es pašūpoju galvu, tad pasmaidīju. Norādīju uz viņu ar pirkstu. - Та biji tu.

- Ko - es?

- Pirms diviem gadiem manā dzimšanas dienā. Es atradu sainīti uz augšējā pakāpiena pie savas mājas. Kaklasaiti ar dzeloņcūkām. Es tā arī neuzzināju, kas man to dāvinājis.

Viņa lēnām brauca man līdzās un smaidīja. - Noslēpums.

- Kur tu lādu atradi? - es interesējos.

- Es to neatradu. Es palūdzu savai mammai, lai viņa to pagatavo.

Šķita, ka viņa nevēlas turpināt sarunu par šo jautājumu. Viņa sāka mīt pedāļus, un mēs turpinājām ceļu.

- Kur mēs palikām? - viņa uzsāka.

- Pie atzinības saņemšanas.

- Kas ir ar to?

- Nu, ir taču patīkami saņemt atzinību.

Viņas pakaļējā riteņa spieķi virpuļoja garo svārku aizsegā. Viņa izskatījās kā izkāpusi no simt gadus vecas fotogrāfijas. Tad viņa pievērsa man savas lielās aeis. - Vai tiešām? - viņa jautāja.

21

Nedēļu nogalēs un vakaros mēs nogādājām gloksī-nijas podiņos daudzās mājās. Un balonus ar uzrakstu: APSVEICU! Un visdažādāko veidu apsveikumu kartītes. Viņa pati gatavoja tās. Viņa nebija sevišķi talantīga māksliniece. Viņas cilvēciņiem rumpji bija tievi kā sērkociņi. Visām meitenēm bija trīsstūrveida svārciņi un bizītes. Viņas kartītes nevarēja salīdzināt ar veikalos nopērkamajām, tomēr man nekad nav gadījies redzēt tik sirsnīgus apsveikumus. Tas bija jēgpilnas, tāpat kā bērna pagatavota Ziemassvētku kartīte kādam ir sevišķi nozīmīga. Un viņa nekad neparakstīja savu vārdu.

Visbeidzot, kad biju viņu galīgi nomocījis ar saviem jautājumiem, viņa man izstāstīja, kādā ceļā uzzina to, kas notiek citu cilvēku dzīvē. Tas esot tik vienkārši. Viņa lasīja dienas laikrakstu. Nevis lielos virsrakstus pirmajā lappusē vai sporta ziņas, vai komiksus, vai televīzijas programmu, vai Holivudas aizkulišu aprakstus. Viņa lasīja tieši to, ko vairākums cilvēķu vispār neievēro, rakstiņus bez lieliem virsrakstiem un attēliem - visnomaļākos avīzes stūrīšus: nāves paziņojumus, ziņas par tiem, kuri ievietoti slimnīcā, par dzimšanas dienām un kāzām, policijas ziņojumus par apcietinātajiem, gaidāmo notikumu kalendāru.

Bet visvairāk viņa aizrāvās ar iespraudumiem.

- Es dievinu iespraudumus! - viņa izsaucās.

- Kas ir iespraudumi? - es noprasīju.

Viņa paskaidroja, ka iespraudumi ir mazi teksta gabaliņi, kuri netiek uzskatīti par pietiekami

nozīmīgiem kā atsevišķi sižeti vai lai pelnītu virsrakstu. Tie nekad neaizņem vairāk par vienas slejas platumu un ir kādu collu vai divas augsti. Visbiežāk tādus ievieto iekšējo lapu apakšpusē, kur acs reti aizklīst. Ja redaktoriem ļautu vaļu, viņi nekad šos iespraudumus neliktu. Taču dažkārt reportieris savu rakstu nav uzrakstījis pietiekami garu un tas nesniedzas līdz lappuses apakšmalai. Avīzē nevar atstāt brīvas vietas, un tā nu redaktors tur ieliek iespraudumu. Tam nav noteikti jābūt „jaunumam”. Tam nav jābūt nozīmīgam. Tam pat nav jālick izlasītam. Viss, kas no tā tiek prasīts, ir, lai tas aizpildītu vietu.

Iespraudums var būt ņemts no jebkura avota un vēstīt par jebko. Piemēram, tajā var būt pateikts, cik mārciņu rīsa caurmēra ķīnietis apēd mūža laikā. Vai arī kaut kas par vabolēm Sumatrā. Vai arī iespraudums var vēstīt par pilsētas dzīves notikumiem. Varbūt kādam ir pazudis kaķis. Vai kāds, teiksim, kolekcionē antīkus marmora izstrādājumus.

- Es rokos pa iespraudumiem gluži kā zelta meklētājs, - viņa teica.

- Un tas ir viss? - es vaicāju. - Tu lasi avīzes?

- Nē, - viņa atteica, - tas nav viss. Ir vēl frizētava, kur eju apgriezt matus. Tur es allaž saklausos daudz jaunu ziņu. Un, protams, ziņojumu dēļi. Vai tu zini, cik mūsu pilsētā ir ziņojumu dēļu?

- Nu protams, - es pazobojos, - es tos katru dienu pārskaitu.

- Es arī, - viņa teica, bet pilnīgā nopietnībā. - Līdz šim esmu izskaitījusi četrdesmit vienu.

7a uz vietas es nevarēju iedomāties nevienu pašu, izņemot finiera putnu. - Un ko tu uzzini no ziņojumu dēļiem?

у

- Nu... kāds tikko atvēris savu uzņēmumu. Kāds pazaudējis suni. Kādam ir vajadzīgs laika pakavētājs.

- Kurš gan liek sludinājumu par to, ka vajadzīgs laika pakavētājs? Kam gan tāds tik ļoti var būt vajadzīgs?

- Vientuļiem cilvēkiem, - viņa atteica. - Veciem cilvēkiem. Vienkārši kāds, kas kādu brīdi ar viņiem pasēdētu.

Es iztēlojos Zvaigžņu Meiteni sēžam tumšā istabā kopā ar vecu sievieti. Neparko nevarēju iztēloties šādā situācijā pats sevi. Dažkārt viņa man šķita tik tāla.

Mēs gājām garām kafejnīcai „Pizas Pica”. - Tur iekšā ir ziņojumu dēlis, - viņa teica.

Tas bija turpat pie durvīm. Dēlis bija viscaur apspraudīts ar vizītkartēm un zīmītēm. Norādīju uz vienu, kurā bija rakstīts: „Gadījuma darbi - jautāt pēc Maika” un telefona numurs. - Nu, un ko tad tas tev izsaka? - es vaicāju, un manā balsī bija lielāks izaicinājums, nekā es būtu vēlējies.

Viņa izlasīja. - Nu, var būt, ka Maiks ir zaudējis savu pastāvīgo darbu un nevar atrast citu, tāpēc viņš te sevi piedāvā. Vai arī, pat ja viņam ir pastāvīgs darbs, ar nopelnīto nepietiek, lai savilktu galus kopā. Vai nu viņš nav sevišķi kārtīgs, vai arī nevar atļauties tērēt veselu papīra loksni. Sī te ir tikai driskā.

- Nu, un ko tad tu darītu viņa labā? - es vaicāju tālāk.

- Ak, es nezinu. Varbūt maniem vecākiem ir padomā kāds gadījuma darbs. Varbūt man pašai. Bet

varbūt es varu viņam vienkārši nosūtīt kartīti.

>

- Kādu kartīti tad viņš no tevis saņemtu?

-Tā paustu: „Galvu augšā!”-Viņa iebakstīja man sānos. - Ei, vai negribi uzspēlēt kartīšu spēli?

Nopratu, ka viņai nebija padomā pokers. - Protams,- es teieu.

Viņa teica, ka pati esot to izgudrojusi. - Viss, kas vajadzīgs, ir savas paša acis un otrs cilvēks. Es izvēlos kādu cilvēku uz ielas, iepirkumu centrā, veikalā -vienalga, kur - un tad viņam sekoju. Pieņemsim, ka tā ir sieviete. Sekoju viņai piecpadsmit minūtes, ne mirkli ilgāk. Laiku es uzņemu pati. Spēles noteikumi ir šādi: pēc tam, kad piecpadsmit minūtes esmu viņu novērojusi, man jāuzmin, kāda veida kartīte viņai būtu nepieciešama.

- Bet kā tu to vari viņai nogādāt? - Es biju neizpratnē. - Tu taču nezini, kur viņa dzīvo.

- Tev taisnība. Tur tad es arī apstājos. Tāpēc jau tā ir tikai spēle. Prieka pēc. - Viņa man pieglaudās un iečukstēja ausī: - Uzspēlēsim.

Es piekritu - protams.

Viņa sacīja, ka mums vajadzīgs iepirkumu centrs. Es parasti stūrēju pēc iespējas prom no Maikas iepirkumu centra - tur slaistījās apkārt pārāk daudz mūsu skolas audzēkņu, kas turpināja savu pārmācību ar klusēšanu. Mēs aizbraucām desmit jūdzes tālāk uz Redstounas iepirkumu centru. Bija sestdienas pēcpusdiena.

Mēs izvēlējāmies kādu sievieti. Gaišzaļi svārki. Kājās baltas vasaras kurpes. Minējām, kāds varētu būt viņas vecums - nedaudz pāri četrdesmit. Viņa pirka sālsstandziņas veikaliņā „Pie krustmātes Annas”. Pēc tam nesa tās mazā, baltā papīra kulītē.

Sekojām viņai videokasešu veikalā „Saulainais krasts”. Noklausījāmies, kā viņa prasa pārdevējam filmu „Kad Harijs satika Salliju”. Viņiem tās nebija. Viņa pagāja garām veikalam „Sonoma”, tad panācās atpakaļ un iegāja tajā. Viņa klīda pa veikalu, reizumis ar pirksta galiņu pārlaizdama kāda keramikas izstrādājuma sāniem. Viņa apstājās pie pusdienu šķīvjiem. Paņēma rokās šķīvi, uz kura bija uzgleznota franču kafejnīca. - Van Gogs, - Zvaigžņu Meitene nočukstēja. Šķita, ka sieviete domā par šo šķīvi, pievērusi acis, abām rokām piespiedusi to pie krūtīm, it kā sajūtot kādas vibrācijas. Bet tad viņa to nolika atpakaļ un izgāja. Tuvojās citam veikalam. Sieviešu veļa. Gultasveļa. Jutos neērti, tā spiegojot, aizslēpies aiz krokainu apģērba gabalu rindām. Laiks iztecēja brīdī, kad viņa pārlūkoja naktskreklus.

Koridorā mēs ar Zvaigžņu Meiteni noturējām apspriedi.

- Nu, tātad, - viņa uzsāka, - ko tu par to domā?

- Vai zini, es jūtos kā spiegs, - es atteicu.

- Labais spiegs, - viņa precizēja.

- Tu pirmā.

- Nu, viņa ir šķīrusies un vientuļa. Pirkstā nebija laulību gredzena. Vēlas, lai viņai būtu draugs. Ģimenes dzīvi. Viņa vēlas, kaut būtu kā Sallija, kura satiek savu Hariju. Viņa tam gatavotu pusdienas un naktī gultā pieglaustos. Viņa cenšas ēst mazkaloriju pārtiku. Viņa strādā ceļojumu aģentūrā. Pagājušajā gadā viņa pārvelti devās izpriecas braucienā ar kuģi, taču uz kuģa satika tikai dažādus ķertos. Viņas vārds ir Klarisa, vidusskolā viņa spēlēja klarneti, un viņas iemīļotās ziepes ir „Iru pavasaris”

Es pārsteigumā izvalbīju acis. - Kā tu visu to zini?

Viņa iesmējās. - Es nezinu. Es minu. Tieši tas padara šo spēli jautru.

- Un kādu kartīti tad tu viņai sūtītu?

Viņa pielika pirkstu pie lūpām. - Hmm... Klarisai es sūtītu kartīti, kura paustu: „Gaidot savu Hariju, parūpējies pali par sevi”. Un tu?

- Es sūtītu... - brīdi apsvēru pareizo formulējumu, -kartīti, kurā būtu teikts: „Nejauj Harijam tevi pieķert, sitot knipi.”

Nu bija viņas kārta izbolīt acis. - Ko?

- Vai tu neredzēji, ka viņa urbināja degunu? - es jautāju. - Videokasešu veikalā?

- Ne gluži. Redzēju, ka viņa pieliek roku pie deguna, it kā lai to pakasītu vai tamlīdzīgi.

-Jā, tamlīdzīgi. Viņa to urbināja, lūk ko. Viņa to darīja ātri un zaglīgi. īsta profesionāle.

Viņa rotaļīgi man iebelza. - Tu joko.

Pacēlu rokas gaisā. - Pilnīgi nopietni. Viņa stāvēja pie komēdiju filmām. Viņas pirksts ielīda iekšā, un, kad tas iznāca ārā, uz tā kaut kas bija. Viņa to nēsāja apkārt kādu minūti. Un tad, tieši izejot no veikala, domājot, ka neviens neskatās, viņa to ar knipi aizsita prom. Es neredzēju, kur tas piezemējās.

Viņa platām acīm raudzījās manī. Pacēlu labo roku un uzliku kreiso uz sirds. - Es nemeloju.

Viņa izplūda smieklos - tik skaļi, ka es samulsu. Viņa abām rokām satvēra manējo, lai nesabruktu. Garāmgājēji blenza uz mums.

Todien mēs izspēlējām kartīšu spēli vēl uz diviem cilvēkiem: uz kādu sievieti, kuru nosaucām par Betiju un kura visas savas piecpadsmit minūtes pavadīja, apčamdot ādas jakas, un uz kādu vīrieti, ko nodēvējam par Ādamu viņa lielā ādamābola dēļ - to savukārt nosaucām par „ādamķirbi”. Deguna urbinātāji un knipja sitēji vairs negadījās.

Un man patiesi bija jautri. Vai šo jautrību radīja spēle vai vienkārši viņas klātbūtne - to es nezinu. Taču es zinu vienu: biju pārsteigts, cik tuvs jutos Kla-risai un Betijai, un Ādamam pēc tam, kad biju šos cilvēkus piecpadsmit minūtes vērojis.

Visu dienu Zvaigžņu Meitene kaisīja naudu. Gluži kā Džonijs Eplsīds, tikai viņa izsēja nevis sēklas, bet naudu: viena centa, piecu centu monētas. Nometa tieši uz ietves, uzlika uz kāda plaukta vai soliņa. Pat divdesmit piecu centu monētas.

- Neciešu sīknaudu,- viņa teica. - la ir tik... šķindoša.

- Vai tu aptver, cik daudz naudas tu tādā veidā izmet gadā? - es izsaucos.

- Vai tu kādreiz esi redzējis bērna seju, kad viņš pamana uz ietves centu?

Kad viņas maciņš bija tukšs, mēs devāmies atpakaļ uz Maiku. Braucot viņa ielūdza mani uz pusdienām pie sevis.

22

Ārčijs bija apgalvojis, ka Keraveji esot normāli ļautiņi, tomēr es nespēju noticēt, ka Zvaigžņu Meitene nāk no gluži parastām mājām. Laikam gan es sagaidīju ainiņu no sešdesmito gadu hipiju dzīves. Mīlējietics, bet nekarojiet. Viņas mātei bija jābūt garos svārkos un ar puķi matos. Viņas tēva seju noteikti ieskāva vaigubārda, sevišķi kupla lejasdaļā, un viņš mēdza izsaukties: „Kailigi!” un „Tieši tā!” Vecas afišas. Neiedomājama stila abažūri.

la nu es biju pārsteigts. Viņas māte, tērpusies šortos un bezpiedurkņu blūzē, sēdēja un sparīgi mina ar baso pēdu šujmašīnas pedāli. Viņa gatavoja krievu zemnieka kostīmu kādai lugai, ko bija paredzēts uzvest Denverā. Misters Keravcjs stāvēja mājas ārpusē uz sastatņu kāpnēm un krāsoja palodzes. Nebija nekādas vaigubārdas; patiesībā viņam vispār nebija daudz matu. Māja varētu piederēt jebkuram. Spīdīgas liekta koka mēbeles, vairāki paklāji izvietoti uz cietkoksnes grīdas. Daži dienvidrietumu akcenti: Anasazi stila laulību vāze te, Džordžijas O’Kīfas gleznas fotokopija tur. Nebija nekā, kas norādītu: „Vai redzi? Viņa nāk no šejienes.”

Tas pats bija ar viņas istabu. Izņemot Kanēļpur-niņa zili dzelteno finiera mājoklīti vienā stūrī, istaba varētu piederēt jebkurai vidusskolas meitenei. Es stāvēju durvīs.

- Kas ir? - viņa jautāja.

- Esmu pārsteigts,- es atbildēju.

- Par ko?

- Biju domājis, ka tava istaba būs citāda.

- Kāda tad?

-Nezinu. Vairāk... līdzīga tev.

Viņa pasmaidīja. - Avīžu izgriezumu grēdas? Kartīšu izgatavošanas darbnīca?

- Kaut kas tamlīdzīgs.

- Tāds ir mans birojs,- viņa teica. Viņa izlaida Ka-nēļpurniņu. 1ās pašāvās zem gultas. - Šī ir mana istaba.

- Tev ir birojs?

- Mjā. - Viņa pabāza pēdu zem gultas. Kad viņa to izvilka, uz tās tupēja Kanēļpurniņš. - Gribēju, lai man ir vieta, kas pieder tikai man, kur es varu pastrādāt. Un tādu es dabūju.

Kanēļpurniņš izdrāzās no istabas.

- Kur tas ir? - es gribēju zināt.

Viņa pielika pirkstu pie lūpām. - Noslēpums.

- Bet es pazīstu kādu cilvēku, kurš to zina, - es teicu.

Viņa sacēla uzacis.

- Arčijs.

Viņa pasmaidīja.

- Viņš par tevi stāstīja. Tu viņam patīc, - es sacīju.

- Viņš man nozīmē milzīgi daudz, - viņa teica. - Es viņu uzskatu gandrīz vai par savu vectēvu.

Apskatot istabu, uzdūros diviem neparastiem objektiem. Viens no tiem bija koka bļodiņa, līdz pusei piepildīta ar smilškrāsas matiem.

- Tavējie? - es vaicāju.

Viņa pamāja. - Tas ir putniem, kuri meklē materiālus ligzdām. Pavasarī es tos izlieku ārā. Esmu tā darījusi kopš bērnības. Ziemeļos man šis bizness veicās labāk nekā šeit.

Otrs objekts atradās uz grāmatplaukta. Tas bija mazs vagoniņš manas dūres lielumā. Tas bija no koka un izskatījās, ka tā varētu būt sena rotaļlieta. Vagoniņš bija līdz augšai piekrauts ar akmentiņiem. Vēl daži akmentiņi gulēja pie tā riteņiem.

Es norādīju uz to.

-Tu kolekcionē akmeņus, vai?

-Tas ir mans laimes vagoniņš,-viņa teica. - Patiesībā to tikpat labi varētu nosaukt par nelaimes vagonu, tomēr es dodu priekšroku laimei.

- Ko tad tas nozīmē?

- Tas rāda, kā es jūtos. Kad kaut kas dara mani laimīgu, es ielieku vagoniņā akmentiņu. Kad esmu nelaimīga, es akmentiņu izņemu. Kopā ir divdesmit akmentiņi.

Uz plaukta es saskaitīju trīs akmentiņus. - Tātad vagonā šobrīd ir septiņpadsmit akmeņu?

- Tā ir.

- Tātad tas nozīmē, ka tu esi ļoti laimīga?

- Atkal tev ir taisnība.

- Kāds ir bijis lielākais akmentiņu skaits vagonā? Viņa man viltīgi uzsmaidīja. - Tas pašlaik ir tavā

aeu priekšā.

Nu man tā vairs nešķita tikai akmentiņu kaudze vien.

> j

- Parasti, - viņa teica, - tā ir daudzmaz līdzsvarā. Skaits svārstās ap desmit, pāris akmeņu šurp vai turp. Uz vienu pusi un uz otru pusi. Gluži kā dzīvē.

- Un kāds ir bijis vismazākais akmentiņu skaits? -es gribēju zināt.

- Ak... - Viņa pavērsa seju pret griestiem un aizvēra acis. - Reiz tas saruka līdz trīs.

Es biju satriekts. - Vai patiesi? Tev?

Viņa pavērās manī platām acīm. - Kāpēc gan ne man?

- Nešķiet, ka tu būtu tāda tipa cilvēks.

- Kāda tipa?

- Nu, nezinu... - Es meklēju īstos vārdus.

- „Trīs akmentiņu” tipa? - viņa ierosināja. Paraustīju plecus.

Viņa paņēma no plaukta akmentiņu un ar smaidu uz lūpām iemeta to vagonā. - Nu tad sauc mani par Mis Neparedzamo.

Kopā ar viņas ģimeni ēdām pusdienas. Trīs no mums baudīja gaļas ruleti ar garšvielām. Ceturtā -uzminiet, kura-bija pārlieeināta veģetāriete. Viņas ēdiens bija sojas siera rulete.

Veeāki sauca viņu par Zvaigžņu Meiteni un Zvaigznīti tik pašsaprotami, it kā viņi sauktu kaut kādu Dženiferu.

Pēc pusdienām apsēdāmies uz kāpnītēm viņas mājas priekšā. Viņa bija paņēmusi fotoaparātu. Otrpus ielai uz piebraucamā ceļa rotaļājās trīs mazi bērneļi, divas meitenes un puisēns. Viņa tos vairākas reizes nofotografēja.

- Kāpēc tu to dari? - es pavaicāju.

- Vai redzi to mazo zēnu sarkanajā cepurē? Viņa vārds ir Pīters Sinkovics. Viņam ir pieci gadi. Es veidoju kaut ko līdzīgu viņa dzīves aprakstam.

Jau desmito reizi šajā dienā viņa mani pārsteidza nesagatavotu. - Dzīves aprakstu? - Pīters Sinkovics brāzās pa savas mājas piebraucamo ceļu plastmasas banānā ar četriem riteņiem; abas meitenes spiegdamas skrēja viņam pakaļ. - Kāpēc tu gribi to darīt?

Viņa atkal noklikšķināja fotoaparāta slēdzi. - Vai tad tu nevēlētos, lai šodien kāds pienāk pie tevis un iedod tev rokās albumu, uz kura ir rakstīts: „Leo Borloka dzīve”? Un tas ir gluži kā protokols, kā žurnāls, kurā atspoguļots tas, ko tu darīji, teiksim, tādā un tādā datumā, kad biji mazs. No tiem laikiem, kurus tu vairs pats nevari atcerēties. Un tur ir arī fotogrāfijas un pat kaut kādas lietiņas, ko tu nometi vai aizsviedi prom, piemēram, konfekšu papīriņš. Un to visu sagatavojusi kāda kaimiņiene, kas dzīvo pāri ielai, un tev nav bijis ne jausmas, ka viņa ar ko tādu nodarbojusies. Vai lev nešķiet, ka tad, kad tev būs piecdesmit vai sešdesmit gadu, tu būtu gatavs atdot veselu bagātību par ko lādu?

Es to pārdomāju. Bija pagājuši desmit gadi, kopš biju sešgadīgs knēvelis. Šķita, ka pagājis vesels gadsimts. Vienā ziņā viņai bija taisnība: no tiem laikiem es neko daudz vis neatcerējos. Tomēr nevarētu teikt, ka tas mani satrauca.

- Nē, - es atteieu, - nedomāju vis. Un galu galā -vai tev nešķiet, ka to jau dara viņa vecāki? Ģimenes albumi un tamlīdzīgi?

Vienai no mazajām meitenītēm bija izdevies izraut Pīteram Sinkovicam no rokām braucamo, liters sāka aurot.

- Esmu pārliecināta, ka viņi to dara, - viņa atbildēja, uzņemdama vēl vienu kadru. - Taču tajās bildēs bērns parasti pozē, smaida. 1as nav tik paliesas kā šīs. Pienāks diena, kad viņš būs sajūsmā par šo bildi, kur pats bļauj pilnā rīklē, kamēr maza meitene nočiepj viņa braucamrīku. Es jau neizsekoju viņu visur, kā mēs to darījām ar Klarisu. Es tikai paturu viņu savā uzmanības lokā un pāris reižu nedēļā īsi pierakstu, ko esmu novērojusi viņu tai dienā darām. Tā es turpināšu vēl dažus gadus un tad iedošu albumu viņa vecākiem, lai tie viņam to pasniedz tad, kad viņš būs kļuvis vecāks un spēs novērtēt. - Viņas skatiens kļuva mulss. Viņa man iebakstīja ar elkoni. - Kas ir?

- Ko? - es atvaieāju.

- Tu tā dīvaini blenz uz mani. Kas ir?

Es izšāvu: - Vai tu ceri, ka tevi uzņems svēto kārtā?

Nožēloju šos vārdus, tiklīdz tie bija pārslīdējuši manām lūpām. Viņa tikai raudzījās manī, un viņas acīs es redzēju aizvainojumu.

- Piedod, - es teicu. - Negribēju izklausīties tik riebīgs.

- Kā tad tu gribēji izklausīties?

- Laikam jau sajūsmināts.

- Par ko?

Iesmējos. - Un kā tu domā? Par tevi. - Iesmējos vēlreiz. Piecēlos kājās un nostājos ar seju pret viņu. -Nu paskaties taču pati uz sevi. Ir sestdiena. Esmu bijis kopā ar tevi visu dienu, un visu dienu tu esi pavadījusi, pūlēdamās citu cilvēku labā. Vai pievēršot uzmanību citiem cilvēkiem. Vai sekojot ciliem cilvēkiem. Vai fotografējot citus cilvēkus.

Viņa pacēla acis uz mani. Aizvainojums tajās bija pagaisis, taču apjukums vīdēja joprojām. Viņa nomirkšķināja acis. - Nu un?

- Un... nezinu, ko lai saku.

- Izklausās, it kā tu teiktu, ka esmu gluži kā apsēsta ar citiem cilvēkiem, vai ne tā?

Varbūt tas bija tāpēc, ka skatījos uz viņu no augšas, bet viņas stirnas acis, kas vērās manī, šķita lielākas nekā jebkad. Man bija jāpiepūlas, lai saglabātu līdzsvaru un tajās neiekristu. - Tu esi citāda, - es teicu,

- tur nu šaubu nav.

Viņa samirkšķināja acis un koķeti man uzsmaidīja.

- Vai tev citādie nepatīk?

- Nu protams, ka patīk, - es atteicu, varbūt pārlieku strauji.

Viņas sejā ieblāzmojās pēkšņas atklāsmes prieks. Viņa pastiepa savu pēdu uz priekšu un vieglītēm uzsita uz manas kurpes. - Es zinu, kāda ir lava problēma.

- Tiešām? - es jautāju. - Kāda tad tā ir?

- Tu esi greizsirdīgs. Tu esi sarūgtināts par to, ka es tik daudz uzmanības pievēršu citiem cilvēkiem, bet tev - tik maz.

- Ko vēl ne! - es iesprauslojos. - Esmu greizsirdīgs uz Pīteru Sinkovicu.

Viņa piecēlās. - Tu gribi, lai es piederētu tikai tev, vai ne? - Viņa paspēra man soli tuvāk. Mūsu degungali saskārās. - Vai ne tā, mister Leo? - Viņas rokas apvijās man ap kaklu.

Mēs stāvējām uz ietves viņas mājas priekšā, atklāti garāmgājēju skatieniem. - Ko tu dari? - es jautāju.

- Pievēršu tev uzmanību, - viņa dūdoja man ausī. - Vai tu nevēlies mazu uzmanības pierādījumu?

Jutu, ka manas pūles saglabāt līdzsvaru izsīkst.

- Es nezinu, - dzirdēju sevi sakām.

-Tu nu gan esi muļķis, - viņa man čukstēja ausī.

- Ak tā?

- Jā, tā. Kā tu domā - kāpēc manā vagoniņā ir astoņpadsmit akmentiņu? - Un tad pazuda arī atlikušais attālums, kas šķīra mūsu lūpas, un es ar galvu pa priekšu kritu viņas acu bezdibenī. Tādi mēs tur pievakarē stāvējām taisni uz ielas. Un es varu jums pateikt, ka tā nebija svētā, kas mani skūpstīja.

23

Tas bija vislabākās reizes, kad mēs bijām vieni paši, prom no skolas. Mēs devāmies garās pastaigās pa pilsētu un tuksnesī, uz viņas apburto vietu. Mēs dirnējām uz soliņiem parkā un novērojām cilvēkus.

Es iepazīstināju viņu ar zemeņu un banānu dzērienu. Noīrēju pikapu, un mēs braucām uz Redroku un Glendcilu. Nedēju nogalēs mēs gājām apciemot Arčiju. Viņa verandā mēs pļāpājām par tūkstoš sīkumiem un smējāmies, un reibām no pīpes dūmiem, un ēdām picu. Viņa nodeklamēja Senjoram Sagvaro savu runu, ko gatavoja oratoru konkursam. Mēs nekad nerunājām par „izvairīšanās taktiku”. Es dievināju nedēļas nogales.

Taču svētdienām vienmēr sekoja pirmdienas.

Un kļuva skaidrs, ka izvairīšanās taktika skāra arī mani. Attiecībā uz mani tā nebija tik pilnīga, tomēr es to piedzīvoju. Es to redzēju acu skatienos, kas novērsās no manējā, plecos, kas pagriezās prom, čalā, kas pieklusa man līdzās. Es ar to cīnījos. Es pūlējos noskaidrot tās robežas. Pusdienlaikā skolas pagalmā es uzsaucu pārējiem, tikai lai redzētu, vai viņi atbildēs. Ja kāds pagriezās un pamāja, es jutos pateicīgs. Ja kāds ar mani runāja, sevišķi, ja es pats nebiju uzrunājis viņu pirmais, man gribējās raudāt. Nekad nespēju iedomāties, cik ļoti man bija vajadzīga citu cilvēku uzmanība, lai apliecinātu pašam savu esību.

Teicu sev, ka man šī izvairīšanās šķita sāpīgāka nekā Zvaigžņu Meitenei. Teicu sev, ka viņa ir pārāk aizņemta, būdama tāda, kāda viņa bija, lai ievērotu, ka tiek ignorēta, - un patiesi, viņa turpināja sveikt jubilārus ar serenādēm savas ģitāras pavadījumā un izrotāt savu solu, un izdalīt mīļus nieciņus. Teicu sev: pat ja viņa to ievērotu, tad nemaz par to neuztrauktos.

Es sapratu, kāpēc tas vēršas arī pret mani. Skolasbiedru acīs viņa bija daļa no manas identitātes. Es biju „viņas draugs”. Es biju Misters Zvaigžņu Meitene.

Klīda runas. Nekas netika teikts tieši man acīs, bet tā, lai es neviļus noklausītos, lai gan parasti viņi izlikās, ka mani neredz. Tie teiea, ka viņa esot egocentriska izlēcēja, ka uzskatot sevi par svēto - to dzirdot, es salecos - un ka domājot sevi labāku nekā mēs, pārējie. Tie teica, ka viņa gribot, lai visi apkārtējie jūtas vainīgi par to, ka nav tik jauki un brīnišķīgi kā viņa. Tie teica, ka viņa esot krāpniece.

Bet visvairāk viņi runāja par to, ka viņas dēļ Mai-kas „Elektroniem” nebija lemts drīzumā kļūt par Arizonas štata basketbola čempioniem. Kevinam bija taisnība: kad viņa sāka spēles laikā uzmundrināt pretinieku komandas, viņa nodarīja ļaunumu pati savai komandai. Redzēt vienu no savējiem uzgavilējam pretiniekiem - tas tā grāva komandas garu, ka nekādas treniņos pavadītas stundas to nespēja atjaunot. Un pats pēdējais piliens - par to visi bija vienisprātis - bija spēle ar „Saules Ieleju”, kad Zvaigžņu Meitene bija steigusies pāri laukumam, lai palīdzētu „Saules Ielejas” zvaigznei - Kovakam. To visu apstiprināja mūsu pašu komandas zvaigzne Ārdslijs, kurš atzina, ka, redzot Maikas karsējmeiteni atbalstot pretinieku, viņam vai sirds lēkusi pa muti laukā. Tieši viņa bijusi par iemeslu, kāpēc komanda tik nožēlojami zaudējusi nākamo spēli Redrokas komandai. Par to viņi meiteni ienīda un negrasījās jebkad piedot.

Atšķirībā no Zvaigžņu Meitenes es skaidri apzinājos skolasbiedru svelošo niknumu, kas vērpās kā čūskas zem verandas. Patiesībā es to ne tikai apzinājos, bet dažkārt pat sapratu viņu viedokli. Bija brīži, kad kāda maza un apspiesta manas būtnes daļiņa tiecās tam piekrist. Bet tad es ieraudzīju viņas smaidu, ieniru kā gulbis viņas acīs, un ļaunais mirklis bija garām.

Es redzēju. Es dzirdēju. Es sapratu. Es cietu. Bet kā labā es cietu? Atkal un atkal man prātā nāca Sen-jora Sagvaro jautājums: „Kuru cilvēku pieķeršanos tu vērtē augstāk - viņas vai pārējo?”

Tas mani saniknoja. Mani aizvainoja tas, ka bija jāizvēlas. Iztēlojos savu dzīvi bez viņas un bez viņiem, un neviens no šiem variantiem man nepatika. Izlikos, ka vienmēr tā nebūs. Naktī savā gultā, maģiskās mēnessgaismas apspīdēts, es iestāstīju pats sev, ka viņa sāks vairāk līdzināties viņiem un ka viņi savukārt

У У У

kļūs līdzīgāki viņai, un ka beigu beigās es iegūšu visus.

Tad viņa izdarīja kaut ko, kas padarīja izlikšanos neiespējamu.

24

„Finiera putns.”

Kādu dienu skolā es pastāvīgi dzirdēju šos vārdus, kaut neviens man tos neteica tieši aeīs. Tas nolika dažas dienas pēc tā skūpsta uz ietves. vSķila, ka tas drīzāk tiek man pasviests, nevis izteikts sarunu gaitā, tā ka šie vārdi atkal un atkal sasniedza manas ausis..

„Finiera putns. ”

Vai uz finiera putna bija kaut kas, ko man vajadzēja izlasīt?

Trešā nodarbība man bija paredzēta individuālajam darbam; nolēmu, ka tad aplūkošu ziņojumu dēli. Otrā nodarbība man bija spāņu valoda. Iedams uzšāvu vietu, es paskatījos ārā pa logu, kas izgāja uz skolas pagalmu. Patiesi - uz finiera putna kaut kas bija rakstīts, taču man nemaz nebija jāiziel ārā, lai to izlasītu. Es to varēju izdarīt tepat no šejienes. Es to būtu varējis izlasīt arī no zemu lidojošas lidmašīnas. Visu putnu sedza balta papīra loksne - nē, tas bija palags. Ar platiem otas triepieniem tur bija uzkrāsota sarkana Valentīndienas sirds, kurā bija ierakstīti vārdi:

ZVAIGŽŅU

MEITENE

MĪL

LEO

Mans pirmais impulss bija pievilkt spāņu valodas skolotāju pie loga un izsaukties: „Paskatieties! Viņa mani mīl!” Nākamā doma bija izskriet ārā un noplēst šo paziņojumu.

Līdz tam brīdim man nebija gadījies kļūt par viņas publiskās ekstravagances objektu. Sajutu pēkšņu, savādu radniecību ar Hilariju Kimblu: cs sapratu, kāpēc viņa bija aizliegusi Zvaigžņu Meitenei sev dziedāt. Jutos kā viens uz tukšas skatuves prožektoru gaismā.

Nevarēju koncentrēties uz mācībām vai uz jebko citu. Man galvā bija viens vienīgs juceklis.

Todien pusdienlaikā man bija bail uz viņu paskatīties. Nopriecājos vismaz par to, ka vēl nebiju izrādījies pietiekami drosmīgs, lai katru dienu sēdētu kopā ar viņu ēdamzālē. Centos uzturēt sarunu ar Kevinu. Jutu viņas klātbūtni, viņas skatienu trīs galdiņus pa kreisi. Zināju, ka viņa tur sēž kopā ar Doriju Dilsoni, vienīgo draudzeni, kas nebija viņu pametusi. Skaustā sajutu viņas skatiena vieglo pieskārienu. Mana galva pret paša gribu pagriezās, un tur jau viņa bija: satriecoši smaidīdama, mādama plašiem žestiem un - ak šausmas! - sūtot man gaisa skūpstu. Mirklī pagriezu galvu atpakaļ un izvilku Kevinu no ēdamzāles.

Kad es beidzot iedrošinājos vēlreiz ielūkoties pagalmā, atklāju, ka paziņojumu kāds jau bija noplēsis. Pie spraudītēm finiera gabala stūros karājās vairs tikai četras baltas palaga driskās.

Man izdevās no viņas izvairīties, starpbrīžos pastāvīgi mainot maršrutu, taču viņa mani atrada pēc nodarbībām. Pūlējos slepeni aizlavīties, bet viņa nāca, skaļi saukdama: - Leo! Leo!

Viņa piebrāzās man klāt bez elpas, viņas acis satraukumā mirdzēja saulē: - Vai tu to redzēji?

Pamāju. Turpināju iet uz priekšu.

- Nu? - Viņa lēkāja man līdzās, kniebdama man plecā. - Ko tu par to domā?

Ko gan es varēju teikt? Negribēju viņu aizvainot. Es tikai paraustīju plecus.

- Vareni! Bija iespaidīgi, ko? - Viņa smējās par

mani. Viņa iebāza roku somā un izvilka žurku.-Var-

>

būt viņš ir kautrīgs, Kanēļpurniņ. Varbūt viņš pateiks tev, cik sajūsmināts bija, ieraugot uzrakstu. - Viņa uzlika dzīvnieciņu man uz pleca.

Es iekliedzos. Notraucu žurku, un tā nolidoja zemē.

Viņa to satvēra un sāka glāstīt, vērdamās manī pilnīgā apstulbumā. Nespēju raudzīties viņai aeīs. Pagriezos un viens pats gāju prom.

Viņa uzsauca: - Laikam jau tu negribēsi paklausīties, kā es izmēģinu savu runu, ko?

Es neatbildēju. Es neatskatījos.

Nākamajā dienā man nācās saskarties ar uzraksta sekām. Biju domājis, ka patiesi ciešu, kad skolasbiedri atklāti ignorēja Zvaigžņu Meiteni un arī man tika šīs attieksmes drumslas, tomēr tas nebija nekas salīdzinājumā ar vētru, kas tagad brāzās pār mani.

Protams, ka Kevins - paldies Dievam! - ar mani runāja, tāpat arī daži citi draugi. Bet pārējais bija klusums, otrs tuksnesis, kas nu klājās pāri tam, kurā es jau dzīvoju, kur „Sveiks!” atskanēja tikpat reti kā lietus. Kad rītos pirms nodarbībām iegāju skolas pagalmā, vienīgais, ko redzēju, bija pakauši. Skolasbiedri spraucās man garām, saukdami kādu citu. Durvis aizvērās man degungalā. Skanēja smiekli, bija jautrība, taču tas viss pārlēca man pāri kā plakans akmentiņš, ko ieslīpi met pa ūdens virsmu.

Kādu rītu, iedams skolotāja uzdevumā, ieraudzīju Renšovu šķērsojam pagalmu. Es šo puisi tikko pazinu, bet pagalmā tobrīd bijām tikai mēs divi vien, un man bija, tā teikt, jābāž roka ugunī, kaut es zināju, ka tā mani apdedzinās. - Renšov! - es uzsaucu. Citu balsu tur nebija, tikai manējā. - Renšov\ - Viņš nepagriezās, nesaminstinājās, nepalēnināja gaitu. Viņš turpināja savu gājienu, attālinādamies no manis, atvēra kādas durvis - un bija prom.

Nu un tad? Та es sev mēģināju iestāstīt. Par ko tu uztraucies? Tu taču ar viņu pat nesarunājies. Kas gan tev ir tāds Renšovs?

Bet es uztraucos. Neko nevarēju sev padarīt - es uztraucos. Tobrīd pasaulē man nebija nekā svarīgāka par to, lai viņš man pamātu. Es lūdzu Dievu, lai šīs durvis atsprāgtu plaši vaļā un viņš nāktu pa tām, sakot: „Piedod, Borlok, es neieklausījos. Ko tu gribēji?” Taču durvis palika ciet, un es zināju, kā tas ir - būt neredzamam.

- Esmu neredzams, - tā es pusdienlaikā teicu Kevinam. -Neviens mani nedzird. Neviens mani neredz. Klīstu te kā tāds neredzamais cilvēks.

Kevins tikai vērās savās pusdienās un pakratīja galvu.

- Cik ilgi tas turpināsies? - es gribēju zināt.

Viņš paraustīja plecus.

- Ko es lādu esmu izdarījis? - Mana balss skanēja skaļāk, nekā es to būtu vēlējies.

Viņš lēnām gremoja. Cieši pavērās manī. Beidzot pateica: - Tu zini, ko esi izdarījis.

Blenzu uz viņu kā uz jukušu. Tirdīju viņu vēl un vēl. Bet. protams, viņam bija pilnīga taisnība. Es ļoti labi zināju, ko biju izdarījis. Es biju sasaistījies ar nepopulāru personu. Tāds bija mans noziegums.

25

Pagāja vairākas dienas. Es turpināju izvairīties no Zvaigžņu Meitenes. Es gribēju viņu. Es gribēju viņus. Izskatījās, ka visus es nevarēšu iegūt, tāpēe es nedarīju neko. Es steidzos un slēpos.

Taču viņa neatstājās no manis. Viņa ntani izsekoja. Kādu dienu pēc stundām viņa mani atrada televīzijas studijā. Jutu pirkstus slīdam lejup pa manu skaustu, pēc tam tie sagrāba mani aiz apkakles un vilka atpakaļ. Studijas darbinieki blenza uz mums. - Mister Borlok, - es dzirdēju viņu sakām, - mums jāaprunājas. - Pēc balss nojautu, ka viņa nesmaidīja. Viņa palaida vaļā manu apkakli. Mēs izgājām ārā.

Pagalmā uz soliņa zem pundurpalmas sēdēja kāds pārītis un maigi dūdoja. Pamanījuši mūs, viņi aizšāvās kā bultas, un mēs tur apsēdāmies.

-Un tātad,-viņa iesāka,-vai mēs jau šķiramies?

- Es to negribu, - es atbildēju.

- Kāpēc tad tu no manis slēpies?

Kad nu biju piespiests runāt ar viņu aci pret aci, es jutu, ka mana apņēmība pieaug. - Kaut kam ir jāmainās, - es teicu. - Tas ir viss, ko es zinu.

- Vai tu domā, ka jānomaina drēbes? Vai riepa? Vai man jānomaina sava divriteņa riepa? Vai ar to pietiks?

- Tas nav smieklīgi. Tu zini, ko es domāju.

Redzēju, ka viņa ir apbēdināta. Viņas seja bija kļuvusi nopietna.

- Cilvēki ar mani nerunā, - es teicu. Palūkojos uz viņu. Gribēju, lai tas viņai nosēžas. - Cilvēki, kurus

esmu pazinis kopš lā brīža, kad mēs uz šejieni pārvā-

eāmies. Viņi ar mani nerunā. Viņi mani neredz.

> »

Viņa pastiepa roku un ar pirksta galiņu viegli paberzēja manas plaukstas virspusi. Acis viņai bija skumjas. - Man ļoti žēl, ka cilvēki tevi neredz. Nav nekāds joks būt neredzamam, ko?

Pavilku savu roku prom. - Pasaki man tu, kā tas ir. Vai tevi neuztrauc, ka neviens ar tevi nerunā? -Tā bija pirmā reize, kad es viņai atklāti ieminējos par izvairīšanās taktiku.

Viņa pasmaidīja. - Dorija ar mani runā. Tu ar mani runā. Ārčijs ar mani runā. Mana ģimene ar mani runā. Kanēļpurniņš ar mani runā. Senjors Sagvaro ar mani runā. Es puti ar sevi runāju. - Viņa pielieca galvu un vērās manī, gaidīdama manu atbildes smaidu. Tas nesekoja. - Vai tu taisies pārtraukt runāt ar mani?

- Runa jau nav par to, - es atteicu.

- Par ko tad ir runa?

- Mans jautājums ir šāds, - es centos kaut ko izlasīt viņas sejā, bet veltīgi, - kas īsti liek tev tikšķēt?

- Ak tad nu es esmu pulkstenis!

Es aizgriezos. - Nu tu pati redzi, ka es nevaru ar tevi parunāt. Tev viss šķiet kā varens joks.

Viņa saņēma manu seju savās plaukstās un pagrieza to pret sevi. Cerēju, ka mūs nenovēro pa logiem. - Nu labi, būsim nopietni. Uz priekšu, uzdod man vēlreiz jautājumu par dīdīšanu. Vai jebkuru citu jautājumu.

Es papurināju galvu. - Tev vienkārši ir vienalga, vai tā nav?

Tas viņu apstulbināja. - Vienalga? Leo, kā tu vari teikt, ka man ir vienalga? Mēs kopā esam klaiņojuši

visdažādākajās vietās. Mēs esam nesuši cilvēkiem kartītes un puķes. Kā tu vari teikt...

- Es nedomāju to. Es domāju, ka tev ir vienalga, ko cilvēki domā.

- Man rūp tas, ko domā tu. Man rūp...

- Es zinu - tev rūp tas, ko domā Kanēļpurniņš un Senjors Sagvaro. Es runāju par skolu, par pilsētu. Es runāju par visiem.

Viņa pavīpsnāja. - Visiem?

-Tieši tā. Šķiet, ka tev nerūp, ko visi domā. Šķiet, ka tu nemaz nezini, ko citi domā. Tu...

Viņa mani pārtrauca: - Vai tu zini?

Es brīdi padomāju. Tad strauji pamāju. - Jā. Jā, es domāju, ka zinu gan. Esmu kontaktā ar citiem cilvēkiem. Esmu viens no viņiem Kā gan es varētu to nezināt?

- Un vai tam ir nozīme?

- Nu protams, ka ir. Skaties, - es pamāju ar roku uz skolas ēku mums visapkārt, - paskaties, kas notiek. Neviens ar mums nerunā. Tu nevari uzskatīt, ka tas, ko citi domā, ir pupu mizas. Tu nevari tā vienkārši uzgavilēt pretinieka komandai un sagaidīt, ka tava skola tevi par to mīlēs. - Vardi, kurus biju apdomājis jau nedēļām ilgi, tagad vēlās pār manām lūpām. - Kovaks, Dieva dēļ, Kovaks. Kāpēc tas bija vajadzīgs?

Viņa bija neizpratnē. - Kas ir Kovaks?

- Kovaks. Tas puisis no „.Saules Ielejas”. Basketbola zvaigzne. Nu. tas puisis, kas salauza potīti.

Viņa joprojām izskatījās samulsusi. - Kas ir ar viņu?

- Kas ir ar viņu? Kas ir ar tevi? Ko tu tur darīji uz zāles grīdas, turot viņa galvu klēpī?

- Viņam ļoti sāpēja.

- Zvaigžņu Meitene, viņš bija ienaidnieks! Sjūzen! Lai nu kurš! Bet ienaidnieks! - Viņa apstulbumā vērās manī. Pie „Sjūzenas” viņa bija nomirkšķinājusi acis. - Tur bija tūkstoš „Saules Ielejas” fanu. Viņam bija viņa paša cilvēki, kam vajadzēja par viņu parūpēties, viņa paša treneri, viņa paša komandas biedri, viņa paša karsējmeiteņu ceļgali. Un tev bija pašai sava komanda, par ko uztraukties. - Es jau kliedzu. Es piecēlos un gāju prom. Tad griezos atpakaļ un noliecos pie viņas. - Kāpēc? - es jautāju. - Kāpēc tu vienkārši neļāvi, lai viņa ļaudis par viņu parūpējas?

Viņa ilgi raudzījās man sejā, it kā tajā varētu izlasīt atbildes uz maniem jautājumiem. Beidzot viņa neskanīgi teica: - Es nezinu. Es nedomāju. Es to vienkārši izdarīju.

Es atkāpos. Jutu kārdinājumu pateikt: „Nu tad es ceru, ka esi apmierināta, jo viņi ienīst tevi par to, ko tu izdarīji”, tomēr man pietrūka drosmes.

Nu man bija viņas žēl. Es atkal apsēdos viņai līdzās. Saņēmu viņas roku savējā un uzsmaidīju. Runāju tik maigi, cik vien spēju. - Zvaigžņu Meitene, tu nevari izturēties tā, kā tu to dari. Ja tu iepriekš nebūtu mācījusies tikai mājās, neapmeklējot skolu, tu to saprastu. Tu nevari vienkārši tā no rīta pamosties un pateikt, ka tev ir vienalga, ko domā visi pārējie cilvēki.

Acis viņai bija plaši ieplestas un balss pīkstulīga kā mazai meitenei. - Vai tu to nevari?

- Nu nē, ja vien cilvēks nevēlas kļūt par vientuļnieku.

Viņas svārku apakšmala uzkrita uz manām kurpēm, tās apputekļojot. - Bet kā tu vari noturēties uz vienas takas ar visiem pārējiem eilvēkiem? Dažkārt man tikko izdodas saskaņoties pašai ar sevi.

- Par to jau nav īpaši jāpiedomā, - es leieu. - Cilvēks to gluži vienkārši zina. Jo ir saistīts ar pārējiem.

Viņas soma, kas gulēja zemē, viegli sakustējās: tur iekšā grozījās Kanēļpurniņš. Zvaigžņu Meitenes sejā mijās visdažādākās izteiksmes, pēdējā bija rūgts aizvainojums, un viņa piepeši izplūda elsās: - Es neesmu saistīta! - Viņa pasniedzās man pretī, un mēs apkampāmies uz šī soliņa skolas pagalmā, un mājup devāmies kopā.

Turpmākajās pāris dienās mēs šo sarunu turpinājām. Es viņai skaidroju dažus cilvēku sabiedrībā valdošos likumus. Es teicu, ka viņa nevar būt par karsējmeiteni visiem. Viņa vaicāja, kāpēc ne. Es teicu, ka ikviens cilvēks pieder pie kādas noteiktas grupas un nav iespējams piederēt pie visām. Viņa atkal prasīja, kāpēc ne. Es teicu, ka nevar tā vienkārši ielauzties bērēs, ja nelaiķis ir bijis pilnīgi svešs. Viņa vaicāja, kāpēc. Es teicu, ka nevar, un viss. Viņa vaicāja, kāpēc. Es teicu, ka tāpēc. Es teicu, ka ir jāeiena citu cilvēku tiesības uz personisko dzīvi, un varbūt tu kaut kur neesi gaidīts. Es teicu, ka ne visiem patīk, ja kāds viņiem Havajas ģitāras pavadījumā dzied Happy Birthday. Vai tiešām viņiem nepatīk? - tā viņa vaicāja.

Sī dalīšanās grupās ir ļoti spēcīgi izteikta, es viņai teicu. Iespējams, ka tas ir instinkts. Grupas ir visur -no mazām, kādas ir ģimenes, līdz lielām kā pilsētas iedzīvotāji vai skolas audzēkņi, līdz pavisam lielām kā veselas valsts iedzīvotāji. Un kā ir ar pavisam, pavisam lielām, viņa jautāja, piemēram, kā planēta? Vienalga, es atteieu. Runa ir par to, ka visi grupas locekļi rīkojas līdzīgi, tas ir veids, kā grupa vispār turas kopā. Visi? - viņa vaicāja. Nu labi, vairākums, es atbildēju. Tam, lai šo sistēmu uzturētu, ir domāti cietumi un psihiatriskās slimnīcas. Vai tu domā, ka man būtu jābūt cietumā? - viņa jautāja. Es domāju, ka tev vajadzētu censties būt līdzīgākai mums pārējiem - tā es atbildēju.

Kāpēc? - viņa atkal vaicāja.

Tāpēc, - es atbildēju.

Pasaki man, - viņa neatlaidās.

Tas ir grūti, - es atteicu.

Pasaki to, - viņa lūdza.

Tāpēc, ka tu nevienam nepatīc, - es teicu. - Tāpēc. Nevienam tu nepatīc.

Nevienam? - viņa jautāja, un viņas acis apklāja mani kā debesis. - Nevienam?

Centos izlikties par muļķi, taču man neizdevās. - Ei, - es teicu, - neskaties uz mani. Mēs runājam par viņiem. Viņiem. Ja runa būtu tikai par mani, es nemainītu itin neko. Tu man patīc tāda, kāda esi. Bet mēs taču neesam vieni paši, vai ne tā? Mēs dzīvojam pasaulē, kurā mīt viņi, vai nu mums tas patīk vai ne.

Te nu es gribēju apstāties - pie viņiem. Nepieminēju pats sevi. Neteicu: izdari to manis dēļ. Es neteicu: ja tu nemainīsies, tad vari par mani aizmirst. Ne reizi nepieminēju ko lādu.

Divas dienas vēlāk Zvaigžņu Meitene pazuda.

26

Parasti cs viņu redzēju skolas pagalmā pirms nodarbībām, taču todien viņas tur nebija. Parasti mēs starpbrīžos pagājām viens otram garām vismaz vienu vai divas reizes līdz pusdienlaikam. Ne todien. Kad es pusdienlaikā palūkojos uz viņas galdiņu, tur kā vienmēr sēdēja Dorija Dilsone kopā ar kādu eitu. Zvaigžņu Meitene nekur nebija redzama.

Iziedams no ēdamzāles, es izdzirdu aiz sevis smieklus. Un tad Zvaigžņu Meitenes balsi: - Kas gan ir jādara, lai šeit piesaistītu kāda uzmanību?

Pagriezos, bet tā nebija viņa. Meitenei, kas, plati smaidīdama, stāvēja manā priekšā, mugurā bija džinsi un kājās sandales, viņai bija asinssarkani lakoti nagi un krāsotas lūpas, krāsotas skropstas, gredzeni uz pirkstiem, gredzeni kāju pirkstos, tik milzīgi auskari, ka es tiem varēju roku izvērt eauri, mati...

Stāvēju tur un stulbi blenzu, un pūlis plūda mums garām. Viņa ākstīgi uzsmaidīja man. Nu viņa sāka likties dīvaini pazīstama. Nedroši nočukstēju: - Zvaigžņu Meitene?

Viņa samirkšķināja savas šokolādes krāsas skropstas. - Zvaigžņu Meitene? Kas tad tas par vārdu? Mani saue Sjūzena.

Un tā nu Zvaigžņu Meitene bija pazudusi, viņas vietā nu bija Sjūzena. Sjūzena Džūlija Keraveja. Tāda meitene, kāda viņa varētu būt visu laiku.

Es nevarēju no viņas novērst aeis. Rokās viņa turēja grāmatu kaudzīti. Audekla soma ar saulespuķi bija pazudusi. Nebija žurkas. Nebija vairs mūzikas instrumenta. Viņa lēnām apgriezās, lai es, muti ieplētis, varētu viņu labi apskatīt. Neredzēju neko dīvainu, neko atšķirīgu. Viņa izskatījās brīnišķīgi, satriecoši parasta. Viņa līdzinājās simtiem cilu Maikas vidusskolas meiteņu. Zvaigžņu Meitene bija pazudusi viņu jūrā, un es biju sajūsmā. Viņa ieslidināja mutē košļājamās gumijas stienīti un trokšņaini to košļāja. Viņa man pamirkšķināja. Viņa pastiepa roku un ieknieba man vaigā, kā to mēdza darīt mana vecmāmiņa, un teica: - Kas jauns, smukais? - Es viņu satvēru savās rokās turpat uz vietas ņudzošajā pūlī pie ēdamzāles. Man bija vienalga, vai citi to redzēja. Patiesībā es cerēju, ka redzēja. Es viņu satvēru un apskāvu. Nekad savā dzīvē nebiju bijis tik laimīgs un lepns.

Mēs peldējām cauri laikam. Gājām, rokās saķērušies, - gaiteņos, kāpnēs, pagalmā. Ēdamzālē es viņu satvēru un atvilku pie mūsu galdiņa. Gribēju uzaicināt arī Doriju Dilsoni, taču viņa jau bija prom. Es tur sēdēju ar platu smaidu sejā, kamēr Kevins un Sjūzena pļāpāja un tenkoja, gremodami savas sviestmaizes. Abi jokoja par viņas neveiksmīgo uzstāšanos „Karstajā sēdeklī”. Sjūzena ierosināja, ka drīzumā es pats varētu iesēsties „karstajā sēdeklī”, bet Kevins teica, ka es esot pārāk kautrīgs, un es teicu, ka vairs ne, un mēs visi nosmējāmies.

Un tā bija taisnība. Es negāju, es cienīgi soļoju. Es biju Sjūzenas Keravejas draugs. Es. Vai patiesi? Tās Sjūzcnas Keravejas? Vai tās ar jaukajām matu sprā-dzītēm un gredzeniem uz kāju pirkstiem? Nu jā, tā pati vien ir, mana draudzene. Esmu Sjūzenas iemīļotais.

Es sāku teikt „mēs”, nevis „es”, piemēram: „mēs tevi gaidīsim tur” vai „mums garšo fajitas'.”

Kad vien varēju, skaļi izrunāju viņas vārdu, gluži kā izpūšot košļājamās gumijas burbuļus. Pārējā laikā es to klusītēm atkārtoju pats pie sevis.

Sjūzena... Sjūzena...

Mēs kopīgi veicām mājas uzdevumus. Mēs klīdām apkārt kopā ar Kevinu. Uz ielas mēs vairs neizseko-jām svešiniekus, bet aizgājām uz kino un kopīgi gremdējām rokas milzu tūtā ar popkornu, kas maksāja sešus dolārus. Gloksīniju vietā mēs nopirkām saldumus un laizījām izkusušo glazūru viens otram no pirkstiem.

Mēs iegājām „Pizas picērijā”. Pagājām garām ziņojumu dēlim pie durvīm. Paņēmām vienu picu uz pusēm: puse bija ar peperoni desu un otra puse ar anšoviem.

- Anšovi, fui, - es teicu.

- Kas vainas anšoviem? - viņa jautāja.

- Kā tu vari tos ēst? Neviens neēd anšovus.

Taisnību sakot, es jokoju, taču viņas seja bija nopietna. - Neviens?

- Neviens no tiem, kurus es pazīstu.

Viņa noņēma no šķēlēm anšovus un noslīcināja savā ūdens glāzē.

Es mēģināju viņu apturēt. - Pagaidi...

Viņa pastūma prom manu roku un iemeta pēdējo anšova gabaliņu glāzē. - Es negribu līdzināties “nevienam”.

1 Tortiljas ar cāļa vai liellopu gaļu.

Ārā ejot, mēs nelikāmies ne zinis par ziņojumu dēli.

Viņa bija vai traka uz iepirkšanos. Izskatījās, ka viņa tikko ir atklājusi, ka pastāv drēbes. Viņa pirka svārkus un bikses, un šortus, un modernas rotaslietas, un kosmētiku. Sāku ievērot, ka apģērba gabaliem bija kas kopīgs: uz visiem bija redzamā vietā piestiprināta ražotāja firmas zīme. Šķita, ka viņa pērk, vadoties nevis pēe krāsas vai stila, bet gan pēc šīs firmas zīmes lieluma.

Viņa mani pastāvīgi izprašņāja par to, ko cili jaunieši darītu, pirktu, teiktu vai domātu. Viņa izgudroja iedomātu personu, ko nosauca par Evelīnu Jebkuru. „Vai Evelīnai tas patiktu?”, „Vai Evelīna tā rīkotos?”

Dažkārt viņa nošāva greizi, piemēram, ar smiešanos. Vairākas dienas viņa griezās vienā vienīgā smieklu karuselī. Un nevis vienkārši smējās, bet laida vaļā tik grandošu smējienu, ka galvas ēdamzālē pagriezās. Pūlējos saņemt dūšu, lai kaut ko teiktu, bet tad viņa paraudzījās uz Kcvinu un uz mani un ievaicājās: - Vai Evelīna tik daudz smietos? - Kevins blenza savā sviestmaizē. Es stulbi pakratīju galvu. Smiešanās tika pārtraukta, un no tā brīža viņa lieliski imitēja mūžam īgnu tīni ar uzmestu lūpu.

Viņa visādā ziņā izskatījās pēc tipiska, parasta,

ikdienišķa caurmēra tīņa.

» >

Un tas neiedarbojās.

Sākumā es nedz ievēroju, nedz sevišķi uztraucos par to, ka izvairīšanās taktika tika turpināta. Biju pārāk laimīgs, ka viņa, kā es redzēju, nu bija kļuvusi par vienu no mums. Es nožēloju vienīgi to, ka mēs nevarējām no jauna izspēlēt basketbola sezonu. Es iztēlojos, kā viņa koncentrē visu savu neticami spēcīgo enerģiju un degsmi tikai un vienīgi uz „Elektroniem”. Mēs būtu varējuši gūt uzvaras spēlēs tikai ar viņas aktivitātēm vien.

Tā bija viņa, kas to pateica pirmā: - Es viņiem joprojām nepatīku.-Nodarbībasbija beigušās, un mēs stāvējām pie televīzijas studijas. Ļaudis, kā vienmēr, staigāja mums garām, it kā mūsu tur nemaz nebūtu. Viņas lūpas drebēja. - Ko es daru nepareizi? -Asaras padarīja viņas acis vēl lielākas.

Es saspiedu viņas roku. Teicu viņai, ka jāpaiet zināmam laikam. Atgādināju, ka štata basketbola finālspēles notiks tuvākajā sestdienā Fēniksā, ar to beigsies sezona un ļaus aizmirst viņas pastrādātos noziegumus karsējmeiteņu komandā.

Tuša viņai bija izplūdusi. Iepriekš ne reizi vien biju redzējis viņu par kaut ko skumstam, bet objekts vienmēr bija kāds cits. Šoreiz bija citādi. Nu viņa žēloja pali sevi, un manā varā nebija viņai palīdzēt. Neatradu sevī spēkus, lai uzmundrinātu šo meiteni, kas allaž bija uzmundrinājusi citus.

Tovakar mēs kopīgi mācījāmies viņas mājās. Es ielavījos viņas istabā, lai ielūkotos laimes vagoniņā. Tajā bija tikai divi akmentiņi.

Kad es nākamajā dienā ierados skolā, pūla murdoņa skolas pagalmā šķita citāda nekā parasti. Atnākušie skolēni grozījās turpat, pastaigājās pa apli, klaiņoja apkārt vai pulcējās bariņos. Tuvodamies es pamanīju, ka ap pundurpalmu ir tukšs laukums. Gāju tajā virzienā un cauri pūlim ieraudzīju, ka uz soliņa kāds sēž- tā bija Sjūzena. Viņa sēdēja, taisni izslējusies, un smaidīja. Rokā viņa turēja pēdu garu nūju, viens gals tai bija izveidots naga formā. Ap kaklu, auklā iesiets, karājās uzraksts: PARUNĀ AR MANI, UN ES TEV PAKASĪŠU MUGURU. Gribētāju nebija. Divdesmit pēdu attālumā no viņas nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Es ātri apgriezos un cauri pūlim gāju prom. Izlikos, it kā kādu meklētu. Izlikos, ka neko neesmu redzējis. Lūdzu Dievu, lai ātrāk atskanētu zvans.

Kad vēlāk tajā rītā viņu ieraudzīju, uzraksta vairs nebija. Viņa par to neko neteica. Arī es ne.

Nākamajā rītā viņa man pagalmā skrēja pretī. Acis viņai pirmo reizi šajās dienās mirdzēja. Viņa mani satvēra un raustīja ar abām rokām. - Viss būs labi. Tas beigsies! Man bija vīzija!

Viņa man to izstāstīja. Iepriekšējā dienā pievakarē viņa bija aizgājusi uz savu apburto vietu un tur bija piedzīvojusi vīziju. Viņa bija redzējusi, kā ar lielu triumfu atgriežas no Arizonas štata oratoru konkursa. Viņa ieguvusi pirmo vietu! Vislabākā visā štatā! Atgriežoties viņa saņēma uzvarētājas cienīgu sagaidīšanu. Visa skola bija sapulcējusies automašīnu stāvvietā, gluži kā lajā filmā, ko redzējām zālē. Visur bija izvilkti apsveikuma saukļi, bira konfeti un bija dzirdamas rotaļu un īsto tauru skaņas, un gaidīja arī mēra un pilsētas padomes ierašanos, un tad tur notika parāde, un viņa sēdēja pakaļējā sēdeklī automašīnā ar paceltu jumtu un augstu izstieptās rokās turēja uzvarētājas sudraba kausu, lai visi to redzētu, un mirdzošajā trofejā pazibēja viņas klasesbiedru laimīgās sejas. Viņa man to visu izstāstīja, savicināja rokas un izsaucās: - Es būšu populāra!

Štata oratoru konkursam vajadzēja notikt pēc nedēļas. Katru dienu viņa izmēģināja savu runu. Kādu dienu viņa pasauca mazo Pīteru Sinkovicu ar viņa rotaļbiedriem un noskandēja mums savu runu, stāvēdama uz kāpnītēm pie savas mājas. Mēs aplaudējām un svilpām. Viņa cēli paklanījās, un nu arī man sāka rādīties viņas vīzija. Redzēju transparentus plīvojam, dzirdēju pūli uzsaucam gaviles, un es noticēju.

27

„...un mūsu vislabākie novēlējumi tev, Sjūzena Keraveja.” Skolas vietējā radio paziņojums atbalsojās skolas vestibilā, un mēs braucām uz Fēniksu. Mašīnu vadīja Maikas vidusskolas mācībspēku pārstāvis šajā štata konkursā misters Makšeins. Mēs ar Sjūzenu apsēdāmies aizmugurējā sēdeklī. Sjūzenas vecāki brauca paši ar savu mašīnu, un mums bija norunāts satikties Fēniksā.

Izbraucot no autostāvvietas, viņa pakratīja pirkstu man pie pašas sejas. - Lai jums nesakāpj galvā, mister. Man tika atļauts ņemt līdzi divus draugus. Tu nebiji vienīgais, ko es uzlūdzu.

- Kurš tad bija otrs? - es vaicāju.

- Dorija.

- Nu labi, - es teicu, - domāju, ka man tomēr sakāps galvā. Dorija jau nav otrs puisis.

Viņa pasmaidīja. - Nē, viņa nav viena no viņiem. -Piepeši viņa atsprādzēja savu drošības jostu - mēs sēdējām katrs pic sava loga. - Mister Makšein, - viņa paziņoja, - Es pavirzīšos tā, lai varu sēdēt blakus Leo. Viņš ir tik pievilcīgs, ka es to vairs nevaru izturēt.

Skolotāja acis atpakaļskata spogulītī satniedzās. - Ko vien vēlies, Sjūzen, šī ir tava diena.

Viņa pavirzījās un piesprādzēja vidējā sēdekļa drošības jostu. Tad viņa mani iedunkāja. - Dzirdēji? Šī ir mana diena. Es varu dabūt, ko vien vēlos.

- Un tātad, - es atsāku, - kas notika, kad tu aicināji Doriju Dilsoni?

-Viņa atteicās. Viņa ir šausmīgi dusmīga uz mani.

- Tā jau man likās.

- Kopš tās dienas, kad es kļuvu par Sjūzenu. Viņa domā, ka esmu nodevusi pati sevi. Viņa vienkārši nesaprot, cik svarīgi ir būt populāram.

īsti nebiju pārliecināts, ko lai atbildu. Jutos mazliet neērti. Par laimi, šo divu stundu braucienā man nebija sevišķi jāuztraueas, ko teikt, jo Sjūzena, gluži kā agrākā Zvaigžņu Meitene, pļāpāja bez mitas.

- liet es pazīstu Doriju,- viņa teica, - un es tev pateikšu, lūk, ko.

- Ko tad?

- Kad mēs rīt atgriezīsimies, viņa stāvēs pūlim pašā priekšā, uzgavilējot man.

Vēlāk es uzzināju, ka pēc tam, kad mēs bijām prom no skolas, direktors bija atkal runājis pa skolas radio. Viņš bija paziņojis mūsu paredzamo atgriešanās laiku sestdien un aicinājis ikvienu ierasties mūs sagaidīt, vienalga, ar uzvaru vai bez tās.

Kā izrādījās, pašai sacensību dalībniecei zaudējuma iespēja nemaz nebija ienākusi prātā.

-Vai tu man izdarīsi pakalpojumu? - viņa lūdza.

Teicu, ka protams.

- Zini, ar to lielo sudraba kausu, ko saņem uzvarētājs. Mājās pie traukiem es esmu īsta lempe. Vai tu, lūdzu, varēsi to paturēt brīdī, kad pūlis gāzīsies mums virsū? Baidos, ka es to varu nomest.

Uzlūkoju viņu platām acīm. - Kas par pūli? Kas par gāšanos?

-Nu, autostāvvietā pie skolas. Kad mēs rīt atgriezīsimies. Varonim atgriežoties mājās, viņu vienmēr sagaida pūlis. Atceries to filmu, ko redzējām skolā? Manu vīziju? - Viņa piešķieba galvu un ielūkojās man acīs. Tad paklaudzināja ar pirksta kauliņu man pie pieres. - Hallo, tur iekšā. Vai kāds ir mājās?

- Ak tā, - es teicu, - tas pūlis.

Viņa pamāja. - Tieši tā. Protams, mēs būsim drošībā tik ilgi, kamēr atradīsimies mašīnā. Bet, kad izkāpsim ārā - kas tikai nevar notikt! Pūļi var kļūt ļoti mežonīgi. Vai taisnība, mister Makšein?

Skolotājs pamāja. - Ir dzirdēts.

Viņa ar mani runāja tā, it kā mācītu pirmklasnieku. - Leo, agrāk Maikā nekas tāds nav gadījies - pašai savs visa Arizonas štata oratoru konkursa uzvarētājs. Pašai savs! Kad viņi to uzzinās, tad paliks gluži vai traki. Un kad vēl parādīšos es ar savu trofeju... -Viņa pārgrieza acis un iesvilpās. - Es tikai ceru, ka viņi nekļūs gluži nevaldāmi.

- Gan jau policija viņus savaldīs, - es teicu. - Bet varbūt viņiem būs jāizsauc arī nacionālā gvarde.

Viņas acis iepletās. - Tu tā domā? - Viņa neaptvēra, ka es jokoju. - Nu, es gan par sevi pārāk nebaidos. Neko neiebildīšu pret nelielu grūstīšanos. Kā jūs domājat, mister Makšein, vai viņi grūstīsies?

Skolotāja skatiens spogulītī aizslīdēja pie mums.

- Nekad nevar zināt.

- Un, ja viņi gribēs mani nest uz pleciem, tas nekas. Tomēr labāk ne, - viņa man iebakstīja ar pirkstu,

- labāk lai viņi nesabojā manu balvu. Tieši tāpēc tev, -viņa iebakstīja vēlreiz, - būs tā jātur. Cieši.

Ilgojos, kaut misters Makšeins kaut ko teiktu.

- Sjūzen, - es bildu, - vai esi kādreiz dzirdējusi kaut ko par cāļu skaitīšanu?

- Tu domā - pirms tie izšķiļas?

- Tieši tā.

- Esmu dzirdējusi, ka tas neesot jādara.

- Tieši tā.

Viņa domīgi pamāja. - Tas man nekad nav šķitis īsti jēdzīgi. Es domāju tā: ja jau tu zini, ka tie gatavojas izšķilties, kāpēc tos nesaskaitīt?

-Tāpēc, ka tu nekad nevari zināt, - es atbildēju. -Nav nekādu garantiju. Man nepatīk to tev teikt, bet, zini, tu konkursā neesi vienīgā dalībniece. Var uzvarēt kāds cits. Tu vari zaudēt. Tas ir iespējams.

Kādu brīdi viņa to pārdomāja, tad papurināja galvu.-Nu nē. Tas nav iespējams. Un tātad...-Viņa augstu pacēla rokas un plati pasmaidīja. - Kāpēc jāgaida, kad sāksi justies kolosāli? Nosvini to tūlīt -tāds ir mans moto. - Viņa man pieglaudās. - Un kāds ir tavējais, lielais zēn?

- Neskaiti savus cāļus, - bija mana atbilde.

Viņa izsmejoši nodrebinājās. - Ū-ū-ū. Tu nu gan

esi apnikulis, Leo. Un kāds ir jūsu moto, mister Makšein?

- Brauc uzmanīgi, - viņš atteica, - iespējams, ka tavā mašīnā brauc uzvarētājs.

rlas lika viņai ieauroties no prieka.

- Mister Makšcin, - es pārmetu, - jūs nemaz nepalīdzat.

- Man ļoti žēl, - viņš meloja.

Tad es palūkojos uz savu meiteni. - Tu taču piedalīsies štata konkursā,-es teieu.- Vai tu nejūties mazliet uztraukta?

Smaids pazuda. - Jā, esmu gan. Esmu šausmīgi uztraukusies. Es tikai eeru, ka tad, kad mēs atgriezīsimies pie skolas, viss nekļūs pārāk nekontrolējams. Nekad agrāk nav gadījies, ka par mani sajūsminātos cilvēku pūļi. īsti nezinu, kā lai uz to atbildu. Ceru, ka nekļūšu pārlieku iedomīga. Kā jums šķiet, mister Makšein, vai es esmu eilvēks, kas spēj sliet degunu gaisā?

Es paeēlu roku. - Vai es drīkstu uz to atbildēt?

-Domāju, ka tavs deguns ir gluži jauks,-atbildēja skolotājs.

Viņa ar elkoni mani iedunkāja. - Vai dzirdi, mister Viszini? - Viņa pašapmierināti novaibstījās, taču šī izteiksme mirklī pazuda, un viņa pameta rokas gaisā un iespiedzās: - Viņi mani mīlēs!

Misters Makšeins pašūpoja galvu un klusītēm nosmējās. Es klusībā padevos.

Viņa rādīja ārā pa logu. - Paskatieties, pat tuksnesis svin svētkus.

Izskatījās, ka viņai taisnība. Parasti pelēcīgās krāsās tērptie kaktusi un punduraugu klājiens bija it kā apšļakstīti ar aprīļa krāsām, it kā milzu gleznotājs būtu apstrādājis ainavu ar olu, pieskaroties šur un tur ar dzeltenu un sarkanu krāsu.

Sjūzena paliecās, izstiepjot drošības jostu - Mister Makšein, vai mēs nevaram uz brītiņu apstāties šeit?

Lūdzu! - Skolotājs vilcinājās, un viņa piemetināja: - Jūs taču teicāt, ka šodien ir mana diena. Ka man jādabū viss, ko vien vēlos.

Automašīna lēni slīdēja gar akmeņainā ceļa malu, līdz apstājās. Vienā mirklī viņa bija ārā no tās un lēkšiem vien aiztraucās pa tuksnesi. Viņa lēkāja un griezās ap savu asi starp dzelkšņainajiem augiem. Viņa paklanījās jukai, valsēja ar sagvaro kaktusu. Viņa noplūca sarkanu ziedu no kāda mucveida kaktusa un iesprauda to matos. Viņa vingrinājās smaidīt, klanīt galvu, pamāt ar vienu vai ar abām rokām sajūsminātajam pūlim, kas viņu sagaidīs atgriežamies kā uzvarētāju. Viņa nolauza kaktusa adatu un ar cirka klauna cienīgu pantomīmu izlikās, ka baksta sev zobus.

Mēs ar misteru Makšeinu stāvējām, atspiedušies pret mašīnu, un no sirds smējāmies, kad viņa piepeši apstājās, pielieca galvu un sāka cieši vērties citā virzienā. Viņa palika tā slāvam veselas divas minūtes, tad strauji apgriezās un pienāca pie mašīnas.

Seja viņai bija domīga. - Mister Makšein, - viņa uzrunāja skolotāju, kad mēs atkal sākām braukt, - vai jūs zināt kādus izmirušus putnus?

- Ceļotājbalodis, - viņš atbildēja. - Laikam tas ir vispazīstamākais. Runā, ka to ir bijis tik daudz, ka, baram lidojot pāri, debesis aptumšojušās. Un tad vēl moa.

- Moa?

- Tas bija milzīgs putns.

- Kā kondors? - es apvaicājos.

Viņš pasmīnēja. - Kondors viņam nesniegtos pat līdz ceļgaliem. Tam blakus pat strauss izskatītos maziņš. Apmēram divpadsmit trīspadsmit pēdas augsts. Varbūt tas bija vislielākais putns, kāds jebkad dzīvojis. Tas nespēja lidot. Dzīvoja Jaunzēlandē un izmira pirms simtiem gadu. Cilvēki to iznīcināja.

-Būdami augumā uz pusi mazāki, -Sjūzena piebilda.

Misters Makšeins pamāja. - Jā gan. Pamatskolā es rakstīju sacerējumu par moa. Biju par tiem sajūsmā.

Sjūzenas acis mirdzēja. - Vai moa putniem bija balss?

Skolotājs brīdi apdomāja šo jautājumu. - Nav ne jausmas. Nudien nezinu, vai kāds to vispār zina.

Sjūzena palūkojās ārā pa logu uz tuksnesi, kas slīdēja garām. - Tur, kur mēs apstājāmies, es dzirdēju atdarinātājpulnu. Un tas man lika aizdomāties par to, ko reiz teica Ārčijs.

- Misters Brūbeikers? - noprecizēja misters Makšeins.

-Jā. Viņš teica, ka ir pārliecināts par to, ka atdari-nātājputni spēj ko vairāk nekā tikai imitēt citus putnus. Es domāju dzīvos putnus. Viņš uzskata, ka tie var atdarināt arī tādu putnu balsis, kuri vairs mūsdienās nedzīvo. Viņš domā, ka izmirušu putnu radītās skaņas atdarinātājputni nodod no paaudzes paaudzē.

- Interesanta doma, - misters Makšeins noteica.

- Viņš saka tā: kad dzied atdarinātājputns, mēs varam uzskatīt, ka tas it kā piebārsta gaisu ar senām fosilijām. Viņš saka: kas zina, kādas seno radījumu dziesmas mēs patlaban dzirdam.

Šie Arčija Brūbeikera teiktie vārdi lika pār mums, mašīnā sēdošajiem, nolaisties klusuma plīvuram. It kā lasīdams manas domas, misters Makšeins izslēdza gaisa kondicionētāju un atvēra logus. Ieplūda vāja, dūmaina tuksneša augu smarža.

Pēc brīža cs sajutu Sjūzenas plaukstas pieskārienu. Viņas pirksti izvijās cauri manējiem.

- Mister Makšein, - viņa glāsmaini novilka, - mēs te pakaļējā sēdeklī esam sadevušies rokās.

- Oho, - viņš atteica, - hormonu dzītie tīņi.

- Mister Makšein, vai jums nešķiet, ka viņš ir šausmīgi pievilcīgs?

- Nekad neesmu par to aizdomājies, - atbildēja skolotājs.

- Nu paskatieties taču, - viņa uzsauca. Viņa satvēra manu seju plaukstās un pavilka to uz priekšu. Skolotājs man uzmeta ātru, vērtējošu skatienu.

- Tev taisnība. Viņš ir burvīgs.

Sjūzena palaida vaļā manu piesarkušo seju. - Vai es neteicu! Vai tad jūs viņu nemīlat?

- Tik tālu es nekad neietu.

Pēc brīža: - Mister Makše-ein... - Nu es kaut ko sajutu savā ausī. - Es lieku viņam pirkstu ausī....

Tāda muļķošanās turpinājās, līdz bijām apbraukuši kādu plakankalnu un ieraudzījām pie horizonta brūnganu migliņu, kas mums vēstīja, ka tuvojamies Fē-niksai.

28

Viņas vecāki mūs sagaidīja tās viesnīcas vestibilā, kurā mums ar Sjūzenu un misteru Makšeinu bija rezervēta katram sava istaba nakšņošanai. Kad bijām reģistrējušies, visi pieci paēdām vieglas pusdienas viesnīcas restorānā. Pēc tam mēs novērojām, kā Sjūzena iekāpj autobusā, kam vajadzēja aizvest viņu kopā ar astoņpadsmit citiem konkursa dalībniekiem uz Fēniksas Rietumu vidusskolu. Kopā bija trīsdesmit astoņi dalībnieki; tajā rītā jau deviņpadsmit bija uzstājušies ar savām runām.

Līdz vēlai pēcpusdienai tiks izvēlēti desmit finālisti. Fināls notiks vakarā.

Patiesību sakot, neviens no mums nebija pārsteigts. ka Sjūzenas uzstāšanās bija tik veiksmīga. Viņa runāja neticami labi. Pārsteidza kas cits: viņas runa bija jauna. 7a nebija tā pali runa, ar ko viņa uzstājās Maikas vidusskolā. Tā nebija tā pali, kuru viņa bija nedēļām slīpējusi manā un Pītera Sinkovica, un arī visdažādāko sagvaro kaktusu priekšā. rIa nebija tā pati, kuru cs biju dzirdējis vakar.

Tomēr tā bija brīnišķīga.

Tajā pavīdēja daži agrākās runas elementi un daudz kas bija tikpat jauns kā tās dienas rīts. Viņas vārdi kā tauriņi plivinājās no tēla uz tēlu. No sensenas pagātnes (Ārčija paleocēna grauzēja Bārnija galvaskauss) viņa pārlēca uz mūsdienām (Kanēļpurniņš) un tālu nākotni (Saules izdzišana). No visparastākajām lietām (uz soliņa Tjūdoru iepirkumu centrā snauduļojošais vecais vīrs) līdz pat visneparastākajām (jaunatklāta galaktika Visuma tālākajos aizstūros). Savā runā viņa pieskārās sudrabainajiem pusdienu auto un firmas zīmēm, un apburtām vietām, un, kad viņa stāstīja, kā viņas labākais draugs vizinājis uz pleca viņas žurciņu, man acīs sariesās asaras. Būtībā tas bija viens vienīgs juceklis, bet viņai kaut kā izdevās to visu sadabūt kopā, un katrs no šiem tematiem izskanēja kā vientuļa atdarinātājputna balss tuksnesi. Viņas runa saucās „Varbūt man ir gadījies dzirdēt moa”.

Telpa bija pustukša, pārsvarā tur bija nelielas studentu grupiņas ar vecākiem no skolām, kuras piedalījās konkursā. Kad konkursants beidza savu uzstāšanos, viņa vai viņas atbalstītāji sauca un svilpa, it kā tas varētu ietekmēt tiesnešus. Pārējie viņu sveica ar pieklājīgiem aplausiem.

Kad Sjūzena beidza, mūsu čelrotne sadūšojās uzgavilēt, bet tas arī bija viss. Ne svilpienu, ne uzsaucienu. Šķiet, ka mēs bijām biklāki par pašu runas teicēju.

Kad atgriezāmies viesnīcā, mēs ar misteru Mak-šeinu sadrūzmējāmies ap viņu, ja divi cilvēki var veidot drūzmu. Viņas vecāki bija atturīgāki. Viņi gan laimīgi smaidīja un atkārtoja „labi paveikts”, taču nešķita vairāk pārsteigti par Sjūzenas panākumiem kā viņa pati.

Kad pieaugušie iegāja dāvanu veikaliņā, viņa beidzot piederēja man vienam pašam. Es noprasīju: - No kurienes tad tas nāca?

Viņa pasmaidīja pār visu seju. - Vai tev patika?

- Nu protams, bet tas nebija tas. ko dzirdēju pēdējā mēneša laikā. Ko tad tu darīji - mēģināji savu slepeno runu kaut kur viena pati?

Smaids kļuva vēl platāks. - Nē-e. Arī es pati to dzirdēju pirmoreiz.

Es iepletu acis. Viņas vārdi lēnām aizgāja līdz manai apziņai. - Pagaidi, noskaidrosim to līdz galam. Vai tu gribi teikt, ka to sacerēji šorīt?

- Es gribu teikt, ka es to pat nesacerēju. Та vienkārši bija manī. Viss, ko man vajadzēja darīt, bija atvērt muti un izlaist to ārā. - Viņa izstiepa rokas pret mani un uzsita knipjus. - Prestol

Pavērtu muti vēros viņā. - Ko tu teiksi šovakar?

Viņa izpleta rokas. - Kas zina?

Piecatā mēs paēdām agras vakariņas viesnīcas restorānā. Pēc tam pagaidījām vestibilā, kamēr Sjūzena pārģērbās. Viņa iznāca no lifta persiku krāsas bikšu kostīmā un tuvojās mums modeles gaitā. Viņa iesēdās savai mātei klēpī un teica: - To man pašuva mana personīgā šuvēja. - Mēs atbildējām ar īsiem aplausiem un tad iesēdinājām viņu autobusā.

Lielākā publikas daļa bija lūgta uz vakara priekšnesumu, un zāle bija pārpildīta. Aizmugurē cilvēki stāvēja. Priekšā vidusskolas orķestris spēlēja Džona Filipa Souza saviļņojošo mūziku. Desmit finālisti apsēdās uz skatuves. Septiņi no viņiem bija zēni. Visi finālisti izskatījās drūmi un nervozi un sēdēja stīvi kā manekeni, izņemot Sjūzenu, kura kaut ko stāstīja blakussēdošajam zēnam. Viņš piekrītoši māja, taču sēdēja saspringti, un skatiens bija tramīgs-viņš acīm redzami vēlējās, kaut meitene apklustu. Sjūzenas vecāki pie sevis zinīgi nosmējās par meitas izturēšanos, kamēr es pūlējos apslēpt greizsirdības dūrienu.

Dalībnieki cils pēc cita mēroja garo ceļu līdz skatuves vidum un norunāja savu runājamo. Aplausi skanēja vienlīdz sirsnīgi visiem. Kāda pamatskolas meitene baltā kleitā ar volāniem pasniedza katram dalībniekam rožu pušķi - meitenēm tās bija dzeltenas, bet zēniem sarkanas. Meitenes turēja savas rozes kā lielu dārgumu, bet zēni uz tām raudzījās kā uz rokas granātām.

Sjūzenai bija jārunā priekšpēdējai. Kad tika izsaukts viņas vārds, viņa uzlēca no krēsla un burtiski skriešus devās pie mikrofona. Viņa uzgrieza strauju pirueti, noslīga dziļā reveransā, pavicināja roku gluži kā logu tīrītājs un uzsauca: ’’Sveiki!” Pieraduši redzēt stīvos, pārbiedētos dalībniekus, klausītāji atbildēja ar nedrošu ķiķināšanu. Viņiem par šo neparasto pusaudzi nebija vairāk skaidrības kā mums pirmajā skolas dienā. Drosmīgākie atbildēja ar „Sveika!” un atmāja.

Viņa nesāka, vismaz ne parastajā izpratnē. Nebija iespaidīga ievada. Viņa vienkārši stāvēja tur, jauki tērzēdama, it kā mēs visi gulšņātu šūpuļkrēslos viņas verandā. Murdoņa zālē pieņēmās spēkā; ļaudis gaidīja, kad viņa beidzot sāks. Kad viņi saprata, ka priekšnesums jau notiek un ka viņi to palaiž garām, kņada norima. Klusums, kas nolaidās pārklausītāju zāli, bija pilnīgs. Es biju vairāk noskaņojies uztvert zāles signālus nekā uzrunātāju, un, ja arī viņas runas pēdējās piecās minūtēs kāds elpoja, tad es to nejutu. Kad viņa beidza ar klusu čukstu: „Vai varat to dzirdēt?” un mazliet pieliecās, pielikusi pie auss saliektu plaukstu, šķita, ka viss pusotrs tūkstotis cilvēku pavirzījās collu uz priekšu, pūloties sadzirdēt. Desmit sekundes viss palika kā sastindzis. Tad viņa strauji apgriezās un devās atpakaļ uz savu krēslu. Reakcijas joprojām nebija. Kas īsti šeit nolika? Es biju neizpratnē. Viņa apsēdās uz sava krēsla, taisni izslējusies, rokas kārtīgi salikusi klēpī. Un tad tas nāca - piepeši, kā sprādziens, it kā visi reizē būtu

pamodušies. Visi bijām pielēkuši kājās - aplaudējām, kliedzām un svilpām. Aptvēru, ka man līst asaras. Gaviles bija tikpat mežonīgas kā tās, kas nāca no pūļa basketbola spēles laikā.

29

Viņa uzvarēja. Kā jau bija teikusi.

Sudraba kauss, ko viņai pasniedza, mirdzēja kā kvēlojoša zvaigzne fotoaparātu zibšņu galaktikā. Divas televīzijas grupas burtiski appludināja viņu ar prožektoru gaisinām un aizkulisēs intervēja. Pūlis drūzmējās viņai apkārt, Fēniksas iedzīvotāji jūsmoja, stāstīdami viņai, ka jau gadiem nākot uz šo konkursu, taču nekad neesot dzirdējuši ko līdzīgu. Skolēni grūstīdamies sniedza programmiņas, lai dabūtu viņas autogrāfu. Katrs no klātesošajiem vecākiem vēlējās viņu par savu meitu, un katrs skolotājs - par savu audzēkni.

Viņa bija tik laimīga, tik lepna. Mūs ieraudzījusi, viņa iekliedzās un sāka raudāt. Pēc kārtas mūs visus cieši apkampa, un es domāju, ka garu izlaidīšu viņas skavās.

Kad nonācām viesnīcā, šķita, ka visi jau zina: gan durvju sargs, gan reģistrators, gan ļaudis, ko sastapām vestibilā un liftā. Nu pēkšņi viņai piemita brīnumaina vara-kurš uz viņu paskatījās, tas sāka smaidīt. Un viss angļu valodas vārdu krājums saruka līdz vienam vienīgam vārdam, ko dzirdējām alkal un atkal: „Apsveicu!”

Mēs apgājām - drīzāk aplidojām - apkārt visam kvartālam, lai sadedzinātu savu pārmērīgo enerģiju. Kad atgriezāmies viesnīcā, mēs likām ielūgti naktsklubā, lai gan abi ar Sjūzenu vēl bijām nepilngadīgi. Dzērām ingveralu un pasūtījām meksikāņu karstos piparus, un visi dejojām kantrimūzikas pavadījumā, un vakara ziņu laikā Sjūzenas seja staroja no televizora, kas atradās virs bāra letes. Deju grīda bija vienīgā vieta, kur viņa nenēsāja līdzi savu sudraba kausu.

Nākamajā rītā pirmā lieta, ko ieraudzīju, bija avīze, kas tika ieslidināta manā viesnīcas istabā pa durvju apakšu: viņas foto greznoja Arizonas Republikas pirmo lappusi. Sēdēju uz gultas malas un skatījos tajā, un manī brieda lepnums. Izlasīju pašu rakstu. Tajā viņas runa bija raksturota kā „valdzinoša, hipnotizējoša, brīnumainā veidā uzrunājoša”. Iztēlojos, kā visā Maikas pilsētiņā uz māju piebraucamajiem ceļiem no automašīnām liek izmestas salocītas rīta avīzes.

Mēs visi satikāmies pie brokastgalda. Ļaudis skatījās uz mums, māja un smaidīja no otras restorāna malas, ar lūpām mēmi veidodami vārdu: „Apsveicu!” Un tad mūsu divu mašīnu karavāna devās māju virzienā.

Kādu brīdi Sjūzena pļāpāja gluži tāpat kā parasti. Viņa uzlika sudraba kausu uz priekšējā sēdekļa līdzās misteram Makšeinam. Viņa teica, ka kauss braukšot

viņam blakus veselas desmit minūtes un ka viņš varot

> )

to aptaustīt, ja vēloties. Tas esot atalgojums par to, ka viņš tai izstāstījis par moa putniem. Tiklīdz desmit minūtes bija pagājušas, viņa paņēma kausu pie sevis.

Kad tuvojāmies pilsētai, viņas čalas pieklusa un beidzot pavisam norima. Pēdējās jūdzes nobraucām klusumā. Viņa saņēma manu roku. Jo tuvāk mēs nonācām, jo ciešāk viņa to saspieda. Mums iebraucot pilsētas nomalē, viņa pagriezās pret mani un teica: - Vai es labi izskatos?

Teicu, ka viņa izskatās satriecoši.

V

Šķita, ka viņa man nenotic. Pacēlusi sudraba kausu, viņa pētīja savu attēlu.

Tad viņa atkal pagriezās pret mani un brīdi mani vēroja, pirms sāka runāt. - Es visu laiku par to domāju. Es darīšu tā. Turēšu kausu pati, labi?

Es pamāju.

- ...līdz brīdim... kad viņi mani nesīs uz pleciem. Tad es to iedošu tev. Vai saprati?

Es pamāju.

- Tāpēc turies man līdzās. Katru brīdi. Zini, kā cilvēku pūļi var mūs izšķirt. Tā notiek. Norunāts?

Es pamāju. - Norunāts.

Viņas roka bija karsta un sasvīdusi.

Mēs pabraucām garām kādam vīram, kurš melnā virsvalkā stāvēja uz savas mājas piebraucamā ceļa, mērca spainī lielu, slotai līdzīgu otu un krāsoja asfaltu. Tā viņš tur saliecies stāvēja, darbā nogrimis un pusdienas saules apspīdēts, un tajā brīdī man kļuva skaidrs, kas notiks, es to redzēju garā. Gribēju uzsaukt misteram Makšeinam: „Nē, nenogriezieties! Nebrauciet tur!”

Taču viņš lo izdarīja. Viņš pagriezās, un mūsu skatienam pavērās skola, un es vēl nekad dzīvē nebiju redzējis tik tukšu vietu. Nebija transparentu, nebija cilvēku, nebija mašīnu.

- Varbūt mums jābrauc no otras puses, - teiea misters Makšeins. Balss viņam bija piesmakuši. - Kur autostāvvieta.

Mēs apbraucām no otras puses, tuvojāmies autostāvvietai, un - jā - tur stāvēja mašīna un vēl viena mašīna. Un eilvēki, pavisam trīs, kuri aizēnoja seju spilgtajā saulē, vērodami mūs. Divi no viņiem bija skolotāji. Trešā bija skolniece. Dorija Dilsone. Viņa stāvēja atstatu no skolotājiem, viena pati melnajā mirdzošajā asfalta jūrā. Mums tuvojoties, viņa pacēla augšup uzrakstu - milzīgu kartona loksni, kas bija lielāka nekā basketbola vairogs. Viņa atbalstīja vienu plāksnes stūri pret zemi un uzslēja to stāvus, pati aiz tās pazuzdama. Uz plāksnes uzkrāsotie sarkanie burti vēstīja:

TĀ TURPINĀT!

SJŪZEN,

MĒS AR TEVI LEPOJAMIES!

Mašīna apstājās uzraksta priekšā. No Dorijas Dilsones varēja redzēt tikai divas pirkstu rindas, kas turēja uzrakstu. Mēs bijām pietiekami tuvu, lai redzētu, ka uzraksts trīs, un es zināju, ka Dorija aiz tā raud. Neviens nekaisīja konfeti, neviens nepūta rotaļu taurītēs. Neviens neizkliedza sajūsmas saucienus, pat ne atdarinātājputns.

Kamēr mēs apstulbuši klusēdami mīcījāmies pie Dorijas Dilsones uzraksta, pienāca Sjūzenas vecāki un izdabūja viņu laukā no mistera Makšeina mašīnas. Viņi, kā allaž, neizskatījās sevišķi pārsteigti vai emocionāli uztveram notiekošo. Sjūzena izskatījās tā, it kā būtu transā. Viņa sēdēja man līdzās, cauri mašīnas priekšējam stiklam tukšu skatienu vērdamās uzrakstā. Viņas roka vairs neatradās manējā. Izmisīgi pūlējos izdomāt, ko teikt, taču man tas neizdevās. Kad atnāca vecāki, viņa ļāva sevi aizvest prom. Viņai izkāpjot no mašīnas, sudraba kauss izlīdēja no klēpja un noskanēja pret asfaltu kā plīstošs zvans. Viņas tēvs to pacēla. Domāju, ka viņš to ņems līdzi, taču viņš ieliecās mašīnā pie aizmugurējā sēdekļa, kur es sēdēju, un ar savādu smaidu uz lūpām to iedeva man.

Neredzēju viņu visu nedēļas nogali. Pirmdien viņa atkal bija Zvaigžņu Meitene. Svārki līdz zemei. Lentes matos. Tieši tāpat.

Pusdienlaikā viņa gāja no galda pie galda, izdalot cepumus smaidošu sejiņu formā. Vienu viņa iedeva pat Hilarijai Kimblai. Hilarija novilka kurpi un ar to kā ar āmuru sašķaidīja cepumu pret galdu. Zvaigžņu Meitene soļoja starp mums. strinkšķinot savu Ha-vajas ģitāru un aicinot pasūtīt dziesmas. Uz viņas pleca rēgojās Kanēļpurniņš. Viņam bija piesieta mazītiņa Havajas ģitāra. Viņa dziedāja pārvērstā, spiedzīgā balsī, cenšoties nekustināt lūpas, un izskatījās tā, it kā Kanēļpurniņš dziedātu serenādes kopā ar viņu. Dorija Dilsone, lai Dievs viņu svētī, stāvēja un

aplaudēja. Viņa bija vienīgā. Es biju pārāk apstulbināts, lai viņai pievienotos. Un pārāk gļēvs. Un nikns. Es negribēju izrādīt, ka atzīstu viņas atgriešanos Zvaigžņu Meitenes kārtā. Vairākums skolēnu pat nepaskatījās un, kā likās, arī neklausījās. Kad noskanēja zvans un mēs atstājām ēdamzāli, es pavēros atpakaļ. Galdi bija kā nosēti ar cepumiem.

Kad tajā dienā pēc stundām kopā devāmies mājup, es ierunājos: - Šķiet, ka tu esi atmetusi, ko?

Viņa uzmeta man skatienu. - Atmetusi? Ko tad?

- Cenšanos kļūt populārai. Būt... - Kā gan es to varēju pateikt?

Viņa pasmaidīja. - Normālai?

Es paraustīju plecus.

- Jā, - viņa stingri teica.

-Jā?

- Es atbildu uz tavu jautājumu. Atbilde ir jā. Es esmu atmetusi cenšanos kļūt populārai un normālai. -Nelikās gan, ka viņas sejas un ķermeņa valoda saskanētu ar viņas vārdiem. Viņa izskatījās līksma un pašpārliecināta. Tāds pats izskatījās Kanēļpurniņš, kas tupēja viņai uz pleca.

- Vai tev nešķiet, ka derētu mazliet piebremzēt? -es pajautāju. - Ne tik krasi.

Viņa man uzsmaidīja. Tad pastiepa roku un ar pirksta galiņu pabužināja man degunu. - Tāpēc, ka mēs dzīvojam viņu pasaulē, vai ne? Tu jau to man reiz teici.

Kādu brīdi mēs vērāmies viens otrā. Tad viņa no-

)

skūpstīja mani uz vaiga un gāja prom. Viņa vēl pagriezās un teica: - Es zinu, ka tu mani neaicināsi uz

Fukēriju balli. Es sapratīšu. - Un viņa man dāvāja smaidu, kas izstaroja bezgalīgu labestību un izpratni -tādu smaidu es biju viņu redzējis sūtām tik daudzām nabaga dvēselēm, kurām tas bija vajadzīgs, un šai mirklī es viņu ienīdu.

Tai pašā vakarā - it kā mēs tēlotu lugā ar gatavu scenāriju - Kevins man piezvanīja un pajautāja: - Ko tu ņemsi līdzi uz Fukēriju balli?

Es centos izlocīties. - Ko tad tu ņemsi?

ī

- Nezinu, - viņš atteica.

- Es arī ne.

Līnijas otrā galā brīdi valdīja klusums. - Vai tad ne Zvaigžņu Meiteni?

- Tas nav obligāti.

- Vai tu centies man kaut ko pateikt?

- Ko gan lai es gribētu tev pateikt?

- Es domāju, ka jūs esat pāris. Man šķita, ka par to nav nekādu šaubu.

- Tad kādēļ tu vaicā? - es noteicu un noliku klausuli.

Tovakar gultā, mēnessgaismai pamazām appludinot manu palagu, es sāku justies arvien neērtāk. Es izdarīju to, ko agrāk nekad nebiju darījis. Es nolaidu loga aizklāju. Sapnī es redzēju veco vīru uz soliņa iepirkumu centrā, kurš paslēja augšup savu trīsošo galvu un noķērkstēja: - Kā tu uzdrošinies man piedot!

Nākamajā rītā uz finiera putna bija parādījies kaut kas jauns. Tā bija balta papīra lapa, kuras augšmalā bija uzrakstīts:

Ja vēlies piedalīties, pieraksties šeit Jauna mūzikas grupa Havajas ģitāras faniem Iepriekšēja pieredze nav nepieciešama

Apakšā bija atstātas divas ailes uzvārdiem - kopā četrdesmit. Līdz pēcpusdienai visas četrdesmit vietas bija aizpildītas ar tādiem vārdiem kā Pelīte Minnija vai Purva Velns. Tur bija arī skolas direktora vārds. Un Veins Pērs. Un Dorija Dilsone.

- Vai tu redzēji? - Kevins mani uzrunāja. - Kāds ierakstījis Pēra vārdu.

Mēs atradāmies studijas vadības telpā. Bija maijs, un mūsu „Karstais sēdeklis” atsāks darbu tikai rudenī, tomēr dažudicn mūs pēc stundām kaut kas vilka uz studiju.

- Redzēju, - es atbildēju.

Viņš piegāja pie neieslēgta monitora un vēroja savu atspulgu. - Sarakstā es neredzēju tavu vārdu.

-Nē.

- Tātad tu neesi Havajas ģitāras fans?

- Laikam jau ne.

Kādu brīdi mēs ņēmāmies ar aparatūru. Kevins uzkāpa uz skatuves. Viņš pagrieza kādu slēdzi. Viņa mute kustējās, taču es nevarēju dzirdēt. Paņēmu austiņas un pieliku pie auss. Viņa balss nāca it kā no citas pasaules. - Viņa atkal jūdzas nost, vai ne? Trakāk nekā agrāk.

Caur stiklu cieši raudzījos viņam acīs. Tad noliku austiņas un izgāju ārā.

Es sapratu, ko viņš dara. Viņš bija nospriedis, ka tagad drīkst runāt sliktu par Zvaigžņu Meiteni.

Atļauja to darīt būs nākusi no manas izturēšanās. Acīmredzot pirmā, kas mani atšifrēja, bija pati Zvaigžņu Meitene. Es joprojām jutu smeldzi, kādu bija radījusi viņas piezīme par Fukēriju balli.

Vai tad es biju tik nepārprotams?

* H= *

Klasēs, gaiteņos, skolas pagalmā, ēdamzālē -visur, kur vien gāju, es dzirdēju, kā Zvaigžņu Meitene tiek nonievāta, izsmieta, noķengāta. Viņas mēģinājumi kļūt populārai, būt vairāk līdzīgai viņiem bija pilnīgi izgāzušies. Patiesībā viņi tagad to ienīda vēl vairāk. Un jo sevišķi par to skandināja tad, kad atradās manā tuvumā. Vai varbūt es vienkārši vairāk ieklausījos?

Kādu dienu pēc stundām viņa kopā ar Doriju Dil-soni - vienīgās Havajas ģitāras fanes - skolas pagalmā spēlēja duetā. Zvaigžņu Meitene strinkšķināja savu instrumentu, un viņas abas dziedāja „Zilās Havaju salas”. Bija redzams, ka viņas bija vingrinājušās. Priekšnesums bija ļoti jauks. Tas bija arī ļoti ignorēts. Dziesmai beidzoties, viņas abas pagalmā bija palikušas tikai divas vien.

Nākamajā dienā viņas atkal bija tur. Šoreiz viņām galvā bija sombrero. Viņas dziedāja meksikāņu dziesmas. „Cielito Linda”. „Vaya Con Dios, mans mīļais”. Es paliku skolas telpās. Man bija bail iet viņām garām tā, it kā viņu tur nebūtu. Tikpat stipras bija manas bailes stāvēt tur un klausīties. Es slepus lūrēju pa logu. Zvaigžņu Meitene, cik vien labi spēdama, imitēja flamenko - caur loga stiklu bija dzirdamas kastaņešu skaņas.

Skolēni staigāja turpat garām, vairākums pat nepaskatījās uz viņām. Redzēju, kā garām pagāja Veins Pērs un Hilarija Kimbla. Hilarija skaļi smējās. Tur bija Kevins. Un basketbolisti. Šai brīdī es sapratu, ka izvairīšanās taktika nekad nebeigsies. Un es

i—'

zināju, kas man būtu jādara. Man būtu jāiet ārā, jānostājas viņām priekšā un jāaplaudē. Man būtu jāparāda Zvaigžņu Meitenei un visai pasaulei, ka es neesmu tāds kā visi pārējie, ka es viņu novērtēju, ka es godinu viņu un viņas neatlaidīgo cenšanos būt tādai, kāda viņa patiesībā bija. Taču es paliku iekšā. Nogaidīju, līdz pēdējie skolēni bija pametuši pagalmu un Zvaigžņu Meitene un Dorija Dilsone sniedza savu priekšnesumu tukšam gaisam. Man par pārsteigumu, viņas turpināja un turpināja. To vērot bija pārāk smagi. Aizgāju no skolas pa citām durvīm.

31

Kā jau viņa bija paredzējusi, es viņu neaicināju uz Fukēriju balli. Es vispār nevienu neaicināju. Es vienkārši turp negāju.

Viņa gāja.

Balle notika maija beigās kādā sestdienas vakarā Maikas ārpilsētas kluba lenisa laukumā. Kad saulriets rietumos jau bija sasniedzis kvēlošu ogļu nokrāsu un austrumos bija uzlēcis mēness, es sēdos uz sava divriteņa un devos eeļā. Lēnām nobraueu gar klubu. Izrotāta ar ķīniešu laternu virtenēm, balles vieta no attāluma izskatījās pēc izpriecu kuģa jūrā.

Nevarēju atšķirt atsevišķus cilvēkus, tikai krāsas, kas saplūda kopā. Lielākoties tā bija veļas ziluma krāsa. Dienu pēc tam, kad Veins Pērs bija izteicies, ka savam smokingam izvēlējies zilu krāsu, trīs ceturtdaļas zēnu bija pasūtījuši tādus pašus.

Tai vakarā es braukāju uz priekšu un atpakaļ gar gaismekļu virtenēm. Mūzika tikai reizēm sasniedza manas ausis - tā izklausījās kā reti pīkstieni. Tuksneša puķes, kuru aprīlī visur bija tik daudz, pamazām vīta. Man likās, ka tās sauc cila citu.

Es braukāju stundām. Mēness uzlēca naksnīgajās debesīs kā pasprucis balons. No tās puses, kur slējās tumšo Merikopas kalnu apveidi, skanēja koijota gaudas.

Nākamajās dienās un nedēļās, un gados visi atkārtoja vienā mutē: neko tādu viņi nekad neesot redzējuši.

Viņa atbrauca divriteņa piekabē. Tā bija tikai tik liela, ka viņa lajā varēja iesēsties, ar vienu riteni ārmalā. Piekabes iekšējā mala bija piestiprināta pie divriteņa. Pilnīgi viss, izņemot riteņa un piekabes sēdekļus, bija noklāts ar ziediem. Ziedu sega desmit pēdu garumā vilkās nopakaļ kā līgavas tērpa velce. Pie divriteņa stūres bija piesprausti palmu zari. Tas viss līdzinājās Rožu parādes ziedu platformai. Divriteņa pedāļus mina Dorija Dilsone.

Vēlāk aculiecinieki papildināja to, ko es nevarēju redzēt: par vecāku fotoaparātu zibšņiem, par spožajam gaismām - bija gaišs kā dienā par satriecoši tērptajiem pāriem, kas eleganti izslīdēja no limuzīniem vai īrētām vaļējām automašīnām un cēli soļoja uz izgreznotajiem kortiem. Aplausu vētras. Tad piepeši fotoaparāti pieklust, prožektori aptumšojas, un pār pūli nolaižas klusums. Tikko kā ir aizbraucis kāds sevišķi garš balts limuzīns, tā pieripo šis trīsriteņu ziedu pušķis.

Dorijai Dilsonei, kas sēž uz divriteņa, mugurā ir balts smokings un augsts zīda cilindrs, taēu viņas pasažiere ir tā, kas piešaisla visu uzmanību. Viņas tērps ir ar atkailinātu augšdaļu un košā, sulīgi dzeltenā krāsā, it kā tā būtu izspiesta no gundegām. Ir skaidrs, ka apakšā to satur stīpas, jo svārki bango no viņas vidukļa uz visām pusēm un izskatās kā otrādi apgāzta tējas tase. Viņas mati ir satriecoši. Apraksti ir pretrunīgi. Daži teic, ka tie ir medus krāsā, citi tos salīdzina ar zemenēm. Tie kupli slejas virs viņas galvas gluži kā olbaltuma kūka. Tā ir parūka. Nē, tie tomēr ir viņas pašas. Abas puses ir pārliecinātas par savu taisnību.

Auskari šķind. Mazi sudraba nieciņi. Kāda ir to forma? Tos daļēji apslēpj pāri krītošās matu sprogas. Atbilžu iespējas ir visdažādākās. Vispopulārākā ir tāda, ka tie ir „Monopola” spēles kauliņi, tomēr vēlāk izrādīsies, ka tā ir alošanās.

Jēlādas aukliņā iesiets, viņai ap kaklu šūpojas balts, collu garš banāna formas fosilais kauliņš, norādot uz viņas cieņpilno stāvokli Uzticamā Akmens-kaula ordeņa biedru vidū.

Citas meitenes ir izrotājušās ar orhidejām, bet viņas rokas locītavu rotā mazu saulespuķu pušķītis.

Vai kaut kas līdzīgs margrietiņām. Pārliecināts nav neviens, tas gan droši, ka krāsas ir dzeltena un melna.

Pirms doties tālāk, viņa pagriežas pret divriteni un noliecas pār mazu groziņu, kas karājas pie stūres. Arī grozs izrotāts ar ziediem. Izskatās, ka viņa skūpsta kaut ko, kas atrodas grozā. Tad viņa pamāj Dorijai Dilsonei. Dorija salutē, un divritenis aizripo. Blakusstāvošajiem izdodas pamanīt sīkas dzeltcn-brūnas austiņas un divas pipargraudiņiem līdzīgas ačeles, kas pavīd virs groza.

„Skaisti.”

„Neparasti.”

„Interesanti.”

„Atšķirīgi.”

„Majestātiski.”

Šos vārdus vēlāk izteiks vecāki, kas stāv gar ceļa malām. Patlaban viņu pavada tikai acu skatieni, turpinot ceļu no ieejas uz balles vietu. Kāds atceras, ka uzmirdzējis viens vienīgs fotoaparāta zibsnis, taču tas arī ir viss. Viņas vecāku šeit nav. Šī ir meitene, par kuru visi ir dzirdējuši. Slīdot tiem garām, viņa nebūt necenšas novērst skatienu. Cduži pretēji, viņa lūkojas tiem tieši acīs, pagriežas uz vienu pusi, tad uz otru, ielūkojas viņiem acīs un uzsmaida tā, it kā labi pazītu, it kā viņiem būtu kādas sevišķi jaukas un īpašas kopīgas atmiņas. Daži novēršas, jo, paši nesaprazdami, kādēļ, jūtas neveikli; citus, viņas skatienam aizslīdot prom, pārņem spēja tukšuma sajūta. Viņa izskatās tik mulsinoša, tik pilnīga. Un viņa jau ir prom, pirms vairākums aptver, ka viņai nav pavadoņa, ka viņa ir viena pati - tā ir viena cilvēka procesija.

Atceros, kā es, krietnā attālumā tupēdams uz sava divriteņa, pavēros augšup un ieraudzīju zvaigžņu joslu, ko mēs saucam par Piena Ceļu. Prātoju, vai ari viņa varēja to redzēt - vai ari zvaigznes aptumšoja laternu gaisma.

Dejas nolika centrālajā tenisa laukumā, kur bija uzklāta pārvietojama parketa grīda. Viņa darīja to, ko ballē darīja ikviens - viņa dejoja. Gaja Grēko mūzikas pavadījumā, ko spēlēja orķestris „Serenāde”, viņa dejoja gan ātrās, gan lēnās dejas. Viņa plaši izpleta rokas, atmeta galvu un aizvēra acis, un pilnībā radīja tādu iespaidu, ka no sirds priecājas. Protams, neviens ar viņu nerunāja, tomēr nevarēja noturēties un glūnēja pār pleeu saviem balles partneriem. Pēc katras dziesmas viņa aplaudēja.

Viņa taču ir viena pati, tie sev teica, un dejo bez partnera - tomēr šķita, ka tam kļūst aizvien mazāka nozīme. Vakars turpinājās, klarnetes un koijota saucieni saplūda kaut kur aiz laternu gaismas loka, un šķita, ka viņu pašu zilo smokingu un orhideju burvība nobāl, un arvien biežāk sāka uzmākties apjauta, ka patiesībā viņi ir vēl vientuļāki par šo meiteni.

Kurš bija pirmais, kas salūza? To neviens nezina. Vai kāds viņai pieskārās pie punša galda? Noplūca ziedlapiņu no viņas puķes? (Vienas trūka.) Nočukstēja „Sveika”? Zināms ir viens: kāds puisis, vārdā Reimonds Stjūdemahers, ar viņu dejoja.

Skolēnu vidū Reimonds Stjūdemahers neizcēlās ne ar ko tik īpašu, lai tieši viņam uzticētu pārgriezt lenti, atklājot jaunu lielveikalu. Viņš nebija iestājies nevienā komandā, nebija nevienas organizācijas biedrs. Viņš nepiedalījās nekādos skolas pasākumos.

Sekmes viduvējas, apģērbs ļoti parasts, un arī seja gluži ikdienišķa. Viņam nebija skaidri izpaustas personības. Viņš bija vājš kā skaidiņa un šķita pārāk nespēcīgs, lai panestu pats savu vārdu. Paliesi, brīdī, kad visu skatieni pievērsās viņam, tie nedaudzie, kuri vispār papūlējās nosaukt viņu vārdā, noviebās par viņa balto žaketi un čukstēja: „Reimonds Sīkumiņš”.

Un tomēr, te nu viņš bija - Reimonds Sīkumiņš, un viņš devās tieši pie viņas-vēlāk izrādījās, ka tieši viņa draudzene bija to ierosinājusi - un viņš to uzrunāja, un tad viņi dejoja. Dejotāju pāri stūrēja tuvāk, lai labāk redzētu. Dziesmas beigās Reimonds kopā ar viņu aplaudēja un tad atgriezās pie savas draudzenes. Viņš pateica, ka Zvaigžņu Meitenes sudraba auskariņi izskatoties pēc mazām kravas aulomašī-nītēm.

Saspīlējums auga. Zēni nemierīgi dīdījās. Meitenes knibināja savus puķu pušķīšus. Ledus bija izkustējies. Vairāki zēni pameta savas draudzenes un nāca uz viņas pusi, bet viņa lai brīdī piegāja pie Gaja Grēko un kaut ko pateica. Gajs Grēko pagriezās pret mūziķiem, zizlis pazibēja gaisā, un atskanēja sena tīņu deja - lecamdancis jeb „trušu deja”. Pēc dažām sekundēm pa dejas grīdu jau vijās gara dejotāju virtene. Zvaigžņu Meitene bija priekšgalā. Un piepeši atkal bija decembris, un viņa turēja visu skolu kā burvju varā.

Virtenei pievienojās gandrīz visi pāri. Izņemot Hilariju Kimblu un Veinu Peru.

Virtene vijās šurpu turpu pa tenisa laukumiem, kuros bija noņemti visi tīkli. Zvaigžņu Meitene sāka improvizēt. Viņa izstiepa rokas pret iedomātu pūli kā slavenība svinīgas procesijas laikā. Viņa kratīja pirkstu pret zvaigznēm. Viņa virpināja dūres pa gaisu kā propellerus. Katra viņas darbība atbalsojās garajā virknē, kas stiepās aiz viņas. Trīs truša lēcieni pārvērtās trīs kabarē zvaigznes cienīgos lēcienos. Tad nāca pingvīna gāzelēšanās. Pēc tam - stīva tipināšana uz pirkstgaliem. Katra jauna kustība izsauca dejotāju virtenē smieklu brāzmu.

Kad Gajs Grēko beidza spēlēt, atskanēja protesta kaucieni. Viņš atkal pacēla zizli.

Sajūsminātiem spiedzieniem skanot, Zvaigžņu Meitene viņus veda nost no parketa dejas grīdas citos tenisa laukumos - un pēc tam pavisam prom no tiem, cauri stiepļu sētai. Virtenei ietraucoties zaļajā golfa laukumā, koši uzliesmoja neļķu sarkanums un pie plaukstām piesietie ziedu pušķīši. Virtene riņķoja ap zemē izraktajām bedrītēm, gan pazuzdama no laternu gaismas loka, gan atkal tajā atgriezdamās. Vērotājiem no deju grīdas izskatījās, ka tur ir daudz vairāk: simt pāru, divsimt cilvēku, četri simti dejojošu kāju - tas izskatījās kā tāds milzīgs puķains radījums, kā teiksmains tūksloškājis. Un tad no tā redzēt varēja arvien mazāk un mazāk, galva jau bija pazudusi, un arī pārējais - kā zilumzila pūķa aste sekojot galvai, aizvijās no gaismas laukuma tumsā.

Kāda meitene šifona tērpā, kura bija sastrīdējusies ar savu draugu, aizskrēja līdz pirmajai golfa bedrītei, saukdama: - Pagaidi mani! - Viņa izskatījās pēc milzīgas kodes piparmētru lapu krāsā.

Viņu balsis no golfa laukuma skaidri varēja dzirdēt. Smiekli un iekliedzieni kontrastēja ar melrono-miski precīzo nebeidzamās „trušu dejas” ritmu. Kādā brīdī viņi, mēness daivas apspīdēti, pazibēja uz attālo, kupolveidīgo kalnu fona kā dejojoši ķipari kādā sapnī.

Tad piepeši viņi bija prom, it kā sapņotājs būtu pamodies. Nekas nebija redzams, nekas nebija dzirdams. Kāds viņiem nosauca pakaļ: - Ei! - bet tas arī bija viss.

Palicējiem tas bija gluži kā gaidīt nirēju uzpeldam virs ūdens. Tikai Hilarija Kimbla negaidīja līdz ar citiem. - Esmu šurp atnākusi dejot, - viņa paziņoja. Viņa aizvilka Veinu Peru līdz vietai, kur stāvēja orķestris. un pieprasīja „normālu mūziku”.

Gajs Grēko, ieklausīdamies viņā, pielieca galvu, taču zizlis neapstājās un mūziķi arī ne.

Patiesībā šķita, ka mūzika kļūst ar katru brīdi ska-ļāka. Varbūt tā bija ilūzija. Varbūt orķestris juta saistību ar dejotājiem. Varbūt tas bija tāpēc, ka, jo tālāk virtene aizvijās, jo skaļāk orķestrim bija jāspēlē. Varbūt mūzika bija kā valgs vai kā gaisa pūķa aukla.

Hilarija Kimbla aizvilka Veinu Peru parketa grīdas vidū. Viņi dejoja lēno deju, tad ātro. Viņi pat pamēģināja vecmodīgo džiterbagu. Nekas viņiem neizdevās. Neko nevarēja pieskaņot bungu trīssitienu ritmam kā tikai pašu „trušu deju”. Hilarija dauzīja dūri pret Veina Pēra krūtīm, tā ka viņas orhidejai nobira ziedlapas. - Dari taču kaut ko! - viņa spiedza. Viņa izrāva tam no kabatas vairākus košļājamās gumijas stienīšus un steigā nikni tos sakošļāja. Tad viņa šo vīkšķi sadalīja divās daļās un aizbāza sev ausis.

Orķestris turpināja spēlēt.

Vēlāk tika izteikti daudzi minējumi par dejotāju prombūtnes laiku. Visiem likās, ka tas bijis stundām ilgi. Jaunieši stāvēja pie pēdējās laternu virtenes, ieķērušies stiepļu sētā, veroties melnajā tumsā, pūloties kaut ko saskatīt, sadzirdēt kaut niecīgāko čaboņu. Viņi dzirdēja vienīgi koijota gaudas. Kāds zēns strauji iemetās tumsā; un tad viņš smiedamies nāca atpakaļ, zilo žaketi pārmetis pār plecu. Kāda meitene, kurai matos bija iekaisīti spīgulīši, trīcēja. Viņas kailie pleci kratījās tā, it kā viņai būtu auksti. Viņa izplūda asarās.

Hilarija Kimbla cēli soļoja gar sētu, sažņaudzot plaukstas dūrēs un atkal tās atlaižot. Bija skaidrs, ka viņa nespēj nostāvēt mierā.

Beidzot atskanēja sauciens: „Viņi nāk!”, tas nāca no vientuļa, tāltāla novērotāja. Simt vidusskolēnu -iepakaļ palika tikai Hilarija Kimbla - pagriezās un izjoņoja cauri astoņiem tenisa laukumiem, un meiteņu pasteļkrāsas svārki plivinājās kā panikā bēgoši flamingo. Kad visi ietriecās sētā, tā izliecās uz āru. Viņi snaikstījās, lai varētu labāk redzēt. Otrpus sētai nokļuva tikai vāja atblāzma no gaismekļiem, apspīdot izkaltušo zemi. Та bija tuksneša puse.

- Kur?... Kur?

Un tad jau varēja dzirdēt prieka kliedzienus un izsaucienus, kuri ielauzās mūzikas ritmā. Un tad - lūk! - kā dzeltena liesma no krēslas izšāvās Zvaigžņu Meitene. Pārējie sekoja viņai ārā no tumsas kā gara, zilumzila daudzgalvaina būtne. Hop-hop-hop. Viņi joprojām turējās ritmā. Patiesībā viņi izskatījās pat vēl mundrāki nekā iepriekš. Viņi bija spara pilni. Acis viņiem laternu gaismā mirdzēja. Daudzām meitenēm ziedi matos bija apbrūnējuši un apvītuši.

Zvaigžņu Meitene viņus vadīja pa sētas ārmalu. Iekšpusē stāvošie izveidoja paši savu virteni un lēca līdzi. Gajs Grēko ar uzsvaru uzsita vēl pēdējās trīs reizes - hop-hop-hop - un abas virtenes pie vārtiem saskrējās, un sākās apkampienu, spiedzienu un skūpstu vētra.

Drīz pēc tam, orķestrim pateicīgi spēlējot „Zvaigžņu putekļus”, Hilarija Kimbla piegāja pie Zvaigžņu Meitenes un teica: - Tu vienmēr visu izbojā. - Un Hilarija iecirta viņai pliķi.

Pūlis mirklī pieklusa. Ilgu brīdi abas meitenes stāvēja viena otrai pretī. Tuvākslāvošie pamanīja, ka Hilarijas pleci noiris un acīs parādās tramīga izteiksme: viņa gaidīja atbildes sitienu. Tiešām, kad Zvaigžņu Meitene beidzot sakustējās, Hilarija sarāvās un aizvēra acis. Taču tās bija lūpas, nevis delna, kas viņai pieskārās. Zvaigžņu Meitene maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. Un, kad Hilarija atvēra acis, viņa jau bija pazudusi.

Dorija Dilsone viņu gaidīja. Zvaigžņu Meitene slīdēja starp balles viesiem savā koši dzeltenajā tērpā. Viņa iekāpa piekabē, ziediem rotātais divritenis aizripoja nakts tumsā - un tā bija pēdējā reize, kad kāds no mums viņu redzēja.

32

Tas notika pirms piecpadsmit gadiem. Piecpadsmit Valentīna dienas.

Atceros skumjo vasaru pēc Fukēriju balles tikpat skaidri kā visu citu. Kādu dienu es, izmisīgi pēc kaut kā alkdams un juzdamies iztukšots, aizgāju līdz viņas mājai. Mājas priekšā bija iesprausta zīme „Māja tiek pārdota”. Ielūkojos pa logu. Nebija nekā cita kā tikai kailas sienas un grīdas.

Es aizgāju pie Ārčija. Viņa smaids pauda, ka viņš ir mani gaidījis. Mēs apsēdāmies verandā. Viss šķita kā parasti. Ārčijs, kurš aizkūpina pīpi. Tuksnesis, kas zeltojas vakara saulē. Senjors Sagvaro ar lejup krītošām biksēm.

Nekas nebija mainījies.

Viss bija pārmainījies.

- Kur? - es vaicāju.

Mutes kaktiņš viņam pavērās, un tajā parādījās mazs, jauks dūmu mākonītis; kādu brīdi tas pavilcinājās, kā gaidīdams, lai to apbrīno, un tad lēnām aizslīdēja gar viņa ausi. - Rietumu vidienē. Minēšot ā.

- Vai es viņu jebkad vēl redzēšu?

Viņš paraustīja plecus. - Valsts ir liela. Pasaule ir maza. Kas zina?

- Viņa taču pat nepabeidza skolas gadu.

- Nē.

- Vienkārši... aiztinās.

- M-hm.

- Ir pagājušas tikai dažas nedēļas, bet tas jau šķiet kā sapnis. Vai viņa patiesi bija šeit? Kas viņa īsti bija? Vai viņa bija īsta?

Ilgi viņš mani vēroja ar greizu smaidu, acis mirkšķinādams. Tad viņš papurināja galvu, it kā iziedams no transa. Seja viņam bija gluži neizteiksmīga.

-Ak lā.tu gaidi atbildi. Pasaki man vēlreiz-kāds bija jautājums?

- Neizliecieties par nesaprašu, Arčij.

Viņš palūkojās uz rietumiem. Saule kusa kā sviests pār Merikopas kalniem.

- īsta? Ak jā. Tik īsta, cik vien mēs spējam to aptvert. Nekad par to nešaubies. Tas ir labās ziņas. -Viņš pavērsa pret mani pīpes kātu. - Un ar tik jauku vārdu. Zvaigžņu Meitene. Lai gan es domāju, ka viņai prātā bija kas vienkāršāks. Zvaigžņu cilvēki ir reti sastopami. Tu vari būt laimīgs, ja tev izdosies satikt vēl kādu.

- Zvaigžņu cilvēki? - es pārvaicāju. - Es īsti neizprotu.

Viņš nosmaidīja. - Ir jau labi. Es ne vienmēr izprotu pats sevi. Tādā īpatnējā veidā es izsakos par kādu, kuru patiesi neizprotu, ne vairāk kā tu.

- Kāds tam sakars ar zvaigznēm?

Viņš nošūpoja pīpes kātu. - Ļoti labs jautājums. Tas bija pašā sākumā, lūk kur. No tām nāca sastāvdaļas, kuras vēlāk pārvērtās par mums - pirmatnējie elementi. Mēs esam zvaigžņu sastāvdaļas, vai ne tā? -Viņš pacēla paleocēna grauzēja Bārnija galvaskausu. - Arī Bārnijs, ko?

Es pamāju, jau gatavodamies doties prom.

- Un es domāju tā, ka laiku pa laikam uzrodas kāds, kurš ir nedaudz pirmatnējāks nekā mēs pārējie, nedaudz tuvāks mūsu aizsākumiem, nedaudz vairāk saskarsmē ar to vielu, no kā mēs esam taisīti.

Man šķita, ka šāds raksturojums viņai atbilst, lai gan tā nozīmi nespēju aptvert.

Ieraudzījis manu trulo sejas izteiksmi, viņš pasmējās. Viņš pameta man Bārniju. Raudzīdamies man acīs, viņš teica: - Puis, tu viņai patiki.

Dedzīgums, ar kādu viņš to izteica un kas staroja no viņa acīm, lika man samirkšķināt acis.

- Jā, - es atbildēju.

- Viņa to izdarīja tevis dēļ, tu taču to zini.

- Ko tad?

-Nodeva pati sevi, savu būtību, kamēr šeit dzīvoja. Tik ļoti viņa tevi mīlēja. Cik gan neiedomājami laimīgs zēns tu biji.

Nespēju paraudzīties viņam acīs. - Es zinu.

Viņš domīgi un skumji pakratīja galvu. - Nē, tu nezini vis. Tu to vēl nevari zināt. Varbūt kādu dienu...

Zinu, ka viņam bija kārdinājums pateikt man vēl vairāk. Varbūt to, cik gan es biju dumjš, cik gļēvs, ka biju palaidis garām labāko iespēju, kāda man jebkad gadījusies. Taču smaids atgriezās viņa sejā, skatiens atmaiga, un pa muti vairs neiznāca nekas skarbāks par ķiršu tabakas dūmiem.

Turpināju sestdienās apmeklēt Uzticamā Akmens-kaula ordeņa sanāksmes. Mēs par viņu nerunājām līdz pat nākamajai vasarai. Dažas dienas pirms tam, kad man bija jābrauc mācīties koledžā, Arčijs bija mani lūdzis atnākt pie viņa.

Viņš mani izveda ārā, taču šoreiz mēs negājām sēdēt verandā. Viņš mani ieveda darbarīku šķūnītī. Viņš atvilka bultu un atvēra durvis - un izrādījās, ka tas nemaz nebija šķūnītis. - Šis bija viņas birojs, -viņš teica un aicināja mani ienākt.

Te nu tās bija: visas lietiņas, kuras liecināja par viņas plašo darbošanos un kuras es biju cerējis ieraudzīt viņas istabā - „birojs”, kura atrašanās vietu viņa man tā arī neatklāja. Redzēju dāvanu lentīšu rituļus un iesaiņojamo papīru, krāsaina kartona lokšņu kaudzes, finiera kastes pilnas ar laikrakstu izgriezumiem, ūdenskrāsas un krāsu podiņus, un dzeltenu grēdu ar telefona grāmatām.

Pie vienas sienas bija piesprausta Maikas pilsētas karte. Kartē bija simtiem spraudīšu pārdesmit krāsās. Nebija norādes, ko katra no tām nozīmēja. Otru sienu klāja pašizgatavots milzu izmēra kalendārs. Katram gada datumam bija savs lodziņš, kurā ar zīmuli bija ierakstīti cilvēku vārdi. Pašā augšā bija uzrakstīts vienīgi: DZIMŠANAS DIENAS. Visā kalendārā bija viens vienīgs krāsains plankumiņš, maza, sarkana sirsniņa. Та atradās blakus manam vārdam.

Ārčijs man pasniedza biezu grāmatu, kas izskatījās pēc ģimenes albuma. Pašrocīgi uzrakstītais nosaukums vēstīja: „Pīlera Sinkovica pirmie dzīves gadi”. Es ātri izšķirstīju to cauri. Atradu fotogrāfijas, kuras viņa bija uzņēmusi tajā dienā: Pīters ķildojas ar mazajām meitenītēm par savu iemīļoto banānveida braucamo.

- Man jānogaida vēl pieci gadi un tad jāiedod tas viņa vecākiem, - Ārčijs teica.

Viņš norādīja uz laikrakstu iespraudumu skapīti, kas atradās stūrī.

Tam bija trīs atvilktnes. Es vienu atvēru. Tur bija desmitiem sarkanu mapīšu, un katrai bija uzlipināta lapiņa ar kāda cilvēka vārdu. Pamanīju kādu, kur bija rakstīts „Borloks”. Tatad es. Izvilku to ārā un atvēru. Tur atradās rakstiņš par manu dzimšanas dienu, kas pirms trim gadiem bija parādījies Mica Times. Un mans foto profilā no skolas sienasavīzes.

Un citas slepus uzņemtas fotogrāfijas, kurās es biju redzams automašīnu stāvvietā, izejam no mājas, iepirkumu centrā. Acīm redzami Pīters Sinkovics nebija bijis vienīgais viņas fotografēšanas objekts. Un vēl tur bija papīra lapa ar divām ailēm: „Patīk” un „Nepatīk”. Pirmās ailes sākuma galā bija rakstīts „kaklasaites ar dzeloņcūkām”. Tālāk sekoja „zemeņu un banānu dzēriens”.

Noliku savu mapi atpakaļ. Redzēju arī citus vārdus. Kevins. Dorija Dilsone. Misters Makšeins. Denijs Paiks. Enna Grisdeila. Pat Hilarija Kimbla un Veins Pērs.

Atkāpos soli atpakaļ. Biju apstulbināts.

-Tas ir... neticami. Dosjē. Pārcilvēkiem. It kā viņa būtu kāds spiegs.

Ārčijs smaidot pamāja. - Kāda jauka nodevība, vai ne?

Es nespēju parunāt. Viņš mani bija izvedis žilbinošā gaismā.

33

Koledžas gadu laikā apmeklēju Ārčiju ik reizi, kad vien pārbraucu mājās. Tad es dabūju darbu tālu austrumos, un mani apciemojumi kļuva retāki. Arčijam kļūstot vecākam, atšķirība starp viņu un Senjoru Sagvaro saruka. Mēs mēdzām sēdēt viņa verandā. Likās, ka viņš patiesi sajūsminās par manu darbu. Biju kļuvis par dekorāciju mākslinieku. Tikai nesen man ir ienācis prātā, ka es tāds kļuvu jau dienā, kad Zvaigžņu Meitene aizveda mani uzšāvu apburto vietu.

Mana pēdējā apciemojuma laikā viņš mani sagaidīja pie parādes durvīm un pašķindināja man aeu priekšā atslēgas. - Mašīnu vadīsi tu.

Viņš rādīja man ceļu uz rietumiem, uz Merikopas kalniem. Mēs braucām, un viņa vecā pikapa aizmugurē grabēja vecs darvas spainis. Klēpī viņš turēja brūnu papīra maisiņu.

Pa ceļam es kā vienmēr pavaicāju: - Nu, vai esat viņu atšifrējis?

Bija pagājuši daudzi gadi, kopš viņa bija prom, tomēr mēs joprojām izjutām vajadzību viņu pieminēt. Mēs zinājām, par kuru personu ir runa.

- Es pie tā strādāju, - viņš atbildēja.

- Un kādi ir jaunākie sasniegumi?

Mēs vadījāmies pēc pazīstama scenārija.

Šoreiz viņš izteica šādu atzinu: - Viņa ir labāka

У > У

par kauliem. - Mana iepriekšējā apciemojuma laikā viņš bija teicis: - Kad Zvaigžņu Meitene raud, viņa nelej asaras, bet gaismu. - Citās reizēs agrākos gados viņš to bija nosaucis par „trusīti cepurē” un „universālo šķīdinātāju”, un „mūsu atkritumu pārstrādātāju”.

Visu to viņš teica ar viltīgu smaidu uz lūpām, labi apzinādamies, ka tie mani apstulbinās un es ap viņa vārdiem nopūlēšos līdz pat nākamajai mūsu tikšanās reizei.

Agrā pēcpusdienā mēs nonācām kalna pakājē. Viņš man lika apstāties akmeņainā ceļa malā. Mēs izkāpām no mašīnas un gājām. Viņš nesa papīra maisiņu. Es nesu spaini. Viņš no tā izvilka sagumzītu zilu cepuri, kuru uzbāza sev galvā. Saule, kas iztālēm bija šķitusi silta un maiga, nu bija liesmaini karsta.

Mēs negājām tālu, jo iešana viņam sagādāja pūles. Mēs apstājāmies vietā, kur slējās gluds, bāli pelēks ieža gabals. Viņš izņēma no spaiņa mazu kaltu un paplikšķināja pa to. - Tas būs labs, - viņš teica.

Kamēr viņš cirta, es turēju papīra maisiņu. Ada uz viņa rokām bija kļuvusi sausa un plēkšņaina, it kā viņa ķermenis gatavotos atkal savienoties ar zemi. Desmit minūtes bija vajadzīgas, lai izkaltu tik lielu caurumu, kuru viņš atzina par pieliekamu.

Tad viņš paprasīja, lai iedodu maisiņu. Biju satriekts, redzot, ko viņš no tā izvilka.

- Bārnijs!

Paleocēna grauzēja galvaskauss.

- Te ir mājas, - viņš teica. Tad piebilda: viņš nožēlojot, ka neesot pietiekami spēcīgs, lai aizvestu Bārniju uz to noslāņojuma vietu Dienviddakotā, kur tas bija atrasts. Viņš ielika Bārniju caurumā, tad paņēma no kabatas papīra gabaliņu. Viņš to saņurcīja un iestūķēja caurumā kopā ar galvaskausu. Tad izvilka no darvas spaiņa trauku ar ūdeni, mazu maisiņu ar cementu, ķelli un plastmasas paplātīti. Viņš sajauca cementu un aizmūrēja caurumu. Iztālēm neviens nepateiktu, ka ar iezi nolikušas kādas izmaiņas.

Kad devāmies atpakaļ uz pikapu, es viņam pavaicāju, kas bija rakstīts uz papīra gabaliņa.

- Kāds vārds, - viņš atbildēja. Veids, kādā viņš to pateica, lika man saprast, ka uz savu nākamo jautājumu es atbildi nesaņemšu.

Tad mēs pametām kalnus un braucām austrumu virzienā, un mājās nonācām līdz saulrietam.

Kad es nākamo reizi atgriezos, Ārčija mājā dzīvoja kāds cits. Šķūnītis pagalmā bija pazudis. Tāpat arī Senjors Sagvaro.

Un Zvaigžņu Meitenes apburtajā vietā tagad atrodas jauna pamatskola.

NE TIKAI ZVAIGZNES

Kopš skolas beigšanas mūsu klase ir rīkojusi salidojumus ik pēc pieciem gadiem, taču es ne reizi neesmu tos apmeklējis. Joprojām uzturu kontaktus ar Kevinu. Viņš tā ari nav pametis Maiku un tagad ir tur nodibinājis ģimeni. Viņš, tāpat kā es, nav kļuvis par televīzijas darbinieku, tomēr pilnā mērā izmanto savu veiklo mēli, strādādams par apdrošināšanas aģentu.

Kevins stāsta, ka klases salidojumos, kas notiek Maikas ārpilsētas klubā, daudz tiek runāts par Zvaigžņu Meiteni un prātots, kā gan viņai tagad klājas. Viņš saka, ka tikšanās reizēs vispopulārākais jautājums ir „Vai tu piedalījies „trušu dejā”? Pēdējā salidojuma laikā vairāki bijušie klasesbiedri joka pēc sastājušies virtenē, rokas iespieduši sānos un vairākas minūtes lēkājuši pa golfa laukumu, taču tas nav bijis tas pats.

Neviens īsti nezina, kas noticis ar Veinu Peru, izņemot to, ka viņi ar Hilariju izšķīrušies neilgi pēc skolas beigšanas. Pēdējais, kas no viņa bija dzirdēts, bija tas, ka viņš runājis par iestāšanos krasta apsardzes daļā.

Vidusskolā ir jauns klubs ar nosaukumu „Saulespuķes”. Lai lajā iestātos, gribētājam ir jāparaksta līgums, apsolot „katru dienu izdarīt vienu labu darbu kāda eita eilvēka labā”.

Tagadējais „Elektronu” maršējošais orķestris laikam gan ir Arizonā vienīgais orķestris, kurā izmanto arī Havajas ģitāru.

Basketbola laukumā „Elektroni” nekad nav guvuši tādus panākumus kā tad, kad es vēl mācījos vidusskolā. Taču pēdējos gados kaut kas no tās sezonas ir atkal parādījies - un tas samulsina līdzjutējus no citām skolām. Katras spēles laikā, kad pretinieku komanda iemet pirmo grozu, neliela „Elektronu” fanu grupiņa pielec kājās un uzgavilē.

Katru reizi, kad apmeklēju Maiku, es nobraucu garām viņas vecajai mājai Paloverdes ielā. Pēdējā reizē redzēju rudmatainu jaunekli otrpus ielai piestiprinām ūdensslēpes pie dzeltena folksvāgena jumta. Tam bija jābūt Pīteram Sinkovicam. Prātoju, vai viņš tāpat ir apsēsts ar savu auto kā reiz ar savu banān-veida braucamo. Tāpat gudroju, vai viņš jau ir pietiekami vecs, lai sajūsminātos par savu fotoalbumu.

Kas attiecas uz mani, es ar visu galvu metos darbā un uzmanu sudrabainus pusdienu auto, un gremdējos atmiņās. Dažkārt es pastaigājos lietū bez lietussarga. Ja redzu uz ietves mētājamies sīknaudu, atstāju to guļam. Ja neviens neskatās, es nometu kādu divdesmit piecu centu monētu. Kad pērku apsveikuma kartīti veikalā, mani moka vainas apziņa. Es mēdzu ieklausīties atdarinātājputnu balsīs.

Vēl es lasu laikrakstus. Es tos lasu no beigām. Pārlecu pāri sākuma lapām un lielajiem virsrakstiem un izpēlu beigu lappuses. Lasu sadzīves rubrikas un iespraudumus. Ievēroju sīkus laipnības darbiņus, kas tiek veikti no Menas līdz pat Kalifornijai. Lasu par kādu vīru Kanzassitijā, kas katru ritu nostājas pārpildītā krustojumā un māj sveicienus cilvēkiem, kuri dodas uz darbu. Lasu par mazu meiteni Oregonā, kas pārdod limonādi savas mājas priekšā par pieciem centiem tasē - un piedāvā katram pircējam par velti pakasīt muguru.

Kad lasu par tamlīdzīgiem faktiem, es parasti prātoju: vai viņa ir tur? Gudroju, kā gan viņa tagad sevi sauc un vai ir zaudējusi savus vasarraibumus. Prātoju, vai man jelkad tiks dota vēl viena izdevība. Es par to visu prātoju, bet nekrītu izmisumā. Lai gan neesmu nodibinājis ģimeni, es nejūtos vientuļš. Zinu, ka tieku novērots. Viņas smieklu atbalss man ir kā otrais saullēkts, rītos pamostoties, un naktī es jūtu, ka uz mani noraugās ne tikai zvaigznes. Pagājušā mēnesī, dienu pirms savas dzimšanas dienas es pa pastu saņēmu dāvanu papīrā ietītu sainīti. Tajā bija kaklasaite ar dzeloņcūku.

»

“Apgāds Rasa”.

Reģistrācijas apliecības Nr. 40003504032.

Realizācijas daļas adrese:

Rr. Barona ielā 88, tel. 7293819

1

Sakropļots Amerikas svinīgā pavalstniecības zvēresta teksts.

Content

Spinelli Džerijs Zvaigžņu Meitene

KAKLASAITE AR DZELOŅCŪKU

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

31

32

33

NE TIKAI ZVAIGZNES

1