Gunnarsons Gunnars

Zvēresta brāļi

Gunnars Gunnarsons

Zvēresta brāļi

pirmo islandiešu romāns

PRIEKŠVĀRDS

Latviešu lasītājam līdz šim nav bijis pārāk daudz iespēju iepazīties ar mūsu ziemeļu kaimiņu zviedru, dāņu, norvēģu un islandiešu literatūru. Pazīstam tikai pašus Ievērojamākos autorus: Ibsenu, Andersenu, Strindbergu, Hamsunu, Lāgerlēvu. Plašāks šo zemju autoru grāmatu klāsts lasītājam bija pieejams Latvijas brīvvalsts laika, bet no tā līdz mūsdienām maz kas saglabājies.

Viens no ievērojamākajiem islandiešu rakstniekiem ir Gunnars Gunnarsons (18.05.1889—21.11.1975). Viņa grāmatas tulkotas daudzās pasaules tautu valodās. G. Gunnarsons rakstīja islandiešu un dāņu valodā. Viņu varētu uzskatīt par neoromantisma literatūras pārstāvi. Astoņpadsmit gadu vecumā rakstnieks pārceļas uz dzīvi Dānijā, Kopenhāgenas tuvumā, kur viņš uzturas lidz 1939. gadam. Šeit top ievērojamais romāns «Borgu (ļaudis) dzimtas vēsture» (1—4, 1912—1914; latviski 1938, 1939), kurā aprakstīti zemnieku dzimtas likteņi trīs paaudzēs. Pirmā pasaules kara laikā G. Gunnarsons cenšas saglabāt ticību labajam un cilvēciskajam. Lai to izdarītu, viņš pievēršas abstraktai morālei. Sīs idejas -atspoguļojas viņa romānos «Dzīves krastā» (1915, latviski 1941), «Izstumtais» (1916, latviski 1936).

Rakstnieks uzskatīja, ka vienkārša dzīve tuvu dabai ir vienīgā aizsardzība šajā pretrunīgajā laikmetā. Tāda ir arī viņa autobiogrāfiskā romāna «Baznīcas kalna» (1—5, 1923—1928) pamatdoma. Darbā lieliski tēlota islandiešu zemnieku sadzīve.

Savu bērnību un jaunību G. Gunnarsons aprakstījis romānos «Kuģi pie debesīm», «Nakts un sapņi», «Jaunais ceļinieks». Viņš ir arī vairāku vēsturisku romānu autors. Nozīmīgākie no tiem ir «Zvēresta brāļi» (1918, latviski 1938), «Melnais putns» (1929), «Juons Arasons» (1930), «Vikivari» (1932), «Vaimanas kalnos» (1940), «Aizlūgums» (1952), «Uzbangojums» (1954) u. c. G. Gunnarsons ir ari stāstu, noveļu un lugu autors.

«Zvēresta brāļi» ir viens no G. Gunnarsona vikingu romāniem. Mūsu lasītājiem būs interesanti iepazīties ar teiksmaino un piedzīvojumiem bagāto ziemeļnieku dzīvi. Romānā lieliski aprakstītas vikingu tradīcijas, tikumi, viņu reliģiskie rituāli, cīņas paņēmieni. Atsevišķos darba fragmentos autoram nav izdevies izvairīties no sentimentālas un naivas apraksta manieres.

Gunnarsons ar lielu mīlestību attēlojis Islandes un Norvēģijas dabu. Romāna galvenie varoņi Lcifs un Ingolfs ir ne tikai vīrišķīgi un spēcīgi, bet arī garīgi stipras personības. Viņu savstarpējās attiecībās vietumis valda milzīga psiholoģiska spriedze.

Mīlestība, naids, dzimtu attiecības, asiņaini cīniņi — tie ir šī romāna vadmotīvi.

Autors izmantojis islandiešu sāgas un vēstures avotus, kas šo romānu padara par vērtīgu izziņas materiālu. Tādejādi «Zvēresta brāļi» varētu būt interesanta lasāmviela gan piedzīvojumu meklētājiem, gan visiem tiem, kuri interesējas par psiholoģiju, reliģiju un vēsturi.

Andris Eglājs

PIRMĀ GRĀMATA

.

Pirmā nodaļa

Ugunskurs zāles vidū meta iesārtu atspīdumu uz slaidajiem, aiz vecuma nobrūnējušiem troņa pīlāriem, kas, skarbi un spilgti apgaismoti, pacēlās pret dūmu piesātinātās tumsas fonu. Šajā spilgtajā apgaismojumā krasi atšķīrās kokā grieztie elku tēli, iegūstot savu īpatnēju, rēgainu dzīvību, kas mainījās ik ar uguns uzliesmojumu vai sabrukumu.

Platajā sēdeklī starp troņa pīlāriem, ar pūķu griezumiem atzveltnē un žāvās sastingušām dzīvnieku galvām virs tā, sēdēja Erns — plecīgs sirmgalvis inilzis —, noliecies pār galdu, iecirtis stipros, rupjos pirkstus kuplajā, baltajā bārdā. Uz galda viņa priekšā stāvēja izgriezts dzeramrags. Erns sēdēja un klusēja. Šovakar viņš tikai reti pacēla ragu pie lupām.

Viņa priekšā, tomēr vienu pakāpienu zemāk, uguns viņā pusē, bija novietoti galdi, pie kuriem sēdēja viņa kalpi. Tikai šad un tad klusa sačukstēšanās starp diviem vīriem pārtrauca zāles klusumu. Citādi valdīja klusums. Erna nerunība atstāja nospiedošu iespaidu uz vīriem. Bieži viņi uzlūkoja to, bet ikreiz viņu skalā izpaudās nemiers. Jo viņš sēdēja nekustēdamies, un viņa skats bija tāls un stings. Viņus šausmināja doma, ka tas redz lietas, kas tiem bija apslēptas.

šovakar zālē nebija īstas mājibas. Toties jo biežāk staigāja alus kausi. Bet ari tos, kā citkārt, netrieca ar sparu galdā, bet nolika ļoti saudzīgi.

Uz paaugstinājuma gar zāles šaurāko sienu, kas atradās visattālāk no ieejas durvīm, pie sava darba sēdēja sievietes. Tās klusēdamas vērpa vai kārsa vilnu. Tikai šur tur atskanēja klusa čaukstoņa, kad kāda piecēlās, lai palīdzētu otrai vai lai atnestu sev jaunu klēpi vilnas.

Vienīgais, kuru nenomāca zāles klusums, bija četrpadsmit ziemu vecais zēns, kas sēdēja pie galda tieši iepretim tronim, viņā pusē ugunskuram. Viņam patika mierīgi sēdēt ar savām domām, tas jutās viegls un brīvs. Viņš sēdēja kluss, zodu abās rokās atbalstījis, un ļāva skatam slīdēt pār viņa tēvu un troņa pīlāriem. Viņš visai maz līdzinājās plecīgajiem puišiem, kas sēdēja ap to. Āda viņam bija maiga, garie, gaišdzeltenie mati kupliem viļņiem krita tam pār pleciem. Klusa labsirdība atspoguļojās viņa pareizi veidotā seja. Zem taisnā deguna bija iezīmēta cieta un droša mute, zilo acu skats bija mierīgs un noteikts. Tas bija Ingolfs, Erna dēls.

Ingolfs bieži sēdēja tā, sevišķi vakaros. Troņa pīlāri bija tie, kas saistīja viņa prātu. Dīvaini dzīvi tie kļuva vakara uguns sārtajā atspīdumā. Dienā viņi bija nedzīvi. Tad likās, it kā dievu gari būtu ielīduši cietajā, izkaltušajā kokā, it kā viņi būtu noslēpušies tur. Varbūt viņi dienā gulēja, šie dievi. Vai arī tie devās dēkainos ceļojumos pa citiem apvidiem un zemēm. Dieviem, kaut tie bija dievi, bija savas ieražas. Un šie troņa pīlāri dienā droši vien stāvēja kā tukši. Bet vakarā tie atdzīvojās. Dievi atkal atgriezās viņos, vismaz viņu gars iznāca no koka iekšienes un bija nojaušams tā ārpusē.

Jau mijkrēslī, kad dziļajos griezumos saradās ēnas, viņi atdzīvojās. Bet tā bija viltīga un draudīga dzīvība, it kā dievi sākumā būtu sapīkuši, kādi reizēm mēdz būt cilvēki agrā rīta stundā. Pievakarēs, pirms uguns vēl nebija iedegta, Ingolfs nelabprāt palika zālē viens. Viņš noteikti nojauta, ka mijkrēslī dievi bija īgni, un viņš nebūt nebija pārliecināts, ka tiem nav kas ļauns prātā. Un, kad dievi bija dusmīgi un sapīkuši, viņam šķita labāk turēties attālāk no tiem. Bet, kolīdz uz pavarda plāksnes liesmoja ugunskurs, zālē kļuva gaiši un droši. Dzirksteles virpuļoja, un pagales pārgalvīgi sprēgāja. Sī laipnā sprēgoņa izklausījās, it ka tā zinātu stāstīt par dieviem vienīgi labu. Uguns liesmoja un lēja līksmu gaismu pār viņu tēliem, izplatot jauku, tīksmu siltumu. Tad dievu labsirdība atkal atgriezās. Tad tie plati smaidīja, un viņu apaļajās acīs parādījās laipna izteiksme. Tad drīkstēja bez bailēm viņus uzlūkot un kavēties to tuvumā.

Pīlārā pa labi no troņa bija tēlots pirmtēvs Odins — Vecais, Vienacainais, Gudrais. Viņa kraukļi Hugins un Munins sēdēja tam uz pleciem un čukstēja viņam ausīs visas šīs pasaules gudrības. Viņi ziņoja Odinam par notikušo un nenotikušo. Nekas nepārsteidza viņu nesagatavotu, tik gudrs viņš bija. Odins bija augstākais dievs un tādēļ bija vissvarīgāk iegūt to par draugu. Tā viņam pienācās vieta pa labi no troņa.

Kreisais pīlārs attēloja Toru — Vesera cilātāju, Milžu kāvēju, Nikno, Bezbailīgo, Neuzpērkamo. Kad viņš brauc kaujā pret milžiem, zem viņa buku pakaviem ar troksni un dārdoņu šķiļas uguns no debesīm. Lepns stāv viņš, Age-Tors, sitienam augstu paceltām rokām, viņa varenās dūres šķautņainie pirksti cieši tur satvertu Mjelnera ve* seri.

Un tronī, uz kura brūnajiem, vecajiem dēļiem inainījas vienīgi spilveni un cilvēki, kas drīkstēja tur sēdēt, sēdēja viņa tēvs. Labi un droši viņš sēdēja starp saviem dieviem. Ik vakaru, kad tas nebija aizceļojis vai aizbraucis viesos, viņš sēdēja tur augšā un tukšoja savu ragu, kamēr viņa vīri bija novietojušies rindā gar galdiem viņa priekšā. Mierīgs viņš sēdēja tur, stiegrainajiem pirkstiem glāstīja kuplo, balto bārdu, runāja labi pārdomātus vārdus vai klusēja. Mielasta laikā viņš aicināja cienīgākos viesus sēdēt sev līdzās un tad nereti gadījās, ka viņš pacēla balsi, tā ka tā piešalca visu zāli. Tādās reizēs pat visattālākajos solos iestājās klausošs klusums. Jo Ingolfa tēvs Erns nemēdza bieži runāt skaļi, bet, ja viņš to darīja, tad tie bija svarīgi vārdi, ko viņš teica. Tad dēlam likās, it kā viņš kļūtu līdzīgs Toram — sevišķi, kad viņš pacēla milzīgo, sažņaugto dūri augstu pāri izspūrušajai galvai. Bet, kad tas sēdēja kluss un domīgs, viņš atgādināja Odinu, tikai viņam bija divas acis. Erna vieta bija tronī, kur bija sēdējuši viņa senči. Tur reiz bija sēdējis arī vectēvs Bjernulfs — ta pats, kurš ar savu brāli Rovaldu kāda asinsgrēka dēļ bijuši spiesti atstāt cilts seno dzimtmuižu Telemarkenā. Un pirms Bjernulfa tur bija sēdējis tā tēvs Romunds Greipsons. Visi lepni un spēcīgi milži, kuru vārdus arvien pieminēja ar bijību.

Un reiz pienāks laiks, kad Ingolfs pats tur sēdēs. Un pēc viņa atkal tā dēls un tā dēla dēls. Tā cilts pēc cilts un loceklis pēc locekļa, kamēr zeme pati reiz aizies Ragnarekā.

Ik reizi, domājot par to laiku, kad viņa tēva vairs nebūs un kad viņš pats sēdēs starp troņa pīlāriem, vaigi viņam sāka kvēlot un dīvaini baigās trīsās viņš izjuta savu spēku un savu gribu dzīvot, sevis un savējo labklājībai.

Sī atbildības apziņa, kuru tam reiz nāksies uzņemties, atbildība, kuru viņš sen jau sevi bija zvērējis nest ar godu un kuru tas gaidīja priekā un ilgās, — šī apziņa bija izveidojusi viņa vaibstos tādu mieru un stāvā lādu pašpaļāvību, kas nebūt neatbilda viņa gadiem. Pirms viņa kauli vēl bija norūdījušies, māte, kuru tas tikai tumši atcerējās, bija nedzēšami iekalusi viņam prātā, kas viņš ir un par ko tam jākļūst. Jau sen viņš bija sapratis, ka tikai daļa no viņa dzīves pieder viņam pašam, ka ne vien viņa — nē, ari mirušo un vēl nedzimušo gods uzticēts viņa rokām. Jo godu aizmirsis cilvēks met ēnu uz divām pusēm. Kā priekšgājējiem, tā arī pēcnācējiem ir nenoraidāma prasība pret viņu: prasība pēc goda. Un viņš negribēja atteikties no šīs prasības — ne sevis, ne mirušo, ne arī nedzimušo dēļ…

Zālē bija ļoti kluss. Uguns sprēgāšana bija vienīgās skaņas. Te āra atskanēja smagu soļu dobja dunoņa. Erns pacēla galvu un atgriezās īstenībā. Visi ieklausījās. Dārdēja sitieni durvīs. Erns pamāja sargam, tas atbīdīja bultu, un zālē ienāca Rodmars, Erna brālēns, kam sekoja tā dēls Leifs un daži kalpi. Klusums zālē uzreiz pārtrūka.

Erns cienīgi piecēlās. Liels un plats viņš nokāpa no troņa un gāja pretim brālēnam. Viņa svinīgais: «Esi sveicināts, brālēn!» skanēja līksmi un sirsnīgi.

Ingolfs pietrūkās kājās un skrēja pretim Lcifam. Viņš apsveica savu divus gadus jaunāko brālēnu ar skūpstiem un neliekuļotu laipnību.

Erns smagi uzlika abas rokas Rodmaram uz pleciem. «Es jau domāju, ka tu nāksi, brālēn!»

«Tik liels laikmets jāapsver,» Rodmars nopietni atbildēja. «Zem Halvdana Svarta mums bija labi gadi. Un kas būs nu?»

«Labie laiki pagājuši,» Erns smagi atbildēja. «Es nojaušu, kas nu būs. — Seko man uz troni, brālēn.» Erns norādīja uz sēdekli līdzās sev un lika atnest svaigu alu. Lieliem malkiem viņi sadzēra.

Izslaucījis putas sev no bārdas, Rodmars pievērsās savam mazliet vecākajam radiniekam un jautāja: «Vai tev šķiet, ka zemē būs nemieri?»

«Nemieri būs,» Erns ar uzsvaru atbildēja. «Mums bija labi laiki, nu nāk ļaunie. Cerēsim, ka cīņas norisināsies tālu no mūsu apvidus! Mums abiem tuvojas vecums, Rodmar! Mūsu zobens ierūsējis, mūsu roka kļuvusi stīva. Un mūsu dēli ir visjaunākajā vecumā: pietiekoši veci, lai iekļūtu grūtībās, bet pārāk jauni, lai tās arī pārvarētu.»

«Es redzu, brālēn, tu esi nobažījies nākotnes dēļ. Kāds ir tavs padoms?»

«Mans padoms ir tāds, ka tu palieci šeit un līdz ar tevi L.eifs un tik daudz tavu kalpu, cik tu mājās vari pieciest. Miuns jāsagatavojas visam. Tādi laiki kā šie var atnest daudz tāda, ko neviens negaida.»

«Kā arvien, es sekoju tavam padomam. Vai esi nodomājis jautāt dieviem, ko nesīs nākotne?» * «Dievus nevajag apgrūtināt, kamēr tas nav nepieciešams. Bet mēs ziedosim viņiem čakli un neskopojoties.»

Bija pagājusi tikai nedēļa, kopš Rodmars un Leifs bija atstājuši Erna namu pēc Julsvinībām. Ingolfam un Leifam šī nedēļa bija šķitusi gara. Tiem abiem bija grūti iztikt vienam bez otra. Viņi bija pievilkuši paklāju pie ugunskura. Tur viņi nu gulēja uz vēdera, viens otram iepretim, un viņiem bija daudz ko jautāt un ko stāstīt.

Leifs bija garš, izstīdzējis zēns iegarenu, kaulainu, vasaras raibumiem nosētu un vējā iedegušu seju. Viņam bija liels deguns un plata mute biezām lūpām. Viņa pelēkais acu skatiens bieži un pēkšņi mainijās, strauji pārejot no vērīgas uzmanības pašaizmirstošā sapņainībā, no ledaina saltuma starojošā siltumā. Sarkani mati garās cirtās nokarājās abās pusēs viņa smaidošajai sejai.

Kad svarīgākie jaunie notikumi bija izstāstīti, viņš vairs nevarēja ilgāk izturēt. Ķircinoši mirkšķinādams acīm, viņš palieca galvu uz priekšu un čukstoši jautāja: «Nu, Ingolf, vai jūsu dievi jau apēduši visu savu Jula gaļu?»

Ingolfs, nepatīkami aizskarts, sarāvās. Viņa seja pieņēma aizkaitināti nopietnu izteiksmi. Viņš bikli pavērās visapkārt, bet apmierināts redzēja, ka neviens nepiegriež viņiem vērības. Viņš neatbildēja Leifam ne vārda, tikai uzmeta tam niknu un brīdinošu skatienu.

Leifs klusu un apmierināts iesmējās. Tad viņš pielika plaukstas kā piltuvi pie mutes un turpināja čukstēt: «Tie ir resni, pārrijušies negauši, jūsu riebīgie dievi!» Viņš skaļi iesmējās un ar visu sirdi baudīja Ingolfa sašutumu. «Kas tie par dieviem! Kāds izburbējis, vecs vienacis, kuram jāmācās gudrība no kraukļiem! Un kāds lielīgs muļķis, kas ir tik nabags, ka tam jābrauc ar bukiem, jo tam nav pat kliba ādinieka!»

Ingolfs sažņaudza dūres un cieši iespieda tajās zodu. «Nu tu klusēsi, Leif!» viņš draudīgi un skarbi sacīja.

Leifs turpināja smieties. Tad tas pietrūkās kājās.

Viņiem līdzās stāvēja Ingolfa māsa Helga — slaida meitene gariem, gaišdzelteniem matiem, starojoši zilām acīm mazajā, gaišajā sejā un līksmu smaidu bērnišķajās lūpās.

Leifs, kura seja staroja priekā par šo satikšanos ar viena vecuma draudzeni, apskāva viņu un apsveica ar skūpstu. Tad viņš pēkšņi atlaida to, pietvīka un samulsa, novērsās un mulsumā uzgrūdās ar kāju degošai malkas pagalei.

Helga sekoja viņa rīcībai mierīgām, smaidošām acīm. «Tu sadedzināsi kurpes, Leif,» viņa sacīja un klusu smējās.

Viņš tūliņ attapās, pievērsās viņai un uzlūkoja to. Viņas smaids atbrīvoja to no mulsuma. Un uzreiz viņš kļuva tas pats vecais. Starojot visā sejā, viņš satvēra tās rokas un šūpoja gaisā. «Man jāsveicina tevi no kaķa un arī no vecās Jorunas. To es gandrīz būtu aizmirsis! Kaķis Jula laikā noķēris tik daudz peļu, ka kļuvis tikpat resns un laisks kā vecā Joruna! Bet to viņa negrib dzirdēt.»

«Tu taču nebūsi viņai to teicis?»

«Protams. Tas bija nepārprotami, un, kad biju to redzējis, es nevarēju savaldīt mēli.»

«Tev vajadzētu kaunēties, Leif! Vai esi aizmirsis, cik laba vecā Joruna bijusi pret tevi kopš tavas mātes nāves un cik daudz stāstu viņa mums stāstījusi?»

«Es pats saceru daudz labākus stāstus! Vecu sievu pasakas ar laiku apnīkst,» Leifs braši atbildēja, gribēdams ar to apklusināt savu ļauno sirdsapziņu.

«Vai tad tu domā, ka viņa pati tos sacerējusi?» Helga ziņkāri jautāja.

«Viņa taču stāsta par dieviem, rūķīšiem un milžiem, it kā tādi patiesībā būtu. Tad jau arī viss cits būs meli.»

«Tu esi muļķa zēns. Kā tad tu zini, ka rūķīšu un milžu nav?»

«Vismaz nevar teikt, ka bieži gadītos tos redzēt!»

Helga jau domāja par ko citu. «Jūs taču tūliņ nejāsit atkal prom?» viņa uzmanīgi jautāja.

«Ceru, ka paliksim šeit visu atlikušo ziemas daļu un arī vasaru!»

Tad abi apklusa_ un nezināja vairs, ko lai runā. Brīdi viņi stāvēja, lūkojās viens otrā un bija tik līksmi.

Te Helga ievēroja, ka Ingolfs guļ uz paklāja un nepaceļ pat galvu. Viņa noslīga tam līdzās ceļos, bet viņš izvairījās no tās skata, un viņa saprata, ka tas ir apbēdināts. Viņa strauji izslējās un uzmeta Leifam asu skatienu. Smaids un prieks bija nozuduši no viņas sejas. «Vai tu atkal esi ķircinājis Ingolfu, Leif?» viņa pārmetoši jautaja.

Leifs izvairījās no viņas skata un apjucis atsēdās paklāja galā. Viņam bija kauns, bet viņš pūlējās noslēpt to zem smiekliem. Kad tas tomēr neizdevās, viņš nokāra *ga'vu un izdvesa tik klusu, ka vienīgi viņa to dzirdēja» «Viņam nevajag tūliņ ļaunoties, ja es pasaku, ko domāju. Jūs taču zināt, ka es neticu jūsu dieviem.»

«Tādēļ tev vēl nevajag viņus noniecināt — tu taču zini, ka ar to tu kaitini Ingolfu,» Helga sašutusi atcirta.

Ingolfs pacēla galvu un uzlūkoja viņu. Viņš runāja mierīgi, un viņa balss skanēja klusu un skumji.

'«Tas vēl nav viss,» viņš čukstēja. «Leifa zaimi man vienaldzīgi. Bet es nevaru samierināties ar domām, Leif, ka dievi reiz atriebsies tev par tavu zobošanos.»

«Ja jau es neticu dieviem, tad nedomā, ka baidos arī viņu atriebības!» Leifs spītīgi atbildēja. Viņš sēdēja sapicis, nodurtām acitn. «Tu jau ari drīksti brīvi izteikt, ko gribi,» viņš turpināja. «Kādēļ gan es nedrīkstētu sacīt, ko es gribu? Es nevaru paciest jūsu dievus! Tādēļ arī nevēlos, ka jūs ticat tiem. Bet — ja jau jums tas tik svarīgi — es klusēšu par to.»

«Jā, to tu apsoli tagad,» Helga sacīja, «un rīt tu jau būsi to aizmirsis.»

«Vai tā mana vaina, ka es visu aizmirstu? Nu, tad rīt es apsolīšu to atkal!»

Bridi viņi neapmierināti klusēja.

Tad Helga satvēra Leifa roku. «Neesi nu sapīcis, Leif! Mēs tik ļoti vēlējāmies, kaut tu atkal atjātu.»

Leifs strauji pacēla galvu. Tad viņš nometās uz paklāja, atstājot brīvu vietu sev līdzās, un smaidīdams uzlūkoja Helgu. Viss īgnums no viņa sejas bija it kā noslaucīts.

Mirkli vēlāk viņi visi trīs draudzīgi gulēja līdzās un pārrunāja savas lietas. Zāli pildīja daudzu balsu dunoņa un alus kausu klaboņa. Uguns dega dzelteni un līksmi. Un dievu tēli troņa pīlāros izskatījās tā, it kā tie uz visu notiekošo nolūkotos apmierinātā labsajūtā un gudrā mierā gaidītu to, kam vēl jānotiek.

Otrā nodaļa

Dažus mēnešus vēlāk abi zēni jāja pa stepi. Klusā, griezīgi aukstā diena tuvojās vakaram. Apvārsni klaja pelēki negaisa mākoņi. Zilais laukums virs stepes kļuva arvien mazāks un līdz ar to šķita, it kā debesis paceltos augstāk.

Zēni atgriezās mājup no Gaularas, kur tie bija apmeklējuši savus draugus Ilāstenu, Herstenu un Holmstenu, Jarla Atla Šaurā dēlus. Holmstens, jaunākais no brāļiem, bija vienos gados ar Ingolfu; pārējie bija tikai nedaudz vecāki. Ingolfa un Leifa draudzība ar Atla dēliem turpinājās jau kopš lielajiem Pavasara upursvētkiem Gaularā. No Leifa puses tā tomēr nebija visai silta.

Pēdējos gados viņi bieži bija tos apmeklējuši, un, tā ka zemes šajā daļā vēl nekas nebija jūtams no nemieriem, tad ari šoreiz viņiem bija atļauts ceļot uz Gaularu. Tiem vienīgi bija nācies apsolīt, ka būs uzmanīgi, turēsies ap dzīvotu vietu tuvumā, griezīsies mājup, kolīdz parāditos vismazākās nemieru pazīmes, un, gadījumā, ja tādi izceltos, turēsies sāņš un neaizmirsīs, ka viņi vēl ir pienapuikas. Viņi bija to visu apsolījuši — un Ingolfs ar ciešu apņēmību turēt vārdu.

Nebija arī gadījusies izdevība lauzt doto vārdu — līdz pat šodienai, kad Ingolfs bija paklausījis Leifa mudinājumiem jāt pa taisnāko ceļu, pāri stepei. Leifs tik ilgi bija ķircinājis Ingolfu par tā bailīgumu, kamēr Ingolfs, dusmu un dēku kāres vilināts, bija piekritis.

Leifs, kas arvien visvairāk tiecās uz ceļošanu, ik reiz bija ari pirmais, kam uzmācās ilgas pēc mājām. Un šorīt viņš bija iedomājies, ka vēl pirms vakara, tam esot jāredz Helga.

Tā viņi nu jāj šeit. Viņi jāj straujos aulēkšos. Garie, platie, sarkanie mēteļi, ko uz krūtīm satur sidraba sprādze, plandās aiz viņiem. Un tāpat ari Leifa sarkanās un Ingolfa dzeltenās cirtas, ciktāl tās neapsedz ķiverveidīgās cepures, plivinās vējā.

Leifs jāj laimīgs un bezrūpīgs, apmierināts ar visu, nedomājot ne par ko citu, kā vienīgi par trauksmo acumirkli. Viņš jāj rokām, kājām un ar visu stāvu.

Ingolfs, kas mazāk saaudzis ar zirgu, nekustina ne kājas, ne rokas, vēro viņu no sāniem, un smaids pavīd viņa planajās lūpās: «Leif, tu jāj kā nomaldījies gailis!» viņš līksmi uzsauc draugam.

Leifs uzmet viņam ātru skatienu un nepaliek atbildi parādā: «Un tu, Ingolf, sēdi zirga mugurā kā vecs elku dievs!»

Zirgu nosarmojušās galvas skrējienā pastieptas uz priekšu. Dzeltenu putu pārslas šad un tad nokrīt tiem no purna. Siltā elpa no plaši ieplestajām nāsīm izplūst tvaika mākoņiem. Sniega pikas un ledus šķembas lido jātniekiem gar ausīm.

Leifs bez atturības bauda jājiena prieku, kas laiku pa laikam izpaužas skaļos kliedzienos. Ingolfs jāj ar īgnumu sirdī. Tomēr šī jutoņa acumirklī nevar iegūt varu pār viņu. Arī viņu reibina trakais jājiens. Radzēm apkalto pakavu atsitieni pret cieti sasalušo sniegu tik patīkami atbalsojas ausīs. Vareno muskuļu spēks, kas viņus nes, plūst cauri jaunajiem jātniekiem un modina viņos brīnišķu nepārvaramības sajūtu, dievišķu pārgalvību, kas dara viņu sirdis vieglas un pilda galvas ar svētīgu skurbumu.

Saule, kas jau grasās noslīgt aiz saviem zelta kalniem, met mirdzošajā sniega klajumā brīnišķas zirgu un jātnieku ēnas. Leifa uzmanību saista steidzošās ēnas, un viņš izplūst skaļos smieklos. Viņš uzsauc Ingolfarn un rāda tam ēnas. Leifs pēkšņi no visas sirds vēlas, lai arī Ingolfs priecātos par tām. Ingolfarn jāsmejas līdzi! Bet Leifa līksmība ir pārāk dedzīga. Viņš izsmej visus smieklus un neatstāj Ingolfarn nekā. Leifa nevaldāmais prieks aizsprosto ceļu visai Ingolfa jautrībai, pat izaicina tā arvien vairāk pieaugošās skumjas.

Ingolfs vairs neatdodas jājienam. Sāda pašaizmiršanās arvien ātri atstāj viņu. Domas un saprāts atkal atgūst to savā varā. Tur nu jāj Leifs un ir laimīgs! Vai tad viņš neredz, ka tuvojas negaiss? Vai viņš nezina, ka naktij jāpienāk, pirms vēl viņi būs nokļuvuši mājās? Ja tagad saceļas īsta sniega vētra — vai viņš nedomā par to, cik viegli viņi var nomaldīties šeit stepē? Nē, viņš neredz nekā, viņš nezina nekā, viņš nedomā nekā! Viņš jāj un ir laimīgs… Un tomēr vienīgi viņš vainīgs pie visa.

Kamēr viņi tā jāj cieši līdzās, kvēls sašutums arvien dziļāk urbjas Ingolfa dvēselē. Ingolfa sirds ir tik smaga. Visur viņš atrod kaut ko, kam tas netiek pāri. Viņš mēģina pretoties, viņš negrib ļauties sašutumam pret Leifu. Bet ir jau tik tālu, ka viņš vairs nespēj citādi. Kas notiek tālāk, norisinās pret viņa gribu un labāko apziņu.

Leifs, kas tur jāj, priekā gavilēdams, nedomā par lauzto solījumu un nenojauš tuvo negaisu. Vai viņš vēl atceras caurumu savā mēteli, ko tur iecirta Holmstena nazis? Vai viņš vēl zina, ka, vienīgi pateicoties Ingolfa aukstasinībai un tā iejaukšanās straujumam, nazis nav ieurbies lidz spalam viņa miesās?

Ingolfs ir nikns. Viņa skatienu aptumšojusi dusmu Jaunā vara. Viņš redz vienīgi Leifa vājības un kļūdas — un tādu ir diezgan. Viņš aplēš tās sevi un ir sašutis. Tāds ir Leifs! Muļķa zēns, bērns! Ēzelis bez atmiņas un pateicības! Pat brālīgā rotaļā ar Atla dēliem viņš nevar būt tāds, kādam pienākas būt! Kaut Holmstens ir divus gadus vecāks kā viņš, Leifs negrib palikt aiz tā nevienā vingrinājumā! Neskaitāmas reizes viņi kā saniknoti vilcēni klupuši viens otram virsū. Neskaitāmas reizes viņš un Holmstens to atkal nomierinājuši! Ikreiz Leifs solījies, ka tā būšct pēdējā reize — turpmāk viņš vairs neļaušot savai straujajai dabai aizrauties Bet Leifa solījumi ir kā irdens sniegs vējā. Un turklāt Leifs, šis nepārspējamais vēja grābslis, ir neaplēšams un neviens netiek no viņa gudrs! Kad Holmstens atvadoties uzdāvina viņam nazi, ar karu to gandriz nodūris, — kādēļ viņam par to tūliņ jānoraisa sava zelta josta — visdārgākais, kas viņam pieder — un pašrocīgi jāapsprādzē tā Holmstenam? Būtu pieticis arī ar mazāku pretdāvanu! Kad viņi nākamreiz sa tiksies, tie taču atkal saķildosies! Galu galā tas viss reiz beigsies ar nopietnu naidu abu starpā. Un tad sāksies nesaskaņas ar Atla dēliem! Gan Leifs vēl ieraus ari viņu, Ingolfu, slepkavībās un asins izliešanā! Reiz viņiem vēl nāksies atstāt Dalsfjordu, tāpat kā viņu vectēvi savā laika bijuši spiesti pamest Telemarkenu! Un Ingolfs ienīst domas par cilšu ķildām, ienīst domas par slepkavību! Viņš ienīst domas par īpašumu zaudēšanu 'in aiziešanu trimdā uz visiem laikiem.

Viņi samazinājuši jājiena ātrumu. Viņi arvien vēl jāj cieši līdzās. Bet viņi izvairās uzlūkot viens otru un nerunā ne vārda. Leifs nojauš, ka Ingolfā plosās varenas dusmas. Tas viņu nepārsteidz. Ingolfam, kas arvien paliek mierīgs tur, kur citi dusmojas, piemīt īpašība kļūt niknam visdīvainākos brīžos. Leifs pēla savu sirdsapziņu. Tā ir tikpat ļauna kā parasti, tomēr nebūt ne ļaunāka. Viņš nekādi nevar saprast, kādēļ tas tieši šobrīd būtu vairāk pelnījis Ingolfa dusmas kā citreiz

Viņi jāj ātros rikšos, un Leifs izturīgi klusē. Bet tas nu reiz nav viņa paradums — (ā ceļot. Viņu sagrābj milzīga garlaicība. Kaut taču viņi drīz būtu majasl Viņš žāvājās tā, ka žokļi tam brikšķ. Vai būs negaiss? Viņam tas vienalga! Tomēr — cik bezgalīgs ir ceļš, kas viņiem vel priekšā, kamēr tie nokļūs viņā pusē mežam, kas tiem jāapjāj! Un kāda nozīme šim mežam, kas guļ tur un aizsprosto viņiem taisno ceļu uz ieleju? Un kādēļ viņi nav paņēmuši līdzi nekā ēdama? Pēkšņi viņš sajūt tik mocošu izsalkumu, ka tieši saož ceptas gaļas smaržu. Gaļu, maizi un olu — mm, mm! Un, tā kā ši doma par ēšanu reiz Neguvusi varu pār viņu, viņš domā vairs tikai par to un beidzot pat skaidri sajūt ēdiena garšu uz mēles… Vai nevarētu jāt tieši caur mežu?

Uzreiz viņš aizmirst visu apdomību un savā sirds vientiesība uzrunā Ingolfu: «Es zinu taisnu ceļu cauri mežam!» Tas skan ārkārtīgi dabīgi, it kā ši doma viņam pēkšņi būtu atkal iekritusi prātā; tādam, kas viņu pazīst, viņa balss tomēr ir pārāk neliekuļota, lai nenojaustu aiz tās viltību un melus.

Ingolfs uzreiz redz viņam cauri. Ak tā, Leifam laikam vēl nepietiek! Viņš uzmet tam ļaunu un zobojošu skatienu. «Tā?» viņš atbild aizskaroši mierīgi un vienaldzīgi. «Tad jāj taču Dieva vārdā pa taisno ceļu cauri mežam!»

Leifs nedroši vēro viņu. Viņš nezina nekāda taisna ceļa cauri mežam; tieši otrādi: kādā vasaras dienā viņš bija tur nomaldījies un gandrīz aizgājis bojā. Viņam tikai bija i nācis prātā, ka viņi gan atrastu kādu ceļu, ja vien viņam izdotos pierunāt Ingolfu jāt līdzi. Vajadzēja tikai ieturēt pareizo virzienu. «Pamēģināsim, vai atradīsim to?» viņš sadūšojas jautāt vieglā, gandrīz tekošā tonī; viņš neiedrošinās izteikt savu uzaicinājumu noteiktāk, viņš bīstas, ka ir jau pieķerts melos.

«Mani tu šodien nepierunāsi izdarīt vēl lielākas muļķības,» Ingolfs salti un apņēmīgi atbild.

Leifs saraujas, kā pātagas sitiena ķerts. Ingolfa ledus saltais tonis iekvēlo viņa dveseli kā uguns sausus salmus. Apziņa, ka ir melojis, un bailes būt pieķertam melos padara viņu pārmērīgi jūtīgu. Viņu sagrābj tādas dusmas, ka tas trīc pie visām miesām. Vifenā rāvienā viņš pagriež zirgu pret mežu un jāj turp. Viņš grib tikt prom no Ingolfa. Viņš grib tain parādīt…

Ingolfs nolūkojas viņam pakaļ. Un, redzot viņu tā aizjājam un mētājamies rokām un kājām, viņa garastāvoklis pēkšņi mainās. Viņa dusmas jau pārkāpušas savu kalngalu. ViIi,ii pamazām norimst. «To es negribēju,» viņš domā un nevar nomierināties, redzat Leifu nozūdam. «Tiktāl es negribēju viņu novest… Vai tad viņam trūkst saprāta griezties atpaka]?»

Nē, Leifs negriežas atpakaļ.

Ingolfs, kas palaidis garām izdevību saukt viņu atpakaļ, nevar pārvarēt sevi un sekot tam. «Tā ir šķiršanās uz mūžu,» viņš domā tālāk. «Tas taču pārāk nejēdzīgi! Tas nedrīkst notikt.» Viņš negrib tā šķirties no Leifa. Tomēr apziņa, ka taisnība ir viņa pusē, vēl pārāk stipri tur to savā varā. Viņš vienkārši nespēj pagriezt savu zirgu. Vēlreiz viņš sevi atkārto: «Tas nedrīkst notikt.» Un tomēr viņš jāj tālāk. Ļauj tam notikt.

Trešā nodaļa

, Ingolfs jāj tālāk: Saule norietējusi. Pūš ziemeļu vētra un nes sev līdzi biezus ledus salta, smilšaini smalka sniega mākoņus. Ingolfs vairs nevar saskatīt mežu. Un Leifs jau sen nozudis sniega jūrā. Tuvojas nakts. Pavisam blāvs spožums augstu gaisā pa kreisi no viņa rāda, kur stāv pilnais mēness. Ar mēness un ari ar vētras palīdzību viņš pūlas ieturēt virzienu. Viņš jūtas vientuļš un pamests, bez palīga; nekad līdz šim viņš vēl nav nojautis, ka cilvēks var tāds būt. Un savu vientulību un pamestību viņš izjūt kā apsūdzību, kā grēku. Ja Leifs šādā laikā nomaldīsies mežā, viņš nosals, ja vien tam neuzklups vilki…

Ingolfu māc izmisums. Kaut taču būtu vēl kāda nozīme jāt Leifarn .pēdās! Bet nu par. vēlu! Viņš jūt asaras kāpjam augšup. Nožēla gāžas pār viņu kā lavīna. Viņam jāaizstāvas, ja tas negrib aiziet bojā.

Ingolfs jāj tālāk. Viņš aizmirst vērot vētras virzienu un mēness spožumu. Viņā plosās pastrādātas netaisnības sajūta un nožēla, kas arvien vairāk pieaug. Viņš nespēj atvairīt domas par Leifu. Kur Leifs ir tagad? Kā viņam izies? Viņš mēģina iestāstīt sev, ka Leifs varbūt tiešām zina taisnu ceļu cauri mežam. Tad tas varētu jau pirms viņa nokļūt mājās. O, cik ļoti viņš vēlas, kaut, mājās pārjājis, tas atrastu Leifa zirgu jau stallī!

Ingolfs cīnās pret asarām. Viņš nezin padoma. Ko viņš lai dara? Te nu viņš jāj un ir pazaudējis savu labāko draugu, un viss tas noticis vienīgi viņa paša vainas dēļ.

Pat ja viņš atrastu Leifu mājās, viņi taču nebūtu vairs draugi. Un viņš, cik vien spēj atcerēties, nekad nav varējis iztikt bez Leifa! Viņš nesaprot, nespēj sev izskaidrot, kā tas varējis notikt. Vēl vakar, vēl pirms stundas viņi bija draugi! Nu viņš viens jāj nakti un sniega vētrā, bet Leifs tikmēr maldās mežā. Pirmo reizi mūža Ingolfs gaiši izprot dusmu un |aunu vārdu briesmīgo varu. Viņš zvērēdams apņemas sevī nekad vairs nedusmoties un nekad vairs neteikt kādam draugam ļaunus vārdus. Tikai tas viņam nu vairs nelīdz.

Nav šaubu, ka Leifs šajā pat brīdī maldās kaut kur mežā. Nav cerības, ka Leifs būtu varējis atteikties no jajiena cauri mežam. Nekad viņam neienāks galvā doma prātīgi jāt gar meža malu. Leifs nepazīst bailes un uzmanību; viņš ir bezbailīgs līdz neprātam. Nē, Leifs nekādā ziņā nav tikai draiskulis un dievu zaimotājs. Viņš ir drošsirdigāks un varonīgāks kā jebkurš no lngolfa paziņām. Tādēļ viņš ari ir jāmīl, un tādēļ bez viņa nevar dzīvot, neraugoties uz viņa kļūdām un muļķīgajām palaidnibam. Tādēļ laikam arī Helga viņu tik labprat ieredz, ka pazaudē visu drosmi, kad viņa nav tuvumā, bet tūliņ atgūst mieru, kolīdz zina to esam tuvu. Kā viņš lai lūkojas savai māsai Helgai acīs, ja tas tagad pārjāj mājās bez Leifa?

Ingolfs jāj tālāk… Viņš vairs nezina, kur atrodas. Tas viņam arī šķiet vienaldzīgi. Bez Leifa viņš taču nevar jāt mājup.

Ingolfs ievēro, ka viņa zirgs pēkšņi nogriežas citā virzienā. Truli viņš ļauj tam notikt. Mēteli viņš aptinis divas reizes ap sevi. Aukstums tomēr atrod ceļu tam cauri. Viņam ir tik salti, ka viņš trīs. Bet tas nekas. Viņam sagādā pat zināmu apmierinājumu tas, ka viņam aiz aukstuma klab zobi. Mirkli vēlāk viņš jau ir aizmirsis sevi un domā atkal par Leifu…

Viņu arvien kaitinājis tas, ka Leifs nav tāds kā citi. Nu viņš pēkšņi uzskata, ka, par spīti visam, tomēr negribētu, lai tas būtu citāds. Tāds, kāds viņš bija, viņš bija Leifs un viņa draugs. No viņa puses draudzībai nebija beigas. Un, ja viņš kādreiz atkal satiktu Leifu, viņi no jauna kļūtu draugi. Viņš pazina Leifu! Leifs arvien bija gatavs samierināties, kolīdz tas bija iztrakojies. Nē, Leifs nebija kā citi cilvēki.

Nebija ne runas par to, ka Leifs varētu glīti un kārtīgi slēpot. Viņam arvien bija jātrako un jādzen muļķīgi joki. Kur vien viņš ieraudzīja kādu klinti vai strautu — viņam bija jālec tiem pāri. Pat visstāvākajās nogāzēs viņš joņoja lejup. Nekā nelīdzēja, ka viņš reizēm gāzās arvien |aunāk un ļaunāk. Neveiksmes nekad nedarīja Leifu prātīgāku. Un dīvainā kārtā viņam nekad nebija noticis kas nopietns. Kad Ingolfs reizēm pārmeta viņam trako pārgalvību, viņš bija tikai atbildējis, ka akli uzticoties savai laimei, kādu liktenis esot tam nolēmis. Tad taču nebija nozīmes uztraukties par to!

Tā bija arī atgadījumā ar lāci. Tas bija noticis pirms gada, bet viņš zināja, ka neaizmirsīs to visu mūžu. Viņi bija dzirdējuši ļaudis stāstam par kādu tur lāča alu stepē un nespēja vairs pārvarēt vēlēšanos redzēt to. Tomēr Ingolfa ziņkāre bija tāda, kas var arī paciesties; neviens nemedz uzmeklēt lāča alu, pirms pats vēl nav pietiekoši pieaudzis, lai varētu stāties pretim lācim, ja tas tur atrastos. Turpretim Leifa ziņkāre bija nepiesātināma un necieta vilcināšanos. «Ja negribi nākt līdzi, es eju viens!» Tā Ingolfs bija aizgājis līdzi. Vēlīnas vasaras rītā viņi atstāja mājas un ilgi klaiņoja stepē. Nekur viņi neuzdūrās alai, toties nokļuva vietā, kur auga tik daudz melleņu, kā viņi nekad vēl nebija redzējuši. Viņi pieliecās un plūca abām rokām; ja starp ogām pagādījās kāda no rūgtajām lapām — viņi apēda līdzi ari to. Te pēkšņi viņi ieraudzīja sev iepretim lāci, kas arī rija mellenes. Mirkli Ingolfs stāvēja tin stingu skatienu nolūkojās zilpurnainā lācī; tad saprāts uzvarēja: viņš metās bēgt, cik atri vien jaudāja. Tikai labu gabalu noskrējis, viņš ievēroja, ka Leifa nav tam līdzās un ka neviens neseko viņam. Viņš paliek stāvam un paveras atpakaļ, pārliecināts, ka tūliņ ieraudzīs lāci ar Leifu vēderā dzenamies viņam pakaļ. Bet tas, ko viņš redz, ir vēl šausmīgāks skats: zilajā melleņu laukumiņā stāv Leifs un lācis, viens otram pretim… Un kādēļ gan lācis neaprij Leifu? Ingolfs nesaprot, kādēļ zvērs vēl vilcinās tik ilgi? Kā piekalts viņš paliek stāvam, lūkojas un lūkojas un nespēj pakustināt ne locekli. Viņam šķiet, ka pagajušas jau bezgalīgas stundas, kad beidzot kas notiek: lācis iet prom. Ingolfs netic savām acīm. Jā gan, lempīgiem soļiem lācis atkāpjas no melleņu laukuma, atstājot ogas Leifain. Un Leifs neiztraucējamā mierā atkal

f

ilūc mellenes. Ingolfs nespēj to saprast; viņam šķiet, ka as sapņo, bet drīz viņš pārliecinās par pretējo. Viņam Jāgriežas atpakaļ pie Leifa. Nokļuvis pie tā, viņš vēro to un brīnās, ka viņa sejā nekas sevišķs nav saskatams. Tā

viņš stāv labu bridi. Beidzot viņam izlaužas pār lūpām: «Kādēļ tu nebēgi prom?» — «Vai tad tu domā, ka no lāča var aizbēgt?» Leifs jautā pilnīgā mierā, it kā citādi nemaz nevarētu būt. «Ko gan tas līdzētu? Nē, es izlikos, it kā nemaz nebītos viņa. Un galu galā es ari nejutu baiļu! Beidzot viņam kļuva garlaicīgi tā stāvēt un vērot mani un viņš aizgāja.» Tāds nu ir Leifs un tā viņš izturas pret lāčiem. Vai no viņa var tikt gudrs? Vai kādreiz var zināt, kas tam padomā? lngoifs domīgi purina galvu.

Un šī lieta ar lāci nebūt nav vienīgais gadījums Vi* ņam jādomā par kādu citu notikumu tajā pat vasarā. Viņš pārdzīvo to vēlreiz savā tieksmē būt tuvāk draugam un aizmirst, ka šajā acumirklī vilki varbūt dzenas Leifam pakaļ.

Viņi bija nolēmuši mācīties peldēt. Pats par sevi saprotams, šis nodoms tiem ienāca prātā tieši tāda laikā, kad nevienam nebija laika viņus mācīt. Tomēr šāds sīkums nevarēja Leifu traucēt, ja tas bija ko ieņēmis galvā. Viņš stāstīja Ingolfam, ka viens no Erna kalpiem, ļoti labs peldētājs, esot ierādījis viņam, kā jākustinot rokas un kājas; un tad jau peldot. Un Leifs jau gulēja uz vēdera uz kāda nocirsta koka stumbra pagalmā un radīja Ingolfam, kā tas esot jādara. «Redzi: tā un tā — un tā ir visa lieta!» Tas neizskatoties grūti, lngoifs piezīmēja. Bet ja tomēr vēl grimstot dibenā? Leifs tomēr bija nenogurdināms pierunāšanā — ak, tas taču esot tik viegli! Vajagot tikai grābt ūdeni rokam kā airiem, bet kājām stumties uz priekšu. Beidzot Ingolfam bija jānogulstas uz sijas, un Leifs mācīja tam peldēšanas paņēmienus. «Tā un ta, spēcigi atsperties, rokas krietni izstiept! Tā, un nu mēs peldēsim kā roņi, kolīdz nokļūsim ūdeni. U11 11u uz priekšu!» Viņi devās lejup uz fjordu. Ceļā Leifam bija jāapsola Ingolfam, ka sākumā viņi bridis tikai tik tālu, kamēr vēl varēs sasniegt dibenu; citādi lngoifs nebija mierā iet līdzi. Leifs to ari zvērēdams apsolīja. Kad viņi nonāca pludmalē, Leifs norāva sev drēbes; kails un stiegrains viņš stāvēja tur un grozījās saulē. lngoifs turpretim lūkojās ūdenī un izģērbšanās tam aizņēma diezgan daudz laika. Leifs lēkāja apkārt un steidzināja to; bet tad viņš nevēlējās vairs ilgāk gaidīt un — pats par sevi saprotams — bija savu solījumu vai nu aizmirsis, vai arī jau pašā sākumā nebija domājis to pildīt. Viņš nebrien viss ūdeni tajā vietā, kur var kājām aizsniegt dibenu, bet ieskrienas, uzjoņo kādas klints virsotnē, paceļ rokas pār

galvu, lec — un ir pazudis. Ingolfs, gandrīz vēl pilnīgi apģērbies, uzskrien klinti, sirds viņam sit kaklā. Tur lejā nu guļ Leifs, jūra to aprijusi. Te viņš ierauga to atkal. Tas strādā rokām un kājām. Viņš tuvojas līmenim, galva jau iznirst no ūdens. Tomēr tikai uz acumirkli. Viņš mētājās rokām un kājām, it kā jājot. Bet vai nu viņa peldēšanas paņēmieni ir pārāk vāji, vai arī tic vispār nav parei/.i. Lai nu kā — ūdens viņu tomēr netur. Viņš nogrimst atkal. Ingolfs nekad vēl nav izjutis tādas bailes kā šobrīd, stāvot klints virsotnē un redzot Leifu slīkstam. Nekad viņam nav uzmākušas tādas šausmas un izmisums. Baīles to pilnīgi sastindzinājušas. Viņš nevar pakustināt ne rokas, ne kajas. Tad pēkšņi viņu sagrābj trīsas. Un līdz ar to viņš pilnīgi zaudē sajēgu un aizmirst, ka viņš taču nav labāks peldētājs kā Leifs. Viņam jāpalīdz tam! Un viņš jau grib tāpat apģērbies mesties lejup no klints, kad pēkšņi ierauga Leifu rapjamies augšup no dibena. Leifam palaimējies izķepuroties un izbāzt galvu no ūdens. Viņš spļaudās, sprauslo un šķoba seju. Ir tik patīkami to redzēt. Nu viņš vairs negrimst dibenā. Leifs, šis neticamais puisis, peld! Viņš gan neizpleš rokas un kājas uz abām pusēm, kā bija vingrinājies, bet viņš vienkārši ķepurojas ūdenī un negrimst! Tas izskatās tik jocīgi, ka Ingolfam skaļi jāsmejas. Nē, Leifs, protams, nevar noslīkt, tāpat kā viņš nevar nomirt arī citā parastā nāvē. Nu viņš sataustījis dibenu zem kājām. Viņš paliek stāvam, klepo, spļauj ūdeni un purinājās tā, ka sarkanās cirtas plivinājās uz visām pusēm. Tad viņš pēkšņi ierauga Ingolfu un smejas: «Es gandrīz būtu noslīcis. Kas tad arī varēja zināt, ka tas tik grūti? Ja man tur lejā nebūtu ienācis prātā, kā peld suņi, es tagad gulētu jūras dibenā!» Kad viņš beidzot bija izspļaudījies un izpurinājis ūdeni no ausim, viņš, pats par sevi saprotams, atkārtoja niršanas lēcienu vēlreiz.

Tāds bija Leifs. Viņš nevarēja nolauzt kaklu vai noslīkt, un, ja tam gadījās satikties ar lāci, pēdējais steidzās aiziet. Vai tad viņš varēja nomaldīties mežā un nosalt? Varbūt viņš šobrīd jau bija mājās, gulēja savā gultā un bija aizmidzis!

Ingolfa domu pavedienu pārtrauca zirga pēkšņā apstāšanās. Viņš palūkojās visapkāt un tam nevajaga daudz laika, lai redzētu, ka atrodas mājās. Zirgs palicis stāvam tieši pie sava staļļa durvīm. Aukstumā sastingušiem locekļiem Ingolfs nokāpj no zirga un atver durvis. Viņš domā vienīgi par Leifa zirgu: vai tas jau ir šeit? Viņš iet no viena zirga pie otra, aptausta katru no tiem un meklē pazīšanas zīmes. Nē, Leifa zirga šeit nav…

Viņš nekā cita nebija gaidījis. Un tomēr vilšanās padara to uz mirkli vāju. Tātad Leifs vēl nav pārjājis.

Ingolfs izslējās. Viņš vairs nejūt ne aukstumu, ne izsalkumu. Aizslēdzis stalli, viņš ātri iet pāri pagalmam. Kaut kas drudžains un reizē apņēmīgs izpaužas visās viņa kustībās. Viņš atslēdz šķūni, kur glabājas slēpes, un paņem savas un arī drauga slēpes. Viņš paver pagalma durvis un uzsvilpj savam sunim. Suns neprātīgi priecājas par šo atkalredzēšanos; tas lēkā apkārt un ar savu silto mēli laiza viņa ledaini aukstās rokas, kamēr Ingolfs sastingušiem pirkstiem piesprādzē slēpes. Kolīdz tās piestiprinātas, viņš dodas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru tas nupat atjājis. Nu viņš rūpīgi vēro vētras virzienu un mēness atspīdumu. Viņam jāatrod Leifs — citādi nevar buti Dzīvs viņš bez Leifa mājās neatgriezīsies!

Ceturtā nodaļa

Leifs jāj un vada zirgu uz meža pusi. Viņa dvēseli pilda spīts un dusmas. Nevienai saprātīgai domai nav vietas viņā. Tikai jāt! Uz priekšu! Straujais jājiens atvēsina viņa iekaisumu. Cik labi šādā kārtā atrauties no visa un mesties neprātibās un aplamībās! Cik jauki ir nokratīt no sevis saprāta jūgu un apzināties, ka dodies pretim kaut kam nezināmam, kur krustojas divi ceļi: uz dzīvību un uz nāvi! Viņš pierādīs Ingolfam, ka viņam netrūkst drosmes jāt cauri mežam, arī nezinot tekāsi Viņš pieradīs, ka var sasniegt mājas pa taisnāko ceļu, par spīti mežiem un visiem citiem šķēršļiem. Viņš pierādīs, ka īsts vīrs ir kas cits nekā veca sieva biksēs!

Sniega vētra kapā viņu no sāniem, viņš novērš galvu, lai sniegs nesistos tieši ausī, bet acis tam tomēr jātur puspievērtas. Tomēr negaisam viņš nepiegriež vērību. Vīrs, kas tiecas pretim lieliem darbiem, neinteresējas par sīkumiem! Tā, laimes, pārgalvības pilns, viņš sasniedz meža malu un lauž sev ceļu cauri šalcošiem kokiem un biezokņiem. Mežā viņš vairs nevar ātri jāt un pēkšņi viņam ienāk prātā, ka šeit tas noteikti nomaldīsies un nekad vairs neizkļūs no meža. Bet kāda pasaules vara gan spētu atturēt Lcifu, ja tas reiz apņēmies izdarīt kādu palaidnību?

Viņu dzen uz prieKšu apziņa, ka Ingolfam viņš ar šo jājienu cauri mežam nodarījis visļaunāko, ko vien varējis tam nodarīt. Ja viņš tiks cauri, Ingolfs pukosies; ja viņš nomaldīsies — tas mocīsies. Un Ingolfs, šis īgnais buks, nekā labāka nav pelnījis. O, kā viņš zobosies par to, ja viņam izdosies pirmajam nokļūt mājās! Un, ja tas viņam neizdosies, tad viņš vismaz zinās, ka Ingolfam nebūs neviena mierīga brītiņa, kamēr viņš nebūs pārradies. Un tā viņam arī vajag!

Šeit mežmalā jāšana tik laba, ka Leifs vēl var cerēt sasniegt mājas pirms Ingolfa. Tādēļ arī viņa sirdī pamostas mazas bažas drauga dēļ. Vai Ingolfs stepē neapmaldīsies — jo viņam taču vairs nav nekā, pēc kā tas varētu vērot virzienu? Un, kad šķietamās drosmes vietā Leifa dvēselē iezagušās bažas Ingolfa dēļ, visas dusmas pēkšņi izgaisušas. Vai viņam tomēr nevajadzētu dzīties pakaļ Ingolfam, lai pārliecinātu to, ka daudz izdevīgāk tomēr ir jāt tieši cauri mežam? Bet tad Ingolfs droši vien nodomātu, ka viņš tikai tādēļ griezies atpakaļ, ka baidījies viens jāt dziļāk mežā! Un, ka viņš to tomēr iedrošinās, tas viņam taču jāpierāda.

Rokas un kājas no jauna sāk darboties. Bet, jo dziļāk Leifs ielaužas mežā, jo grūtāk tam nākas tikt uz priekšu. Zirgs ik pēc otrā soļa iebrūk sniegā. Leifam bez mitēšanās jāvairās no nolīkušiem zariem un zemē gulošiem stumbriem. Jāt nākas arvien lēnāk un lēnāk. Beidzot zirgs vairs tikai soļiem tiek uz priekšu. Un nav arī visai mājīgi šeit meža biezoknī. Leifs vairs nav tik pašpaļāvīgs, lai skaļiem saucieniem steidzinātu zirgu. Bailīgs viņš gan nav. Tomēr daudzie dīvainie trokšņi saista viņam mēli. Ik brīdi viņam jāklausās. Kaut kas bez pārtraukuma šalc, brīkšķ un brakšķ — drīz šeit, drīz tur, drīz atkal citur. Ar dobju dunoņu sniegs noveļas no zariem. Steidzīgu spārnu vēzieni pēkšņi pāršalc visus trokšņus un atstāj aiz sevis viņa apziņā baiga klusuma izjūtu. Ir arī pārāk tumšs. Viņš tikai ar pūlēm saskata tuvākos kokus. Kaut taču viņš atkal būtu ārā stepē un mierīgi jātu līdzās draugam! Un ko gan viņš meklē šeit mežā?

Nepaiet ilgs laiks un Leifs ir tik pamatīgi nomaldījies, ka nav vairs nozīmes apsvērt virzienu. Viņš turpina jāt uz labu laimi. Tas nes atvieglojumu, jo nu viņam vairs nav jāmocās. Nu atliek tikai sēdēt zirgam mugurā un censties, lai būtu pēc iespējas siltāks. Bet tieši siltums kļūst arvien grūtāk sasniedzams.

Lcil's tomēr jūtas savā elementā. Viņš noslēdzis savu prātu bažām, noslēpies no likteņa. Visu atbildību viņš nometis no sevis! Lai nes to, kas grib! Viņš jāj! «Pielūko pats, kā tieci tālāk, muļķa zirgs!» Lai nāk, kas nākdams! Ne mirkli viņš nešaubās, ka viss beigsies labi. Kā — to viņš nezina, par to viņam nav daļas. Laimīgā vai nelaimīgā kārtā viņš nācis pie atziņas, ka ir vienalga, vai viņš iejaucas vai ne. Viņam arī vairs nav īstas drosmes iejaukties. Jo ja viņš tagad nogriežas pa kreisi un tā noklīst no pareizā ceļa… Nē, atlaist pavadu brīvi! Mierīgi paļauties savai laimei!

Tā viņš jāj ilgi, tomēr ne tik ilgi kā viņam šķiet. Viņš skrējienā apturējis zirgu un tādēļ laiks tam šķiet velkamies divkārt, pat četrkārt gausāk. Beidzot viņš sēd zirgam mugurā pusaizmidzis. Zirgs soļo uz priekšu arvien lēnāk un lēnāk. Arī viņš atteicies no cīņas. Vismīļāk tas paliktu stāvam nokārtu galvu, pret vēju pavērstu muguru un ļautu laikam un liktenim joņot tam pāri! Leifs nav vienās domās ar zirgu. Viņš pats ļauj tam iet, kā tas grib. Bet kaut kā tomēr jāturpina kustēties. Citādi viss paliks stāvam. Tādēļ zirgam jāiet uz priekšu. Bet pēdējam tas tik ļoti nav pa prātam, ka Leifam beidzot jāpārvar sava miegainība, lai piedabūtu dzīvnieku vispār kustēties. Tomēr tas virzās tikai soli pa solim. Leifs atkal strādā ar visu stāvu. Un tomēr viņš jūt, kā aukstums arvien vairāk stindzina locekļus un jau apdraud vēderu un krūšu dobumu. Muļķis viņš nav. Viņš saprot, ka lieta grozās ap dzīvību un nāvi. Apzināti viņš nu metas cīņā pret nogurumu un aukstumu, kas nodevīgi grib ievilināt viņu miegā. Leifs saslejas, lai nikni pretotos. Viņam nenāk prātā padoties! Divpadsmit gadu — ko gan tie vērti tam, kas tik ļoti izsalcis dzīves! Vēl tik daudz tam nodomu šajā pasaulē: doties vikingu braucienos, iegūt Helgu sev par sievu… Vai tad mežam nekad nebūs gala?

Nē, mežam nav gala. Leifs jāj, jāj. Un kas tad tas?… Tur sniegā zirga pēdas. Tātad viņš apjājis loku. Un kur viņš ir tagad? To zina vienīgi mežs! Bet nu viņš grib sekot pēdām un mēģināt, vai neizdosies izlauzties no šī apburtā loka, un, ja vien tam palaimēsies, izkļūt no meža. Viņa vienīgā vēlēšanās nu vairs ir tikai izkļūt no meža — vienalga, kurp. Ar šo mērķi viņam pagaidām pietiek. Pēdu viņš vairs neredz. Zirgs kļūst arvien niķīgāks. Viņš kustas vairs tikai tāpēc, ka tam ir jākustas! — Hop! Vecais ādiniek!

Pēkšņi un negaidot Leifs mana, ka viņš vairs nav mežā. Viņš neredz vairs neviena koka stumbra. Vienīgi sniega mākoņi virpuļo ap viņu. Sākumā viņš nespēj tam ticēt; viņš jāj tālāk un vēro, vai tomēr ncuzdursies atkal kādam kokam. Nē, neviens koks vairs nerādās… Ko nu? Kurā pusē viņš izjājis no meža? Viņš pārdomā, sakopo visu savu prātu un pārdomā. Jā, viņam jābūt izjājušam turpat, kur viņš bija iejājis mežā. Vējš bija pūtis tieši no ziemeļiem — tātad tur, no kurienes viņš nāca, vajadzēja būl ziemeļiem. Tik daudz gudrāks viņš nu jau ir. Kaut taču viņš butu vērīgāk uzmanījis, kur beidzas mežs — tad viņš nu varētu jāt tieši gar mežmalu. Vai griezties atpakaļ, lai atkal nokļūtu mežmalā? Nē, tad viņš varbūt no jauna ieklīstu mežā. Un viņš tiešām jau pazaudējis katru patiku jāt starp kokiem.

Zirgs izmantojis viņa pārdomas, Leifam nemanot, pavērsis muguru pret vēju, vienkārši apstājies, nokāris galvu un stav. Leifs mēģina to uzmundrināt un no jauna iekustināt. Stāvēt šeit uz vietas nav nozīmes. Bet zirgs tikām nācis pats pie sava atzinuma attiecībā uz visu šo jājienu. Viņš stāv un nekustas. Leifs attīsta rosīgu darbību zirga mugurā; viņš rausta pavadu, cērt ar pātagu — tomēr nekas nelīdz. Zirgam šī lieta apnikusi, vairāk kā apnikusi. Viņš stāv un, liekas, ir apņēmies stāvēt.

Leifs nolec un izbrīnā ielūkojas zirgam acīš. Viņš rausta tā seglu siksnu, mēģina pavilkt zirgu sāņš, kapā to ar pātagu. Zirgs gan nopūšas mazliet par šādu nežēlīgu un bezmērķīgu izturēšanos, tomēr viņš nu reiz ir nolēmis palikt uz vietas. Nav varas, kas spētu piespiest viņu pavirzīties kaut soli uz priekšu.

Leifs bez padoma paveras visapkārt. Viņš nesaprot, kādēļ zirgs pēkšņi izrāda tik lielu pieķeršanos tieši šim zemes gabaliņam. Vai Tad ir kas tāds, kādēļ vajadzētu palikt šeit stāvam? Un galigi novārdzis dzīvnieks nevar būt, ja viņā vēl ir tik daudz ietiepības! Nu viņš mēģina ar labu: viņš runā ar zirgu, glāsta to, kasa aiz auss. Viņš apber to glaimiem, dzied slavas dziesmu tā tikumiem. Tad viņš ar zināmām pūlēm atkal kāpj seglos un cer, ka zirgs nu būs grozījis savu lēmumu. Tomēr dzīvnieks pat nedomā to darīt. Lcifā sāk vārīties dusmas. Bet viņš glāsta zirgam kaklu un paliek vēl pie laipnā toņa. Kad tas nelīdz, viņš mežonīgi iekliedzas un atkal sāk

strādāt rokām un kājām un ar visu stāvu. Beidzot viņš ir tiktai, ka varētu raudāt aiz niknuma. Tad viņš vēlreiz mēģina ar laipnību un labiem vārdiem. Tomēr tas nekā nelīdz.

Tad viņš padodas. Zirgs negrib; un, tā kā viņš nevar to ne pierunāt, ne piespiest, tad tur nekas vairs nav darāms. Viņš atkal nokāpj un mēģina noskaidrot savu stāvokli. Tuvāk apsverot, tas izrādās tieši tikpat draudīgs un necaurredzams kā šie sniega mākoņi visapkārt. Vētra kapā viņam seju un ledaini spiežas cauri viņa apģērbam. Viņš " skaidri apzinās savu baigo stāvokli. Cik ilgi vēl, tad aukstums un nogurums nogāzīs viņu no kājām — un tad visam būs beigas.

Arī tas nekā nelīdzētu, ja viņš pamestu zirgu stāvam un ietu tālāk kājām. Viņam vairs nav tik daudz spēka, lai šādā laikā dotos ceļā. Viņš sažņaudz rokas dūrēs, it kā gribētu tīri fiziski iespaidot savu saprātu. Viņš labi zina: tajā acumirkli, kad viņš padosies, viņš būs beigts. Vienīgi tik ilgi, kamēr viņš vēl stāv sakostiem zobiem, viņam vēl atliek cerība. Leifa domas noklīst no iemītā ceļa. Tās steigā traucas pa dažādām tekām un meklē kādu pēdējo iespēju… Viņa acu priekšā iznirst kāda aina. Viņam jādomā par kādiem Jula upursvētkicm krusttēva Erna namā, par asiņu un apdegušas ga|as aso smaku, par atvērto brūci kāda vērša vēderā, pa kurū tam bija izrautas iekšas…

Bez kādas vilcināšanās viņš izņem nazi. Tad nosprādzē zirgam seglus. Viņa pirksti drudžaini tausta kādu vietu dzīvnieka kaklā; mirkli viņš vilcinās, kamēr ir pārvarējis trīsas, tad dur. Zirgs ievaidēdamies sabrūk. Leifs paveļ to uz vieniem sāniem un tā viņš paliek guļam stingi izstieptām kājām, kurām šad un tad vēl pārskrien vieglas trisas. Leifs pārgriež viņam kaklu, lai vēlāk varētu izraut tam gaisa un ēdiena vadus. Siltu asiņu strūkla iešalc viņam sejā un laupa tam redzi, kamēr viņš atkal izberzē acis. Un nu viņu sagrābj asiņu skurbums. Degunā viņš jūt asiņu smaku un mutē asiņu garšu. Vienā vienīgā slaidā griezienā viņš uzšķērž zirgam vēderu no krūtīm līdz pat pakaļkājām. Aiz siltuma izgarojot tvaikus, iekšas gāžas ārā. Leifs velk tās rokām un sākumā viņam uz mirkli japārtrauc darbs, jo karstums svilina tam rokas; tad viņš nopurina rokas kā kaķis ķepas un no jauna stājas pie darba. īsā brīdī viņš ir atbrīvojis zirga vēderu no visām iekšām; ar apaļu griezienu viņš atver krūšu plēvi, izrauj

plaušas ar pelēkajiem gaisa vadiem un aizmet tās tālu prom no sevis. Beidzot viņš trīcošiem pirkstiem iebāž nazi atpakaļ makstī un dziļi ievelk krūtīs gaisu. Tad viņš ar galvu pa priekšu ielien iztukšotajā zirga vēderā. Viņš saritinās kā dzīvnieks un klusu ņurd mājīgas atpūtas nojautā. Bet lai kā viņš grozās un griežas, viņa kājām tomēr neatliek vietas. Negribot viņš vēlreiz izlien ārā, norauj sev mēteli un cieši ievīsta tajā kājas pāri ceļiem, lai tās nevarētu nosalt. Tad viņš atkal ielien zirga vēderā… Cik patīkams ir brīnišķais siltums tur iekšienē! Kāda bauda tā būs — beidzot kārtīgi atpūsties un izgulēties! Ar vieglu sirdi viņš novietojas ērti. Gulēt — jā, gulēt!… Kad viņš atmodīsies, sniega vētra droši vien jau būs pāri. Smiekli kutina viņam krūtis: viņš vienkārši paliks šeit un dzīvos, kamēr vētra būs pārgājusi. Ja tā turpinātos ilgi, viņš varētu pārtikt no sasalušas zirga gaļas… Viņš jau bija nojautis, ka šodien tam vēl nebūs jāmirst! Jā, šeit viņš nu gulēja, un viņam klājās gluži labi. Nākotne atkal tēlojās gaiša un laimīga.

Vai Ingolfs tagad jau bija mājās? Bagāts un nodrošināts, kāds viņš šobrīd jūtas, viņš iedrošinās to cerēt!… Un drīz vien viņš jau guļ ciešā, veselīga miegā kā cilvēks, kam sirds brīva no visām rūpēm.

Piektā nodaļa

Ingolfs slēpo pret rietumiem. Vējš ķer viņu no priekšas, pa labi. Ceļš iet kalnup, kaut ne visai stāvus. Ta viņš tikai lēnām tiek uz priekšu. Tomēr viņš jūt savu spēku un savu ķermeni it kā norūdītu sasprindzinātibā. Un šī sava spēka izjūta rada no sevis arvien ļaunu spēku. Viņš ir cieši apņēmies nepiekāpties, kamēr nebūs atradis Leifu vai arī pats sabrucis bez dzīvības. Acumirklī viņa vienīgais mērķis ir apiet mežu un nokļūt tā pretējā malā, lai tur uzmeklētu Lcifa pēdas, pēc kurām varētu atrast vietu, kur tas iejājis mežā. Jo, ja viņš būs atradis šīs pēdas, viņa suns varēs tam palīdzēt izsekot tām. Tāds ir Ingolfa plāns. Reizēm viņš paveras atpakaļ: suns seko viņam, neapzinīgi nokārtu asti. Ja Ingolfs pasauc to, aste izslējās gaisā, suns panāk viņu un, līksmi riedams, grib tam ko stāstīt. Neatlaidīgi, kaut lēnām, viņi virzās uz priekšu.

Ingolfs ar prieku jūt, ka vētra pamazām norimst. Arī putenis vairs nav tik biezs. Sniega mākoņi ar laiku izklīst. Mēness ripa blāvi atšķiras zilaja fonā. Ap Ingolfu izplešas balts klajums, kura labajā pusē kā tumša svītra iezīmējas mežmala. Arī ceļš nu vairs neiet augšup. Slēpes slīd gludi un paklausīgi. Viņš samazina ātrumu un palūkojas visapkārt. Aizejošie sniega mākoņi atsedz arvien plašāku redzes lauku. Viņš var pārliecināties, kur atrodas; viņš pazīst šo vietu un viss viņam kļūst saprotams. Ja, viņš ir stepē; viņam tikai jānogriežas pa labi un jāturas gar mežmalu.

Slēpes tik viegli slīd pa cieto, līdzeno sniega virsmu. Ar katru soli Ingolfs nu palielina ātrumu. Jo nu viņu sagr.ibis spraigums un dzen to uz priekšu. Viņš piesauc suni, uzmundrina to dažiem vārdiem, liek tam saprast, ka viņš ko meklē un ka vajadzīga tā palīdzība. Un pēkšņi sunī it kā atmostas katrs nervs. To viņš saprot, tur viņš piedalās! Viņš cītīgi skrej Jngolfam pa priekšu. Surp un turp viņš skraida lielākiem vai mazākiem lokiem. Liekas, it kā Ingolfa sasprijidzinātība būtu pārgājusi arī dzīvniekā. Tas skrej arvien ātrāk un ātrāk. Ingoliatn kļūst grūti sekot sunim, kaut viņš skrej tā, ka sviedri straumēm plūst pār seju un pil zemē no vaigiem un zoda. Viņš vairs nedrīkst taupīt spēkus. Nu tikai neatlaisties un turēties sunim cieši pēdās. Viņš neiedrošinās aizturēt to.

Pēkšņi suns pilnā skrējienā apstājas. Ingolfs atrodas vēl labu gabalu no tā. Viņš skrej vēl ātrāk un vērīgi seko sunim. Tas brīdi stāv un ošņā gaisu. Tad paskrej dažus soļus uz meža pusi. A! Seit tam jābūt! Bet kas nu! Suns atkal paliek stāvam un ošņā gaisu. Tad paskrej gabalu atpakaļ. Atkal apstājas. Kas viņam ir? Un, luk, nu viņš paceļ galvu un ošņā vispirms meža virzienā, tad atkal pretējā. Visa miesa viņam raustās. Aste izslējās un trīcēdama paliek stāvam svērteniski. Nu Ingolfs ir pārliecināts par savu lietu. Seit viņam jāiegriežas mežā. Kaut tikai nebūtu jānosprādzē slēpes un jāiet tālāk kājām!

Bet, pirms viņš vēl ir sasniedzis suni, pēdējais jau atkal izslējies un skrej prom no meža! Ingolfs sauc to, domādams, ka suns noteikti maldās. Dzirdot saucam, suns paliek stāvam, tomēr atpakaļ tas nenāk. Viņš stāv un gaida tuvākus paskaidrojumus. Ingolfs sauc vēlreiz, suns stāv kā stāvējis un pēkšņi Ingolfs dzird, ka tas klusi smilkst. Kas viņam noticis? Ingolfs uzsauc tam dažus uzmudinošus vārdus. Suns tūliņ sāk skriet. Ingolfs seko viņam, tomēr vēl neatiet nost no mežmalas. Viņam šķiet, ka suns gan atradis pareizās pēdas, bet seko tām pretējā virzienā. Droši vien tas driz atjēgsies un griezīsies atpakaļ.

Tomēr suns nedomā griezties atpakaļ. Vēl vairāk: viņš apstājas pie kāda maza paaugstinājuma sniegā. Tas ir tikai kāds nelīdzenums plašajā sniega laukā. Tas saista viņa vēribu. Viņš skraida ap to un steigā apošņā to no visām pusēm. No viņa izturēšanās gaiši redzams, ka tas atradis kaut ko bezgala svarīgu. Ingolfs paliek stāvam. Viņam jāsakopo visi spēki, lai nesabruktu. Ja nu tur guļ Leifs? Tad šausmīgais tomēr būtu noticis! Sadusmotie dievi tad būtu atriebušies Leifam par tā pārgalvību un zobgalībām. Ingolfs jūtas ievainots tieši sirdī. Kā viņš lai pārdzīvo to?

Un, tā stāvot, viņam iekrīt prātā doma, ka tādā gadījumā izbeidzas cilts. Leifs taču miris! Tikai viņš un Helga vēl ir dzīvi. Un viņa gods aptraipīts: savās dusmās viņš bez pretošanās ļāvis Leifam aizjāt tieši nāvē — tas ir traips, kuru viņš var nomazgāt vienīgi ar to, ka arī pats sevi atdod Odinam! Un Helga?… Helga nepārdzīvos to. Un cilts izbeigsies. Visi viņa sapņi, visi nodomi — viss izgaist kā pelavas vējā!

Ingolfs pēkšņi izdzird sev līdzās suni. Tas stāv paceltu galvu un pieglaustām ausīm un rej viņam sejā. Sākumā Ingolfs tikai nevērīgi palūkojas lejup uz suni un neredz pat tā lūdzošo skatienu. Bet tad viņš pēkšņi kļūst uzmanīgs — suns nebūt neizskatās noskumis. Viņš izturas tā, it kā tam būtu ziņojams kas sevišķi svarīgs, tomēr ne apbēdinošs. Arī viņa klusajā smilkstēšanā izskan tas pats. Ingolfa sirdī iekvēlojas maza cerības dzirkstelīte. Viņš ļauj slēpēm slīdēt un seko sunim. Bet, jo vairāk viņš tuvojas mazajam uzkalniņam — suns jau stāv tur un, klusu smilkstēdams, uzluko viņu ar lūdzošu skatienu —, jo gausāki kļūst viņa soļi. Te pēkšņi viņš paliek stāvam, it kā zibens ķerts… Kas tas ir? Sis troksnis?… Viņš stāv labu brīdi un klausās. Viņa paša asiņu šalkoņa neļauj tam skaidri noteikt, kas par troksni tas īsti ir, ko viņš dzird. Te pēkšņi tas skaļāk iesitas viņam ausīs, un nu viņš saprot, ko nozīmē šīs skaņas: tā ir līdz nāvei noguruša cilvēka krākšana miegā.

Seit guļ Leifs un krāc?… Viņš nav vairāk miris kā ikviens cilvēks, kas guļ un «zāģē», tā ka to jau notālēm var dzirdēt?

Acumirklī Ingolfs ir pie viņa, nomet slēpes no kājām un grasās kailām rokām atrakt sniegā ieputināto. Lcifs sava zirga vēderā ir tik dziļi ieputināts sniegā, ka nav iespējams nojaust, kas īsti slēpjas šī mazā uzkalniņa iekšienē. Ingolfs nu satver Leifa mēteļa stūri un velk. Bet, viņam par izbrīnu, tajā nekarājas Leifs. Mētelis izlien no sniega viens pats, atsedzot tikai Leifa kājas. Leifarn nav daļas gar notiekošo — viņš guļ un krāc. Ingolfs satver viņu aiz kājain un sāk tās no visa spēka vilkt. Un tā viņam beidzot ari izdodas izvilkt no sniega Leifu. Bet, ielūkojoties bedrē, viņš redz tās dibenā uzšķērstu tukšu zirga vēderu.

Lcifs paver divas miegainas un pārsteigtas acis, tad vienā rāvienā pietrūkstas sēdus, vērīgi aplūko Ingolfu, tikpat vērīgi arī suni, uzmet greizu skatienu bedrei, no kuras tas nupat tika izvilkts, nodrebinās aiz aukstuma, nožāvājas un sāk berzēt acis, it kā viņam tas viss būtu vel labāk jāaplūko, lai varētu tam ticēt.

Ingolfs lūkojas viņā un nespēj izrunāt nc vārda. Lcifs notašķījies asinīm un netīrumiem, tomēr viņa paša asinis tās nevar būt. Viņš neizskatās pēc tāda, kam kas kaitētu. Un dzīvs viņš vismaz ir… Mans Dievs, cik ļoti tas atkal reiz atgādina viņu!

Lcifs beidzot ir izberzējis acis un pamazām atgriežas īstenībā. Mirkli viņš pētoši uzlūko Ingolfu. «Tā, tu esi bijis jau mājās?» viņš beidzot jautā un viņa balss arvien vēl ir aizsmakusi un mazliet miegaina. «Vai tev nav līdz kaut kas ēdams?»

Te Ingolfs nosēstas sniegā un smejas, smejas tā, ka tam abām rokām jāsatur vēders; viņš smejas, kamēr tam jāatlaižas sniegā uz muguras un jāpārveļas uz sāniem.

Leifs nesaprašanā vēro draugu. Viņa apziņa vēl arvien ir mazliet miegaina. Bet tad arī viņš sāk pilnā balsī smieties.

Kad bridi vēlāk viņi jau ir piesprādzējuši slēpes pie kājām un grib doties mājup, Leifs pēkšņi paliek stāvam un pārdomā. Tad viņš cieši ielūkojas Ingolfam acis un sniedz tam roku. Viņš nesaka ne vārda. Viņš tikai īsu mirkli spiež tā roku un lūkojas tam acīs. Viņa lielā mute viegli raustās. Tad tie ātri atlaiž viens otra roku.

Nu tie steigšus dodas māju|). Viņi ir it kā no jauna piedzimuši; tie nejūt ne nogurumu, ne aukstumu, ne izsalkumu. Un viņiem līdzās skrej Ingolfa suns. Siltā, sārtā mēle tarri izkārusies no mutes, aste izslieta līksmā likumā.

Kad viņi beidzot stāv pagalmā un novieto slēpes atpaka] šķūnī, diena jau sāk aust. Seit vēl neviens nav piecēlies. Leifs un Ingolfs klusi ielien katrs savā gultā. Nē, šorīt labāk nesatikties ne ar vienu! Bet vislabāk būtu, ja varētu nogulēt tik ilgi, ka nebūtu vairs jāsniedz nekādi paskaidrojumi!

Sestā nodaļa

Helga ar savām divpadsmit ziemām tomēr jau daudz ko zināja no dzīves. Viņa zināja, ko nozīmē baiļoties mīlama cilvēka dēļ. Vēl ilgi pirms tam, kad viņa apzinājas, ka mīl Leifu, tā jau cieta mīlošas sievietes bailes. Leifs ņēma līdzi viņas sirdi, lai kurp tas gāja. Viņa dēļ tā nekad nevarēja būt mierīga. Ja viņa vienu dienu nebija to redzējusi un sevišķi ja zināja, ka tas šajā laikā reizi vai pat vairākas stāvējis uz nāves valsts sliekšņa un ka veseliem locekļiem tas ticis cauri, vienīgi pateicoties laimei, kas to arvien pavadīja.

Viņa zināja arī, cik garas kļūst dienas un cik vēl garākas naktis, ja kāds gaida un baiļojas. Viņa zināja, ko nozīmē nakts lielāko daļu gulēt nomodā un iztēloties drausmas lietas, bez miera grozīties no vieniem sāniem uz otriem un neiedrošināties aizvērt acu, ne arī vērties nakts tumsā, jo tad it visur rēgojas mīlamā cilvēka tēls miris vai arī mirstam.

Viņa bija mācījusies novērtēt divas lietas, bez kurām nevar iztikt sieviete, kam bieži jāšķiras no mīlamā cii vēka un jābaiļojas viņa dēļ: darbu un sapni. Viņa zināja, ka sīkie mājas darbi saīsina dienu. Viņa zināja, kadu atvieglojumu sajūt cilvēks, ja tas mīl dzīvniekus, izturas labi pret tiern un apbalvo tos mīļiem vārdiem. Un viņa izbaudīja lielu prieku, kādu sniedz apziņa, ka dzīvnieki tevi mīl.

Viņa zina, kā atrast ceļu uz sapņu zemi, kur stundas rit daudz ātrāk, ja rokām tiek dota darbošanās ar adatu un pavedienu. Ja viņa ko šuva, lai greznotos ar to Lcifa dēļ, vai arī gatavoja kādu mazu dāvanu tam, tad gadijas mirkļi, kad viņa it kā pārkāpa atstatumus un tik dzīvi sajuta drauga tuvumu, ka viņai bija ātri jānolaiž rokas un jāpaceļ acis, lai izbrīnā redzētu, ka viņš nestāv aiz tās krēsla.

Helga, kas skaitīja savā mūžā tikai divpadsmit īsas ziemas, pazina arī laimi. Pazina laimi redzēt Leifu pārnākam starojošu un dzirdēt viņa līksmo balsi, kas zināja stāstīt par lieliem piedzīvojumiem. Lieli Leifa piedzīvojumi bija arvien, tādēļ viņa mēlei bieži bija izdevība triekt par tiem. Viņa pazina arī laimi, ka viņa acis vispirms meklēju viņu un īstenībā vienīgi tikai viņu. Laime viņai bija tā, ka viņas tuvumā Leifs nekad neatrada inieru, ja nevarēja sēdēt cieši tai līdzās, un ka viņš varēja but kluss un sapņos iegrimis vienigi tad, ja viņa turēja tā roku savējā. Laime viņai bija, kad tas aizmirsa visu — pat sevi pašu, ja tas bija ieņēmis ko prātā vai arī nodomājis ko uzsākt.

Un pat šajās sāpēs, ka viņš varēja tā viņu aizmirst, jaucās līdzi dziļa laimes izjūta. Leifa prāts reiz nu bija tāds! Un tieši tāpēc, ka viņš atstāja Helgu, viņš vēl vairāk tuvojās tai. Un kāds viņš bija, tik nenoteikts un neaptēšams, tādu viņa mīlēja to.

Jā, Helga pazina laimi.. Viņa zināja, ko nozīmē mīlēt un tikt mīlētai. Viņa no piedzīvojumiem zināja, ka ilgas dara mīlu dziļāku un sirsnīgāku. Viņai lielā mērā piemita īstas sievietes svētas un neierobežotas atdošanās tieksme.

Helga, šī agri nobriedusi meitene, bieži domāja par l.eifa un viņas brāļa Ingolfa savstarpējām attiecībām. Tas sagādāja viņai bažas. Jo viņa sirsnīgi mīlēja Ingolfu. Un tādēļ, to abu dažādība iedvesa viņai bailes, tās bija bailes, kas atkal un atkal uzliesmoja no jauna, kolīdz Leifa un Ingolfa starpā izcēlās ķilda vai arī kaut vismazākās domstarpības. Savā sirdī viņa apsūdzēja drīz vienu, drīz otru: Ingolfu, ka tas ar savu nesatricināmo mieru kaitina Leifu; Leifu — ka tas ar savu iedomību vai ķircināšanos aizdod Ingolfam dusmas.

Ne Leifs, ne Ingolfs nenojauta, cik norūpējusies Helga sevī bija, ja kaut visnenozīmīgākā nesaskaņa uz īsu brīdi nostājās starp tiein. Helga noslēpa savas bailes, viņa izcīnīja savas cīņas pati sevī. Un arvien viņa vērīgi sekoja visām pārvērtībām zēnu dvēselēs. Viņa tūliņ ievēroja, kad tie bijuši nesaticīgi, kaut viņi jau būtu samierinājušies un aizmirsuši visu. Attiecībā uz abiem zēniem viņa bija jūtīga kā spalviņa vējā. Un viņa nepalika mierā, iekām ncbfja noskaidrojusi sev viņu ķildu līdz visniecīgākajam sikumiņam un izdzēsusi arī pēdējo īgnuma atlieku, kas vel nomāca viena vai otra, vai arī abu sirdis. Mazliet apgrūtinoši viņiem reizēm gan bija, ka tos šādā kārtā sauc pie atbildības. Tomēr viņi samierinājās ar to tādēļ, ka abi viņu tik loti mīlēja, un tādēļ, ka viņa bija tik gudra. Viņi j nenojauta, ka Helga cīnās savas nākotnes laimes dēļ. i

Helga bija vienīgais cilvēks, kas jebkad dabūja zināt, jļ kas patiesībā bija norisinājies kļūmīgā j.ijiena laikā pāri stepei. Viņa vienīgā arī zināja, ka abi draugi bija izšķīrušies, turklāt vel dusmās. Un viņa zināja, kas īsti bijis i vainīgs zirga nāvē.

Sākumā zēni tomēr bija cieši apņēmušies rūpīgi noslēpt šīs lietas arī viņai. Pēc atgriešanās no Gaularas Ingolfs • un Leifs nogulēja bez pārtraukuma veselu dienu un nakti; tikai otrā naktī, jau rīta pusē, viņi atmodās izsalkuši, norūpējušies un vispusīgi apsvēra notikušo. Viņi ātri vienojās nestāstīt citiem vairāk kā vienīgi to, ka jājot pa stepi tiem nācies nodurt vienu no zirgiem. Attiecībā uz visu citu viņi gribēja ietiepīgi klusēt. Ja Erns un Rodmars tad nolemtu viņus sodīt, viņiem būtu jāsamierinās ar to un vispār jācenšas pēc iespējas novērst gaidamo negaisu.

Tomēr izrādījās, ka Ernām un Rodmaram bija pārdomājamas svarīgākas lietas. Viņiem pietika ar to, ka abi palaidņi bija pārradušies mājās dzīvi un veseli. Viņi gan runāja dažus svarīgus vārdus par to, ka īsts vīrs arvien tur reiz doto solījumu un ka viņi nevar tikt uzlukoti kā vīri, jo nav to pildījuši. Tas mazliet gan aizskāra, tomēr vēl bija panesams. Ingolfs un Leifs atkal reiz pārliecinājās, ka bieži vien tiek viegli cauri tieši tad, kad bijis~ iemesls baiļoties no visļaunākā. Tik viegli viņi šoreiz tika galā ar saviem tēviem.

Ar Helgu lieta bija citāda. Viņa nepalika un nepalika mierā; vairākas dienas viņi nikni cīnījās. Viņiem nebija ne vismazākās patikas iepazīstināt to ar savu deku. Tomēr viņa nebija tik viegli nomierināma. Un beidzot arī tiešām pienāca mirklis, kad viņu mēles atraisījās un viņa dabūja dzirdēt visu, līdz pat niecīgākajam sīkumam. Un tas notika tā: abi zēni bija sastādījuši tādu pašaizsardzības plānu, ka centās nekad nepalikt vienatnē ar Helgu. Dažas dienas viņai tad ari negadījās izdevība satikt tos abus bez citiem lieciniekiem. Viņai nelaimējās pat parunāties zem četrām acīm kaut ar vienu no tiem. Redzot, ka klajā cīņā nekas nav sasniedzams, viņa ķērās pie viltības. Dažas dienas viņa klusēja un zēni tāpēc uzreiz kļuva mazāk uzmanīgi. Un tad viņa laida darbā dažus mežābolus, ko tā bija uzglabājusi vēl no pagājušās vasaras. Viņa iestāstīja zēniem, ka izdevīgā brīdī esot tos

nočiepusi. Āboli smaržoja pārāk brīnišķi. Leifs un Ingolfs tūliņ bija mierā saņemt savu daļu no šīs, it kā zagtās mantas. Tā viņai palaimējās ievilināt tos slazdā — kādā šķūnī, kur tie netraucēti varēja ēst savus ābolus. Viņa lika tiem rūpīgi aizbultēt durvis, lai neviens nevarētu viņus pārsteigt. Tad viņa atsēdās uz kādu kamanu malas un ierādīja zēniem vietas pa labi un pa kreisi sev līdzās. Un nu viņa teica vārdus, kas padarīja neiespējamu jebkuru izvairīšanos un lauza abu sazvērnieku klusēšanu.

, Par vēlu viņi atzina, ka iekļuvuši slazdā.

Nokaunējušies un nelaimīgi viņi izsūdzēja savus grēkus. Pietvīkušiem vaigiem un nodurtām acim viņi viens aiz otra stomīdamies izstāstīja, kas toreiz stepē norisinājies viņu starpā. Ikviens centās uzvelt vainu sev un nomazgāt otru baltu. Tomēr Helga, kas klausījās ne vien ausīm, uzreiz saprata visu. Viņa sēdēja starp zēniem bāla un iekritušu seju. Acis stingi lūkojās tieši priekšā. Mute bija cieši sakniebta un asaras plūda no viņas mulsumā sastingušajām acīm un ritēja pār tās bālo seju. Drebuļi pārskrēja viņas miesai un lika tai strauji sarauties.

Ingolfs juta to un ari viņš pacēla acis. Tādu Ingolfs savu māsu nekad vēl nebija redzējis. Viņš strauji satvēra tās roku. Tā bija ledussalta un it kā bez dzīvības gulēja viņa saujā. Leifam asaras sakāpa acīs un viņš bez padoma lūkojās visapkārt. Viņš nespēja izrunāt ne vārda. Viņš nezināja, ko lai saka. Un viņš ari neiedrošinājās pavērt muti, jo arī viņš bija tuvu raudām.

Ingolfs sāka runāt pirmais. Viņš cieši paspieda māsai roku, viegli sakratīja to un sacīja: «Neraizējies par to, Ilelg!» Mēs taču esam to jau aizmirsuši. Un ikviens no mums savā sirdi ir zvērējis, ka nekad vairs nekas tamlīdzīgs nenotiks.»

Helga pavēra muti, lai atbildētu. Bet mēle sākumā negribēja tai klausīt. Viņai bija jāsaņemas un ar varu jāsavalda savs uztraukums. Kad tas bija noticis, viņa beidzot varēja atkal runāt. «Tā jau ir tā lieta,» viņa sacīja balsī, kas skanēja ka ielūzuši. «Ar jums abiem lieta kļūst arvien ļaunāka un bīstamāka… Kad būsit lieli, jūs vairs netiksit tik viegli tam pāri. Tad jūs pēc ķildas vairs neatradīsit viens otru. Var gadities, ka jūsu starpā iedegas cīņa tin ka viens no jums reiz nosit otru. Ja tā turpināsies, tam reiz jābeidzas ar naidu. Un kas tad notiks ar mani?»

Ingolfs un Lelfs jutās visai neveikli. Viņi pēkšņi redzeja sevi Helgas acīm. Viņai bija taisnība. Stāvoklis tiešām kļuva arvien ļaunāks. Neklājas aizvērt acis briesmu priekšā. Paturot vērā viņu attiecības, viegli varēja gadīties, ka pēc nākamās ķildas tie vairs nevarētu panākt pilnīgu izlīgšanu savā starpā. Cik maz jau šoreiz bija trūcis, lai tas piepildītos!

Ingolfs bija pirmais, kas tika skaidrībā ar sevi. Viņā pēkšņi atmodās kāds nodoms, kas līdz šim bija snaudis tā dvēselē. Viņš strauji pietrūkās kājās un sniedza Leifam roku. «Leif, vai būsim asinsbrāļi?» viņš mierīgi jautāja un viņa vārdos izpaudās tā nobriedušā noteiktība, kas bieži darīja to vecāku nekā viņa gadi.

Leifs uzlēca kājās un satvēra viņa roku. Viņš nespēja izrunāt ne vārda, bet viņa pirksti cieši saspieda drauga roku.

Helga palika sēdam un uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Tad viņa lēnām piecēlās, uzlika abas rokas zēnu rokām un noskūpstīja tos vienu pēc otra. «Nu jūs abi esat mani brāļi,» viņa sacīja, uzlūkodama Leifu.

Viņas skatiens liecināja Leilam, ka tas viņai ir vairāk kā brālis. Viņš pietvīka un mulsi pasmaidīja.

Ābolus viņi bija aizmirsuši. Bet nu pienāca arī to kārta. Un tie palīdzēja jauniešiem izkļūt no mazliet mocošā mulsuma, ko bija radījis viss šis lielais svinīgums.

Leifs un Helga pamazām atguva valodu. Turpretim Ingolfs nerunāja daudz. Viņš sevī zvērēja, ka kopš šis dienas tas būs īsts virs. Nekad viņš vairs""neļaus pārsteidzīgam jūtām aizraut sevi. Nekas turpmāk vairs nespēs šķirt viņu no Leifa, ne ari no Helgas. Nu viņš un Leifs bija asinsbrāļi. Un Leifs un Helga droši vien turēsies kopā. Tikai reti kad viņš bija juties tik laimīgs kā šaja acmmirklī. Gluži neapzināti viņš baudīja savu spēku un mieru. Tā viņš sedeja, kamēr kads Helgas jautājums iztraucēja to. Tad viņi vēl mazliet runāja par šo un to un priecājās, ka var būt kopā. Šķiroties viņi bija nolēmuši, ka asinsbralības svinīgā apliecināšana tiks izdarīta jau šo pavasari, lielās Uzvaras upurēšanas laikā. Gaularas galvenaja svētnīcā.

Septītā nodaļa

Erns un Rodmars pavadīja ziemu visai gaisīgi. Gandrīz dienu pēc dienas ik vakaru viņi sēdēja tronī un dzēra alu, un mierīgi priecājās, ka var būt kopā.

Klīda baumas, ka ziemeļos valdot nemiers. Bet Dalsfjordā un tai tuvējos apvidos vēl bija miers un no briesmām nekā nemanīja. Tomēr bija labi sagatavoties visam. , Nu, kad Halvdans Svarts bija miris un Haralds, viņa iikko desmit gadus vecais dēls, bija ievēlēts par karali, radās dažs labs karalis vai virsaitis, kas pēkšņi sajuta lieksmes pēc tās valsts, ko Halvdans Svarts bija apvienojis zem savas varas. Baumas zināja vēstīt, ka Haralds un viņa krusttēvs Gutorins, kam vajadzēja pārvaldīt zemi līdz tā pilngadībai, jau esot devušies karagājienā pret pirmajiem miera traucētāju bariem.

To dzirdot, Erns un Rodmars sāka atcerēties savus jaunības darbus. Tic nekā nebija zaudējuši tādēļ, ka ilgus gadus par viņiem nebija runāts. Un, kas tos abus dzirdēja, tam bija jādomā, ka Iirns un Rodmars bijuši visu pasaules svarīgāko notikumu aculiecinieki un ka viņiem ik reizi piederejis izšķirošais vārds to izlemšanā. Ne vien ar cilvēkiem tiem bijušas darīšanas, bet bieži tiem bija nācies mērīties spēkiem ar ļaunam un slepenām varām, kas izpaudušās visdažādākos veidos. Un nu viņi sēdēja šeit! Abi, Erns un Rodmars, bija saprātīgi viri. Viņi runāja ar mēru. Kad viens bija izteicies, tas ļāva runāt ari otram. Un, kamēr viņš tad klusēja un izlikās vērīgi klausāmies otra stāstā, viņa skatiens klīda tālumā: viņš sacerēja jaunus varoņdarbus un sakārtoja notikušo stāstījumam. Kad otrs beidzot bija gala, viņš jau bija sagatavojies. Bet vispirms viņš īsti pieklājīgi pamāja ar galvu un domīgi piezīmēja: «.Jā, jā,» un vēl brīdi klusēja, lai pierādītu, ka ir visu dzirdējis. Tad viņš pēkšņi iekvēlojās liesmā: «Bet nu ieklausies!»

Kalpi zālē uzjautrinājās par to, bet tomēr piedienīgā kārtā. Viņi tikai piemiedza vienu aci vai ari samirkšķinājās savā starpā, kad vecie to neredzēja. Kalpi labprāt novēlēja tiem abiem viņu līksmās atmiņas, kaut ari dažam viņu stāstam tie pat neticēja un sevī tikai smējās par to.

Erns un Rodmars pierādīja viņu gadiem apbrīnojamu neatlaidību varoņdarbu sacerēšanā un viens otra pārspēšanā. Krietni izlielījušies, viņi gāja svētnīcā, upurēja savus treknākos lopus, rīkoja dzīres par godu saviem dieviem, apdāvinot tos bagātīgām dāvanām. Viņi tomēr nejutās gluži droši, vai dievi laipni nolūkosies uz tik pārāk lielu pārgalvību. Nav ieteicams dievus kaitināt. Nē, ar

tiem jāsadzīvo labā draudzībā. Tā Ernām un Rodmara aizritēja laiks. Viņi kļuva veci. Tie sēdēja tronī un dzēr alu. Viņi dzēra daudz alus.

Astotā nodaļa

Kādu rītu, drīz pēc tās dienas, kad Ingolfs bija ieguvis Leifu par savu asinsbrāli, viņi abi devās pie saviem tē viem, lai paziņotu tiem savu apņemšanos un izlūgtos viņu piekrišanu apstiprināt šo brālību Gatilaras upursvinībās vasaras pirmajā dienā.

Leifs atrada savu tēvu vēl gultā. Kad viņš bija beidzis runāt, Rodmars nopriecājās par Leifa laimi un piebilda ka viņa dēlam arvien esot klājies labāk nekā viņš būtu to pelnījis. Un, ja nu viņš reiz sagādājot savam tēvam prieku, tad arī tas notiekot bez viņa nopelna. Pēc šiem vārdiem viņš lūdza dēlu aizvākties un atstāt viņu vienatnē ar tā alu.

Erns turpretim sēdēja savā troņa solā un dzesēja rīta slāpes, kad Ingolfs nostājās viņa priekšā un lūdza atļauju runāt. Erns mēmi pamāja ar savu balto galvu. Izklaidīgs, kāds viņš šķita, tas klusēdams noklausījās, kas viņa dēlam bija sakāms. Kad Ingolfs bija izrunājis, viņa tēvs turpināja klusēt. Ingolfs nebija pārliecināts, vai Erns dzirdējis tā vārdus vai ne. Ka tas iegrimis dziļās pārdomās, to viņš redzēja.

Tā Ingolfs vēl brīdi stāvēja un gaidīja atbildi. Sapratis, ka tas ir velti un ka tēvs varbūt nav pat sekojis viņa vārdiem, tas klusēdams izgāja.

Todien Erns vairs nepieskārās savam dzeramragam. Viņš sēdēja domīgs un nerunāja ne vārda. Ilgi pirms parastās stundas viņš uzmeklēja savu gultu. Otrā rītā agri viņš. strupi aicināja Ingolfu sev līdzi. Viņš noveda to kādā šķūnī, kur glabājās zemkopības rīki, un rūpīgi aizbultēja durvis. Tad viņš atsēdās uz kāda bluķa un brīdi sēdēja klusēdams.

Ingolfs klusu gaidīja, ko tēvs sacīs, un pūlējās noslēpt savu nemieru.

«Sēsties!» Erns beidzot sacīja, neatraudamies no savām domām.

Tā viņi sēdēja labu laiku. «Tu teici man,» viņš beidzot Iesāka un runāja apdomīgi, ar ilgiem starpbrīžiem, «ka

gribot doties asinsbrālibā ar savu brālēnu Leifu. Es domāju, tu zini pienākumus, ko uzliek šāda brālība, un esi tu rūpīgi apsvēris. Ceru arī, ka tu neesi ļāvies vieglprātīgai aizrautībai, bez apdomāšanās dodot šādu solījumu, un neesi arī sekojis vienīgi savai sirdij, bet jautājis padomu arī prātam. Es neslēpju, ka būtu vēlējies tev lal>aku asinsbrāli. Lūdzu, pārdomā, vai nebūtu ieteicams saistīt šajā asinsbrālībā arī Jarla Atla dēlus. Pēc dažām Zīmēm es vēroju, ka šie trīs brāļi, un sevišķi Hāstens, labprāt būtu mierā pārmainīt draudzības saites pret asinsradniecību. Tev droši vien būtu jāsaka tikai viens vārds. Man šķiet, tad tu varētu justies daudz spēcīgāks, neka noslēdzot brālību ar Leifu vien. Un, ja būsi gudrs, tu ari pats to atzīsi. Jo ikviens no šiem trim brāļiem sver tikpat, cik Leifs — un vēl vairāk. Tu tad būtu spēcīgāks jau tadeļ vien, ka es uzskatu par iespējamu, ka turpmāk Atla dēlus ar mums var saistīt arī vēl citas saites. Un tad — l.eifs taču ir tavs brālēns. Mums jāpatur tas acīs, un var gadīties, ka tā mēs viņu saistām pie sevis visciešāk. Vairak nekā es neteikšu par to.»

Erns apklusa un ilgi klusēja. Tad tas no jauna atsāka: «Es kļūstu vecs, to es jūtu. Dienas aiziet un pazūd man. Man ir tā, it kā es vairs nespētu tās aizturēt. Viņas izslīd man starp delnām.» Viņš nokāsējās, mirkli pārdomāja un tad turpinaja: «Tādēļ domāju, ka būs labāk, ja es jau tagad uzticēšu tev mūsu muižu pārvaldīšanu. Tev nāks tikai par labu, ja tu jau agrāk iemācīsies pavēlēt ļaudīm. Ari tu vairs neesi bērns, un pirms nāves es labprāt gribētu vēl redzēt, kā tu jzturies pavēlnieka lomā. Arī es vēl esmu šeit un varu but tev noderīgs. Esmu nodomājis runāt ar Rodmaru, lai tas dara tāpat ar Leifu. Tas, protams, uzveļ tev jaunu darbu, jo tev būs jāuzmana brālēna rīcība, sevišķi sākumā. Un, tā kā tu gribi slēgt ar viņu asinsbrālību, tad tev jāuzņemas arī no tās izrietošās sekas. Vairāk par to šodien nekas nav sakāms. Mums vajag laika šīs lietas sagatavošanai, tad vēlāk varēsim runāt par to tālāk.

Ir vēl citas lietas, par kurām es šodien gribu ar tevi runāt.» Erns atkal apklusa un pārdomāja. Tad viņš no jauna sāka runāt, stomīdamies un ne bez zināma sirmgalvja mulsuma: «Savā laika bieži esmu dzirdējis tavu māti runājam ar tevi. Tas nu jau sen atpakaļ un toreiz tu vēl biji bērns. Esmu tomēr novērojis, ka daudz no tā iespiedies tev atmiņā, varbūt pat katrs vārds. Tu nekad neesi par to runājis un vīriem vispār neklājas pārāk daud runāt. Jo pārak liela runāšana padara vārdus vieglu Tādēļ ari es līdz šim nekad vel neesmu runājis ar tev par dažām lietām, kas nu man jāsaka tev — nevis tādē ka uzskatu to par nepieciešamu, jo zinu, ka tev šīs lieta tikpat gaišas kā man, bet vienīgi tādēļ, lai tu reiz atc rētos, ka esmu tev to teicis.

Tu jau zini, ka Odins un Tors man ir augstākie dievi Tie bijuši arī musu cilts dievi, kopš vien teika zina par to stāstīt. Es ar prieku redzu, ka arī tu sevišķi god Odinu un Toru, tāpat kā to darījuši mūsu senči. Tādēļ ar tev klāsies labi, jo gudrība un spēks ir divi dārgumi, kas nepieciešami ikvienam īstam vīram. Ja viņam tie ir, tad ari gods tam nodrošināts — ka šeit, tā Valhallā. Bagāļ tība un zelts, vara pār vīriem un daudz zemes ir labas lielas. Tas tev jācenšas iegūt un jāprot arī paturēt. Bet bez visa tā ļaunākā gadījumā var arī iztikt. Vienigi bez goda nekad nevar iztikt, jo tas ir vienīgā manta, kas vīru eeļ — vienīgais, kas pec viņa paliek šeit zemes virsū, kad viņš reiz nomirst un iznikst. Un, tā kā, dzīvojot zemes virsu, godu viegli var pazaudēt, tad miris vīrs ar neaptraipītu godu ir daudz svētīgāks nekā vīrs, kas dzīvo, bet kura gods ir sašķobīts. Bet tas lai ir tev par mācību, iai tu, ja tas būtu vajadzīgs goda labā, bez vilcināšanās nomestu dzīvi. Jo vīra piemiņa dzīvo ilgāk nekā viņš pats.] Gods apstaro vīra piemiņu ar gaismu. Negods nobīda to ēnā. Mūsu ciltī nav bijis neviena vīra, kura piemiņu aizsegtu ēna. Tas ir pats svarīgākais, ko gribēju tev sacīt. Bet, ja tev ir pacietība klausīties vēl, tad teikšu tev vēl vairāk. Es saku tev: tev bus cienīt savas zemes likumus un tiesības! Kamēr tu neesi atteicies no likuma, viņš saista tevi un tu pārklāj ar negodu pats sevi, ja tu to pārkāp. Nesāc bez vajadzības ķildu un izvairies no sadursmēm un nemie; riem, kamēr netiek nozaimots tavs gods. Miers zeme nes augļus taviem tīrumiem. Un, ja tev kādreiz jāatriebjas pec likuma un tiesībām, ņem to ar stingru roku, kā pieklājās brīvam valdniekam. Tomēr arvien esi gatavs izlīgt, ja to piedāvā no visas sirds. Godpilna izlīgšana ir labāka kā uzvara, kura varbūt slēpjas vēlākas pazemošanas dīglis. Un nepārkāp nevienu izlīgumu — vienīgi nelietis aizmirst, ko solījis, un tikai puika lauž reiz doto vardu! Drošsirdīgs vīrs ar savu dzīvību atbild par savu vismazāko vārdu. No tā var pazīt augstu kārtu. Turpretim nelietim viņa vārds nesver vairāk kā tukša tērzēšana. Kaut tārpi i/.rstu tam mēli un kaut viņa ļaunā slava kā pusnakts Spoks turpinātu dzīvot cauri visiem mūžiem!» Erns bija ii kvēlojies. Nu tas atkal iegrima klusēšanā un pārdomās. Izdomājis savas domas, viņš cienīgi piecēlās un nomauca sev no rokas smago zelta gredzenu ar tajā iegrieztām rūnu zīmēm.

Ingolfs pietrūkās kājās un noliektu galvu, viegli pietvīkušu seju stāvēja tēva priekšā.

Bet Erns sacīja: «Šis gredzens kopš seniem laikiem pieder mūsu dzimtai. Kā mantojums tas arvien pārgājis no viena galvenā zara locekļa uz otru. Dažs no viņa valkātājiem nēsājis to līdz pat nāvei un dažs atdevis ty nākamajam valkātājam jau tad, kad nojautis savu laiku tuvojamies. Dēls, es kļūstu vecs. l\o līdzētu noliegt vai noslēpt to, ka aizmirstības plīvurs ar katru dienu vairāk aizsedz mani! Sniedz man roku!»

Ingolfs izstiepa labo roku un pacēla galvu; viņa acis spīdēja miklā mirdzumā. Erns aizkustināts uzmauca gredzefiu tam rokā: «Nu tu nesīsi viņu.» Ingolfs noslīga vecā vīra priekšā ceļos, Erns pārmeta viņa galvai vesera zīmi un klusu sacīja: «Lai Odins piešķir tev gudrību un Tors spēku, Freijs tavai zemei auglību un Njords tev labu vēju uz jūras! Lai visi gaismas dievi ir tev labvēlīgi! Piecelies, mans dēls!

Ingolfs klusēdams piecēlās. Erns uzlika abas rokas latn uz pleciem, mirkli uzlūkoja to nopietnu, pētošu skatu, tad palaida atkal vaļā.

Viņi reizē iznāca pagalmā. Brīdi viņi klusēdami stāvēja līdzās un nolūkojās uz sniega pārklāto zemi. Ingolfs visu redzēja jaunām acīm. Fjords bija svaigi zils, tumšā mežmala vietām vēstīja pavasara tuvumu un no sniega atbrīvotu zemi. Debesis bija augstas un dzidras, diena svinīgi klusa. Saltais gaiss bija kļuvis maigāks. Un Ingolfa priekšā viss stāvēja no jauna atdzimis un pilris godības.

Kad Erns iegāja namā, Ingolfs vēl palika stāvam, lai dziļi izbaudītu jauno iespaidu, kādu uz viņu atstāja diena un viss cits.

Erns devās uz troņa sēdekli un pie sava raga. Rīkle viņam bija izkaltusi no ilgās runāšanas. Vienā malkā viņš iztukšoja ragu un lika to piepildīt no jauna. Todien viņš bieži tukšoja to.

Devīta nodaļa

Ingolfs apdomīgos vārdos pastāstīja Leifam, ka viņa tēvs labprāt vēloties, lai arī Atla dēlus uzņemtu asinsbrālībā. Kamēr viņš runāja, Leifs mēmi lūkojās zemē. Jau tūliņ pēc pirmā vārda Ingolfs nožēloja, ka vispāri bija sācis runāt par šo lietu. Leifa izskats nomāca viņu. Viņš meklēja vārdus, bet tie neļāvās viņam. Kad viņš apklusa, Leifs biklj pavērās viņā. Ingolfs juta neparasti stipru apjukumu. Arī viņam gandriz likās, it kā tas būtu nodevis Leifu. «Es tikai tāpat gribēju tev to pastāstīt,» viņš centās izlabot savu kļūdu, bet pats juta, ka viņa balss skan visai nepārliecinoši.

«Un kā tev šķiet?» Leifs klusu jautāja un atkal pacēla acis; tomēr viņa skatiens bija nedrošs.

«Pirms tam es nekad nebiju domājis par brālību ar Atla trim dēliem,» Ingolfs mierīgi atbildēja, jau atguvis parasto līdzsvaru. «Es piedāvāju asinsbrālibu tev vienam un tas neļauj man piedāvāt to citiem. Bet no tēva vārdiem secināms, ka Atla dēli paši varētu griezties pie mums ar šādu piedāvājumu. Tikai tādam gadījumam es labprāt gribētu zināt tavas domas.»

«Es nekad neesmu domājis brāļoties ar Holmstenu,» Leifs atbildēja viņam neparasti cietā un mierīgā balsī. «Es nevēlos but ikvienam brālis!»

«Tad nerunāsim vairs par to,» Ingolfs centās runāt vieglā tonī un tā izbeigt šo nepatīkamo lietu.

Leifs tomēr turpināja runāt par to. Viņa balsī izskanēja apslēpts sašutums un skumjas. «Es labi saprotu, ka brālība ar Atla dēliem tev nozīmē kaut ko pavisam citu nekā brālība ar mani. Ja tu saisti viņus pie sevis ar zvērestu, tad ar to tu pavairo savu varu un cieņu. Slēdz vien brālību ar Atla dēliem! Es nestāvēšu tev ceļā — es atbrīvoju tevi no dotā vārda. Man pietiek arī ar sevi vien!»

Ingolfs brīdi klusēja, tad sacīja: «Leif, tu pārproti mani. Var jau būt, ka būtu labāk, ja es nesāktu runāt par to. Bet, man šķita, kā brāļi mēs taču varam to pārrunāt. Es no savas puses atzīstos, ka man šāda brālība ar Atla dēliem būtu gluži pieņemama, ar Hāstenu pat vēlama. Tomēr, man šķiet, neiespējami slēgt brālību ar kādu citu bez tevis. Visā pasaulē nav neviena, kuru es gribētu iegūt par brāli; to tu pats zini — vai, vismaz, tas tev būtu j.īzina. Un nekāda vara nepiespiedis mani atbrīvot sevi iio dotā vārda, Leif!»

' Leifs brīdi stāvēja, domās iegrimis. Tad tas pacēla galvu un droši, paļāvīgi ielūkojās Ingolfam acīs. [ «Zinu,» viņš sacīja un viņa balss skanēja tikpat mierīgi ka pirmīt, «es neesmu vislabākais brālis, kādu tu varētu nlrast. Tomēr par manu uzticību tev nekad nebūs jāsūdzas. Man šķiet, Ingolf, tu bīsties, ka manas vainas dēļ kādreiz varētu izcelties naids starp tevi un Atla dēliem. (Jē, ar manu gribu tas nekad nenotiks! Es nekad vairs neļaušu vaļu manam straujumam pret Holmstenu. To es /.vēru tev. Es zinu, ka tu augsti cienī Hāstenu, un saprotu, ka viņa draudzība tev dārga. Un tu redzēsi, ka uz mani vari paļauties!»

Abi brālēni klusēdami spieda viens otram roku. Vēlāk viņi nekad vairs neatgriezās pie šīs sarunas.

Desmitā nodaļa

Pilī ieradās kāds ubags. Kāds gadu nastas saliekts, ne(irās skrandās un ādas lupatās ģērbies vīrs vienu vakaru ienāca zālē, kur tam ierādīja vietu pie uguns, vienā no pēdējiem soliem. Tur viņš sēdēja, sildīja nosalušos, līkos pirkstus un glūnoši lūkojās visapkārt izbalējušām, viltīgām acīm. Sēdot netīrā, izspūrusī bārda sniedzās tam līdz pat ceļiem. Sirmie mati nekārtībā krita tam pār pleciem; tomēr visuzkrītošākās bija viņa varenās uzacis. Sirmas un kuplas, tās gandrīz pilnīgi aizsedza viņa acis, kad viņš tās nolaida. Bet viņam bija paradums drīz pacelt tās abas reizē, drīz atkal vienu pēc otras. Tas piešķīra viņa sejai dīvaini mainīgu izteiksmi, gandrīz kaut ko dzīvniecisku.

Tam jautāja, kas jauns noticis ziemeļos, tomēr viņš maz ko zināja stāstīt. Un, redzot, ka no viņa nekas sevišķs nav gaidāms, saime atstāja viņu mierā un ļāva tam sēdēt un sildīties. Likās, arī viņš vismīļāk gribēja palikt viens ar sevi. Brīdi tā sēdējis un apsildījis rokas, viņš iztina kājas no lupatām un izstiepa tās pret uguni. Un šīs kājas ar kaulainajām potītēm un netīrumiem uz tām bija ievērības cienīgas.

Viņam nolika priekšā bļodu ar dažām vakariņu paliekām. Tīksmi smaidīdams, viņš paņēma to klēpī un sāka rīt. Kārām rokām tas vispirms izzvejoja gardākos kumo/

sus, ēdot pirkstiem vandījās bļodas saturā un tā varenfl žokļi strādāja bez apstājas. Rit — jā, to viņš prata!

Ingolfs un Leifs bija novietojušies svešinieka tuvumļ un ziņkāri vēroja to.

«Es domāju, viņš var sabāzt rīklē tieši tikpat daudz, cii govs,» Leifs čukstēja un lūkojās plaši ieplestām acīnļ «Tas tēviņš maļ žokļiem kā gremojoša govs. Ak, kādi vecs cūka!»

Ubags izēda bļodu tukšu, atstājot pāri vienigi apgrauzi tus kaulus. Tad apmierināts atraugājās un iegrima tīksmi pussnaudā, dodot kuņģim laiku uzņemt norīto ēdienu. Tā viņš sēdēja ilgu laiku un izskatījās gandrīz, it kā tas gJ lētu. Bet pēkšņi viņš sarauca augšup uzacis un izbalē jušām acīm pavērās visapkārt.

Tieši šajā acumirklī Leifs un Ingolfs bija picvirzījušic viņam tuvāk un ziņkāri aplūkoja viens tā kājas, otrs seju. Nekad vēl viņi nebija ko tamlīdzīgu redzējuši. Totie šis cilvēks no galvas līdz pat kājām bija aplūkošana cienīgs.

Brīdi viņš tā sēdēja, ļāva skatienam slīdēt pār jaunie šiem no viena uz otru, vērīgi aplūkoja tos un ļāva tien laiku apbrīnot arī sevi. «Smaile un asmens!» viņš beidzo sacīja ņurdošā krūšu balsī. «Ja tev nolūzt smaile — va roņdarbiem beigas! Bet tad tu arī sēdi, kur tev nolemtslj Siem vārdiem viņš pēkšņi pievērsās Ingolfam un viņi mūlis ar ieplestajām acīm gandrīz atdūrās tā sejā. TaC viņš atvilka galvu atpakaļ un ņurdoši iesmējās, it kā pat; par savām domām. Zēniem šķita, ka viņš murgo. Viņ sēdēja nekustēdamies un lūkojās tajā un Leifam mut< bija izbrīnā pavērta. «Dīvains radījums,» nodomāja Leifs un smiekli jau kutināja tam rīkli.

Vecis vēl kādu laiku sēdēja klusēdams un ļāva skatie nam glūnoši slīdēt visapkārt. Tas, ka zēni acīmredzot viņu apbrīno, to nebūt nemulsināja. «Vai lai pasaku jums kaut ko?» viņš beidzot ņurdoši jautāja un zīmīgi pamirkšķināja savām izbalējušām acīm. «Varbūt gribat, lai stāstu jums par jauno zemi?» Viņa seja ar augšup sarauktām uzacīm jautājoši pievērsās drīz vienam, drīz otram.

Dīvainā cilvēka tiešā uzruna uz mirkli samulsināja zēnus. Viņi slepus saskatījās un palika sēdam noliektām galvām.

«Jā, ja negribai dzirdēt, tad es tiešām nestāstīšu jums to!» vecis īgni noņurdēja, nopurinājās, nolaida uzacis un no jauna iegrima sevī.

Zēni pacēla galvas, uzlūkoja viņu un viens otru un pēkšņi kļuva ziņkāri. Ingolfs pamāja Leifam, lai tas runā, nu Leifs tūliņ iesaucās: «Nu, stāsti, vecais!»

Ubags lēnām pacēla acis, tomēr neuzlūkoja viņus. Drīzāk izskatījās, it kā viņš būtu tos galīgi aizmirsis un nebūtu Leifa vārdus dzirdējis. Ar savu veco, brīnišķi izbalējušo acu skatienu viņš domīgi vērās ugunskura liesmās. «Jā,» viņš beidzot sacīja, it kā tikai ar pūlēm pārvarot negribēšanu. «Ir jau arī vienalga. Kādēļ es lai stāstu jums to? Neviens neizbēgs savam liktenim.» Viņš Vskaļi un pamatīgi nožāvājās, parādot tiem vareno rīkli aiz dzeltenajiem zobiem. Tad atkal aizvēra muti un palika vēl brīdi mēmi sēdam. Likās, it kā viņš apsvērtu, vai vispār atmaksājas šovakar vēl atvērt muti.

Kad Leifam tas šķita velkamies pārāk ilgi, viņš izslējās. «Tu gribēji stāstīt mums par kādu tur jaunu zemi,» viņš neatlaidīgi sacīja. Un, kad vecis izlikās nedzirdējis, vēl piebilda: «Vai tad ir atrasta kāda jauna zeme?»

«To jūs nezināt?» ubags ātri jautāja. «Pat tik daudz jūs nezināt?» viņš neticīgi atkārtoja.

Zēni pakratīja galvas.

«Tad, man šķiet, tiešām nav par vēlu, ka jūs dzirdat par to. Pat tik daudz jūs nezināt! Ak, jūs vecās mūķenes! Kā jūs protat aust! Cik rūpīgi jūs uzmanāt audumu — un kaut raibais pavediens būtu krāsots asinīm! Varbūt redzošam vajadzētu klusēt? Nu, reiz jums tas tikpat būs jāzina. — Un jūs it nekā neesat dzirdējuši par jauno zemi?» Tā kā abi zēni atkal pakratīja galvas, viņš turpināja: «Pirms vairākiem gadiem vikings Nadods gribēja braukt no Norvēģijas uz Farēru salām. Dievi nebija lēmuši viņam labu vēju. Nezinu, vai viņš bija aizmirsis upurēt, vai arī kā citādi sadusmojis Odt'nu un Njordu. • Tie sūtīja tam ceļā vētru, kas aizdzina to tik tālu uz rietumiem, ka viņš jau iedomājās atrodamies netālu no Ginungagabas, kur jūras ietek Helheimā. Bet tās vietā viņš sasniedza kādu lielu zemi. Viņš uzkāpa augstā kalnā, lai pārliecinātos, vai šī zeme ir apdzīvota. Bet neredzēja ne dūmu, ne kādas citas zīmes, kas liecinātu, ka tur mājo 1 cilvēki. Kad tas atstāja salu, kalnos bija ļoti daudz sniega. Tādēļ viņš nosauca šo zemi par Sniega zemi. Viņš un viņa ļaudis apgalvoja, ka tā esot laba zeme. Atkal aizritēja daži gadi, par jauno zemi nekas nebija dzirdams. Un tad gadījās, ka kāds vīrs no Zviedrijas, Gardars Svavarsons, kam arī Dānijā ir īpašumi, devās ceļā no Zēlandes, lai no dienvidu salām pārvestu sava sievas tēva atstāto mantojumu. Pentlandfjordā viņu pārsteidza vētra un viņa kuģis noklīda no ceļa. Arī viņu straume nesa uz rietu miem, tā viņš beidzot nokļuva jaunajā zemē. Viņš apbrauca tai apkārt un redzēja, ka tā ir sala. Viņš uzcēla mītnes kādā līcī, kuru nosauca par Mitnes līci, un palika tur visu ziemu. Otrā pavasarī, braucot mājup, viņš veda tauvā lidzi laivu, bet vētra to norāva. Sajā laivā atradas kāds vergs, vārdā Natfars, un kāda verdzene. Var but, ka viņiem palaimējies sasniegt krastu un ka viņi apmetušies tur uz dzīvi. Arī Gardars cildināja jauno zemi. No jūras līdz pat kalniem tā esot pārklāta mežiem un tur esot treknas ganības. Un viņš nokrustīja to par Gardarsalu. Sis vārds tad arī palika ļaužu mutē līdz pat tam laikam, kad tur ieradās Floks Vilgerdarsons. Floks, kas bija varens vikings Rogalandē, posās ceļā, lai uzmeklētu Gardasholmu. Ruterzundā viņš piekrāva savu kuģi. Pirms izbraukšanas jūrā tas sarīkoja upurēšanas svētkus, kuru laikā iebūra spēku trijos kraukļos. Kopš tā laika viņu devē par Kraukļu Floku. Upurēšanas vietā tika uzcelts piemiņas akmens, kas vēl šodien saucas par Floka akmeni. Viņš stāv tieši tajā vietā, kur Hordalande saiet kopa ar Rogalandi. Kraukļu Floks vispirms brauca uz Hjaltlaudi un izmeta tur enkuru kādā līcī, kurti tas nosauca par Floka līci. Hjaltlandē viņa meita Geirhilda noslīka kādā ezerā, kas viņas vārda nosaukts par Geirhildas ezeru. No Hjaltlandes tas brauca uz Farēriem un atdeva tur kādam vīram vienu no savām meitām par sievu. No turienes Floks savā kuģi devās jūrā; savus trīs kraukļus tas paņēma līdzi. Vienu dienu un vienu nakti braucis, viņš izlaida no būra pirmo kraukli. Tas aizlidoja atpakaļ un nozuda tajā virzienā, no kurienes kuģis brauca. Floks brauca vēl dienu un nakti. Tad viņš palaida brīvībā otru kraukli. Tas pacēlās gaisā un nolaidās atpakaļ uz kuģa. Floks turpināja ceļu vēl dienu un nakti. Nu viņš izlaida trešo kraukli. Tas aizlidoja kuģim pa priekšu un vairs neatgriezās. Braucot tajā virzienā, kurp bija aizlidojis krauklis, viņš beidzot arī sasniedza meklēto zemi. Floka kuģī bija kāds vīrs, vārdā Flakss. Kad viņi sasniedza kādu platu fjordu, Flakss sacīja: «.Jā, šī ir liela zeme, ko mēs esam atraduši — šeit ir milzīgas upes.» Tādā kārtā fjords tika nosaukts par Flaksa grīvu. Kraukļu Floks tomēr neiegriezās šajā fjordā. Viņš apbrauca apkārt k;ldarn zemes ragam ar lielu, sniega pārklātu kalnu un parbrauca pāri platam līcim ar daudzām salām un klintīm. Tad izmeta enkuru kādā fjordā līča ziemeļu malā un nosauca to par Ūdens fjordu. Bet piekrastei viņš deva Bardekrasta vārdu. Fjords bija zivju pilns. Sajūsmināti par bagātīgo zveju, viņi aizmirsa ievākt sienu. Tāpēc aitas un vērši, ko viņi bija atveduši līdzi, ziemā aizgāja boja barības trūkuma dēļ. Pavasaris bija auksts. Kadā pavasara dienā Floks uzkāpa augstā kalnā un no turienes ieraudzīja ziemeļos kādu fjordu, kas bija pilns ar jūras * ledu. Tāpēc viņš pārdēvēja šo zemi un nosauca to par Islandi — Ledus zemi. Viņš bija gribējis jau vasarā doties atpakaļ mājup; bet, pirms vel tas paguva sagatavoties ceļojumiem, pienāca rudens un sāka plosīties vētras. Flokam bija līdzi arī divi zemnieki, Torolfs un Ilerjolfs. Kad beidzot viss bija sagatavots un kuģis jau atstājis fjordu, negaiss aiznesa prom laivu, kurā sēdēja Ilerjolfs. Viņam palaimējās nokļūt krasta, un vietu, kur tas notika, viņš nosauca par Herjolfa ostu. Kraukļu Floks, kas negribēja aizbraukt bez Herjolfa, stūrēja atkal uz krastu un laimīgi ievadīja kuģi kādā fjordā, kuru nosauca par Ostas fjordu. Kādā šī fjorda sēklī viņi atrada izmestu valzivi, kadeļ nokristīja to par Valzivs sēkli; tā nu arī tam bija savs vārds. Tad viņi turpināja ceļu uz dzimteni un pārziemoja kādā fjordā, kuram Kraukļu Floks nedeva nekāda varda — viņam jau bija apnikusi šī zeme. Nākamā vasarā viņi atgriezās Norvēģijā. Kad tur viņiem jautāja par jauno zemi, Floks neteica nekā laba par to. Turpretim Ilerjolfs ļoti cildināja to, uzsvēra viņas labumus, bet neslēpa arī ļaunumus. Torolfs stāstīja pat, ka no katras smilgas, ko viņi šajā zemē atraduši, esot tecējis sviests; kopš tā laika ļaudis dēvē viņu par Torolfu Sviestu… Vairāk nekā nevaru pastāstīt jums par šo jauno zemi,» ubags īgni nobeidza un smagi nopurinājās. «Ja gribat, varat paši to aplūkot!»

Kad viņš bija beidzis, Leifs un Ingolfs brīdi sēdēja klusēdami un lūkojās viņā.

«Kādēļ mēs to lai darītu?» Ingolfs beidzot jautāja. «Mēs taču nedomājam mainīt savu dzīvesvietu!»

Uz to vecis nekā neatbildēja. Leifs sēdēja, domās iegrimis. Kad viņš beidzot ierunājās, viņa balss skanēja klusināti un sapņaini: «Man šķiet, ka tomēr būtu jauki redzēt reiz šo zemi.»

«Tu viņu arī redzēsi,» ubags nomurmināja un viņa rupjajā balsi izskanēja ļauns prieks. «Redzēsi to jau diezgan drīzi, man liekas!» Un nu šis virs pēkšņi atkal atdzīvojās, kļuva nekautrs un uzmācīgs. «Pagadajat man kannu alus un es stāstīšu jums vēl vairāk — es parādīšu jums gabalu no svēto jaunavu auduma, hoho! Skaistu gabalu! Un kādus pavedienus viņas ieaudušas tajā — to jus nevarat pat nojaust! Surp alu, tad tikai jūs ko dzirdēsit!»

Te lngolfs ar varu nokratīja kādu brīnišķu un neparastu smagumu, kas nomāca visu viņa ķermeni, un strauji piecēlās. Viņa juloņa pēkšņi bija mainījusies — un viņš jutas nelabi. «Alu tu dabūsi,» viņš strupi un salti atbildēja ubagam. «Bet man šķiet, mēs šovakar esam dzirdējuši jau diezgan. — Nāc, Leif!»

Leifs negribot piecēlās. Vai tad šis vecis nevarēja pa stāstīt vēl vairāk par jauno zemi? Kādēļ nenoklausīties viņā līdz beigām, kaut viņš jauc savā stāstījumā visādas nejēdzības? Bet, ja jau lngolfs negribēja, tad ari viņam bija vienalga. Tad viņš viens pats varēja sapņot tālāk par šo salu tālu jūrā un pārrunāt visas šis lietas arī ar In golfu.

Ubagam atnesa krūzi alus. Viņš iztukšoja to maziem malkiem, lai nekā nezaudētu no baudas. Tad viņš nogulās tuvāk ugunij, saritinājās tā, ka izskatījās pēc milzīga saiņa, un tā nogulēja visu nakti. Otra rītā viņš aizgāja tālāk. Kad Leifs to meklēja, lai iztaujātu tuvāk, viņa vairs nebija.

Leifs vairākkārt mēģināja uzsākt ar Ingolfu sarunu par jauno zemi. Bet, kolīdz Leifs sāka runāt par Ledus zemi, Ingolfam arvien bija prātā kas cits. Leifs nemanīja, ka lngolfs apzināti izvairās par to runāt, lngolfs baiļojas, ka Leifs varētu sākt pārāk daudz nodarboties ar šo jaunatrasto zemi, par kuru ubags bija viņiem stāstījis. No Leifa varēja gaidīt, ka viņš nu tūliņ sāks kalt plānus par ceļojumu turp vai pat par apmešanos tur uz dzīvi. Un tas nedrīkstēja notikt. Leifs kļuva pārak iedomīgs, kolīdz tam kas iekrita prātā, sevišķi ja ta bija kāda neikdienišķa iedoma. Nē, lngolfs gribēja palikt šeit Dalsfjordā, savu tēvu pili. Viss, kas vien garšoja pec dēkām un pārmaiņām, viņam dvēseles dziļumos bija pretīgs. Un lngolfs ar gudro izturēšanos panāca to, ka Leifs atkal aizmirsa jauno zemi.

Vienpadsmita nodaļa

Ziema tuvojās beigām. Goa sekoja Vienmēnesis un tad — tieši atkusnī — svētā Tora diena ievadīja Harpi — pirmo saulaino vasaras mēnesi.

Pirmo vasaras dienu atzīmēja ar trīs dienas ilgstošiem upurēšanas svētkiem Gaularā. Tajos Jarla rezidencē sapulcējas virsaiši un brīvvalži no plašas apkārtnes; ikviens ņēma līdzi no saviem kalpiem sastādītu svītu un ikviens atveda līdzi savus ēdienus un krietnus alus krājumus.

* Seit nedrīkstēja iztrūkt neviens, kas gatavojās vasarā doties vikingu braucienos, citādi tas nevarēja gaidīt laimi un uzvaras savā ceļojumā.

Jau agrā rītā valdīja dzīva rosība. No visām pusēm plūda šurp lieli ļaužu bari. Rūpīgi nospodrinātie ieroči un vairogi mirdzēja saulē. Kalpi bija ģērbušies pelēkās, pašausta flaneļa drēbēs, bet brīvvalži un viņu deli lepojas ar skaistu svešzemju audumu tērpiem. Sarkani un zili, zaļi un raibi mēteļi bija redzami ikviena gājienā. Cauru dienu turpinājās ļaužu pieplūdums pils pagalmā, kur tie uzcēla teltis un posās svētkiem. Draugi un paziņas apciemoja viens otru, vienojās par pasākumiem vasarā un noslēdza arī visdažādākos darījumus.

Jarls Atis šodien palika neredzams. Vienīgi viņa tuvākie draugi un tie vīri, kam bija viņam kas svarīgs ziņojams, tika ielaisti istabā, kur viņš bija noslēpies. Viņam bija jākārto pašam savas un arī svešas lietas vai arī jāievada to kārtošana.

Starp tiem, kas šodien gribēja viņam piekļūt un tika ielaisti, bija arī Erns Bjernulfsons. Viņu saruna bija īsa, un Jarls Atis lika ataicināt uz to ari savu vecāko delu Hāstenu. Arī Hāstens tikai acumirkli palika pie tēva. Viņa brāļi Holmstens un Herstens tikām gaidīja ārā. Hastens nekā nestāstīja tiem par sarunu. Un, ja Hāstens nerunāja pats, tad arī brāļi tam nekā nejautāja.

Hāstens, Herstens un Holmstens gaja pār pagalmu un apsveica ikvienu virsaiti. Viņi valkāja krāšņās drēbes, nesa skaistus ieročus un dārgas rotas. Visiem trim brāļiem plecos bija uzmesti gari smaga zīda mēteļi — Hāstenam sārts, Herstenam zils un Holmstenam zaļš. Tie bija skaisti jaunekļi, slaidi un spēcigi noauguši, gaišiem matiem, cildeni veidotām sejām un cienīgām kustībām. Redzot viņus tā kopā ejam un apsveicam viesus — labajā pusē arvien Hāstens, Holmstens kreisajā un Herstens vidū —, tikai relais varēja atcerēties, ka būtu kādreiz redzējis trīs tik j skaistus vīriešus. Viņi bija ļoti iemīļoti, daudzi sacentās] viņu draudzības dēļ, tomēr viņi tikai retam dāvāja savu ] uzticību.

Pie šiem retajiem piederēja arī Ingolfs un Leifs. Hasļ tens ar lielu prieku apsveica abus brālēnus. Tomēr viņa j sirsnīgā draudzība piederēja vienīgi Ingolfam; ar Leifu viņš samierinājās vienīgi tādēļ, ka abi brālēni bija nešķi; rami. Tomēr arī Leifu viņš labi ieredzēja un klusībā ap-ļ brīnoja to bezbailības dēļ.

Atkal un atkal trīs brāļi atgriezās laukumā, kur īn-ļ golfs un Leifs rīkoja telts celšanas darbus, kamēr viņu i tēvi jau bija nozuduši, jo tiem bija ierādīta goda vieta i zālē, kur atsevišķi viesi tika pamieloti. Viņi dzēra pils j brūvējumu un pārrunāja ar citiem domu biedriem jaunā-j kos notikumus. Ingolfs ievēroja, ka Hāstens šodien grib no "viņa kaut ko sevišķu, un prata iekārtot tā, ka viņi uz brīdi palika divatā.

Hāstens tūliņ ķērās pie lietas. «Es dzirdēju, Ingolf, ka tu rīt gribot noslēgt asinsbrālību ar Leifu. Es jau domāju, ka tas reiz notiks, bet nu tas nāk agrāk, nekā biju gaidījis.»

Ingolfs pārtrauca viņu, kaut labi saprata, ka Hāstens vēl nav visu izteicis. Viņš īsos vārdos pastāstīja Hāstenam, kā viņi pēdējo reizi nokļuvuši mājās no Gaularas. Un tādēļ viņa un Leifa karstākā vēlēšanās nu esot saistīties vienam ar otru nesaraujamām saitēm. «Tu pazīsti Leifu,» viņš beidzot sacīja, «un zini, cik neapdomīgs viņš ir un cik nepieciešams tam aizstāvis. Vairogam, kas viņu sargās, nekad netrūks skrambu. Viņam nepieciešams vairogs. Un šāds vairogs viņam būšu es.»

«Vai tev šķiet, ka būtu slikti, ja Leifam būtu vairāk nekā viens vienīgs vairogs?» Hāstens mierīgi jautāja.

Ingolfs mazliet nobāla un Hāstens to droši vien redzēja. Brīdi viņi stāvēja, cieši lūkodamies viens otram acīs. Viņi klusēja, un abi nojauta, ka šajā acumirklī izšķiras viņu liktenis.

Beidzot Ingolfs sniedza Hāstenam roku. «Ilāsten, mans draugs,» viņš klusu sacīja, «es ceru, ka mēs divi — tu un es — visu mūžu stāvēsim cieši līdzās tur, kur skan draudzības vārds, un arī tur, kur runā ieroči. Tomēr man šķiet, ka vairogu cietoksnis Leifam liktos kā cietums.»

Hāstens stāvēja kluss, turēja drauga roku savējā un lūkojās tam acīs. Abu sejās atspoguļojās skumjas. Tad Hāstens mierīgi sacīja: *Tu esi runājis un tādēļ tas citādi nevar būt. Tad būsim abi nomodā ikviens par saviem brāļiem! Kāda nojauta man saka, ka tas būs nepieciešams.» Tad viņš atlaida Ingolfa roku, vēlreiz cieši paspiedis to. Klusēdami viņi devās atpakaļ pie teltīm, kur Leifs bija iegrimis draudzīgā, jautrā sarunā ar Hāstena brāļiem.

Leifs turēja rokā nazi, Holmstena dāvanu, un dzīvi attēloja, kā bija nodūris zirgu. «Josla, Holmsten, ir pilnīgi samaksāta,» viņš jautri nobeidza. «Tavs nazis reiz gribēja laupīt man dzīvību, bet tad izglāba mani. Ja tev ir cirvis, tad pacel to pret mani un vēlāk atdāvini man to! Man vajag cirvi, bet tēvs man nedod to; viņš bīstas, ka es varētu pārāk bieži pārbaudīt tā derīgumu. Es gribēju viņam nozagt vienu, bet viņš visus ieročus tur ieslēgtus šķirstā, kuram es nevaru piekļūt.» Leifs apklusa, kad Ingolfs un Hāstens pienāca pie viņiem. Atrs skatiens pārliecināja viņu, ka starp tiem abiem kaut kas noticis. Viņi bija tik klusi. Leifs aši iegrūda nazi makstī un izslējās.

Drīz Atla dēli aizgaja. Un Hāstens nekavējoties uzmeklēja savu tēvu.

«Vai kārtībā?» Jarls Atis jautāja.

«Nē, esmu apdomājies,» Hāstens atbildēja, jo atzina par labāku neatklāt tēvam tūliņ visu. «Bīstos, ka no brālības ar Rodinara dēlu Leifu mums varētu dažu labu reizi gadīties nepatikšanas.»

«Ļoti iespējams,» Jarls Atis piekrita. «Bet Ingolfs ir krietns cilvēks un dienās mantos lielus īpašumus. Viņa dzimtai ir daudz draugu un nemieru gadījumā tie mums varētu ļoti noderēt.»

«Mana un Ingolfa draudzība nav atkarīga no tā, vai mēs saistāmies asinsbrālibā vai ne.»

«Varbūt,» Jarls sausi atbildēja. «Tev pašam jāzina, ko tu dari. Mans padoms bija tikai padoms. Kaut tev nekad nebūtu jānožēlo, ka neesi tam sekojis!»

Hāstens saprata, ka tēvs ir sašutis. Viņš neatbildēja, godbijīgi sveicināja un izgāja. Viņš bija nobažījies un to mocīja baigas nojautas; viņš tomēr to neizrādīja un izlikās, it kā viss būtu kārtībā.

Jau tuvojās vakars, kad iesākās īstie svētki. Jarls Atis jau bija parūpējies, lai būtu sagatavots viss-upurēšanai vajadzīgais. Upurdzīvnieki todien netika laisti laukā. Kūtī nepacietīgi mīņājās skaistie, spēcīgie zirgi, kas bija nolemti ziedošanai Odinam. Bars aitu, kuru uzdevums tāpat bija mīkstināt pirmtēva pratu, pacietīgi gaidīja savu likteni, iesprostotas aplokā. Viņas bija nolikušas galvas cita citai uz muguras, gausi gremoja savas pēdējas barības paliekas un šad un tad garlaikodamās kustināja ausis. Trekni vērši un buļļi, kuriem ari bija jaatdod savas asinis par godu Odinam, skaļi rēca un mauroja, un badija ragiem iežogojuma sijas. Kādā šķūni vēl gulēja deviņi vergi un noziedznieki, uz muguras atsietam rokām. Tiem bija jāmirst, lai no jauna papildinātu dieva medību pulkus. Jo Odins, kam viņus ziedoja, bija cīņas dievs. Tomēr ari Toratn bija nolemts mazs gandarījums. Tajā pat šķūnī, kur nāvi gaidīja vergu bars, vienā kaktā gulēja kāds vīstoklis. Tā bija Trude — verdzene, kas bija izdarījusi zādzību. Tā kā viņai šis noziegums tikpat bija jāsamaksā ar dzīvību, tad viņu ērti varēja izmantot kā ziedojumu pērkona dievam.

Vakara maigā krēsla jau bija pārsegusi savu plīvuru zemei, atņemot visām kontūrām asumu un spilgtumu. Ļaudis sāka pulcēties ap svētnīcu. Visus ieročus bija jāatstāj teltis.

Gaularas svētnīca jau kopš neatminamiem laikiem bija galvenais templis — vēl ilgi pirms tam, kad šī pils bija kļuvusi Jarlu rezidence. Galvenā priestera amats jau kopš sensenām dienām mantošanas kārtība pārgāja no tēva uz dēlu. Tā ari Jarls Atis Šaurais bija mantojis to no sava tēva. Pats templis bija plaša, no smagām sijām celta ēka ar ieeju vienos sānos, par kuru nokarājās jumta čokurs. Degošas un kvēpošas piķa lapas bija iespraustas visos sienas iestiprinātos dzelzs gredzenos un katru lāpu uzraudzīja īpašs vergs. Ieejot svētnīcā, lāpu gaismā bija saskatāmi dievu tēli, kas bija novietoti aiz zema žoga, uz aaugstinājuma tempļa viņā galā. Ikdienišķs cilvēks nerikstēja spert kāju aiz šis barjeras; ieiet tur bija brīv ienīgi priesterim un šim nolūkam īpaši iesvētītiem viņa alīgiem. Dievi sēdēja, sarindoti plašā puslokā. Viņu bija jaudz, gan vīriešu, gan ari sieviešu kārtas. Lielākā daļa no tiem bija ietērpti greznās drēbēs, daži izrotāti ar zelta gredzeniem un dārgiem akmeņiem. Visvairāk krita acis trīs galvenie dievi: Odins, Tors un Freijs, kas sēdēja pusloka vidu. Pašā vidū uz troņa bija novietots Tors; šeit, tāpat kā daudzos citos apgabalos, viņu cienīja vairāk kā visus pārējos. Tors sēdēja savos pērkona vāģos, kās bija aizjūgti raibi izkrāsotiem bukiem ar zelta ragiem. Bukiem zem kājām bija riteņi, tā ka pērkona dievam par godu rīkotās svinībās tos varēja stumt pa priekšu gājienam. Augstu paceltā labajā rokā Tors turēja veseri ar īsu kātu. Viņa izskats varēja iedvest šausmas. Tieši lidzās viņam bija sāniski nostādīta plāna akmens plāksne ar asu šķautni. Pa labi no Tora sēdēja Odins savos ratos, kas bija lielāki un greznāki kā Tora rati, bet bez aizjūga. Odina krēsls bija izrotāts svētām rūnu zīmēm. Roka viņš turēja garu šķēpu, viņa vienīgā acs lūkojās draudīgi. Pa kreisi no Tora sēdēja Freijs. Viņa sēdeklis bija milzīgs ar raibu paklāju pārsegts akmens. Viņš nebija apģērbts kā pārējie dievi, bet sēdēja kails un draudēja ar brieža ragu, kas bija tā vienīgais ierocis. Dievu pusloka vidū uz paaugstinājuma stāvēja upurtrauks — milzīga akmens bļoda, kurā ietecināja ziedojamo dzīvnieku asinis. Bļodā gulēja upurzizlis, ar kuru tika sajauktas dzīvnieku asinis un apslacītas svētījamās vietas. Un uz tā paša paaugstinājuma gulēja vēl svētajām zīmēm bagātīgi izrotāts smags zelta gredzens, pie kura šeit svinigi zvērēja. Kad visa tauta bija sapulcējusies svētnīcā, ienaca Jarls Atis, savu rokaspuišu pavadīts.

Jarls Atis bija ģērbies baltā tērpā ar sarkanām apšuvēm gar malām. Arī viņa palīgi bija ģērbti baltās drebēs.

Kad Jarls Atis ienāca, nesdams garkātaino, aso cirvi pār plecu, galvas tiesu garāks par cieši kopā sablīvēto pūli, slaids un lokans kā egles stumbrs — daža laba jauna sirds sāka straujāk pukstēt un pat dažam vecam, kaujās norūdītam vikingam pāršalca trīsas. Jo šis virs tagad stāvēja visciešākā sakarā ar dieviem. Savā baltajā upurtērpā viņš bija svēts, neviens pirksts nedrīkstēja tam pieskarties. Tas bija neaptverami, un templī iestājās kapa klusums.

Jarls Atis cienīgi soļoja cauri svētbijībā sastingušam pūlim. Pie vissvētākās vietas barjeras viņa palīgi palika stāvam ārpusē; vienīgi priesteris iegāja tur. Viņš atslēja savu cirvi pret paaugstinājumu, uz kura stāvēja upurtrauks. Apsveicot trīs galvenos dievus, viņš lēnām un bijīgi palocījās katram no tiem, tad kopēji sveicināja visus pārējos dievus. Lūgšanas murminot, viņš atkāpās atpakaļ, paņēma upurgredzenu un uzmauca to labās rokas stilbā, ar kreiso roku satvēra cirvi un pavēloši pacēla gaisa labo. Tā bija zīme vārtu sargiem.

Vergi ieveda templī skaistāko no visiem upurdzīvniekiem — ogļmelnu vērsi spīdīgiem sāniem un lieliem, Izliektiem ragiem. Pie barjeras to satvēra svētnīcas kalpotāji un saturēja viņu. Tajā pat laikā divi priestera rokaspuiši nocēla no paaugstinājuma upurtrauku un nolika to priesterim pie kājām.

Vērsis nikni pretojās un mežonīgi rēca. Dusmās kvēlodams, viņš briesmīgi bolīja asinīm pieplūdušās acis. Visus klātesošos sagrāba šausmas un uztraukums; šausmas, kas tomēr vilināja, un uztraukums, kas apreibināja. Jarls Atis stāvēja, izbīdījis uz priekšu kreiso kāju, un abām rokām turēja cirvi augstu paceltu. Kolīdz vērsis atradās īstajā vietā, cirvis varenā, izveicīgā sitienā nokrita lopam uz spranda. Tas ierēcās un sabruka ce|os. Tajā pat acumirkli vergi ar gariem nažiem rokās jau bija uzklupuši tam. Dūriens sprandā un daži griezieni pāri kakla dzīslām, tad viņi nometa to zemē un piebīdīja tuvāk upurtrauku, lai neviens piliens dārgo asiņu neietu zudumā. Kamēr vērsis noasiņoja, viens no palīgiem bez apstājas jauca ar zizli upurtraukā plūstošās asinis, lai tās nesarecētu. Kad asinis līdz pat pēdējam pilienam bija iztecējušas upurtraukā, priestera palīgi ar virvēm pacēla beigto vērsi un iznesa to ārpus barjeras. Tur viņu savā rīcībā pārņēma vergi un izvilka ārā, lai stātos pie tā nodīrāšanas.

Cits pēc cita dzīvnieki nu tika vesti iekšā. Cits pēc cita tie krita cirvim par upuri un ļāva savām asinim iztecēt upurtraukā. Tomēr viņu miesas vairs netika izvāktas no svētnīcas, kā tas bija darīts ar pirmo vērsi. Tos vienkārši nometa sāņš un atstāja guļam, kamēr upurēšana būs beigusies.

Kāds lāsains vērsis tika ziedots Freijam. Visi citi upuri izlēja savas asinis par godu Odinam, cīņu dievam, lai tas piešķirtu laimi un uzvaras nākamajos vikingu braucienos.

Beidzot ieveda pērkona dieva vienīgo upuri — verdzeni Trūdi. Divi vergi atveda viņu līdz barjerai, tur to saņēma priestera palīgi un norāva tai drēbes. Tauta stāvēja kā sastingusi, elpu aizturējusi. Tomēr neviens vaids, neviena nopūta neizlauzās no verdzenes mutes. Aiz matiem viņu aizvilka līdz vesera cilātājam, pacēla gaisā un noguldīja atmuguriski krustām pāri tur stāvošā upurakmens asajai šķautnei. Jarls Atis pārmeta viņai vesera zīmi, vergi piespieda nelaimīgo ciešāk. Gaisā atskanēja bezgalīgu šausmu kliedziens, bet tūliņ izdzisa drausmi klusā, krācoši vaimanājošā skaņā. Ar pārlauztu mugurkaulu verdzene Trūde gulēja šķērsām pāri Tora upurakmenim.

Priestera rokaspuiši nu pacēla līdz malai piepildīto upurtrauku un nolika to atpakaļ vecajā vietā. Jarls Atis nomauca sev upurgredzenu, apslacīja to asinīm un atkal uzmauca atpakaļ rokā. Tad viņš paņēma rokā upurzizli. Vispirms viņš apslacīja asinīm Odinu, tad Toru, Freiju un beidzot arī visus pārējos dievus. Arī sienas, grīdu un griestus viņš apslacīja svētītajām asinīm. Kad viņš bija pabeidzis savu darbu svētnīcā, priestera palīgi nocēla upurtrauku no paaugstinājuma un Jarls Atis upurtrauka nesēju pavadībā lēnām soļoja uz tempļa durvīm, slacīdams asinīm pa labi un pa kreisi. Tikai tad, kad traukā vairs nebija palicis ne piliena, to aiznesa atpakaļ un nolika vecajā vietā.

Tomcr upurēšana ar to vēl nebija galā.

Odina ratus nu izvilka ārā pa tempļa vārtiem un aizjūdza diviem skaistiem, baltiem zirgiem. Viņiem priekšā nostājas vergs, kas bija ietērpts vērša ādā ar visiem ragiem un nagiem un apkārts skanošiem zvārguļiem. Upurgājiens uz Odina birzi sakārtojās. Jarls Atis soļoja priekšgalā, ar asiņaino cirvi pār plecu. Aiz viņa nāca vergs vērša ādā ar zvārguļiem. Tam sekoja Odins baltiem zirgiem aizjūgtos ratos, ko no visām pusēm ielenca balti ģērbti svētnīcas kalpotāji. Gājienu noslēdza tautas pūlis. Tik klusi, ka vienīgi ratu rīboņa un zvārguļu skaņas bija dzirdamas gaišās nakts klusumā, gājiens virzījās uz Odina birzi. Tur, ikviens pie sava nāveskoka piesiets, jau gaidīja deviņi vergi un noziedznieki, kuriem bija lemts šūpoties vējā, lai tādējādi samierinātu vētras dievu ar tautu.

Odina rati ieripoja klajumā, kas bija no visām pusēm iežogots asiem akmeņiem. Sajā akmens lokā drīkstēja ieiet vienīgi priesteris un viņa svētītie palīgi. Kad Odina rati jau stāvēja savā vietā un pūlis bija sakārtojies, tempļa kalpotāji ik pa diviem piegāja pie katra no gaidošiem upuriem. Kamēr viens pārbaudīja virves un zara izturību, otrs atraisīja upura saites. Viens no vergiem vaimanāja un lūdza žēlastību. Tomēr viņš redzēja ap sevi tikai saltus, nicīgus skatienus un saņēma no priestera kalpiem dažu labu sitienu un kājas spērienu. Tā kā viņš negribēja apklust, viņi iegrūda tam mutē akmeni. Tad tas bija spiests palikt klusu.

Redzot, ka palīgi jau veikuši visus priekšdarbus, Jarls Atis deva zīmi. Acumirklī upuri bija pakārti, visi reizē. Un pirms vēl tie bija beiguši spārdīties, birzi pāršalca šņākoņa. Spēcīgi vētras grūdieni sašūpoja pakārtos ķermeņus. Klātesošo sirdis pāršalca trīsas, kurās jaucās baismas ar apmierinātību. Odins bija pieņēmis upuri!

Gājiens nu atkal lēnām devās ārā no Odina birzes. Kad tas sasniedza templi, vergi jau bija izvākuši upurdzlvniekus, tos nodīrājuši un sacirtuši gabalos. Arī verdzenes Trūdēs līķis bija aizvākts un nogremdēts svētajā avotā tempļa priekšā. Viņa nebūt nebija pirmais upuris, kas bija atradis kapu šajā avotā. Odinu aizstūma atpakaļ vecajā vietā, pa labi no Tora. Jarls Atis nomauca no rokas upurgredzenu un nolika to uz paaugstinājuma līdzās upurtraukam.

Ar to asiņaino svētku pirmā daļa — upuru nakts — bija noslēgusies. Ļaudis atgriezās teltīs, apsedzās zvērādām un meklēja vēl mazliet miega. Austrumos jau ausa pavasara dienas agrīnais rīts.

Divpadsmitā nodaļa

Ingolfs un Leifs klusēdami soļoja līdzās uz savu telti. Ingolfs jutās noguris, sirds tam bija viegla, un viņš izbaudīja to tīksnio pussnaudas stāvokli, kas seko spēcīgai sasprindzinātibai. Atstājis templi ar stiprinātu ticību un nocietinātu gribu, viņš nu jutās tuvāks dusmīgajiem dieviem.

Leifam klājās citādi. Viņam bija pretīgi redzēt dzīvnieku asinis un ieelpot to smaržu. Ļaužu un sevišķi lngolfa aizrautība bija viņa saniknojusi — viņu, kurš neticēja dieviem un pat nicināja šos izgreznotos, neglītos koka tēlus. Ingolfa aklā sajūsma bija padarījusi viņa sirdi pavisam slimu. Seit bija kas tāds, ko viņš nesaprata. Kā gan Ingolfs varēja mierīgi nolūkoties, ka dieviem par godu tiek mocīti un nonāvēti nevarīgi cilvēki! Kā varēja ticēt dieviem, kuriem par godu vajadzēja kārt vergus un noziedznieki s! Leifs nespēja to aptver. Viņš pēkšņi jutās tik vientuļš un viņu sagrāba kvēlas ilgas pēc Helgas. Nē, Ingolfā bija kas tāds, ko viņš nevarēja saprast. Viņa attieksmē pret dieviem arvien būs kaut kas, kas viņus šķirs. Līdz pat šai dienai Leifs nebija piegriezis tam sevišķu vērību. Nu tas pēkšņi izauga un pieņēma noteiktu veidu; viņš vairs netika ar to galā. Ingolfs nevarēja zināt, kāds bezdibenis viņus šķir šaja lietā. Citādi viņam taču nebūtu varējis ienākt prātā slēgt asinsbrālību ar viņu. Leifa sirdī vārījās un gruzdēja. Sasprindzinātiba viņā auga ar katru soli. Un lomēr viņš nevarēja runāt ar Ingolfu par to. Jo kolīdz viņa mēle būs atraisījusies, tā izmetīs Jaunus, neapvaldītus vārdus. Un viņš taču bija zvērējis nekad vairs neteikt Ingolfam ļaunu vārdu. Bet saprindzinājurns kļuva nepanesams. Viņi gandrīz jau bija sasnieguši teltis. Vēl daži soļi, tad būs par vēlu. Viņš vilcinādamies palika stāvam, nezinādams, ko lai saka vai dara. «Ingolf!» viņam pār lūpām izlauzās kā sāpīgs vaids. Un viņa balss skanēja dobji un sveši.

Ingolfs pārsteigts apstājās un pievērsās viņam. Brītiņu viņi stāvēja viens otram iepretim — Ingolfs izbrīnā, ar mēmu jautājumu skatā, Leifs uztraukumā trīcēdams pie visām miesām.

Pēkšņi Leifs pielēca brālēnam klāt, satvēra to abām rokām un cieši sakostiem zobiem šņāca tam tieši sejā: «Nu aizstāvies!»

Ingolfs nezināja, kas īsti notiek, un viņam arī neatlika laika domāt par to. Viņam bija nepieciešama visa atjautība, lai tikai noturētos kājās. Leifs ar visu spēku uzmācās viņam. Likās, it kā līdz ar piespiešanos augtu ari viņa spēki. Ingolfs tūliņ nojauta, ka lieta nopietna. Ja viņš neturēsies pretī, tas tiks pārvarēts. Leifs elsa, vaidēja un cīnījās kā apsēsts. Ingolfs atzina par labāku pēc iespējas drīzi darīt tam galu. Viņš lēnām pārgāja uzbrukumā. Tomēr viņam bija jālaiž darbā viss spēks, lai pievarētu Leifu. Beidzot tas viņam palaimējās. Viņš izmantoja kādu Leifa kļūdu: pamazām viņš atņēma tam drošo stāvokli, tad sekoja grūdiens, kas izšķīra cīņu, — Leifs pakrita. Ingolfs gulēja tam virsū. Viņš cieši turēja to.

Leifam seja bija uztūkuši un kļuvusi tumši sarkana. Uz lupām viņam bija putas. Acis bija pieplūdušas asinītn un viņa skats bija kļuvis tik mežonīgs un ļauns, ka Ingolfs pēkšņi sajuta pret to līdzcietību. «Tā, brālēn, un nu esi atkal prātīgs!» viņš mierinoši lūdza.

Bet kļūt tā pārvarētam — tas Leifam bija par daudz. Viņš izmisis pulējās atbrīvot vienu roku un, kad tas neizdevās, nikni iešņācās: «Nokaut tevi es varētu!» Te Ingolfs bez vārda palaida viņu un piecēlās. Viņš bija cerējis, ka Leifs sekos tam. Tomēr Leifu nu bija pārņēmis atslābums un viņš atteicās no turpmākās cīņas. Cieši aizvērtām acīm vfņš palika guļam. Rūgts kauns dedzināja viņa dvēseli.

Ingolfs brīdi stāvēja un nolūkojās viņā. Viņš juta, ka ari viņā dusmas sāk mosties, un varonīgi pārvarēja tās. «Ko esmu tev nodarījis?» viņš beidzot mierīgi jautāja.

Leifs neatbildēja. Viņš turpināja gulēt klusu un nekustīgi, aizvērtām acīm. Izmisis viņš jautāja sev, vai tam kādreiz pietiks spēka atkal atvērt acis un piecelties no šīs vietas.

Ingolfs nu sāka saprast un nojaust, kas viņā norisinās. Leifu droši vien bija sagrābis sašutums pret dieviem. Bet kādēļ tad viņš uzbruka viņam? Nu jā, Leifs visās lietās palika uzticīgs sev. Nu viņš gulēja šeit, kaunējās un nevarēja piespiest sevi atvērt acis. Vislabāk bija ļaut viņam laiku atgūties. Ingolfs palika vēl brīdi stāvam un gaidām. «Nāc nu, Leif!» viņš tad lūdza laipnā, miermīlīgā balsī.

Leifs tiešām piecēlās. Viņš lēnām saņēmās un nostājās kājās. Ingolfs ziņkāri vēroja viņu. Viņa sejā izpaudās gurdums un acis lūkojās truli un skumji.

«Kas tev bija iekritis prātā?» Ingolfs neatlaidīgi jautāja, un viņam neizdevās pilnīgi noslēpt vieglu smaidu, kas lauzās tam lūpās.

Leifs stāvēja un neatbildēja, un likās, it kā atmiņā tas pētītu kaut ko sen aizmirstu. «Neuztraucies,» viņš skumji un gandrīz nokaunējies atbildēja, tomēr viņa balsī izskanēja spīts. «Es necīnījos ar tevi, bet gan ar taviem dieviem.»

«Tad jau nav brīnums, ka tu neuzvarēji,» Ingolfs līksmi iesaucās. «Tu vēl esi pārāk vājš, brālēn, lai cīnītos pret dieviem.»

«Nekad vairs es neiešu tev līdzi upurēt,» Leifs paziņoja, nepiegriezdams vērību Ingolfa jautrībai. «So vienīgo reizi man tas jāsaka un es lūdzu tevi, neaizmirsti to nekad. Tavi dievi un jūsu dievkalpojums man pretīgi un tādi tie paliks mūžīgi. Un kaut tu tādēļ arī negribētu kļūt mans asinsbrālis — reiz man tas bija jāsaka!»

Ingolfs nojauta Leifa vārdos slēptu kvēli un kļuva nopietns. «Tādu, kāds tu esi, tādu es gribu iegūt tevi par brāli, Leif,» viņš mierīgi atbildēja. «Ka tu nostājies pret maniem dieviem — ar to tev pašam jātiek galā! Ko tu domā par manām attiecībām ar dieviem — tā vienīgi tava daļa. Bet tev jāzina, ka visa mana dvēsele pieder dieviem un piederēs tiem mūžīgi. Tie ir manu tēvu dievi. Atsakoties no viņiem, cs'atteiktos arī no saviem tēviem. Un pirms tas notiek, es esmu ar mieru labāk šeit uz vietas ziedot sevi Odinam!»

«Tad tas no tavas puses taču tomēr ir upuris, ja tu gribi kļilt brālis cilvēkam, kas smejas par taviem dieviem un ir novērsies no saviem tēviem?» Leifs piezīmēja.

lngolfs brīdi klusēja. Beidzot viņš atbildēja: «Izskaidrot es to neprotu, bet es jūtu, ka ar tevi tas ir pavisam citādi nekā ar mani. Es noniecinātu sevi, ja neticētu saviem dieviem, tu noniecinātu sevi, ja ticētu tiem. Tā es to jūtu. Mēs esam pārāk dažādi, Leif. Tādu, kāds tu esi, es gribu tevi par brāli.»

«Es darīšu visu iespējamo, lai tu to nenožēlotu,» Leifs piekāpīgi sacīja.

Viņi kopā gāja uz telti. Bija gandrīz jau gaišs. Debesis austrumos pamazām sārtojās. Bija īsi pirms sauleslēkta. lngolfs un Leifs klusēdami ielīda guļammaisos. Tomēr neviens no viņiem neaizvēra acu. Klusu tie nogulēja gandrīz lidz pat pusdienas laikam. Šodien ap to stundu, kad saule stāvēs visaugstāk pie debesīm, vajadzēja tikt apstiprinātai viņu brālībai. Leifs piecēlās pirmais. Redzot Ingolfu guļam vaļā acīm, viņš klusi, bet līksmi uzsauca tam: «Skriesim uz strautu!»

lngolfs pietrūkās kājās. «Jā, darīsim to!»

Viņi aizskrēja kādā vietā ārpus pils, kur klintis tos noslēpa. Tur viņi arvien mēdza mazgāties, kad viesojās Gaularā pie saviem draugiem. lngolfs iegremdēja galvu ūdenī, abām rokām berzēja to un līksmi sprauslāja. Leifs turpretim nometa drēbes un nogulās ūdenī. To redzot, ari lngolfs sekoja viņa priekšzīmei. Tā viņi nu atkal gulēja cieši līdzās un ļāva saltajam ūdenim plūst pāri viņu locekļiem, tāpat kā pirmajās jaunības tālajās dienās.

Leifs pavērās saulē. «Tā, mums jāpasteidzas!»

Viņi vēl brīdi sēdēja, izpurināja ūdeni no matiem un ļāva saulei un vējam nosausināt viņu ādu.

Iznākot no ielejas, kur tecēja strauts, viņi redzēja, ka ļaudis jau sapulcējušies, un paātrināja soli.

Leifs vēroja sauli. «Gluži pusdienas laiks tomēr vēl nav!» viņš atvieglots iesaucās.

Kad viņi sasniedza laukumu, tur patreiz ieradās ari Jarls Atis, kam kā tempļa priesterim bija jāvada svinīgā ceremonija. Citkārt laipns un jautrs virs, viņš šodien izskatījās dziļi nopietns. Ap roku tam bija upurgredzens, bet otrā rokā viņš nesa dzelzs iesmu ar kāsi galā. Vergs, kas sekoja viņam, nesa divus velēnu griežamos sirpjus un divus nažus smailiem asmeņiem.

Ļaudis bija sapulcējušies ap apaļu, kārtīm iežogotu laukumiņu. Viņi bijigi atbrīvoja ce|u abiem brālēniem un Jarlam Atlam. Kad tie trīs nu stāvēja iežogotā laukuma malā, Jarls Atis īsi pavēlēja nākamiem brāļiem noaut kurpes un zeķes un ieiet laukumā. Tad arī viņš pats iegaja laukumā un ar iesmu iezīmēja tā vidu pusloku. Ingolfs un Leifs saņēma katrs pa velēnu griežamam sirpim, ar norādījumu izgriezt puslokveida zāles velēnu, sākot darbu katrs no savas puses; tomēr viņiem bija rūpīgi ja uzmanās, lai abi gali netiktu pilnīgi atdalīti no pārējās zemes, jo velēnai bija jāpaliek neatšķirtai no zemes. Ingolfam bija jāgriež zem pusloka ārpusē, Leifam — iekšpusē. Viņi nometās ceļos, iecirta smagos nažus zemē un sāka griezt. Vajadzēja izgriezt tik ciešu velēnu, lai tā turētos kopā arī tad, ja viņu nostāda uz šķautnes. Ingolfs grieza gludi un vienmērīgi. Viņš bija pilnīgi mierīgs, un viņu nebūt neuztrauca, ka visapkārt stāvēja ļaudis, kas nolūkojās tā darbā. Leifu tas tomēr traucēja. Viņš zāģēja ar visu spēku, velēna viņa malā iznāca robaina un nelīdzena, sviedri jau tecēja viņam pār pieri, pirms darbs vēl bija pusē. Ļaudis redzēja, cik dažādi tiem abiem veicas šis darbs, daudzi smaidīja un samirkšķinājās acīm.

Erns ar Rodmaru stāvēja pašā apļa malā. Erns neizskatījās līksms, tomēr savu īgnumu tas veikli noslēpa zem saltas vienaldzības maskas. Rodmars turpretim raidīja uz Leifu niknumā kvēlošus skatienus. Viņš tikai ar pūlēm savaldījās, lai neuzkliegtu tam un nenorātu to. Bet viņš saprata, ka ar to tas padarītu stāvokli tikai vēl ļaunāku, tādēļ tas pārvarēja sevi. Viņš tikai pieliecas tuvāk Ernām un iečukstēja tam: «Ingolfam vajadzēs daudz spēka un pacietības, lai savaldītu Leifu!»

«To neviens nesavaldīs,» Erns klusu, bet ar uzsvaru atbildēja. «Niķigs zirgs nav savaldāms. Un no niķīgiem zirgiem nav nekāda labuma — tie atnes citiem vienīgi nelaimi.»

«Viņš ir mans dēls,» Rodmars atgādināja. Viņš gan mēdza ik uz soļa nopelt Leifu, tomēr necieta, ka to dara citi. «Netiesā viņu parak bargi!»

«Ja viņš nebūtu tavs dēls un manas ģints loceklis,» Erns drūmi norūca, «tad viņš nebūtu slēdzis brālību ar Ingolfu, vismaz kamēr man vēl kas sakāms.»

Ingolfs un Leifs bija velēnu izgriezuši un nu sāka to izcelt. Uzmanīgi viņi cēla to augšup, kamēr tā stāvēja svērteniski kā vārti. Tad Jarls Atis piegāja klat un iecirta savu iesmu pusloka augšgalā, tā ka dzelzs stienis nu atbalstīja velēnu. Viņš pats turēja iesmu, kamēr Ingolfs un Leifs izcēla vēl vienu velēnu. -Viņu asinis nedrīkstēja iztecet zālē — tām bija jāsajaucas ar tīru zemi. Kad tas bija padarīts, viņi uz Jarla Atla mājienu nostājās zem koka — viens pa labi no iesma, otrs pa kreisi. Jarls Atis teica priekšā zvēresta vārdus, un viņi zvērēja brālību ikviens uzlicis labo roku uz svētā gredzena. Nu pienāca vergs ar nažiem. Jarls Atis pasniedza tos asinsbrāļieir ar norādījumu, ka jaunnoslēgtā brālība viņiem jāapsfip rinot, ļaujot savām asinīm kopā satecēt svētajā zemē, ka:uzsūcot sevī un aprijot visas asinis. Viņš parādīja viņiem, kurā vietā gurnā tiem jādur ar nazi. Ingolfs un Leif:dura abi reizē. Ingolfs spēcīgi ietrieca naža smaili sev miesā, tā ka radās krietna brūce. Leifs izdūra nazi cauri, tā ka tā smaile otrā pusē iznāca ārā un viņš tikai ai pūlēm varēja izraut asmeni no miesas. Asinis sīkām strau mītēm tecēja lejup pa viņu kājām un dīvaini kutināja viņu kailās pēdas. Leifs vērīgi nolūkojās, ka viņa un Ingoli'a asinis brūnajā zemē tecēja arvien tuvāk kopā. Tā ka viņam tas šķita velkamies pārāk gausi, viņš pieliecās, ar naža smaili ievilka zemē vadziņu un sajauca asinis kopā ar zemi. Te no simtiem rīkļu gaisā atskanēja smiekli. Pat Erna sejā pret paša gribu pavīdēja kas līdzīgs smaidam un arī Jarls Atis vairs neizskatījās tik bargs.

Leifs pacēla acis un pēkšņi izslējās taisni. Viņš izbrīnā pavērās visapkārt un viņa skatiens apstājās pie Ingolfa. Tā seju rotāja tik jauks smaids un viņa acis mikli mirdzēja.

Jarls Atis nu paziņoja, ka Ingolfs Arnarsons un Leifs Rodmarsons pēc visām likuma prasībām noslēguši, asinsbrālību, un nozīmēja lieciniekus. Ar to svinīgā ceremonija bija galā. Izgrieztās velēnas rūpīgi noguldīja atpakaļ vecaja vietā, lai tur tās no jauna saaugtu un uz mūžu savienotos ar māti zemi.

ingolfs un Leifs nu bija savienoti ar visciešāko saiti, kāda vien iespējama virs zemes: asiņu derība starp brāļiem — vissvētākās un nesaraujamākās no asiņu un dzimuma saitēm. Zeme, no kuras viņi bija cēlušies ikviens caur savas mātes klēpi, šodien bija dzērusi viņu vienā sulā sajauktās asinis un līdz ar to dzemdējusi viņus vienā klēpi, jo viņi bija stāvējuši zem velēnu loka, kas bija daļa no dzīvās zemes. Zeme bija redzējusi un atzinusi viņu derību, nekāda pasaules vara vairs nespēja to lauzt.

Atla dēli bija pirmie kas apsveica abus draugus ar noslēgto brālību. Hāstens spieda Ingolfam roku un iečukstēja tam: «Leifā tu esi ieguvis brāli, kas ik brīdi un bez vilcināšanās būs mierā atdot dzīvību tevis dēļ. Tikai paturi viņu arvien acīs, jo viņa raksturs ir tikpat lokāms, bet arī tikpat izturīgs kā kārkls.»

Ilolmstens pasniedza Lcifam kaujas cirvi ar platu asmeni un bagātīgi zeltā kaltu kātu. Tas bija brīnišķs mākslas darbs, kuru ieraugot Leifs pietvīka aiz prieka. «Te tev būs cirvis, draugs Leif,» Holmstens līksmi sacīja. «Vicini to bezbailīgi, tikai pielūko, ka aiz pārskatīšanas nesašķaidi kādam draugam galvu!»

Leifarn asaras sakāpa acīs. Viņš noskūpstīja Holmstenu, pateicoties tam par cirvi.

Draudzība starp Leifu un Holmstenu ilga visu dienu. Ingolfs un Hāstens ļoti priecājās par to. Līdz šim nekad nebija gadījies, ka tie divi butu varējuši kaut pāris stundu sadzīvot mierā. Ingolfs cerēja, ka dārgās dāvanas, kādām Leifs un Holmstens bija apmainījušies, tomēr nepaliks bez svētīga iespaida. Šodien sirds viņam bija vieglāka kā jebkad kopš ilga laika.

Arī Leifs juta sevī mieru un paļāvību, kādu tas citkārt nekad nebija pazinis. Un atbildība, ko viņam uzkrāva brālība, lidz ar to atmodināja viņā vīru. Viņš pēkšņi bija pieaudzis, un viņa dvēsele ieguva līdzsvaru, kura labvēlīgā ietekme gaiši izpaudās visā viņa butē.

Pienāca vakars un priekšā stāvēja upursvētku otrā nakts. Kad visa tauta devās ceļā uz templi, Leifs sacīja Ingolfam.

«Tur es neiešu līdzi. Es palikšu teltī.»

«Tad arī es neiešu,» Ingolfs paziņoja, izlikdamies, it kā viņam tas būtu gluži vienaldzīgi.

Bet par to Leifs nekā negribēja dzirdēt. «Kas mani pazīst, tas nebrīnīsies, ka manis tur nav,» viņš sacīja. «Ar tevi tas ir citādi. Atsakoties iet viens, tu piespiedīsi mani iet līdzi un to es labprāt nedarītu.»

Tā Ingolfs aizgāja viens. Kad viņš iegāja templī, tur jau bija sapulcējusies visa tauta un valdīja liela līksmība un liels troksnis. Telpas vidū dega ugunskurs, kas sniedzās no tās viena gala līdz pat barjerai. Sim garajam ugunskuram dažās vietās varēja pārkāpt pāri, kaut cauri uguns liesmām. Virs uguns karājās lieli katli. Upurgaļas smarža plūda no tiem un piepildīja gaisu ar tvanu un tvaikiem, kas bija īsts balzams izsalkušiem vēderiem.

Ugunskuram abās pusēs bija novietoti soli un galdi. Pagāja labs laiks, kamēr katrs saņēma savu dzeramragu.

Jarls Atis piecēlās, svētīja dzērienu un izdzēra savu ragu par godu Odinam. Tas bija tosts uzvarai un varai un ikviens iztukšoja savu ragu līdz dibenam. Daži pirms dzeršanas pārmeta savam ragam vesera zīmi. Tic bija tādi, kas paļāvās paši uz savu varu un spēku; tie dzerot godināja Toru.

Nu ienāca vergi, kas nesa lielas abras. Kāšiem viņi izzvejoja no katliem gaļas gabalus, piepildīja tiem abras un sniedza apkārt. Te sākās klaigāšana un smiekli, un līksmas ķildas labāko kumosu dēļ, tā ka viss templis līgojās.

Nu telpā sanāca sievietes. Viņas svinīgi nocēla dievus no to sēdekļiem, izģērba un iezieda ar upurdzīvnieku taukiem.

Kad viesi bija apmierinājuši pirmo izsalkumu, viņu priekšā jau atkal stāvēja pilni ragi. Jarls Atis uzsauca tostu un ikviens iztukšoja savu ragu par godu Toram. Tad ēšana turpinājās. Bet nu tika ēsts mierīgi, ar baudu, Abras tukšojās un tās no jauna piepildīja. Ēdiena un medus bija pietiekoši. Vienu ragu tukšoja par godu Njordam un vienu Freijam, lai tie piešķirtu auglību un mieru, vienu par godu Bragam, Jarls Atis atkal piecēlās; viņš arvien vēl tikpat droši turējās kājās kā sākumā un mēle tam bija tikpat paklausīga — viņš taču nedzēra medu pirmo reizi. Nu viņš uzsauca tostu par godu mirušajiem. Tomēr dažs labs to vairs nedzirdēja. Jo daudzi nu jau gulēja pagaldē un citi bija aizgājuši mājup. Dzīrotāju rindas bija kļuvušas daudz retākas.

Kad Ingolfs bija aizgājis uz templi, Leifa ar tādām pūlēm šodien iekarotais līdzsvars uzreiz bija galā. Viņu sagrāba nemiers un viņš vairs netika no tā vaļā. Nepacietības sajūta dedzināja viņa krūtis un darīja to gluži slimu. Viņam bija kaut kas jādara; viņš tikai nezināja — kas. Pēkšņi viņš saprata: viņam vajadzēja redzēt Helgu. Viņš izskrēja pagalmā un uzmeklēja kādu vergu, kurain lika nodot Ingolfam ziņu. Tad viņš paņēma rokā pavadu, uzlika seglus pār plecu un metās pie sava zirga. Sirds viņam jau bija līksma un viegla kā ik reizi, kad viņš bija pārvarējis neziņu un sācis rīkoties.

Viņš atrada savu zirgu un ātri apsegloja to. Tad viņš uzlēca zirgam mugurā un nākamā acumirklī jau aulekšiem joņoja mājup. Viņu bija sagrābušas ilgas — tās labdabīgās ilgas, kas kļūst vēl stiprākas, ja seko viņām. Ātrais jājiens atviegloja un ieaijāja domas. Viņš mīlēja šo ceļu, pa kuru pašreiz jāja. Mīlēja ikvienu akmeni, ikvienu krūmu, kas gadijās ceļā. Kāda pļava, kas atradās ceļmalā, atgādināja viņam tā zirgu; viņš tūliņ nolēca zemē, atsprādzēja seglus, palaida brīvāk iemauktus un atgulās zālē. Zirgs izvārtījās pļavā, atkal piecēlās un sāka steidzīgi ēst. Viņa steiga neizprotamā kārtā klusināja Leifa ilgas — bija tik labi šeit gulēt. Zirgam taču vajadzēja apmierināt izsalkumu. Bet tad Leila pacietība bija gala, tā bija izgaisusi viņam no prāta. Seglus sasprādzēt — un no jauna aulekšos! Atausa diena, bija nepieciešams atkal apstāties, lai ļautu zirgam mazliet atpūsties un paēst. Šoreiz Leifam nebija tik daudz pacietības, lai gaidot atlaistos zālē. Viņš brītiņu pasēdēja, mazliet pagājās šurp un turp, bet īsta miera neatrada. Vēl ilgi pirms zirgs paguva kārtīgi paēst, viņš jau atkal apsegloja to. Pirms kāpt seglos, viņš šoreiz noglāstīja zirgam kaklu un galvu, pakasīja tam aiz auss un glaimīgi sacīja: «Ja tu izturēsi, es tev to atcerēšos, kamēr vien mēs abi dzīvosim!» Tad jājiens turpinājās pari kalniem un lejām, pāri līganām pļavām un asiem akmeņiem, pāri dažam dzidram strautam un dažai šalcošai upei. Pakavu mainīgie atsitieni pret ceļu līksmi atbalsojās gaisā.

Kadu rītu, saulei lecot, Leifs bija mājās. Helga stāvēja pils pagalmā, it kā būtu viņu tur gaidījusi. Un pasaulē bija kā atdzimusi. «Tā, Leif, tas esi tu!» viņa sacīja un neslēpa savu prieku.

Un Leifs jau bija nolēcis no zirga. Viņš pieskrēja viņai klāt un cieši apskāva to.

«Helga!» viņš iesaucās un skūpstīja to. «Man bija jāsteidzas mājup!»

Viņa smējās. «Es šonakt sapņoju par tevi,» viņa atzinās un savukārt noskūpstīja Leifu. «Tas bija tas, ko es redzēju sapnī!»

«Kas?» Leifs jautāja.

«Ka es skūpstīju tevi!» Un viņa atkal sniedza tam lūpas skūpstam.

OTRĀ GRĀMATA

.

Pirmā nodaļa

Gadi aizritēja un maz kas notika. Bija daudz dzirdams par nemieriem un neapmierinātību ziemeļu apgabalos. Jaunais karalis Haralds un tā krusttēvs Gustorms pastāvīgi atradās karagājienos. Dažu labu dumpinieku viņi jau bija apspieduši. Tomēr atkal un atkal iznira jauni. Kopš kāda laika pat klida baumas, ka jaunais karalis esot nodomājis paplašināt savu valsti, kolīdz būšot to nomierinājis. Tātad neizskatījās pēc miera. Tomēr Dalsfjordu aizsniedza vēl tikai baumas. So apvidu vēl neapšalca notikumu viļņi, vienīgi to attālā šalkoņa atklīda šurp.

Erns tomēr domāja, ka būtu drošāk, ja Rodinars atkal paliktu pie viņa, jo vairāk tādēļ, ka Leifs bija pārņēmis tā īpašumus un Rodinars tātad varot dzīvot šeit tikpat labi kā līdz šim. Pilī brūvēja ne mazumu alus. Varbūt tas zināmā mērā veicināja to, ka Erna un Rodniara sarunas kļuva arvien gudrākas. Tā bija tumša gudrība bez lielas sakarības, kas arvien plūda viņiem par lūpjim.

Leifs dēvēja viņu gudrās runas par blēņām un nekautrējās klaji smieties tēvam sejā, kad tas runāja sevišķi gudri un neizprotami. Turpretim Ingolfs, kaut viņam tas reizēm nenācās viegli, arvien vēl piešķīra Ernām cienības šķietamību un izrādīja pret to bērna godbijību. Ikvienā svarīgā jautājumā viņš griezās pie tā pēc padoma, kaut arī vienīgi tādēļ, lai būtu ievērots tikums. Un viņš nekad neapgrūtināja to, iepriekš nelūdzis atļauju runāt. Tas Ernām bija ļoti patīkami, kaut reizēm viņš jutās apgrutinats un tad tas varēja būt visai neiecietīgs pret dēlu. Nebija viegli izpatikt Ernām. Tā pavasarī, kad Ingolfs palika deviņpadsmit ziemu vecs, tas bija iegājis pie tēva, lai apspriestos ar to par vasaras sēju un sals vārītavas paplašināšanu, kas bija nepieciešama. Erns zobojošu un jaunu skatienu nolūkojās viņā no galvas līdz kājām savāin no dzeršanas uztūkušām acīm. Viņš pat neklausījās dēlā un beidzot skarbi pārtrauca to: «Tu neesi nekas vairāk kā zemnieks! Un tu paliec nožēlojams puisis, lai cik liels un resns arī nebūtu! Tu valkā rokā mūsu dzimtas gredzenu. Un kādu godu tu sagādā man? Tevī nav darbības tieksmju! Vai tev šķiet, ka gods aug tīrumā? Vai tev šķiet, ka viņu var izart no zemes? Vai tev neliekas, ka cilvēks var visu mūžu vārīt sāli un tomēr palikt muļķa puika? Atkāpies no manis ar savu sāls vārītavu un savu vasaras sēju! Kas ticēs, ka tu esi brīva vīra dēls un gandrīz jau pieaudzis cilvēks! Par to tu vari runāt ar vergiem! Nē, Haralds, Halvdana Svarta dēls — tas ir īsts puisis ar uguni sirdī! Un tu reiz vēl jutīsi viņa dūri! Sī dūre padarīs jūs par vergiem — tevi un tos citus. Jums visiem vēl būs jāloka ceļi viņa priekšā, ja negribēsit, ka viņš padara jūs par galvu īsākus vai jūsu kaklus garā-, kus! Stāsta, viņš esot nodomājis pakļaut sev visu Norvēģiju un kļūt par visas zemes karali. Cik vecs tad tu nu jau esi? Tā? Deviņpadsmit ziemu? Viņš ir četrus gadus jaunāks! Tu neesot karalis? Nē, tur tev taisnība. Bet tavi tēvi bija virsaiši un viņi tika cienīti līdzīgi karaļiem. Ej tu pie saviem tīrumiem un savas sāls vāritavas! Es nevēlos vairs nekā dzirdēt! Pat tevis redzēt es negribu! Ej! — Uzgaidi vēl acumirkli! Ej taču vispirms kalvē un pārkal savu tēvu ieročus gaļas kapājamos nažos! Tu esi paplašinājis ganāmpulkus. Tad taču tev vajag vairāk gaļas nažu. Hā, manā jaunībā bija citādi! Un ja es šodien būtu sava mūža labākajos gados, tad gan labais Haralds atrastu vismaz vienu sprandu, kas nav salaužams! Var jau but, ka es atzītu par gudrāku nostāties viņa pusē. Arī tas varētu būt ceļš uz godu. Bet tev galvā ir vienīgi tavi tīrumi un tava sāls vārītava. Ej! Ej!» Erns kliedza, piepūlēšanās un uztraukums bija to gluži nogurdinājuši.

lngolfs pacietīgi klausījās viņā, nesavelkot ne vaibsta. Kad Erns raidīja to prom, viņš aizgāja ar godbijīgu sveicienu. Tēva personā viņš godāja savu namu. Ne velti viņa roku greznoja nama gredzens.

lngolfs vairoja savu bagātibu, Leifs pret savu izturējās ļoti nevērīgi. Pirmajos gados viņš vēl bija turējies gluži labi. Bet, kad viņam kunga loma un pavēlēšana kalpiem vairs nesagādāja nekāda prieka, viņš kļuva izšķērdīgs. Te viņam nāca par labu tas, ka viņam bija ļaudis, uz kuriem tas varēja paļauties un kas mīlēja viņu. Ja, dīvainā kārtā

ļaudis mīlēja viņu. Viņš varēja uzkliegt tiem un laist darbā visu savu plašo lamuvārdu krājumu, kamēr balss tam aizrāvās, varēja piekaut tos un izzobot un tūkstoš reižu dienā uzaicināt vākties prom tieši uz dienvidiem un uz elli, — tie tomēr pieķērās viņam. Tas prata runāt, prata izgāzt savas dusmas! Redzēt viņu plosāmies — tā jau bija bauda pati par sevi! Un turklāt šīs dusmas tikpat ātri atkal izdzisa, kā bija uznākušas. Viņš izkvēloja acumirklī — kā egļu žagari, ko pārņēmušas liesmas. Pie tam viņā nebija nekā no sīkumainības. Ikviens drīkstēja rūpēties arī pats par savām lietām, ja vien tas veica savu darbu. Tādā kārtā viņu uzskatīja par labu kungu, kam var kalpot ar prieku. Lai kādas nezāles auga viņa bezmiera dzīvē — garlaicības nezāles starp tām tomēr nebija.

Ingolfam ar ļaudīm gāja citādi. Viņš bija tiem reizē tēvs un likteņlēmējs. Viņš rūpējās par večiem un sagādāja tiem labas dienas. Tie nepagura viņu svētīt. Bieži viņš apmeklēja tos, un viņa apmeklējums tiem ikreiz bija kā dāvana. Viņa izturēšanās pret ļaudīm palika arvien nemainīga. Viņš prasīja no saviem kalpiem daudz, bet izteica tiem arī atzinību, ja viņi labi veica savu darbu. Tomēr neviens nekad nedzirdēja no viņa mutes pārmetuma. Neapmierinātību viņš izrādīja citādi: caur zināmu vienaldzīgu klusēšanu, kas tomēr arvien atstāja savu iespaidu. Ingolfa atturīgais miers izplatīja ap viņu īpatnēju drošības sajūtu.

Leifs nespēja sevi pārveidot, jo viņš nu reiz bija Leifs. Pēc tam, kad viņš divus trīs gadus bija rūpīgi pārvaldījis savus īpašumus, tas viņam vairs nesagādāja prieka. Viņš kļuva vienaldzīgs un ļāva visam iet savu ceļu. Un tā kā šai nevērībai nebija nekādu ļaunāku seku, viņš ar laiku vispār nemaz vairs neinteresējās par šīm lietām un mēnešiem ilgi bez kāda darba slaistījās pie Ingolfa.

Ingolfs apbrīnoja viņu. Kā gan viņš varēja tā dzīvot? Ingolfs paturēja Leifa īpašumus acīs un slepus rūpējās, lai tur viss ietu kaut ari ne labi, tomēr vismaz ciešami.

65

Asinsbrāļu starpā bieži valdīja klusums, un vai citādi maz varēja būt? Ingolfs darīja visu iespējamo, lai neredzētu Leifa dzīves bezmērķibu. Viņš centās būt pret to vaļsirdīgāks kā senāk. Tomēr šī vaļsirdība vairs nebija dabīga kā citkārt. Tajā bija iespiedies kas mākslots. Leif? manīja to, tomēr daudz nedomāja par to… Viņu starpā valdošais klusums darīja savu darbu. Tikai reti Leifs gāja līdz Ingolfam laukā vai citos darbos. Neapzinātā iekšējā

3 — 59

sasprindzinātība starp viņiem laupīja viņu kopā pavadītajiem brīžiem katru mājīgumu un sirsnību. Brālības izjlītai un asinsvienības derībai tās bija ļaunas dienas.

Leifs ar katru dienu vairāk zaudēja iekšējo līdzsvaru. Viņa jutoņa ar savu bezmieru atgādināja rotaļas aizrautu vāverīti. Bieži viņš dīkā sēdēja līdzās Helgai un ļāva stundām ritēt vai arī vienkārši gulēja un lūkojās zilā gaisā. Bieži viņš nespēja atturēties no kārdinājuma ķircināt un mocīt visu pasauli. Pat Helga netika saudzēta. Tieši pret viņu viņš pat izturējās visļaunāk, tādēļ ka viņa bija nevarīgāka kā citi. Nereti viņa vārdi noveda to līdz asarām. Tad viņš sēdēja mēms un bez padoma. Viņš neprata izlabot, ko bija tai nodarījis, un jutās bezgala nelaimīgs. Viņam bija tikai viens vienīgs attaisnojums: proti, tas, ka viņš bija Leifs un ka viņš bija pazaudējis līdzsvaru.

Gadi aizritēja un maz kas nolika. Tomēr vienu piedzīvojumu līdz šim bija atnesis katrs gads: viņu viesošanos Gaulara vai arī Atla dēlu apmeklējumu. Līdz šim šiem svētkiem Leifa aeis arvien vēl bija piemitis savs spožums, viņš bija ilgojies pēc tiem un pavadījis tos laimīgā reibuma. Nu viņš negribēja domāt arī vairs par tiem.

Leifā pamazām bija attīstījusies arvien lielāka neiecietība pret Atla dēliem, ko viņš rūpīgi centās noslēpt. Sevišķi Holmstens jau arvien viņam bija kā dzelonis acī. Holmstena balss un viņa vārdu sakopošanas veids, Holmstena smaids un tā klusēšana, vispār visa viņa būte kaitinaja Leifu. Uzticīgs savam brāļa zvērestam, viņš cik spēdams cīnījās pret šīm jūtām, katrā ziņā nekad neļāva tām izlauzties uz āru. Bet reiz gadījās, ka Holmstens, būdams jautrā jutoņā, pazobojās par Leifa izskatu. Holmstens nedomāja nekā ļauna. Gluži neviļus viņam paspruka kāda nevainīga piezīme attiecībā uz Leifa lielo degunu. Redzot, ka Leifs pēc viņa vārdiem tumši pietvīka, viņš tūliņ nožēloja, ka bija tos izteicis, tomēr tas nu reiz bija noticis.

Kad Leifs šāda kārtā bija dzirdējis spriedumu par savu izskatu, viņam pēkšņi atvērās acis un tas redzēja, cik skaisti bija Atla dēli. Kopš šī acumirkļa viņš savā sirdī rūgti ienīda tos. Nu viņš arī atskārta, kādām acīm tie uzlūko Helgu. Sevišķi pret Holmstenu Leifa dusmas arvien vairāk pieauga. SĪ cilvēka esību viņš jau bērnībā bija izjutis kā dadzi acī. Holmstenu ar pilnām tiesībām uzskatīja par skaistāko no trim brāļiem.

Leifs izcieta smagas mokas. Visnepanesamākais bija tas, ka Helgai viņš nedrīkstēja rādīt savu greizsirdību. Viņa nedeva tai ne vismazākā iemesla, bet tas Leifam nebūt nebija mierinājums. Taisni otrādi, tieši tādēļ viņa izturēšanās pret Helgu kļuva tik mainīga, ka viņa vairs nesaprata tā. Viņa būtu varējusi domāt, ka viņš vairs nemīl to kā senāk, ja viņa skatienā arvien nebutu atspoguļojušās tik dziļas skumjas.

Tovasar, kad Leifs kļuva septiņpadsmit un Ingolfs deviņpadsmit ziemu vecs, Atla dēli pirmo reizi devās vikingu gaitās. Nabaga Leifam tā bija smaga vasara. Līdzšinējā bezdarbība viņam šķita divkārt nepanesamāka, redzot, kā citi jauni vīrieši, kas nebija daudz vecāki kā viņš, aizbrauca pāri lielajai jūrai pasaulē, mācījās pazīt svešas tautas un zemes, visur, kurp vien nokļuva, un ar ikvienu, ko satika, līksmi kāvās un noteikti ik dienu, ik stundu piedzīvoja ko brīnišķu!

Tovasar viņa nemiera plosītā dvēselē cieši iegulās doma: «Ja nu llolmstcns šovasar kristu — ka Helga to uzņemtu?» Stundām no vietas viņš sēdēja nekustēdamies, vēroja Helgu un lauzīja galvu, kāda varētu bui atbilde uz šo jautājumu. Bieži viņš aicināja viņu uz sarunu par Atla delu vikingu braucienu. Helga likās maz domājam par šo lietu, tomēr labprāt runāja par to, neizrādot pie tam sevišķas intereses. Tādēļ Leifs no viņas izturēšanās ieguva ciešu pārliecību, ka visas sievietes jau kopš dzimšanas esot viltīgas.

Un kādu dienu viņš vairs neizturēja. Atmetis pēdējo kaunu, viņš aizgāja pie Helgas un stāstīja tai, ka no Atla dēliem esot saņemtas ziņas un ka Holmstens esot kritis.

Helga brīdi nopietni un domīgi klusēja. «Tātad mēs viņu vairs nekad neredzēsim,» viņa viegli aizplīvurotā balsī sacīja. «Taisnību sakot, Atla dēlus es varu iedomāties tikai visus trīs kopā. Tā es redzēju viņus pirmo reizi un citādi neesmu tos redzējusi. Brāļi droši vien bus ļoti noskumuši par šo zaudējumu.»

Leifs klausījās aizturētu elpu. Tomēr ne viņas vārdi, ne balss noskaņa tam nedeva noteiktas atziņas. «Vai tad galu galā tas būtu Herstens vai Ilāstens?» viņš domāja. «Man būtu vajadzējis stāstīt viņai, ka tie visi trīs miruši!» Tā kā blēdība viņam neizdevās, viņš tūliņ atteicās no visa. «Tā taču nemaz nav taisnība,» viņš gurdi atzinās. «No Atla dēliem nav nekādu ziņu.»

Helga bija gluži mēma aiz pārsteiguma. Viņas Izbrīna skatiens gandrīz bikli vērās Leifā. «Kā tad tev ienāca prātā to stāstīt?»

Leifs ļauni un izmisis uzlūkoja viņu. «Neapraudi Holmstenu par agru,» viņš salti un zobojoši atbildēja. Tad tas īgni piecēlās un gāja prom.

Viņš jau stāvēja durvīs, kad to kā salta ūdens strūkla ķēra viņas līksmi plūstošie smiekli. «Par ko viņa smejas?» viņš nodomāja, reizē samulsis un aizkaitināts, tomēr nepavērsās atpakaļ, lai meklētu viņas sejas izteiksmē šīs jautrības cēloni. Bet viņas smiekli visu dienu vairs neizgāja tam no prāta. Vai viņa bija smējusies vienīgi tādēļ, ka Holmstena nāve bija tikai izdomāta, vai varbūt tā bija smējusies par viņu pašu, nojaušot, ka viņu moca greizsirdība? Leifam neviens no šiem apstākļiem nelikās smieklīgs. Viņš jau bija nokļuvis tiktāl, ka ikvieni smiekli tam šķita aizdomīgi un nevietā.

Pagāja dienas, kamēr Helgai izdevās dzēst pēdējo sašutumu no Leifa sirds. Pat skūpsti un skāvieni bija pazaudējuši savu varu. Viņš aTĪ pats cieta no tā, tomēr nespēja parvarēt savu īgnumu. Viņam bija jāsavaldās, lai uz Helgas maigumu neatbildētu ar skarbumu.

Bet tad viņš pēkšņi uzreiz kļuva citāds. Pieļautā kļūda viņam šķita izlabota un viņš jutās ļoti atvieglots. Nu taču bija pierādīts: Helga nenobāla kā sniegs un nenogāzās bez dzīvības zemē, kad tai paziņoja par Holinstena nāvi. Pamazām viņš atskārta, ka viņa greizsirdība bijusi tikai viņa fantāzijas auglis.

Un turklāt viņš bija izdomājis kādu plānu, kas izspieda no viņa smadzenēm visas tumšās ēnas. Nākamvasar viņš gribēja doties vikingu braucienā! Nevis tupēt šeit mājās un kļūt īgnam! iZnāms, viņam tad vēl trūks divu ziemu no tā vecuma, kad pēc likuma jaunekļi var doties braucienā. Bet toties Ingolfs tad būs sasniedzis tieši nepieciešamo vecumu un varēs ņemt viņu līdzi — tāds bija paradums. Un Ingolfs, pats par sevi saprotams, nepaliks mājās. Vai lai viņi sēdētu šeit mūžīgi, apsūnotu un appelētu?

«Uzlūko taču vecos!» viņš uzsauca Helgai, kad dedzīgos vārdos bija attēlojis tai savu plānu. «Vai tas nav nožēlojams skats! Un tomēr arī viņi reiz bijuši jauni! Tad tāds ar gadiem kļūst cilvēks! Un kad reiz pienāk laiks, kur viņš der vairs tikai lielībai, — vai tad nav labāk, ja ir ar ko lielīties, nekā bez piedzīvojumiem sacerēt nožēlojamus melus?»

«Jā, vai tad tev šķiet, ka arī tu reiz kļūsi tāds kā tavs tēvs?» Helga smaidīdama jautāja. Rodmars viņai šķita nožēlojamāks kā Erns.

«Noteikti!» Leifs atbildēja. «Protams, es nevaru to iedomāties, bet kādēļ gan ar mani lai būtu citādi? Arī viņi reiz taču bija jauni un tiem bija dzīvība kaulos. Bet nu tie trīc un dreb aiz vecuma.»

Helga mazliet pārdomāja. Pie tam viņas sejas izteiksme pārvērtās un tā kļuva nopietna. «Tu esi tik neapdomīgs,» viņa sacīja. «Bīstos, ka viņi nositīs tevi pirmajā cīņa.»

Leifs pārgalvīgi iesmējās. «Vai tad tu vēl nezini, ka es esmu neievainojams?» viņš lielījās. «Ir kāda vara, kas mani sargā. Helga, es esmu domājis par to. Vienīgi tava mīla tā var būt — kas gan cits?»

Viņa skūpstīja to un asaras viņai bija acīs. «Ja mana mīla spēj tevi sargat, Leif, tad tu tiešām esi neievainojams. Mīļais, dari arvien, kā tev šķiet pareizi, tikai neaizmirsti mani pavisam.»

Leifs metās prom un uzmeklēja Ingolfu. Kad viņš nu stāvēja tā priekša, viņš tik pilnīgi bija tas pats vecais Leifs, kas ar miesu un dvēseli traucas uz savu mērķi, ka viņa runas viesulis aizrāva Ingolfu un aizskaloja no tā dvēseles visu īgnumu.

Ingolfs ne ar vārdu nepārtrauca viņu. Viņš stāvēja, lūkojās brālēnā un bija laimīgs, ka tā dedziba aizrauj arī viņu. Jau sen neizjusts prieks sagrāba Ingolfu un viņš būtu varējis apskaut savu zvēresta brāli.

Kamēr Leifs turpināja runāt un iztirzāt savus plānus, Ingolfs domāja. Viņš vairs tikai ar vienu ausi klausījās Leifa valodas plūsmā, lai nepalaistu garām ko svarīgu. Tikām viņš nopietni un saprātīgi apsvēra tā priekšlikumu. Vai tomēr nebūtu pārsteidzīgi doties ceļā jau tagad? Vai nebūtu prātīgāk nogaidīt vēl dažus gadus? Leifs bija tik jauns, viņš vēl nebija sasniedzis karavīru vecumu. Un tomēr Leifam noteikti bija nepieciešama šī pārmaiņa — tieši tagad! Arī paļauties uz viņu varēja, kaut gados tas vēl bija jauns. Visu ziemu viņi varēs vingrināties ieroču lietošanā. Un ja viņi gaidīs ilgāk, Leifs viegli varētu atkal kļūt tik dīvains, ka būtu grūti tikt ar to galā. Viņiem bija jātiek prom — jau tādēļ vien, lai viņš paliktu tas pats spirgtais, vecais Leifs, kāds tas bija kļuvis, jau tikai domājot par braucienu.

«Es runāšu par to ar tēvu,» Ingolfs beidzot sacīja, pārtraucot Leifa runas plūdus.

Tc Leifs vairs nebija novaldāms. Viņš satvēra Ingolfu un grieza to ap sevi. šie vārdi izšķīra lietu — par to nebija šaubu! Kad viņš beidzot aizelsies atlaida smejošo asinsbrali, viņš tomēr nenocietās, nepateicis kaut ko par Ernu. «Tas vecais pļāpa!» viņš nicīgi piezīmēja. «Lai mes piemērotos viņa gribai — tā tikai vēl trūka! Nu, kā gribi! Neaizmirsti pateikt, ka mēs no ceļojuma pārvedīsim viņam vīnu — milzīgi daudz vīna! Tad tu redzēsi, cik pieejams viņš kļūs. Starp citu, to pašu es apsolīšu arī manam tēvam — tad viņš labprātīgi atdos man sava ieroču šķirsta atslēgu.»

Ingolfs tūliņ aizgaja pie tēva, īsos vārdos izstāstīja tam savu nodomu un lūdza to dot nepieciešamos kuģus un preces, bet pār visām lietām savu piekrišanu dēla vikingu braucienam nākamā vasarā.

Ems sēdēja ar gudru skatienu un apnikuma izteiksmi sejā, it kā tam būtu nepatīkami pat klausīties šādā valodā. «Kuģi un preces taču pieder tev,» viņš īgni sacīja, kad Ingolfs bija apklusis. «Tu taču vari darīt ar tiem, ko gribi. Mani nebūt nepārsteigs, ja tu atgriezīsies tukšām rokām! L.eifs tev vēl kļūs dārgs brālis! Viņi to noteikti sagūstīs un tad tu redzēsi, kāda izpirkšanas nauda tev būs jāsamaksā. Daudz viņš nav vērts — to neaizmirsti nekādā gadījumā! Uzraugi kuģus un uzmanies, ka maiņas tirdzniecībā netieci apkrāpts. Ja kāds par lāča ādu sola tev mucu vīna — prasi trīs; varbūt divas tad dabūsi. Vispār, brauc, kurp vien gribi, ja tikai tu neapkauno savu tēvu! Un nu ej! — Nē, uzgaidi! Ja Atla dēli nākamā vasarā atkal dodas vikingu gaitās, tad pierādi, ka tev ir saprāts: pievienojies viņiem. Tad jūs būsit pieci un vieglāk tiksit galā ar visu, kas vien gadīsies jums ceļā. Bet nerādies mājās, iekām neesi ieguvis krietnu krājumu sarkanā vīna, kas aug Franču zemē. Jo bez tā es nekad vairs negribu tevi redzēt, ne dzirdēt tavu balsi!»

Arī Leifs runāja ar savu tēvu par šo lietu. Viņš iztēloja to ļoti spilgtām krāsām un neskopojās solījumiem. Viņš vienkārši iekārdināja veco ar to, ka patreiz Īrijā un visās Britānijas salās varot pirkt vīnu no jebkuras zemes pasaulē. Tomēr, kad vecais Rodmars, domājot par šīs pasaules plūstošajiem dārgumiem, uzreiz jutās atkal jauns un gribēja braukt līdzi, Leifs pēkšņi grozīja taktiku un prata tik pārliecinoši iztēlot šāda brauciena grūtības un briesmas, ka vecais Rodmars no jauna ievilkās sevī un labprāt

7P

atteicās no lidzbraukšanas. Leifs saņēma ieroču šķirsta atslēgu un ari tēva svētība pirmo reizi netika viņam liegta.

Ingolfs atstāstīja Leifam sava tēva priekšlikumu — braukt kopā ar Atla dēliem. Sākumā tas Leifu nepatīkami aizskara. Toinēr viņa prieks bija tik liels, ka viss cits k|uva mazvērtīgs līdzās apziņai, ka nu viņš tiks prom — prom šajā iielajā ceļojumā pa plašo pasauli! Viņš arī tūliņ atzina, cik saprātīgs šis plāns bija. Savienībā ar Atla dēliem viņi kļūs stiprāki — jā, pat nepārvarami! Arī brauciens ar tik daudz kuģiem bija pavisam cita lieta! Beidzot, vilinoša šķita arī doma — braukt kopā ar Atla trim dēliem, lai redzētu visu, kas tiem gadās labs un ļauns. Varbūt Leifs pat piedzīvos, ka viens vai pat vairāki no viņiem krīt no ienaidnieka rokas. Tas jau būtu kaut kas, kādēļ atmaksātos braukt kopā ar tiem… Nokļuvis savos apsvērumos līdz šai vietai, Leifs piekrita Ingolfa priekšlikumam.

Erna namā nu valdīja liels prieks. Vecie atdzīvojās, viņu stāsti kļuva vēl daudz teiksmaināki un viņu sejas vairs nebija tik sapīkušas kā senāk. Domās viņi jau redzēja daudz mucu ar Franču zemes sarkano vīnu ieripojam no piestātnes laipām pils pagalmā.

Ingolfs un Leifs lika pārbaudīt kuģus un saposās braucienam. Leifs gandrīz cauras dienas pavadīja kuģu šķūņos. Viņš bija nenogurdināms un pierādīja tādu tālredzibu, ka Ingolfs jutās parteigts un iepriecināts. Katrs no viņiem sagatavoja trīs kuģus. Tur bija daudz ko apsvērt un kārtot, jo vairāk tādēļ, ka kuģi jau kopš daudz gadiem bija gulējuši mierā un tos nu vajadzēja no jauna drīvēt un pārkrāsot.

Ingolfs un Leifs sadalīja darbu tā, ka Leifs nodevās kuģu uzraudzīšanai un savešanai kartībā, kamēr Ingolfs rūpējās par Leifa un savu preču iepirkšanu, cenšoties nodrošināties ar maiņas tirdzniecībai noderīgu mantu krājumiem.

Leifs nepazina noguruma. Ne saltais rudens lietus, ne stiprais sals, ne ziemas sniegputeņi nepēja mazināt tā enerģiju.

Helga priecājās, redzot viņu tik līksmu un rosīgu. Sirds viņai kļuva silta un, kad tas kādreiz tomēr uzkavējās pie viņas, viņai šie brīži šķita kā dārga davana.

Sozieni bija Ingolfa un Leifa kārta apmeklēt Atla dēlus. Jau pirmo dienu viesojoties Gaularā, Ingolfs novirzīja sarunu uz lietu, kas patreiz bija vistuvākā tā sirdij.

Griežoties pie Hāstena, viņš sacīja trim brāļiem, ka viņš un Leifs esot nodomājuši vasarā doties vikingu brauciena. Ja ari brāļi domājot atkal doties ceļā, viņš uzaicinot tos apvienoties ar viņiem Hastena vadībā.

Atla dēliem pagājušā gada braucienā bija sekmējies un viņi gribēja doties ceļojumā arī šovasar. Hāstcnam šķita pašsaprotami, ka viņi visi brauc kopā, un viņš apjautājās brāļiem, ko viņi par to domājot.

Herstens lūdza viņu, lai viņš pats izlemjot šo lielu.

«Leifam taču vēl iztrūkst divi gadi no likumīgā vikingu vecuma,» Holmstenam neapdomīgi izspruka pār lūpām.

Leifs tumši pietvīka. Kā arvien, kad to sagrāba dusmas, viņš izslējās visā augumā. «Gan jau redzēsim, vai grūta brīdi es palikšu kādam apakšā,» viņš atbildēja, ar pūlēm savaldīdamies. «Un ja tā, tad taču nevienam nav iemesla pārmest man manu jaunību!»

Ingolfs stāvēja nobālis, cieši sakostiem zobiem. «Leifs un es, mēs braucam kopā,» viņš nopietni sacīja. «Es neuzskatīju par iespējamu šādu iebildumu, citādi es nebūtu nācis klajā ar priekšlikumu apvienoties. Mums visiem taču zināma ieraža, kas dod noteikto vecumu sasniegušam tiesības ņemt līdzi arī jaunākus cilvēkus. Nerunāsim vairs par to! Mēs, abi zvēresta brāļi, esam pietiekoši stipri, lai dotos ceļā arī divatā!»

«Es no savas puses labprāt esmu mierā braukt kopā ar jums, zvēresta brāļiem,» Hohnstens mierīgi atbildēja, «un man nav iebildumu, ka arī Leifs brauc mums līdzi. Vispār es gribēju teikt vienīgi to, ka viņam vēl mazliet iztrūkst no noteiktā vecuma.»

«Tādā gadījumā tavi vārdi bijuši nepārdomāti un viegli pārprotami,» Hāstens pārmetoši sacīja un viņa balsī izskanēja brāļiem vēl nedzirdēts skarbums. Viņš pievērsās Ingolfam un turpināja: «Mēs, brāļi, uzaicinām jūs, asinsbrāļus, kopējā braucienā un noteikti lūdzam jūs: nenoraidāt šo piedāvājumu! Mēs taču jau kopš bērnības esam draugi, mums jāaturas kopā uz sauszemes un uz jūras. Es galvoju jums, ka mēs, trīs brāļi, paliksim uzticīgi šai savienībai līdz pēdējam asins pilienam un līdz pēdējam hclleram!» *

Un tā viņi vienojās doties kopējā vikingu braucienā, uzticot ta vadību vecākajam — un tas bija Hāstens. Viņš un Ingolfs norunāja, ka Pavasara upurēšanas svētkos tie tuvāk izlems jautājumu par satikšanās vietu un laiku.

Ot rā nodaļa

Kādā saulainā agrīnas vasaras dienā, kar pār tumšzilo ļ(iru pūta spirgts vējš, Ingolfs un Leifs atstāja Dalsiļordu, lai pie Hizargavlas satiktos ar Atla dēliem.

Ingolfs pēdējā gada laikā bija savācis lielus preču krāļiunus. Tos sadalīja pa kuģiem, rūpīgi pārsedza un no»»liprināja. Tur bija liels daudzums lašu — pa daļai pašu »«zvejotu, pa daļai iemainītu Lofotu salās. Tur bija izkallītas ādas, milzīgi saiņi vilnas. Tur bija daudz kažokādu, ko viņi kalnos bija iemainījuši no lāpiem. Kad preces liija novietotas kuģos, tās pārsedza ādām, lai lietus un viļņi nepiekļūtu tām, un tad rūpīgi visu nostiprināja ar virvēm un ādas siksnām.

No divu brālēnu sešiem kuģiem abi lielākie bija pūķu kuģi. Tiem abiem katrā malā bija trīsdesmit pieci airi, pavisam septiņdesmit irkļu caurumu, un tie bija vislabākā parauga karakuģi. Krāšņi izgrieztas pūķu galvas, ko pēc velēšanās varēja pacelt un nolaist, slējās augstu gaisā virs kuģa smailes, atņirgtiem zobiem draudot jūrai un debesīm, vētrām un ienaidniekam un nicīgā izsmieklā rādot tiem izkārtu mēli. Kuģa pakaļgals bija veidots pēc inīķa astes parauga. Arī tas bija mākslinieciski izgriezts, klāja margas greznoja brīnišķu ornamentu vītnes. Citi kuģi bija mazāki. Diviem no tiem bija trīsdesmit, pārējiem diviem tikai divdesmit pieci airi katrā malā.

Ingolfs un Leifs stāvēja ikviens uz sava pūķu kuģa tiltiņa, kad mazā flote atīrās no Erna pils piestātnes laipām.

Krastā bija sapulcējušies visi palicēji. Kamēr kuģi vēl bija tuvu, visi apmainījās skaļiem atvadsveicieniem. Bet garie, šaurie kuģi savām airu kājām ātri attālinājās un saucieni vairs nebija sadzirdami, nu aizbraucošie un paliekošie varēja apmainīties vairs tikai mājieniem.

Kad kuģi bija sasnieguši klajus ūdeņus, Ingolfs lika uzvilkt svītrotās, četrstūrainās raju buras. Katru kuģi dzina viena vienīga bura, bet šo buru varēja satīt ap mastu un piedzīvojušie jūrnieki prata veikli rīkoties ar to.

Kamēr kuģi vēl atradās krasta tuvumā, Leifs bieži pavērsa galvu un lūkojās atpakaļ. Starp visiem šiem ci 1 vekiem, kas tur stāvēja, viņa skatiens meklēja vienu vienīgu — sievieti gaišiem matiem, kas plivinājās vējā. Viņa stāvēja nekustēdamās. Ikreiz, viņu ieraugot, Leifam acīs sakāpa asaras, kas noslēpa tam viņas stāvu. Un šajā acumirklī brauciens vairs nedarīja viņam prieka. Jo bez Hel gas viņš redzēja plašajā pasaulē vienīgi ikdienu un gar Jaicību. Ja kauns viņam to neliegtu, viņš varbūt būt griezies atpaka|. Kā gan viņš agrāk nebija varējis iedo māties, cik neiespējami bija palikt visu vasaru tālumā n Helgas! Viņu mocīja arī apziņa, ka ceļojuma priekā viņ bija to gandrīz aizmirsis. Viņš vēlējās, kaut viņa neiz justu šo šķiršanos tik smagi kā viņš pats. Un tomēr tuli atkal vēlējās pretējo. Jo zināms mierinājums viņam tornē bija apziņā, ka aiz sevis tas atstājis tukšu vietu. Viņ izcieta smagas mokas, sāpīgi izjūtot viņa dvēseli plosoš konfliktu. Steidzīgi airu vēzieni dzina viņu prom no mi ļās un no dzimtenes, kas pēkšņi nostājās tā priekšā jaun gaismā. Brīnišķi spēcīgi viņš šobrīd izjuta, cik ļoti mi to un kā tā tur viņu; steidzīgi airu vērzieni dzina viņ prom, un, lai nepaliktu atpakaļ, viņam vēl bija jāsaņema un tāpat kā Ingolfam jādod rīkojums pacelt buras.

Spirgtais vējš līksmi piepūta svītrojās buras. Smagi pie krautie kuģi cienīgi šūpojās viļņos. Ūdens putoja ap stūr un čalodams sitās pret kuģu sāniem. Tas bija brauciens kas nesa vīru sirdīm mieru un mācību. Sāpes vairs ne urbās tik asi Leifa dvēselē. Prieks par braucienu sālcd ņemt pārsvaru.

Nu fjords palika aiz muguras un spēcīgi jūras viļņ sāka runāt ar kuģiem savu nopietno valodu. Paklausīg un bez iebildumiem kuģi ļāvās viļņu varai, prasot se vienīgi atļauju peldēt un virzīties uz priekšu. Jūrniek kļuva līksmi. Kāds prieks ļaut burām nest sevi uz priekšul No pilnām krūtīm plūda vīru dziesmas, kamēr tie apļu koja savus ieročus, trina cirvjus, piestiprināja kātiem šķēpu asmeņus, uzasināja smailos nažus, pārbaudīja loku spēku. Airi gulēja iekārti siksnās — vējš stradāja viņu vietā. Viss bija tā, kā vien varēja vēlēties, prieks bij dzīvot un apzināties, ak viņu ieročiem nu drīzi atkal bu darbs! Rokas un kājas tika rādītas, lai citi varētu pārlie cināties par to muskuļu speķu. Jā gan, viss bija kārtība! Tur bija ļaudis, kas varēja lepoties sevišķi cietiem un piebriedušiem muskuļiem. Tie tad tika no visiem aptaustīti — pa daļai ar slēptu, pa daļai ar klaji izteiktu skaudību.! Jaunākie, kas nespēja savaldīt muti, apbrīnošanā un greizsirdībā zvērot, piesauca sālsūdeni un 'svētā Ebersa zelta bārkstis. Un klusībā viņi apņēmās rit krietnus malkus no deguta mucas. Tā pagāja diena — un tā bija brīnišķa.

Vakarā no visām šķiršanās sāpēm Leifa dvēselē bija ullicis vairs tikai mazs smagums. Un ari šo pēdējo viņš liukti izgulēja.

i Kad viņš atmodies ieraudzīja kādu krastu, kuru tas nekait vēl nebija redzējis, viņa jutoņa pilnīgi pārvērtās. Tas l»ija rīta spirgtumā mirdzošs krasts, bagāts un mainīgs savā skaistumā. Kopš šī brīža Leifa skatiens vērās vairs tikai uz priekšu pasaulē. «Vai tā vēl ir Norvēģija?» viņš jiuitaja, izberzēdams acis. «Un tomēr mēs esam braukuši visu nakti! Norvēģija ir liela un skaista. Seit vajadzētu Ibut jaukai dzīvei!» Viņš kāri aprija ar acīm visu, ko vien ,^raudzīja. Sie svešie krasti darīja viņa dzīves izsalkumu nepiepildāmu. Seit dzīvoja cilvēki, un šeit norisinājās daudz kas, par ko viņam nebija jausmas…

Pie Hizargavlas zvēresta brāļi, kā jau bija norunāts, satikās ar Atla dēliem, tie ikviens vadīja tāpat trīs kuģus. Laba vēja dzīti, piecpadsmit kuģi nu peldēja rietumu virzienā, uz Britu salām. Kuģi mierīgi slīdēja ūdenī un turējās pēc iespējas kopā. No klāja uz klāju noslēdza pazīšanos un vīri apsolīja cits citam alu un vīnu. Jaunie draugi zvērēja satikties pie dzeramiem ragiem, kolīdz gailisies pirmā izdevība. Arī par Britu zemes meitenēm viņi /ināja daudz stāstīt un jau iepriekš jūsmoja par tām. Visos kuģos valdīja līksma rosība un visi — vecie un jaunie — jutās savā elementā. Jo uz jūras viņi bija mājās. Un jo tuvāk bija izredzes uz ieroču rotaļu, jo spēcīgāk pūta vējš, jo līksmāka kļuva jutoņa. Kad dienu vēlāk vējš izvērsās vētrā, prieks gan neizpaudās vairs tik skaļi, jo ikvienam bija jāstrādā ar airi vai smeļamo kausu, tomēr jūrnieku sirdis tāpat pukstēja bezbailībā un nākamo notikumu gaidās. Ikvienam vajadzēja likt lietā savu spēku — un tas nebija ļauni! Tad cilvēks taču juta, ka viņam ir spēki! Viņi jau pierādīja vecajam Egiram, ka nebīstas no cīņas ar to. «Nākat vien šurp, jūs Egira meitas! Mitri un sāļi ir jūsu skūpsti, tie dīvaini iekvēlo! Surp, jūs jaunavas baltiem, jūraszālēm izgreznotiem matiem! Vikings ar prieku apskauj pat valkīras un Egiras meitas! Surp — tad jūs jutīsit vīru spēku!» Tā viņi dziedāja un lielījās.

Jā, šis brauciens darīja vecos atkal jaunus un pārvērta jaunekļus vīros. Viņi strādāja ar airiem un smeļamiem kausiem un grauza lašus. Miegam un atpūtai pagaidam vajadzēja atkāpties. Nu, kad ziema tikko bija pagājusi, darba bija diezgan. Šajās gaišajās naktīs vesels cilvēks guļ tikai tik, cik guļ putns. Un ja viņš vēl ir uz jūras, tad tas piever tikai vienu aci, izmanto atpūtai mirki starp diviem viļņiem un priecājas par nakts gaisu. Tur klāt viņš grauž savu zivi un ir līksms. Ar ūdeni un vēju jāsamierinās, kādi tie ir. Ja neredzi sauli un zvaigznes ^ brauc pēc nojautas. Ari tas veicas gluži labi. Pirmtēv Odins taču ir saņēmis savu upuri, Njords arī. Gan diev stāvēs pie stūres, ja zvaigžņu vairs neredz Un norne noteikti neatstās tevi. Tās saņēmušas, kas viņām nākas' un tad viss ir kārtībā…

Kad viņi bija vēl dažas dienas tā braukuši, vētrā uiļ zem mākoņu aizsegtām debesim, tālumā kļuva redzama! zeme. Lietainā rītā pēc lietainas nakts no miglas pēkšņ iznira dažas skarbi veidotas salas, kas kaut kā atgādināja dzimteni. Jūra dziedāja viņām dārdošas dziesmas un grez noja to klintis ar baltu putu apšuvi, gluži tāpat kā kādā citā, labi pazīstamā zemē. Plati viļņi mežonīgā trauksmē brāzās pret gravu izvagotajiem krastiem. Šeit būtu brī nišķa dzīvošana, Leifs domāja un ilgpilnu skatienu vēroja zemi.

Nu viņi zināja, kur atrodas, un varēja bez bažām tur pināt ceļu. Salu puduri nu nomainīja cits citu un visi tieļ bija vienlīdz skarbi un kaili. Vecie, padzīvojušie vikingi paskaidroja jaunajiem, ka tās esot Hjaltlandes un Orkne jas salas. Abi zvēresta brāļi jau senāk bija dzirdējuši šos vārdus. Nu viņi redzēja šīs vietas savām acīm.

Viņi brauca tālāk un drīz sasniedza citas salas, tikpat nemīlīgas un kailas, ar mazām, šaurām ielejām un atse višķām, nolīkušām, vētrās sakropļotām priedēm. Jauna jiem paskaidroja, ka šīs esot Dienvidu salas. Tās gulēja šeit jūras vidū, pakļautas mūžīgām vētrām, nenogurstošu viļņu slacītas, lietū un miglā tītas. «Saule šeit spid reti,» Leifa locis sacīja, «un nekad tā nav redzama veselu dienu no vietas.» Leifs atzina, ka tā esot brīnišķa un grūtsirdīga zeme. Tomēr viņa dvēselē kaut kas runāja par labu ari šīm salām. Viņš labprāt būtu dzīvojis šeit.

Viņi brauca tālāk un atkal virs jūras mirdzēja zilas debesis un spīdēja saule. Un beidzot viņi sasniedza Anglijas krastus.

Kad Ingolfs un Leifs tos ieraudzīja, viņi palika mēmā aizrautībā stāvam uz savu kuģu tiltiņiem un viņu sirdis ieskanējās kāda dziesma, šī tiešām bija bagāta un brīnišķa zemei Viņi nekad nebūtu ticējuši, ka kaut kur pasaulē var būt tik auglīga zeme. «Vai tad šeit aug arī vīnogulāji?» Leifs jautāja savam locim un viņa

balsī izskanēja klusa pielūgsme. Vecais jūras vilks atbildēja viņam, ka, mazliet apsverot, viņš arī pats labi sapratīšot, ka tik tālu zicme|os nevarot augt vīns. «Zemes bagātība un auglība tiešām ir lielas, bet, salīdzinot ar I ranču zemi, tas tomēr ir nieks,» viņš nobeidza. Leifs labprāt ticēja viņam, tomēr aptvert to nespēja. Seit vajadzēja būt labai dzīvošanai! Pie visiem koka dieviem, šeit viņš labprāt būtu dzīvojis! Tomēr labāk vispirms redzēt vēl daudzas citas zemes! Viņš tūliņ norāja sevi un viņu sa, graba kāras, nepiepildāmas ilgas, jo viņš taču nevarēja dzīvot reizē visās vietās. Ak, šīs brīnišķās pasaules zemes, kur cilvēki dzīvoja dzīvi, kurā viņš nedrīkstēja ņemt dalību! Viņš runāja sevī un jutās tik tukšs savā dvēselē.

Hāstens lika uzvilkt miera karogu, un viņi piebrauca malā. Seit vajadzēja labi veikties tirdznieoībai. Viņi ievadīja savus kuģus mazā līcīti, kas bija iespiests starp mežu apaugušiem pakalniem un augstienēm.

Bars apbruņotu vīru jau bija sapulcējušies krastā — tur, kur viņi gribēja piestāt, un ziņkāri aplūkoja kuģus. Ļaudis dedzīgi sarunājās savā starpā, tomēr, nelūkojoties uz ieročiem, tie izskatījās miermīlīgi. Beidzot arī viņi uzvilka tirdzniecības karogu.

Paklausot Hāstena rīkojumam, kuģi noenkurojās cieši līdzās cits citam, pirmais pie paša krasta, tā ka to ar virvēm varēja piesiet pie klintīm. Vīri ar gariem kāšiem ļ rokās nostājās pārējo kuģu malās un saturēja tos cieši kopā, kamēr pareizi izmeta enkura akmeni un visa flote gulēja droši un nekustīgi. Tad no pirmā kuģa pārmeta uz krastu lielu šauru dēli ar tajā iecirstiem kāpieniem. Pa lo Atla dēli un abi asinsbrāļi nokāpa malā, viņiem sekoja to ļaudis.

Sls zemes daļas virsaitis pieklājīgiem vārdiem iztaujaja viņus, kas tiem esot pārdodams. Hāstens pateica un savukārt apjautājās, kadas preces viņi varot šeit iepirkt. Kad šīs ziņas bija ievāktas, abas puses ātri vienojās noslēgt divas nedēļas ilgu tirdzniecības mieru.

Kad visi miera noteikumi bija norunāti un abas puses apmainījušās ķīlniekiem, vergi iznesa krastā katlus un dzelzs trijkājus. Citus vergus izsūtīja vākt malku. Tarn vajadzēja garšot — beidzot atkal reiz silts ēdiens! Kuģos uguni kurt nedrīkstēja, tur bija nācies pārtikt no lašiem, žāvētās un kaltētas gaļas un maizes, kas ar katru dienu kļuva smagāks pārbaudījums zobiem. Uz jūras tas bija kundzisks ēdiens un garšoja lieliski, ja vien izsalkums

bija pietiekoši stiprs. Uz sauszemes bija cita lieta — tui bija patīkamāk redzēt katlus kūpam. Pirmais, ko viņi no pirka, bija vērsis, kam tūliņ nācās šķirties no dzīves

Leifam vairs nebija miera. Viņam bija jādodas aplūko šo zemi. Izmeklējis par pavadoņiem labākos no savien ļaudīm, viņš lika ierādīt sev medību apgabalu un sāka klaiņot pa mežiem — ne tik daudz paša medījuma dēļ, ka vēlēdamies redzēt šeit visu — redzēt! Viņš tīksmināja acis pie krāšņajiem mežiem un klusajiem iekšzemes ezeriem. Ar baudu viņš ieelpoja šo svešo gaisu un sirds viņam sita priekā, vērojot svešādas ainas dažādās formas Tomēr nemiers viņa asinīs nerima, šīs zemes augu brīnišķā smarža, pilnos ziedos stāvošie, kuplie augļu koki, sulīgās pļavas un spilgtkrāsainās puķes — tas viss apbūra un reibināja viņa dvēseli. Arī vīns, ko viņš nekad vēl nebija baudījis, šeit tika viņam pasniegts un yiesa viņā prieku un aizmirstību. Viņš redzēja neskaitāmas jaunas, brīnišķas sievietes ar zinātkāru nemieru acīs, kas daudzsološi mirdzēja un vilināja kā nobrieduši augļi.

Kad nedēļa bija tā pagājusi, Ingolfs smiedamies atradināja viņam, ka tas taču esot pilnīgi aizmirsis tirdznie-; cibu. Leifs nokaunējās un pēkšņi kļuva ļoti rosīgs. Viņš tūliņ aizgāja uz tirgu un aplūkoja tur dabūjamās preces] Un redzot šeit tādā vairumā dārgus zīda audumus un brīnišķi darinātas zelta, sidraba un zeltitas bronzas rotas, viņš atcerējās Helgu, sāka iepirkties un vispār vairs ne-j domāja par tirdzniecību. Viņš sapirka veselu kaudzi rotu.ļ Kolīdz bija iegādāta viena, viņš jau iemīlējās atkal cita.i Viņš pirka dārgakmeņus, smagu vadmalu un mīkstu zīda audumu Tad viņš redzēja zeltu cauraustas drānas un sāka iepirkt tās. Dažāda veida stikla preces, kausi, trauki, pērles, bija tikpat brīnišķi un arī tie viņam bija jāiegūst lielā vairumā. Tas viņam bija jauns prieks — apbrīnot šīs lietas un tad iegādāties tās. Kaut kas nekad vēl neredzēts un nenojausts pēkšņi kļuva cilvēka īpašums, tā uzreiz iegūdams nozīmi un dzīvību. Kā tas paplašināja skatu!

Ingolfs arvien paturēja brālēnu acīs un klusībā smējās par tā tirdzniecības paņēmieniem. Leifs arī šajā ziņā, tāpat kā visur citur, bija neviltots Leifs. Rīkoties ar saprātu vai ieturēt mēru — to viņš nekad nebija mācījies. Ingolfs ļāva viņam rīkoties, kamēr atzina, ka nu pietiek. Tad viņš iejaucās šajā lietā. «Pilnvaro labāk mani maiņas tirdzniecībai ar tavām precēm!» viņš deva tam padomu. «Tu

Liederi tam. Tu pērc vienīgi nederīgākās lietas un pie tam vel tevi apkrāpj. Ziemā tu vis nepaēdlsi no zīda auduma [ un arī slāpes nekļūs mazākas, ja priekšā tev stāvēs tukši «tikli trauki.» Leifs atzina, ka Ingolfam taisnība, un labprat deva tam vēlamo pilnvaru. Viņš bija daudz nopircis un jutās līdzīgs karalim. Dornās viņš jau iztēlojās pārbraukšanu mājās. Sakumā Helgai vajadzēja saņemt tikai vienu lietu, it kā tas jau būtu viss, ko viņš lai pārvedis, l'ad viņa noskūpstīs to un viegls sārtums paršalks tās seju līdz pat deniņiem, kā arvien, kad kaut kas to iepriecināja vai aizkustināja. Un tad viņš izņems nākamo dāvanu un atkal, un atkal vienul Kamēr Helga beidzot paliks mēma stāvam, asarām acis. Tad viņš piekļaus to sev klat… Priekšā stāvošā vasara viņam šķita nejēdzīgi gara. Kad viņš jau gribēja atstāt tirgu, viņa skatiens krita uz kadu rotaļlietiņu ar dažādām figūrām, kas bija izgrieztas no ziloņkaula. Tā viņam vēl bija jāiegūst, kaut tā maksātu vai trīs lāčādas. Iejaucās Ingolfs — un Leifs nopirka paijiņu par vienu lāčādu. Nu viņš beidzot bija apmierināts un turpmāk vairs nedomāja par iepirkšanos. Viņš atkal ar savu mazo svītu klaiņoja mežos vai ari vienkārši atgūlās zemē un sapņoja sevī, ļāva laimei un ilgam kā vējam žužināt dvēsele. Ak, Anglija, viņš domāja sevi, cik bagāta ir tava zeme un cik skaistas tavas sievietes! Viņš gandrīz vēlējās, kaut varētu dzīvot visās šis pasaules zemēs un kaut katrā zemē tam būtu pa vienai sievai. Vismīļāk viņš būtu vēlējies būt visur reizē. Sajās dienās viņš bieži sapņoja ar sievietēm un par viņu skaistumu, kas bija tik daudzveidīgs. Bet tad ilgas pēc Helgas atkal izspieda no viņa domam visas citas sievietes. Viņa sēdēja mājās, bija ar visu sirdi uzticīga viņam un nepacietīgi gaidīja to pārnākam. Kā gan viņai aizritēja dienas? Domājot par Helgu, viņa sirds sita smagi, apzinoties savu vainu. Viņa piederēja tam uz mūžu. Viņa līdzinājās gadarn, turpretim citas sievietes bija kā dienas, kā ātri aizritošas dienas. Domās viņš nostādīja līdzās Helgai dažadās sievietes, kas tam bija iepatikušās. Un cita pēc citas viņas nobālēja un izgaisa nebūtībā, atceroties to vienu, kas piederēja viņam. Izgaisa nebūtībā, jā. Tikai jāiegaumē — vienīgi līdz tam brīdim, kamēr viņš atkal redzēja tās un no jauna iekvēlojās nemierā.

Tad pienāca diena, kad izbeidzās tirdzniecības miera laiks. Hāstenam nebija iemesla to pagarināt, un viņš jautāja Ingolfam, ko tas par to domājot. Ingolfs atbildēja,

ka viņš un viņa zvēresta brālis esot iepirkuši visu, k<| gribējuši, un Jāva Hāstenain rīkoties pēc paša ieskatieuii] Tā ķīlnieki, ievērojot vislielāko piesardzību, tika atkaļ apmainīti, vikingu kuģi izirās no līča un izpleta burasj Tomēr šī aizbraukšana bija tikai izlikšanās un viltībai Vēl to pašu nakti viņi ieradās kādā citā līcī. Viņus vili-ļ nāja vēlēšanās sarīkot laupīšanas uzbrukumus šim bagāl tajam apvidum. Zemes virsaitis jau bija to paredzejis] un nostādījis visus savus ļaudis jūrmalā, lai pienācīgi sa-j gaiditu nelūgtos viesus. Hāstens atzina par labāku nemēļ ģināt izkāpt malā šeit, kur viņus gaidīja tik daudz apļ bruņotu vīru. Vecie vikingi kurnēja par to, Hāstena brāļu īgni klusēja. Leifs kvēloja sašutumā. Hāstens nepiegrieza tam vērību. Dažas dienas viņš vēl palika pie līča ieejas! Laiks bija rāms un vēja nebija. Tā viņš turēja virsaiti un tā ļaudis uz vietas. Un tad notika tas, ko viņš bija gaidījis. Spēcīgs vējš deva viņam izdevību steigā pacelt buras un doties prom gar jūrmalu lielākā ātrumā, nekāi krastā sapulcētie varēja tam sekot. Tad viņš izmeta en-j kuru kādas upes grīvā un varēja novietot savus ļaudis! krastā kaujas gatavībā, pirms vēl bija ieradušies iedzimto karotāji.

Hāstens bija atstājis kuģos tikai pavisam maz ļaužu un! tomēr viņa desants skaita ziņā nevarēja sacensties ar pre-' tinieku. Kauja norisinājās lēzenā klajumā, upes krastā.i Tomēr Hāstenam drīz bija jāatzīst, ka viņš pārvērtējis savus spēkus. Šejienes ļaudis acīmredzot nekaroja ar vikingiem pirmo reizi. Tādēļ Hāstens pavēlēja saviem vīriem atgriezties kuģos: viņš negribēja jau pašā vasaras sākumā ciest postošus zaudējumus.

Leifs un Holmstens kaujā bija cīnījušies plecu pie plcca. ikvienam no viņiem drīz vien atvērās acis, cik veikli un drošsirdīgi otrais kāvās. Tas, ka viņi šeit cieši līdzās cīnījās uz dzīvību un nāvi, tuvināja tos vienu otram un uz mirkli izdzēsa Leifa dvēselē visu naidu, kas tur bija mājojis pret Holmstenu. Viņi abi bija sašutuši par Hāstena pavēli atgriezties kuģos bez uzvaras un laupījuma, tomēr paklausīja.

Kad viņi bija drošībā, Holmstens sacīja: «Vai zini, Leif, mums nu vajadzētu paņemt katram pa vienai no musu mazākajām, ātrākajām laiviņām un pašiem uz savu roku doties augšup gar piekrasti.»

Leifs bez apdomāšanās piekrita tam.

Hāstens piezīmēja, ka viņi varot to darīt, ja gribot, toinēr ludza viņus uzmanīties un nepalikt prom pārāk ilgi. Turpretim Ingolfs stūrgalvīgi pretojās šādam braucienam.

«Lai taču zēni uzjautrinās» Hāstens smaidīja. «Viņiem tas nāks par labu. Viņi krietni prot kauties un mēs dosim tiem līdzi labus ļaudis.»

Kad Hāstens vēl apsolīja sekot viņiem ar visiem pārē jiem kuģiem, kolīdz no ienaidnieku karaspēka atdalīto kāds lielāks bars un sekotu abiem jaunekļiem, Ingolfs kaut arī nelabprāt, deva savu piekrišanu. Tomēr preti nieku virsaitis, redzot divus mazos kuģus atdalāmies n flotes un aizbraucam, uzskatīja to vienīgi par kara vil tību un nosūtīja tiem pēdās tikai mazu saujiņu vīru, kam vajadzēja paturēt viņus acīs. Hāstens jau bija to paredzējis, arī Ingolfs nu pilnīgi nomierinājās.

Leifs un Holmstens brauca gar piekrasti tālāk un viņiem ari laimējās izkāpt malā. Bet viņiem trūka pieredzes savu ļaužu sakārtošanā kaujai. Kad pretinieku bars pēkšņi uzbruka tiem, viņi vēl nebija savus karotājus nostādījuši. Izcēlās kaujas kņada, kas ļoti drīz izvērsās atsevišķu vīru dīvcīņās. Lcifam pretī gadījās kāds vecāks karotājs, kas neatklāja nevienas vājas vietas. Viņam bija diezgan jānopūlas, lai ar vairogu un zobenu atvairītu pretinieka smagos un veiklos sitienus. Leifs jau domāja, ka tā būs viņa pēdējā diena šajā pasaulē. Viņš juta, kā stindzinošas bailes uzmācas viņam un pamazām laupa tam spēku. Viņš juta, ka kājas tam jau manāmi trīc, kauns un bailes satrauca viņu līdz varenam niknumam. Viņš pēkšņi bija tumši pietvīcis. Nu, ja jau viņam bija jākrīt, lai tad vismaz ari ienaidnieks saņem piemiņu no viņa rokas! Viņš nometa vairogu un zobenu, satverot cirvi. Kā viņš bija nositis pretinieku, tā viņam pašam vēlāk bija mīkla, bet nogāzis viņš to tiešām bija. Tad viņš no jauna satvēra zobenu un vairogu. Leifs bija pilnīgi aizelsies un trīcēja pie visām miesām — viņš pavērās visapkārt, meklējot sev jaunu pretinieku. Netāl no viņa ienaidnieku vadonis apmainījās ar spēcīgiem sitieniem ar Holmstenu. Holmstena vairogs jau bija sadragāts gabalos, bet arī ar viņa pretinieka zobenu kaut kas likās neesam kārtībā. Pēkšņi Leifs redzēja, ka kāds virs ar paceltu cirvi rokā no mugurpuses tuvojās Holmstcnam. Leifs stāvēja pārāk tālu, lai pagutu vēl laikā mesties starpā. Neapzināti viņš satvēra šķēpu un neapzināti vilcinājās mest to ienaidniekam. Lai kāds cirvis sašķaidītu Holmstenam galvu — tas taču bija tieši tas, pēc kā viņš sirdi

<<l

bija ilgojies. Bet nu, redzot šo vēlēšanos piepildāmies, viņš tomēr kļuva vājš. Viņa šķēps aizskrēja pa gaisu — cieši Holmstenam aiz muguras kāds virs bez dzīvības nogāzās uz sejas zemē. Holmstena pretinieks uz mirkli kļuva neuzmanīgs. Un Holmstens izmantoja šo acumirkli — viņa zobens līdz spalam ieurbās pretiniekam vēderā. Ienaidnieks sagrīļojās un pakrita. Viņa sāpēs saviebtajā sejā atspoguļojās vislielākais izbrīns. Redzot savu vadoni guļam zemē beigtu, vēl dzīvi palikušie ienaidnieki metās bēgt. Dažs labs no viņiem krita vēl bēgot.

Holmstens un Leifs nedomāja par atpūtu. Skriešus viņi devās uz ciemu, un viņu ļaudis sekoja tiem. Redzot vikingus uzbrūkam, sievietes un bērni šausmās metās bēgt. Daži no ļaudīm gribēja dzīties tiem pēdās. Arī Leifain sirds krūtis saka skaļi sist, redzot jaunās sievietes bēgam. Sevišķi viena no viņām, kuru tas jau agrak bija redzējis, iekvēlināja viņa asinis. Acīmredzot ari viņa bija to pazinusi, jo neizrādīja pārāk lielas steigas. Bet dzirdot, kā Holmstens pavēl vīriem palikt uz vietas, arī Leifs savaldījās. Acīmredzot arī Holmstens bija tikpat stipri aizkustināts, kaut pūlējās izlikties mierīgs.

«Vispirms darbs — tad tikai izpriecas!» viņš uzkliedza balsī, kas necieta iebildumus, un vikingi turpināja ceļu uz pamesto ciemu. Holmstens un viņa brāļi bija iepirkuši tikai labību, medu un vīnu. Visu, kas tiem bija vajadzīgs no greznumlietām un audumiem, viņi cerēja iegūt bez pretmaksas. Izrādījās, ka šajā ciemā tādu mantu bija diezgan. Bagātīgo laupījumu — rotas, zīda audumus, vadmalas, dārgakmeņus — sasēja saiņos un nogādāja kuģos. Kad tas bija izdarīts, Holmstens piešķīra īsu brīvsoli visiem tiem saviem ļaudīm, bez kuriem tas acumirkli varēja iztikt. Holmstens pats palika kuģī uzraudzīt laupījumu. Tādēļ arī Leifs atteicās piebiedroties tiem, kas izkāpa malā, kaut viņš labprāt būtu gribējis redzēt, kas tur notiks.

Vikingi čaklām kājām izklīda mežā un krūmos. Viņi taču pazina šīs Britu zemes sievietes. Ne visas no tām mēdza sevišķi rūpīgi noslēpties. Viņas zināja, ka tā nebija viņu dzīvība, pēc kā vikingi tīkoja.

Kad saule jau tuvojās rietam un pret vakaru sacēlās viegls vējš, Holmstens lūdza Leifu nokāpt malā un taures signāliem aicināt atlaistos ļaudis atpakaļ. Laupījums, ko viņi šeit bija atraduši, bija labs un nebija iemesla vairs igiāk kavēties šeit. Un malā viņi nu jau bija uzturējušies pietiekoši ilgi.

Leifs jau no kuģa bija nolūkojis kādu pakalnu, kas atradas klajā vietā, tā ka taures skaņām no turienes vajadzēja būt tālu sadzirdamām. Sl pakalna piekājē šur un tur auga zemi krūmi. Vienā no šiem krūmiem Leifs nu ieraudzīja noslēpušos sievieti. Viņš aplūkoja to tuvāk — tā bija tā pati, kuru viņš jau senāk bija ievērojis. Viņas acis lūkojās maigi un iztrūkušās, viņa bija ļoti jauna. Bet Leifs aizmirsa, kādēļ bija ieradies, un sāka lakstoties ap to. Kad viņš gāja prom, viņa sāka raudāt. Leifs smagiem soļiem kāpa kalnup. Sasniedzis virsotni, viņš pacēla ragu un nikni pūta tajā. Naidpilnas skaņas tālu aizšalca zemes vidienē. Sirds viņam bija smaga. Britu meitene viņam bija apnikusi un domāt par Helgu viņš pat neiedrošinājās. Helga kvēloja viņa dvēselē kā brūce, kurai viņš nedrīkstēja pieskarties, lai to no jauna neuzplēstu. Tai bija vajadzīgs laiks sadzīšanai un vienīgi aizmirstība varēja to izdziedēt. Kā akmens viņam novēlās no sirds, kad viņi izīrās no līča un uzvilka buras. Nekad vairs viņš negribēja atgriezties šurp. Tur, pakalna piekājē, sēdēja kāda sieviete un skaļi raudāja. Nepieciešamības spiests, viņš centās izlikties nežēlīgs: «Lai viņa raud!» Tā taču nebija viņa mīļā. Kāda daļa viņam gar to!

Skaļi prieka saucieni apsveica Holmstenu un Leifu, kad tie no jauna pievienojās flotei. Viņi stāstīja par savu kauju, radīja iegūto laupījumu un tika no visiem cildināti. Dzirdot, ka Leifs izglābis Holrņstenam dzīvību, Hāstens un Ingolfs ātri saskatījās un kļuva līksmi. Hāstens cildināja Leifa drošsirdību kaujā un tas bija liels gods ,— tikt no Hāstena skaļi cildinātam. Leifs tomēr maz priecē j ās par to. Viņa viegli aizkustināmā dvēsele bija zaudējusi līdzsvaru. Viņš gandrīz vēlējās, kaut nebūtu šķēpu metis. Ingolfs drizi ievēroja, ka viņa asinsbrāli notikusi kāda pārmaiņa. Viņš pazina Leifu un nojauta ari šīs pārvērtības cēloni un tādēļ nodomāja, ka ilgāks juras brauciens patreiz būs Leifam vislabākās zāles. Viņš pierunāja Hāstenu grozīt plānu un vispirms doties uz Īrijas piekrasti, kas, kā viņš zināja, atradās vēl ļoti tālu. Hāstens labprāt piekāpās. Šeit viņi bija laimīgi tirgojuši uti ieguvuši bagatīgu laupījumu. Varbūt bija prātīgāk pagaidām nemēģināt izkāpt malā kaut kur tuvumā. Nekad nevarēja zināt, kādas bija vietējo virsaišu savstarpējās attiecības. Tādēļ viņi uzvilka buras un devās Īrijas krasta virzienā.

Drīzi arī pierādījās, ka Ingolfs tiešām bija uzminējis, kas Leifam nepieciešams, lai atgūtu parasto jutoņu. Zundā viņus parsteidza spirgta vasaras vētra. Un tā nāca visiem par labu. Siltums un jaukais laiks jau bija padarījuši ļaudis mazliet laiskus. Jūras brauciens krietni izvēdināja Leifa dvēseli. Drīzi tas atkal kļuva viņš pats: jauns vikings, kas kvēlo visāda veida dēku kārē un neklusināinā izsalkumā pēc jaunām zemēm un jaunām cīņām.

Treša nodaļa

Vikingi tovasar aizbrauca tālu. No Anglijas tie devās uz Īriju, dienvidos ar līkumu apbraucot Mana salas, kuru klinšainos krastus tie šoreiz varēja sveicināt tikai notālēm. Viņi bija nodomājuši vēlāk atjaunot un padziļināt šo pazīšanos.

Viņu veikali Īrijā sekmējās labi. Leifs atkal redzēja daudz skaistu lietu, kuru kārdinājumam tas nespēja pretoties. Ingolfs priekš viņiem abiem iepirka graudus, medu, kviešus, vīnu un vēl nepieciešamākās metāla preces. Atla dēli lieliski prata tirgoties. Sākumā tie ieņēma par savām precēm daudz vairāk kā zvēresta brāļi. Tomēr Ingolfs uzmanīgi novēroja, kā viņi to dara, un drīz iemācījās no viņiem šo mākslu. Un ar to viņš vēl neapmierinājās, bet turpināja izglītoties pats uz savu roku. Tajā vietā, lai mainītu atsevišķu gabalu pret gabalu, viņš sāka piekopt maiņu veselām partijām. Tas atmeta krietnu peļņu. Drīzi Atla dēli jau varēja iet mācībā pie Ingolfa.

Starp visiem pieciem vikingiem arvien vēl valdīja vislabākā draudzība. Hāstens ar savu mieru un nelokāmo taisnīgumu bija dzimis virsvadonis. Leifam brīžiem gan uzmācas naids pret Holmstenu un pretīgums pret tā brāļiem, bet viņš prata sevi savaldīt. Un kolīdz viņi stāvēja pretim ienaidniekiem, viņš uzreiz kļuva tiem brālis un drošsirdīgi kāvās kā viņu cīņu biedrs.

Viņš apbrīnoja Atla dēlu māku lietot ieročus, apbrīnoja viņu mierīgo izturēšanos cīņas laikā. Viņi kāvās salti un vienaldzīgi, it kā šī lieta nemaz nebūtu ņemama nopietni. Vienīgi viņu uzbrukumos izpaudās dedzība. Ikviena Atla dēla uzbrukums nozīmēja tā pretiniekam pēkšņu nāvi.

Viņi šķita tikai rotaļājamies, bet šī rotaļa nozīmēja dzīvību vai nāvi. Leifs bija sajūsmināts par nesatricināmo mieru, ar kādu tie lika runāt saviem ieročiem. Viņš nesaprata, kā var cīnīties un tajā pat laikā it kā no sāniem vērot šo ciņu. Tad jau Ingolfa cīņas paņēmieni viņam bija labāk saprotami. Tas jau pašā sākumā uzbruka pretiniekam visiem spēkiem un tā turējās līdz galam. Viņa stāvs pie tam ieguva pavisam īpatnēju, dzīvu smagumu. Viens cirtiens pāršķēla vairogu tieši vidu, viņa dūriens ieurbās dziļi iniesā. Viņš nekad neapmierinājās ar aizstāvēšanos, bet ikreiz uzbruka pats — strauji, tomēr apvaldīti. Savos cīņas paņēmienos viņš nevarēja • gluži pielīdzināties Atla deliem, drīzāk bija stādāms zemāk par tiem. Tomēr aukstasinību arī viņš nekad nezaudēja.

Miers un aukstasinība, ar ko atšķīrās Ingolfs un Atla dēli, Leifam arvien bija mīkla. Viņam šīs īpašibas kaujas laikā būtu nozīmējušas neatvairāmu nāvi. Ar ieročiem viņš rīkojās gandrīz neveikli — līdz pat acumirklim, kad acu priekšā tam viss kļuva sarkans. Bet tad viņa ieroči darbojās ar tādu noteiktību, ka bija prieks to redzēt. Tomēr viņš cīnījās, pats neapzinoties, kas notiek, kamēr ienaidnieks beidzot gulēja zemē. Tikai tad viņš mirkli atvilka elpu un atjēdzās. Izskatījās lieliski, kad viņš, garš un neveikls, salicis nevaldāmā spēka spraigumā, gāzās virsū pretiniekam. Likās, viņu būtu tik viegli nogāzt — jā, šķita pat, it kā tas atrastos pilnīgi pretinieka varā, jo Leifs bezbēdīgi atklāja savas vājās vietas. Tomēr nebija viegli tās izmantot, jo viņš nekad nestāvēja mierā. Viņš dejoja ap savu pretinieku, samulsināja to ar sava uzbrukuma šķietamo plāna trūkumu un nodūra vai nosita to, pirms tas vēl paguva atjēgties. Ilāstenam bija patiess prieks redzēt Lcifu kaujas laikā. Viņš apgalvoja, ka Leifs īstenībā esot neuzvarams, jo cīņā viņš tik pilnīgi aizmirstot sevi, ka pat daudz pārāks pretinieks nespējot atvairīt viņa uzbrukumu. «Leifs nekad nekritīs, ja to nepazudinās nejaušība — vienīgi apburts zars var šo puisi ievainot,» Hāstens sacīja. Un tādē] viņš iemīļoja Leifu.

Vikingu flote turpināja ce|u gar Īrijas piekrasti. Leifu apbūra šī brīnišķā zeme, kuru viņš redzēja. Nemierīgā, mūžam mainīgā zeme dīvaini saviļņoja viņa dvēseli. Kolīdz viņam šķita, ka nu viņš jau pazīst to, viņš atkal un ik uz soļa atrada ko jaunu. Mežonīgus, akmeņainus tuksnešus nomainīja auglīgi līdzenumi. Irlande ietvēra sevī visu: klajas stepes, tumšus mežus, šauras ielejas, kuru dibenā tecēja melnas upes, jaukas krastmalas, gravām izvagotas klintis, kalnus lēzenām nogāzēm, klusus ezerus, šalcošas upes. Visbrīnišķākās tomēr bija debesis. Īrijai bija savas pilnīgi īpatnējas debesis, kas bija tikpat untumainas kā pati zeme un pēkšņi mainoties izpleta pār to drīz augstu, dzidru, dziļu zilgmi, driz mitru mākoņu slāni. Ja šobrīd ainavu apspīdēja ugunīgu saules staru svētdienīgā kvēle, tad nākamā acumirklī to jau apēnoja milzīgi mākoņu blāķi. Apvidus, kas nupat vēl bija izskatījies kā starojošs smaids, pēkšņi pārvērtās, kļuva drūms un draudīgs, pilns dīvainas spokainibas — tik dziļas un neatvairāmas, kādu var izjust vienīgi sapnī. Īrija rotaļājās ar Leifa sirdi, pildīja to gavilēm — un jau nākamā acumirklī viesa tajā bailes un baismas.

Īrijas cilvēki bija tādi paši kā viņu zeme un tās gaisma. Mežonīgi puiši, kuru dvēsele bija maigu sapņu un nežēlīga niknuma sajaukta. Vīri, kas cīņā traucās ar visu sirdi un nepazina žēlastības ne pret citiem, ne pret sevi. Viņu pieklājīgā laipnība, pat brālīgums draudzīgā satiksmē bija uzkrītošs pretstats to mežonībām kaujā un rupjībām pie kritušiem un sagūstītiem ienaidniekiem. Viņi varēja uzjautrināties ar to, ka uzšķērda gūsteknim vēderu un veda viņu ap koku tā, ka viņš pats izritināja sev zarnas. Un viņiem sagādāja prieku un gaviles, ja gūsteknis pie tam vaimanāja. Tā bija dīvaina sapņotāju, dziedātāju un karotāju tauta. Viņiem bija melni vai sarkani mati un tie parmaiņus varēja būt te strauji līdz neiecietībai, te neuztraucami mierīgi.

Nekad vēl savā mūžā Leifs nebija redzējis tik daudz brīnišķu un skaistu sieviešu kā šeit. Tur bija sievietes krāšņiem, sarkaniem matiem, maigi rožainu ādu un kairinošām, daudzsološām kustībām. Tās darīja viņa sirdi slimu. Tur bija tumšas sievietes, kas savā ziņā bija ne mazāk apburošas. Par viņu bālo ādu un tumšajām acīm Leifs sapņoja. Tur bija vēl citas tumšas sievietes, zeltainu ādu un vingriem, slaidiem locekļiem. Tur bija bezgala daudz visdažādākā tipa sieviešu, gandrīz visas tās viņam šķita brīnišķas,

Vikingus neatvairāmi valdzināja šīs sievietes. Viņu asinis neatvēsināja arī tas, ka daudzas no viņām nēsāja dunčus savu tērpu krokās un ka bieži no milas līdz nāvei bija tikai viens solis. Starp citu, Īrijas sievietes nebūt neienīda vikingus. Nereti noslēdza laulības starp kādu ziemeļu virsaiti un īru meiteni.

Bet līdzās šai tautai vikingi Īrijā sastapa vēl citu tautu — vēl mežonīgāku savos tikumos un ieražās, kas izgreznoja savas miesas zīmējumiem. Viņiem bija jābrīnās par cilvēku un zemju dažādību pasaulē.

Zvēresta brāļi un Atla trīs dēli tovasar tirgojās un laupīja Īrijā un Britu salās ap to. Visbiežāk viņiem laimējas, viņi pirka un pārdeva labi, ieguva bagātu laupījumu un zaudēja maz ļaužu. Bet par to viņiem bija jāpateicas galvenokārt viņu vadoņa Hastena saprātīgajai rīcībai un arvien modrajai uzmanībai.

Jau pirmajā reizē tik labi izdevušos viltību — sūtīt Holmstenu un Leifu ar diviem mazākiem kuģiem uz laupīšanām, kamēr flotes lielākā da|a aizkavēja ienaidnieka spēkus citā vietā, — Hāstens kopš tās reizes pielietoja bieži. Holinstens un Leifs abi ar vienādu sajūsmu sapņoja par šiem braucieniem. Un tā kā viņiem arvien deva līdzi labākos ļaudis, tad šie gājieni viņiem ikreiz ari izdevās un sniedza bagātīgu laupījumu.

Bet reiz šāda ekspedīcija tiem gandrīz beidzās ļauni. Kāda zviedru vikingu flote, sastāvoša no pieciem labi apbruņotiem kuģiem, uzdūrās viņiem tieši tajā brīdī, kad viņi izirās no līča, kur viņu kuģi bija izmetuši enkuru, kamēr to komandas bija sarīkojušas laupīšanas gājienu. Zviedri pamanīja kuģus un atzina, ka viņiem gluži labi noderētu tie un preces, ko viņi ved. Tādēļ viņi uzvilka kaujas karogu un dzinās tiem pēdās. Leifam un Holmstenam nebija citas izvēles, kā uzņemties cīņu ar šo pārspēku. Jo aizbēgt nebija iespējams. Tā viņi sagatavojās kaujai, jo padoties negribēja. Tomēr, pirms vēl cīņa bija iedegusies, aiz kāda zemes raga parādījās arī pārējie kuģi. Leifs un Holmstens bija palikuši prom ilgāk kā citkārt; tas bija uztraucis Hāstenu un sevišķi Ingolfu un nu viņi bija devušies tos meklēt.

Ieraugot viņu kuģus un redzot, ka to ir daudz, zviedri pēkšņi pagriezās un īrās prom. Hāstens uzsāka pakaļdzīšanos, bet vējš bija vājš un grozīgs, tāpēc zviedriem palaimējās ar saviem kuģiem nozust miglas blāķī.

Tas notika, kad vasara jau tuvojās beigām. Vikingi . bija pārdevuši visu, ko bija paņēmuši līdzi no mājām, un bija apgādājušies lieliem ārzemju preču krājumiem. Nebija vairs ko gaidīt. Turklāt jūra pamazām jau modās no miega. Kuģu šūpošanās un svaidīšanās liecināja, ka viļņi jau nojauš ziemas tuvumu. Visi kuģi bija smagi piekrauti.

S7

Un tā kā tie bija karakuģi, tad braucienam vēlā rudeni viņi nebija gluži piemēroti.

Tādēļ vikingi devās mājup, atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atbraukuši, mājup pāri jūrai, dienās zem blāvām debesim, naktis zem vēlīnas vasaras dzidri mirdzošām zelta zvaigznēm. Vējš bija viņiem labvēlīgs. Norvēģiju viņi sasniedza ap to laiku, kad no kokiem krita pirmās dzeltenās lapas.

Atpakaļceļā Leifs jutās gandrīz vai slims aiz ilgām pēc Helgas. Viņš skaitīja dienas un naktīs neatrada miera. Nu viņam likās, it kā šī vasara būtu padarījusi to pavisam tuvu viņai. Tieši tas, ka viņi bija šķirti un atradās tālu viens no otra, šķita tos tuvinām vairāk kā jebkad. Tomēr viņa ilgas jaucās kopā ar lielām bailēm, kuru cēloni viņš neprata sev izskaidrot, bet tādēļ tās nebūt nebija mazāk mocošas.

Pie Hizargavla Atla dēli atvadījās no asinsbrāļiem un pateicās tiem par kopēji pavadīto vasaru. Viņi vienojās, ka nākamās vasaras sākumā atkal satiksies šajā pat vietā, iztukšoja viens uz otra labklājību dažu stikla kausu ar tumšu vīnu un zvērēja cits citam mūžīgu draudzību.

Ingolfs un Leifs aicināja Atla dēlus svētkos Goe mēneša pirmajā dienā, ņemot līdzi tik daudz ļaužu, cik vien tie vēloties. Atla dēli solīja ierasties. Holmstens skurbumā reiz pieminēja Helgas vārdu. Leifs sāka klausīties abam ausīm. Tomēr no Holinstena izteicieniem viņš dabūja zināt vienīgi tik daudz, ka arī tas domā par Helgu. Tovakar Leifs aizmeta jūrā kādu šķēpu …

Tad asinsbrāļi atvadījās no Atla dēliem un ikviens ar savu bagātīgo vasaras laupījumu brauca mājup.

Ceturta nodaļa

Kādu nakti pamodusies, Helga izdzirda airu sitienu troksni, kas nāca no fjorda. Viņa steigā apģērbās un devās uz kuģu piestātnes laukumu. Bija pilns mēness, bet debesis aizsedza tumšu mākoņu blāķi. Kuģi uz fjorda tumšā līmeņa izskatījās melni un spokaini.

Te Helgas sirds notrīcēja pēkšņās bailēs. Kuģi tik klusu tuvojās naktī. Airu troksnis tik vientuļi atbalsojās klusumā. Vai Leifs tur bija? Viņa skaitīja kuģus, bet nesaskaitīja visus, jo viņa tik tikko varēja tos atšķirt. Varbūt lielākie aizsedza mazākos. Cik klusi viņi īrās! Vai nebūtu

Inbāk, ja viņa ietu atpakaļ gultā? Bija taču labāk gulēt tur, kad pienāks ziņa, ka viņa vairs neredzēs Leifu. Tad viņa nekad vairs nepiecelsies.

Pirmais kuģis iebrauca mēnesnīcas apspīdētā ūdens plankumā. Helgai šķita, ka viņa pazīst šo kuģi. Vai tas debija Leifa pūķis? Viņa piepūlēja acis, kamēr tās sāka hapet un pildījās asarām. Kuģis izskatījās tik tumšs un t/plūdis. Viņa nevarēja atšķirt ne tā krāsu, ne veidu. Kā cna tas slīdēja tuvāk. Ūdens sidraboti pilēja no airiem. , Mākoņi pašķirās un mēnes blāvā gaisma krita uz pludmali. Helga nu stāvēja mēnesnīcā un dvēsele viņai kļuva lik klusa. Vai Leifs bija tur? Tā būtu gandrīz neaptve| rama laimei Un kaut viņš tagad arī pārnāktu — reiz taču tomēr pienāks diena, kad viņa kuģis vairs nepārvedls to nlpakaļ dzimtenē… Vai arī viņa ļaudis pārnāks saltā ziemas dienā un pārnesis viņu nestuvēs un viņa asinis pilēs sniegā. Reiz taču tam vajadzēja notikt, ka Leifa vairs nebūs pasaulē!… Tad viņai būs jāmirst. Viņa stāvēja, mēnesnīcas blāvās gaismas apspīdēta, un baidījās elpot. Viņas dvēsele cieši piekļāvās Leifam — dzīvībā un nāvē.

Kad kuģi jau bija piepeldējuši gluži tuvu, viņa noslēpās kādā laivu šķūņa ēnā. Viņa gribēja redzēt, vai arī l.eifs ir pārnācis, pirms vēl to viņai būs paziņojis kāds cits. Veiklu, vienmērīgu airu vēzienu dzīti, kuģi ātri tuvojās. Jā — kā pirmais peldēja Leifa pūķis. Cienīgi viņš slīdēja uz priekšu pa ūdeni. Un tur — tur uz tiltiņa stāvēja Leifs! Ak Leif, mans Leif!

Helga raudāja, raudāja aiz laimes. Bet tad viņa izslaucīja acis. Redzi, kā Leifs steidzas! Acīmredzot viņš gribēja pirmais nokļūt malā. Viņa dzirdēja, cik aizžņaugti skanēja viņa balss, kad tas pavēlēja ievilkt airus. Leifs kvēloja nepacietībā. Viņa kustības bija tik straujas, steidzīgas. Viņš steidzināja ļaudis un viņa balss kļuva skarba. Viņš nevarēja vairs ilgāk gaidīt. Leifs taču nekad nebija varējis sagaidīt pēdējo acumirkli. Leif, Leif! Viņš nenojauta, ka viņa stāv šeit!

Helga paliek klusu stāvam ēnā un netuvojas kuģim. Viņa redz ļaudis rīkojamies gariem kāšiem un izbīdām par kuģa malu kāpjamo laipu. Viņa vēl redz kāda cilvēka enu, kas steidzas šurp pa laipu. Un tur jau skrej Leifsl Cik ļoti tas atgādina viņu!

Kad viņš atrodas tai tieši iepretim, viņa klusu iet tam

pretim, Leifs saraujas, paliek stāvam, viņš stāv tur ur visa steiga pēkšņi atstājusi to.

«Vai tad tu neredzēji mani nākam?» Helga jautā ur viņas smaidošas lūpas trīc. Viņas balss skan tik laimig un tik bagāti Lēnām viņa pieiet tam klāt.

Leifs nevar atbildēt, viņš nespēj izrunāt ne vārda. Viņi stāv un ir kļuvis pilnīgi mēms. Viņam pat nav drosme: to noskūpstīt. Helga lēnām tuvojas viņam un klusu apvi rokām tā kaklu.

Leifs grib ko sacīt, bet asaras tarn aizžņaudz kaklu Viņš sāk elsot. Helga smaida un skūpsta viņu dedzīgāk Viņas bezbailīgais vikings taču ir tikai garš, neveikls zēni un viņš raud! Nevarīgā dedzībā viņš piekļauj sev Helgļ un asaras tek pār viņa vasaras raibumiem pārklātiem saulē iedegušiem vaigiem. Helga viegli pagriežas viņi rokās. Viņš domā, ka tā grib iet prom, un palaiž viņu. Be viņa negrib prom, viņa grib tikai pagr iezties, lai tie ab varētu iet līdzās roku rokā. Viņa nevēlas, ka kāds cilvēki viņus redz. Viņa ved to prom, viņa grib paturēt to vie nīgi sev, jo nu viņa beidzot pēc tik garas vasaras reij atguvusi to. Leifs ļaujas viņas gribai. Viņš ir aizmirsi visu citu. Viņš atceras vairs tikai to, ka nu atkal ir pi< viņas. Viņi arī nerunā daudz. Tikai daži steidzīgi jautā jumi un klusas, īsas atbildes lido no viena uz otru. Vi nieri nav laika daudz runāt. Klusums valda starp viņiem. Klu sums, kas ir labs un aplaimojošs. Jo viņam nu ir viņa ur viņai ir viņš.

Bet pagalmā valda liela rosība. Rīts atrod tur priekš! šķietami neatrisināmu vīriešu un sieviešu kamolu, ka! runa cits caur citu, kas skūpstās vai arī apmainās tika mulsiem, laimīgiem skatieniem. Tur mudž dažāda vecumi bērni, kas lēkā un dzied un brīžiem arī izkaujas savi starpā, tur vīri stiepj nastas no kuģiem pagalmā un pulļ ciņos, dzīvi sarunādamies, dodas atkal atpakaļ uz jūrmalu.

Ingolfs mierīgi staigā turp un šurp un uzrauga, lai ik' viens dara savu darbu. Kuģi jāizkrauj, preces jāsanes pagalmā. Ir labāk, ja to padara tūliņ. Sajā gada laikā nevar paļauties uz jūru un laiku. Ingolfs ir mierīgs un laimīgs apziņā, ka tas atkal reiz ir mājās. Šodien viņš mazliet atkāpjas no savas parastās stingrības, ar kādu tas citkārt rīko ļaudis darbā. Viņš ļauj ļaudīm pietiekoši daudz laika, lai tie varētu sasveicināties un parunāties ar piederīgiem. Bet, ja kāds no vīriem tad vēl pats no sevis neiet darbā, viņš laipni pasauc to vārdā, viņš tikai

atmodina to — vairāk jau arī nevajag. Darbs ļaudīm veicas sekmīgi. Viņi cenšas drīzāk tikt galā ar. to. Ingolfs taču apsolījis dot viņiem dažas dienas atvaļinājuma

110darba, kolīdz visas preces būs nogādātas pajumtē un

šķūņos.

Erns iznāk pagalmā. Viņš ir ļoti salīcis un vecs un viņa iekaisušās acis nedroši mirkšķinājas rīta spilgtajā gaismā. Viņš žāvājas tik skaļi, ka žokļi zem bārdas nobrakšķ, un ; salīgi nodrebinās rudens aukstajā gaisā. Vecums viņu uzļ veicis, tas arvien vairāk saliec viņa muguru un sagrauž ;yiņa miesas tuklumu.

Viņu pamanījis, Ingolfs steidzas tam klāt. Nu, ieraugot to pec mēnešiem ilgas šķiršanās, viņš tikai īsti redz, cik ļ vecs un nevarīgs viņa tēvs kļuvis, un viņu sagrābj dziļa līdzcietība. Garāmejot viņš kaut ko iečukst kādam vīram ausī. Tas pasmaida, pamāj ar galvu un skriešus dodas uz kuģiem. Tad Ingolfs tuvojas tēvam un apsveic to mīļi un godbijīgi.

Veco tik liela laipnība uzreiz padara aizdomīgu. Tas vecuma nopelns. Viņš ir sapīcis un mazrunīgs. Tā viņš diezgan nevērīgi atņem dēla sveicienu un dīvainā steigā iztaujā to: «Vai esi pārvedis atpakaļ visus kuģus? Par cik

111      (avi sevi piekrāpt? Tu gan laikam nebūsi pārbraucis, neparvedis līdzi kādu īru skuķi? Cik ļaužu tu esi pazau-

i dējis? Ar sevišķiem varoņdarbiem tu gan laikam nevarēsi ; lepoties, vai ne?» Viņa balss skan dīvaini, tā kļuvusi tik ļ augsta un ķērcoša, Ingolfam šķiet. Un kad dēls jau atbildējis, vecais atkal un atkal atkārto tos pašus jautājumus. Ingolfam pēkšņi atveras acis: viņa tēvs vairs labi >■ nedzird. Ingolfam jārunā skaļāk. Un ka viņam tā jāpiespiež balss, tas viņam ir nepatīkami un laupa tam pašpaļāvību. Erns nojauš šo pārmaiņu dēla dvēselē un kliedz: «Jā, es tagad dzirdu vāji, sevišķi ar vienu ausi. Bet Rodmaram izgāja vēl ļaunāk!» viņš piebilst, atdzīvodamies un ar ļaunu prieku balsī. «Viņš ir kļuvis akls!» Erns gandrīz zviedz aiz smiekliem. «Nu, vai tas nav ļaunāk!»

Tēva smiekli Ingolfam nepatīk. Te Erns savas jautrības vidū pēkšņi apklust. Viņš ir palūkojies kuģu virzienā, viņa acis kļuvušas platas un stingas. Tad pēkšņi viņš sāk skaitīt, tajā pat laikā norādot ar saliektu pirkstu. «Viena, 'divas, trīs…» Noskaitījis divdesmit, viņš pārtrauc sevi un līksmes atdzīvinātā balsī jautā Ingolfam; «Cik tad viņu pavisam ir?»

Ingolfs smaida. «Daudz,» viņš uzjautrināts atbild. «Es negribēju, ka jums jebkad pietrūktu vīna, tēvs.»

No piestātnes laukuma nāk gara rinda vīru un ikviens veļ sev pa priekšu mucu.

It ka būtu to saodis, tajā pat acumirklī pa durvīm izklibo Rodmars. Viņš balstās uz diviem spieķiem un uzmanīgi tausta kājām ceļu.

Erns pievēršas viņam un uztraukts skaļi kliedz: «He, brālēn, Rodmar, patreiz pagalmā ieveļ garu rindu mucu ar franču zemes sarkano vīnu!»

«Ak, manas acis!» Rodmars atbild trīcošā, žēlā balsī. «To es labprāt būtu gribējis vēl redzēt! Nekliedz taču tik skaļi, lai es vismaz varu dzirdēt, kā vīns guldz mucās!»

Ernā pamodies liels nemiers. Viņš mīņājas no vienas kājas uz otru, saviem līkajiem pirkstiem viņš satver Ingolfu aiz mēteļa, pievelk viņu sev klāt un steigā noskūpsta uz pieres.

Tad viņš stīvām kājām pieklibo pie brālēna Rodmara un uzsit tam uz pleca. «Jā, es vairs nedzirdu, un tu, brllen, neredzi vairs. Pateiksimies Odinam, ka abi vēl varam ko sagaršot. Vai tad tev mēle nekļūst sausa, kad garām ripo tads daudzums vīna? Es tev saku, man mēle mutē satinusies čokurā kā bērza tāss!»

Nepagāja arī vairs ilgs laiks, kad abi vecie brālēni jau sēdēja līdzās tronī un nogaršoja pirmos kausus franču zemes sarkanā vīna, ko viņi bija gaidījuši visu vasaru. Viņi strēba to pilnām mutēm un labsajūtā čāpstināja ar lūpām.

«Vai vīns tev garšo?» Erns jautāja starp diviem malkiem.

Rodmaram tikko atlika laika atbildei. «Vīns garšo labi,» viņš sacīja un iedzēra, «bet krāsas man ļoti pieti ukst.»

«Tad iešļāc sev dažus pilienus acīs, brālēni» Erns deva padomu un skaļi smējās.

Tā viņi sēdēja un kļuva arvien līksmāki. Vēl ilgi pirms saules rieta viņi jau gulēja un skaļi krāca. Paldies dieviem, nu Dalsfjordā atkal bija ko dzert.

Tikai pret vakaru Ingolfs atrada Leifu un Helgu. Ingolfs apskāva Helgu un maigi noskūpstīja to. «Nu, mā* siņ, vai tu ļoti priecājies par daudzajām dāvanām?» viņš smaidīdams jautāja.

Helga ieplestām acīm pavērās viņā, tad Leifā. Viņa nesaprašanā smaidīja mazliet nedroši.

Leifa acis kļuva gluži skumjas. «Tās es pavisam aizmirsu,» viņš pietvīcis mulsi stostījās.

Ingolfs skaļi un līksmi iesmējās.

Bet Helga apvija rokām Leifa kaklu un brāļa acu priekšā maigi noskūpstīja to.

Piektā nodaļa

Llmods Vecais — tā sauca kādu virsaiti un vikingu, ,Horda-Kāres dēlu. Viņš bija Leifa radinieks. Eltnodu mīlēja visa pasaule. Tas bija gudrs vīrs, mierīgs un saprātīgs, cīnītājs kaujās un varonis visur, kur tika tukšoti lagi. Neviens nenojauta, ka zem ārējā miera un nesatricināmībās Elmodā slēpjas liels nemiers.

Elmods Vecais labprāt klausījās pats sevī. Viņš runāja daudz un viņa vārdi skanēja līksmi. Tomēr viņš tik lēti neizšķieda savu uzticību. Ikviens iedomājās zinām Elmoda prātu, bet neviens to nezināja. Elmods Vecais reti kad palika ilgi vienā vietā. Vasaras viņš pavadīja vikingu braucienos, ziemās arvien viesojās pie draugiem. Draugu viņam bija bez skaita un, kur vien Elmods ieradās, tur lidzi viņam nāca arī prieks.

Elmods cerēja lielas lietas no sava brālēna Leifa. Leifs pēc dabas līdzinājās viņam, kāds viņš bija savā sirdi. Tas bija raksturīgi Elmodam, ka Leifs pat nenojauta, l<adu draugu viņš iemantojis tā personā. Leifam drīzāk bija iemesls uzskatīt par patiesību tieši pretējo Elmods nerunāja ar viņu bieži, nekad neveda tam dāvanas, arī ritādi neizrādīja tam savu labvēlību un draudzību. Bet slepenībā viņš arvien paturēja savu brālēnu acīs un zinaja visu, kam vien bija kāds sakars ar to.

Šoziem Elmods ieradās viesos pie Jarla Atla Šaurā (Jaularā. Ar to viņš izpildīja kādu pirms ilga laika dotu solījumu. Viņš zināja, ka Leifs un Ingolfs kopā ar Atla dēliem pagājušā vasarā bijuši vikingu braucienā. Tādēļ, uzturoties Gaularā, viņš tik uzmanīgi novēroja Atla trīs dēlus, ka varēja pat noklausīties kādā sarunā starp Ilerslenu un Holmstcnu, kaut tā nebūt nebija domāta viņa, ue arī kāda cita ausīm. Tie abi runāja par Helgu un Leifu.

«Es dzirdēju, ka Helgas un Leifa attiecībās valdot ļoti liela sirsnība,» Herstens iesāka.

«Tam es nevaru īsti ticēt,» Ilolmstens atbildēja.

«Nu, sieviešu gaume bieži vien ir visai dīvaina,» Herstens neatlaidās. «Starp citu, vai tu redzēji, brāli, kā Leits pie llizargavla iemeta jūrā kadu šķēpu?»

«Kādēļ tu nepastāstīji man to agrāk?» J

«Tādēļ, ka tikai nupat man iekrita prātā, ka Leifs droš vien nožēlo, ko tas reiz izdarījis ar šo šķēpu.»

«Ciktāl tas atkarīgs no manis, Leifam nekad vairs ne būs iemesla aizmest prom arī vēl citus viņa ieročus, Molmstens sacīja un viņa balsij bija tumša pieskaņ< «Mana vēlēšanās drīzāk būtu parūpēties, lai visi viņi ieroči kļūst tam nepieciešami.»

Elmods bija dzirdējis pietiekoši. Nu viņš zināja visu kas tam bija jāzin par Leifa draugiem. Drīzi pēc šīs sa runas noklausīšanas viņš atstāja Gaularu un devās talāl uz Erna pili.

Erns un abi asinsbrāļi laipni sagaidīja Elmodu. Pava dijis pie viņiem vienu nedēļu, tas sāka posties tālākai! ceļojumam. Tomēr pirms atvadīšanās viņš vel runāja a Ingolfu zem četrām acīm. «Neļaunojies, ka iejaucos tavā! darīšanās, Ingolf! Vecumā cilvēks kļūst pļāpīgs. Es tika gribēju tev atgadināt, ka Atla deli, ko jūs abi asinsbraļ esat aicinājusi ziemassvētkos, ir lieli virsaiši unki tavs pienākums ir parādīt tiem visu iespējamo cienību — piemēram, ieaicinat svētkos tik daudz jūsu draugu ur radu, cik vien varat sameklēt.»

Ingolfs kļuva domīgs pēc Elmoda vārdiem un pētoši uzlūkoja to. Elmods atbildēja uz viņa skatienu ar ļot mierīgu un saprotošu smaidu. Ingolfs pēkšņi saprata, ka Elinodā tas drīkst redzēt vairāk nekā tikai viesi. «Tu na< no Gaularas?» viņš klusi un domīgi jautāja. «Un dod man šādu padomu?»

«Uzlūko to kā padomu,» Elmods atbildēja tik noteikta balsī, ka par viņa nopietnību nevarēja būt šaubu. Mirkli klusējis, viņš it kā bez nolūka piebilda: «Hāstens taču ir tikai viens no Atla dēliem.»

«Vai esi runājis par to ar Leifu?» Ingolfs ātri jautāja!

Elmods Vecais pasmaidīja. «Es pazīstu manu brālēnu Leifu, Ingolf, un es pazīstu tevi.» 1

Kad Elmods jāja prom, Ingolfs to bagātīgi apdāvināja un vēl pavadīja to lielu gabalu.

Goe mēneša pirmajā dienā Atla dēli ar daudz pavadoj nieru ieradās Erna pilī. Ingolfs bija sekojis Elmoda Vecā padomam un ieaicinājis svētkos savus un I.eifa draugus no plašas apkārtnes.

To redzot, Hāstens smaidīdams sacīja Ingolfam: «Tik stipri nodrošinājušies mēs, Atla dēli, nemēdzam sagaidīt savus viesus.»

lngolfs uzlūkoja viņu un nopietni atbildēja: «Nu, Ilāsten, saviem draugiem nekad nevar parādīt pārāk daudz Ijoda!»

ilastens kļuva kluss un domīgs. Neapzināti viņš pavēras savos brāļos. Tie klusu sarunājās savā starpā. Viņu izturēšanās uztrauca Hāstenu. Viņš labi redzēja, ka ari InIjolfs neizlaiž viņa brāļus no acīm.

Herstcns un Holmstens bija atgajuši sāņš. «Tik lieliski \ibi zvēresta brāļi nekad vēl nav mūs sagaidījuši,» Herstcns smaidīdams sacīja. «Tur kaut kas slēpjas.» | «Man būtu brīnums,» Holmstens atbildēja, «ja izrādītos, ka Elmods nav šeit bijis. Kurp viņš no Gaularas «Ievies? Nu man nāk atmiņā, ka promejot viņš bija mazliet citāds nekā ierodoties.»

«Ko gan Elmods būtu varējis ziņot asinsbrāļiem?» Herslens domīgi jautāja.

«Varbūt viņš pie mums ko dzirdējis,» Holmstens sausi atbildēja.

«Un ko tu domā darīt?»

«Pagaidām vēl nezinu… Bet Leifam kādreiz vēl pietrūks ta šķēpa, kuru viņš pie ilizargavla iemeta jūrā!»

Erns kļuva cits cilvēks, ja pili bija viesi. Viņš atdzīvojas un kļuva atkal jauns. Viņš nedzēra malku pēc malka, bet tukšoja savu ragu bez mitēšanās un viņš labi panesa to. Erns vēl varēja cienīgi sēdēt "savā tronī un vadīt svētku mielastu.

Rodmars turpretim labāk palika gultā, ja viņa tuvumā norisinājās kas neparasts. Viņu darīja slimu daudzo balsu troksnis, kas viesa nemieru viņa aklības tumsā. Ja tas nevarēja mierīgi un klusu sēdēt līdzās Ernām, viņš labāk palika vienatnē ar savu vīnu.

Erns ierādīja Ilāstenam vietu sev līdzās uz paaugstinājuma. Uz viņa mājienu tiem pievienojās Atla pārējie dēli, abi zvēresta brāļi un tālāk citi viesi, saskaņā ar savu stāvokli un vecumu. Kad visi apsēdās, zāle bija pilna līdz pat pēdējai vietiņai.

Erns piešķīra šādam dzīrēm lielu vērību. Viņš labprāt sēdēja zālē kā virsaitis. Ēdieni un dzērieni netika žēloti. Viņu pārņēma dziļa labsajūta, redzot ap sevis ļaudis ēdam, dzeram un līksmi sarunājamies. Viņš kļuva jautrāks un viņā atmodās daļa no senākās godības.

Ugunskurs jautri dega uz pavarda plāksnes. Kad viesi bija paēduši, abras un koka bļodas novāca. Sākās dzeršana. Pils jaunākās un skaistākās sievietes, ģērbušas svētku tērpos, staigāja šurp un turp un ielēja viesiem alu. Arī Helga bija tur. Viņa apkalpoja uz paaugstinājuma sēdošos.

Holmstena acis sekoja tai ik uz soļa. Tik klaji viņš nekad vēl nebija izrādījis, ka Helga tam patīk.

Acīmredzot arī Helga bija ievērojusi šo skatienu, kas ne mirkli nenovērsās no tās. Tas iedvesa viņai bailes. Vismīļāk viņa būtu palikusi ārpus zāles, tomēr tā arī neiedrošinājās izlaist Leifu no acīm. Leifs sēdēja cieši sakniebtām lūpām un drūmu skatienu un tikai reti dzēra alu. Citkārt Leifs nemēdza tā izturēties. Vispār viņš parasti dzēra drīzāk pārāk daudz. Helga tikai reti uztvēra viņa skatienu. Uz viņas smaidu tas neatbildēja. Helga staigāja apkārt dziļi nobažījusies. Viņa centās neuzlūkot Holmstenu un, ielejot tam alu, nekad neuzsmaidīja tam, kā to darīja citiem viesiem. Holmstens izlikās to neredzam. Viņa acis kvēloja arvien tajā pat siltumā un viņa skatiens tikpat pacietīgi sekoja tai ik uz soja.

Erns pēc kārtas dzēra par godu visiem dieviem. Kad viņš pacēla kausu par godu Bragam, Holmstens piecēlās un piesita savam ragam.

«Krietniemvīriem ir ieraža, paceļot ragus par godu Bragam, izteikt kādu zvērestu,» viņš skaļi un nepiespiesti sacīja. «Tādēļ gribu izteikt kādu zvērestu un lūdzu jūs, dižciltīgie vīri, būt tam par lieciniekiem,» Holmstens apklusa un palūkojās visapkārt.

Viņš uztvēra sava brāļa Hāstena brīdinošo skatienu. Viņš redzēja Leifa zemu noliekto galvu un daļu no tā nopietnās sejas. Viņš redzēja Ingolfa vaibstus it kā sastingušus nogaidošā mierā. Viņš redzēja Helgu, kas uztraukta un nedroša stāvēja un lūkojās Leifā.

Holmstens pasmaidīja. Brīdi viņa kvēlais skatiens kavējās pie Helgas, it kā cerot saistīt tās acis. Tad viņš pacēla ragu un skaļi sacīja: «Pie šī raga, ko dzeru par godu Bragam, es zvēru, ka apprecēšu Helgu, Erna meitu, vai arī neapprecēšu nevienu sievieti pasaulē!»

Zālē valdīja dziļš klusums. Helga stāvēja kā pārakmeņojusies. Viņa nenovērsa acu no Leifa. Viņa redzeja asinis iešalcam tam vaigos, redzēja, kā viņa trīcošie pirksti cieši sažņaudza raga kāju. Pārliecinājusies, ka viņam Izdosies saglabāt pašsavaldīšanos, viņa klusu atstāja zaļi. Viņa bija ļoti bāla.

Kad Holmstens bija izteicis savu zvērestu, Hāstens pietrūkās kājās, bet tad atkal nosēdās un neteica nekā. Ingolfs sēdēja ar smaidu lūpās, bet viņa zilās acis raidīja asus zibeņus. Erns vēlīgi uzsmaidīja Holmstenam un licrstens līksmi smējās.

Beidzot Leifs pacēla galvu. Viņa citkārt tik labsirdīgās acis lūkojās cieti un naidīgi. Viņš lēnām pavērās visapkārt, bridi uzlūkoja katru no Atla deliem un beidzot ari savu asinsbrāli, it kā novērtējot ikvienu no tiem atsevišķi. I.ikās, viņš nebītos stāties tiem pretim visiem trim reizē, tas būtu vajadzīgs. Ernām viņš uzmeta tikai īsu, nicīgu skatienu.

Holmstens pilnīgi apzinājās, kādu iespaidu viņa vārdi bija atstājuši uz visiem, kam bija kāds sakars ar šo lietu. Viņš tomēr nelikās to manām un līksmi turpināja: «Es iesāku šo rotaļu. Nu gan laikam ir tava kārta, draugs Ingolf!»

Ingolfs neizrādīja ne vismazākās vēlēšanās piecelties. Viņš pievērsās llāstenain un mierīgā, noteiktā balsī sacīja, tā ka visi klātesošie to dzirdēja: «Man šķiet, nakamais nu ir Hāstens. Jo viņš ir mūsu vadonis un arī gudrākais no mums visiem».

Hāstens lēnām piecēlās. Pirmajā acumirklī viņš neatrada īstos vārdus un brīdi stāvēja klusēdams, stingu skatienu lūkodamies savā priekšā. Zālē valdīja nogaidošs klusums. Kad Hāstens beidzot sāka runāt, viņa balss skanēja mierīgi un skumji. «Zvēru,» viņš sacija, «ka es spriedīšu taisnīgi un aukstasinīgi, ja kādreiz manu spriedumu prasīs!» To sacījis, Hāstens smagi atslīga savā krēslā.

Holmstens jautri sacīja: «Tavs tumšais solījums, man Šķiet, nebūt neliecina, ka tu būtu gudrākais no mums visiem! Ko gan tu darīsi, ja vienā pusē stāvēs tavi draugi, bet otrā tavi ienaidnieki un tev būs jādod tavs

spriedums?»

Hāstens atbildēja skarbi un noraidoši: «To es pats izlemšu.»

Ingolfs piecēlās. Viņš vairs nesmaidīja. Viņa skatiens bija nopietns, balss mierīga un cieta: «Pie šī raga par godu Bragam es zvēru, ka es savā mantojumā nekad nedalīšos ne ar vienu citu kā ar manu asinsbrāli Leifu. To lai zina visi dievi un visi labie Jaudis, kas ir šajā zalē.»

97

Dzirdot šo zvērestu, Erns ar zināmām pūlēm piecēlās.

4 — 5<i

Uzreiz viņš izskatījās ļoti vecs. Asinsbrāļu acis satikasļ ciešā, nopietnā skatienā.

Holmstens arvien vēl bija jautrs. «Šo zvērestu es nej varu saprast!» viņš sacīja un smējās.

«Tas nav grūti iztulkojams,» liāstcns skarbi atbildēja] «Ingolfs grib izprecināt savu māsu Leifain un nevienar citam.»

Holmstens neticīgi iesmējās un izaicinoši uzlūkojļ Leifu.

Leifs ātri un neveikli piecēlās un izslējās. «Un es zvēru,»] viņš sacīja apslēptā kaislē un iekšējā aizkustinājumi trīcoša balsi, «pieradīt, ka neesmu g|evāks kā mani tēvj un citi manas dzimtas drosniie viri!»

«Nu, šo zvērestu nebūs grūti piepildīt!» Herstens iesau-ļ cās. «Vai tad tu esi aizmirsis, ka tavam tēvam nācās atļ stāt Telemarkenu kā ļaundarim?»

Leifs uztvēra Ingolfa skatienu un savaldījās.

Ingolfs lēnām piecēlās. Viņš šķita tikpat mierīgs kāj iepriekš. Bet kas viņu pazina, tas redzēja, ka viņš nu irļ sašutis. Runājot viņš pievērsās Hāstenam: «Kad es juK Atla dēlus, ieaicināju svētkos, es biju pārliecināts, ka esa| mani un mana asinsbraļa Leifa patiesi draugi. Tomēr nf visa, kas šovakar šeit noticis, un no daža laba izmesta] varda es redzu, ka esmu kļūdījies — tevī ne, Hāsten, bļ tavos brāļos. Holmstens parādījis«manam namam apšauj bāmu godu. Viņu izturēšanās pret mums, zvēresta braļ ļiem, nav bijusi tāda, lai es varētu vēlēties iegūt viņu parļ svaini arī tajā gadījumā, ja tam nestāvētu ceļā citi šķēršļi. Un Herstens šajā zālē ir nopulgojis manu dzimtu] Tu, Hāsten, arvien būsi mīļš viesis šajā vietā, kur tu šol dien sēdi kā mans draugs. Bet tavus brāļus es nevaru] lugt palikt. Vienīgi draugu vidu es gribu pabeigt šos] svētkus.»

Herstens un Holmstens bija pietrūkušies kājās. Arī Ilās-ļ tens piecēlās. «Man nav nekā kopēja ar to, kas šovakar noticis, un es nevarēju to novērst,» viņš mierīgi sacīja unļ viņa balsī izskanēja skumjas. «Citādi tas droši vien ne-ļ būtu noticis. Bet es nevaru palikt šeit kā tavs viesis, Ingolf, ja tu aizraidi manus brāļus. Mēs, Atla dēli, arvien esain kopā nākuši un kopā gājuši.» To sacījis, viņš ar abiem brāļiem un visu pavadoņu baru klusi atstāja zāli. Neviens negāja tos pavadīt.

Kad viņi bija aizjājuši, Ingolfs norīkoja sargus. Viņš! gribēja nodrošināties pret visiem pārsteigumiem no Atla

dēlu puses. Viņš bija sapratis, ka Hāstena vara pār tā brāļiem nav vairs tik liela kā senāk.

Ingolfam sirds bija visai smaga. Nu bija noticis tas, no kā viņš jau sen bija baidijies. Sis lūzums tomēr bija notics citādi, nekā viņš bija gaidījis. Viņš arvien bija baiļojies, ka Leifs kļūs par ķildas cēlāju, bet nevis par tās nevainīgo cēloni, kā tas nu bija noticis. Viņu bija pārsteigusi Leifa noteiktā, apvaldītā izturēšanās. Nu viņš zinaja: Leifa personā viņš bija ieguvis brāli, kura uzticība bija nesalaužama. Un Ingolfs atcerējās, ka tā šodien nel)*ija pirmā reize, kur Leifs viņa deļ bija pārvarējis sevi attiecībās pret Atla dēliem. Tādēļ ari viņš apņēmās nekad neatstāt Lcifu vienu. Viņš gribēja stāvēt tam līdzās, lai kas ari nebiitu tā pretinieki — pat tad, ja starp tiem būtu arī Hāstens.

4*

99

Ingolfs pārsteigts ievēroja, ka nu, kad draudzības saites bija pārrautas, viņš pat nemanīja Atla dēlu iztrūkumu. Viņam bija tā zvēresta brālis. Viņam līdzās nu stāvēja gan tikai viens vīrs, bet tas bija virs, uz kuru viņš varēja paļauties — to viņš zināja. Un viņš jutās bagatāks kā pirms tam.

Sestā nodaļa

Kādu brīdi pēc nelaikā pārtrauktajiem svētkiem Erns nerunāja ne ar vienu cilvēku. Seja viņam raustījās. Viņš atgādināja saniknotu vērsi. Ingolfs viņa acīm bija gaiss. Ja dēls mēģināja viņu uzrunāt, viņš nepiegrieza tā vārdiem vairāk vērības kā nejauši uznākušai vēja dvesmai. Pat aklais Rodmars velti centās ievilkt brālēnu sarunās.

Rodmaram pasaule tagad tiešām šķita dīvaina. Vai Erns vispār nedzirdēja, ka viņš runā ar to? Vai viņš bija kļuvis pilnīgi kurls un turklāt arī vēl mēms? Viņš necentās to izdibināt. Tādas pūles viņam vairs nebija pa prātam. Viņam taču vēl atlika izeja — gulēt un likt pienest sev gultā vīnu. Rodmars vēl dziļāk ievilkās tumsā, kas bija ap to, un vīnā meklēja atdusu un aizmiršanos.

Kad Erns jau pietiekoši ilgi bija dusmojies sevī, arī viņam pašam kļuva garlaicīgi. Dusmas nedarīja patīkamākus arī viņa skurbuma brīžus. Vīns nedeva viņam tādu svētlaimi kā citkārt. Viņš rūpīgi apsvēra šo lietu un atrada sev jaunu viedokli, kas viņam šķita reizē vīrišķāks un mazāk apgrūtinošs.

Viņš lika pasaukt Ingolfu. «Es ļoti labi saprotu,-» viņš iesāka skarbi, tomēr ne nelaipni, «ka tu negribi pakļauties Atla dēlu patvarībām. Esmu visu labi pārdomājis un atzinis, ka šāds Holinstena paņēmiens lūgt Helgas roku tiešām bija visai izaicinošs. Viņš nevarēja zināt, vaH Helga jau nav apsolīta kādam citam un vai viņa soliņus saskan ar mūsu plāniem. Atrodu ari, ka tu viņam abi atbildēji — tieši tā, kā pieklājas īstam virsaitim. Mēs savas dzimtas sievietes atdodam tikai tiem vīriem, kas mums patīk. Radniecība ar Jaria dēlu mums nebūt nav nepieciešama. Man bija prieks redzēt, ka tu nebīsties teikt patiesību acīs pat tādiem vīriem, kadi ir Atla dēli. Atzīstos, ka vēl nesen radniecība ar Atla dēliem man šķita pagodinoša mūsu dzimtai. Bet nu man liekas, ka arī tas mums nav mazāks gods, ja mēs noraidām tik augstu ļaužu radniecības piedāvājumu. No tā ikviens var redzēt, ka mēs neuzskatām sevi zemākus par kāda Jarla dēliem. Tu esi pavisam prātīgs puisis, mans dēls.

Tu vari iet!»

Kopš ilga laika Erns nebija tik laipni runājis ar dēlu.ļ Ingolfs sajuta lielu atvieglojumu. Tēva izturēšanās viņu! bija daudz vairāk nomākusi, nekā viņš gribēja sev at-j zīties.

Pēc izrunāšanās ar Ingolfu Erns iegāja pie Rodmara.i Un Rodmars pārliecinājās, ka viņa brālēns nav kļuvis ne mēms, ne arī pilnīgi kurls. Abiem vecajiem brālēniem at-ļ kal iestājās līksms laikmets. Viņi dūšīgi dzēra sarkano! vīnu un lielījās vēl daudz trakāk kā senāk. Tas apstāklis,] ka starp viņiem un Jarla Atla dēliem bija iededzies naids,! viņiem kļuva par bagātu prieka avotu. Viņi pat Leifu uz-j ņēma atpakaļ savā žēlastībā un labprāt klausījās nostās-ļ tos par tā varoņdarbiem pēdējās vasaras vikingu gaitās.J Leifs bija mazliet vieglprātīgs puisis, tomēr īsts vīrs.] Saukt viņu par dēlu vai znotu — tas nebūt nebija ne-ļ gods. Viņš bija sašķaidījis dažu labu galvu un Holinļ stens vienīgi viņam varēja pateikties par dzīvības glābšanu. Vai tas nebija labākais pierādījums, ka pat no visnederīgākajiem bezdarbjiem var iznākt krietni ļaudis, ja vien tiem acu priekšā ir priekšzīmīgi cilvēki, no kā māļ cīties?

Leifs bija pietiekoši nežēlīgs, lai viņu atzinībai piegrieztu tikpat maz vērības kā senāk to pārmetumiem. Bet to viņi tam augstsirdīgi piedeva. Viņi attaisnoja to ar atziņu, ka jaunatnei nekad neesot vajadzīgās cienības pret vecumu.

Tuvojoties pavasarim, Leifā no jauna sāka mosties vecais nemiers. Viņš kļuva nervozs un viņa acīm arī šogad bija tas pats tālais skatiens. Kādu dienu viņš aizgāja pie laivu šķūņiem un aplūkoja savu kuģi. Viņam ienāca prāta, ka Ingolfs ziemas otrajā pusē nemaz nebija rūpējies par precēm vikingu braucienam. Un Ingolfs taču nekad nemēdza aizmirst tik svarīgas lietas. Viņš tūliņ uzmeklēja .īsinsbrāti un griezās pie tā ar attiecīgu jautājumu. ' Ingolfs vērīgi nolūkojās viņā, kamēr tas runāja. Kad l.eifs apklusa, viņš mierīgi un apdomīgi atbildēja: «Jā, lirālēn Leif, man šķiet, ka šovasar mums labāk jāpaliek mājās, nevis jādodas vikingu braucienā. Vai tu vēl atceries solījumus, ko dzirdējām šoziem Atla dēliem par godu rīkotos svētkos?»

«Sie solījumi nebija no tiem, kurus tik drīzi aizmirst,» Leifs atbildēja, lūkodamies asinsbrālim acīs. «Ceru, tu taču nebītos satikties ar Atla dēliem uz jūras.»

«Baiļu man nav,» Ingolfs atbildēja un viņa balss nu skanēja skarbi. «Bet es tomēr labāk gribētu izvairīties no sadursmēm ar Atla dēliem.»

Leifs drūmi lūkojās zemē. Brīdi pārdomājis, viņš sacīja: «Bet Atla dēli viegli varētu uzskatīt to par bailēm, ja mēs pēc visa šoziem notikušā atteiktos no vasarā nodomātā vikingu brauciena. Holmstens nedrīkst uzskatīt mani par gļēvuli. Tu, asinsbrāli, pats vari izlemt, ko gribi darīt. I s došos vikingu braucienā.»

Ingolfs klusēja un pārdomāja. Viņu mocīja šaubas. Laist Leifu vienu viņš neiedrošinājās. Tomēr viņš atzina, ka nebūtu pareizi ari likt tā braucienam šķēršļus ceļā. Jo viņš labi zināja, ka Leifam jātiek prom, ja jau to sācis plosīt nemiers. Viņam pašam nebija ne vismazākās vēlēšanās meklēt satikšanos ar Atla dēliem. Viņš nojauta, ka sadursme tādā gadījumā būtu nenovēršama. Un viņš negribēja pacelt ieročus pret Hāstenu, kamēr vien bija iespējams no tā izvairīties. Bet visciešāk viņu saistīja mājās neuzticība pret Herstenu un Holmstenu. Ja viņš ar l.eifu aizbrauktu, tie varētu izmantot šo izdevību un mēģināt nolaupīt Helgu. Sādā gadījumā arī viņa tēvs un Rodmars viegli varētu pazaudēt dzīvību, vai arī uzbrucēji varētu viņus tik smagi apvainot, ka atriebība kļūtu nepieciešama. Nokļuvis savās pārdomās līdz šai vietai, Ingolfs sacīja: «Patreizējos apstākļos es negribu atstāt mūsu namu un mūsu īpašumus bez uzraudzības. Tomēr arī no brauciena nespēju tevi atrunāt, ja jau tu reiz esi ieņēmis to prātā. Bet man sagādā lielas bažas apziņa, ka tev vienam būtu jādodas ce|ā, ar ne vairāk kā trim kuģiem. Vairāk vīru es tomēr nevaru no mājām izlaist. Tu viegli varētu satikties ar Atla dēliem vai arī ar citiem naidīgi noskaņotiem vikingiem un savā neapdomībā ielaisties cīņā ar pārāk lielu pārspēku. Tādēļ vispatīkai māk man būtu, ja arī tu paliktu mājās, brālēn Leif. Beti ja tu apsolies neielaisties cīņā ar spēka ziņā pārākiem pretiniekiem un pēc iespējas izvairīties no sadursmēm ar tiem — es negribu stāties ceļā tavam braucienam.»

Leifs nekad ilgi neapdomājās, ja runa bija par solījumiem. Viņš satvēra Ingolfa izstiepto roku: «Jā, es apsolu tev, ka būšu apdomīgs. Ja gadīsies satikties ar ienaidnieka pārspēku, es gādāšu, ka drīzāk tieku prom. Neraizējies manis dēļ, asinsbrāli!»

Ingolfs domāja par to, kā Leifs bija turējis vārdu Atla dēlu lietā — tādēļ viņam nebija iemesla neuzticēties drauga solījumiem, kaut tie, kā jau Leifs bija paradis, tika doti varbūt mazliet pārsteidzīgi un neapdomāti. Un ja vien Leifs turēja savu solījumu, tad nebija iemesla daudz bažīties viņa dēļ. Daudzmaz vienlīdzīgā cīņā Leifam sevišķas briesmas draudēt nevarēja, ja vien nornes nebija nolēmušas viņa nāvi vai ja Odins nebija izraudzījis to sev par upuri. Un cīņā pret dieviem vai dievēm! ikviens cilvēks bija bezspēcīgs.

Ta kā lieta nu bija izlemta, Leifs sāka posties braucienam. Preces, ko Ingolfs jau bija savācis ziemas pirmajā pusē, piepildīja visus trīs kuģus. Tādā kārtā atlika vēl tikai izvēlēties komandas un sagatavot kuģus braucienam.

Kad Leifs pastāstīja Helgai par savu nodomāto ceļojumu, viņa tikai piekrizdama pamāja ar galvu un smaidīja. Tomēr aiz šī smaida slēpās rūgtas asaras un smagas bažas. Helga pazina Leifu. Ak, ja, viņa pazina to tik labi! Viņas Leifs bija vīrs, kas neatzina važu. Tāds viņš nu reiz bija un viņa negribēja pati izpostīt savu laimi, mēģinot to atrunāt. Viņš nedrīkstēja nojaust, ko viņa izcieta, redzot to aizejam. Viņš nedrīkstēja nojaust, kādas ilgas un kādas bailes plosīja Helgu, kamēr viņš bija prom no tās. Būt tālu vienam no otra un ilgoties — tas ietilpa laimē, kas viņu saistīja ar Leifu. Helga varonīgi smaidīja un palīdzēja Leifam saposties ceļojumam. Smaidus un līksmus vārdus viņš saņēma no tās līdzi ce|ā. Bet nekad viņa neatklāja tam savas bažas, savas asaras viņa pataupīja vientulības brīžiem.

Un kādā pavasara dienā, kad pār fjordu pūta spirgts vējš, trīs kuģi atstāja krastu. Leifs stāvēja uz tiltiņa. Pēkšņi viņš pats jutās pārsteigts par to, cik smaga viņam uzreiz likās šķiršanās no Helgas.

Viņa vecais locis uzsita tam uz pleca un sacīja: «Braucot pa jūru, ir labāk, ja sālsūdens paliek kuģim ārpusē.» Ļeifs mulsi pasmaidīja. Tik nocietināta viņa sirds vēl nebija.

Helga stāvēja krastā un nolūkojās, kā svītrotas buras piepūtās vējā. Trīs kuģi gulēja mazliet nosvērušies uz sāniem. Viņi rotaļīgi viegli slīdēja uz priekšu un strauji kļuva mazāki. Helga stāvēja viena. Pārējie, kas ari bija nākuši atvadīties no vikingiem, jau bija atgriezušies atpakaļ pilī.

Helga viena stāvēja vējā. Viss ap viņu bija zaļš un auglīgs. Koki bija tērpušies jaunās lapās. Laukā ziedēja puķes. Un tur aizbrauca Leifs un aizveda sev līdzi vasaru. Kad kuģi vairs nebija saskatāmi, Helga bez speķa atslīga jaunajā zālē. Spēki pēkšņi bija to atstājuši. Pat raudāt viņa nevarēja. Tā viņa gulēja ilgi un juta, ka sirds tai krūtīs smagi sit.

Otrā dienā pēc Leifa aizbraukšanas Erna pilī ieradās Llmods Vecais. Viņam bija pieci kuģi un viņš gribēja doties vikingu braucienā. Viņš zināja stāstīt Ingolfam, ka no Atla dēliem Ilāstens šovasar esot palicis mājas. Viņš esot dzirdējis, Elmods turpināja, ka Leifs šoreiz braukšot viens, un esot gribējis tam piebiedroties. Dabūjis zināt, ka Leifs jau aizbraucis, arī viņš kļuva steidzīgs. Viņš gribēja mēģināt panākt Leifu.

Šo pavasari jaunais karalis Haralds, kas bija zvērējis nelikt apcirpt sev matus, iekām nebūs pakļāvis sev visu Norvēģiju, un kas tādēļ no dažiem tika dēvēts par Haraldu Cepuri, no citiem par Haraldu Skaistmati, savos kuģos tuvojās no ziemeļu puses. Kur vien viņš ieradās, tas izsludināja zemi pārjāvu īpašumu. Karaļi un virsaiši bija spiesti noliekties viņa priekšā, vai tie to gribēja vai ne. Visus vīrus, no zemākā līdz augstākajam, viņš aplika nodokļiem. Viņš izdeva likumus un iecēla katrā apgabalā savus virsaišus, kuru uzdevums bija lūkoties, iai šos likumus arī pildītu. Un Haralds nekur nesastapa pretestību, ne kalnos, ne fjordos. Ari Jarls Atis kļuva viņa pavalst nieks.

Tomēr daži citi virsaiši kurnēja un sūdzējās, ka Haralds pārāk maz ievērojot zemes tiesības, likumus un vecās ieražas. Tos nesaudzīgi ķēra kara|a dusmas. Viņš pakāra tos, ja notvēra, un bez žēlastības piesavinājās viņu īpašumus. Daudzi no šiem virsaišiem, ja gribēja paturēt dzīvību un brivību, bija spiesti atstāt zemi. Veseliem bariem viņi izce|oja uz Farēru un Orknejas salām, uz Hjaltlandi un Dienvidu salām, ari uz Britu salām vai Īriju.

Karalis Haralds savā ceļā satika dažu labu norvēģu milzi, kas drīzāk luza nekā liecas. Kaut pats viņš bija nelokāmākais no visiem, citu nelokāmību viņš tomēr necieta. Norvēģijā bija tikai viens karalis, tā vārds bija Haralds.

Septitā nodaļa

Leifs vēl nebija tālu braucis, kad pār viņu nolaidās dziļš miers. Viņš bija viens ar juru un jutās pilnīgi pats sev kungs! Nebija neviena, kam viņam būtu jāprasa padoms! Neviena, kam vajadzētu pakļausit! Neviena, par kuru būtu jāliekas zinis! Tas tik pilnīgi saskanēja ar Leifa dabu, ka viņa sirdī neatlika vietas bēdām un ilgām.

Viņš atzina par vēlamu apmeklēt Britu salas, tādēļ devās turp. Viņš būtu varējis braukt arī uz svešo zemi tālu rietumos, par kuru tam reiz bija stāstījis vecais ubags. Tikai kā jau teikts, tur nebija cilvēku, ar kuriem varētu apmainīties precēm vai kurus varētu aplaupīt. Un viņš taču bija devies tirdzniecības un vikingu braucienā. Zināms, tai vajadzēja būt brīnišķai zemei, pilnīgi bez cilvēkiem! Kādreiz viņam vēl varēja uznākt kārdinājums aplūkot to tuvumā. Par Islandi, Ledus zemi ubags bija to dēvējis tin bija pareģojis Leifam, ka viņš reiz redzēšot to. Protams, viņš gribēja aizbraukt turp. Bet šī zeme atradās tik tālu sāņš no viņa ceļa, ka šovasar viņš vēl nevarēja to apmeklēt, jo tad viņam nāktos tur pārziemot. Bet vesela ziema bez Helgas nebija iedomājama. Tomēr, ja šoreiz viņš atteicās no salas apmeklēšanas, tad tā bija vienīgi viņa paša brīvā griba. Viņš neaizmirsa to sevišķi uzsvērt sevi Zeme rietumos viņam neaizbēgs. Vai viņš apmeklē to šogad vai tikai nākamā vasarā — tas nekrita svarā.

Leifs, kas tā brauca pats savus ce|us, drīz vien cieši sadraudzējās ar jūru. Viņš mīlēja stāvēt pie stūres un turēt visu kuģi savā rokā. Vismīļāk viņš brauca pilnām burām, tik spēcīgi šķeļot ūdeni, ka putas mutuļodamas griezās ap kuģa ķīli. Kāds prieks bija braukt tā, ka pat vecie, piedzīvojušie vikingi izbrīnā iepleta acis. Viņš trieca uz priekšu savu pūķi, kamēr viņam likās, it kā jūra jau aizturētu elpu iekārē, gatava ik brīdi aprīt savu laupījumu. Ja viņš, uzspiedis kalsno roku stūres airim, noturēja kuģi vēl tieši uz pēdējās iespējamās robežas, sirds viņam krū" tīs kļuva viegla. Tad viņš jutās kā jūras valdnieks.

Vecie vikingi uzmanīgi vēroja Leifu un viņu atzinums bija vienbalsīgs: jā, tas bija vadonis īsti pēc viņu prāta. Viņi izbrīnā saskatījās, kad tas brauca vistrakāk. Viņa pārgalvīgā drosme lika tiem daudz ko gaidīt. Un viņi ar ' lielu dedzību pildīja viņa pavēles un rīkojumus. Viņa jaunā balss skarbi un patīkami sitās tiem ausīs. Klusībā viņi novērtēja Leifu un atzina, ka tas ir īsts vīrs. Zināms, miesās viņš nebija tik stiprs kā citi milži, bet cilvēks ar viņa nemieru krūtīs arī varēja tāds būt. Toties viss, kas viņā bija, atradās savā īstajā vietā. Un ja viņš sasveicinājās ar kādu vai pateicās kādam — viņa pirksti saspieda tā roku kā dzelzs ķetna.

Vikingiem šķita, ka viņiem ir pilnīgidibināts iemesls cerēt uz līksmiem un bīstamiem darbiem bagātu vasaru. Viņus maz uztrauca arī doma, ka vēl pirms šī vikingu brauciena beigām Odins dažu labu no viņiem aicinās pie sevis. Viņi labprāt gribēja jau šoziem sēdēt zeltbārkstainajā Eberā!

Leifs bija apņēmies pierādīt Ingolfam, ka viņš arī viens var tirgoties un laupīt svešās zemēs. Tādēļ, nokļuvis šajās zemē, viņš izrādīja tādu apdomību, kas nebūt nesaskanēja ar viņa raksturu, un ļoti pārsteidza citus vikingus. Viņš tirgojās ļoti saprātīgi, iepirka gandrīz vienīgi labību un citas nepieciešamas preces, pie kurām, protams, piederēja arī vīns un medus. Uzticīgs asinsbrāliin dotajam solījumam, viņš bija ļoti uzmanīgs un apdomīgs arī cīņu gadījumos.

Viņa ļaudis bija cerējuši lielas lietas no piekrastes laupīšanām, bet pa daļai piedzīvoja vilšanos. Leifam taču bija maz vīru un viņš neielaidās kaujās ar pārspēku. Tā ka viņš tomēr gribēja gūt laupījumu, tad viņš mēdza sarīkot straujus uzbrukumus piekrastes ciemiem, ņemot līdzi tikai dažus izmeklētus vīrus. Piecu, sešu vīru pavadībā

viņš laivā sasniedza malu kādā klusā vielā. Ja palaimējas izkāpt malā nepamanītiem, viņi noslēpa laivu, cik labi varēja, un pa nomaļām tekām, cauri tumšiem mežiem, devās slepenos gājienos, kas ar savu spraigumu aplaimoja un patīkami satrauca visus dalībniekus. Bieži pagāja die nas, iekāin viņi atrada kādu ciemu, kuram varēja uzbrukt ar tik mazu spēku. Un ja tāda viela bija atrasta, varēja paiet vēl daudz laika, uzglūnot un gaidot izdevīgu gadi jumu. Bet ja tad viņu rūpīgi apsvērtais uzbrukums bei dzot notika, tas nāca kā viesulis, neatvairāmi pārvarot visus šķēršļus. Pat sirmi, cīņās norūdīti vikingi atzinās, ka tie nekad vēl neesot piedzīvojuši tik pārdrošus, uztrau cošus gājienus. Viņi mīlēja Lcifu pateicībā par šo laimi, ko viņš ļava tiem izbaudīt vēl vecuma dienās. Leifa ļaudis arvien sacentās savā starpā dēļ tiesībām pavadīt viņu šajos gājienos. Tomēr Leifs savu pavadoņu izvēlē pierādīja lielu noteiktību un uzmanību. Ikviens, kam tika atļauts iet viņam līdzi, jutās ļoti pagodināts.

Vasara pagāja braucienos gar Anglijas un Īrijas piekrastēm. Leifs apzinīgi izvairījās no sadursmēm ar citiem vikingiem. Tie visbiežāk bija apvienojušies lielākās flotēs un viņu uzbrukums arvien varēja beigties ļauni. Tādēļ vajadzēja uzmanīties. Naktīs viņš tomēr mierīgi gulēja savā lāčādas guļammaisā. Ja tomēr gadījās, ka viņu ierāva cīņā bez paša gribas, tad tur nekas nebija grozāms.

Vairākās vietās viņš dzirdēja, ka īsi pirms viņa ierašanās tur bijuši arī Herstens un Holmstens. Leifs domāja par Ingolfam doto solījumu un paļāvās uz nejaušību. Nejaušība ari jau senāk bija izdarījusi viņam dažu labu pakalpojumu!

Bet kad viņš pret vasaras beigām pavērsa kuģus uz māju pusi, nejaušība arvien vēl nebija viņam palīdzējusi un tādēļ viņš savā sirdī nejutās gluži apmierināts. Viņš jutās vīlies, ka liktenis nebija lēmis viņam satikties ar Atla dēliem.

Elmods Vecais, kas brauca ar saviem pieciem kuģiem, ceļā visur apjautājās par savu brālēnu Leifu. Dažās vietās Leifs bija bijis īsi pirms viņa, bet atkal aizbraucis nezināmā virzienā. Tomēr Elmonds arvien turējās viņa pēdās. Visu vasaru viņš sekoja tam, bez kā to nepanāktu. Elmods apsolīja Odinam upurus un dāvanas, ja tas palīdzētu viņam satikt Leifu. Tomēr Odins acīmredzot bija novērsis savu skatienu no viņa.

Elmods centās pastāvīgi iegūt informāciju arī par

abiem Atla dēliem un to darbību. No viņu braucieniem nebija iespējams secināt, vai tiem ir kādi ļauni nolūki pret Leifu vai ne. īstenībā neizskatījās, it kā viņi vajatu to. Varbūt viņi pat nezināja, kur tas atrodas, Elmods tomēr atzina par prātīgāku turēt acis vajā.

Bet pret vasaras beigām Elmods pilnīgi pazaudēja Leifa pēdas. Toties viņam izdevās atrast Atla dēlus un piebraukt tiem tik tuvu, ka viņš pat varēja saskatīt viņu kuģus, kad tie jūrā pagriezās, lai dotos mājup.

Elmodam šķita, ka šoreiz viņi dara to mazliet par agru.

* Vai varbūt viņi galu galā bija nodomājuši noslēpties šērās un, Leifam atgriežoties, sagādāt tam siltu apsveikšanu? Elmods bija daudz piedzīvojis un tādēļ viņš neizlaida Atla dēlus no acīm. Kādu laiku viņš turēja savus piecus kuģus noslēptus kādā līcī, netāl no braucamā ceļa, cerēdams sagaidīt tur Leilu, kad tas peldēs garām. Beidzot viņš tomēr neiedrošinājās vēl ilgāk gaidīt. Leifs taču varēja būt aizbraucis pa kādu citu ceļu. Un tā kā vējš bija tieši labvēlīgs, viņš pagrieza savus kuģus Norvēģijas virzienā. Vislabākais, viņš sevī sprieda, būs uzmeklēt Atla dēlus vai vismaz ievākt noteiktas ziņas par ceļojuma gaitu. Ja izdotos iegūt pārliecību, ka viņi devušies tieši mājup, tad nebūtu vairs jābīstas, ka viņi vēl šoruden varētu nodarīt Leifam ko ļaunu.

Kādā tumšā rudens dienā, kad vētra plosa mākoņus pie debesīm un augstām bangām izvago jūras līmeni, Leifs ar saviem kuģiem brauc garām Hizargavlai. Viņš steidzas mājup ar ilgām dvēselē. Te pēkšņi viņš ierauga visapkārt kuģus, kas uzvilktiem kaujas karogiem tuvojas tam. Leifs kārtības dēļ saskaita kuģus: to ir seši. Viņš aplūko tos vērīgāk un pazīst: tie ir Atla dēlu kuģi. Te Leifam dvēselē uzreiz ieplūst dziļš miers. Beidzot viņi ir klāt, šie Atla deli, viņa draugi! Laimīgā kārtā par bēgšanu nevar būt runas. Būtu arī nepatīkami, ja viņš būtu spiests pārkāpt asinsbrālim doto solījumu. Nu, šīs briesmas patreiz nedraud, Ingolfs taču nevar prasīt, lai viņš, izvairoties no sadursmes ar Atla dēliem, pats labprātīgi atdotos tiem rokās.

Leifs savāc vienkopus savus kuģus un liek ievilkt buras. Steigā tiek uzcelti gar malām aizsargvaļņi un kuģi sakārtoti kaujai. Leifs staigā apkārt un jau trīc nepacietībā un laimīgās gaidās. Beidzot, beidzot viņam būs lemts apmainīties ar Holmstenu nopietniem un sirsnīgiem cirtieniem! Viens no viņiem katrā ziņā jau šovakar mielosies

pie Odina galda. Kā viņš ar saviem trim kuģiem lai noturas pret Atla dēlu sešiem — par to Leifs nedomā. Izsakot pavēles, viņa skatiens nenovēršas no Holmstena pūķa. Tas tuvojas. Nu garie kāši jau sniedzas līdz pat Ilolmstena pūķim. «Velkat, ļaudis!» Leifs ilgojas drīzāk apsveikt Holmstenu. Pirmie šķēpi nošņāc gaisā. No abām pusēm tos pavada līksmi kaujas saucieni un pārgalvīgi smiekli. Beidzot abi pūķi guļ cieši līdzās un stipri šūpojas pelēkajos viļņos. Pretinieki pāri augstajiem aizsargvaļņiem apmainās cirtieniem un saucieniem. Leifs bez sevišķas saudzības pabīda savus ļaudis sāņš. Viņš ir pamanījis Holmstenu.

Šķēps aizšalc viņam gar galvu, un viņš dzird Holrn stenu smiedamies saucam: «Te tev būs cits šķēps tā vietā, kuru tu viņruden šeit iemeti jūrā!»

Leifs pagriežas un satver šķēpu, notēmē uz Holmstenu un met tam atpakļ: «Ieroču man netrūkst, draugs Holinstenl Tevis dāvinātā cirvja asumu es gribu pārbaudīt pret tavu galvu!»

Holmstens pēdējā acumirklī izvairās no šķēpa, atlecot sāņš.

Nu Leifs stāv pie pašām margām. Pa labi un pa kreisi no viņa vīri cīnās ar prieku un dedzību. Kuģi stipri šūpojas, sitas un berzējas viens pret otru. Sālita ūdens šaltis vietvietām atvēsina cīnītāju sejas.

Leifs paceļ cirvi un krata to gaisā. «Ja es tagad sašķaidu tev galvu, tas nebūt nenotiek aiz pārpratuma! Par to, Holmsten, nešaubies.»

Holmstens izaicinoši smejas. Vēl viņi netiek viens otram klāt — viņu ļaudis stāv tiem ceļā.

«Mans prieks būs divkārt lielāks, Leif, zinot tevi aukstu guļam jūras dibenā, kad tava draudzene Helga sildīs manu guļasvietu!»

Pacēlis cirvi augstu pāri galvai, Leifs uzlec uz aizsargvaļņa, bet tiek atspiests atpakaļ. Viņš mēģina atkal un atkal, bet ikreiz atduras pret ieroču valni.

Kāds cits Atla dēlu kuģis nostiprinās pūķim otrā pusē. Gar abām malām risinās nikna kauja. Nejaušā cīņas starplaikā Leifam sanāk palūkoties visapkārt. Viens no viņa kuģiem jau kritis ienaidnieka rokās, otro ielenkuši Atla dēlu trīs mazāki kuģi, viņa paša kuģis tik cieši iespiests šaurajā spraugā, ka ir vēl tikai viens jautājums: cik ilgi tas vēl var turēties? Viņš redz, ka viņa stāvoklis ir bezcerīgs. Bet viņš nenovēl Atla dēliem uzvaru.

Leifs sasauc kopā savus ļaudis, kas viņu pavadījuši jau dažā pārdrošā gājienā, un klusā balsī saka: «Ja jau mums jāpošas ceļā uz Valhallu, tad ari Holmstenam jānāk līdzi un tik daudziem no viņa bara, cik vien mēs varam aizsniegt!

Tad, savu labāko ļaužu pavadīts, viņš metas pāri margām un viņam arī laimējas nokļūt uz Holmstena pūķa. Nu Leifs ir savā īstajā vietā, viņš devīgi izdala cirtienus un dūrienus un pilnīgi ļaujas cīņas sajūsmai. Visapkārt krīt viņa vīri, viņš pats asiņo no vairākiem ievainoju* miem, bet par to domāt viņam nav laika. Viņš nebīstas nāves. Bet Holmstenam jānāk līdzi!

Kamēr Leifs tā sparīgi cērt uz visām pusēm un cenšas nokļūt pie Holmstena, pie Hizargavla kļūst redzama no pieciem kuģiem sastāvoša flote. Viņi brauc ātri, šie pieci kuģi, putas griežas aiz tiem. Beidzot Elinods Vecais ir atradis Leifu. Un viņš steidzas. Viņš nekavē laiku, pētot stāvokli, bet ar saviem pieciem kuģiem metas tieši cīnītāju vidū. Savā zaļajā mētelī, ar zelta ķiveri galvā, viņš stalts stāv pie masta un izdala pavēles.

«Man šķiet, palīdzīga roka tev šobrīd var noderēt, brālēn Leif!» viņš cīņas līksmē sauc. Tālāk viņš ļauj runāt ieročiem.

Herstens drīzi redz, ka viņu stāvoklis kļūst bīstams, un dod pavēli bēgšanai. Bet tas nav tik vienkārši acumirklī tikt prom. Holmstena pūķis jau guļ iespiests starp Leifa un Elmoda kuģiem.

Apjukumu, kas izceļas Holmstena ļaužu vidū, kad tie pēkšņi ierauga abās pusēs ienaidnieku, Leifs izmanto, lai piekļūtu Holmstenam. Kad pēdējais viņu pamana, tas sagaida viņu salti un mierīgi, kā jau dažkārt paradis. Tomēr Leifs nu vairs nav valdāms. Tā kā lieta viņam šķiet velkamies pārāk gausi, viņš jau skrējienā met cirvi, tēmējot Holmstena galvai. Holmstenam ierocis izkrīt no rokas, viņš paceļ gaisā abas rokas, sagrīļojas, gāžas.

Redzot Holmstenu krītam, Leifa prieks ir tik liels, ka viņš vairs nedomā par sargāšanos. Pēdējā mirklī viens no viņa vīriem aizsedz to ar savu vairogu. Vairogs sašķīst zem cirvja sitiena, kas nevairāmi būtu nogāzis Leifu. Leifam šodien vēl nav lemta nāve. Tūliņ viņš ir tas pats vecais, viņš paķer no zemes savu cirvi un metas cīņā.

Tā ka Holmstens nu ir kritis, ienaidnieka pretestība drīzi salūst. Divi no Elmoda kuģiem jau atguvuši atpakaļ Leifa kuģi, ko Atla dēla kuģi bija ieņēmuši. Elmods

par savām pūlēm nodrošina sev Holmstena pūķi, lai segtu izdevumus par Odinam apsolītajiem upuriem un dāvanām. Atla dēlu flotes atlikušā daļa glābjas bēgot.

Elmods atrod Leifu sēdam un pārsienam savus ievainojumus. «Tu dūšīgi asiņo, brālēn, bet priecājies, ka no tevis vēl tek asinis!»

«Par to man jāpateicas tev, brālēn Elmod. Kāds laimīgs vējš atpūta tevi šurp tieši tajā acumirkli, kad tava palīdzība man bija visvairāk nepieciešama?»

«Labāk jautā, kas Odinam bija iekritis prātā, ka viņš tik vēlu lika man tevi panākt! Es taču ierados Dalsfjorda otrā dienā pēc tavas aizbraukšanas un visu vasaru esmu bez panākumiem dzinies tev pēdās.»

Leifs ātri paceļ skatienu un viņu sagrābj pēkšņas bailes. «Ko tu gribēji no manis?»

«To tu taču redzēji.»

«Vairāk nekā?» Leifs atkal ir mierīgs.

Elmods smejas. «Vai tev nešķiet, ka rnan ir bijis pietiekošs iemesls to darīt? Vai domā, ka visu vasaru es sekoju tev ik uz soļa, lai nodotu tev tikai Helgas sveicienu?»

Leifs pieceļas un nomauc no rokas gredzenu. To saņem Elmods. Leifs izkravā savus dārgumus — viss labākais, kas viņam ir, pieder Elmodam. Iebildumi nelīdz. Ja Leifs sāk dot, viņš atdod visu, kas tam ir, un neliekas mierā, kamēr nav palicis bez nekā.

«Tikai nedomā, ka, nositot ITolinstenu un piespiežot Herstenu bēgt, tu jau esi ticis galā ar Atla dēliem!» Elmods brīdina. «Man šķiet, tev vajadzētu braukt man līdzi un palikt šo ziemu pie manis.»

Leifs silti pateicas par uzaicinājumu. «Bet ceļš lidz fjordiem ir tik īss, ka es negribētu mest lieku līkumu. Bet kā būtu, ja tu tagad brauktu man līdzi un pavadītu ziemu pie mums, asinsbrāļiem?»

Bet to Elmods negrib. Sēdēt veselu ziemu vienā vietā — tas viņu nevilina. «Jums, asinsbrāļiem, ir pietiekoši daudz draugu tuvumā. Tikai, brālēn, uzmanies! Man būtu liels brīnums, ja Herstens tagad aizmirstu jūsu ķildu. Priecājos, ka šoreiz es tomēr varēju būt tev mazliet noderīgs, Leif. Par manu palīdzību tu esi samaksājis tik bagātīgi, kā to vienīgi no tevis varēja gaidīt, izšķērdētāji Lai laime nu pavada tevi visās tavās gaitās!»

Elmods un Leifs ļoti draudzīgi atvadījās viens no otra un devās katrs uz savām mājām.

Astotā nodaļa

Ingolfs nebija pārsteigts, dzirdot no asinsbrāļa par notikumiem pie Hizargavlas. Viņu jau kopš ilgāka laika bija mākušas bažas par iespējamo sadursmi starp Leifu un Atla dēliem. Un kopš pagājušās ziemas svētkiem viņš vairs neuzticējās Hāstena abiem brāļiem. Drūmi sarauktu pieri viņš noklausījās Leifa ziņojumā līdz galam.

«Holmstena man nav žēl,» viņš cieti atbildēja, kad Leifs apklusa. «Priecājos, ka abi brāļi nav dzīvi atstā» juši kaujas lauku. Nornes bieži izvēlas īsto viru.»

«Holinstens krita no mana cirvja,» Leifs sacīja. «Es negribu ne ar vienu citu dalīties šajā godā — pat ar nornēm ne!»

Ingolfs pasmaidīja. Tomēr viņa sirds nesmējās līdzi. «Vissvarīgākais, Leif, acumirklī man ir tas, ka esi atgriezies dzīvs,» viņš sirsnīgi atbildēja. «Pateicies tu pats sev, bet man ļauj pateikties dieviem un nornēin!»

Helga kļuva ļoti klusa, kad Leifs stāstīja tai par kauju. Maigums pret Leifu viņas sirdī izauga vēl lielāks. Ikviena diena — jā, ikviena stunda, ko tā drīkstēji pavadīt kopā ar Leifu, viņai šķita dārga dāvana. Nojauta viņai teica, ka Leifa mūžs nebūs garš. Viņas laime tai likās kā putns, kas aizlido.

Dzirdot par kauju pie Hizargavlas, Erns atdzīvojās. Ingolfs stāstīja viņam par to sīki un plaši. Un kad viņš bija beidzis, Erns gribēja vēlreiz dzirdēt visu no sakuma. Tas bija kaut kas pēc viņa prāta! Viņa cilts vēl dzīvoja. Viņš jautāja šo un to un gribēja zināt visus sikumus. Atkal un atkal, kolīdz runa bija par Leifu, viņš atzinīgi māja ar galvu. Kad viņa ziņkāre bija apmierināta, viņš sēdēja mēms un pārdomāja un reizēm pamāja sevi ar galvu.

Rodmars turpretim sēdēja savā tumsā un pirmo reizi mierīgi noklausījās ziņojumā līdz galam. Kad Ingolfs iesāka stāstīt otro reizi, viņš smagi nopūtās, piecēlās, uz divām kūjām balstīdamies, iekliboja savā istabā un ielīda gultā. Viņš nepēja saprast, ka šajā pasaulē varēja būt vēl tik daudz nemiera.

Kad Ingolfs atkal atstāja tēva istabu, viņš bija kluss un domīgs. Viņš meklēja Leifu un atrada to Helgas istabā. Ingolfs mierīgi nosēdās viņam līdzās un brīdi sēdēja klusēdams.

«Nu Hāstenam ir vairs tikai viena roka,» viņš beidzot

klusu sacīja, it ka sarunājoties vairāk ar sevi pašu nekā ar citiem.

Helga uzmeta tam ātru skatienu. «Sirdī droši vien paliek liels tukšums, ja kādam nomirst mīļš brālis,» viņa klusu sacīja.

Leifs skarbi iesmējās. «Tas nebūs vienrocis Hāstens, kurš nāks atriebt Holmstena nāvi!»

Ingolfs uzlūkoja viņu. Viņa acīs bija gan skumjš, tomēr ciets un mierīgs skatiens. «Man būtu brīnums, ja Hāstens gribētu atriebties.»

Leifs nicīgi nošņācās.

Ingolfs piecēlās. «Bet no Herstena labāk uzmanīties.»

Ingolfs savāca galvenajā pilī visus tos no saviem un Leifa ļaudīm, kas nebija nepieciešami citos īpašumos. Viņš sapulcēja ap sevi ari visus savus draugus no plašās apkārtnes. Tādā kārtā šoziem pilī pastāvīgi bija daudz ļaužu. Viņš nostādīja visapkārt sargus, lai nodrošinātos pret pēkšņu uzbrukumu, un mierīgi gaidīja. Kas reiz bija noticis, tas bija noticis, tur nekas vairs nebija grozāms. Un kas tur bija vainīgs? Ne viņš un ne viņa asinsbrālis, to viņš atzina. Ingolfs nesa Odinain un Toram bagātīgus ziedojumus un paļāvās uz viņu palīdzību un uz sava nama laimi.

Jau otrā dienā pēc pārbraukšanas Leifs bija spiests likties gultā. Ilgu laiku viņam bija vajadzīgs miers. Kaujā gūtie ievainojumi sagādāja viņam lielas ciešanas. Brūces pārklāja visu viņa miesu, un bija grūti atrast ķermenim mierīgu stāvokli. Leifs nebija radīts mierīgai gulēšanai. Viņu mocīja gandrīz nepanesama garlaicība. Gandrīz jau sadzijušās brūces atkal un atkal atvērās, jo viņš bija pārāk neuzmanīgs. Brūču drudzis novārdzināja viņa miesu un garu. Viņš kļuva vēl kaulaināks un vājāks kā agrāk. Garš un izkaltis viņš gulēja gultā, dusmodamies katras dienas dēļ, ko tam nācās zaudēt pret paša gribu.

Helga pacietīgi kopa viņu un arvien sēdēja pie tā gultas. Tas arī bija vienīgais, kas daudzmaz samierināja Leifu ar šādu dzīvi. Ne mirkli viņš nevarēja iztikt bez tās. Viņš ievēroja, ka katrs Helgas pieskāriens sagādā tam laimi un atvieglojumu, kādu viņš nekad vēl nebija pazinis. Bija visai grūti kopt viņu. Helga lūdzās un ubagoja, lai viņš atstāj pārsienamos mierīgi to vietās, bet viņš atkal un atkal gribēja nelaikā aplūkot brūces. Beidzot viņa savā izmisumā griezās pie Ingolfa. Un tas atrada padomu.

Tajā pat dienā, kad Hdga bija ar viņu runājusi, Ingolfs savā parastajā, prātīgajā tonī sacīja Leifain: «Tavu ievainojumu sadzīšana tomēr ievelkas aizdomīgi ilgi, brālēn Leif. Līdz tam laikam, kad Herstens uzbruks mums, tu vēl nebūsi atveseļojies.»

Tas līdzēja. Jā, Ingolfs pazina savu zvēresta brāli. Kopš šī mirkļa Leifs gulēja kluss un mierīgs un vairs neaizskāra pārsienamos. Ar stipru piespiešanos viņš pārvarēja sevi un apvaldīja savu nepacietību.

Ar apslēptu smaidu acīs, ko Leifs neprata sev iztulkot, * Helga kopa viņu. Leifs nesaprata, kādēļ viņas acis pēkšņi kļuvušas tik līksmas. Seit viņš nu gulēja un cieta ārēji un iekšēji. īstenībā tas taču nevarēja būt par iemeslu šādai jautrībai! Beidzot viņš sapīcis apjautājās viņai, kāpēc viņa esot tik jautra.

Helga smējās un solījās viņam to pateikt, kolīdz viņa ievainojumi būšot galīgi sadzijuši. Nu vairs nebūšot ilgi jāgaida. Leifs nopūtās, jo viņam šī slimošanas jau tagad šķita velkamies bezgala ilgi.

Beidzot pienāca diena, kad Leifs atkal varēja nostāvēt kājās. Bet te izrādījās, ka viņš bija pilnīgi aizmirsis paradumu staigāt pa pasauli ar galvu gaisā un kājām lejā. Galva gaisā nepavisam nejutās labi un kājas streipuļoja. Tur bija tieši jāsmejas par šīm kājām! Šīs muļķīgās kājas! Tas bija ne vairāk kā nožēlojamas miklas kājasl Smiekliem noskaņots, viņš rāpoja šurp un turp pa istabu un tam ik brīdi bija jāapsēstas, lai atpūstos. Viņš nekad nebūtu ticējis, ka tik vienkārša lieta kā staigāšana var sagādāt tik lielas grūtības.

Tomēr kādu dienu viņš staigājot nejuta vairs nekādu grūtību un Leifs ātri aizmirsa slimību un vājumu.

Kur gan kavējās Herstens? Leifam šķita, ka viņam tagad ir tiesības gaidīt Herstenu, turklāt vēl visā drīzumā. Nu, kad viņš atkal bija tiktāl, ka varēja to pienācīgi sagaidīt, viņš jau sāka ilgoties pēc tā. Viņš ievingrināja roku ar malkas pagalēm! Hoil Šādā kārtā viņš gribēja satriekt Hcrstenam galvu! Bet Herstens arvien vēl lika sevi gaidīt.

Tas nebija Leifa dabā — ilgi gaidīt uz uzbrukumu, kas negribēja nākt. Ja viņam būtu bijusi cerība pierunāt arī Ingolfu gājienam uz Gaularu, viņš katrā ziņā būtu to ierosinājis. Savā bezdarbībā Leifs iztēlojās sev uzbrukumu Jarlam Atlam un tā dēliem visos sīkumos. Herstenu viņš gribēja nosist pats ar savu roku, Jarlu Atlu tāpat.

Bet Hāstenam bija jāpaliek dzīvam. Nelaime bija vienīgi tā, ka šādai izpriecai vajadzēja nenovēršami atdurties pret Ingolfa stūrgalvību.

Bet beidzot Herstens tomēr nāca un bija labi, ka Ingolfs bija nostādījis uz visiem ceļiem izlukus. Herstens bija rūpīgi sagatavojis uzbrukumu. Bija nogaidījis, kamēr asinsbraļi varbūt kļūs mazāk uzmanīgi, un nu nāca ar lielu, rūpīgi izlasītu pavadonību. Tās savakšanas turēšana noslēpumā bija prasījusi daudz laika un pūļu. Jo arī zvēresta brāļiem netrūka draugu.

Herstens bija iekalis sev galvā domu, ka Holmstena nāve nav atsverama ar viena asinsbrāļa dzīvību. Tiem abiem bija jāmirst un vismīļāk viņš gribēja tos abus notriekt zemē pats ar savu roku.

Tiesa, veicot priekšdarbus un sagatavojot uzbrukumu, viņam bija nācies atsacīties no Ilāstena palīdzības. Tomēr Hāstens nelika arī šķēršļus viņam ceļā. Viņš pat deva savu piekrišanu brāļa nodomam atriebties, kā un cik nesaudzīgi vien būtu iespējams. «Bet sirds un taisnības apziņa liedz man iet tev līdzi pret asinsbrāļiem,» viņš sacīja Herstenam.

Herstens jautāja, vai sirds un taisnības apziņa ļautu viņam atstāt neatriebtu tā abu brāļu nāvi, ja arī viņš, Herstens, kristu šajā kaujā. Hāstens atbildēja, ka tas noskaidrošoties savā laikā. Iespējams tas katrā ziņā esot.

«Man gandrīz liekas, ka Ingolfs tev ir mīļāks kā tavi brāļi,» Herstens salti piezīmēja.

«lngolfu es ieredzu sevišķi labi,» Hāstens atbildēja. «Uzbrūkot Leifam, jūs, brāļi, gribējāt izmantot savu pārspēku.» Tā nobeidzās šī saruna.

Kad Herstens klusām bija savācis tik daudz vīru, ka uzvara pār asinsbrāļiem viņam šķita nodrošināta pat tajā gadījumā, ja neizdotos tos pārsteigt negaidot, viņš kādu nakti atstāja Gaularu un devās ceļā uz Dalsfjordu. Viņš izvēlējās vientuļas tekas un slapstījās mežos. Naktīs uzbrucēji gāja uz priekšu, bet dienās atpūtās.

Tomēr, kaut Herstens rīkojās ar vislielāko apdomību, arī Ingolfa sargi turēja acis vaļā. Tādā kārtā Ingolfs vēl laikā saņēma ziņu par Herstena un tā pavadoņu tuvošanos. Asinsbrāļi steigā sapulcēja ap sevi vēl vairāk vīru un izgāja pretim ienaidniekam, lai pārsteigtu to jau ceļā.

Kādā ziemas rītā viņi satikās stepē. Herstens un viņa ļaudis bija pārgulējuši nakti mežmalā. Bija kluss rīts, gaiss piemīlīgs un zeme atlaidusies. Labāka laika kaujai nevarēja vēlēties. Tikai sniegs zem kājām ātri kļuva slidens. Herstens un asinsbraļi katrs savā pusē sagatavojās izšķirošajai spēku pārbaudei. No šis kaujas iznākumā abām pusēm atkarājās ļoti daudz, tādēļ vadoņi nopietni atgādinaja saviem ļaudīm būt uzmanīgiem un cieši turēties vienkopus.

Herstens likās meklējam Leifu, bet Leifs rrebūt nebija tas virs, kas censtos izvairīties no pretinieka, kas viņu meklē. Nepagāja ilgs laiks, kad viņi jau stāvēja iepretim un kvēliem skatieniem vēroja viens otru. Cīņa starp šiem diviem nebija ilga. Viņi bija apmainījušies vairākiem cirtieniem un neviens no tiem vēl nebija ievainots, kad Herstenam sniega pēkšņi paslīdēja kāja. Un tajā pat acumirklī Leifs jau ļāva cirvim nokrist uz viņa skausta. Herstens nokrita un palika guļam. Asinis bagātīgi plūda no dziļā ievainojuma. Kūpēdamas tās tecēja aukstajā, baltajā sniegā un izēda tajā caurumus ar sārtām malām. Tā Herstens atrada savu nāvi.

Kad viņš bija kritis, Ingolfs lika pūst pamiera signālu un piedāvāja Herstena ļaudīm mierīgu atkāpšanos. Un tā kā neviens no-tiem vairs negribēja karot, tad viss bars ar sava vadoņa līķi bez kādiem panākumiem devās ceļā atpakaļ uz Gaularu.

Leifs bija gluži apskurbis aiz laimes. Viņš neatcerējās, ka jebkad būtu juties tik līksms. Nu viņš bija atriebis Hizargavlas uzbrukumu un visu, kas jebkad bija norisinājies starp viņu un Atla abiem jaunākajiem dēliem. Viņu aizrāva svētku sajūsma. Viņš sacerēja uzvaras dziesmu un skaļā balsī dziedāja to šajā ziemas dienā.

Turpretim Ingolfs neizrādīja ne vismazākā uzvaras prieka. Viņš bija kluss un domīgs. Un, pārnācis ar saviem ļaudim mājās, viņš tūliņ devās pie tēva un pastāstīja tam par Herstena nāvi.

«Leifa cirvis sadragās ne tikai Atla dēlu galvas,» Erns kliedza tik skaļi, kā mēdz runāt tikai kurli cilvēki, kad Ingolfs bija galā ar savu ziņojumu. Piemini manus vārdus! Mūsu mieram šeit Dalsfjordā nu ir beigas! Kaut mums ir daudz draugu, Jarls Atis un Hāstens tomēr ir pārāk spēcīgi, lai mēs spētu tiem ilgi pretoties. Slēdz ar Hāstenu mieru, kamēr vēl nav par vēlu! Mūsu senās draudzības dēļ viņš varbūt apmierināsies ar to, ka atņems jums īpašumus un izraidīs jūs no šī apvidus. Es gan esmu par vecu, lai vēl tagad atstātu Dalsfjordu. Bet par to neraizējies. Man dzīve jau apnikusi un es drīzi miršu. Es jau arvien nojautu, ka caur Leifu mums draud briesmas. Bet drošsirdīgs puisis viņš tomēr ir. Kas noticis — noticis. Es gribu viņu redzēt!» Tas nekad vēl nebija gadījies, ka Erns vēlētos redzēt Leifu. Citkārt Leifa izskats arvien bija to kaitinājis. Bet nu viņš pats gribēja to redzēt!

Leifs tika iesaukts un viņš pacietīgi ļāva Erna iekaisušajām, uztūkušajām acīm sevi aplūkot. Viņš jutās tik laimīgs, ka neviļus kļuva laipns arī pret Ernu.

«No tava izskata grūti spriest par taviem darbiem!» Erns kliedza. «Priekš milža tu esi pārāk vājš miesās! Bet Helgu es tev tomēr dodu, jo viņa grib tevi. Ņem viņu par sievu, bet dari to pēc iespējas drīzi! Es gribu vēl dzert jūsu kāzās, pirms mirstu.»

Leifs smaidīdams pateicās viņam. Viņš nekā neteica par to, ka vecā vīra piekrišana tam īstenībā ir diezgan vienaldzīga. Herstena nāve bija padarījusi bagātu viņa sirdi un piepildījusi to ar draudzības jūtām pret visiem.

Ingolfs visu dienu bija ļoti domīgs. Un vakarā viņš sacīja Leifam, ka gribot runāt ar to zem četrām acīm. «Kā tev šķiet — vai mums nevajadzētu sūtīt vēstnešus pie Hāstena un piedāvāt tam gandarījumu, atļaujot viņam pašam izvēlēties tā veidu?» viņš mierīgi jautāja.

«Man tā liekas nevajadzīga piekāpība, ja mēs šo lietu atstājam pilnīgi Hāstena izlemšanai,» Leifs pārgalvīgi atbildēja. «Un ja viņš grib mūs apsveikt — gan mēs pratīsim sarīkot tam pienācīgu sagaidīšanu!»

«Tu aizmirsti, asinsbrāli,» Ingolfs noskumis klusu sacīja, «ka es esmu mierā pacelt pret viņu ieročus vienīgi tad, ja citādi nebūtu iespējams. Nāve nolaupījusi Hastcnam abus brāļus. Vienalga, kā tas noticis, bet viņam tas ir milzīgs zaudējums. Es no savas puses labprāt esmu mierā pirkt no Hāstena mieru par jebkuru maksu, kādu viņš pats noteiktu.»

Klausoties Ingolfa balsī, Leifam sirds kļuva mīksta. «Ja jau tu gribi pakļauties Hāstena lēmumam, tad arī es to varu,» viņš piekāpīgi sacīja. «Līdz šim es nekad neesmu pievīlies, sekojot taviem padomiem.»

Ingolfs izvēlējās vīrus, kas viņam šķita visvairāk piemēroti šādam uzdevumam, un lūdza tos doties uz Gaularu ar gandarījuma piedāvājumu Hāstenam.

Hāstens klusēdams sagaidīja sūtņus un neatbildēja uz viņu sveicienu, kaut dažs labs no tiem vienu vasaru bija braucis kopā ar viņu vikingu gaitās un pat kļuvis tā draugs. Viņi tikko vairs pazina Hāstenu. Tas bija kļuvis vecs. Visa jaunība no viņa sejas bija kā noslaucīta. Citkārt tik maigo, gludo ādu bija izvagojušas dziļas grumbas. Viņa skatiens bija salts un svešs. Noklausījies sūtņu priekšlikumā, viņš skarbi sacīja: «Manu atbildi jūs dzirdēsit tuvākajās dienās. Līdz tam laikam paliekat manā pajumtē un uzturā.»

Veselu nedēļu Hāstens lika viņiem gaidīt atbildi. Viņam bija jāizcīna smagas cīņas — vispirms ar tēvu, tad ar sevi pašu.

Jarls Atis sākumā negribēja nekā dzirdēt par gandarījumu. Viņš noteikti, kaut salti un bez kaislības, prasīja abu asinsbrāļu dzīvību. Notikumā viņš vainojot vienīgi Hāstenu pašu, jo tas reiz neesot sekojis viņa padomam un piedāvājis Ingolfam un Leifam asinsbrālību. Hāstens uz to daudz neatbildēja. Bet viņš neatlaidās, kamēr Jarls Atis beidzot nodeva lietas izšķiršanu pilnīgi viņa rokās.

Kad atbildiba nu bija uzvelta vienīgi viņa pleciem, Hāstens izcīnīja smagu cīņu ar sevi. Viņa brāļa jūtas prasīja asinis, nekāda cita gandarījuma. Pat vairākkārtēja asinsnauda nespēja atsvērt viņa zaudējumu. Bet arī Leifa un Ingolfa dzīvība nespēja to. Tomēr smagi sodi vismaz ārēji varēja gandarīt dzimtas godu. Pacelt ieročus pret Ingolfu, kas taču nebija nekā noziedzies, viņam vispāri likās neiespējami. Turklāt Hāstens atcerējās savu solījumu spriest taisnīgi, ja kādreiz viņa spriedumu prasītu.

Kad viņš beidzot bija ticis galā ar sevi, viņš lika ataicināt Ingolfa sūtņus un sacīja tiem: «Asinsbrāļi prasa, lai es spriežu tiesu starp viņiem un mani. Bet mans spriedums ir: Holmstena nāve nav jāizpērk, jo viņš uzbrucis Leifam pretlikumīgi. Bet kā gandarījumu par Herstena nāvi, kas bija izgājis atriebt sava brāļa nāvi un pie tam krita no Leifa rokas, es prasu sev visus asinsbrāļu nekustamos īpašumus. Pirms būs pagājušas trīs ziemas, viņiem jāatstāj savas pilis un viss apvidus kalnos un gar fjordu. Ja viņi to nedara, lai nicināšana viņus pavada ik uz soļa.»

Sūtņi devās mājup un paziņoja asinsbrāļiem Hāstena lēmumu. Noklausījies tajā, Ingolfs mierīgi sacīja: «Tas bija gaidāms.»

Turpretim Leifs plosījās. Viņš neatceroties, ka būtu jebkad dzirdējis tik netaisnu spriedumu.

Ingolfs lūdza viņu palikt mierā. «Spriedums ir bargs,» viņš sacīja. «Tomēr Hāstenu piemeklējušais zaudējums ir vēl bargāks. Es negribētu mainīties ar viņu.»

Viss sašutums pret Hāstenu neparasti .ātri norima Leifa dvēselē. Jautājums, kurp viņiem nu doties un kur meklēt jaunu tēviju, pēkšņi tik stipri savaldzināja viņu, ka citām domām vairs neatlika vietas viņa smadzenēs. Leifam tas bija īsti pa prātam, ka viņam nu bija jāatstāj dzimtene un jāapmetas uz dzīvi jaunos apvidos. Šodien viņu vilināja Anglija. Rīt Īrija viņa acīs bija ieguvusi sevišķu pievilcību. Farēros, Hjaltlandē, Dienvidu salās — visur viņš domās nodzīvoja vismaz vienu dienu. Tad pēkšņi viņam iekrita prātā Islande, Ledus zeme. Kā viņš jau tūliņ nebija to atcerējies! Viņš palēcās gaisā, domās jau klejojot tur un iekārtojoties uz dzīvi šajā svešajā zemē. Gluži aizelsies viņš tūliņ uzmeklēja Ingolfu. «Uz Islandi mēs ceļosim!» viņš sajūsmināts sauca. «Tur mums vieniem pašiem būs vesela zeme!»

«Vai tas nebūs mazliet vientuļi?» Ingolfs smaidīdams ieminējās.

Leifs pārdomāja un piekrita, ka ar laiku dzīve tur tiešām varētu kļūt mazliet garlaicīga. «Bet gan redzēsi — citi sekos mums! Norvēģijā Haraldam Skaistmatim ir daudz pretinieku, jo viņš necieš citu gribas līdzās savējai. Labākie ļaudis sekos mums — visi, kas šajā zemē vairs nejūtas pilnīgi brīvi. Haralds tīko pēc daudzu labāko vīru dzīvības. Tur viņa roka vairs nespēj tos aizsniegt. Agrāk vai vēlāk zemi iestrādās. Tā esot laba zeme. Būsim mēs pirmie, Ingolf, uzklausi mani — būsim mēs pirmie Ledus zemē!»

Leifa plānā bija kaut kas, kas Ingolfam šķita vilinošs. Ja jau bija jāiet proin un jāmeklē jauna dzimtene — kādēļ tad tā nevarēja būt jaunajā zemē? Ingolfa citkārt mierīgā sirds sāka straujāk pukstēt…

Leifs bija uguns un liesmas un šajā jutoņā viņš neatzina šķēršļu.

«Tad mēs varbūt jau vasarā aizbrauksim un aplūkosim to zemij* Jngolfs beidzot piekrita.

Kad Leifs jau bija dabūjis Ingolfu tiktāl, viņš kļuva gluži neprātīgs aiz prieka. Bija bīstami tuvoties tam. Ingolfam bija jācīnās ar viņu — citādi viņš nebija nomierināms. Drīzi viņi abi gulēja mīkstajā sniegā. Pēc tam viņi sāka apmētāt viens otru sniega pikām, kamēr aiz

smiekliem nevarēja vairs atvilkt elpu. Viņi atkal bija zēni, jutās laimīgi un aizmirsa domas par savu īpašumu pazaudēšanu. Asinis un dzīvība spirgti šalca viņos. Un viņi varēja plūkties savā starpā kā sen pagājušās dienās.

Devītā nodaļa

Ingolfam prātā stāvēja kādas jaunas sievietes tēls. Tas bija iespiedies tur slepeni un cieši. Par Halveigu viņu ' sauca. Nevienas citas sievietes skatiens nekad vēl nebija saviļņojis viņa sirdi. Un viņas pelēkās acis dzīvi bija palikušas viņa atmiņā. Viņš redzēja to savā priekšā, kad vien gribēja. Atmiņas par viņu lika nodrebēt tā citkārt tik mierīgai dvēselei. Halveigu viņu sauca un tās tēls bija sāpīgi spilgti iespiedies viņa sirdī.

Pirmo reiz viņš bija to redzējis pirms diviem gadiem, kad kādā veikala ceļojumā bija pārgulējis nakti tās tēva Froda namā. Un šī pirmā reize līdz šim bija palikusi arī vienīgā. Viņas tēvu Frodu un brāli Loptu viņš pazina jau kopš vairākiem upurēšanas svētkiem. Lopts un viņš dažā ziņā līdzinājās viens otram. Lopts bija mierīgs, atturīgs vīrs. Visā viņa būtībā izpaudās bagāta brīvkunga noteiktība un pašpaļāvība. Lopts un Ingolfs jau arvien bija jutušies tuvi viens otram. Tie abi bija stipri vīri no vecām, lielām dzimtām, bez viltus un ļaunuma sirdī.

Tātad Ingolfs tajā ziemas vakarā nok|uva pilī un ieraudzīja tur Lopta māsu. Halveigu viņu sauca. Un tikai astoņpadsmit ziemu veca tā bija. Viņa bija ļoti nopietna. Un šī dziļā nopietnība modināja viņa asinīs dīvainu nemieru. Halveiga nebija izšķērdīga ar saviem smaidiem. Viņas skatiens bija vērīgs un viņa ar smalku nojautu prata nemaldīgi novērtēt cilvēkus. Viņas skatiens ikvienam iedvesa apziņu par paša vērtību, viņas skatiens arī nevairījās un bieži nemainījās kā citām sievietēm, ja tām lūkojas acīs. Tas droši nāca pretim, kā vīrieša skatiens.

Ingolfs tovakar nespēja novērst no Halveigas skatiena, ne domu. Vairākkārt gadījās, ka Lopts un Frods bija spiesti divreiz uzdot viņam vienu un to pašu jautājumu. Ingolfs ar visu būtību klausījās, kas notiek viņā pašā, nevis ārpus tā. Viņš sēdēja līdzās vīriešiem un tomēr aizslīdēja prom no tiem un no sevis paša.

Otrā rītā viņam būtu vajadzējis doties prom. Bet viņš neaizceļoja. Viņu gaidīja svarīgas darīšanas un ikvienam

vajadzēja likties uzkrītoši, ka viņš bez sevišķa iemesla novilcina aizceļošanu. Un tomēr viņš to darīja un aizmirsa attaisnot šādu rīcību sevis un citu priekšā. Viņš palika tādēļ, ka vienkārši nespēja todien aizceļot.

Viņam bija gara saruna ar Halveigu. No rīta viņš nosēdās tai līdzās. Un drīzi pēc tam viņu jau pārsteidza vakars. Viņam bija mīkla, kur palikusi diena? Tā vienkārši bija aiztecējusi. Ingolfs atzina arī, ka tas nevar būt uzkrītoši, ja viņš sarunājas ar Halveigu. Ka Lopts un Frods visu dienu atstāja viņus divatā — to ievērot un pārdomāt viņam neatlika laika. Viņš pat nenojauta, ka kāds varētu vērot no viņa skatiena vai no viņa balss skaņas, cik dziļu iespaidu uz viņu atstājusi Halveiga. Visu šo dienu, par kuru viņš vēlāk nezināja, kur tā palikusi, viņš sēdēja tai līdzās un sarunājās ar to. Todien viņa pat neuzsmaidīja tarn. Bet viņas skatienā bija.tāds saldums, kas pārspēja katru smaidu. Un tāds siltums atspoguļojās viņas skatienā un tāda uzticība, ka viņš kļuva pilnīgi mierīgs. Brīnišķa drošības sajūta piepildīja viņu. Uzticība starp viņu un šo jauno sievieti jau bija tik cieši nodibināta, ka viņš pats nespēja to saprast un tomēr saprata.

Dienu vēlāk Ingolfs turpināja ceļu. Kad viņš atvadoties sniedza Halveiga i roku, viņu acis sastapās. Abu skatiens bija ciešs un nopietns. Pēkšņi Halveiga pasmaidīja. Viņas acis iemirdzējās starojoši gaišā smaidā. Un Ingolfs pēkšņi juta, ka viņš ir kaut ko aizmirsis un novēlojis. Kaut ko pilnīgi neatliekamu. Cieši turēdams viņas roku savējā, viņš stāvēja mulss un neapņēmīgs, pavisam citāds kā parasti. Bet viņš jau bija sniedzis tai roku sveicienam un viņam bija jāiet. Apjucis un nemierā ar sevi, bet tomēr laimes trīsu piešalkts, viņš devās prom.

Ingolfs vairs neaizmirsa šo Halveigas īso smaidu. Viņš bieži domāja par to, vai viņa jebkad dāvājusi šādu smaidu arī vēl kādam citam vīrietim. Viņš nespēja tam ticēt. Bet ja tā tomēr būtu bijis, tad šim vīrietim vajadzēja samaksāt par to ar savu dzīvību.

Ingolfs pats nezināja, kādēļ tas ļāva aizritēt gadiem, pirms atkal uzmeklēja Halveigu. Neapzinīgi viņš ļāva atmiņām par to uzaugt un izplaukt savā sirdī. Viņš tikai zināja, l^a viņa dvēseli ikreiz sagrāba bažas un nemiers, kolīdz viņš apņēmās apmeklēt tās tēva pili. Viņam nebija neviena prātīga iemesla gaidīšanai. Ilgas nepārtraukti un neatvairāmi dzina viņu šajā ceļojumā. Viņš

apzinājas, ka kaira vilcināšanās ir bīstama. Tomēr viņš gaidīja.

Kādos upurēšanas svētkos Gaularā viņš pernruden bija saticis Loptu. Visu triju upurēšanas dienu laikā viņi nebija šķīrušies. Neviļus viņi turējās kopā. Kad runa reiz iekrita par to, kā Loptain un Frodam vispāri klājoties, Lopts smaidīdams bija sacījis: «Mēs nevaram izdot savu māsu llalveigu pie vīra. Jo viņa noraida visus preciniekus.»

Pie šiem Lopta vārdiem Ingolfam sirds krūtīs sāka * skaļi sist. Cik skaista un brīnišķa viņam pēkšņi šķita diena! Debesu un zemes daudzkrāsainība pēkšņi pārsteidza viņa skatienu. Un arī gaiss viņam tagad likās kļuvis spirgts un svaigs. Viņš nezināja, ko lai atbild uz Lopta piezīmi, un tādēļ izlikās, it kā nebūtu to dzirdējis. Drīzi viņš sāka runāt par ko citu. Tomēr Loptu viņam neizdevās maldināt. Tas klusi smaidīja sevī.

Drīz pēc šīs salikšanas ar Loptu Leifs atgriezās no sava vikingu brauciena. Ingolfam nu bija darba pilnas rokas, par ceļošanu patreiz nebija ko domāt.

Bet kad bija panākts izlīgums ar Hāstenu un nolemta izceļošana uz Islandi, kur viņi gribēja uzsākt savu jauno dzīvi, Ingolfam pēkšņi kļuva tikpat neiespējami vēl ilgāk atlikt redzēšanos ar llalveigu, cik neiespējams visus šos gadus viņam bija šķitis šāds apmeklējums.

Ingolfs vispirms pārrunāja šo lietu ar tēvu. Erns atdzīvojās un bija ļoti mierā ar dēla izvēli.

«Frods ir bagāts un no augstas cilts. Un ir pēdējais laiks tev nodibināt savu ģimeni. Tādā gadījumā Leifs un tu pavasarī varat reizē svinēt kāzas. Neatliec šo ceļojumu nevienu dienu. Un nu ej, zēn!»

Ingolfs devās pie Leifa un lūdza to pavadīt viņu kādā ceļojumā, neminot neko tuvāk. Leifs nebija jāpierunā. Ceļot viņš arvien bija mierā, lai kurp arī nevajadzētu doties. Ja Ingolfs nekā neteica viņam par ceļojuma mērķi un nolūku — acīmredzot viņam bija iemesls to darīt.

Zvēresta brāļi devās ceļā ar nelielu, bet rūpīgi izlasītu pavadonību. Leifs uzreiz bija pārliecināts, ka šim noslēpumainajam ceļojumam katrā ziņā ir kāda svarīga nozīme. Tas taču nebūs precību brauciens? Viņš vērīgi aplūkoja Ingolfu un nāca pie atziņas, ka nekas cits tas tomēr nevar būt. Viņš ar prieku nodevās minējumiem, kas gan varētu būt Ingolfa izredzētā. Tomēr viņš netika gudrs. Sajā ziņā viņš nekā nezināja par Ingolfu. Vai tas

tiešām bija klusibā, nevienam nemanot, iemīlējies? Leifs vispār nespēja iedomāties viņu precinieka lomā. Sevī viņš bezgala priecājās par asinsbrāļa nopietnību un noslēpumainību. Tomēr pret Ingolfu viņš izturējās ļoti saudzīgi. Jo viņš redzēja, ka Ingoifam šis ceļojums bija ļoti svarīgs, un viņam likās, ka ingolfa miers šoreiz'nav gluži tik dabīgs kā citkārt.

Kad viņi kādā jaukā vakarā sasniedza Froda pili, Leifs arvien vēl nezināja, ka viņi nokļuvuši pie sava ceļojuma mērķa. Bet kolīdz viņš bija redzējis Halveigu, viņam vairs nebija šaubu. Un drīz vien viņš jau juta pret to brāļa mīlestību.

Dzirdot, ka Ingolfs ieradies, Halveiga bez paskaidrojumiem zināja, ko tas vēlas. Viņa apģērba savu labāko svētku tērpu un sameklēja visdārgākās rotas. Lai citi domāja par to, ko gribēja, viņai šī bija liela diena! Uzposusies kā svētkos, viņa gāja pretim Ingolfain. Mierīgi un nopietni viņa atbildēja uz tā sveicienu. Visa viņas izturēšanās liecināja, ka viņa gaidījusi to.

Otrā dienā Ingolfs runāja ar Loptu un Frodu un lūdza Halveigu sev par sievu. Frods labprāt deva viņam savu ineitu. Lopts apgalvoja, ka nevarot iedomāties sev mīļāku svaini kā viņu. Viņi ātri vienojās par noteikumiem. Ka zvēresta brāļi pazaudējuši visus savus nekustamos īpašumus — par to neviens pat neieminējās.

Tika ataicināta Halveiga. Labprāt un nopietni viņa deva savu piekrišanu noslēgtai norunai. Vēlāk, palikusi vienatnē ar Ingolfu, viņa raudāja un sirsnīgi skūpstīja to un tad caur asarām uzsmaidīja viņam. Viņas maigumā bija kāds īpatnējs spēks un pilnīga pašaizliedzība. Ingolfs nešaubīgi juta: viņa piederēja tam visa un uz mūžu. Viņa visa staroja tādā laimē, ka šaubām nevarēja būt vietas.

Frods un Lopts nosvinēja saderināšanos ar lielām dzīrēm. Ingolfs un Leifs palika pilī veselu nedēļu. Pirms aizceļošanas viņi vienojās svinēt kāzas pēc trim nedēļām. Uz Ingolfa vēlēšanos tām vajadzēja tikt rīkotām viņa tēva pilī, jo Erns jutās pārāk vecs tik tālam ceļojumam.

Ingolfs un Halveiga bija vienojušies par visīsāko laiku, kāds vien bija iespējams. Nu, kad viņi bija ieguvuši viens otru, tie negribēja gaidīt ne dienu ilgāk, kā bija nepieciešams. Viņiem šķita gandrīz neiespējami šķirties, kaut tikai uz trim nedēļām. Viņi nespēja saprast, kā tie līdz šim bija varējuši dzīvot viens bez otra. Sie divi gadi, kas bija pagājuši kopš viņu pirmās tikšanās, Ingoifam šķita pazaudēti. Jā, vai visa viņa jaunība nebija it kā pazaudēta tādēļ, ka viņš nebija saticis Halveigu jau agrāk?

Ingolfs nekad vēl nebija tik gaiši apzinājies, cik īsa ir dzīve. Tagad viņš taču tikai pirmo reizi mērīja dzīvi ar mīlas sniegto mērauklu.

Desmitā nodaļa

Pirmajās dienās pēc Ingolfa aizceļošanas Ernu bija » pārņēmis dīvains nemiers. Viņš gan bija atzinis, ka labāk neteikt dēlam par to nekā, bet klusībā viņš bažījas, ka Frods varētu pretoties Ingolfa nodomam, jo pēc vienošanās ar Hāstenu Ingolfs bija pazaudējis visu nekustamo mantu. Erns labi saprata, ka viņa nama godam šeit gaidāms liels pārbaudījums. Ja Frods tomēr atdotu savu meitu vīram, kas nupat pazaudējis visus nekustamos īpašumus, tad to viņš darītu vienīgi tādēļ, ka runa šeit bija par Ingolfu, Erna dēlu.

Kad aizritēja dienas un izrādījās, ka zvēresta brāļi vismaz nebija noraidīti tieši un uzreiz, Erns jau kļuva mierīgāks. Ik diena pavairoja šo mieru. Asinsbrāļu ilgā prombūtne taču varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņu nodoms izdevies.

Aiz prieka par to Erns un Rodmars krietni sadzērās. Pirms šis skurbums vēl bija izgaisis no viņu galvām, zvēresta brāļi atgriezās mājās un nu izrādījās, ka viņi sekmīgi veikuši savu lietu. Aiz prieka par šo labo vēsti Erns un Rodmars dzēra tālāk… Bet tad Erns likās gultā un nogulēja bez pārtraukuma pusotras dienas.

Tad viņš sāka rūpēties par visu nepieciešamo divkāršajām kāzām. Priekšdarbus šiem svētkiem Erns gribēja veikt pats savām rokām. Tā kā dievi bija lēmuši viņam piedzīvot abu bērnu kāzas, turklāt vēl vienā dienā, viņš gribēja nosvinēt šo dienu ar tādiem svētkiem, par kuriem runātu viss apvidus un kurus ļaudis vēl ilgi atcerētos.

Viņš lika no jumta līdz pamatiem iztīrīt templi un katru namu, pat katru būdiņu pilī, un rūpīgi noberzt visas koka lietas. Viņš pats izvēlējās svētkiem kaujamos liellopus un cūkas, nogaršoja alu un izsniedza miltus un labību. Viņš bija visur.

Rodmars visā šajā nemierā jutās kā izstumts. Viņš laida darbā veco līdzekli: likās gultā un ievilkās savas aklības vientulībā. Viņš skaitīja dienas un bija sapīcis.

Apmēram trim nedējām vajadzēja paiet kāzu priekšdarbos un tad vēl veselai nedē|ai pašās svinībās. Rodmars dzēra dziļus malkus no sava raga. Viņš redzēja tuvojamies lielu tukšumu.

Erns sūtīja Leifu un Ingolfu aicināt svinību viesus. Asinsbrāļi vairākas dienas jāja no pils uz pili.

Helga sēdēja savā istabā un šuva līgavas tērpu. Leifs pavadija pie viņas ik brīdi, kad bija brīvs. Sajās dienas viņš bija ļoti kluss, pret Helgu izturējās sevišķi saudzīgi un netraucēja to garām sarunām un glāstiem. Stundām viņš varēja mēmi stāvēt un vērot Helgu, kā tā, darbā iegrimusi, čaklām rokām un kvēlojošiem vaigiem šuva. Leifs šajā laika bija pārpilns laimes. Bet kolīdz tas neredzēja Helgu savā priekšā, viņš vairs nespēja iedomāties, ka jau pēc nedaudz dienām viņi kļūs vīrs un sieva, un viņam atkal bija jāsteidzas pie tās, lai pārliecinātos, ka viņa darina sev līgavas tērpu.

Erns lika apsist zāles sienas dārgiem paklājiem un izkārt gar tām vairogus.

Beidzot pienāca lielā diena, tai par godu no dienvidiem ieradās ari pavasaris ar siltiem vējiem. Jau kopš agra rīta viesi plīida uz pili un ap pusdienas laiku ieradās ari Frods ar meitu un dēlu un greznu pavadoņu baru.

Starp Ingolfu un Halveigu, Helgu un Leifu noslēgtais līgums tika atzīmēts ar astoņas dienas ilgām, nepārtrauktām svinībām. Frods izrādīja lielu prieku par jauno radniecību un pats vadīja visas kāzās parastās rotaļas un spēles. Vienīgi upurēšanas svinībās Ernām piederēja virsvadība un tāpat ari dzīrēs un mielastos. Un daudz bija krāšņu dziru un mielastiem nebija gala. Tika izdzerts neskaitāms daudzums vīna un alus un milzīgs bija apēsto cūku un vēršu skaits. Par putniem un medījumiem un citiem svētku gardumiem nemaz nerunājot.

Vēl reizi Ernām bija lemts cienīgi un cildeni sēdēt tronī un vadīt savus svētkus. Frods sēdēja uz paaugstinājuma viņam līdzās. Tie abi labi pazina viens otru kopš saviem jaunības un vīra gadiem. Daudz līksmu atmiņu tika pieminēts. Lielā draudzībā viņi dalīja savā starpā vietu un dzērienus.

Erns bija kļuvis sirmgalvis. Mugura tam bija salikusi aiz vecuma, seja izvagota grumbām, dzirde kļuvusi vāja. Tomēr Ingolfa bažas, ka tēva spēki varētu būt par vājicm šādam sasprindzinājumam, izrādījās nepamatotas: Ernā vēlreiz atdzīvojās lielais virsaitis. Vēl pēdējo reizi kā uzvaroša liesma izlauzās viņa jaunības gadu nevaldāmais dzīvesprieks. Senākajā cienībā viņš stāvēja sava nama svētku priekšgalā. Nē, Erns ar varu saņēmās un izlurēja līdz galam. Viņš piedalījās visos mielastos. Pie katra tosta viņš iztukšoja savu ragu. Viņš kā saimnieks sēdēja savā tronī un vēl svētku pēdējā dienā viņa jautrība nebija salauzta, viņa laipnība izsmelta. Tā viņš tu^ rejās, kamēr pēdējais viesis bija atstājis pili.

Nu arī pavasaris bija veicis savu darbu. Sniegs bija nokusis. Visur bija redzami tuvojošā vasaras krāšņuma vēstneši.

Bet otrā rītā Erns gulēja savā gultā miris. Labajā rokā viņš turēja nazi, ar kuru tas vēl pēdējā acumirklī bija iegriezis sev krūtīs vesera zīmi, tā nodrošinot sev mājokli Valhallā.

Tā mira Erns. Viņa nāve nepārsteidza ne Ingolfu, ne kadu citu. Vecums un vājums pēdējos gados bija sagrābuši viņu ar smagu roku. Virsaitis viņš bija palicis līdz pat pēdējam acumirklim.

Vienpadsmitā nodaļa

Pēc Erna nāves pili iestājās liels klusums. Ingolfs lika saviem ļaudīm atkal kaut lopus, darināt alu un sagatavot visu bēru mielastam. Ernām vajadzēja ar pienācīgu godu un cieņu doties savā pēdējā ceļojumā. Tomēr šoreiz viss noritēja bez tādos gadījumos parastā trokšņa. Nu, kad tēvs bija miris, Ingolfa dvēselē bija liels tukšums. Viņš arvien bija izturējies pret to ar īsta dēla godbijību. Nu viņš zinaja, ka bija to arī ļoti, ļoti mīlējis.

Ingolfs rūpīgi izmeklēja vietu pie fjorda, kur uzkalniņam vajadzēja labi iekļauties apkārtnes ainavā. Erns varbūt bija cilts pēdējais loceklis, kura miesas atdusēsies dzimtenes zemē, tādēļ viņa kapa kopai vajadzēja pacelties augstu gaisā. Kādu mazu, pašas dabas izveidotu ieleju viņš lika piepildīt podnieku māliem, tad uz ruļļiem atvilka vienu no viņa mazākajiem pūķu kuģiem, kuru novietoja uz mālu kārtas, ar priekšgalu pret dienvidiem. Jo dienvidu virzienā, pretim saulei, vajadzēja iet Erna ceļojumam. Kad kuģis bija nostādīts un nostiprināts ar balstiem, Ingolfs apvilka ap to plašu loku. Ingolfa un

l.eifa (audis steidza darbus. No miroņa neviens nav j drošs, kamēr tas vēl nedus zem vesera zīmes pazemē. J Ingolfs izsūtīja ļaudis, lai tie aicinātu visus apkartejos 1 un arī daudzus tālumā dzīvojošus draugus un radus uz 1 bēru mielastu, kam vajadzēja notiki jau pēc dažām die1 nām. Viņš un Leifs kopīgi vadīja pakalna uzberšanas 1 darbus un tie veicas sekmīgi. Kara zeme nedrīkstēja aprit j Erna pūķi, tādēļ starp zemi un kuģa ķermeni novietoja ļ akmeņus. Ārpusē sabēra zemi un oļus un to visu nosedza 1 velēnām. Kuģa vidū ap mastu, kas bija izsliets it kā buru uzvilkšanai un virs kura vajadzēja pacelties pakalna vir sotnei, visa kuģa platuma un divu asu garumā no res nām ozola sijām tika darinata kapa vieta. Tai bija jāiztur j akmeņu un zemes kārtas spiediens. Tur Ernām vajadzēja j atrast atdusas vietu, labu un siltu, gatavu braucienam

Kapa vietu iekārtoja braucienam pa sauszemi un ūdeni ļ Kuģa pakaļgala sakrāva visas tās lietas, kas nepiecie ļ šamas ēdienu sagatavošanai. Tur bija dažāda lieluma j dzelzs katli ar attiecīgiem dzelzs statņiem un kāšiem viņu uzkāršanai; tur bija liels toveris dzeramam ūdenim un j mazāki ozolkoka toveri ar lokana koka stīpām; tur bija abras ar un bez vākiem un koka bļodas, pa daļai zivs j veidā; tur bija spaiņi ar dzelzs osām un bronzas vai koka stīpām, dzelzs un koka pavārnīcas, naži un vienas ļ rokas sudmalas ar maļamo kūju tajās, dzelzs cepamā j panna, virtuves soliņš trim kājām, cirvji un daudz citu j lietu. Daži no koka priekšmetiem bija izgreznoti krāšņiem izgriezumiem, citi izrotāti krasainiem rakstiem. Kuģa paļ kaļgalā atradās arī enkurs. Stūre bija novietota tā, ka to ik brīdi varēja laist darbā. Ingolfs apgādāja kuģi ar vi! siem takelāžas piederumiem — tauvām, burām, airiem, j telšu drānām un stieņiem, kāšiem, duļļiem un visu citu, kas nepieciešams braucienā. Pat kāpšļu laipa netika aizļ mirsta. Kuģa priekšgalā viņš novietoja izgrieztas, ar vi• siem piederumiem apgādātas kamanas līdz ar pilnīgu iejūgu un lāčādas guļammaisu. Tam pievienojās vēl skaisti izkrāsoti un bagātīgi kokgriezumiem izgreznoti rati, tāpat līdz ar visu iejugu. Arī Erna seglus ar pavadu un kāpšļiem nogādāja kuģī, kā arī visu nepieciešamo zirga kopšanai. Ernām nekas nedrīkstēja trūkt, ja tam kādreiz varbūt gadītos ceļot pa sauszemi.

Arī kapa vietu Ingolfs apgādāja daudzām labām un derīgām lietām. Tur novietoja lielu šķirstu ar visādām mantām, kas nedarīja kaunu lielam virsaitim, tāpat ari

gultu ar visiem piederumiem. Dārgas segas dēls deva tēvam līdzi ceļā un nepiemirsa nolikt arī suku, lai Erns pirms stāšanās dievu priekšā varētu izsukāt bārdu un matus. Ari gredzenus, rotas un citas dārglietas deva tam līdzi, lai ikviens uzreiz redzētu, kas stāv viņa priekšā. Viņu apgādāja pērkona bultām, maziem Tora veseriem un citām svētām lietam, kam vajadzēja sargāt viņu tālajā ceļā. Tur bija ari šķirstiņš ar naudu — ceļa izdevumiem, ja tādi rastos. Ernām nedrīkstēja trūkt naudas.

Vairakas mucas vīna un pavalga Ingolfs lika nogādāt kapa uzkalnā, kopā ar grezni izrotātiem ragiem dzeršanai un ēšanai. Viens vērsis, viena cūka un vairāki citi lopi jau bija izraudzīti kaušanai. Erns savā tālajā ceļojuma nedrīkstēja ciest ne slāpju, ne izsalkuma.

Kad tas viss bija nokārtots un pakalns uzbērts tik augsts, ka atlika tikai ērta pieeja kapa vietai, kuru īsā laika varēja piepildīt akmeņiem un smiltīm, pienāca apbedīšanas un bēru mielasta diena.

Neskaitāms daudzums ļaužu bija ieradies parādīt Ernām pēdējo godu. Ingolfs pats vadīja svinīgo ceremoniju, vispirms templi, tad kapa uzkalnā. Vietēja apvidus priestera amatu viņš bija mantojis no tēva un nu pildīja savus jaunos pienākumus. Ar vesera zīmi viņš svētīja tēvu pēdējam ceļojumam. Noguldīts nestāvās, ietērpts visdārgākās svētku drēbēs, Erns pēdējo reizi atstāja savu pili. Viņu nesa virsaiši. Zelta spārnotā ķivere sedza viņa baltos matus. Pie sāniem viņam mirdzēja zobens. Spilgti izkrāsots vairogs bija nolikts tam uz krūtīm. Apbruņotu it ka tālam virsaiša braucienam, tā Ernu veda uz kapa vietu.

Vergs, kas bija izraudzīts un arī jau iesvētīts viņa pavadīšanai — jo Ernām nepieklājas ceļot vienam —, stāvēja saposies un gaidīja, kad tam pasniegs nazi, ar kuru viņam pašam vajadzēja sevi nodurt.

Te pagalmā, ar saviem spieķiem rokās, izkliboja Rodmars, kuru šajās uztraukuma un nemiera pilnajās dienās visi bija aizmirsuši, viņu atbalstīja divi no tā ļaudīm un vēl daži vīri sekoja tam, nesot līdzi krēslu. Viņš nebija ģērbies virsaiša tērpā. Aizelsies, kā no gultas cēlies, drēbēs, kuras tas jau sen kopš nebija noģērbis, vējā plīvojošām sirmo matu šķipsnām Rodmars kliboja tieši uz pakalnu, savām akiajāin acīm stingi lūkodamies tieši uz priekšu. Kopš Erna nāves viņam tā vientulībā un tumsā bija klājies loti slikti. Viņš bija cerējis, ka nāve nu pieņems ari viņu, kamēr pakalns vēl nav aizvēries par Erna kapu. Viņš cerēja, ka drikstēs dalīties pakalnā ar Ernu un pavadīt to ceļojuma. Viņam šķita neiespējami palikt šeit, kad viņa vienīgais draugs gāja prom. Vientulība smagi nomāca viņu, un aklība viņu nu mocīja divkārt vairāk. Tā viņš bija beidzot nolēmis labprātīgi sekot savam vecākajam brālēnam nāvē, tāpat ka arvien bija pavadījis to ari dzīvē.

Savām līkajām kājām Rodmars pārrāpās par margām un taustīdamies sasniedza kapa vietas ieeju. Tur viņš pavērsās atpakaļ un nepacietīgā balsī noņurdēja: «Vai kuģi ir arī vīns?»

Lcifs uzlēca uz kuģa un veda tēvu no vienas mucas pie otras, lai viņš pats savām rokām varētu tās aptaustīt. Rodmars pakustināja mucas, lai pārliecinātos, vai tās ir gluži pilnas, un neuzticīgi ošņāja gaisu. Tad viņš izvēlējās vienu no mucām un pavēlēja izsist tai dibenu. Viņa vēlēšanos piepildīja. Pēc tam viņš prasīja, lai noliek smeļamo trauku viņam pie rokas, un arī to izdarīja. Nu viņi atnesa tā krēslu un Rodmars ar dziļu atvieglojuma nopūtu apsēdās. Pa kreisi no viņa stāvēja atvērta muca ar sarkano vīnu, pa labi — līdz malām piepildīts rags, kas bija nolikts uz maza, steigā atnesta galdiņa.

Rodmars taustošiem pirkstiem atsedza sev krūtis, lika Leifam pasniegt zobenu un ar paša roku iegrieza sev vesera zīmi. Tad viņš atvadījās no Ingolfa un citiem bēru viesiem un īgnā balsī īsi svētīja Leifu.

Tad kapa vietas ieeju aiznagloja.

Rodmars, kamēr vien to vēl varēja saskatīt, nekustēdamies sēdēja krēslā. Viņš bija uz visiem laikiem nodrošinājis sev palikšanu kapā ar Ernu — lai nu nāca, kas nākdams. īstam vīram jāprot ar vieglu sirdi dzīvot un ar vieglu sirdi mirt. Dzērienu viņam bija pietiekoši daudz šim braucienam. Un ari Valhallā netrūks vīna.

Ingolfs ar paša roku nokāva vērsi un pameta to guļam uz ozola dēļiem līdzās vārāmiem piederumiem. Dzīvnieka mute tika pavērta ar koka ķīļa palīdzību un pavērsta pret dienvidiem. Ingolfs pašrocīgi nodūra arī četrus zirgus, divus suņus un vienu cūku. Cūku noguldīja līdzās vērsim, bet citus dzīvniekus novietoja kuģa priekšgalā. Vergu, kam vajadzēja Ernu pavadīt, apžēloja. Ernām nu bija labāks pavadonis.

Apbedīšanas dalībnieki sakrāva akmeņus virs kuģa un visa, kas atradās tajā, tad steigā aizbēra uzkalnu. Ar to apbedīšanas ceremonija bija galā — Erns un Rodmars bija devušies savā pēdējā ceļojumā pie Odina.

Divpadsmitā nodaļa

Ingolfsjau drīzi vien atskārta, ka viņā pavasara dienā tas bija apbedījis ne tikai Ernu. Savu dzimtenes mīles* tību, savu mieru un piederības sajūtu viņš bija apracis

reizē ar tēvu.

Jau otrā rītā pēc bērēm, kad viņš izgāja pagalmā un ieraudzīja sev priekšā paceļamies augsto kapa uzkalnu, viņu sagrāba sajūta, it kā par šo apgabalu nu būtu nācis kas svešs. Līnijas un krāsas viņam vairs nešķita pazīstamas, kādas tās citkārt bija likušās viņa bērna skatienam, kādas viņš tās vēl pirms dažām dienām bija redzējis savā tikko nojaustajā, bet stiprajā piederības un iesakņošanās sajūtā attiecībā uz šo vietu, kas bija redzējusi viņa jaunību. Ainava pēkšņi gulēja pavisam citā gaismā. Viņš jutās vientuļš un izstumts. Turpmāk viņš gribēja dzīvot citā vietā.

Līdz šim viņš nekad vēl nebija tik spilgti izjutis, kādu apvērsumu viņa dzīvē ienesa Hāstena spriedums. Nu viņš pēkšņi redzēja, ka tas nozīmēja pilnīgu pārvērtību visā viņa dzīvē, ka viņam nekur vairs nebija māju. Sākumā ilgi meklēšanas, neziņas un briesmu gadi, tad cīņa uz dzīvību un nāvi pret iekšējām un ārējām varām, līdz viņš beidzot atradīs dzimtenes izjūtu un dzimtenes tiesības svešā zemē.

Cilts, kas nevar augt pati savā zemē, ir nolemta nelaimei un iznīcībai. Cilts saknēm jāieaug dzimtenes zemē! Cilvēks ir spiests no jauna iemantot sev zemes žēlastību, godīgi apņemoties dzīvot mierā no tā, ko zeme viņam atmet.

129

Sī atziņa mazināja arī nemiera un bezpalīdzības sajūtu, kas bija viņu sagrābusi, kad viņš caur dzimtenes pazaudēšanu bija juties izstumts no zemes žēlastības. Varbūt gaišie dievi vēlreiz piešķirs viņa ciltij dzimteni un uzplaukumu, kad tie redzēs viņa labo gribu un godīgo cīņu. Gan zeme piepildīs viņa svētāko, pat vienīgo vēlēšanos: ka viņa cilts turpina augt un zaļot. Liktenis bija novēlējis viņam iegūt Halveigu par sievu — tātad tas

»-68

tomēr nevarēja gribēt galīgi izdeldēt viņu no zemesvirsas.

Ingolfs daudz domāja par svešo zemi tur tālu rietumos, kurp nu veda viņa ceļš. Vai tur nākotnē vajadzēja karāties viņa cilts jaunajam šūpulim? Vai tur viņa troņa sēdekļa pīlāri svētīs viņa zemi? Viņš neiedrošinājās izjautāt dievus. Viņš pats gribēja meklēt sev nākamo dzimteni, cīņā no jauna atgūt to, kas viņam šeit caur paša vainu bija atņemta. Iepriekš neizlūdzoties dievu mājienu, viņš gribēja uzticēties debesīm un jūrai, vētrām un viļņiem bezbailīgi nostādīt pretim kā ķīlu savu spēku un savu gribu. Viņš nevēlējās ubagot pēc likteņa un dievu labvēlības, bet gribēja pats to iekarot.

Nu, pēc tēva nāves, viņš bija nama vecākais un augstākais loceklis. Uz viņu gūlās atbildība par aizgājušo un arī vēl nedzimušo godu un labklājību. Jo šodien viņš ne tikai valkāja senču gredzenu — šodien viņam piederēja arī tronis.

TREŠĀ GRĀMATA

..

Pirmā nodaļa

Ingolfs un Leifs lielā steigā posās braucienam uz to zemi, kuru Kraukļu Floks bija apmeklējis pēdējais un nokrustījis par Islandi. Viņi gribēja nokļūt tur pēc lespejas agrakā gadalaikā, lai pamatigi izpētitu šīs tālās, nepazīstamās salas apstākļus. Tādēļ laika bija maz

Pirmais uzdevums bija iegādāties lielu jūras kuģi, kuru tie iemainīja pret diviem saviem mazajiem kuģiem, kas viņiem nu vairs nebija vajadzīgi, šāds liels kuģis viņiem patreiz bija nepieciešams. Cīņai, kurā viņi tagad devās, vieglie, mazie kaujas kuģi bija maz piemēroti.

Turpretim jaunais kuģis tiešām nebija ne mazs, ne viegls. Augsts un plats, masīvi un izturīgi celts, tas taiski šūpojās viļņos. Salīdzinot ar garajiem, slaidajiem un zemajiem pūķu kuģiem, viņš nebūt neizskatījās grezns, ueifs smējās par viņu, dēvēja to par vecu sievu kuģi un teica, ka viņam esot tads vēders ka govij un ka pēc viņa domām tas gaidot tikai pirmo izdevību, lai nogrimtu juras dibenā. Bet Leifs bija ļoti netaisns pret to. Jo kuģis, kaut mazliet gauss savas kustībās un ne jau nu tieši skaistulis, tomēr bija īsti piemērots savam uzdevumam.

Kuģim bija tikai mazs pusklājs katrā galā un šaurs sānu klajš visgarām margām. Viss parējais bija viena vienīga, liela kravas telpa, no kuras pacēlās gaisā liels, resns, labi nostiprināts masts. Kuģa būvētājs bija cēlis to vienīgi tāliem preču braucieniem, tādēļ tas bija īsti noderīgs ceļojumam, kurā vajadzēja ņemt līdzi pēc iespējas vairāk kravas. Kuģim bija visai maz airu solu priekš un pakaļgalā. Viņu nevarēja veikli dzīt uz priekšu slaidiem airiem. Gandrīz tikpat labi tad varētu ar airu palīdzību likt peldēt klints bluķim. Airi noderēja vienīgi kuģa pagriešanai pa vējam un piedzīšanai krastā. Viņu dzina buras, ne airi. Tatad tas bija atkarīgs no vēja un laika.

Bet toties viņš ar nesatricināmu mieru varēja turēties pret vēja un laika untumiem. Viņam bija tikai viens ienaidnieks, tas bija bezvējš. Viņš nedejoja viļņos kā pūķu kuģi, bet gan pārāk nicināja ūdeni, kurā tas peldēja, un viņa untumiem tas ļāvās tikai nelabprāt un pavisam niecīgā mērā. Arī ar vēju viņš neslēdza rotaļbrālību, bet tikai izmantoja tā pakalpojumus saviem mērķiem. Jā, tāds bija šis kuģis. Visaugstākā mērā uzticams un pilnīgi īpatnējs. Visā viņa būtībā nebija nekā vieglprātīga. Vētra un viļņi bija viņa — gan ne arvien labprātīgi kalpi. Pārvarams viņš nebija.

Halveiga centīgi palīdzēja kuģa piekraušanas un citos ceļojuma priekšdarbos un tūkstoš sīkumu Ingolfam liecināja, ka viņa nedomā palikt mājās. Likās, it kā viņi jau kopš mūžības būtu nolemti viens otram, kas Ingolfa laimes izjūtu par jaunu stiprināja. Nerunājot ne vārda, mēmā pašsaprotamībā Halveiga gatavojās sekot viņain, arvien un visur piederēt tam un būt pie viņa.

Helgai, kas klusībā jau pārdzīvoja tuvās šķiršanās sāpes, pavasaris pēkšņi kļuva pavasaris, kad tā redzēja Halveigu pošamies līdzbraukšanai. Ja Halveiga brauc līdzi, arī viņa darīs to! Pati no sevis Helga nekad nebūtunākusi uz tik pārdrošām domām. Nevis tādēļ, ka viņai būtu trūcis drosmes — nē, ja runa bija par Leifu, viņas varonība un pašaizliedzība nepazina robežu. Bet viņu atturēja iedzimts biklums apgrūtināt citus, kā arī bailes, ka viņa varētu kādreiz — lai tas būtu lielās vai mazās lietās — rīkoties ne gluži tā, kā tas būtu pa prātam Leifain. Helga raudāja aiz prieka, kad nolēma, ka arī viņai jābrauc līdzi. Bet, tā kā, citiem redzot, Helga raudāja visai reti, viņas asaras padarīja Leifu ļoti domīgu un klusu. Viņš saprata, ka bija varbūt bieži, kaut arī neviļus apbēdinājis Helgu, kaut arī viņa nebija likusi to manīt. Un kādu laiku viņa maigumam pret to nebija robežu. Un Helga bija tik laimīga, kāda jau sen nebija jutusies.

Halveiga un Helga sākumā bija izturējušās viena pret otru ar zināmu biklumu. Helga savā ziņā bija pietiekoši patstāvīga. Gribas viņai tiešām netrūka, un viņa arvien arī zināja, ko vēlas. Bet Halveigas rakstura ciešā noteiktība un apņēmīgā rīcība viņu tomēr mazliet biedēja. Viņai vajadzēja laiku, lai saprastu, ka Halveiga nav nesmalkjūtīga, ne savtīga, bet ka viņas uzticībā slēpjas tāda pastāvība un tāds siltums, ko paviršā acu uzmetienā varēja noturēt par nesmalkjūtību un iedomīgu augstprāiību. Jā, tiešām, atdoties Halvciga varēja līdz pēdējam. Un ikviens drīkstēja redzēt, ka viņa mīl Ingolfu, ka pieder tam ar miesu un dvēseli. Kāds īpatnējs, atturīgs siltums un spēks bija visā, ko uzsāka tik mierigā un šķietami vēsā Halveiga. Viņa nebija izšķērdīga ar saviem smaidiem un glāstiem — tas nebija viņas dabā. Neviens cilvēks nekad nebija dzirdējis viņu runājam ar Ingolfu pārāk maigā vai kustošā tonī. Bet visā, ko viņa darīja, atspoguļojas viņas mila un sirsnīgā gādība par to. Sajā arēji tik vēsajā sievietē liesmoja kada apslēpta kvēle.

Kolīdz Helga bija pārliecinājusies, ka viņas pirmie ieskati par svaini bijuši nepareizi un ka domās viņa nodarījusi tai pārestību, viņa sajuta pret Halveigu siltu draudzību. Un tajā acumirklī, kad Halveiga redzēja, ka Helgas līdzšinējā atturība bijusi tikai čaula, kurā tā gribējusi noslēpties svešu skatieniem, arī viņa apdvesa Helgu ar savas būtības slēpto kvēli.

Halveiga pierādīja, ka arī ārpus mājām sieviete var but noderīga. Bet gadījumā, ja lieta grozījās ap kuģa piekraušanu tālam ceļojumam, sieviete ik uz soļa varēja palīdzēt vīriem darbā. Halveiga, kas nekad nevarēja palikt mājās, ja zināja Ingolfu esam kuģī, tagad ņēma līdzi arī Helgu, kad vien tas bija iespējams. Viņai esot tik jautras kustības, Helga izteicās. Viņa sperot tik platus un noteiktus vīrieša soļus. Viņas kājas zem svārkiem tik nepārprotami atšķiroties kā kājas. Kad viņa steidzās, Helgai nereti bija grūti tikt tai līdzi. Un to Halveiga darīja gandrīz arvien un gluži neapzināti.

Pat pie vismazākā sarežģījuma Ingolfs un Leifs apspriedās ar Halveigu. Un to darīja tik pašsaprotamā tonī, ka Helga brīnījās. Visās lietās Halveiga paturēja sev virsuzraudzību. Viņas padoms bija padoms, nevis sieviešu pļāpāšana. Tādēļ tam gandrīz ikreiz sekoja. Viņa bez ilgas apdomāšanās arī pati pielika roku darbā, kur tas viņai šķita nepieciešams.

Halveigai bija sava īpatnēja, zibeņātra uztvere. Seit bija vispiemērotākā vieta šim, tur tam. Viņa uzmanīja, lai viss, kas ceļā varētu būt nepieciešams, būtu viegli pieejams. Tam Leifs un Ingolfs līdz šim bija piegriezuši tik maz vērības. Viņi bija centušies tikai novietot katru kravas gabalu tā, lai tas nekustētos, ieņemtu iespējami mazāk vietas un visumā būtu sakārtots pēc smaguma tā, lai kuģis nezvalstītos. Nu Halveiga pierādīja viņiem, ka ar zināmu apdomību tas viss ir viegli apvienojams. Halveigas un Helgas enerģiskā līdzdarbība — jo arī Helga drīzi iemācījās izmantot savas acis un rokas, tik ļoti iepriecināja Ingolfu un Leifu, ka viņi viegli aizmirsa dažas labas grūtības un nepatikšanas, kas tiem gadījās ceļā.

Tā bija līksma strādāšana. Labība kastēs, zivis milzi gos saiņos, sviests mazās muciņās, žāvēta un kaltēta gaļa, mucas ar alu un vīnu, ēdieni un dzērieni vesela gada vajadzībām — to visu sanesa un rūpīgi novietoja kuģa lielajā kravas telpā. Bet vietas vajadzēja vēl daudz kam citam. Tur vajadzēja ierīkot vēl lopiem nepieciešamos aiz galdus. Vienai govij un dažām kazām bija jāpiedalās ceļojumā, lai braucēji nepaliktu pilnīgi bez piena. Vienam kaujamam vērsim un vienam teļam, kura uzdevums bija ziemā pakavēt laiku govij, bet līdz nākamam pavasarim nobaroties tik treknam, lai to varētu kaut gaļā. Kuģī pietika vietas ari cūkai ar maziem sivēniem, tāpat dažam aitām. Ari vairāki zirgi bija pilnīgi nepieciešami.

Tomēr atlika vieta vēl nelielai būdai abām sievietēm So būdu, protams, bija izdomājusi Halveiga, jo viņa un Helga gribēja ne vien braukt lidzi, bet arī justies kuģi mājīgi. Leifs sajūsmā lēkāja kā zēns, kad Halveiga nāca klajā ar priekšlikumu celt būdu. Kopš šīs dienas viņš vairs nebija mierā pat ar vismazāko sīkumiņu, kamēi Halveiga nebija to uzteikuši. Padomam un darbam Hal veiga viņam esot mīļāka kā lielākā daļa vīriešu, viņš paziņoja, un katrā ziņā gribēja vēl iemācīt tai vicināt cirvi un mest šķēpu. Halveiga nesmējās bieži. Bet par Leifu viņai reizēm bija jāsmejas. Viņas smieklos izpau dās tas pats spēks un siltums, kādu izstaroja visa viņas būtība un rīcība. Tie bija kā dāvana. Likās neticami, ka viņa jebkad varētu smieties par kādu vai kaut ko, kas viņai nepatika.

Tā pavasara dienas aizritēja rosībā un darbā. Brauciens svešumā, kas sākumā bija šķitis tik neiespējams un neticams, pamazām visiem kļuva gandrīz pašsaprotams.

Tur nu Ingolfs stāvēja kalvē un kala izkaptis, kam vajadzēs pļaut zaļi zemē, kuru viņš nekad nebija redzējis un par kuru tas īstenībā bija tikai dzirdējis stāstām. Kas bija vikings Nadods? Kas bija Gardars Svavarsons? Kas bija Kraukļu Floks? Vai Torolfs Sviests? Kas zina, vai nostāstus par šo zemi viņi paši nebija sacerējuši? Noteiktības šajā lietā nebija. Bet nu viņi paši pārliecināsies par to… Un kamēr Ingolfs kala izkaptis un darināja lāpstas,

kam vajadzēja rakties šīs zemes smiltīs, šī zeme viņa prātā ieguva noteiktu veidu. Tā gulēja jūras vidū un gaidīja, kad cilvēki padarīs to par savu īpašumu, kas ir visu zemju tiesība un prasība. Viņa gulēja tur un slepenībā runāja ar viņu, viņa gaidīja to kā draugu. Šādas domas nodarbināja Ingolfa smadzenes. Tomēr, stāvot kalvē, kaļot izkaptis un darinot rīkus svešās zemes apstrādāšanai, viņš nenojauta, ka šī zeme ar saviem noslēpumainajiem spēkiem, kādi piemīt ikvienai zemei, jau pakļāvusi viņu sev un nekad vairs neizlaidīs to no savas , varas.

Ingolfam un Leifam bija jāsagatavojas ziemas mājas .elšanai un arī siena ievākšanai lopiem, tādēļ viņi ņēma iidzi rīkus un nedomāja par to, kāda liela vara zemei kopā ar rīkiem var būt pār cilvēku. Viņi nenojauta, ka vienīgi cilvēks bez dzimtenes klist pa brīviem ceļiem, kas patiesībā nebūt nav ceļi. Viņi nenojauta, ka dziļi noslēpumainas zemes varas vada visu citu cilvēku soļus. Beidzot viņi vēl apgādājās ar zvejas un putnu medību piederumiem, arī divas laivas tie paņēma līdzi.

Kad kuģis bija piekrauts un viss sagatavots ceļam, Ingolfs sarīkoja lielus upurēšanas svētkus, kuros tas ziedoja bagātīgas dāvanas saviem dieviem, lai tie piešķirtu viņam un viņa pavadoņiem laimi šajā braucienā. Tad aizritēja dienas, bet gaidītais ceļa vējš nenāca.

Šādas gaidīšanas dienas Leifam bija smags laiks. Viņš kļuva īgns, jo gaidīšana viņam šķita visļaunakais, ko viņš pazina. Neapmierināts un piedzīvojumu alkstošs, viņš veltīja kuģim dažu labu lāstu, dēvēja to par nožēlojamu sievu laivu un atrada kuģim vēl ļaunākus vārdus.

Ingolfs turpretim apbruņojās ar pacietību. Viņš gan bija jau reiz ziedojis — un pietiekoši daudz. Bet šis bija ceļojums ar sevišķu nozīmi. Dievu apsardzība viņiem bija vajadzīga ilgam laikam un nezināmos, tālos ceļos. Tādēļ viņš upurēja no jauna, bez tam visā klusībā ziedoja Odinam un Njordam dažu dāvanu un apsolīja tiem vēlāk vēl dārgākus upurus un balvas, ja tie ar savu palīdzību stāvētu viņiem klāt aizbraucot, pārbraucot un ari starplaikā. Tā viņš noskaņoja dievus labvēlīgi sev. Pienāca diena ar lielisku buru vēju, saulaina diena. Pirms pusdienas viss jau bija sakārtots un dzīvniekus nogādāja kuģī. Ļaudis uzmeklēja savas vietas — un kuģis varēja doties ceļā.

Smagi piepūstām burām viņš izslīdēja starp šērām. Halveiga un Helga stāvēja pie būdas līdzās saviem vīriem un nolūkojās, kā zeme abās pusēs slīdēja garām kuģim.

Halveiga bija mierīga. Viņa izjuta vienīgi prieku par jauko dienu un braucienu. Jūra vai zeme — tas viņai bija vienalga, ja tikai Ingolfs bija pie viņas. Seit viņi nu brauca meklēt jaunu dzimteni. Viņa bija gatava visiem saviem prātiem pieķerties tam zemes stūrītim, kuru Ingolfs viņai būs izraudzījis, lai kur tas arī neatrastos

Ar Helgu liela bija citāda. Viņa bija mierīga, kā ar vien. Tomēr viņas miers, kā jau dažkārt, bija tikai ārējs Egļu un priežu stiprā smarža no salām, gar kurām viņi brauca, modināja viņas sirdī smeldzošas dzimtenes ilgas Jo šeit viņa bija dzīvojusi, tur viņā pili jūrmalā, kas tagad, lūkojoties no fjorda, likās gandrīz sveša. Elsas sa k;jpa viņai kaklā. Helgai, šai uzticīgajai sievietei, taču bija tikai viena dzimtene. Ne par kādu maksu viņa nebūtu gribējusi griezties atpakaļ vai palikt mājās — viņai līdzās taču stāvēja tās Leifs. Tomēr bija tā, it kā sirds viņai krūtīs gribētu lūzt. Jo šī vieta, kuru viņa patreiz atstāja, lai nākamā pavasarī vēl tikai reizi uz īsu brīdi to apmeklētu, bija dalījusi ar viņu visu tās laimi un vientulību. Sajā pagalmā nebija neviena akmens, kuru viņa nebūtu glāstījusi un kuram tā kādreiz nebūtu izsūdzējusi savus priekus vai savas bēdas. Pie tēvu pils un savas bērnības apvidus viņa bija saistīta saitēm, kas bija tikai saraujamas, bet ne atraisāmas. Viņa zināja, ka tālumā no Dalsfjorda tā arvien jutīsies sveša un bez dzimtenes. Viņa pārmeta sev to — vai tad viņai nebija Leifs? — bet nespēja pārvarēt šīs jūtas. Vienīgais, ko viņa spēja darīt: zvērēt sevī, ka nekad neatklās tās nevienam citam. Tā Helga jau kopš šī brīža līdz ar salu sveķu smaržu, paņēma sev līdz kādu noslēpumu.

Otrā nodaļa

Ingolfs un Leifs brauca pēc saules un zvaigznēm un slūrēja tieši pret rietumiem. Pirmajās divās dienās vienmērīgs austrumu vējš pildīja četrstūraino buru un droši bīdīja kuģi sev pa priekšu. Kuģī valdīja līksmība un sasprindzinātas gaidas. Tiešām, likās, it kā Odins būtu īpaši sūtījis šo vēju, lai pierādītu viņiem savu labvēlību ceļojumā. Bet tieši tad, kad viņi jau sāka ticēt, ka dievi tos ņēmuši savā sevišķā apsardzībā, laiks kļuva untumains. Nu drīzāk izskatījās, it kā kāda dievība būtu uz vigiem sadusmojusies vai arī it kā Odinam pēkšņi būtu gadījušās darīšanas citos apgabalos. Vējš pārsviedās pretējā pusē un likās nu nodarbināts vienīgi pats savām ķildām ar augstajiem viļņiem. Divu dienu laikā viņš vairākkārt apskrēja visapkārt debesīm un mainījās visos stiprumos — līdz pat tam, kuru vikingi mēdza saudzīgi apzīmēt par vētrainu. Tad viņš uzreiz pazuda pavisam. Viņi ar ilgām lūkojās pēc tā austrumu, rietumu, dienvidu, ziemeļu virzienā, jo, kaut viņi bija lādējuši tā straujumu, , tas tomēr bija bijis labāks kā pilnīgs bezvējš. Bet vējš bija prom un nerādījās vairs. Nepastāvīgs, kāds tas jau arvien bijis, viņš bija aizsteidzies uz citiem apgabaliem un pametis viņus vienus jūras vidū.

Tur kuģis nu gulēja, laiski šūpojās viļņos un netika no vietas. Neviens cilvēks nezināja, kur viņi atrodas, nebija ari nekādu norādījumu, kas ienestu skaidrību šajā jautājumā. Viņi nezināja, kurp nepastāvīgais vējš, pūšot no visām pasaules malām, bija tos aiznesis, jo saule un zvaigznes tikai reti bija rādījušās. Labsajūta kuģī tādēļ strauji saplaka. Un tā nekļuva labāka ari tad, kad pec vairāku dienu klusuma nemanot piezagās nodevīgi miglas vāli un aprija kuģi, aizsedza to debesu skatienam, izdzēsa no pasaules visu, kas saucās par jūru un debesīm, un pameta to guļot svešajā jurā, aizmirstu no visām labajām varām. Tur nu viņi gulēja, kamēr dienas nāca un gāja — pelēkas dienas, ko Ingolfs ar nazi iegrieza savā skaitļu kociņā. Jo, lai cik nemierā Ingolfs bija ar šim dienām, viņš tomēr rūpīgi skaiiija tās, citu pēc citas atzīmēja uz kociņa, piešķīra ikvienai no tām savu rieviņu un klusībā nolādēja viņas visas.

Leifs sapīcis un īgns dienas lielāko daļu sēdēja uz margām, šūpoja kājas un dziedāja aiz nevarīgām dusmām. Tikai šad un tad viņš pārtrauca dziesmu, lai nikna, piktā balsī izkliegtu miglas blāķī veselu rindu spēcīgu lāstu.

Ingolfs ar katru dienu kļuva klusāks un vairāk sevī noslēdzies. Kas tas nu bija? Vai viņu brauciens dieviem bija tik nepatīkams, ka tie katrā ziņā gribēja viņu aizkavēt? Viņam nepatika, ja kāds apjautājās par rieviņu skaitu viņa kociņā, kur tas atzīmēja aizritējušās dienas. Sīs dienas jau tā bija pietiekoši ļaunas, kaut tās nekļuva garākas, bez vajadzības runājot par viņām. Nereti gadījās, ka uz jautājumu par dienu skaitu viņš vispār

neatbildēja. Viņš varēja, ilgi klusēdams, sēdēt vienā vietā, stingu skatienu nolūkoties izrobotajā kociņā un gara jau atzīmēt tur nākamās dienas, kamēr viņa prātu pildīja karstas vēlēšanās un rūgtas sūdzības.

Viņš dzirdēja, ka komanda sāk jau runāt par upura izlozēšanu, lngolfs nebija sīkumains. Bet tomēr viņam bija jādomā par upuriem, ko viņš pirms aizceļošanas bija ziedojis Odinam, un arī par tiem upuriem, ko viņš bija tam apsolījis, ja ceļojums beigtos laimīgi. Odins jau daudzkārt bija piepildījis viņa vēlēšanos pat par mazāku maksu un viņš nespēja saprast, ko Odins īstenībā vēl varētu gribēt šoreiz.

llalveiga un Helga bija vienīgās kuģī, kuru jutoņa nebija mainījusies. Halveigai viss šķita pilnīgi dabīgs. Viņiem taču klājās labi, miglai un bezvējam reiz vajadzēja beigties. Ik rītu viņa atmodās ciešā pārliecībā, ka migla šodien izklīdīs. Turpretim Helgai bija ļoti jāsavaldās, lai neļautu pārējo grūtsirdībai pielipt arī sev. Bet viņa bija radusi valdīt pār sevi, turklāt viņa varēja balstīties ari uz Halveigas labo jutoņu. Tomēr daudz netrūka, ka abu sieviešu labā oma butu vēl vairāk aizkaitinājusi vīriešus. Pat lngolfs — par Leifu jau nemaz nerunājot, varēja brīžiem kļūt neiecietīgs viņu bezrūpības dēļ. Nonāca pat tiktāl, ka kādu dienu, atbildot uz kādu Halveigas jautru piezīmi, viņš aizradīja tai, cik bīstami strauji mazinoties dzeramā ūdens krājumi.

Halveiga cieši un mazliet pārsteigta uzlūkoja viņu. Tādu skatienu lngolfs lidz šim vēl nebija viņas acīs redzējis. Tad viņa, ne vārdā neteikusi, iegāja būdā. lngolfs palūkojās Helgā. Tā stāvēja pie margām un rotaļājās ar Leifa matiem. Nu lngolfs zināja, ka Halveiga ir viena būdā, un viņš sekoja tai. Halveiga sēdēja un lūkojas savā priekšā. Viņa nepacēla skatienu tam pretim kā citkārt, bet palika sēdam un stingu skatienu turpināja drūmi lūkoties tieši uz priekšu.

lngolfs palika viņai līdzās stāvam un uzlika labo roku tai uz pleca. Te Halveiga pavērās viņā.

«Nav nozīmes zaudēt cerību,» viņa sacīja. «Tas nekā nelīdzēs. Vai esi ievērojis, kā ļaudis pavada tevi skatieniem un kā tavs izskats viņus uztrauc? Nevajaga padarīt lietas vēl ļaunākas nekā tās jau ir. Migla beidzot reiz taču izklīdīsl Tā kā sen jau nav bijis, tad droši vien drīz uznāks arī lietus un mēs varēsim no jauna piepildīt ūdens tvertnes. Un mums kuģī taču ir alus un vīns, kas palīdzēs mums kādu laiku noturēties.»

«Mani uztrauc tas,» Ingolfs atbildēja, «ka nelaime it kā ar nolūku šķiet mūs vajājam un ka es nezinu, kur mēs atrodamies. Gandrīz izskatas, it kā dievi būtu 111us pilnīgi aizmirsuši vai novērsuši no mums savu žēlastību. Apdomā taču: ja migla un bezvējš pieturas un lietus vēl kādu laiku nelīst, tad mums jau drīzi pienāks gals. Jūs abas — tu un Helga — nedrīkstējāt braukt mums līdzi. Esmu arī dzirdējis jaudis spriežam, ka vajadzētu \N ilkt lozes. Varbūt upuris nebūs novēršams.»

Halveiga ilgi klusēja. Beidzot viņa smagi nopūtās un sacīja: «Es nekad neesmu spējusi saprast, kā dievi va*~ prasīt cilvēku upurus. Var jau but, ka šajā gadījumā es piekristu upurēšanai, ja vien man būtu pārliecība, ka loze nekritīs tev. Tik akli es tomēr nepaļaujos uz dieviem. Labāk nogaidīsim, Ingolf.»

Ingolfs aizgāja no viņas ciešā apņēmība jau kopš šī brīža mainīt savu izturēšanos. Viņš atzina, ka viņa pirmais pienākums ir rādīt ļaudīm mierīgu un paļāvīgu seiu, kaut viņam pašam vairs nebutu ne mazākās cerības. Pirmajam, kas pagadījās ceļā, viņš uzsauca kādu līksmu piezīmi. Un, dienai turpinoties, viņš kļuva arvien jautrāks un laipnāks.

Redzot kāda pārvērtība notikusi Ingolfā, komanda klusībā nodomāja, ka viņš droši vien ir saņēmis no dieviem kādu mājienu. Nu neviens vairs nerunāja par upurēšanu un par lozēšanu. Ingolfa jaunā izturēšanās iedvesa visiem drosmi un cerību.

Bet laiks pagāja un kādu dienu viss dzeramais ūdens bija izlietots. Tonakt, pēc tam kad pēdējais ūdens kauss bija līdzīgi izdalīts starp visiem kuģa ļaudīm, Ingolfs negulēja. Viņš labi manīja, ka arī Halveiga viņam līdzas gulēja nomoda. Bet viņi klusēja. Un Ingolfs nu bija pārliecināts, ka dievi uz visiem laikiem atrāvuši tam savu labvēlību. Varbūt tie bija nodomājuši likt viņam nožēlojamā kārtā aiziet bojā šeit jūras vidū. Vai tiešām viņi pat negribēja novēlēt tam nāvi uz sauszemes? Vai tad viņam un viņa piederīgiem nebūs nolemts pat kapa uzkalns? Viņš smagi pārmeta sev, ka bija ierāvis Halveigu līdzi savā un sava nama nelaimē.

Tikai rīta pusē viņi sāka čukstoši sarunāties. Ingolfs atvēra viņai savu dvēseli, uzticēja tai savas apslēptākās domas, savas slepenākās bažas. «Es izvēlējos tevi par vīru,» Halveiga sacīja, «jo gribu dalīties ar tevi visā, lai tas būtu ļauns vai labs. Kamēr tu esi pie manis, viss cits man ir nesvarīgs. Es nebīstos ne dzīvības, ne nāves, pat ne dievu nežēlastības — kamēr tu esi šeit.»

Kamēr viņi vēl sačukstējās, Leifs pēkšņi parādījās durvīs un satraukts sāka runāt. Viņš šonakt bija stāvējis sardzē un tam bija labas ziņas. Migla pēkšņi bija izklīdusi, pat viegls vējiņš bija sacēlies. Buras jau bija uzvilktas un viņš gribēja tikai apjautāties, uz kuru pusi lai brauc. Jo to viņš vēl nezinot. Debesis arvien vēl esot apmākušās un saule nerādoties. Lai taču Ingolfs iznākot un pamēģinot — varbūt viņam izdošoties saost pareizo virzienu.

Ingolfs jau bija pietrūcies kājās. Visas bažas un rūpes jau pirmā vēja dvesma bija aizpūtuši viņam no prāta. Viņš paļāvās uz savu jūrnieka nojautu un pēc tās noteica virzienu, kādā jābrauc. Vējš sākumā bija ļoti vājš, it kā tam vispirms vajadzētu no jauna iemācīties pūst. Bet, dienai austot, tas tomēr izvērsās lieliskā buru vējā. Seit ūdenī peldēja putni — tātad tuvumā vajadzēja but zemei. Un tiešām, pret vakaru viņi ieraudzīja priekšā tumšu svītru, kas apvāršņa malā spilgti atšķīrās no miglas blāķiem. Te uz kuģa klāja atskanēja skaļš sauciens: «Zeme!» Nevienam nelikās uzkrītoši, ka Helga raudāja. Arī dažam labam vīrietim, ieraugot zemi, sirds kļuva mīksta. Tikai Halveiga stāvēja mierīga un nesatricināma un vēroja tumšo svītru. Kas tā varēja būt par zemi? Vai viņi jau bija sasnieguši mērķi?

Tonakt neviens nedomāja par miegu un atpūtu. Un agrā rītā kuģis atradās iepretim klusu, zaļojošu salu grupai, kas bija izrobota šauriem zundiem, kuros viļņoja stipra straume. No kuģa viņi redzēja dūmu strūklas, kas pacēlās gaisā no mājām un būdām. Tātad ši bija apdzīvota zeme, nevis tā, kuru viņi bija braukuši meklēt. Viens no kuģa vecākajiem ļaudīm senāk reiz bija šeit bijis un zināja pateikt, ka tās esot Farēru salas. Ingolfs bija ļoti apmierināts, jo tādā kārtā viņi gandrīz nemaz nebija nomaldījušies no sava kursa. Kuģī nu valdīja liels prieks. Seit varēja izkāpt malā, just zem kājām cietu pamatu un iegūt ūdeni.

Daži no komandas iedrošinājās ieminēties, ka ceļojums nu jau esot vilcies pietiekoši ilgi. Tomēr pietika ar Ingolfa vienu skatienu, lai apklusinātu šādas balsi« ! klīstošā inigla bija aiznesusi līdzi visas bažas un šaubas no Ingolfa dvēseles.

No kāda avota, kas burbuļoja krastā, zvēresta brāļi lika piepildīt ar ūdeni visus toverus, visus spaiņus un visas tukšās mucas, kas bija kuģī. Kad tas bija padarīts, viņiem uzsmaidīja laime: iestājās jauks laiks ar spirgtu vēju. Viņi atkal varēja braukt pēc saules un zvaigznēm — tieši pret rietumiem. Farēru salas palika aiz muguras. Vējš gan bija untumains un bieži mainīja stiprumu un virzienu. Bet viņš nekad nenorima pilnīgi. Tikai reti viņu kuģis varēja ieturēt tiešu kursu. Visbiežāk tam nācās kreisējot virzīties uz priekšu. Virziens ar to kļuva mazliet nezināms, tomēr uz priekšu viņi tika.

Septītā dienā pēc aizbraukšanas no Farēru salām atkal kļuva redzama zeme. Liela, plaši izplētusies zeme, ko aiz zilajiem kalniem ierobežoja šļūdoņu lauki: zeme ar platiem, atklātiem fjordiem un straujiem strautiem, kas vijās lejup pa kalnu zaļajām nogāzēm — šī zeme viņu pārsteigto acu priekšā iznira no jūras. Tā bija meklētā zeme. Tur viņa nu gulēja — vientuļa un neapdzīvota, tālu jūrā. Gulēja un gaidīja viņus — klusa un pacietīga. Zeme apsveica viņus ar vasaru, saules stariem un ziliem kalniem. Varena viņa gulēja tur, ar līdz debesīm augstiem kalniem un platām fjordu grīvām, kas kā ieplestas rokas karaliski sveica viņus. Tik krāšņi un tik svinīgi kā šī vientuļā zeme jūras vidū nekad vēl neviena zeme nebija viņus sveikusi. Kuģī valdīja dziļš klusums. Bija agrs rīts, kad viņi iebrauca fjordā, kur peldēja tūkstošiem gulbju. Viss zilais ūdens līmenis bija nosēts šiem baltajiem putniem. Lielos baros peldot, viņi lepni paceltām galvām izvairījās no kuģa. Starp viņiem jaucās vēl daudz citu putnu", raibi gārņi, krāšņas pīles, bet balto gulbju vidū tie visi it kā pazuda skatienam. Halveiga deva šim fjordam vārdu, viņa nokristīja to par Alptafjordu — Gulbju fjordu.

Asinsbrāļi izvēlējās šo fjordu izkāpšanai malā, jo tas bija aizsargāts neskaitāmām šērām. Tāpēc viņš bija vairatc-piemērots ziemas ostai nekā klajie fjordi. Ievilktām burām' viņi kreisēja turp un šurp un vēroja zemi. Abās pusēs pacēlās stāvi kalni. Ziemeļu pusē gar fjordu stiepās auglīgas zemes strēmele, rītos viļņi apskaloja kalnu kailo nogāzi, tālāk vidienē zeme vilināja ar savu auglību, bet viņi neatrada piemērotu vietu piestātnei.

Ingolfs deva padomu aplūkot tuvāk arī nākošo fjordu.

Viiļš no kuģa bija redzējis, ka arī tas ir plats un tāpat aizsargāts ar šauru šēru strēmeli. Viņi apbrauca kādu zemes ragu un iebrauca fjordā. Tas bija plataks un dziļāks kā pirmais un tikpat bagāts ar gulbjiem. Halveiga smējās aiz prieka, redzot putnus. Ari šis fjords pelnot Gulbju fjorda nosaukumu, viņa apgalvoja. Tiem vajagot saukties par Gulbju Dienvidu fjordu un Gulbju Ziemeļu fjordu. Viņa neesot zinājusi, ka pasaulē vispār esot tik daudz gulbju. «Putni laikam ļoti mii šo zemi,» viņa klusi piebilda.

Helga stāvēja viņai līdzās. Viņa ar varu piespieda sevi smaidīt un dalīties Halveigas priekā, bet viņas sirds bija pilna kvēlu ilgu, jo šī skaistā zeme, ko viņa redzēja un kuru Halveiga jau šķita iemīlējusi, nekad nevarēja kļūt viņas dzimtene. Viņa redzēja gulbjus, redzēja kalnus un zaļās ielejas. Tomēr sirdī viņa juta vienīgi klusu, dīvainu mulsumu. Dzimtenes salu sveķu smarža tik dzīvi bija iespiedusies viņas atmiņā.

Ingolfs un Leifs, svinīgi noskaņoti, stāvēja līdzās, vēroja zemi un nerunāja ne vārda. Pagāja ilgs laiks, līdz Ingolfs beidzot mierīgi jautāja: «Leif, kā tev patīk ši zeme?»

«Tā ir liela un šķiet esam arī laba zeme,» Leifs tikpat mierīgi atbildēja.

«Ja tikai viņa nesastāv pa lielākai daļai no tuksnešainiem kalniem,» Ingolfs ieminējās, bet viņa balsī izskanēja mazāk šaubu nekā bija tā vārdos.

«Man šķiet, šajos kalnos cilvēks drīz varētu iedzīvoties,» Leifs sacīja.

«Nedomāju, ka tas nāktos visai grūti,» Ingolfs piekrita. Savā sirdī viņš jutās dziļi aizkustināts. So kalnu varenība un stāvums lēja dīvainu spraigumu viņa dvēselē. So kalnu vidū zaļās ielejas un auglīgā zeme, kas bija redzama fjorda galā, atstāja divkārt mājīgāku iespaidu. Pēkšņi Leifs atmodās no dziļām pārdomām un mēmas vērošanas. Viņā jau bija nobriedis negrozāms lēmums. «Vienalga, kāda arī nebūtu zeme — es palieku šeit!» viņš sacīja. «Tā kā es nu reiz esmu ieradies, man liekas, ka šai zemei tas būtu apvainojums, ja es atkal aizbrauktu no tas Un es negribu apvainot šo zemi, kas tik draudzīgi sveic mani, — par to nevar būt runas!»

Ingolfs klusēja. Jo Leifs bija izteicis arī viņa domas. Sajā brīdī viņš nešaubīgi juta, ka viņa liktenis ir dzīvot un palikt šeit. Bet šai sajūtai sekoja šaubas, kas gandrīz sāpināja viņu. Viņš vēl nepazina šo zemi. Vai tā bija laba zeme? Zeme, kur mierīgi varēja celt savas būdas un apdzīvot tās? Kur viņa cilts zels laimē un labklājībā? Jo ne viņam vien, ari viņa bērniem un bērnu bērniem būs jāczivo šeit, ja viņš nolems palikt…

Zvēresta brāļi atrada piestātnei noderīgu vietu fjordu ziemeļu ma'ā un stūrēja savu kuģi turp. Ar dīvainām jūti.111 viņi spēra kaju šajā jaunajā zemē, kas kopš neminamas senatnes bija vientuļa gulējusi tālu jūrā, vienīgi putnu apdzīvota. Uz sauszemes bija tikpat daudz putnu ka ūdeni. Dzērvju jautājošie kliedzieni un gārņu klaigas bija pirmās skaņas, kas apsveica tos, izkāpjot akmeņainajā pludmalē.

Ingolfs un Leifs tūliņ lika novest malā dzīvniekus un tad izkraut kuģi. Viņi paši stājās pie telšu celšanas, pēc tam kad bija atraduši ar kuplu, zaļu zāli noaugušu laukumu, ko klints šķautne labi aizsargāja no vēja un negaisiem un kas atradās maza, dzidra strautiņa malā.

Atnesa vārāmos piederumus un ātrumā sakūra uguni. Pludmalē bija papilnam izskalotas malkas. Kurināma netrūka. Virs uguns uzkāra podu ar kaltētu gaļu, cilvēki beidzot atkal reiz dabūja siltu ēdienu. Viņi neatcerējās, ka tiem jebkad kaut kas būtu tik labi garšojis kā siltā, kaltētā gaļa pēc šī gara jūras brauciena ar mūžīgajām zivīm, žāvēto gaļu un cieto, sapelējušo maizi. Viņi izcepa ari svaigu maizi un ēda to vēl siltu. Cik jauki bija beidzot atkal reiz kost mīkstā maizē! Un ap viņiem zaļaja p'ļavā klīda dzīvnieki, kāri ēzdami trekno zāli. Bija prieks redzēt, ar kādu baudu un kāri tie gremoja sulīgo zāli.

Pret vakaru kuģis jau bija tiktāl izkrauts, ka to uz ruļļiem varēja izvilkt no ūdens un nogādāt krastā. Kādā mazā klinšu aizā tam vajadzēja pārgulēt ziemu.

Vakarā, kad ļaudis bija ielīduši savos guļammaisos un nolikušies atpūsties, Ingolfs un Leifs, Halveiga un Helga vēl sēdēja ap dziestošo ugunskuru un nedomāja par miegu. Viņi klusēdami sēdēja līdzās un nerunāja. Nakts bija gaiša un klusa, rasa krita uz zemi. Ugunskurs blāvi spīdēja naktī un tajā kvēloja sārtas ogles. Fjords klusēdams izpletās viņu priekšā, it kā baltiem plankumiem pārklāts ar dusošo gulbju bariem.

Pār zemi gulēja tāds miers un klusums, ka viņu sirdis pildījās dziļām gaidām un laimes piepildījuma nojautām.

Trešā nodaļa

Vasara pie Gulbju Dienvidfjorda sniedza zvēresta brāļiem un viņu sievām nepārtrauktu virkni brīnišķu dienu. Miers un svinigums izpletās pār vientuļo dzives vietu, kur aiz teltīm, zem klints nokares, dienu un nakti dega ugunskurs, kamēr netālajā pakalnā no zemes pamazām izauga viņu ziemas mītne. Sešdesmit pēdu garš un trīsdesmit pēdu plats bija nams, ko zvēresta brāļi tur cēla. Tam bija biezas velēnu sienas, lai aizsargātos pret ziemas aukstumu, un istabas varēs iekārtot pēc velēšanas, kolīdz tas stāvēs zem jumta. Kamēr viņu ļaudis strādāja pie dzīvojamās ēkas un ievāca lopiem barību ziemai, Ingolfs un Leifs ļāva dienām nākt un aiziet. Un vai tās bija saulainas dienas vai arī migla pelēkiem, tumšiem vāliem līdz pusei aizsedza kalnu nogāzes — ik diena tomēr bija pilna svinīgas vientulības un salduma, šī zeme Leifam bija īsti pa prātam. Viņam ta šķita pavisam citāda kā pārējās zemes, ko viņš bija apmeklējis. -Šejienes varenā jutoņa un šī gandrīz rokām tveramā vientulība mazināja viņa dvēseles nemieru un uzņēma viņu savā miera So kalnu spēcīgie, daudzējādie veidi: mazs kruināju mežs, iekļauts pelēko klinšu starpā, līdzās šļūdonim; dziļas klinšu aizās smagi plūstošās upes; fjords, kur gulbji peldēja kā karaliski puķu kuģi; ronis, kas uz klints fjorda malā ņēma gaisa peldes un nebija pietiekoši saprātīgs, lai bītos no cilvēkiem; neskaitāmās putnu ligzdas ar tajās iedētajām daudzkrāsainajām olām, uz kurām nācās atdurties ik uz soļa, un vēlāk mikstpūkainie cālīši, kas lēkāja starp zemes paugurīšjem, — tas viss pildīja viņa dvēseli ar bijību un mieru, kādu viņš senāk nekad nebija pazinis.

Ingolfs un Leifs savos zirgos rīkoja izjājienus plašā apkaimē. Viņi drīzi pārliecinājās, ka ap fjordiem, ziemeļos no Gulbju fjordiem, bija atrodams visai maz ganību. Kalni tur pa lielākai daļai stāvām nogāzēm sniedzās tieši jūrā. Turpretim jo tālāk viņi jāja uz dienvidiem, jo labāka kļuva zeme. Pārliecinājušies par to, viņi saposās vairāku dienu ilgam ceļojumam, lai rūpīgāk izpētītu zemi dienvidos no Gulbju fjordiem. Pāri zemai, akmeņainai kalnu grēdai viņi sasniedza kādu citu, ieslēgtu fjordu, kas bija vel platāks kā Gulbju Dienvidfjords. Bet zeme šeit pa lielākai daļai bija segta oļiem un mālaina. Turpretim gar jūras krastu stiepās auglīgas ganības un vietvietām

smilšu klajumos pacēlās klinšu saliņas. Ari augstāk, kalnu nogāzēs, bija ganības un tur viņi atrada vislielāko un kuplāko krūmāju mežu, kādu līdz šim bija šeit redzējuši. Viņi nokļuva pie upes ar daudzām pietekām, kuras pelēkais, mālainais ūdens plūda pār smilšainu, nedrošu pamatu. Bet pavisam rietumos viņi bija saskatījuši dažas smailas kalnu virsotnes, tā ka pārjāt šaurās aizas, kas viņus šķira no turienes, nevarēja but visai grūti, viņi devās turp, lai pārliecinātos, kā izskatās viņā pusē. Vispār šai zemei piemita kāda brīnišķa vara, kas nedeva cilvēkam miera, pirms tas nebija pārliecinājies, kas īsti atrodas aiz visiem šiem kalniem. Ar zināmām pūlēm viņi pārjāja un turpināja ceļu augšup, gar augstām, stāvām kalnu nogāzēm, kas bija izraibinātas daudzkrāsainu oļu svītrām.

Viņi atrada aizu, kas atradās starp kalnu virsotnēm, un, kad viņi beidzot nokļuva kalnu viņā pusē un jāja gar stāvās nogāzes malu, kas nobeidzās dziļi ielejā, viņu skatieniem pavērās ainava, kas bija tiem pilnīgi jauna. Mazām, zaļām pļaviņām nosēts fjords, ko izvagoja šauras, mirdzošas ūdens strēmeles, ar plašām pļavām un zāļu laukumiem; iezilgans, tāls kalnaju loks, kas milzīgā apli ietvēra auglīgo zemi, un aiz visa ta dienvidos un rietumos šļūdoņu valnis — neizmērojama, viegli izliekta mirdzoša sniega siena, kas pakāpeniski aizsniedzās līdz pat ielejas gravām.

Bija dzidras, saulainas dienas pusdienas laiks, kad viņi stāvēja šeit un ļāva skatieniem klīst pār apvidu, kura ainava tik dziļi aizrāva viņu sirdis svinīgā bijībā un neatvairāmā valdzinājumā, ka nekas cits, ko viņi jebkad bija redzējuši. Leifs aizkustināts uzlika labo roku asinsbrālim uz pleca siltā spiedienā. Acīs viņam bija asaras un viņa lielā mute viegli raustījas. Viņi bija nolēkuši no zirgiem un ilgi stāvēja klusēdami. Kad viņi atkal iekapa seglos, lai tuvāk aplūkotu apvidu, viņi jājot nerunāja ne vārda. Kopš šī mirkļa viņi bija islandieši, ši zeme piederēja viņiem un viņi piedereja tai. Mēmā vienprātība bija noslēgts šis galīgais, nelaužamais līgums…

Kad viņi pārjāja atpakaļ, Halveigai un Helgai bija tiem sakāma kāda svarīga un — kā viņām likās — drausma jauna ziņa. Kādu dienu viņas bija uzkāpušas pa zaļo nogāzi aiz nometnes līdz pat klinšu piekājei, lai varētu tālāk pārredzēt fjordu un plašo apkārtni. Tur sēdot un aplūkojot zemās šēras un kādu mazu salu talak jūrā, viņas pēkšņi bija ieraudzījušas uz šis salas dūmus. Bija klusa, dzidra diena, tā ka nevareja būt šaubu, ka viņas nav maldījušās. Ļaudīm viņas nebija nekā stāstījušas un nu viņas lūdza Leifu un Ingolfu, lai tie ir uzmanīgi un nejāj pārāk tālu.

Ingolfs un Leifs tūliņ iestūma lielāko no abām laivām uderu, pasauca dažus no saviem ļaudīm un pavēlēja tiem paņemt lidzi ieročus. Viņi gribēja zināt, kas par cilvēkiem dzīvo tiem kaimiņos. Lai ka Halveiga un Helga viņus lūdza nebraukt jūrā vienkāršā airu laivā, — viņi bija pārāk ieinteresēti izdibināt noslēpumaino dūmu cēloni. Lie,ais kuģis esot pārāk neparocīgs un tas neesot karakuģis, viņi sacīja. Par kaut kādiem nemieriem droši vien nevarot but ne runas. Un, ja sala esot cilvēki, tie katrā ziņā varot būt vienīgi avāriju cietuši jūnieki, kuru kuģis aizdzīts jūrā un sadragāts. Starp citu, viņi apsolīja sievām, ;<a būšot uzmanīgi, bet salu viņi tomēr gribēja apmeklet un jau šodien pat.

Ta viņi nu devās pāri uz salu. Pieīrušies tai gandrīz jau cieši klāt, viņi arvien vēl nemanīja nekādas pazīmes, Kas liecinātu, ka sala apdzīvota. Viņi apbrauca tai apkārt, bet neredzēja ne cilvēku, ne mājokļu. Viņi nolēma /kapi malā kādā līcī, salas dienvidu pusē. Stāvot krasta, viņi ieraudzīja starp klintīm noslēptu mazu, nožēlojamu •aiviņti, kura tie nebūtu iedrošinājušies pat braukt pāri .jordam. Viņi gāja tālāk zemes vidienē un drīz atrada ,iri mazu, kādā ieplakā rūpīgi noslēptu būdu.

Viņiem tuvojoties, no būdas iznaca krāšņā mētelī un īāda pat cepurē ģērbies vīrietis ar zizli rokā. To pavadīja daži tumši, nožēlojami kalsni stāvi. Vadonis negāja pretim viesiem, bet palika pie būdas stāvam. Ingolfs un Leifs ari jau senāk bija redzējuši šādus cilvēkus un tādēļ uzreiz saprata, ka viņu priekšā stāv iru mūki.

Leifs un Ingolfs, un arī daži no viņu ļaudīm mazliet prata iriski. Tadeļ viņi gaja tuvāk, lai izdibinātu, ko šie cilvēki meklē šajā tuksnešainajā salā.

Muki, no kuriem viens nesa trauku ar ūdeni, acīmredzot ne labprat gribēja ļaut svešniekiem tuvoties sev un savam mājoklim. Tādēļ zvēresta brāļi palika mazliet atstatu stāvam un iztaujāja viņus. Uz jautājumiem viņi saņēma tikai strupas atbildes, tomēr tik daudz viņi izdibināja, ka mūki dzīvojot šeit jau kopš vairakiem gadiem, ka viņi nekad vēl neesot atstājuši šo salu, kur pirmo reizi izkāpuši malā. To visu Ingolfs noskaidroja, uzdodot mū-

4 (i kiem veselu virkni jautājumu, uz kuriem tie nelabprāt atbildēja.

Kad asinsbrāļiem vairs nebija ko jautāt un viņi jau gribēja doties atpakaļ uz laivu, vīrs ar mēteli, cepuri un zizli vēl aizturēja viņus, jautājot, kādēļ tie esot iera dušies.

Ingolfs paskaidroja, ka viņi vēloties iepazīties ar šo zemi, jo gribot apmesties šeit uz dzīvi. Viņa vārdi redzami uztrauca un nobiedēja mūkus un to vadonis īsos, J>et nepārprotamos vārdos paziņoja, ka šī zeme esot svē tīta un ka Dievs to esot nolēmis kristīgiem cilvēkiem. Nekad vēl šeit neesot dzīvojis neviens pagāns un arī turpmāk nedrīkstot dzīvot! Visādas nelaimes piemeklēšot ik vienu, kas šeit apmetīšoties, ja vien tas iepriekš nekristisies un nepāries kristīgā ticībā. Ingolfs mierīgi atbil dēja: viņiem taču vajagot atzīt, ka tas būtu nepareizi da rīts, ja viņš būtu mazāk uzticīgs saviem dieviem ka viņi savējam. Mūks atcirta, ka tie, kam Ingolfs ticot, esot nevis dievi, bet elki! Ingolfs īsi aizrādīja, ka viņa dievi arvien esot labi sargājuši viņu un tā cilti. To teicis, viņš atsveicinājās no mūka. Leifa un savu |aužu pavadīts, gāja prom. Viņi redzēja, kā mūki apslacīja ar ūdeni to vietu, kur viņi bija stāvējuši. Te Ingolfs pasmaidīja un Leifs sāka skaļi smieties. Acīmredzot mūki gribēja notīrīt salu! Pat viļņus, kas bija nesuši viņu laivu, tie apslacīja ar ūdeni.

Pārbraukuši atpakaļ, Ingolfs un Leifs varēja nomierināt Halvcigu un Helgu; tie esot miermīlīgi un nekaitīgi cilvēki, kas apdzīvojot mazo salu. Ieroču vietā tiem esot vienīgi bļoda ar ūdeni!

Vēlāk viņi šo salu nokristīja par Mūku salu.

Kad pienāca rudens ar aukstu laiku un lietu, asins brāļi jau dzīvoja savā siltajā velēnu mājā. Ingolfs bija licis uzcelt arī vienkāršu templi, kur tas uzstādīja mazus, no koka izgrieztus Odina un Tora tēlus. Kad bija pienācis rudens upurēšanas laiks, viņš ziedoja tiem vērsi — die viem vajadzēja brālīgi dalīties šajā dāvanā — un nosvinēja klusus upursvētkus.

Leifs turējās tālu no visām šīm lietām. Kamēr svinēja svētkus, viņš dienās gāja putnu medībās, bet naktīs mierīgi gulēja savā gultā. Sajā laikā viņš bija ļoti kluss un bieži meklēja vientulību. Klejojot bez mērķa, brūnās, rudenīgās lapas čaukstēja zem viņa kājām un draudzīgi sarunajās ar to. Viņš nedomāja daudz par putnu ķeršanu.

Viņam bija prieks palikt vienatnē ar visiem šiem kalniem un ar zilajām debesīm. Satiekot putnu ģimeni, kas uzticīgi turējās kopa, viņš atstāja to mierā. Tikai vientuļiem putniem viņš ievingrinātu roku uzmeta tievo auklu kaklā un strauja rāvienā pievilka tos sev klāt.

Ingolfa upurēšanas un visa viņa dievu godināšana atkal un atkal sagadāja jaunu pārbaudījumu Leifa brālīgajam jutām. Leifs nespēja samierināties ar Ingolfa neatlaidību un padevību šo neglīto koka dievu pielūgšanā. Lai noslāpētu savu nepārvaramo pretīgumu, viņam atkal un atkal vajadzēja atkārtot sev, ka Ingolfs taču nekad nejaucas viņa ticības lietās, attiecībās ar dieviem un ka tādēļ tam ir tiesība prasīt to pašu arī no viņa. Bet savā sirdī Leifs zobojās un smējās par Ingolfa dieviem un nebija pilnīgi novēršams, ka Ingolfs šad un tad nojauta asinsbrāļa domas par tiem.

Bet dīvainā kārtā Leifam nebūt nebija nepatīkami, ka ari Helga cieši turas pie savas un savu tēvu ticības. Pie tam viņš pat neatskārta, ka tas varēja būt pierādījums viņas dvēseles uzticībai. Viņš nevēlējās, lai Helga novērstos no saviem dieviem un dalītos viņa neticībā un nicināšanā pret tiem. Tajā dienā, kad viņa būtu to darījusi, Leifa laime vairs nebūtu pilnīga.

Ziema pienāca ar bargu salu, tomēr sniega bija maz. Tātad slēpju ceļa, kuru Ingolfs un Leifs bija gaidījuši, lai ari Halvcigai un Helgai parādītu zemi dienvidos no Gulbju fjordiem, nebija, šo vilšanos tomēr mazliet atsvēra tas, ka kazas un aitas visu ziemu, atskaitot dažas negaisa dienas, varēja palikt ārā un pašas meklēt sev barību. Tas pierādīja zvēresta brāļiem, ka šajā zemē, kur samērā maz ļaužu, varēja turēt lielus aitu barus. Viņi arī novēroja, ka aitas un kazas tāpat ziemā, kā vasarā labak kāpa kalnos, bet nepalika ieleju kuplajās ganībās. Acīmredzot zālei, ko viņas savāca starp akmeņiem šķietami tuksnešainajos kalnos, piemita kāds sevišķs spēks, jo aitas palika tikpat apaļas un baltas kā bijušas. Kazām bija dažas alas kalnā, netāl no dzīvojamās mājas. Tur viņas pārgulējā naktis, tur tās meklēja patvērumu negaisa laikā, tur tām bija labi.

Neraugoties uz īsajām dienām, garajām naktīm un lielo vientulību, šī ziema cilvēkiem nebūt nelikās gara. Ne asinsbrāļiem, ne Halveigai, ne ari Helgai šī vientulība nešķita nospiedoša, tuvināja tos vienu otram un saistīja tos tik cieši citu pie cita, ka vasaras dienas to nekad nebūtu spējušas. Viņi sēdēja ap ugunskuru, līksmi un draudzīgi srunājās savā starpā. Ingolfs un Leifs izgrieza no koka visādas lietas, Halveiga un Helga vērpa, ar augu sulu krāsoja savērptās dzijas dažādās krāsās un darināja no tam dūraiņus, lakatus vai gaumīgi austas lentas.

Ziemas vidū Halveigai piedzima dēls, kuru Ingolfs pašrocīgi aplaistīja ar ūdeni un nosauca Torstena vārda — par godu Torarn un savam kādreizējam draugam Hastcnam, no kura liktenis viņu tik sāpīgā kārtā bija šķīris.

Kad Halveigai piedzima dēls, Helga savā dvēselē julas nbparasti vientuļa. Viņa arvien vēl nevarēja sagaidīt bērnu. Nevienam neredzot, viņa raudāja par to rūgtas asaras, tomēr no citiem rūpīgi slēpa savas skumjas. Ārēji viņa palika tikpat nemainīgi jautra un bezbēdīga. Skumjas bija Helgas slepenais draugs. Viņa paturēja tās sev vienai, tāpat kā dzimtenes salu sveķu smaržu.

Atnāca pavasaris un atnesa siltu gaisu un atkušņa vēju. Kolīdz bija iespējams, kuģi nolaida ūdenī, piekrāva tin sakārtoja ceļam. Zvēresta brāļiem vajadzēja pasteigties izmantot pēc iespējas vairāk no vasaras laika, lai sagatavotu pārcelšanos nākamajā pavasari un pārvērstu parocīgākās vērtībās savu kustamo mantu un lopus, ciktāl nebija iespējams paņemt to lidzi, kā arī lai vispār nokārtotu savas darīšanas Norvēģijā pirms galīgas šķiršanās no šīs zemes. Visi, atskaitot Helgu, ar smagu sirdi un ilgām dvēselē šķīrās no jaunās zemes, kaut atstāja to tikai uz neilgu laiku. Si zeme viņiem jau bija kļuvusi tuvs draugs. Viņiem aizbraucot, tā palika klusi un mierīgi guļam savā vietā un it kā nolūkojās viņiem pēdās. Gājputni bija atgriezušies jau pirms viņu aizbraukšanas. Zeme it kā peldējās saules staros un līksma putnu dzīve valdīja fjordā un pludmalē.

Leifs, citkārt tik nemierīgais, šoreiz nebUt netiecās ceļojumā. Vismīļāk viņš būtu palicis šeit un nebraucis Ildzi uz Norvēģiju. Bet viņam pašam bija jāatzīst, ka šis plāns nav piepildāms. Līdzatvestie krājumi tuvojās beigām. Varēja arī gadīties, ka Ingolfam pēc atgriešanas nebūs iespējams atrast tieši šo jaunās zemes stūrīti, jo galu galā ari jūrai un laikam tur bija sava teikšana. Bet, pār visām lietām, viņš gaiši redzēja, cik labprāt Helga brauca atpakaļ uz dzimteni, kaut tā bez apdomāšanās bija piekritusi viņa negaidītajam priekšlikumam. Jo Helga bija mierā ziedot Leifam visu, pat salu sveķu smaržu. Bet, kad viņa 11u droši pateica: jā, viņa gribot paliki šeit, — viņas pašsavaldīšanās tomēr uz mirkli atstāja viņu un lūpas tai trīcēja. Visu ziemu viņa bija sapņojusi par acumirkli, kad tā starp salām iebrauks Dalsfjordā. Kā apslēptu dārgumu viņa bija glabājusi savā sirdī šo viņai apsolīto piedzīvojumu.

Tā notika, ka ari Leifs devās līdzi ceļojumā. Bet tajā pat acumirkli, kad kuģis atstāja jaunās zemes krastu, viņa dvēselē no jauna atmodās senais nemiers.

Ceturtā nodaļa

Braucienā atpakaļ uz Norvēģiju zvēresta brāļiem bija labs ceļa vējš. Jau desmit dienas pēc tam, kad viņi bija atstajuši aiz muguras Gulbju fjordu šēras, viņu kuģis izmeta enkuru Dalsfjordā, iepretim Ingolfa sētai. Bet kad viņi izkapa malā, Helga bija vienīgā, kas izjuta to kā atgriešanos dzimtenē. Ingolfs un Leifs iekšēji jau bija šķīrušies no vecās dzimtenes un Ilaiveiga, kas jutās mājās visur, kur bija Ingolfs, nekad nebija bijusi saistīta pie ši apvidus.

Leifs jau ceļā bija izteicies, ka gribot šovasar atkal doties vikingu gaitās. Viņam bija daudz iemeslu to darīt. Viņam esot vajadzīgi vergi, viņš sacīja. Tālāk viņš pasvītroja, ka šis taču esot visvienkāršākais līdzeklis, kā nodrošināties ar precēm, kas būšot nepieciešamas viņu kopējam braucienam nākamajā pavasarī. Ingolfs varot balsfjordā kārtot viņu abu lietas, kamēr viņš tirgošoties priekš sevis un viņa. Leifs daudz runāja par to, cik svarīgs ta'u esot šāds tirdzniecisks ceļojums un cik nepieciešami viņam esot vergi. Vergi esot dārgi. Tad taču esot vienkāršāk pašam iegūt tos ar varu. Visu to un vēl daudz ko citu Leifs minēja sava nodoma attaisnošanai. Turpretim sava brauciena īsto iemeslu viņš noklusēja — proti, to, ka viņš nespēja iedomāties, kā lai pavada visu garo vasaru mājās, Dalsfjordā. Viņa asinis pēkšņi bija kļuvušas nemierīgas. Viņa prāts bija kā lēnām savilkts loks.

Helga, kas arvien Jāva Leifain rīkoties pēc paša gribas, arī šoreiz neiebilda ne vārda pret tā plāniem. Pat vēl vairāk — viņa silti atbalstīja tos. Bet viņas sirdī vairs nebija saules, kas apgaismotu šo vasaru — pēdējo vasaru, ko viņa drīkstēja pavadit dzimtenē.

Kas atliecās uz Ingolfu — nu, viņš pazina Leifu. Turklāt viņam bija jāatzīst, ka tā priekšlikums īstenībā nav slikts. Viņiem taču katrā ziņā bija nepieciešamas preces un tās viņi vislētāk varēja iegūt, ja paši brauca un pārveda tās. Ja Leifs gribēja izmantot šo braucienu ari vēl citu savu nodomu piepildīšanai — tā bija viņa darīšana.

Tādēļ viņi jau ceļā nolēma, ka Leifam jādodas vikingu braucienā. Kolīdz kuģis bija sasniedzis Dalsfjordu, Leifs saka dedzīgi gatavoties ceļojumam. Bija jau diezgan vēls gadalaiks, tādēļ vajadzēja pasteigties. Viņš netērēja laiku ne gulēšanai, ne ēšanai. Liela steigā viņš savāca kopā sev un Ingolfam piederošās preces un piekrava ar tam Savu puķa kuģi, kā arī otru kuģi, kas tam vēl bija palicis. Šoreiz viņam vajadzēja pieukt ar diviem kuģiem. Viņam nebija vairāk ļaužu, ne arī preču.

Jau dažas dienas pēc atgriešanas mājās Leifs atkal atstaja Dalsfjordu un Helga nu palika viena ar salu sveķu smaržu. Leifs nenojauta, ka ilgas, kas viņam nozīmēja tikai īslaicīgas sāpes, pildīja Helgu ar bailēm un nemieru, kas norima, tikai viņam atkal pārbraucot.

Leifs brauca pāri jūrai un ļāva sāļajam gaisam, vientulības brīvībai, briesmu un dēku gaidām klusināt savas ilgas. Viņš devās uz Īriju un nodarbojās ar tirdzniecību un laupīšanu, kur vien nokļuva. Šoreiz Ingolfam nebija nācis prātā prasīt no viņa solijumu but apdomīgam. Leifs pēdējā laikā viņam šķita tik ļoti pārvērties, ka viņš pat neuzskatīja to par vajadzīgu. Tātad Leifs bija pilnīgi brīvs un to nesaistīja nekādi solījumi un pienākumi pret citiem. Un, apzinoties, ka šis viegli var kļūt pēdējais vikingu brauciens viņa mūžā, viņš pieradīja pargalvīgu bezbailību, kas viņa ļaudīm sagādaja īstu baudu, kaut dažu labu no tiem aizraidīja pie Odina.

Sl vasara ienesa Leifam — gan vairāk ar laupīšanām nekā ar tirdzniecību — milzīgus visdažadāko preču krājumus, sevišķi daudz dārgu audumu un metālu. Sīs vasaras laikā viņam palaimējās sagūstīt arī desmit vergu, desmit spēcīgu un tumšādainu vīru, kurus sauca Duftaks, Gereds, Skjoldbjcrns, Haldors, Drafdrits un tamlīdzīgi. Tie bija drūmi puiši ar ļaunām suņu acīm, kurus kā vergus tomēr varēja labi izmantot: izturīgi darbā airētaju solā, kuram tos piekala, un nepārspējami ikvienā citā darbības laukā. Laime, kas nelabprāt atstāj drošsirdīgos, pavadīja Leifu ik uz soļa.

Tomēr reiz — tas bija jau pret vasaras beigām — viņam gandrīz būtu izgājis ļauni. Viņš ar saviem vīriem bija izkāpis malā šķietami tuksnešainā krastā, ko aizsargāja klinšu saliņas ar strauji plūstošu ūdeni ap tām. Neviens cits bez Lcifa nebutu varējis atzīt tieši šo vietu par piemērotu kuģu piestātnei. Leifs lika ievadīt savus, ar šīs vasaras bagātīgo laupījumu smagi piekrautos kuģus starp klintīm un noslēpt tos kādā klinšu aizsargātā līcī, kuru tas bija atradis kādā vientuļā izlūkošanas izbraucienā. No šīs vietas nu vajadzēja sarīkot laupīšanas gājienu, kurā Leifs gribēja ņemt līdzi pēc iespējas daudz ļaužu, jo izlaupīšanai nolemtais ciems bija diezgan liels un laikam arī bagāts.

Tātad līcī noenkurotos kuģos Leifs atstāja tikai nedaudz vīru, kam vajadzēja apsargāt saistītos vergus, kuriem Leifs negribēja ļaut brīvi staigāt apkārt, kamēr tie vēl atradās tik tuvu savai dzimtenei. Viņš pats ar pārējiem ļaudīm izkapa malā un devās tieši mežā. Visi viņi ar sasprindzinātību gaidīja nākamās dēkas. Tam vajadzēja būt šīs vasaras pēdējam lielajam darbam. Leifs cerēja iegūt tik bagātīgu laupījumu, ka tā pārvešanai varbūt nāktos nolaupīt pat vēl vienu kuģi. Bet tam vēl bija laika diezgan! Mežs, kuram viņiem vajadzēja iziet cauri, no virsotnes līdz pat pludmalei pārklāja kāda stāva kalna nogāzi, ko izvagoja dziļas, zaļojošiem krūmiem aizsegtas klinšu aizas. Leifs un viņa vīri vēl nebija ielauzušies dziļi šajā mežā, kad pēkšņi tiem uzbruka apbruņotu ļaužu bars, kas skaitliskā ziņā stipri pārspēja viņus. Acīmredzot ciema iedzīvotājiem piekrastē bijuši izlūki. Bija ne vien redzams, bet arī manāms, ka tie jau bija gaidījuši viņu uzbrukumu. Leifs vēl tikai paguva uzsaukt saviem ļaudīm, lai katrs aizstāvas, kā var, un ka svarīgākais uzdevums nu ir izlauzties atpakaļ un aizstāvēt kuģus — kad ienaidnieks ar skaļiem kaujas saucieniem, ieročus šķindinot, jau uzbruka viņiem. Leifam nebija laika vērot, ka klājas viņa ļaudīm. Ciema vīri jau pirmajā acu uzmetienā bija pazinuši viņā vadoni un, tā kā vadoņa sagūstīšana bija vissvarīgākā lieta, viņi no visām pusēm ielenca to, vicinādami gaisā cirvjus un zobenus. Vienu no abiem tuvākajiem uzbrucējiem Leifs nodūra ar šķēpu, otram ar cirvi sašķaidīja galvu, bet jau nākamā acumirklī viņam uzmācās vesels kaucošu īru bars. Viņi neielenca Leifu, tomēr viņam neatlika laika domāt par to. Viņš bija aizmetis vairogu un ar cirvi vienā rokā un zobenu otrā izdalīja uz visām pusēm spēcīgus cirtienus. Ienaidnieki spieda viņu atkāpties arvien dziļāk starp kokiem.

Leifs, kas acumirklī domāja vienīgi par to, ka viņam jāpaņem līdzi uz Valhallu vismaz pusducis ienaidnieku, un kuram no šī pusduča iztrūka vēl divu vīru, pēkšņi pazaudēja pamatu zem kājām. Tas notika tik negaidīti, ka zobens viņam izslīdēja no rokas, tomēr viņa cirvis kritienā ieķērās kāda koka saknēs. Turoties aiz cirvja kāta, viņš nu karājās gaisā dziļas kraujas malā. Viņam krītot, no uzbrucēju krūtīm bija izlauzušies skaļi uzvaras kliedzieni. Nu tie sapulcējās aizas malā, izsmēja viņu un zobojās par tā stāvokli. Uzjautrinoties viņi dūra tam šķēpiem un skaļi apspriedās, kādā kārtā viņu nonāvēt, lai sagādātu sev īstu izpriecu. Vislielāko piekrišanu ieguva priekšlikums pamazām nobeigt viņu šķēpu dūrieniem, kamēr tas karājas šeit gaisā. Tā viņi sāka cits pēc cita durt viņam. Ikviens gribēja ņemt dalību šajā izpriecā. Leifain labs padoms nu bija dārgs. Viņš pavērās lejup aizā, kur auga virši un krūmāji. Nebija citas izejas, kā ļaut savam ķermenim krist, liekot uz spēles dzīvību. Viņš nezaudēja daudz laika pārdomām. Viņš vienkārši izlaida no rokas cirvi un krita. Krītot viņš redzēja, kā ienaidnieki skriešus izklīda pa labi un pa kreisi, lai uzmeklētu ieeju aizā un no abām pusēm uzbruktu viņam, ja pēc kritiena tas tomēr būtu palicis dzīvs un veseliem locekļiem. Tad straujais kritiens aizrāva viņam elpu un tas pazaudēja samaņu. Viņš vairākkārt apmeta gaisā kūleni, smagi atsitās pret ko cietu un mirkli palika nemaņā guļam.

Kad viņš atkal atjēdzās, tas gulēja uz muguras kuplos viršos un lūkojās augšup, dažu kroplu koku gaišzaļajā lapotnē. Viņš skaidri apzinājās briesmas, bet nespēja uzreiz atcerēties, no kurienes tās draud, un neapzinīgi tvēra pēc cirvja vai šķēpa. Viņa roka sataustīja tukšumu un tajā pat acumirklī, kad viņš atskārta, ka guļ šeit neapbruņots, visa nupat piedzīvotā dēka gaiši atausa viņa atmiņā. Steigā viņš piecēlās kājās, pārliecinājās, ka nekas tam nav lauzts, pacēla no zemes ķiveri un, instinktīvi pieliecies, vēl mazliet stingiem locekļiem skriešus metās visbiezākajā krūmājā, turoties krasta virzienā.

Viņš bija jau krietnu gabalu noskrējis, kad pēkšņi izdzirda ātri tuvojošos ļaužu skaļas sarunas. Viņš sastinga un palika nekustīgi stāvam. Vienīgi viņa acis steigā meklēja kādu paslēptuvi. Tornēr nekur viņš neredzēja nekā, kas daudzmaz varētu noderēt šim nolūkam. Maza ieplaka zemē, tieši viņam pie kājām, varbūt varēja iekļaut viņa stāvu, bet nekādā ziņā nespēja to noslēpt. Tā, bez padoma stāvot, viņš ar katru acumirkli skaļāk dzirdēja savas sirds sitienus. Viņš jau iztēlojās, kā ienaidnieki dzīs viņu apkārt kokam, iztinot tam zarnas no vēdera. Bet, kad viņš jau bija pazaudējis pēdējo cerību un gribēja bēgt augšup pa aizas nogāzi, kur tas nenovēršami bulu uzdūries citiem ienaidniekiem, viņa skatiens apstājās pie kādas lielas akmens plāksnes. Tas bija glābiņš! Uztraukumā trīcēdams pie visām miesām, viņš nostādīja akmeni uz šķautnes un aizvēla to līdz ieplakai. Tad viņš nogūlās zemē, cieši saritinājas mētelī, iegulās bedrē un uzbīdīja akmeni sev pāri. Tur viņš nu gulēja un dzirdēja, ka meklētāji nāca tuvāk. No viņu vārdiem varēja noprast, ka tie noteikti cerēja atrast Leifu tajā pat vietā, kur viņš bija nogāzies. Viņu vienīgās bažas bija, kaut tas tikai nebūtu nolauzis kaklu un tā laupījis viņiem katru turpmāko izpriecu. Tomēr viņi skubināja viens otru turēt acis vaļā. Ja viņi tikai atradīšot sarkanmataino velnu, viņi tam dzīvam nodīrāšot ādu! Leifs gulēja zem sava plakanā akmens un bija iekodis zobos mēteļa stūri. Viņu bija sagrābuši nevaldāmi, krampjaini smiekli un kratīja to pie visām miesām. Viņam bija jābīstas, ka ienaidnieki ik brīdi varētu to atrast, jo viņš nezināja, vai akmens plāksne ir to pilnīgi aizsegusi. Bet viņš gulēja šeit, viņi gāja tur un priecājās, ka nodīrāšot to dzīvu. Tas bija vairāk kā pietiekoši, lai iesmīdinātu Leifu. Vīri pagāja garām un viņu balsis pamazām apklusa. Leifs ļāva paiet vēl dažām minūtēm, pirms tas uzmanīgi pacēla akmeni. Vērīgi palūkojies visapkārt, viņš pieliecies skrēja talak, jūras virzienā.

Viņš sasniedza pludmali, neredzējis vairs neviena ienaidnieka. Seit viņš brīdi palika stāvam un atvilka elpu. Ko nu? V iņš bija pārliecināts, ka ienaidnieki viņu tik rūpīgi uzmana, ka dienas laikā viņam nebūs iespējams sasniegt savus kuģus. Ja vien viņam vēl bija kuģi! Viņš nevarēja zināt, vai viņa ļaudīm nav klājies tikpat ļauni kā viņam un vai kuģi nav krituši ienaidnieku rokās. Tas bija nejauks stāvoklis, kurā viņš bija nonācis! Kad gan viņš nu redzēs Helgu? Leifs ļāva skatienam slīdēt pār fjordu un ieraudzīja tālumā mazu salu ar dažām kroplam priedītēm. Tā bija ieskauta dažām mazākām klintīm un šaja acumirklī likās viņam visaugstākā mērā pievilcīga. Nebija ticams, ka ienaidniekiem varētu ienākt prātā meklēt viņu tur.

Viņš neapdomājās ilgi. Nolicis zemē mēteli, ķiveri un visu citu, kas varētu traucēt peldēšanu, viņš apkrāva šīs

ļ !"• • mantas akmeņiem un atstāja pludmalē gu|am. Tad viņš metās viļņos. Sākumā Leifs peldēja uz muguras, lai varētu novērot zemi un redzēt, vai viņš nav pamanīts. Tomēr krastā nemanīja ne vismazākās dzīvības pazīmes. Viņš laimīgi sasniedza salu, slapjš un noguris uzrāpās slidenajā klintī. Tad viņš nolīda aiz kāda akmens, kur tas varētu brītiņu atpūsties un pasildīties saulē. Par laimi, tā spīdēja labi un silti, kaut bija jau vēlīns gadalaiks. Viņš atgūlās un aizvēra acis. Mirkli vēlāk tas jau bija aizmidzis.

* Leifs atmodās no satrauktiem sapņiem. Rietošās saules stari apžilbinoši krita viņam sejā. Tātad viņš bija nogulējis visu dienu. Bet kas tā bija par segu, zem kuras viņš gulēja? Tuvāk aplūkojot, izrādījās, ka tas bija pelēks, rupja auduma mētelis. Leifs platām acīm pavērās visapkārt un ieraudzīja kādu vīru, kas tupēja zemē netāl no viņa un vēroja to labsirdīgām, uzmanīgām acīm. Leifs ne visai uzticējās šī skatiena labsirdīgajai izteiksmei un viņa roka instinktīvi taustīja pēc ieročiem. Tomēr viņš nekā neatrada — pareizi, nu tas atcerējās visu, bet arī svešnieks acīmredzot bija neapbruņots. Turklāt viņš maigi smaidīja un bija tik kalsns un novājējis, ka Leifam tas nevarēja būt bīstams. Kas tas bija par cilvēku? Viņš izskatījās noskrandis un paklīdis… Mati un bārda bija izspuruši kā putnu ligzda, kaut kas miris dvesa pretim no viņa. Vienīgi acīs un smaidā vēl izpaudās dzīvība — šajā smaidā, kas reizē bija maigs un dedzinošs.

Svešais piecēlās un nozuda aiz kāda klints stūra. Tāda izturēšanās Leifam šķita joti dīvaina un, kad sirmgalvis 11u bija prom, viņam ienāca prātā, ka viņš nebija dzirdējis tā sojus. Vai viņš vēl gulēja un redzēja to tikai sapnī? Vai tas, kuru viņš bija redzējis, tiešām bija cilvēks ar miesu un asinīm vai tikai gars? Nu, lai viņš bija, kas būdams, — tur jau viņš nāca atkal. Viņam bija basas kājas — tas bija izskaidrojums viņa klusajai gaitai. Starp citu, viņš izskatījās ļoti nožēlojams un pilnīgi nekaitīgs. Šoreiz viņš piegāja Leifam cieši klāt. Viņš bija atnesis dažus gliemežvākus. Tos viņš nu veikli atvēra ar maza, asa akmens palīdzību. Leifs apēda dažus gliemežus, jo viņu mocīja izsalkums, un viņš gribēja būt laipns pret šo dīvaino, labsirdīgo vīru. Bet tad viņu sagrāba riebums pret šāda veida barību un viņš paskaidroja, ka esot paēdis.

Te dīvainais vīrs atkal pasmaidīja savu saudzīgo smaidu un pats apēda atlikušos gliemežus. Tad viņš jautāja Leifam, kā tam klājoties, vai tas varot piecelties un kā tas esot atkļuvis šurp, viņa salā.

Leifs sagudroja stāstu par kādu kuģi, no kura tas esot iekritis jūrā. Straume esot atnesusi viņu šurp. Neraugoties uz svešnieka draudzīgo izturēšanos, Leifs atzina par ieteicamu pēc iespējas nepārprotami pierādīt tam, ka viņš ne tikai var piecelties, bet ka viņam vispār nekas ļauns nav noticis.

Svešais atkal pasmaidīja. Leifs netika gudrs, vai par viņa stāstu, vai arī par viņa pašapzinīgi draudzīgajām kustībām, tikai nu viņš vairs neiztaujāja Leifu, bet mierīgi piecēlās un lūdza to sekot viņam. Viņš noveda to salas otrā malā, pie mazas būdiņas ieejas. «Seit es dzīvoju,» viņš paskaidroja savā labsirdīgajā balsī. «Tu esi pirmais viesis, kas mani apmeklē, un pirmais cilvēks, kuru es kopš daudziem gadiem redzu. Dievs droši vien zina, kādēļ viņš atsūtījis tevi pie manis, mīļais brāli. Ja vēlies šonakt dalīties ar mani manā alā — tas tev netiks liegts. Tā kā tu tik labi proti peldēt, rīt tu varēsi tādā pat kārtā atgriezties krastā, ja gribi. Tomēr, ja vēlies, vari palikt ari šeit.»

«Ko tu dari šeit?» Leifs jautāja, pārsteigts par to, ka šajā vīrā nebija vērojams nekas no tā nedrošā skatiena un neuzticīgās izturēšanās, kas tik raksturīga izstumtiem. «Kādēļ tu viens dzīvo šajā tuksnešainajā salā?»

«Es kalpoju manam Dievam,» vīrs klusu un nopietni atbildēja un pārmeta krustu.

Te Leifs pēkšņi saprata, ka viņa priekšā stāv viens no šiem neprātīgajiem īru mūkiem. Sajā acumirklī viņš aizmirsa arī pēdējās bailes. Muki, pie visas savas neprātības, tomēr bija miermīlīgi puiši. Bet šajā cilvēkā bija kas noslēpumains, tā ka Leifs viņa tuvumā nejutās gluži drošs. «No kā tu dzīvo?» viņš pēc ilgas klusēšanas jautāja.

Svešnieks pasmaidīja savu labsirdīgo smaidu un norādīja uz podveidigu iedobumu klintī, kas līdz malām bija piepildīts ar jūras ūdeni. «Paisuma laikā Dievs dažreiz sūta man mazliet ēdiena,» viņš apmierināts sacīja, «citādi, ja esmu izsalcis, ienirstu pēc gliemežiem. Arī vēžu šeit ir papilnam. Un man taču nevajaga daudz. Vai gan dievs, kas gādā pat par putniem, nespētu uzturēt mani!»

«Kā tu kalpo savam Dievam?» Leifs, kas bija k|uvis ziņkārs, jautāja.

«Es pielūdzu viņu, gavēju un dzīvoju šķīstu dzīvi,» muks vienkārši atbildēja.

«Kas ir tavs Dievs?» Leifs jautāja tālāk.

«Vienīgi patiesais, trīsvienīgais Dievs — Dievs tēvs, Dievs dēls un Dievs svētais gars,» mūks atbildēja un atkal pārmeta krustu.

«Kā viņu sauc?» Leifs jautāja. Viņš bija nosēdies uz , akmens pakāpiena pie alas ieejas un neslēptā izbrīnā vēroja mūku.

«Viņu sauc par Jehovu. Un viņa dēls, kura svētais vārds ir Jēzus Kristus, piedzima kā cilvēks un atdeva savas asinis par saviem brāļiem, lai nomazgātu to grēkus.»

Leifs klusēja. Viņš labi atcerējās, ka bija redzējis no koka izgrieztus un gleznotus kāda Dieva tēlus, kurus viņi dēvēja par Jēzu Kristu. Tas bija piesists krusta kokā un asinis pilēja tam no rokām un kājāin, no ērkšķiem vainagotās galvas un no brūces sānos. Leifs arvien bija jutis pret viņu nicināšanu. Pret šo Dievu, par kuru stāstīja, ka tas labprātīgi esot Jāvis sevi mocīt un piesist koka krustā! Leifs nesaprata, kā gan mīlestība pret tik nožēlojamu Dievu varējusi pamudināt mūku apmesties uz dzīvi šajā vientu|ajā salā, lai tikai varētu tam izpatikt un to pielūgt. Katra ziņā tas bija visai bezspēcīgs Dievs, vēl daudz nožēlojamāks kā Odins un Torsi Un tomēr viņš bija ieguvis tadu varu pār dažiem cilvēkiem.

Muks bija nosēdies uz akmens, iepretim Leifam. Saules pēdējie stari krita uz viņu no mugurpuses un lika tā sirmajiem matiem iekvēloties kā mirdzošam vainagam ap viņa galvu. Leifs atcerējās, ka šādu zelta vainagu tas gleznās-bija redzējis arī ap Kristus galvu, un viņam neviļus kļuva dīvaini un baigi.

«Vai lai stāstu tev par Jēzu Kristu?» mūks beidzot jautāja balsī, kas skanēja glāstoši kā sievietes balss.

«Nē!» Leifs atbildēja ne bez zināmām bailēm sirdī, kas izskanēja arī viņa balsī.

Muks apbēdināts nopūtās. «Kā vēlies, brāli. Tam Kungam ir liela vara, es esmu tikai niecīgs ierocis viņa roka. Varbūt žēlastību, izglābt tavu dvēseli, viņš ir nolēmis parādīt kādam citam, kas ir cienīgāks kā es. Ko lai stāstu tev, brāli?»

«Kaut ko par svešām zemēm,» Leifs lūdza, un viņam

pēkšņi šķita, ka visā pasaulē nav lietas, par kuru šis cilvēks nezinātu stāstīt.

«Par svešām zemēm es nekā nevaru stāstīt,» mūks mierīgi atbildēja. «IZs pazīstu vienīgi Īriju. Un negribu pazīt nevienu citu zemi. Jo šis pasaules ļaunums ir liels visās zemēs. Velns ir kungs gandrīz visās zemēs, kur vien dzīvo cilvēki. Visaugstākais žēlīgi piešķīris man šo salu un mana vienīgā vēlēšanās ir — dzīvot šeit mierā, kamēr viņš aicinas mani pie sevis, savā , valstībā.» Viņš mirkli klusēja un pārdomāja. «Bet es varu lasīt tev par kādu vietu, ko sauc Paradīze,» viņš tad sacīja, piecēlās un pa zemo ieeju ielida alā.

Brīdi vēlāk viņš atkal iznāca ar kādu vīstokli roka Kad viņš to atritināja, Lcifs redzēja, ka tur bija daži dīvainām zīmēm izraibināti ādas gabali. Mūks nosēdās un sāka lasīt vienmuļā, svinīgā balsī:

«Par Paradīzi sauc kādu vietu, kas atrodas nevis de besīs un ne zemes virsū, bet gan gaisā, starp debesim un zemi, vienādā atstatumā no abām, kur Dievs to novietojis. Paradīze atrodas četrdesmit jūdžu augstāk par grēku plūdu līmeni. Paradīze ir vienādi gara un plata uz visam pusēm. Tur nav ne kalnu, ne ieleju, nekad tur nevalda aukstums, ne sniegs. Zeme tur ir bagāta un auglīga Tur nav ne plēsīgu zvēru, ne briesmu, ne trūkuma Tur ir kāds labs avots, tas saucas Dzīvības avots. Tur ir skaists, krāšņs mežs, tas saucas Radion saltus un viņš nekad ne novīst. Ikviens no šī rneža kokiem ir taisns un apaļš kā šķēpa kats un tik augsts, ka viņa galotni nevar saredzēt Tur ir visādi koki, kas tīkami skatienam un nes skaistus ziedus, raibus ābolus un visādus augļus. Neviena lapa tm nekad nekrīt no zara. Sis mežs stāv Paradīzes vidū. Viens no viņa auglīgajiem kokiem bija aizliegts Ādamam. Viņa augļos slēpās laba un ļauna atziņa. Paradīzē nav izsalkuma, ne naida un nekad tur nevalda nakts, ne tumsa; tur ir mūžīga diena un saule tur spīd septiņkārt gaišāk kā zemes virsū, jo viņas gaismā apvienota visu zvaigžņu gaisma. Tur staigā eņģeļi un apvieno visas lietas svētlaimē un līksmībā. Turp aizlidojušas un arī turpmāk aizlidos labo cilvēku dvēseles un tur tās paliks līdz pastarai tiesai, kopš tās dienas, kad Dievs atvēris vārtus un ielaidis tur tā Jēra dvēseli, kas miris pie krusta. Paradīzē ir arī kāds putns, tā vārds ir Fēnikss. Tas ir liels un brīnišķi radīts, kādu Dievs to darījis, un viņš ir visu putnu valdnieks. Viņš peldas Dzīvības avotā, uzlido Paradīzes

augstākā koka galotnē un nosēstas saules staros. Tad no viņa atspīd tāds mirdzums kā no saules stariem. Viss viņa ķermenis laistās kā zelts, spārni viņam ir tādi pat kā Dieva eņģeļiem, viņa krūtis un knābis ir tik skaisti, kā tas nupat teikts par viņa spalvām. Acis viņam ir kā kristāli, kājas kā asinis. Bet kad skaistais putns Fenikss no Paradīzes aizlido Ēģiptes zemē un pavada tur piecpadsmit nedēļas, ap viņu sapulcējas visi citi putni un dzied tam visādās balsīs. To dzird cilvēki, kas dzīvo Ēģiptes zemē, viņi sapulcējas kopā un saka tā: «Esi sveicināts, * o, Fēniks, tu, kas mirdzi kā sarkans zelts, tu esi visu putnu valdnieks un kungs.» Tad šīs zemes cilvēki pagatavo no vaska un vara citu Fēniksu, kas izskatās pilnīgi līdzīgs tam. Un visi putni tad krīt viņam pie kājām un godina to līksmām balsīm. Pār muguru viņam stiepjas sārta svītra, tik skaista kā kausēts zelts. Kad piecpadsmit nedēļas pagājušas, skaistais Fēnikss dodas atkal atpakaļ uz Paradīzi. Visi putni pavada viņu. Citi lido virs viņa, citi zem viņa, citi atkal abās pusēs tam. Kad viņi vairs nespēj tam sekot, ikviens no viņiem atgriežas savā zemē.» Mūks apklusa un pavērās Leifā, kas vaļā muti un ieplestām acīm bija pieliecies tam klāt. Redzot, cik aizrauts ir viņa klausītājs, muks pasmaidīja un turpināja: «Un četri tūkstoš gadu pirms Kristus dzimšanas notika — tad bija pagājis tūkstoš gadu —, ka Fēnikss bija kļuvis vecs, un viņš sapulcēja ap sevi lielu baru putnu un pavēlēja tiem sanest lielu klēpi malkas. Bet pēc Dieva gribas notika, ka saules stars krita uz malkas klēpi, tā saules karstums aizdedza malku. Fēnikss nolaidās liesmās un sadedzināja sevi pelnos. Bet trešā dienā viņš piecēlās no nāves un nu tas atkal ir jauns un viņš iet pie Dzīvības avota un mazgājas tajā. Tāpēc viņa spalvas no jauna ataug tikpat skaistas, kādas tās bija viņu skaistakajā laikā. Un kad viņš atkal pēc tūkstoš gadiem kļūst vecs, viņš atkal sadedzina sevi pelnos un pēc tam pieceļas atjaunots. Un nevienam cilvēkam nav zināms, vai Fēnikss ir vīriešu vai sieviešu kārtas putns, jo to zina vienīgi Dievs.» Aļūks apklusa. Saule bij norietējusi, tumsas melnie pelni pildīja gaisu. Viņš vairs nespēja saskatīt un atšķirt raksta zīmes. Viņš rūpīgi saritināja savus ādas gabalus un pārsēja tos ar lentu.

Leifs līdz pat galam bija kārām ausīm uztvēris viņa vārdus, bet līdz ar to mūka vienmuļā balss bija padarījusi viņu miegainu. Kad mūks nu apklusa, Leifs jau nākamā acumirklī skaji nožāvājās un sajuta dīvainu nogurumu visos locek|os. Un tūliņ pēc tam viņš jau bija aizmidzis — tāpat kā bija sēdējis, galvu abās rokas atbalstījis.

Mūks atstāja viņu sēdam un guļam, bet pats pazemīgā lūgsnā griezās pie Dieva, lai tas atļauj viņam izglābt šo pagāna dvēseli no mūžīgas pazušanas un galīgas tumsas. Tad viņš saudzīgiem vārdiem uzmodināja Lcifu un lūdza to sekot viņam alā un dalīties ar viņu salmu guļasvietā un mētelī, jo ārā kļūstot salti.

Leifs atmodās un redzēja, ka nakts bija nolaidusies pār viņu ar blāvu mēnesnīcas vizmu aiz melniem mākoņiem. Nu būtu bijis īstais laiks. Bet viņu mocīja ziņkāre — aplūkot šī mūka alu tuvāk un turklāt — varbūt bija gudrāk nogaidīt, kamēr mūks aizmigs, un tikai tad atstāt salu.

Mūks uzšķīla uguni un aizdedza skalu. Tad viņš pirmais pa zemo ieeju ielīda alā. Leifs sekoja tam. Pirmais, kas alas iekšienē krita viņam acīs, bija grezns zobens ar zelta rokturi un zeltā kaldinātu asmeni. Tas stāvēja pašā alas dibenā, atsliets pret sienu. Tas bija visskaistākais skats, kādu vien Leifs šajā acumirklī būtu varējis vēlēties, un viņš nespēja novērst acu no mirdzošā zobena Sajutis sev pievērsto mūka skatienu, viņš piespieda sevi vienaldzīgā balsī jautāt, kā gan tas savā miermīlībā un nabadzībā esot licis pie šī dārgā zobena.

«O, zobenu es saņēmu mantojumā no maniem senčiem,» mūks labsirdīgi atbildēja un likās, it kā viņš gribētu atvainoties par to, ka ir kļuvis šāda dārguma īpašnieks. «Es paņēmu viņu līdzi šurp, lai tas nenodarītu vēl vairāk nelaimes, nekā savā laikā tas cilvēkiem jau sagādājis. Mana vēlēšanās bija iemest to jūrā. Bet viņš ir tik skaists! Man nekad nav pieticis spēka to izdarīt. Un šeit, manā alā, viņš nevar nodarīt nekāda posta.» Viņš ar redzamu, maigumu paņēma zobenu rokā un rādīja Leifam. Tas neiedrošinājās pieskarties ierocim, bīdamies nodot savas jūtas. Mūks aplūkoja zobenu un sacīja, it kā savās domās iegrimis: «Kas nokauj ar zobenu, tam būs no zobena arī mirt!»

Leifam šķita, ka viņš izrunā kādu ar zobenu saistītu burvību, un viņš neticīgi pasmaidīja. Drīzi pēc tam viņš atlaidās salmos, it kā būtu noguris un samiegojies un domātu vienīgi par atpūtu.

Mūks nolika zobenu atpakaļ vecajā vietā, izdzēsa skalu, nogulās līdzās Leifam un apsedza to un sevi ar mēteli pie kam viesim lika lielākā daļa no tā. Leifs gulēja nomodā un jautāja sev, vai viņam izdosies atrast savus ļaudis un atgūt kuģus. Brīdi vēlāk viņš izdzirda muku krācam. Leifs sāka gorīties un grozīties, kā cilvēks mēdz darīt miegā. Viņš gribēja pārbaudīt, vai muks nepamodīsies. Nē, tas gulēja cieši un mierīgi un viņa vienmērīgā krākšana pildīja alu ar miega un nakts mieru.

Te Leifs uzmanīgi piecēlās, taustīdamies aizgāja līdz " zobenam, satvēra to, kaut sirdī viņam tobrīd kaut kas iedūrās, un rāpus klusu izlīda no alas. Izkļuvis ārā nakts tumsā, viņš piecēlās kājās un atvieglots dziļi ievilka elpu. Viņš gan nezināja, vai viņam vēl ir kuģi un komanda, vai varbūt ienaidnieki nonāvējuši viņa ļaudis un atņēmuši tam kuģus. Bet viņa roka atkal turēja zobenu! Alas priekšā viņš tikai mirkli palika stāvam. Tad tas klusiem, platiem soļiem skriešus devās pāri salai un metās ūdenī. Zobenu viņš paņēma zobos un peldēja lielā steigā. Savu mēteli un citus apģērba gabalus viņš laimīgi atrada turpat, kur bija tos noslēpis; tātad viņš velti bija baiļojies, ka ienaidnieki varētu būt tos atraduši un tādā kārtā ieguvuši pierādījumus par viņa bēgšanu. Viņš apģērbās un vērīgi ieklausījās uz visām pusēm. Pārliecinājies, ka visapkārt valda miers un klusums, viņš skriešus devās gar piekrasti uz to līci, kur bija licis noenkurot kuģus. Pēdējo ceļa gabalu viņš tomēr uzmanīgi līda caur mežu. Tā viņš bez traucējumiem sasniedza līci un tur jau arī stāvēja viņa kuģi. Tie tagad atradās tālāk jūrā nekā tad, kad Leifs bija viņus atstājis; tomēr to viņš uzskatīja par labu pazīmi. Šoreiz viņš savīstīja mēteli un uzsēja to sev uz muguras. Zobenu viņš atkal satvēra zobos. Tā viņš peldēja uz kuģiem. Viņš peldēja, cik klusu un uzmanīgi vien iespējams, lai varētu vēl laikā griezties atpakaļ, ja izrādītos, ka kuģos vairs nerīkojas viņa ļaudis.

Kad viņš bija piepeldējis puķa kuģim bultas lidojuma atstatumā, viņa vecais locis bargi uzkliedza tam: «Kas tur ir?» Leifs atbildēja ar klusu svilpienu, ko pazina visi viņa ļaudis, un kuģos uzreiz sacēlās līksma kņada. Leifam nometa tauvas galu. Un mirkli vēlāk viņš jau pārrāpās pāri margām. Slapjš un pilošs viņš stāvēja starp saviem ļaudīm, ar svešu zobenu zob.:?.

«Leif!» tie visi sauca un gribēja pieskarties viņam. Viņš steigā apjautājās, cik vīru tie esot pazaudējuši. Izrādījās,

ka tikai trīs bija krituši un daži ievainoti. Visiem citiem bija laimējies dzīviem un veseliem paglābties kuģos.

Jautājumi no visām pusēm bira uz Leifu. Komanda vairs nebija cerējusi to vēl kādreiz redzēt. Visi ļaudis bija kā neprātā aiz prieka un tricēja nepacietībā dzirdēt, kā viņam izgājis.

Tomēr Leifs vispirms iztaujāja viņus un dabūja zināt, ka viņa ļaudis bija nolēmuši, ja vien laika apstākļi atļautu, vēl dažas dienas palikt šeit un gaidīt viņu pārnākam vai arī mēģināt ievākt noteiktas ziņas par viņa likteni. Visa komanda nu drūzmējās ap Leifu un visu acis nenoversās no dārgā zobena.

Leifs nometa slapjās drēbes un apģērba sausas. Tad viņš ielīda lāčādas guļammaisā un labsajūtā nopurinājās. Viri nosēdās lokā ap viņu un nepacietīgi gaidīja tā stāstu. Mājīgi izstiepies uz muguras starp sēdošajiem ļaudīm, Leifs sāka stāstīt, kamēr mēness blāvā gaisma apspīdēja tā seju. Viņš iesāka ar savu kritienu aizā. Tad viņš stāstīja par savu atmošanos bez ieročiem un par bēgšanu. Lietu ar plakano akmeni, zem kura viņš bija paslēpies no ienaidnieka, viņš pieminēja tikai īsumā. Vīri klausījās, aizturējuši elpu. Stāstot par salas apmeklēšanu, Leifs pēkšņi aprāvās. Viņš pārsteigts juta, ka tam ir nepatīkami atzīties, kādā ceļā tas ieguvis zobenu. Tomēr viņa ļaudis tieši par zobenu gribēja zināt visu.

«Jā — un zobens?» vecais locis klusinātā balsī jautāja, kad Leifs labu bridi bija klusējis.

«Jā, nu nāk visdīvainākais,» Leifs domīgi atbildēja; un, stingu skatienu vērdamies mēness sirpī, viņš sakopoja visas savas izdomas spējas un turpināja: «Beidzot es biju izkļuvis no aizas un nomaldījies mežā. Nezinu, cik ilgi bija tur klīdis, nenojauzdams, kur atrodos. Beidzot es stāvēju pie kādas lielas alas ieejas. Es ielīdu tajā, lai noslēptos tumsā. Labu gabalu gājis, es pēkšņi izdzirdu priekšā, alas dibenā, savādu troksni. Es uzmanīgi līdu talak un drīz ieraudzīju kādu vīru, kas tumsā sēdēja uz akmens un dziedāja. Galva tam klanījās uz priekšu, atpakaļ un uz abām pusēm un no viņa dziedāšanas man drebuļi skrēja caur visiem kauliem. Acis viņam bija pārgrieztas kā nelabā apsēstam. Seja tam bija dzeltena un zila un briesmīga smirdoņa nāca no viņa, jo tas nebija dzīvs cilvēks — tas bija mironis. Aiz viņa pie alas sienas karājās un mirdzēja šis zobens. Tā kā man nebij ieroču, mans svarīgākais uzdevums patreiz bija iegūt zobenu, lai tas maksātu ko maksādams. Tādēļ es virzījos tālāk un man palaimējās piezagties viņam cieši klāt, bez kā tas būtu mani ieraudzījis. Bet, sniedzoties pēc zobena, es uzduros kādam zemē gulošam akmenim — un tajā pat acumirklī mironis uzbruka man.» Leifs bija tik dziļi iejuties savā stāstā, ka, runājot par izdomāto cīņu, salti sviedri pārklāja tam pieri.

Vīri klausījās kapa klusumā; plaši ieplestām acīm viņi lūkojās Leifā un neviļus pievirzījās ciešāk cits citam.

«Tik tuvu nāvei es nekad vēl neesmu bijis,» Leifs turpināja, dziļi ievilcis elpu krūtīs. «Jūs nevarat iedomāties, kāds spēks slēpjas tāda miroņa ģindenī! Viņš turēja mani kā dzelzs ķetnās. Drausmakais bija tas, ka ikreiz, kad pieskāros viņam, viņa miesa zem maniem pirkstiem izgaisa un es satvēru tikai kailus kaulus. Un šī briesmīgā smirdoņa! Viņš gribēja mani nožņaugt. Un pie tam viņš pastāvīgi šļāca man sejā pūstošas putas.» Leifs ievaidēdamies apklusa un ar roku noslaucīja sviedrus no pieres. Viņš pats gulēja blāvajā mēnesnīcā bāls kā mironis un drudžaini kvēlojošām acīm. «Beidzot man palaimējās viņu pievarēt,» viņš klusinātā balsī turpināja. «Sakopojis visus spēkus, es piespiedu viņu akmenim, uz kura tas sākumā bija sēdējis, un beidzot pārlauzu viņam tur mugurkaulu. Bet, kamēr es satvēru zobenu un nocirtu viņam galvu, viņa sapuvušā mēle turpināja apbērt mani lāstiem. Tos es negribu jums atkārtot — tie bija šausmīgi! Tikai tas jums jāzina: viņš teica man, ka šim zobenam piemītot sevišķa burvība un, kas nokaujot ar šo zobenu, tas ari pats mirstot no viņa!»

Leifa vecais locis, kas jau kopš laba brīža šņāca ka slims zvērs, pēkšņi milzīgā uztraukumā pietrūkās kājās. «Tūliņ met šo nolādēto lietu jūrā!» viņš iztrūcies iesaucās, trīcēdams pie visām miesām.

Leifs satvēra zobenu un cieši saspieda tā zelta rokturi. «Nē,» viņš negrozāmi atbildēja, «esmu ieguvis viņu pārāk smagā cīņā, lai to darītu!»

Vecais virs sabruka ceļos un no viņa krūtīm izlauzās tik sāpīgas elsas, ka Leifam un visiem citiem salti drebuļi izskrēja caur kauliem.

«Un ko tu tad darīji ar mironi?» kāds no klausītajiem beidzot jautāja, un zobi tam klabēja.

«Hs nocirtu viņam galvu un noliku to viņam pie kājām,» Leifs īsi atbildēja un atvieglots uzelpoja. Tā kā viss nu bija izstāstīts, Leifs gulēja klusēdams. Vīri mēmi un

nekustīgi sēdēja ap viņu. Leifs pēkšņi atskārta, ka tikšanās ar mūku viņam tagad liekas ļoti tāla un neticama. Vai viņš tikai nebija to sapņojis? Kur īsti tas bija noticis? Vai viņš tiešām nebija cīnījies ar kādu mironi? Viss ķermenis viņam bija dīvaini stings. Un no kurienes tad citādi viņam degunā būtu šī smirdoņa? Leifs vairs nesaprata, kam lai tic. Nogurums laupīja viņa domām asumu un sajauca īstenību ar fantāziju.

Vecais locis pamazām bija apklusis. Brīdi viņš sēdēja nekustēdamies, galvu mēteļa stūrī ieslēpis; bet tad viņš atsita to atpakaļ un pievērsa skatienu Leifam. Kad viņš beidzot sāka runāt, viņa balss jau atkal bija atguvusi savu mierīgo dziļo skaņu. «Sī dīvainā piedzīvojuma un tava lielā varoņdarba piemiņai tu kopš šī brīža tiksi saukts par Zobena Leifu,» viņš svinīgi sacīja. Leifs pusē pievērtām acīm pasmaidīja. Tad acis tam pilnīgi aizkrita. Viņš gulēja cieši un mierīgi, it kā nekad nebūtu cīnījies ar mironi.

Vīri turpināja klusēdamie sēdēt ap viņu. Viņi vairs nerunāja. Dvēselēs tiem bija iezagušās milzīgas bailes, ko vēl pavairoja mēnesnīcas blāvā, spokainā gaisma. Viņi vienkārši neiedrošinājās apgulties, aizvērt acis un aizmigt. Viņi nespēja saprast, kā Leifs pēc tāda piedzīvojuma varēja mierīgi gulēt. Viņi labprāt būtu gribējuši zināt, vai Leifs nebītos pat tad, ja paši dievi nostātos tam pretim. Nekad viņi tā skatienā nebija redzējuši izbailes. Un patiesi — viņš bija pelnījis, ka viņa vārdu saista ar zobenu un ka turpmāk to sauc par Zobena Leifu!

Saulei lecot, Leifs atmodās pats. Viņa ļaudis arvien vēl sēdēja lokā ap to. Redzot viņu nogurušās acis un bezmiega naktī novārgušās sejas, Leifs skaļi iesmējās. «Alu! Alu!» viņš sauca, pietrūkdamies kājās. «Pilnus toverus alus viriem! Un nu dzert, zēni!» Viņam arī izdevās tos ielīksmot. Miegainākos viņš nogāza zemē, ievilka klēpī un pliķēja ar plaukstu, kamēr visapkārt viss dārdēja smieklos un atjautībās.

Izdzēris dažus ķipjus alus, Leifs sajuta izsalkumu un lika atnest ēdienu. Veselu dienu viņš nebija nekā ēdis, atskaitot dažus gliemežus,— ja vien tas viss nebija tikai sapnis! Lai kā, viņa izsalkums tomēr bija liels un nepiepildāms. Vīri stāvēja ap viņu un arvien pieaugošā izbrīnā nolūkojās, kā viņš norija neticamu daudzumu ēdiena. Viņš bija vienīgais kuģī, kas šorīt juta izsalkumu. Saltas, mēnesblāvas šausmas arvien vēl pildīja visus viņa vīrus ar

nelabuma sajūtu. Pat alu, ko viņš bija licis tiem pasniegt, viņi dzēra vairāk Leifam par prieku nekā sevis ieliksmošanai.

Bet kad Leifs jau bija dabūjis viņus tiktāl, ka tie atkal kustējās un tad mazliet streipuļoja ejot — viņš nosēdināja tos pie airiem un pavēlēja ķerties pie darba, kā īstiem jūrniekiem pienākas. Viņiem vajagot domāt vienīgi par savām sievām un līgavām un vispār airēt tā, it kā mironis dzītos tiem pēdās!

Leifam pagaidām pietika dēku. Nu viņš gribēja drīzāk » nokļūt mājās, Norvēģijā.

Piektā nodaļa

Helga, uzticīgā un gādīgā, vēlreiz piedzīvoja vasaras nāvi laukos un mežos un Leifa atgriešanos no aizjūras dzimtenē. Drūmā, miglainā diena kļuva jauka un svinīga, kad viņa ieraudzīja fjordā Leifa kuģus. Mastā plandījās sarkans karodziņš — šo signālu viņi bija norunājuši. Tur nu pārbrauca Leifs un pārveda viņas laimi. Jau tas vien, ka Leifs vēl ir dzīvs, bija dievu dāvana. Sajūtot viņu skāvienos dzīvu un siltu, viņas dvēselē atspīdēja saule. Ikreiz, kad Leifs atgriezās no kāda izbrauciena, viņai šķila neaptverami, ka tas ir dzīvs, dzīvs un viņas tuvumā.

Leifa ļaunais un bīstamais nemiers bija prom. Viņš bija izbūris to no sevis. No viņa gan nāca viesulis un daudz trokšņa vēl bija viņā, tomēr viņa balsī un skatienā izpaudās līksmība un apmierināta noteiktība.

Leifs nekad neatgriezās no šādiem braucieniem tukšām rokām. Visam tam, ko viņš šoreiz bija ieguvis vergu un bagātību veidā, pievienojās vēl arī jauns vārds: Zobena Leifs!

Ingolfam, Halveigai un Helgai visiem trim bija skaļi jāsmejas, kad tie pirmo reizi dzirdēja saucam viņu šajā vārdā. Leifs tūliņ, steigdamies un mazliet samulsis, sāka izskaidrot, ka šo vārdu viņš neesot pieņēmis pats: to viņam esot piešķīris tā vecais locis, bez viņa paša vēlēšanās. Tomēr bija gaiši redzams, ka viņš lepojās ar šo vārdu un ka viņu smiekli tam nebūt nepatika.

Viņi apjautājās par zobenu, kas bija devis iemeslu šī vārda piešķiršanai — par šo brīnišķo zobenu, kādu tie līdz šim nekad vēl nebija redzējuši. Leifs kapa nopietnībā atbildēja, ka ar zobenu saistoties kāds brīnišķs notikums.

Tas esot notikums, par kuru viņš nelabprāt daudz runājot. Viņš pat nedomājot atkārtot viņiem šo stāstu.

Bet viņa vecais locis vairāk kā labprāt stāstīja par šo lietu. Viņš negribēja ļaut Leifa varoņdarbam nogrimt aizmirstībā un stāstīja par šo gadījumu tā, ka ikviens, kas bija dzirdējis veci trīcošā balsī runājam par šausmām, kādas Leifs pārcietis viņā alā, vairākas naktis nevarēja mierīgi gulēt. Patiesi, viņš bija pelnījis Zobena Leifa vārdu — tam visi vienprātīgi piekrita, kad bija dzirdējuši, kādā ceļā Leifs ieguvis zobenu. Un tā viņš kopš šī brīža saucās Zobena Leifs un ne citādi.

Ne Ingolfs, ne arī kāds cits nešaubījās par šī stāsta patiesīgumu Zobens pats par sevi taču jau bija pietiekošs pierādījums. Tur klāt tas taču tik ļoti atgādināja Leifu: cīnīties ne vien ar dzīvajiem, bet mēroties spēkiem ar miroņiem un — palikt veselam!

Zobena Leifs, kā jau teikts, nebija piedabūjams stāstīt par šo lietu. Jā, viņam pat nepatika, ka viņam to atgādina! Par savām citam dēkām, mazām un lielām, viņš stastīja labprāt un bez kāda svinīguma. Viņa ceļojums, kā viņš cirvja kā'ā karājies pār bezdibeni un ticis bakstīts šķēpu smailēm, varēja likt smieties pat mironi.n, kaut toreiz viņa stāvoklis nebūt nebija smieklīgs. Tas Leifs, kurš slēpās aiz šādiem piedzīvojumiem un prata tik viegli un bezbēdīgi par tiem stāstīt — tas bija tas Leifs, kuru Ingolfs .mīlēja un kurš viņam šķita tik neatvairāms. Vēl ilgi pēc tam, kad bija dzirdējis Leifu stāstam par zemes ieplaku un plakano akmeni, Ingolfam uznāca gandrīz smieklu lēkme, atceroties šo stāstu.

Zobena Leifs uzticēja Helgai — un vienīgi tikai viņai kādu dīvainu gadījumu, par kuru viņš pats netiekot gudrs, vai esot to piedzīvojis vai tikai redzējis sapnī. Kādā salā, kurp tas aizpeldējis, viņš esot saticis vientuļnieku, kas pēc ādas gabalos rakstītām, dīvainām zīmēm esot nolasījis garu, brīnišķu stāstu par kādu vietu, vārdā Paradīze, un par kādu putnu, vārdā Fēnikss. Vai Helga kādreiz esot ko dzirdējusi par šādu vietu vai par šādu putnu? Nē, Helga par to nekā nebija dzirdējusi. Un kaut sirdi viņai šķita, ka Leifa piedzīvojumu iespējamībai nav robežu, viņa tomēr izteica pārliecību, ka tas laikam gan būšot bijis tikai sapnis. Arī Zobena Leifs nu ticēja tam. Jo šajā piedzīvojumā — vai sapnī — ietilpa taču arī tas, ka vientuļnieks bija piedāvājis viņam gliemežus un ka viņš bija tos ēdis. Bet tā nekādā ziņā nevarēja būt patieslba, jo pret jēliem gliemežiem viņš juta nepārvaramu riebumu. Vismaz to viņam vajadzēja but sapņojušam. Tomēr tikšanās ar mūku atkal un atkal pamodās Zobena Leifa atmiņā un uztrauca to. Jo, kaut Helgai viņš nebija to atklājis, ar šo gadījumu taču bija saistīts arī tas, ka viņš bija nozadzis mūkam zobenu… Nē, tas bija nejauks sapnis!

Kad Zobena Leifs atgriezās mājās no vikingu vasaras gaitām, Ingolfs jau bija izpārdevis visu to viņu mantu un lopus, ko nevarēja ievietot divos kuģos. Arī viņa pūķa kuģis bija pārdots. Klusā balsī viņš paskaidroja zvēresta brālim, ka esot nodomājis turpmāk dzīvot mierā. Zobena Leifs atkal atcerējās sapni par mūku svešajā salā un sacīja, ka arī viņam esot apnikuši šie braucieni. Tā viņi vienojās, ka Ingolfs atpirks no Leifa tam piederošo kuģa da|u un ka Zobena Leifs pret saviem diviem kuģiem iemainīs sev atsevišķu jūras kuģi. Ingolfs savos izbraucienos bija redzējis kādu kuģi, kas šķita piemērots šim nolūkam. Lieta tika nokārtota. Un nu viss bija sagatavots aizceļošanai nākamā pavasarī.

Pirmās salnas naktis jau pārklāja zemi ar sarmu. Zvēresta brāļiem nu iestājās rosīgs un nemierīgs laikmets. Radi un draugi ieradās no tuvienes un tālienes, lai pavadītu dažas dienas kopā ar viņiem. Šoziem Dalsfjordā notika svētki -un viesības, tā ka visai pasaulei aiz prieka sajuka galva. Sevišķi Zobena Leifam. Un viņa mūžīgi labā jutoņa pielipa ari Helgai. Ari viņa ļāvās priekam par to, ka Leifs ir pie viņas, un šajā priekā tā aizmirsa pat savas slepenās bažas, "aizmirsa visu. Diena viņiem bija diena un nakts — nakts un viņi tikai dzīvoja, dzīvoja kvēlā reibumā, kas viņu sirdīs atstāja vienīgi laimes mirkļus. Helga aizmiegot bieži domāja: rīt tu vairs ncatmodīsies! Un viņa smaidīja svētlaimē. Viņas laime tagad bija tik dziļa, ka nāve un dzīvība saplūda kopā…

Svētki nebeidzās. Ja netika dzīrots zvēresta brāļu namā, viņus kopā ar viesiem un mājas ļaudīm aicināja citās pilīs, kur līksmoja nedēļām.

Daudzi no zvēresta brāļu radiem un draugiem jau šajā laikā paziņoja, ka arī viņi pārdošot savus īpašumus Norvēģijā un pārcelšoties uz jauno zemi, ja Iugolfam un Leifam tur klāšoties labi. Norvēģija vairs nebija tā, kas bijusi. Cilvēks gandrīz vairs nezināja, vai tas ir dzimtkungs vai karaļa Haralda nomnieks. Nesen vēl Jarlu

Atlu Šauro bija nositis kāds Haralda jarls. Hāstcns vēl tikai aiz karaļa žēlastības paturēja savas tiesības un mantojumu. Un daudz bija tādu, kam bija izgājis tāpat kā viņam. Kas iedrošinājās kurnēt, tas bija licis uz spēles savu dzīvību un mantu. Tādēļ tiešām bija labi atrast kādu brīvu vietu, kas atrastos tik tālu no šejienes, ka Haralda cietā roka nespētu to aizsniegt.

Zobena Leifs atgādināja Ingolfam, ka viņš jau sen bija to pareģojis. Viņiem savā jaunajā zemē nebija jābīstas no vientulības. Nepaiešot daudz gadu, kad visu lielo salu jau būšot ieņēmuši Norvēģijas labākie vīri. Zobena Leifs runāja par to apmierinātā un bezrūpīgā tonī. Viņš, kā jau dažkārt, nedomāja par sekām. Turpretim Ingolfa sirdij izredzes uz lielu sekotāju skaitu uzvēla smagas atbildības bažas. Vai šī zeme rietumos tiešām bija tik laba, ka viņš drīkstēja ar savu priekšzīmi aizvilināt turp arī citus, kam šeit nāktos atstāt dzimteni un mantoto zemi? Bet pār visām lietām: vai viņa dievi gribēja, ka viņš dodas turp?

Ingolfs sarīkoja lielu Jūl-upurēšanu. Nu viņš gribēja dzirdēt savu dievu domas. Svētku pirmajā naktī viņš meta upurskalus. Pašā kreisajā malā gulēja atsevišķs, taisns skals, nepārprotama zīme — tā saucās J un nozīmēja Js, tā tad ieteica viņam doties ceļā. Nākamā zīme runāja vēl gaišāku valodu: daži skali bija nokrituši tā, ka izveidoja rūnu zīmi F. Tas nozīmēja Fā: bagātība un manta. Maldīšanās nebija iespējama. Ingolfs nolasīja vēl dažas zīmes; tās visas bija labas zīmes — tikai viena vienīga nāves runa bija starp tām. Nu, no nāves neviens neizbēgs ar to, ka atteiksies no ceļojuma. Tā ikvienu piemeklē viņam nolemtajā dienā. Nu Ingolfs bija mierīgs.

Ziema gāja uz beigām, dienas atkal atguva gaismu un garumu. Kādu dienu pavasaris bija klāt. Straujš, svētdienīgs pavasaris.

Zvēresta brāļi nolaida savus kuģus ūdenī un piekrāva tos precēm un saimniecības piederumiem, ļaudīm un lopiem. Ingolfs paņēma līdzi kuģī arī savus troņa pīlārus un dievu tēlus no tempļa. Leifs sēdēja savā kuģī un locījās smieklos, redzot Ingolfu un tā vīrus svinīgā gājienā nesam no tempļa uz kuģi izgrauztus, izgreznotus dieva tēlus. Vai tad Ingolfs nekad nekļūs prātīgs!

Helga pēkšņi atjēdzās no sava laimes reiboņa, kad tā roku rokā ar Zobena Leifu stāvēja uz kuģa klāja un brauca garām visām šīm ar eglēm un priedēm noaugušajām salām, no kurām viegls vējiņš nesa šurp sveķu aso smaržu. Zobena Leifs juta, ka Helgas pirksti kļūst salti. Viņš cieši spieda tās krietno roku. Vai viņš bija paspiedis to pārāk spēcīgi? Mazā rociņa pēkšņi notrīcēja viņa rokā. Noraizējies viņš pētošu skatienu ielūkojās tai acīs. Viņa laipni uzlūkoja to un pasmaidīja ar smaidu, kas šķita pilnīgi mierīgs un ļoti laimīgs. Viņš noskūpstīja to, aicināja viņu atsēsties no vēja aizsargātā vietā un ietina viņu zvērādās, lai tā nesaltu.

' Drīzi viņi bija atstājuši salas aiz muguras. Vējš kļuva stiprāks un pastāvīgāks. Piepūstām burām abi smagi piekrautie kuģi stūrēja pāri pavasarīgi zilajai jūrai.

Sestā nodaļa

Zvēresta brāļu kuģi stipri zvalstījās, šūpojās un grīļojās spēcīgajos viļņos dienvidos no Islandes. Diena bija klusa un silta. Augsti, viegli mākoņi bija izkaisīti debesu juinolā. Saule platām straumēm lēja savu pavasarīgo gaismu pār jūru un zemi. Bija pagājušas četrpadsmit dienas kopš tā laika, kad zvēresta brāļi bija atstājuši Dalsfjordu. Četrpadsmit dienas viņi bija atradušies vēja varā. Vētra, kas buras plēsa skrandās un lika rājām brakšķēt, bija dzenājusi viņus pa rēcošo jūru, liekot saltām bangām nemitīgi velties pāri kuģu zemajām malām. No rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam katrā kuģi četri vīri ar smeļamiem spaiņiem bija strādājuši visiem spēkiem, smeļot ūdeni no kuģa. Par spiti biežajām maiņām, ļaudis beidzot b a tā noguruši un novārguši, ka viņi vairs nedomāja par ēšanu, bet tūliņ aizmiga un krita no kājām, kolīdz tiem atlika brīvs acumirklis.

Pateicoties pastāvīgai modrībai, zvēresta brāļiem bija izdevies noturēt savus kuģus kopā. Viņi abi dienām un naktīm stāvēja pie stūres airiem. Tikai mierīgajās stundās, kad vētra uz brīdi apklusa un iestājās neliels pārtraukums, viņi nokrita guļasvietās un acumirklī iegrima smagā nāves miegā. Rūpēties par Helgu un Halveigu viņiem neatlika laika. Helga centās nekad nestāvēt citiem ceļā. Viņa palīdzēja, kur vien varēja, bet pulējās palikt nepamanīta: Halveiga sēdēja ar puisēnu klēpī un ļāva vējiem pūst un vētrām trakot. Viņa paturēja Ingollu acīs un bija mierīga.

Zvēresta brāļi uz dzīvību un nāvi cīnījās pret vētrām un viļņiem. Vajadzēja izturēt un nepadoties, domāt vienīgi par stūrēšanu un buru vadīšanu, nepagurt, nezaudēt galvu — izturēt, izturēt! Un tieši šī nepārtrauktā cīņa uzturēja viņos drosmi un modrību. Lopi bija slimi un vārgi, daudzi nobeidzās un bija jāaizmet jūrā, citi cīnījās ar nāvi un izskatījās nožēlojami. Daudz labības un citu uzturas līdzekļu sagandēja milzīgie viļņi. Saldūdens tvertnēs zuda ar nepielūdzamu vienmērību. Ļaudis klīda apkārt nokārtām galvām un tos vajadzēja valdīt ar stingru roku. Kuģos viss bija citādi, nekā vajadzētu būt, iemeslu vislielākajām bažām bija papilnam. Tomēr zvēresta brāļi izturēja.

Bet, kad viņi beidzot tālumā pie ziemeļu apvāršņa ieraudzīja jaunās zemes sniegoto kalnu tikko jaušamo, balto vizmu, viņi abi saprata, ka bijis pats pēdējais laiks. Kopš tā brīža pēdējās divdesmit četrās stundās vētra pamazām bija norimusi un nu viņi gulēja šeit, cerams, tikai īsa bezvēja aizturēti, tikai dažu stundu brauciena attālumā no krasta un ziņkārās gaidās vēroja iezilgano zemi. Kuģi gulēja cieši līdzās, gariem kāšiem tikai tiktāl viens no otra, lai tie savstarpēji neberzētos.

Zobena Leifs un Helga bija pārkāpuši Ingolfa kuģī, lai apsveiktu viņu un Halveigu un pārrunātu stāvokli. Viņi visi četri — Halveiga ar bērnu rokās — sēdēja kuģa pakaļgalā uzceltajā būdā. Pēc visām pārciestām pūlēm pār viņiem bija nolaidies smags klusums. Viņi vēl nebija no jauna pieraduši pie apziņas, ka nu vairs nevajadzēja ik mirkli cīnīties uz dzīvību un nāvi. Klusi un domīgi viņi sēdēja un lūkojās pāri uz pludmali. Ziemeļaustrumos un ziemeļrietumos aiz zilajiem kalniem, kas ieslēdza līdzenumu, viegliem viļņiem paceldamies un krizdami, rēgojas šļūdoņi. Sur un tur līdzenums izvērsās plašā puslokā, kur vajadzēja būt labai un auglīgai zemei. Zvēresta brāļi ļāva skatieniem klīst pār zemes mainīgiem veidiem. Dīvains miers dusēja viņu skatienos, kas atkal un atkal pievērsās šļūdonim, kas žilbinoši balts stāvēja spožajā saules gaismā. Arī Halveiga un Helga nespēja novērst acu no šļūdoņa. Nedaudzos vārdus, kuriem tie apmainījās savā starpā, viņi izrunāja tik klusi, it kā viņi sēdētu templī, nevis jūras viļņu šūpotā kuģī.

Starp zemes mēli tālu austrumos un tādu pat tālu rietumos stiepās lēzena, nepārtraukta krasta svītra, ko spilgti iezīmēja bangojoša paisuma balto putu strēmele.

«Nebūs viegli izkļūt šeit malā,» Leifs beidzot ieminējaasā, gandrīz aizskartā balsī, «Un man šķiet, ka zemes lielākā daļa šeit ir tīra smilts.»

Gan jau pie zemesmēlēm varēs piestāt malā,» Ingolfs mierīgi atbildēja. «Un aiz šīm smiltīm zeme, ļoti iespejains, var būt laba un auglīga, līdz pat šļūdonim. To taču mēs pagājušo vasaru redzējām austrumos.» Arī Ingolfs jutās vīlies, jo vir.ii nebija nokļuvuši Gulbju fjordos; bet viņš nekā neteica par to. Patreiz taču nebija iespējams tos meklēt. Acumirklī vissvarīgākais bija — pēc iespējas < drīzāk izkļūt malā, lai kur tas arī nebūtu, lai cilvēki un lopi varētu atpūsties un atspirgt.

Zvēresta brāļi bija vienojušies šo vasaru un nākamo ziemu paliki tajā vietā, kur izkāps malā. Vēlāk viņi gribēja uzmeklēt citu, pastāvīgai dzīvei vairāk piemērotu apgabalu. Ingolfam bija kāds pilnīgi noteikts nodoms, kuru viņš līdz šim nebija atklajis ne Zobena Leifam, ne an kādam citam. Seit lieta grozījās ap dieviem un tādos gadījumos viņš zināja sava zvēresta brāļa uzskatus. Zobena Leifs turpretim domāja vienīgi par skaistu, auglīgu zemes gabaliņu, pēc iespējas tuvu jūrai un vispakārt kalniem ieslēgtu, kur viņš justos mājīgi un kur varētu labi dzīvot. Atkal viņi sēdēja klusēdami, ikviens savās domās iegrimis. Ingolfs pārdomāja, kā vislabak aīklāt Zobena Leifam savu plānu. Viņš pēkšņi bija atzinis, ka nedrikst to ilgāk noklusēt. Pirms viņi vēl brauca tālāk no šejie nes, tas bija jāizved dzīvē. Ilgi viņš neatrada īstoi vārdus.

Bet Zobena Leifa smadzenes nodarbināja kāds pagā jušās nakts piedzīvojums. Viņš bija gulējis savā lāčādas maisā, viņa vietā tikmēr pie stūres bija stāvējis vecais locis. Pēkšņi viņš bija uztrūcies no sapņiem un uzgrūdies virsū kādam vīram, kas, cik varēja vērot, nupat bija no liecies pār viņu. Tas bija viens no viņa īru vergiem, Duftaks, nekrietns cilvēks, kuru viņš reiz pelnītās dusmās bija notriecis zemē. Viņam likās, it kā šis vergs, ieraugot viņu savā priekšā, pēkšņi būtu aizmetis kaut ko pāi kuģa malu; viņš pat bija dzirdējis klusu troksni, kād' rodas, cietam priekšmetam iekrītot ūdenī. Tomēr viņš ne bija pārliecināts, vai tā tiešām bijis, un ari Duftaka acis un izturēšanās nenodeva to. Leifs bija jautājis viņam, ko tas šeit darot, un tad izrādījās, ka Duftaks esot gribējis sakārtot kādu tuvumā gulošu tauvas ripuļi. Sis piedzīvojums visu dienu bija nodarbinājis Leifa prātu. Jau

sen viņš cfja ievērojis, ka šis vergs arvien Jauniem un iekārojošiem skatieniem pavada Helgu, lai kur tā stāvēja vai gāja. Varbūt viņam jau sen būtu vajadzējis iemest šo Duftaku jūrā. Tās noteikti nebija bailes, kas aizkavēja viņu to izdarīt, kaut viņš gaiši redzēja, ka iru vergi bija noslēguši savā starpā kadu klusu vienošanos. Iemesls drīzāk bija tas, ka viņš negribēja pazaudēt vergus; un ja viņš vienu no tiem nonāvētu, tam drošības dēļ vajadzētu nogalināt arī pārējos.

Beidzot Leifs īgni nokratīja šīs domas un īsi jautāja: «Kad uznāks vējš, mēs taču brauksim tālāk uz dienvidiem?»

Ingolfs klusēja. Attālums līdz abām zemesmēlēm bija apmēram vienāds un viņam labāk būtu paticis piestāt pie tās, kas atradās austrumos. Beidzot viņš apdomīgi iesāka: «Es esmu nodomājis, zvēresta brāli, ļaut dieviem izšķirt, kur es lai apmetos uz dzīvi jaunajā zemē.»

Leifs, kura omu jau gadījums ar vergu bija izsitis no līdzsvara, skarbi iesmējās. «Kā tu domā to izdarīt?»

Ingolfs norādīja uz troņa pīlāriem, kas kā klāja krava bija novietoti kuģa vidū. «Es iemetīšu viņus jūrā. Kur viļņi tos piedzīs malā, tur es apmetīšos.»

«Arī tad, ja viņi izpeldētu tur vidū, smiltis? Vai pie kādas tuksnešainas zemes mēles?» Zobena Leifs neticīgi un mazliet zobojoši jautāja.

Gan dievi atradīs vietu, kur man un manai ciltij būs svētīga dzīve,» Ingolfs nesatricināmā mierā paskaidroja. «Es mierīgu sirdi uzticu šīs lietas izlemšanu viņu rokām.»

Leifa lielā mute sarāvās neglītā vaibstā. Nu Ingolfs atkal nāca klajā ar saviem nolādētajiem, vecajiem dieviem! Beidzot viņš vairs nespēja savaldīties un iesaucās, izvairīdamies no citu skatieniem: «Kur mēs varētu paši izvēlēties vietu ar bagātu un auglīgu zemi, mēs lai apmestos tur, kur straumei un vējam labpatiks izskalot krastā dažus nedzīvus koka gabalus?» Runājot viņš kļuva arvien dedzīgāks un niknāks. Un viņš skarbi nobeidza: «Tādā gadījumā mēs gan laikam nevarēsim būt kaimiņi, zvēresta brāli!»

Ingolfs pietrūkās kājās. Viņš gribēja atbildēt kādu skarbu vārdu, bet pēkšņi atcerējās to sniegputeņa dienu, kad viņi bija jājuši pār kādu tuksnešainu stepi. Bridi viņš stāvēja cieši sakniebtām lupām, atbalstījies pret stūres airi. Viņa skatiens klīda pār jūru. Viņš neatrada vārdu, kas būtu pietiekoši labs un apdomīgs atbildei

Lelfam. Bet viņa apņemšanās bija nelokāma. Un pēkšņi viņš izslējās, pasauca dažus no saviem vīriem un pavēlēja tiem nogādāt troņa pīlārus pie margām. Lēni un godbijīgi viņš |āva rokām slīdēt pār aiz vecuma nobrūnējušo koku, tad saudzīgi iebīdīja tos pār malu jūrā.

Ingolfs stāvēja nekustēdamies un skatieniem sekoja savas dzimtas dievu tēliem, kā tie lēnām peldēja prom pa eļļaini gludo ūdens līmeni. Zobena Leifs stāvēja ļaunām acīm, viņš redzēja tikai Ingolfa muguru. Bet jau tajā izpaudās kaut kas tik noteikts un apņēmīgs, ka viņš vēl kairāk uztraucās.

Halveiga un Helga bija sekojušas zvēresta brāļu sarunai; nu viņas sēdēja klusas un iztrūkušās un neiedrošinājās viena otru uzlūkot. Helga pat nedomāja par to, kuram no tiem abiem varētu būt taisnība. Viņa tikai bija apbēdināta. Viņas maigajā dvēselē modās bezspēcīgas bailes, kas lika viņas sirdij smagi un sāpīgi sist. Turpretim Halveiga savā sirdī sākumā jau bija gatava piekrist Leifain. Pirmajā acumirklī arī viņai šķita, ka cilvēka paša acis labāk pratīs izvēlēties sev dzīvesvietu nekā dievi — jā, īstenībā pat vēl nemaldīgāk. Bet uzlūkojot viru, viņā notika spēja pārvērtība. Viņa mierīgā paļāvība aizrāva arī viņu. Un pēkšņi viņa saprata, ka Ingolfam nepieciešams viņa dievu mājiens, lai cieši un nesatricināmi laistu saknes jaunajā zemē. Tur, kur viņa troņa pīlāri izpeldēs malā, viņš, par spīti saprātam, ar visu sirdi jutīsies mājās. Vienīgi vietas noteikšana no dieviem piešķirs viņa spēkam un viņa gribai stingru pamatu, bez kura viņš, neraugoties uz savu stiprumu, nevarēs attīstīties. Sādā dievu izvēlētā vietā Ingolfs, par spīti visām naidīgām varām, pratīs saistīt savās četrās sienās labklājību un laimi. Savienībā ar saviem dieviem viņš bija nepārvarams. Halveiga dvēseles dziļumos bija nomierināta. Nemaldīgas nojautas vadīts, Ingolfs bija iemetis jūrā dievu tēlus. Viņam tā bija dziļi iekšēja dzīves prasība — redzēt sevi savienībā ar dieviem un viņu labvēlībā. Halveiga noliecās pār viņa un savu puisēnu un noskūpstīja to pierē. Tad viņa vēl brīdi palika sēdam noliektu galvu, lai neviens neredzētu viņas asaras.

Pukstošu sirdi Ingolfs nolūkojās savos dārgajos, brūnajos pīlāros, kā tie, līdzīgi jebkurai citai pludināmai malkai, šūpojās .viļņos un peldēja austrumu virzienā. Ne bez smagas iekšējas cīņas viņš bija apņēmies uzticēt jūrai savu dārgāko mantu. Bet tas bija dzīvības jautājums!

Vajadzēja taču ne tikai atrast vietu, kur viņš varētu uzcelt sev namu un ganīt savus lopus — nē, vajadzēja atrasto to vietu, kuru dievi bija nolēmuši viņam un viņa pēcnācējiem. To vietu, kur viņi tad arī zinās viņu atrast, lai viņa un viņa cilts liktenis nebūtu uzticēts vienīgi viņa rokām, bet lai cilvēki atrastos arī dievu gādībā un aizbildniecībā.

Ingolfs jau sen bija nomācis sevī katru sašutumu pret zvēresta brāli. Ar smaidu jaunajā sejā viņš atkal pievērsās pārējiem, tad mierīgi piegāja un nosēdās līdzās Zobena Leifarn.

«Ko tu saki par to, zvēresta brāli, ja mēs mēģinātu izkāpt malā pie austrumu zemesmēles?» viņš mierīgi un laipni jautāja.

Jautājums kaitināja Leifu. Šeit taču nevarēja būt runas par Izvēli, jo jautājumu par apmešanās vietu galu galā vajadzēja izšķirt peldošam malkas gabalam! «Kas attiecas uz mani, esmu jau izšķīries par rietumu zemesmeli,» viņš atbildēja tik noteikti, bet arī tik mierīgi, cik vien spēja, un priecājās par sitienu, ko ar to bija devis lugolfam.

Sie vārdi atstāja labi tēmēta cirtiena iespaidu ne tikai uz Ingolfu. Arī Ilalveiga un Helga nojauta, ka šeit norisinās kas bīstams un jauns. Un Helga neviļus lūdzošā tonī sauca vīru vārdā. Viņas nolūks nebija to kaut vismazākā mērā iespaidot — viņa pazina Leifu un zināja, ka tas būtu velti. Sis vārds tikai kā lūgums izlauzās no viņas maigās un bažu satrauktās dvēseles.

Dzirdot Helgas balsi, Leifam asinis kā karsts vilnis iešalca galvā «Tu mierīgi vari palikt pie sava brāļa, ja labāk gribi iet tam līdzi,» viņš dzēlīgi sacīja.

Helga sabruka smagās izmisuma elsās. Zobena Leifs sēdēja nekustēdamies un šķietami vienaldzīgs. Bet krūtīs tam plosījās un trakoja nepanesami asas sāpes, kas draudēja to pārvarēt. Tas nebija, kā tagad varēja likties, pēkšņs īgnums, kura dēļ viņš vairs negribēja ņemt Helgu līdz savā kuģī. Pagājušās nakts notikums ar vergu Duftalcu vispirms bija pamodinājis viņā domu, ka Helga pie Ingolfa varbūt atrastos lielākā drošībā, un kāda tumša nojauta, kas viņu darīja vēl neiecietīgāku, teica, ka viņam un Helgai draud briesmas. Vienīgi rūpējoties par Helgu, viņš bija nolēmis pagaidām šķirties no tās, kamēr visi būs atkal laimīgi nokļuvuši uz sauszemes. Tad viņam vēl nebija iekritis prātā, ka viņš jebkad varētu atstāt Ingolfu. Bet nu Zobena Leifs pilnīgi bija nokļuvis sava nemiera varā, kas, kā jau dažkart, rieļava viņam saprātīgi runāt un rīkoties, bet dzina to nepārdomātā pārsteidzībā. Apziņa, ka būs uz veselu gadu jāšķiras no visiem, varbūt sagadāja viņam vairāk ciešanu kā Ingolfam, kura mierīgajai dvēselei jēdziens par gadu ilgu šķiršanos nebija nekas neiedomājams vai šausmīgs. Zobena Leifs nespēja iedomāties, kā viņš varētu izturēt kaut vienu mēnesi, ne nu vel veselu gadu bez citiem. Un ja viņš bija apņēmies »izkāpt malā citā vietā, nevis tur, kur Ingolfs, tad pagaidām katram arī vajadzēja palikt tur, kur tas bija nokāpis krastā. Tomēr lepnums neļāva viņam atklāt citiem savas īstās jūtas un sāpes. Viņš nespēja locit sevi, ne arī tiktāl nomierināties, lai varētu mierīgi runāt par šo lietu. Kolīdz liktenīgie vārdi bija izteikti, viņš jau neglābjami atradās to varā.

Kamēr domas un izjūtas kā spēcīgas straumes šalca Zobena Leifa satrauktajā dvēselē, Ingolfs jau bija iegrimis saprātīgās pārdomās. Šķiršanās vienā ziņā varēja nākt visiem par labu: kuram pirmajam izdotos izkāpt malā, tas ar ugunskura palīdzību varētu norādīt šitn nolūkam noderīgo vietu arī otrajam, kas tādu varbūt vēl nebutu atradis. Ingolfs pietiekoši pazina juru, lai saprastu, ka piebraukšana malā šeit būs ļoti grūta, varbūt pat neiespējama. Smagie viļņi, kas laikam pastāvīgi bangoja šeit, droši vien sadragātu kuģi, kas mēģinātu piebraukt jūrmalā. Bija ļoti iespējams, ka izcelšanās malā bija vienādi grūta pie abām zemesmēlēm, uri neviens nevarēja zināt, vai būtu izdevīgāk piestāt pie austrumu vai pie rietumu zemesmēles. Tā kā Leifs to vēlējās, arī Ingolfam nebija iebildumu pret šķiršanos uz dažām dienām vai pat uz veselu gadu, ja tas būtu nepieciešams.

Tādēļ viņš mierīgi nāca klajā ar priekšlikumu, ka tas, kuram laime pirmajam piešķirs izdevību nokļūt malā, apziņos par to otram ar ugunskuru. Tas tad varēs braukt turp vai — ja arī viņš tikmēr jau būtu sasniedzis krastu — atbildēt ar tādu pat ugunskuru savā zemesmēlē. Zobena Leifs piekrita tam. Viņš pats bija ierosinājis šķiršanos un tomēr nu viņš jutās dziļi nelaimīgs.

«Pavasarī es apmeklēšu tevi, ja līdz tam vēl nebūšu atradis savus troņa pīlārus,» Ingolfs mierīgi sacīja, kad ugunskuru lieta bija norunāta. «Ja pats nevarēšu ierasties, es nosūtīšu pie tevis kādu no saviem ļaudīm, ja vien jau iepriekš nebūšu saņēmis ziņas no tevis.»

Zobena Leifs īsi pamāja ar galvu. Kā gan Ingolfs varēja lik mierīgi runāt! It kā viņu starpā gluži nekas nebūtu gadījies un viss būtu pilnīgā kārtībā!

«Un ja tu atrodi manus troņa pīlārus,» Ingolfs tādā pat nesatricināmā mierā turpināja, «ņem viņus savā gādībā un pēc iespējas drīz paziņo man to.»

Uz to Zobena Leifs neatbildēja nekā. Bet savā sirdī viņš nozvērējās, ka tā viņam būtu īsta bauda — ļaut ugunij aprīt šos nožēlojamos elku tēlus, ja vien viņam laimētos tos atrast.

Pamazām pārtrūka visas sarunas starp šiem četriem cilvēkiem, kas tur sēdēja, jūras un likteņa mētāti, ikviens ļaudamies savas dvēseles jutoņai: mieram vai satraukumam, smeldzošām sāpēm vai paļāvīgai apmierinātībai, ikviens bija savas paša omas un aklo varu gūstā, kamēr liesmojošais pavasaris nemanot pārgāja gaišā, siltā naktī. Saules sārtais zelts virs juras rietumos izbalēja līdz citām, saltākām krāsām. Pasaule bija jauna. Brīnišķa tā bija un smagu nojautu pilna, kā arvien uz dienas un nakts robežas. Cctri cilvēki mierīgā vai sasprindzinātā klusēšanā ļāva dienai aiziet un naktij pienākt, Ingolfa mazais puisēns Torstens mierīgi gulēja pie mātes krūtīm. Dzīvnieki gulēja un ļaudis gulēja — nomodā bija vienīgi tie vīri, kas stāvēja pie kāšiem un saturēja abus smagi šūpojošos kuģus līdzās. Arī visapkārt valdīja miers. Miers valdīja pār ikvienu, kas gribēja to pieņemt.

Kad austrumos atausa diena, to pavadīja liegs juras vējš, kas ļāva vadīt kuģus kā uz rietumiem, tā ari uz austrumiem. Zobena Leifs piecēlās un smagi nopūtās vēsaj-ā rīta gaisā. Viņa pēdējā cerība, ka neatlaidīgs dienvidu vējš varētu piespiest to sekot zvēresta brālim, nebija piepildījusies.

Helga piegaja viņam klāt, apvija rokām tā kaklu, cieši piekļāvās viņam. Neviens lūgums neatskanēja no viņas mutes. Bet visa viņas būtne bija lugums. Leifs sajuta sevī klusas šausmas: draudošas nelaimes nojautu. Viņš nespēja tik sirsnīgi atbildēt uz viņas glāstiem, ka viņa būtu varējusi aizmirst tā ātros vārdus. Viņš palika pie sava lēmuma, ka viņa nedrīkstot to pavadīt. Ardievas jau bija jaušamas viņa skūpstos, kā ari rokas pieskārienos, kas glāstīja tās kuplos, gaišos matus. Tad Helga atteicās jio katras cerības un klusēdama, kā jau arvien, piekāpās viņa gribas priekšā.

Zobena Leifs atvadījās no Halveigas. Viņa uzlūkoja to cieši un vērīgi un klusēdama spieda tam roku. Leifā, šajā vīrietī, kurš tik maz līdzinājās Ingolfam, bija kaut kas tāds, ko viņa nesaprata, bet kas tomēr atrada atbalsi viņas sirdī. Kad viņš jau bija novērsies no tās, viņa pēkšņi uzsauca tam: «Zobena Leif, dzīvo sveiks, kamēr atkal redzēsimies! Mēs labi rūpēsimies par Helgu!»

Viņš pievērsās tai ar piespiestu un mulsu smaidu uztrauktaja sejā un tajā neviļus atspoguļojās tik bezgalīga pateicība, ka, viņam no jauna novēršoties, Helga ieslīga Halveigai rokās un viņas abas raudāja. Ar sievietes nemaldīgo instinktu viņas pēkšņi saprata, ka vienīgi gādība un mīla lika viņam atstāt Helgu šeit. Zināms, šaja pēk šņajā lēmumā bija arī daudz tāda, ko viņas nesaprata. Bel to viņas nu zināja.

Ingolfs pavadīja Zobena Leifu līdz margām kuģa vi dusdaļā. Viri ar kāšiem pievilka kuģus cieši vienu pie otra. Drīzi tie jau atradās tik tuvu, ka Leifs varēja pār lēkt no viena uz otru.

«Es īsti nesaprotu, kādēļ tu atstāji Helgu šeit,» Ingolfs beidzot sacīja, kad Leifs jau bija uzcēlis kāju uz margām.

Zobena Leifs palika stāvam, tomēr izvairījās no In golfa jautājošā skatiena. «Nevaru minēt tev neviena iemesla,» viņš beidzot atbildēja, un viņa balss asajam skarbumam vajadzēja noslēpt pavisam citas jutas, kas bangoja viņa iekšienē. «Vienīgais iemesls ir tas, ka man šķiet — tā ir labāk priekš viņas.»

Ingolfs lika gaiši saprast, ka šāda atbilde viņu neapmierina.

Te Leifs kļuva nepacietīgs. «Man taču ir desmit brīvu vīru!» viņš gandrīz aizskarts iesaucās, jo viņam bija nepatīkami atzīties savās nojautās ne vien Ingolfam, bet ari sev pašam. «Es nevaru vienmēr būt tuvumā un uz vergiem nav paļaušanās! Es varu saslimt, mums var gadīties kāda nelaime! Daudz kas var notikt. Vai nu esi apmierināts?» Viņa tonis arvien vēl bija tikpat ass un nesamierināms. Bet nu Ingolfs bija viņu sapratis un laipni sniedza tam roku. Zobena Leifs saspieda to cieši kā dzelzs knaiblēs. Viņš stāvēja novērsies, seja tam aizdomīgi raustījās un viņš līdz asinīm sakoda lupas. Pēkšņi viņš palaida Ingolfa roku un vienā lēcienā pārsviedās uz savu kuģi.

177

Drīzi tur atskanēja viņa balss. Tā bija griezīgi skarba

7-59

un kļuva arvien skaļāka, steigā izdalot pavēles. Un brīdi vēlāk viņa kuģis, vieglā vēja piepūstām burām, sāka ātri attālināties …

Ingolfam likās, ka vientulībā pavadīts gads varētu nākt Zobena Leifam par labu. Kad viņi nākamreiz satiksies, tas būs kļuvis cits cilvēks. Klusajām, dīvaini sāpīgajām ilgām, kas bez iemesla smeldza viņa sirdī, viņš nepiegrieza vērību. Mierīgi viņš pagriezās, labsirdīgiem vārdiem uzmodināja savus nogurušos ļaudis, lika tiem uzvilkt buru un sakārtot kuģi braucienam.

Otrā naktī Zobena Leifs redzēja, ka uz Ingolfa zemesmēles deg ugunskurs. Tātad Ingolfs bija izkāpis malā un tur viss gāja labi.

Viņam pašam tā neveicās. Rietumu vējš, pēc kura viņš sākumā tik ļoti bija ilgojies, nu bija klāt, kad viņam tas vairs nebija vajadzīgs; tas bija ieradies par vēlu un pilnīgi nevēlams.

Trešo dienu viņš jau peldēja šeit, šūpojās augstajos viļņos un kreisēja, cik labi vien bija iespējams, bez kā tomēr daudzmaz jūtami tuvotos savam mērķim. Kuģi vairs nebija ne piliena saldūdens. Tru vergi, nepieciešamības spiesti, samīcīja kopā miltus un sviestu; šo ēdienu viņi dēvēja par «mintaku» un apgalvoja, ka no tā vispār nerodoties slāpes. Tomēr visi smagi cieta no slāpēm un lopi atradās nožēlojamā stāvoklī.

Vienīgi Lcifa nelokāmā spītība bija tā, kas neļāva viņam pagriezt kuģi un steigties uz Ingolfa zemesmēli. Tādā kārtā uzreiz būtu novērsts viss, kas viņu mocīja. Vajadzēja tikai mazliet apņēmības, niecīgas domu virziena maiņas. Vējš bija, vēlēšanās bija, ugunskurs gaiši kvēloja un māja viņam. Trūka vēl tikai kada niecīga mazumiņa, bet šis mazumiņš bija izšķirošs. Trūka Leifa spējas kaut reizi piekāpties. Zobena Leifa ietiepība bija stipra kā klints. Drīzāk viņa lopi varēja nobeigties badā un izsalkumā, drīzāk viņa ļaudis varēja nomirt cits pēc cita, drīzāk viņš pats būtu mierā mirt jebkādā nāvē, nekā pagriezt kuģi un izmantot šo labvēlīgo vēju.

Trešās dienas vakarā beidzot nolija mazliet lietus un komandai izdevās uzkrāt izplestā buras gabalā nedaudz ūdens. Tas bija atspirdzinājums cilvēkiem un lopiem.

Tikai četras dienas pēc tam, kad Ingolfs bija iekūris sārtu savā zemesmēlē, viņam atbildēja Zobena Leifa ugunskurs. Kad viņš pateica to Helgai, viņa uzkāpa augstienē, nosēdās tur viena un ilgi vēroja šo vājo, brižiei tikko saskatāmo sārto uguntiņu talu dienvidrietumos. L>i vas dienas un divas naktis viņa sēdēja tur — tik ilgi Zobena Leifs lika degt savam ugunskuram. Viņš gribēja būt pārliecināts, ka tas ir pamanīts.

Ingolfs un Ilalveiga jau bija smagi nobažījušies Hel gas dēļ. Viņa neēda, nedzēra un gandrīz neatbildēja, ja kāds to uzrunāja. Bet, kad viņa pēc šīm divām augstienē pavadītajām dienām atgriezās teltis, viņa atkal bija ta pati senākā un bija atguvusi parasto pašsavaldīšanos Ne Ingolfs, ne Ilalveiga nemānijā daudz no tā, kādas ilgas un sāpes kvēloja Helgas sirdi; bet viņi ari nezināja ka tā caurām naktīm gulēja bez miega un domās dzērr smagu, svētīgu sveķu smaržu. Nē, no Helgas izskata ne kas nebija vērojams. Varbūt visā viņas būtībā trūka tika kādas mazas noskaņas, varbūt viņas smiekliem bija kada ipatnēja nokrāsa, kad tā rotaļājās ar puisēnu. Ilalveiga un Ingolfs pierada pie tā. Helga nesagādāja viņiem 111 grutību, ne bažu. Viņa negribēja apgrūtināt un uztraukt citus cilvēkus. Savas asaras viņa izraudāja klusībā — ilgas bija viņas vienīgās draudzenes. Tāda bija Helga, maiga un uzticīga.

Septītā nodaļa

Zobena Leifs jau otro reizi mūžā pilnīgi pazaudēja savu labsajūtu. Tuvāk aplūkojot, viņš atrada savu vien tuļo dzīvi bez nozīmes un netaisnīgu, tik tukšu no jeb kādām izredzēm uz izlīdzinošiem piedzīvojumiem vai lie liem darbiem — vārdu sakot, tik pilnīgi bez jēgas, ka šo dzīvi viņš spēja panest, vienīgi noslēdzoties stūrgalvīgā trulumā, ko laiku pa laikam pārtrauca tikai rupjības lēkmes. Ik diena smagi un pretigi uzgūlās viņam; likās, it kā katra no tām censtos viņam pierādīt, cik tukša, gara un nepanesama tā var kļūt, ja vien kārtīgi papūlas. Vienalga, vai jaukas saules dienas, vai arī drūmas, lietainas — visas no saules lēkta līdz pat rietam rādīja viņam pretestību un Zobena Leifs netika gudrs, kuras no tām ir visgrūtāk pārciešamas. Visas tās bija vienlīdz nepanesamas. Viņš nolādēja tās vārdos un izteiksmē bagātiem lāstiem, kuru krājums šķita neizsmeļams. Tomēr tas nekā nelīdzēja. Pat acumirklim ne. Visādiem līdzekļiem viņš cēntās piešķirt tām kādu saturu. Saviem brīvajiem vīriem viņš lika celt ziemas mītni, deviņpadsmit asu garu. Tajā vajadzēja pietikt vietas viņiem visiem, līdz ar sievām. No Norvēģijas viņš bija paņēmis līdzi tikai jaunlaulātus ļaudis, atskaitot vienu — veco loci. Zobena Leifs pielika visas pūles, lai ar interesi sekotu šim darbam. Bet viss bija velti. Laiks un vientulība nepielūdzami sagrauza viņa dvēseli. Vergiem viņš lika celt astoņpadsmit asu garu lopu kūti un viņiem bija jāstrādā, kamēr tie trīcēja un drebēja. Bailēs vergi visu darīja aplam, kolīdz notālēm redzeja viņu nākam. Jā, tie dzīvoja pastāvīgās bailēs no viņa. Tie bija uz visiem laikiem padarīti nekaitīgi, to viņš labi zināja. Viņi tikai iztrūkušies slapstījās apkārt. Bet mierinājums un labsajūta arī šeit nebija iegūstami.

Zobena Leifam bija vēl viena cerība. Ilgas un izmisums beidzot bija pārvarējuši viņa iedomību. Viņš tagad klīda tālu gar jurmalu un lūkojās pēc Ingolfa troņa pīlāriem. Nevis vairs tādēļ, ka viņam sagādātu gandarījumu to iznīcināšana ar uguni, bet gan tādēļ, ka viņam bija nepieciešams iemesls, lai varētu bez kavēšanās steigties pie Ingolfa un daudzmaz pieņemamā kārtā izbēgt no visa, kas viņu mocīja un mulsināja. Zobena Leifs ilgojās pēc dienas, kad šo dievu tēlu atrašana dos viņam iespēju vienā lēcienā izkļūt no patreizējā nožēlojamā stāvokļa. Vienīgi šī cerība vēl turēja viņu kājās. Tomēr aizritēja diena pēc dienas. Pat jūra un straume nebija noskaņotas viņam labvēlīgi. Viņš skaļi sarunājās ar jūru un atgādināja visas tās godīgās cīņas, ko viņi bija izcīnījuši savā starpā. Bet arī jūra neklausījās viņā. Varbūt arī tā tagad bija viņam naidīga, tāpat kā visas citas lietas debesīs un zemes virsū.

Zobena Leifs bija tiktāl aizgājis gar piekrasti austrumu virzienā, cik to atļāva straujās šļūdoņa upes. Nu viņš devās rietumu virzienā. Viņš palika prom četras dienas un četras naktis. Sajā klejojumā viņš iepazinās ar jaunu šīs zemes daļu, kas viņam labi patika. Kāda zaļa kalna nogāzē, kas sākumā stāvus, bet tad mērenā lēzenumā pacēlās līdz pat baltajam šļūdonim, kura divas galvas atgādināja milzes krūtis, pletās līdzenums ar kuplām pļavām un skaistām, krūmiem apaugušām ielejas strēmelēm un smaidošiem laukiem līdz pat mirdzošajai jūrai. Dienvidrietumos no juras pacēlās zaļas salas. Zobena Leifs griezās atpakaļ tikai tad, kad zeme viņa priekšā plašā lokā pavērās pret rietumiem. Viņš atkal rūpīgi pārmeklēja jūrmalu. Rūgti vīlies, ka troņa pīlāri nav izskaloti arī šeit, vēl klusāks un mazdūšīgāks kā izgājis, viņš pārnāca no šī klejojuma. Ik rītu viņu pārņēma smeldzoša nevarības sajūta, kas atkāpās tikai vēlā vakarā, kad miegs apžēlojās par viņu.

Dažiem no saviem jaudīm viņš lika ievākt sienu, citus sūtīja zvejot zivis, pārējiem bija jāstrādā pie ēkām. Bet redzēt ļaudis čakli strādājam — tas viņam vairs nesagādāja nekāda prieka. Un viņam pašam trūka iekšeja miera, lai varētu piepildīt laiku ar kādu nodarbošanos.

Bez vismazākā cerības stariņa sirdi viņš arvien vēl turpināja klaiņot gar jūrmalu un vērot, vai tad troņa pīlāri arvien vēl nav izskaloti mala.

Sājos klejojumos viņa domas nepārtraukti kavējās pie Helgas. Bet nevis klaji un brīvi — apzinati domāt par viņu, to viņš nebūtu spējis izturēt. Tikai slepeni un visdziļākā noslēgtībā viņa mājoja tā sirdī. Tā viņa vismaz atmiņās bija tam tuvu un viņam nevajadzēja ik brīdi lūkoties acīs patiesībai, ka viņus šķir tali gājieni un vairāku dienu brauciens pa jūru un ka šis šķiršanās iemesls bija vienīgi tikai viņa muļķīgās un droši vien pilnīgi nepamatotās bažas. Sīs atmiņas par Helgu viņš kopa ar maigu saudzību, tomēr nekad pilnīgi neizceļot tās gaismā no savas zemapziņas miglas. Kā slāpēs mirstošais nolaiza rasu no smilgām, tā arī viņš baudīja šo mazumiņu atmiņu laimes.

Tā Zobena Leifam pamazām apnika jūra un piekraste un visas lietas, kas bija ap viņu. Viņa paša izmisuma atbalss skanēja tam pretim no visām pusēm un mocīja viņu, kā vien cilvēku var mocīt paša vainas dēļ sagādātas sāpes.

Kad pienāca ziema, Zobena Leifs, vientuļš kā lācis alā, sēdēja savā nama pusē pie ugunskura. Baismas dvesa pretim no viņa, tādēļ viņa vīri mīļāk kavējās savā nama galā. Viņi tikai nesen bija precējušies, tādēļ tie nejuta nekā no saltuma un garlaicības. Un vergi reizēm, bet allaž vienā un tajā pašā laikā bikli ieslīdēja pie viņa ar kurināmo malku. Viņi trīcēja un neveikli rīkojās ap pavardu, kaut Zobenu Leifs turēja seju noslēptu plaukstas un nepiegrieza tiem vērību.

Zobena Leifs tagad bija tik nabags, ka nereti pieķēra sevi ilgojamies pēc mazās izklaidēšanas, ko viņa vakaru klusumā ienesa vergu ienākšana. Viņš bija tik nabags, ka, cenšoties noslēpt savu nabadzību, tas kļuva īgns un sapīcis pat pret veco loci, kad tas dažreiz vakarā, pārvarējis savu nemājības sajutu, uz brīdi nosēdās viņam līdzās, tā pierādot savu padevību un līdzjutību. Vecais vīrs nespēja saprast, kur Zobena Leifs pazaudējis savu parasto labsirdību un nepārspējami labo jutoņu. Droši vien šīs jaunās zemes troļļi bija viņam tās nolaupījuši. Vecis nemīlēja šo zemi, kur viņa mīlulim Zobena Leifain nebija ne dzīvo, ne mirušo, ar ko tas varētu kauties. Troļļu un ruku šeit bija papilnam, par to viņš jau bija pārliecinājies. Kada brīnišķa dzīve risinājās klintīs un pakalnos. Bet cīņas kāram vīram tās bija bezvērtīgas būtnes, pret kurām nebija iespējams cīnīties ne ieročiem, ne arī rokām; vienīgi dievi varēja aizsargāt cilvēku no viņiem un turēt tos aiz viņa durvīm.

Vecais locis varonīgi cīnījās ar savām bailēm un nemajības sajūtu, kas viņu sagrāba šī apburtā vīra tuvumā. Beidzās tomēr ar to, ka ari viņš atteicās no sava labā nodoma un atstāja viņu vienu sēdam pie ugunskura.

Dienām un naktīm ap namu kauca un plosījās vētra un krusa. Ziemas diena bieži atšķīrās no nakts tikai kā krēslaina vizma un baigajās ziemas naktīs visi ļaunie gari bija palaisti brīvībā.

Astotā nodaļa

Par Ingolfu ziņojams, ka viņš, atradis piemērotu vietu piestātnei un izkrāvis un novietojis krastā kuģi, lika saviem ļaudīm ierīkot ziemas mītnes, cilvēkiem un dzīvniekiem.

Viņš pats zirga mugurā jādelēja apkārt. Viņu pavadīja kāds vergs, vārdā Vifels, kas bija uzaudzis pie viņa tēva un no kura Ingolfs cerēja lielas lietas. Tā viņš izpētīja apkārtni un sarīkoja tālus izbraucienus gar jūrmalu, meklējot troņa pīlārus.

Ingolfs izmantoja savu laiku un bija apmierināts. Apvidus viņam palika. No viņa zemesmēles pavērās plašs skats par piekrasti austrumu un rietumu virzienā. Vairāk zemes vidienē, tieši iepretim zemesrnēlei, ar auglīgām ganībām atdalīts no tās, pacēlās stāvs, augsts kalns. Bet aiz šī kalna rēgojās šļudonis — liels, tālu mirdzošs ledus milzis, kura grumbainie snuķi iesniedzās visās gravās, it kā meklējot tur barību. Dīvainā kārtā šī varenā ledus masa neizplatīja saltumu — taisni otrādi, tā šķita sildām gaisu, varbūt tādēļ, ka visi negaisi un aukstums sakopojās ap viņas tālo virsotni, kas tikai reti bija saskatāma. Gar piekrasti zemes strēlei abās pusēs izpletās smilšu klajumi, neskaitāmu š|udoņa ūdeņu izvagoti. Si smilšu stremele vietām sniedzās līdz pat šļūdoņa malai. Bet plašās ganības kalnu piegāzēs, kas ieslēdza smilšu apgabalus, bija neparasti kuplas. Un arī krūmāju šeit bija papilnam; vietām tie sākās jau pašā šļūdoņa malā, kas izskatījās brīnišķi. Gaiss bija silts un piesātināts ar pietiekošu mitrumu, tā ka zāle un dzīvnieki šeit labi padevās. Vasara šeit pat bija labāka un zeme auglīgāka kā pie Gulbju fjordiem — to lngolfs uzreiz redzēja. Un tomēr viņam nebūtu bijis iebildumu, ja viņa troņa pīlāri bulu aizdzīti pie Gulbju fjordiem. Sajā ziņā arī Halveiga domāja tāpat. Klusībā lngolfs lika lielas cerības uz apstakli, ka dievu tēli bija nesti austrumu virzienā, kad viņš bija redzējis tos peldam prom no kuģa. Kas varēja zināt: galu galā varbūt tas tomēr vēl bus Gulbju fjords? Nē, viņš neiedrošinājās to vēlēties — tas bija jāizlemj Odinam vienam. Būtu bijusi pārdrošība — mēģināt vadīt un iespaidot vienacainā dieva gribu. Bet cilvēkam dažreiz iekrīt prātā domas, kuras tas vairs nespēj atvairīt. To zināja arī Odins un par to viņš taču neļaunosies uz viņu.

Divas mēness maiņas lngolfs izturēja sasprindzinātībā. Tad viņš ar vergu Vifelu saposās tālam izjājienam. Halveiga nelabprāt piekrita šim ceļojumam, lngolfs pats un vēl vairāk tā ļaudis bija tik daudz stāstījuši viņai par straujajām šļūdoņa upēm. Viņa tomēr nomierinājās, kad viņš apsolīja tai ievērot visu iespējamo apdomību. Viņam taču vajadzēja reiz pašam palūkoties, kas notiek Gulbju fjordos.

lngolfs un viņa vergs jāja pāri smilšu klajumiem un pakalniem. Katrā smilšu paugurītī sēdēja pa kaijai. Aizskarti savā apziņā, ka ir šīs zemes vienīgie kungi, putni sēdēja klusēdami un neizdibināmu skatienu nolūkojās jaunajās, lielajas būtnēs, kas bija iztraucējušas viņu valsts mieru. Viena no straujajām un duļķainajām šļūdoņa upēm, kas šķērsoja zemi, vienkārši nebija pārbrienama. Par laimi, šļūdonis šeit nebija stāvs, tā ka lngolfs un viņa pavadonis varēja apjāt upei apkārt.

Otrās dienas vakarā viņus alkal aizturēja kāda šļūdoņa upe, kas bija plata kā fjords un ar nedrošu, smilšainu pamatu. Tā bija robeža, kuru lngolfs un tā zvēresta brālis pagājušā vasarā bija sasnieguši savā izlūku jājiena no Gulbju fjorda uz dienvidiem, lngolfs gribēja apiet to tāpat kā pirmo upi, bet šeit šļūdonis bija no vietas izvagots tik dziļām plaisām, ka pēc vairākiem veltiem mēģinājumiem viņš bija spiests atteikties no sava nodoma. Tādā kārtā viņam atlika tikai griezties atpakaļ un turpmāko piekrastes pētīšanu atlikt līdz tam laikam, kad ziema pār šīm nepārejamām upēm būs uzcēlusi savus ledus tiltus.

Vasaras atlikušā daļa pagāja, veicot visdažādākos priekšdarbus ziemai. Ko strādāt un uzraudzīt bija papilnam.

Helgai pie Ingolfa klājās labi. Viņš arvien izturējās pret to ar siltu laipnību un lielu sirsnību. īsti saprast viņš to tomēr nespēja. Viņa rotaļājās ar puisēnu un palīdzēja Halveigai, izlikās mierīga kā arvien un šķita esam jautra un apmierināta. Bet dažreiz rītos, kad visi citi vēl gulēja, viņš pārsteidza to stāvam vienatnē un ilgiem skatieniem lūkojoties pāri kalniem, kas zilgmoja dienvidrietumos. Sajā virzienā taču atradās Zobena Leifa zemes strēle, kaut tā bija tik tālu, ka no šejienes to nevarēja saskatīt. Ingolfam iesāpējās sirds, redzot māsu tik stingu un nekustīgu skatienu veramies tālēs. Viņas seja tad bija ļoti bāla un likās, it kā viņas zilās acis apēnotu kāda iekšēja tumsa. Jau vairā kkārt viņš bija gribējis atstastīt tai savu pēdējo sarunu ar zvēresta brāli. Viņš taču nezināja, vai viņa nojauta patiesos iemeslus, kuru dēļ Zobena Leifs bija gribējis atstāt to pie viņa un Halveigas. Viņš arī nezināja, kādas ir viņas domas šajā lietā. Bet, rūpīgāk apsvēris, viņš ikreiz atteicās no šī nodoma. Galu galā viņa vārdi vēl varētu iedvest tai nevajadzīgas bailes un bažas. Tik mierīga kā patreiz viņa droši vien nepaliktu, ja tai būtu nopietni jābaiļojas Zobena Leifa dēļ. Katrā ziņā bija labāk neiejaukties šajā lietā, jo vairāk tādēļ, ka arī lngolfs pats neticēja, ka Zobena Leifam varētu gadīties kas ļauns. lngolfs taču pazina Zobena Lcifu. Pat ja viņa zvēresta brālis viens pats būtu palicis kopā ar desmit saniknotiem vergiem, viņš nebūtu bažījies tā dēļ. Zobena Leifs taču uzmanījās un bija jau ticis galā arī ar vēl ļaunākām lietām.

Ziema atnesa tikai mērenu salu, bet toties jo vairāk sniega. Jūla svētki jau bija pagājuši, kad aizsala upes. Kolīdz bija iespējams, lngolfs norīkoja ceļā Viflu un vēl kādu no saviem vergiem, vārdā Kārlu, un sūtīja tos gar piekrasti austrumu virzienā ar uzdevumu — rūpīgi pārmeklēt katru līci un katru zemes strēli un negriezties atpaka|, pirms nebūs pārmeklēti ari abi Gulbju fjordi, ja vien viņiem nelaimētos jau agrāk atrast troņa pīlārus. Vergiem iegadījās slikts laiks ar sniegputeņiem un stipru salu. Viņi bija prom divas nedējas un pārjāja mājās noguruši un novārguši. Viņi bija pārmeklējuši piekrasti līdz pat Gulbju fjordu ziemeļu malai, bet troņa pīlārus nekur nebija atraduši. Noklausījies viņu ziņojumā, Ingolfs smagi nopūtās un atteicās no Gulbju fjordiem.

Viņš deva vergiem laiku atpūsties no grūtā ceļojuma. Tad viņš no jauna izsūtīja tos gar piekrasti rietumu virzienā un šoreiz deva tiem līdzi zirgus. Viņš cieši piekodināja viņiem negriezties atpakaļ, pirms tie nebūs satikuši viņa zvēresta brāli Zobena Leifu. Ja viņiem izdotos jau iepriekš atrast troņa pīlārus, viņiem bija jāpaziņo Zobena Lcifam, ka Ingolfs ar saviem ļaudīm un lopiem došoties uz rietumiem, kolīdz, vasarai tuvojoties, jūras ceļš kļūšot drošs.

Bet pavasaris šoreiz atnāca agrāk, nekā varēja to gaidīt. Jau naktī pirms vergu aizceļošanas silts, stiprs dienvidaustrumu vējš sāka kausēt sniegu un salauzt ledus segu upēs. Tuvējās upes vergi vēl paguva pārjāt pa ledu, bet jau otrā dienā tiem aizsprostoja ceļu putojošas straumes, kas nesa uz jūru varenas saduļķota ūdens masas un milzīgus ledus gabalus. Tomēr vergi nepadevās un, pateicoties zirgiem, viņiem beidzot arī izdevās tikt uz priekšu, kaut bieži tiem nācās pazaudēt veselu dienu, meklējot braslu pāri upei, vai ari pārpeldēt tās, karājoties zirgu astēs vai krēpēs. Tas bija visļaunākais ceļojums, kādu Vifls un Karls jebkad bija piedzīvojuši, un bija jāpateicas vienīgi Vifla neatlaidīgai izturībai un varonīgai uzticībai, ka viņi dzīvi tika cauri visām briesmām un beidzot sasniedza savu mērķi.

Kad viņi četrpadsmit dienas bija pavadījuši ceļā, tie beidzot sasniedza Zobena Leifa zemes strēli. Viņi atrada ēkas, bet tās bija tukšas; visapkārt, cik tālu vien sniedzās skatiens, neredzēja neviena dzīva radījuma. Pludmalē gulēja kuģis, bet laivu nebija.

Devītā nodaļa

Pavasaris bija atgriezies ari pie Zobena Leifa. Kādu nakti, guļot uz sava lāčādas maisa, viņš bija izdzirdis gaisā tā skaņas. Viņš pazina dienvidaustrumu vēja straujo un spēcīgo šalkoņu. Viņš jutās pārsteigls, kad pēkšņi no gaisa nokrita pirmās lietus lāses. Tā guļot, Zobena Leifam sirds sāka straujāk sist. Bet viņš palika gujam, neizlēca no gultas un neizskrēja kails ārā, lai apsveiktu pavasari un ļautu tā vētrai aizraut elpu, kā viņš to būtu darījis citā laikā. Tas nebija vairs senākais, spēka pārpilnais Leifs. Ari pavasaris nespēja to uzmodināt.

Citkārt Zobena Leifs, pavasarim iestājoties, mēdza izvairīties no mājām. Šoreiz viņš palika sēdam iekšā, slims dvēselē un bezspēcīgs nokratīt no sevis ziemas un ilgu smagumu. Palika namā sēdam un nevēroja, kā pavasaris modināja zemi no ziemas miega. Ik rītu viņš, smagi nopūzdamies, piecēlās no guļasvietas, gurdi un negribīgi apģērbās un laiskiem soļiem izgāja ārā, lai redzētu, ko veicis pavasaris un laiks. Ja diena bija gaiša, viņš aizgāja zemes strēles galā un pāri zemei un jūrai lūkojās austrumu virzienā. Tad viņš šļūcošiem soļiem, kā vecs vai slims vīrs, atgriezās mājās, atkal nosēdās savā vientulībā un gaidīja. Vēl bija pārāk agrs gadalaiks, lai Ingolfs varētu nākt. Ingolfs un viņam līdzi — Helga. Viņš gandrīz vairs neiedrošinājās pat domās minēt viņas vārdu. Viņa sirdi durstīja un dedzināja apziņa, ka ar šo nevajadzīgo šķiršanos tas sagādājis Helgai jaunas bēdas. Savas ciešanas viņš pats bija nopelnījis — to viņš atzina, jo pats bija to cēlonis un sekas; ikvienu bezgalīgu dienu, ikvienu bezmiega nakti, ikvienas ciešanas un ilgu sāpes — to visu viņš pats bija sev sagādājis, bez kāda iemesla un pilnīgi velti. Tomēr vēl ļaunākas bija domas par Helgu. Viņai bija iemesls ticēt, ka viņš atstājis to gluži vienaldzīgs. Tātad viņai bija arī jātic, ka viņš nebūt neilgojas pēc atkalredzēšanās ar viņu. Sī doma bija tik nepanesama, ka brīžiem viņam likās, it kā tā galvai vajadzētu pārsprāgt un sirdij aiz bēdām apstāties krūtīs. Nu viņš vairs nespēja pat priecāties par drīzumā gaidāmo atkalredzēšanos ar savu sievu.

Visu savu izmisumu Zobena Leifs izgāza pār vergiem. Viņš apveltīja tos kājas spērieniem un sitieniem, kad vien viņam iekrita prātā — bieži bez kāda iemesla. Viņš ienīda šos vergus, kas kā tārpi rāpoja viņa priekšā, suniski gļēvi un nožēlojami. Viņam likās smieklīgi, ka viņš reiz bija varējis bīties, it kā tie spētu sacelties un uzbrukt viņam un viņa ļaudīm. Sie nožēlojamie dzīvnieki, šie līkinugurainie radījumi! Vienīgi viņi bija vainīgi pie visa, ko viņam šī gada laikā bija nācies pārciest. To viņiem nu vajadzēja izpirkt, sitienus viņi bija pelnījuši, sitienus un kāju spērienus! Viņš gribēja iedzīt to suņu dvēselēm tādas bailes, kas nekad vairs neizzustu. Zobena Leifa sirdī nebija ne dzirkstelītes līdzjūtības pret tiem. Un viņš panāca, ka viņu acīs vispāri vairs nebija neviena skatiena un viņu lūpās neviena vārda — vismaz kamēr tie nebija pilnīgi vieni un cieši pārliecināti, ka neviens cits tos neredz un nedzird.

Kad zeme bija atkususi lāpstas dzi|umā, Zobena Leifs pavēlēja vergiem uzart lauku rietumos no priekškalniem. Aršanai viņi bija paņēmuši līdzi vērsi. Duftakam nu šķita, ka viņa laiks pienācis. Duftaks, kas gribēja atriebties par daudzām pārestībām, bija sastādījis uzbrukuma plānu. Nu bija izdevība piepildīt to. Kādu rītu, kad Duftaks ar vēl vienu vergu un vērsi gāja pie darba, viņš deva pārējiem vergiem jau iepriekš norunāto zīmi. Sur un tur viņi bija jau laikus noslēpuši nažus un nolauztas izkaptis. Tos viņi nu sameklēja un noslēpa savās skrandās. Vergi nu bija sagatavojušies. Kamēr Zobena Leifa brīvie vīri bezrūpīgi sedeja pie rīta mielasta, Duftaks sāka rīkoties: viņš iedūra vērsim nazi kaklā un skriešus devās atpaka| mājup; citi vergi sekoja tam pēdās. Gluži aizelsušies viņi sasniedza namu, Duftaks ieskrēja pie Zobena Leifa un it kā vislielākajās izbailēs stostījās: «Lācis, lācis!» Verga izbailes likās nemākslotas. Zobena Leifs satvēra viņu aiz apkakles un izpurināja no viņa ziņojumu, ka no meža pēkšņi esot iznācis lācis un uzbrucis vērsim. Viss norisinājās, kā Duftaks jau bija paredzējis. Zobena Leifs palaida viņu va|ā — dīvainā kārtā, bez kā būtu to apbalvojis ar parasto kājas spērienu, pasauca savus ļaudis un pavēlēja tiem sekot viņam un meklēt lāci; viņš uzsauca tiem izklīst pa vienam biezajos krūmājos, lai zvērs nevarētu aizbēgt. Tad viņš paķēra cirvi un šķēpu un izskrēja ārā.

Tas Leifain beidzot reiz bija īstais darbs! Sirds viņam atkal sēdēja vecajā vietā un mierīgi pukstēja. Sis lācis taču nāca, it kā pašas laimes sūtīts! Sirds viņam kļuva plašāka, lielāka labdarīgā atvieglojumā, kā jauns zēns viņš izlēca pa durvīm.

Duftaks redzēja Leifa zobenu karājamies pie sienas. Viņš mirkli vilcinājās, tad paķēra to un skrēja Leifam pēdās. Viņš bija apņēmies viens pats nogalināt Zobena Leifu un zobens šim nolūkam katrā ziņā bija noderīgāks kā īss nazis. Viss notika, kā Duftaks jau iepriekš bija aplēsis. Kamēr vīri ātri izklīda starp krūmiem, Zobena Leifs steidzās pie vērša. Pirms uzsākt gūstīšanu, viņš gribēja redzēt, ko īsti lācis nodarījis viņa vērsim. Platiem lēcieniem viņš viegli un bezrūpīgi skrēja turp. Senākā dēku kāre no jauna bija atmodusies viņā. Viņš bija pārāk satraukts, lai ievērotu, ka Duftaks seko viņam pa pēdām.

Zobena Leifs aizskrēja līdz vērsim, palika stāvam, pieliecās un — sarāvās. Viņa domas pārsteigumā palika acumirkli stāvam uz vietas. Ko tad tas nozīmēja? Vērsis bija nodurts! Vai stāsts par lāci būtu bijuši tikai meli? Domīgs un apjucis viņš pavērsās atpakaļ. Tur stāvēja Duftaks un turēja rokā paceltu viņa paša zobenu — tā smaile trīcēja tieši viņam pret krūtīm.

Leifam iekrita prātā vārdi, ko mūks toreiz bija sacījis. Tikai īsu mirkli viņš stāvēja bez padoma un bezspēcīgs Te zeltā kaldinātais zobena asmens iemirdzējās, viņš sajuta starp ribām kutinošu pieskārienu — tā bija dīvaina, gandrīz pat patīkama sajuta. Bet tai tūliņ sekoja dūriens un kāda skaņa, kurā debesis un zeme likās sagrūstam pīšļos…

Krītot Zobena Leifa smadzenēs vēl pavīdēja pēdējā doma par Helgu, mierinoša doma par to, ka Helga atrodas drošībā. Jā — Helga bija drošībā!… Tumša apziņa, ka viņš nav velti cietis savā ilgajā vientulībā, izveidoja it kā slimīgu smaidu ap viņa lielo muti. Tad līdz ar asinīm viņam no kakla izlauzās kliedziens. Viņš juta, ka pasaule ap viņu zūd.

Zobena Leifs bija beidzis dzīvot. Viņa dzīves ceļš bija nostaigāts. Kā pienākas viņš bija samaksājis par savu dzīvi. Un tas bija apburtais zobens, kas bija nonāvējis neuzvaramo.

Desmita nodaļa

Kādu nakti, jau rīta pusē, Ingolfu uzmodināja zirgu pakavu troksnis nama priekšā. Ingolfs, kas jau bija bažījies, ka viņa abi vergi varētu būt aizgājuši bojā, izlēca no gultas un uzmeta plecos mēteli.

Jā, tie bija Vifels un Karls, kas beidzot bija atgriezušies. Kad viņš izgāja ārā, tie abi stāvēja pusgaišajā naktī, klusu sačukstējās savā starpā un vēl nebija noseglojuši zirgus. Viņu izturēšanās liecināja, ka tic atnesuši ļaunas vēstis. Kad Ingolfs atvēra durvis, viņi pagrieza galvas, bet palika vilcinādamies stavam un aizmirsa pat sveicināt.

Ingolfs acumirkli kavējās. Tad viņš piegāja tiem klāt, klusu sveicināja un deva Karlam rīkojumu noseglot zirgus un iet gulēt. «Vislabāk nerunā ne ar vienu,» viņš beidzot sacījam Karlam. Tad viņš uzlika roku Vifelam uz pleca un pagājās ar to aiz nama. Tur viņi netraucēti va rēja izrunāties. Vifels bija tik nerunīgs, ka klusums šķita karājamies gaisā kā neredzama sega. Kad viņi bija aizgājuši aiz nama, Ingolfs atlaida Vifela plecu un atslējās pret ēkas sienu. Pirmā smagā nojauta ātri bija izvērsusies pieaugošā pārliecībā — pārliecībā, kas uzgūlās viņam kā fizisks smagums un lika zemei grīļoties viņam zem kājām. Dažus bezgalīgus acumirkļus viņš stāvēja tā, atbalstījies pret nama sienu un pievērsis stingu skatienu austrumiem, kur vājš sārtums pie tēraudzilā debesu jurnola ļāva nojaust tuvo saules lēktu. Viņš izvairījās uzlūkot Vifelu, kura seja un izturēšanās tik nepielūdzami liecināja, kas bija noticis. Ingolfs vēl pretojās tam, ka viņa pēdējā cerība tiek galīgi iznīcināta. Viņam vajadzēja mazliet laika, lai tas varētu panest vārdus, kas apstiprinās nelabojamo nelaimi, kuru viņš taču jau nojauta ar nešaubīgu pārliecību. Saule jau kāpa augšup gar apvārsni, kad Ingolfs beidzot vairs nespēja ilgāk panest šo nezināšanu. Viņa skatiens pievērsās vergam. Vifels stāvēja nekustēdamies un klusi raudāja.

«Kas tev ziņojams man?» Ingolfs beidzot jautāja, pūlēdamies izlikties mierīgs.

«Zobena Leifs ir miris, kungs,» vergs stostīdamies un zobiem klabot izgrūda.

Tad iestājās ilgs klusums. Ingolfs bija noliecis galvu un stāvēja aizvērtām acīm un cieši sakniebtām lūpām. Ingolfs raudāja. Beidzot viņš, tāpat noliektu galvu un aizvērtām acīm, ar rokas mājienu pavēlēja vergam stāstīt.

Vifels vēl dažas reizes iešņukstējās un tad stostīdamies sāka ziņot: «Sasnieguši priekškalnus, mēs atradām namus tukšus. No ļaudīm nebija ne vēsts. Pludmalē atradām ari kuģi, bet abas laivas bija pazudušas. Mēs sākām pārmeklēt laukus un krūmājus ap ēkām. Pirmo atradām Zobena Leifu. Tas gulēja laukā, netāl no mājas, līdzās tikko uzartam zemes gabalam. Viņš bija noslepkavots ar dūrienu krūtīs. Mēs turpinājām meklēšanu un drīzi vien atradām krūmos arī viņa vīru līķus, kas gulēja izklaidus katrs savā vietā. Daži no tiem bija nodurti no mugurpuses, citiem bija vairākas brūces, kas liecināja, ka norisinājusies cīņa. Vergi un sievietes bija nozuduši.»

«Zobena Leifs jau nojauta to,» Ingolfam iekrita prātā, kad vergs apklusa. Ingolfs palika mierīgi stāvam. Sirds viņam krūtīs smagi un sāpīgi sila: Leif, o Leif!… Beidzot viņš pacēla galvu, gurdām acīm pavērās visapkārt. Viņa skatiens bija kļuvis ļoti vientuļš. Nu, kad viņu vairs nemāca šaubas un kad pirmās asās sāpes bija norimušas, viņa ārienē citādi nekas sevišķs nebija vērojams.

Klusā balsī viņš izjautāja vergu tālāk un dzirdēja, ka viņš un Karls jau esot apglabājuši Zobena Leifa vīrus. Zobena Leifu viņi bija pārseguši un atstājuši guļam turpat, kur bija to atraduši.

Ingolfu pārņēma stindzinošs gurdums. Laiku pa laikam viņš it kā atmodās un uzdeva vergam kādu jautājumu. Un pēc verga atbildes ikreiz atkal iestājās ilgs klusums. Tā Ingolfs pamazām ieguva sīkas ziņas par viņu ceļojumu. Vifels stāstīja par grūti pārejamām upēm, par mūkiem un viņu tempļiem, kā viņam un Karlam vajadzējis noķert vienu no Zobena Leifa krūmos izklīdušajām aitām, lai nodrošinātu sev uzturu atpakaļceļam.

Kā dažkārt, Helga arī šorīt jau agri bija kājās. Viņa arvien mēdza pirmā iziet ārā, sevišķi, ja laiks bija jauks. Tik agrā rītā viņa netraucēta un citu nenovērota varēja skatīt tālos kalnus dienvidrietumos, kuru zilganie tvani slēpa viņas skatienam Zobena Leifu. Šorīt, tikko iznākusi pa durvīm, viņa izdzirda aiz nama klusinātas balsis. Viņa nevarēja atšķirt vārdus, bet dzirdēja toni, kādā tie tika runāti. Klusā saruna iedvesa viņai bailes. Kad viņa pazina Vifela balsi, kāds milzīgs smagums pēkšņi uzgūlās viņas krūtīm un aizžņaudza tai kaklu. Brīdi viņa tā stāvēja, nespēdama pakustēties no vietas, tikai smagi atslīgusi pret nama sienu un cieši piespiedusi roku krūtīm, kur nemierīgi pukstēja sirds. Nu balsis pēkšņi apklusa un aiz nama iestājās dziļš klusums. Par ko gan Ingolfs un Vifels varēja sarunāties šādā tonī? Kādēļ Ingolfs jau tūliņ nebija viņu uzmodinājis? Viņš taču zināja, ar kādu nemieru viņa gaidīja vergu atgriešanos. Helga ar pūlēm aizvilkās līdz ēkas stūrim. Vēl viņa cerēja un reizē baiļojās, ka viņa būs maldījusies, ka tā nemaz nebūs bijusi Vifela balss, ko viņa bija dzirdējusi. Bet nu viņai bija jāzin patiesība. Citādi tai bija jānobeidzas aiz bailēm. Ja, lnr stāvēja Vifels un tur lngolfs. Helgai vajadzēja likai uzlūkot tos; pirmais skatiens atklāja viņai visu.

lngolfs tūliņ ieraudzīja māsu un viņam palaimējās savaldīties un mierīgi iet tai pretim. Viņš vēl ātri iečukstēja vergam: «Ej un liecies gulēt, Vilci. Kopš šīs dienas tu esi brīvs vīrs.»

Vifels klusu aizgāja. Viņam neatlika laika pateikties. Viņa visaugstākā cerība beidzot bija piepildījusies — nu, kad viņš to vismazāk bija gaidījis. Un tomēr viņš aizejot «raudāja.

lngolfs palika bez padoma stāvam māsas priekšā. Viņas skatienā izpaudas lugums un visa zināšana, kas liedza tam runāt.

Helga nespēja palikt šeit mierīgi stāvam. «Iesim!» viņa lūdzoši sacīja.

Brālis un māsa līdzās soļoja pār lauku. Viņi nerunāja. Tur, kur sakās krūmāji, viņi pagriezās un gāja atkal atpakaļ. Tā viņi staigāja atkal un atkal, šurp un turp pāri laukam, cieši līdzās, klusēdami.

Saule kāpa augstāk. Viņa jau stāvēja augstu pie debesīm. lngolfa ļaudis, kas no Vifela jau bija dzirdējuši par Zobena Leifa nāvi, uzturējās namā. Neviens negribēja Ingolfu un Helgu traucēt. Halveiga bija izgājusi ārā un uzmetusi ātru skatienu brālim un māsai. Tad viņa bija ieslīdējusi atpakaļ pie sava puisēna. Viņa raudāja. Helgas bēdas dziļi aizkustināja tās sirdi.

lngolfs un Helga klīda šurp un turp, soli pa solim. Helga nevarēja palikt stāvam. Ak, kamēr viņa vēl soļoja uz priekšu un turpināja kustēties, tik ilgi viņai nebija nekā, kas būtu beidzies uz mužu, — nekā, kas būtu palicis stavain. Kamēr viņa vēl nekā nebija dzirdējusi, nekas varbūt nebija arī noticis! Dzīvība un laime bija atkarīga no tā, ka viņa gāja tālāk — gāja tālāk un nepalika stāvam. Viņas krūtīs nebija elsu. Tur valdīja tikai tukšums. Viņas sirdi turēja sažņaugtu pilnīgas bezjutības smagums. Acīs tai nebija asaru un viņa stāvēja tālu viņpus raudu šaurās robežas. Vienīgi liels, draudīgs tukšums valdīja viņas dvēselē; tas gribēja viņu nožņaugt, kolīdz tā paliktu stāvam. Beidzot Helga bija tā nogurusi, ka viņai bija jāieķeras brāļa elkonī, lai varētu vilkties tālāk. lngolfs palīdzēja viņai, atbalstīja to un turēja kājās. Viņš bija lielās bēdās. Helga trīcēja un viņam nebija neviena mierinājuma tai. Tik smagu brīdi Ingolfs nekad vēl nebija pārdzīvojis. Viņš aizmirsa pats savas sāpes. Tās k|uva pavisam niecīgas līdzās māsas mēmajam izmisumam. Visas viņa domas saistījās pie tās. Viņa nevarība, viņa bezspēcība un mierinoša vārda trūkums — tas viss izspieda no viņa sirds ikvienas citas jūtas.

Beidzot Helga bija spiesta padoties. Beidzot viņas pēdējie spēki bija izsīkuši. Izmocīta viņa sa|ima brāļa rokās. Viņš saudzīgi noguldīja to zemē un viņa palika puspievērtām acīm guļam. Viņa elpoja smagi un lēnām. Tad tā aizmiga.

Ingolfs palika viņai līdzās sēdam un nenovērsdamies lūkojās tās bālajā, novārgušajā sejā. Miegā viņa šad un tad nopūtās. Ingolfs nespēja novērst skatienu no viņas.

«Leifs nojauta to,» viņa dvēselē turpināja skanēt. Citu domu vairs nebija viņa galvā, kas mulsa viņa paša un māsas sāpēs.

Tad no nama iznāca Halveiga ar savu puisēnu rokās. Viņa nespēja vairs ilgāk panest vientulību. Klusēdama tā nosēdās Ingolfam līdzās zemē. Acis viņai bija saraudātas sarkanas un, cīnoties pret asarām, viņas sejā raustījās dīvaini pārvērsts smaids. Brīdi sēdējusi un vērojusi aizmigušo Helgu, viņa vairs nespēja — viņa klusu atbalstīja galvu pret vīra plecu, noslēpa seju pie tā krū tīm un raudāja.

Mazais Torstens līksmi tērzēja un raustīja mātes roku, jo tas labprāt gribēja tikt pie Helgas. Ingolfam vajadzēja rotaļāties ar viņu, lai tas paliktu sēdam. Bērna bezrūpīgā čalošana dūrās viņam sirdī.

Helga gulēja tikai īsu brīdi. Pēkšņi viņa atvēra acis, piecēlās sēdus un mulsi pavērās visapkārt. «Ko tas nozīmē? Kādēļ es guļu šeit?» viņa izbrīnā jautāja. Tomēr pēkšņi viņa atkal atcerējās, kas noticis. Te viņa ievaidēdamās sabruka sevī, rokām aizsegusi seju.

Tad viņa skarbā kustībā izslējās. «Un kā tas noticis?» viņa jautāja aizsmakušā, neapvaldītā balsī un ar stingu izteiksmi jaunajā, skaistajā sejā lūkojās tieši uz priekšu. Kad Ingolfs tūliņ neatbildēja, viņa vēl neapvaldītāk piebilda: «Stāsti man to tūliņ!»

Ingolfs stostīdamies un nesakarīgi stāstīja, ka viņa vergi atraduši Zobena Leifu un visus tā vīrus bez dzīvības. Spriežot pēc visa, slepkavas varot būt vienīgi īru vergi.

«Un sievietes?» Helga jautāja tādā pat balsī kā iepriekš.

Ingolfs izteica aizdomas, ka vergi bēgot būšot aizveduši sievietes līdzi. Beidzot viņš dažiem saudzīgiem vārdiem ieminējās, viņam esot pamats domāt, ka Zobena Leifs jau pirms gada esot bažījies, ka kāds gadījums varētu notikt un ka vienīgi tādēļ tas atstājis Helgu šeit pie viņa un Halveigas.

Te Helga iesmējās, ja vien skaņu, kas izlauzās no viņas rīkles, varēja saukt par smiekliem. «Tas tagad vienalga!» viņa skarbi sacīja.

» Tad viņa savaldījās un izstiepa rokas pēc bērna. Brīdi viņa turēja to, glāstīja tam matus un pūlējās uzsmaidīt viņam. Pēkšņi viņa atdeva bērnu atpakaļ mātei un pave rās Ingolfā ar skatienu, kurā neslēpti atspoguļojās viss viņas bezcerību izmisums, un sacīja: «Es gribu viņu redzēt. Vai mēs nevaram doties turp?» Viņas balss bija pa likusi rupja un neapvaldīta, tajā nebija vairs ne vēsts no senākā mīkstuma un maiguma, tomēr skarbums no tās bija izzudis.

«Kolīdz varēsim, mēs brauksim,» Ingolfs mierīgi atbildēja.

Helga nepacietīgi piecēlās. Viņa tikai nedroši turējās kājās, tomēr īsi noraidīja brāļa un svaines palīdzību.

«Nezaudēsim laiku,» viņa steigā sacīja un grīļodamās devās mājup. Ingolfs un Halveiga lēnām sekoja tai. Mal veiga atkal nesa rokās savu puisēnu.

Vēl tajā pat dienā kuģi nolaida ūdenī un lielā steigā piekrāva. Otrā rītā tas jau bija sagatavots braucienam un pret vakaru sāka pūst labvēlīgs vējš.

Ingolfs izbrīnā vēroja Helgu. Viņa neraudāja. Un tā neslēpās vientulībā. Viņa uzturējās citu vidū, gandrīz tāpat kā senāk, strādāja ierastos darbus, rūpējās par bērnu un palīdzēja Halveigai. Vienīgi viņas balsī, kas arvien vēl bija sveša balss, un viņas dīvaini stingajā skatā izpaudās tās sāpes. Bet šī balss un šis skatiens vēl vairāk biedēja Ingolfu nekā asaras un neslēpts izmisums.

Vienpadsmitā nodaļa

Otrā rītā, saulei lecot, viņi sasniedza mērķi. Brāļa atbalstīta, Helga nokāpa pa laipu krastā. Kad viņa stāvēja pludmalē ūn ieraudzīja Zobena Leifa ēkas, spēki no jauna atstāja viņu. Viņa vairs nespēja. Lai nesaļimtu, viņai bija jāatbalstās pret brāli. Ingolfs aplika roku māsai ap vidu un aizveda to pie kāda akmens. Tur viņa nu sēdēja un neredzošām acīm lūkojās saules lēkta kvēlē zeltaini mirdzošajā jurā. Liegs rīta vējiņš rotaļājās ar viņas matiem un maigi glāstīja tās bālo seju.

Ingolfs stāvēja un gaidīja. Viņa bija izteikusi vēlēšanos redzēt Leifu; viņam bija jāuzklausa šis luguins, bet viņš gribēja pavadīt māsu un būt tās tuvumā.

Helga bija aizmirsusi viņu, aizmirsusi, kādēļ tā atrodas šeit. Acumirklī viņa atcerējās vēl tikai to, ka viņa nu ir viena un ka Leifa vairs nav. Reizēm tas viņai šķita pilnīgi neticami. Leifs bija miris — kādēļ tad viņa vēl dzīvoja? Kādēļ nāve vēl nenāca pie viņas, kaut sirdi viņa izlūdzās to no visiem dieviem un visām varām?

Brīdi nekustīgi stāvējis viņai līdzās, Ingolfs noliecās par to un klusu sacīja, ka viņam nu esot jāiet un jānorīko vīri.

Izdzirdusi viņa balsi, Helga sarāvās un iztrūkusies uzmeta tam ātru skatienu. Tad viņa atjēdzās, zināja atkal, kādēļ tā sēd šeit un kādēļ Ingolfs gaida viņu; viņa satvēra brāļa roku, krampjaini saspieda to savējā, klusu ievaidējās un tad sacīja savā dīvaini tālajā, svešajā balsī: «Ingolf — es taču nespēju… Ļauj man sēdēt šeit. Es nevaru piecelties. Ak, es nekā nevaru!» viņa žēli piebilda un ieslēpa seju rokās.

Ingolfs noliecās pār viņu un klusu sacīja: «Es atkal atnākšu pēc tevis …»

Kad viņa soļi bija apklusuši, Helga ļāvās savām bēdām. Viņai vairs nebija nekādu cerību. Sirds tai bija mirusi. Bet viņa dzīvoja — vēl dzīvojal Nevarēja nomirt …

Ingolfs atgriezās kuģī, palīdzēja Halveigai un puisēnam izkāpt malā un lūdza Halveigu paturēt Helgu acīs, kamēr viņš bus apbedījis Zobena Leifu. Tad viņš pavēlēja Vifelam un vēl dažiem vīriem paņemt lāpstas un sekot viņam.

Ingolfs bija ļoti mierīgs. Viņa rakstura stiprums šajā gadījumā izpaudās vairāk kā jebkad agrāk. Viņš bija meklējis mierinājumu pie saviem dieviem un pārvarējis sevī visu izmisumu. Viņš domāja par nāves rūnu starp viņa upurskaidām — tātad tas bija Zobena Leifs, uz kuru ta bija zīmējusies! Jā, liktenis nav grozāms. Pat visdrošsirdīgākais vīrs velti mēģinātu cīnīties pret to. Pat Odins nespēj satricināt nornu lēmumu. Tā domāja Ingolfs un mierīgu prātu viņš stājās pie darba, lai izpildītu pēdējo pienākumu pret zvēresta brāli.

Viņš un Zobena Leifs jau kādreiz senāk bija vienojušies, ka gadījumā, ja Ingolfs nomirtu pirmais, Zobena Leifs apbedītu viņu, cieši paturot vērā visas viņa ticības formas. Ingolfs savukārt bija apsolījies gadījumā, ja viņš pārdzīvotu Zobena Leifu, aprakt to zemē bez kādam svinībām. Vienīgais, ko Zobena Leifs bija vēlējies, bija tas, lai pēc nāves viņu apraktu sausā vieta, vīra auguma dziļumā un tīrā zemē. Viņa gribu nu vajadzēja izpildīt. » Putni dziedāja rasotajā rītā, kad vīri pacēla buras audeklu, ar ko Vifels bija apsedzis Zobena Leifu. Putnu dziesmas pēkšņi skanēja griezīgi Ingolfa ausīs. Ilgu laiku viņa skatiens nenovērsdamies kavējās pie zvēresta braļa trūdošajām miesām. Viņš bija redzējis jau daudz miroņu, bez kā būtu juties sevišķi aizkustināts. Seit pašsavaldīšanās uz mirkli atstaja viņu un viņš raudāja.

Atkal savaldījies, viņš pārmeta Zobena Leifain vesera zīmi un noteica klusā balsi, it kā sarunājoties ar sevi pašu: «Kāds necienīgs liktenis šeit piemeklējis krietnu vīru. Tie bija vergi, kas viņu nonāvēja — un ta klāsies ikvienam, kas neziedo dieviem.»

Zobena Leifa līķi nguldīja nestuvēs un Ingolfs pārsedza to ar savu mēteli. Tad viņš citiem pa priekšu devās uz zemes strēli, lai tur izvēlētos vietu kapam. Lēnām, soli pa solim vīri nesa zvēresta brāļa līķi viņam pēdās. Kādā klajā vietā, no kurienes pavērās brīvs skats uz dienvidiem, izraka kapu un Zobena Leifu, ietītu zvēresta brāļa mētelī, ieguldīja tajā. Tad viri uzmeta tīro zemi pār viņu un piemina to kājām.

Ingolfs palika, kamēr viņa ļaudis bija aizgājuši. Tad viņš pēdējo reizi runāja uz zvēresta brāli: «Zobena Leif,» viņš sacīja un viņa balss skanēja tik dabīgi, it kā viņš būtu pilnīgi pārliecināts, ka mirušais to dzird. «Mans mirušais draugs un brāli, ja atbildība nesaistītu mani dzīvē, es ar prieku sekotu tev nāvē. Manas dienas būs nabagas bez tevis, zvēresta brāli. Bet es mierinu sevi ar to, ka Vaihallā mēs atkal tiksimies, kad tu būsi samierinājies ar dieviem.» Tad viņš paņēma pērkoņķili, ko tas važiņā bija valkājis kaklā — vienīgo piemiņu no mātes, kuru viņš tik tikko atcerējās, un iespieda to dziļi zemē, rūpīgi pārklājot smiltīm. Sis laimes akmens viņam bija svētāks par visu, kas tam piederēja. Tādēļ tam vajadzēja pavadīt zvēresta brāli viņa ceļā.

Ingolfs atrada māsu turpat, kur bija to atstājis. Viņa sēdēja tādā pat stāvoklī, kopš viņa aiziešanas tā nebija pat pakustējusies. Viņas vaimanas bija norimušas un tā sēdēja klusēdama. Kad viņš uzlika roku tai uz pleca, viņa tikai lēnām pagrieza galvu un trulu skatienu pavērās viņā.

Tad viņš saudzīgi veda to pie Zobena Leifa kapa. Šeit Helga ilgu laiku stāvēja nekustēdamās, cieši pieķērusies brāļa elkonim, un stingu skatienu vērās brūnajā zemes brūcē. Pirmo reizi kopš Zobena Leifa nāves viņas acis pildījās asarām. Viņa palaida Ingolfa roku un lūdza viņu atstāt to vienu.

Kad Ingolfs bija aizgājis, viņa nokrita pār kapu un iespieda seju irdenajā zemē. Tā viņa palika guļam un klusi raudāja. Nu viņa varēja raudāt… Ilgi viņa vēl gulēja plaši ieplestām rokām, it kā pieplakusi zemei. Beidzot, bēdu un noguruma novārdzināta, tā aizmiga.

Bija vakars, kad viņa atkal atmodās. Viņa piecēlās un iztrūkusies palūkojās visapkārt, vai kāds nav to redzējis. Te viņas skatiens krita uz melnu, apaļu deguma caurumu zāle. Tur laikam bija dedzis ugunskurs, kuru viņa pirms gada bija vērojusi no Ingolla zemes strēles!… Ak, šī sārtā uguns! Un nu viss bija izdzisis… viss bija izdzisis …

Viņa atkal nosēda« un pārmaiņus nolūkojās kapa kopiņā un ugunskura iededzinātajā plankumā. Laiku pa laikam viņas acis pieplūda asarām. Tomēr raudāt viņai vairs nebija spēka

Vēlu vakarā atnāca Halveiga un klusu nosēdās viņai līdzās. Viņas nerunāja. Halveiga šad un tad raudāja. Helga sēdēja nekustēdamās, kaistošām acīm. Tā abas sievietes sēdēja vicu nakti. Tikai saulei lecot viņas piecēlās un klusēdamas gāja mājup.

Divpadsmitā nodaļa

Ingolfs lx?utlja savus vīrus meklēt Leifa vergus. Tā kā laivas bi!i pazudušas, varēja domāt, ka tie aizbēguši pa ūdens ceļu Un tā kā viņi zināja, ka Ingolfs atrodas tālāk austrumos, visdrīzāk bija iespējams, ka tie devušies gar piekrasti rietumu virzienā.

Rietumu pusē krastus pārmeklēja vairāku dienu brauciena attālumā. Pēdas nekur nebija atrodamas. Arī troņa pīlāri nekur nebija ieraugāmi.

Kad vīri atgriezās un ziņoja par to Ingolfam, viņš savā parastajā mierā sacīja: «Troņa pīlāri jāatrod, arī vergi — un kaut man vajadzētu viņu dēj pārmeklēt visu zemi!»

Viņš nosūtīja Vifelu ar piecpadsmit vīriem uz salām, kas pacēlās virs ūdens dienvidrietumos no zemes strēles. Tur Vifels atrada vergus — tie dzīvoja alās lielākajā no šīm salām. Kad viņi redzēja, ka ir atrasti, tos sagrāba bailes; viņi nemēģināja pretoties, bet izklīda, bēgot katrs uz savu pusi. Dažus no tiem panāca un nosita — to citu starpā arī Duftaks metās lejup no klintīm un tā atrada māvi. Tā vieta vēl šodien saucas Duftaka aiza. Sievietes, ko vergi bija aizveduši sev līdzi uz salu un kuru lielākā daļa pretošanās dēļ vēl tagad bija saistītas, zināja stāstīt, kā norisinājusies Zobena Leifa un tā vīru noslepkavošana. Apbrīnojami saltā tonī viņas runāja par šo lietu. Viņas bija aizmirsušas, kā raud, bija aizmirsušas, kā priecājas. Vifels lika aprakt vergu līķus pludmalē, kādā vielā, kas bēguma laikā palika sausa, bet paisumā applūda — tā mēdz aprakt ļaundarus.

Tad viņš vēl rūpīgi pārmeklēja ikvienu līci, ikvienu zemes strēli — velti. Troņa pīlāri arī šeit nebija izskaloti malā. Beidzot viņš sadalīja savus vīrus pa visām trim laivām un devās atpakaļ uz cietzemi, vedot līdzi sievietes un vergu nolaupītos dārgumus. Starp mantām bija ari Leifa dārgais zobens. Bet šīs salas kopš tā laika vēl līdz pat mūsu dienām sauc par Vestmanu salām, pateicoties īru vergu ļaundarībām.

Ingolfs sagaidīja laivas jūrmalā. Vifels ziņoja viņam par vergu nāvi, atkārtoja, ko sievas bija stāstījušas par Zobena Leifa un tā vīru noslepkavošanu, un atdeva viņam Leifa zobenu. Ingolfs saudzīgi paņēma to rokā. Viņš atcerējās Zobena Leifa stāstu par tā cīņu ar mironi. Pēdējais taču bija sacījis, ka zobens esot apburts un ka ikviens, kas nokaušot ar šo zobenu, arī pats kritīšot no ta. Toreiz Ingolfs bija nomierinājis sevi ar to, ka nekādas briesmas vēl nedraud, jo Lcifs vēl nevienu nebija ar šo zobenu nonāvējis. Nu tas tomēr bija nogalinājis Zobena Leifu! Ingolfs nekādā gadījumā negribēja paturēt to sev! Ar burvībām nebija ieteicams jokot. Ingolfs ar zobenu aizgāja pie Leifa kapa un iedūra to tik dziļi zemē, ka ārpusē palika vienīgi zelta rokturis. Tas bija vienīgais zvēresta brāļa mantojums, kuru viņš nevēlējās paturēt, un viņam nebija arī jābīstas, ka kāds cits varētu to šeit atrast. Viņa vīri vairījās no kapa; viņi apgalvoja, ka Leifs klīstot apkārt, un domāja, ka llclga satiekas ar mirušo, kad tā naktīs apmeklēja kapu, kas notika ļoti bieži.

Ingolfs atzina, ka Helgas izskats tiešam varēja modināt vir,ia vīros šādas domas. Viņa atgādināja drīzāk nāves līgavu nekā dzīvu, jaunu sievieti. Viņas gaišie mati bija kļuvuši balti, viņas skatiens izdzisis, seja novājējusi, āda blāva, bez spožuma un krāsas. Viņa vel ēda un elpoja — ilgu laiku tās bija vienīgās viņas dzīvības pazīmes. Bet, kad Halveigai vajadzēja sākt rūpēties arī par mazu meitiņu, Helga ar aizkustinošu gādību un gandrīz neticamu maigumu nodevās mazā Torstena audzināšanai.

Visu vasaru un nākamo ziemu Ingolfs vēl palika uz Zobena Leifa zemes strēles. Pavasarī viņš devās ceļā tālāk uz rietumiem. Viņš piebrauca malā kādā upē, kuras grīvā tas atrada diezgan drošu ostu. Citādi labas piestātnes vietas šajā zemē bija retums. Seit viņš noslēpa kuģus. Tālāk zemes vidienē viņš uzcēla ziemas mītnes pie kāda kalna, kas dabūja Ingolfa kalna vārdu.

Kā arvien, arī šovasar viņš bija izsūtījis ļaudis meklēt troņa pīlārus. Atgriezušies viņi stāstīja, ka esot aizgājuši līdz kādam lielam priekškalnam — un ziemeļos no tā atrodoties plats fjords. Ziemā Ingolfs sūtīja Vifelu un Kārlu pārmeklēt piekrasti vēl tālāk ziemeļu virzienā. Uz tuksnešainas zemes strēles kādā līcī, kuru viņi dažu tuvējo, silto avotu dēļ nosauca par Reikjaviku, viņi beidzot atrada Ingolfa troņa pīlārus. Tie bija izskaloti malā kāda maza, apaļa pakalna piekājē. Pakalna virsotnē sēdēja ērglis. Tas nepakustējās arī tad, kad Vifels un Karls bija ienākuši tuvāk. Viņš palika sēdam savā vietā arī vēl tad, ad viņi, noglabājuši troņa pīlārus drošā vietā, atkal aizgāja. Vifelam un Karlam šis ērglis iedvesa lielas bailes.

Kad viņi ziņoja Ingolfam par troņa pīlāru atrašanu, tas kļuva ļoti līksms. Nu viņš zināja, kur tam jāceļ savs nams. Viņa dzīve atkal ieguva saturu. Viņš tūliņ sarīkoja lielus upursvētkus, bagātīgi ziedoja Odinam un Toram un apveltīja tos pateicības balvām.

Noklausījies Vifela stāstā par ērgli, Ingolfs kļuva domīgs. Ne viņš, ne arī kāds cits neticēja, ka tā būtu nejaušība. Ingolfa sirdī nebija ne vismazāko šaubu, ka ērglis

E

atiesībā bijis viņa vecais tēvs, ko Odins putna izskatā ija sūtījis, lai tas aizvada viņa troņa pīlārus īstajā vietā un apsargā tos. Vēlāk neviens ērglis nekad vairs netika redzēts tā pakalna virsotnē. Bet pakalns tomēr dabūja Erna augstienes vārdu, kas nozīmē Ērgļa augstiene.

Pavasarī, kolīdz ceļi bija kļuvuši lietojami, Ingolfs devās uz Reikjaviku. Tā bija tuksnešaina, kaila zemes smaile, kur Ingolfa troņa pīlāri bija izskaloti malā. Apvidus bija akmeņains un ganību nebija daudz. Gandrīz visi apgabali, kuriem cauri higolfs bija braucis, izskatījās labāki un vairāk piemēroti dzīvošanai. Tomēr tāds nu reiz bija viņam nolemtais liktenis — apmesties šeit uz dzivi. Turklāt šeit viņš varēja paņemt sev tik daudz zemes, cik vien gribēja, un celt dzīvojamās ēkas un lopu kūtis tādās vietās, kur zeme bija auglīga.

, Jau tajā pašā vasara Ingolfs stājas pie sava īpašuma robežu nospraušanas. Sev un saviem pēcnācējiem viņš izvēlējās visu lielo zemes smaili no upes grīvas, kur gulēja viņa kuģi, visgarām upei, šķērsam pāri kalniem lejup līdz kādam fjordam zemes smailes ziemeļu pusē, kuru viņš nosauca par Valfjordu, starp divām upēm, kas dabūja vārdus: Brinnentalselfa un Akstelfa.

Daudzi no Ingolfa ļaudīm bija nemierā, ka viņiem jādzīvo šajā mazaugligajā apvidū. Vergs Karls dusmās aizbēga kopā ar kādu verdzeni. Ingolfs tikai daudz vēlāk atrada viņu kaut kur zemes vidienē. Brīvībā atlaistajam vergam Vifelam Ingolfs iedāvināja zemi. Tas apmetās dzīvot Vifelstoftā. Vifela kalns vēl šodien paturējis savu vārdu. Viņš pats kļuva cienījams vīrs.

Nākamā vasarā Ingolfs devās uz Norvēģiju un pārveda no turienes būvkokus saviem namiem. Reikjavikā viņš uzcēla sev pili, kas nebija sliktāka kā viņa cilts pils Norvēģijā pie Dalsfjorda. Arī templis bija viņa pilī, kurš lieluma un krāšņuma ziņā gandrīz varēja sacensties ar Gaularas templi. Viņš palika uzticīgs saviem dieviem un augsti godāja tos. Tā kā viņi bija dāvinājuši tam jaunu zemi, Ingolfs jutās atkal uzņemts viņu žēlastībā.

Ingolfs, kas katru dienu redzēja māsu Helgu savā priekšā, bieži atcerējās savu zvēresta brāli Zobena Leifu. Nu viņš saprata daudz, ko senāk nebija sapratis, un gaiši redzēja sakarību starp notikumiem, kas, katrs par sevi uzlūkots, bija šķituši viņam tikai kā atsevišķi nejauši gadījumi. Viņš domāja par vecā ubaga vārdiem: «Smaile un asmens!» Nu viņš saprata, ko ubags bija domājis. Zobena Leifa nejaušā iedoma bija vainīga, ka viņi bija atceļojuši šurp, Islandē. Zobena Leifs šeit bija pirmais zemes ņēmējs, kaut viņam vairs nebija lemts nodibināt Šeit pastāvīgu dzīves vietu. Liktenis, akls un negrozāms, bija nelaikā pievērsis viņam savu skatienu. Ingolfam

sirds kļuva mīksta, atceroties, cik cieši Zobena Leifs jau pašā sākumā bija pieķēries šai zemei. Zobena Leifs taču bija arī tas, kuru Islandes zeme pirmo bija uzņēmusi savā klēpī. Zobena Leifs ar savām asinīm bija iesvētījis šo jauno zemi! Vai dievi vai varbūt šīs zemes gari bija izraudzījušies viņu sev par upuri? Tādā gadījumā šis upuris tiešām bija liels! Tomēr Ingolfs neiedrošinājās apsūdzēt dievus.

Jau pirmajos gados pēc Ingolfa apmešanās Reikjavikā cilvēki sāka ieplūst jaunajā zemē: visbiežāk tie bija neapmierināti norvēģu virsaiši, kas nevarēja sadzīvot ar karali Haraldu. Vairākiem Ingolfs piešķīra zemi savos īpašumos.

Starp pirmajiem ienācējiem bija arī Halveigas brālis Lopts, saukts arī Lopts Vecais, un citi no viņa cilts. Tā bija krietna un cienījama cilts.

Arī Hāstens, Jarla Atla dēls, bija viens no pirmajiem zemes ņēmējiem. Arī viņš beidzot bija spiests pamest mantu un īpašumus un atstāt dzimteni, jo viņa dzīvība bija apdraudēta. Savu troņa pīlāru vadīts, viņš paņēma sev zemi tuvu austrumos no upes, kas bija Ingolfa robeža. Piebraucot malā, Hāstena kuģus sadragāja vētra. Ļaudis un mantas tomēr palaimējās izglābt.

Jau nākamā ziemā viņš apmeklēja Ingolfu. Tovakar, kad Hāstens ieradās Reikjavikā, Ingolfs pa paradumam sēdēja troņa paaugstinājumā, kamēr viņa ļaudis bija novietojušies ap galdiem, vienu pakāpienu zemāk kā viņš. Uguns līksmi dega uz pavarda plāksnes un izplatīja labu, tīkamu siltumu. Rupji veidotie dievu tēli no spilgti apgaismotajiem, brūnajiem troņa pīlāriem plati smaidīja šajā žilbinošajā gaismā. Pie galdiem valdīja dzīva rosība, alus krūzes centīgi tukšoja un no jauna piepildīja. Ingolfs nežēloja alu saviem vīriem. Viņš raudzījās apmierinātu skatienu mierīgajās, zilajās acīs un klausījās sarunās. Pats viņš runāja tikai reti, ja tam netika jautāts.

Te pie durvīm atskanēja sitieni. Ingolfs pamāja durvju sargam. Bultu atbīdīja un zālē ienāca slaidi noaudzis, stalts vīrs ar gaišu bārdu, sārta zīda mēteli plecos un zelta ķiveri galvā. Trīs citi vīri sekoja tam. Ingolfs uzreiz pazina Hāstenu, neraugoties uz tā bārdu un gudro izteiksmi agri novecojušā, kalsnējā sejā. Viņš pietrūkās kājās un gāja pretim vecajam draugam. Viņš bija pārāk aizkustināts, lai spētu runāt. Brīdi abi vīri klusēdami stāvēja, spieda viens otram roku un cieši lūkojās viens otram acīs. Tad viņi apskāvās.

Kad brīdi vēlāk viņi cieši līdzās sēdēja tronī un bija apsveikuši viens otru dzeramiem ragiem, Ingolfs sacīja: «Es nebiju domājis, Hāsten, ka arī tev vajadzēs staigāt šo ceļu.»

Hāstens pasmaidīja savu gudro mierīgo smaidu un atbildēja: «Karalis Haralds izdzina mani no zemes, kā es reiz aizdzinu jūs, zvēresta brāļus. Vai esi man piedevis, Ingolf?»

* «Es nekad neesmu dusmojies par to uz tevi.»

Viņi runāja par visu. Vārdi viegli un dabīgi lidoja starp viņiem. Hāstena vārdos un kustībās izpaudās tā pati godbijība, kādu arī visi citi virsaiši, kas apmeklēja Ingolfu, sajuta pret šo vienkāršo un mazrunīgo vīru, kas ar savu priekšzīmi viņus visus bija atvedis šajā jaunajā zemē. ingolfs bija viņa draugs, kuru Hāstens mīlēja, turklāt viņš bija arī pirmais virsaitis šajā zemē un tam viņš klaji izrādīja savu dziļo godbijību.

Viņi runāja par Zobena Lcifu. «Ar viņu noticis, kā es jau biju domājis,» Hāstens piezīmēja un skumji pasmaidīja. «Apburtais zars beidzot nonāvē arī neievainojamo.»

«Mēs visi esam parādā Odinam savu dzīvību,» Ingolfs klusi atbildēja un nopūtās. «Nāve arvien vissmagāk piemeklē tos, kas paliek dzīvi.» Viņa skatiens pievērsās sieviešu solam. Tur sēdēja Helga, turēja klēpī mazo Torstenu un stingu skatienu lūkojās savā priekšā. Ingolfs parādīja Hāstenam savu dēlu. «Manu dēlu sauc par Torstenu — par godu Toram un tev,» viņš maigākā balsī sacīja.

Kamēr Ingolfs runāja, viņš redzēja, cik vērīgi viņa dēla mierīgās, zilās acis uzlūko troņa pīlārus. Arī viņš reiz bērnībā bija tā sēdējis, viņam pēkšņi ienāca prātā. Un nu dēla skatiens pievērsās viņam. Vai Torstena smadzenes nodarbināja tādas pat domas, kādas viņš bija domājis bērnībā?

Hāstens mēmi bija vērojis puisēnu. Pēkšņi viņš sacīja: «Viņam jābūt dzimušam drīzi pēc t ā s ziemas?»

«Otrā ziemā pēc tam,» Ingolfs īsi atbildēja.

«Viņu sauc kā Toru un mani,» Hāstens domīgi turpināja. «Lai šis vārds atnes tam laimi!» Viņš mirkli klusēja. «Un kas ir tur tā sieviete?» viņš tad jautāja.

«Mana ināsa Helga,» Ingolfs klusu atbi+dēja. Abi draugi ilgu laiku sēdēja klusēdami.

Te Hāstens pasauca pie sevis puisēnu, iecēla to klēpī un vērīgi aplūkoja. «Tev ir labas un gudras acis, tu būsi krietns vīrs,» viņš beidzot sacīja un noglāstīja tā gaišos matus. Tad viņš nomauca no rokas smagu zelta gredzenu un pasniedza to Torstenam. «Tādēļ, ka tu pa daļai esi nosaukts manā vārdā,» viņš smaidīdams sacīja puisēnam, kas turēja gredzenu rokā un izbrīnā ieplestām acīm uzlūkoja te gredzenu, te tā devēju.

Torstens uzmauca gredzenu savā trauslajā bērna rokā. «Tas man ir daudz par lielu,» viņš mazliet vīlies sacīja, bet tad pēkšņi atdzīvojās. «Bet gan viņš man derēs, kad tēvs reiz būs miris un es sēdēšu tronīl» Ingolfs un Hāstens smējās.

Torstens aizgāja, lai arī Helga un viņa māte redzētu gredzenu.

Pār abiem draugiem nolaidās dziļš klusums. Bet tad Ingolfs nāca ar priekšlikumu — uzdzert viņu mirušajiem brāļiem. Viņu skatieni satikās. Abiem acīs bija asaras.

Viņi palika sēdam kopā līdz pat vēlam vakaram, uzdzēra viens otram un sarunājās. Viņi bija ļoti laimīgi, ka nu tie atkal varēja sēdēt līdzās. Vientulība, kas jau bija gribējusi smagi uzgulties ikvienam no viņiem, bija salauzta. Viņi bija atkal atguvuši viens otru un baudīja draudzības prieku.

Uguns uz pavarda plāksnes dega dzeltena un līksma. Viņas labajā, siltajā gaismā dievu tēli troņa pīlāros izskatījās tā, it kā tie ar labpatiku sekotu visam, kas notiek, un mierīgā paļāvībā gaidītu to, kam vēl jānotiek nākotnē.

G. Gunnarsons

ZVĒRESTA BRĀĻI

Parakstīta Iespiešanai 29 05 92. Rcft. apl. Nr. 2 0290. formāts 84 X108/32. Metiens 30 000 elis. Pasfit. Nr 107. Izdevniecība «Avots», 226050 Rīgā, Aspa» lijas bulv. 24. Iespiesta tlpoprātijā «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Gunnarsons G.

un 948 Zvēresta brāļi. — R.: Avots, 1992. — 202 lpp.

Content

Gunnarsons Gunnars Zvēresta brāļi

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ GRĀMATA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devīta nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmita nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

OTRĀ GRĀMATA

Pirmā nodaļa

Ot rā nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septitā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

TREŠĀ GRĀMATA

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa