Čepoveckis Jefims Petrovičs

Žvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis.

Jefims Čepoveckis

Žvikstiņš Mīkstiņš un Ačgārnītis

.

.

.

.

PIRMĀ NODAĻA, bez kuras šim stāstam nebūtu sākuma

Vai tu zini, kādēļ skolā pie katras klases durvīm pieliek plāksnīti ar uzrakstu: «1. a klase», «3. b klase» vai, piemēram, «10. e klase?»

Nezini?

Es domāju, ka tas tādēļ, lai pirmās klases skolēni neietu desmitajā klasē, bet desmitās klases skolēni — pirmajā klasē. Gadījumā, ja kāds nav ar mani vienis prātis, — lai paceļ roku un pasaka, kā viņš domā.

Nu tā. Vienā skolā bija kāda istaba, uz kuras durvīm nebija uzrakstīts ne «1. klase», ne «3. klase», ne «Skolotāju istaba», bet bija plāksnīte, kuras daudzkrāsainie burti it kā paši visus aicināt aicināja iekšā:

[ČAKLO ROKU DARBNĪCA]

Tik tiešām: te varēja sastapt gan pirmās, gan desmitās klases skolēnus un, ja var ticēt valodām, kas starpbrīžos klīda pa skolas gaiteņiem, tad šī istaba tika uzskatīta par visinteresantāko visā skolā. Te uz galdiem un plauktiņiem bija novietotas pašu skolēnu rokām darinātas mašīnas, te, nikni rūkdami, tupēja ar vati piebāzti lupatu lauvas un acis iepriecināja skaisti, kārdinoši māla augļi, kas taisni vai paši līda mutē. Bet augšējā plauktā vecas buru fregates kravas telpā dzīvoja trīs puisēni. Viņi bija gluži kā dzīvi puisēni un no īstiem puisēniem atšķīrās, vienīgi ar to, ka tie tomēr bija neīsti. Tiesa, viņi paši sevi uzskatīja par dzīviem un īstiem, taču neviens cits jau to nezināja.

Viņi visi trīs bija leļļu puisēni, un tomēr katrs dažāda izskata un dažāda rakstura.

Viens bija taisīts no tievām atsperītēm. Ir rokas, ir kājas no atsperītēm, pat cekuliņš uz galvas — arī tas savīts no sīkiem, stīviem atsperīšu matiņiem. Pats par sevi saprotams, ka šāds puisēns ne mirkli nespēja būt mierā. Un kā lai viņš to spētu, ja viss tā augums bija kā viena vienīga atspere. Dažreiz viņš sāk lēkt pāri lecamauklai: lec un lec un nevar apstāties, — atsperes neļauj. Bet, ja viņam vajadzētu kādu brīdi rāmi nosēdēt uz vietas, tad nenosēdēs ne lūdzams!

Tā arī nācās viņu nosaukt: par Žvikstiņu.

Zvikstiņam bija sava īpaša dziesmiņa, ko viņš dziedāja pat tad, ja neviens to nevēlējās dzirdēt.

Tā bija šāda:

. Es visu augu dienu Tik steidzu, traucu, skrienu

— Zem kājām lauki, ceļi, takas zibēt zib …

Gan kādreiz mīļu prātu Es arī mierā stātu,

Bet, ko lai dara — kājas allaž steigties grib!

No atsperēm es veidots

Un tādēļ tālos reidos,

Kur tikai deguns rāda, kājas mani nes …

Es visu augu dienu

Tik steidzu, traucu, skrienu.

Vai ir vēl kāds, kas traucas ātrāk nekā es?!

Otrs puisēns bija pilnīgi pretejs šim. Viņš bija taisīts no plastilīna — apaļš, resns un ļoti vārīgs. Aukstā dienā viņš it kā pārakmeņojās: sastinga, sarāvās čokurā — nevar ne pirkstiņa pakustināt! Bet karstumā kļuva mīksts un lipīgs — pat kājas no grīdas nevarēja atraut! Ar viņu labāk neko neuzsākt: tik un tā netiksi nekādā galā. Un tik slinks, tik slinks, ka pat vārdu pār lūpām nedabū! Ja kādreiz saņemsies un ko pateiks, tad katrā ziņā kaut ko ārkārtīgi gudru, jo laika pārdomām viņam vienmēr ir atliku likām. Gadās arī tā: viņš izdomā kaut ko interesantu, grib to pastāstīt citiem un iesaucas:

—   Klau, bērni, ko es jums gribu pastā …

—   Ko tu gribēji mums teikt? Saki! — bērni viņu mudina.

Bet viņš jau paspējis samiegoties: atver muti, smagi nopūšas

un tik tikko izdveš:

—  E-ē-ē… ā-ā-ā… pē-ēcāk izstāstīšu, — un gari jo gari nožāvājas. Nu īsts mīkstiņš!

Tā arī viņu nosauca — par Mīkstiņu

Arī Mīkstiņam bija sava dziesmiņa, snauduļu dziesmiņa. Viņš gan to dziedāja reti, parasti tais īsajos nomoda mirklīšos, kamēr pagriezās no vieniem sāniem uz otriem. Paklausieties, kāda tā bija:

Esmu Mīkstiņš, gausulītis, Plastilīna puišelītis,

Netīk man ne strādāt, ne ar' draiskotie-ies…

Vēlēšanās man ir viena

— Nakts lai garāka par dienu:

Varētu tad ilgi gultā laiskotie-ies …

Bet trešais puisēns nebija līdzīgs ne Zvikstiņam, ne Mīkstiņam. Tas tādēļ, ka viņš taisīts no ļoti cieta, zaraina koka, kuru rets zāģis spēj pārzāģēt. Tā nu šis puisēns bija iznācis tāds kā neaptēsts — stūrains, sarauktām uzacīm, un visu darīja ačgārni. Ja tu viņam teiksi: «Sēdies!» — viņš piecelsies, ja teiksi: «Ej!» — viņš stāvēs. Ja ir kas labs, viņš saka — «slikts», ja ir kas slikts, viņš saka — «labs» un bez tam vienmēr mēdz piebilst: «ačgārni», «ačgārni.»

Tā arī viņu nosauca — par Ačgārnīti. Sis vārds viņam lieliski piederēja.

Protams, arī viņam bija sava dziesmiņa, ačgārnīšu dziesmiņa, ko viņš savā kokainajā, tarkšķošajā balsī mēdza dziedāt vienmēr nelaika, visbiežāk tad, kad citi gulēja. Paklausieties arī šo dziesmiņu:

Ļaudis — lieli aplamnieki

— Dzīvo ačgārni pārlieku:

Brokastojot sēž pie galda,

Mājās kārtība tiem valda,

Nakti guļ, bet dienu strādā,

Kājām iet, bet rokām rāda ..

Kas gan mācīs aplamniekus?

Viss iet ačgārni pārlieku.

Tikai vēzim — cita gaita

— Atpakaļ tam rāpties prieks.

Gudrinieks!

Lai gan šie leļļu puisēni nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, tomēr par galīgiem neprašām viņus nevarēja saukt: viņiem taču bija darīšanas tikai ar izglītotiem ļaudīm — ar trešās klases skolēniem!

Tiesa, saskaitīt leļļu puisēni prata tikai no divi līdz pieci, tāpēc ka mazāk par «divnieku» un vairāk par «piecnieku» šinī skolā nevienam nelika. Toties viņi teicami pārzināja «kaķenes» uzbūvi un zināja, kādēļ skolēnu dienasgrāmatās divnieku vietā gadās caurumi un kādēļ tieši uz aritmētikas uzdevumu atrisinājumiem parasti uzkrīt milzīgi, ķeburaini un astaini tintes traipi. Visu to viņi zināja tādēļ, ka bērni viņiem atklāja visus savus noslēpumus. Lai nu kas, bet leļļu puisēni prata turēt mēli aiz zobiem!

OTRĀ NODAĻA Piedzīvojumi sākas

Kādu rītu, kad jūnija karstā saule ielūkojās istabā un uzmodināja leļļu puisēnus, viņiem skola šķita gluži sveša. Leļļu puisēniem likās ļoti savādi, ka koridoros neskanēja skaļās un strīdīgās skolēnu balsis, klasēs neklaudzēja soļi, steidzīgās rokas nevirināja durvis, zābaki neslidinājās pa gludo parketu un tintnīcas … Starp citu, tas arī nav svarīgi. Svarīgi tas, ka visā skolā valdīja neparasts un neizprotams klusums.

—    Kas tad tas? Vai kas slikts būtu noticis? — izbailēs pietrūkās kājās Zvikstiņš. — Draugi, varbūt es esmu kļuvis kurls? Vai arī man ausīs kāds ir iebāzis vati?… Ačgārnīt, paskaties, lūdzams!… Tak ne jau degunā, bet ausī, šeit…

—    Tur ir caurums, — noburkšķēja Ačgārnītis, ar pirkstu bakstīdams drauga ausi. — Bet vajadzēja būt vatei!

—   Vai tu dzirdi, ko es runāju? — iesaucās Zvikstiņš.

—   Nē.

—   Kapec?

—   Tāpēc, ka negribu.

—   Pasaki «A»!

—   «B», — teica Ačgārnītis un parādīja mēli.

—   Bet es taču visu dzirdu, — nopriecājās Zvikstiņš un metās skūpstīt savu koka draugu. — Laikam jau bērni gluži vienkārši būs pārstājuši koridoros taisīt jandāliņus.

—   Nē, nav vis pārstājuši! — sadusmojās Ačgārnītis, jo viņš pats bija šausmīgs palaidnis.

MIkstiņš arī gribēja kaut ko teikt, bet pārdomāja un — tā kā mute jau bija atvērta — nožāvājās. Nevar taču velti muti plātīt!

Viss kļuva skaidrs, tiklīdz atvērās durvis un tanīs parādījās grīdas suka ar lupatu un aiz tām — skolas apkopēja Glaša. Viņas visas trīs vienmēr mēdza staigāt kopā, tādēļ ka nedz grīdas suka, nedz lupata bez apkopējas pašas neko negribēja darīt.

Vecā apkopēja bija stingra sieviete: disciplīnu un kārtību viņa vērtēja augstāk par visu. Neviens no skolēniem neatceras, ka būtu redzējis apkopēju lēkājam pa soliem vai šaujam ar «kaķeni», neviens arī netika novērojis, ka viņai kādreiz piere vai degungals būtu nosmērēts ar tinti. Viņa taču bija pati teikusi skolas sargam

Jegoram: «Būtu es te bijusi par skolas direktoru, tad visi palaidnīši un smulīši būtu klusi kā pelītes, staigātu kā pa diedziņu!…» Jā, neko teikt, apkopēja Glaša bija vērīga — viņa joti labi redzēja visu, izņemot zirnekļu tīklus, kas karājās pie griestiem.

Nu tā. Apkopēja ieslēja kaktā savu veco, nodilušo grīdas suku, atgrūda vaļā logus, durvis un noteica:

—   Paldies dievam, nu vienreiz visi projām!

—   Kas projām? — leļļu puisēni jautāja.

Apkopēja paskatījās uz plauktiņu, kur dzīvoja mazie leļļu puisēni.

—   Ak tie esat jūs! — viņa atviegloti nopūtās. — Skolēni projām, skolēni aizbrauca uz pionieru nometni. Bet jūs, nabadziņus, pameta. Te tev nu bij! — un, paņēmusi rokās Zvikstiņu, ar suku iztīrīja tam atsperītes.

Ačgārnīti viņa nemaz nesāka tīrīt — tiklīdz viņa to bija paņēmusi rokās, tūdaļ arī nometa, jo pirkstā iedūrās skabarga.

—   Tad ta spurains! — šūpodama galvu, viņa noteica un ņēmās izdauzīt putekļus no vecās fregates burām.

—   Bet ko mēs tagad lai iesākam? — iesaucās Zvikstiņš. — Tas nav godīgi: paši aizbrauc uz nometni, bet mūs neņem līdz! Tā viņi nedrīkstēja darīt! Mēs taču vēl neesam pat gatavi!

Apkopēja gan to neievēroja, vai viņi bija gatavi vai negatavi. Taču leļļu puisēni runāja tīru patiesību.

Spriediet paši. Zvikstiņam trūka vienas skrūvītes, kurai vajadzēja sastiprināt kopā roku un kāju atsperītes. Tādēļ viņa dzelzs vēderā — tieši tanī vietā, kur skolēniem mēdz atrasties siksnas sprādze — rēgojās apaļš caurumiņš. Protams, bez tādas svarīgas skrūvītes kurš katrs Zvikstiņš pa vasaru var pavisam izļodzīties un izlaisties.

Bet koka Ačgārnītis?

Viņš bija zarains un atskabargains, vārdu sakot, neaptēsts zēns. Gar viņu vajadzēja tā pa īstam papūlēties un pastrādāt, noslīpēt, kā nākas. Nu un Mīkstiņu skolēni bija atstājuši galīgi neizveidotu. Viņam trūka vienas auss un labā kāja bija īsāka par kreiso.

—  Ne šis, ne tas! — pie sevis noteica vecā apkopēja, bīdīdama leļļu puisēnus no vienas vietas uz otru, lai ar lupatu labāk varētu aizsniegt fregates klāju. — Kādi meistari, tāds darbs!

Apkopēja Glaša Mīkstinu aplūkoja ilgāk nekā citus, tādēļ ka viņam uz vēdera bija uzskribelēti kaut kādi vārdi. Apkopēja pielika plastilīna resnīti tuvāk pie acīm un skalā balsī izlasīja:

«PĒCA LUTEKLĪŠA ROKU DARBS. AR ROKAM NEAIZ …»

Vairāk neko uz vēdera nevarēja uzrakstīt, tādēļ «SKART» bija uzskrāpēts uz mugurpuses.

Apkopēja nolika Mīkstiņu atpakaļ vecajā vietā un sāka bubināt sev zem deguna:

— Tad ta brīnums! Kas tas tāds par Luteklīti? Vai tikai nav tas pats Pēcis, kuram mājinieki neļāva braukt uz nometni? Bet tad ir gan

viņam jocīgs uzvārds: «Luteklītis»! Laikam jau tā iznāk: kāds pats, tāds uzvārds, — apkopēja pati sev izskaidroja un, smagi nopūzdamās, piebilda: — Nelaimīgs bērns!

Nelaimīgs bērns?! Sai ziņā Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis nebija ar apkopēju Glašu vienis prātis.

Kas tas par nelaimīgu, ja viņu tēvs katru dienu uz skolu atved savā mašīnā! Un pusdienu maltīte viņam vienmēr tik liela, ka tā piepilda visu portfeli, tā ka grāmatas un burtnīcas nākas piesiet pie portfeļa. Tiesa, apēst tādu porciju nav viegla lieta, bet — pēc Mīkstiņa domām — tā arī nav tik liela nelaime! Viņš, piemēram, vienmēr ar skaudību noskatījās uz Pēča sviestmaizēm un vistas stilbiņiem, kas kārdinoši rēgojās ārā no portfeļa…

Tā leļļu puisēni domāja par Pēci, kamēr viņus iztraucēja apkopējas Glašas grīdas suka, kas ar troksni nokrita zemē. Tad viņi atcerējās, ka paši ir pamesti un aizmirsti — vieni tukšā, putekļainā un smacīgā istabā. Atstāti un negatavi leļļu puisēni. Vispirms vajadzēja parūpēties pašiem par sevi.

—   Ko mēs tagad darīsim? — jautāja Mīkstiņš.

—   Bēgsim! — iežvadzējās Zvikstiņš.

—   Bet uz ku-urieni?

—   Uz pionieru nometni, pie skolēniem!

—   Uz kurieni? — pārjautāja Ačgārnītis un, pacēlies uz savu koka kurpju purngaliem, paskatījās pa logu ārā.

Zvikstiņš un Mīkstiņš darīja to pašu. Tagad visi trīs klusēja un domāja: «Bēgt? Vieniem pašiem?… Bet vai tā drīkst?»

Viņi taču visu savu mūžu bija nodzīvojuši šinī istabā, bet kas notika tur — pagalmā, uz ielas, lielajā trokšņainajā pilsētā, — to viņi nemaz nezināja.

Apkopēja Glaša vēl arvien uzposa darbnīcu: viņa izslaucīja grīdu, notīrīja palodzes un pie vienas reizes arī pamatīgi nostrostēja visus skolas palaidņus. Viņa mēdza parūkt, padusmoties, tomēr bija caur un cauri sirsnīga sieviete, bez ļaunuma. Leļļu puisēni to zināja un uzskatīja, ka viņas labā sirds katrā ziņā esot taisīta no tik mīksta materiāla kā plastilīns. Neraugoties uz to, viņi tomēr nolēma, ka apkopējas klātbūtnē bēgt nedrīkst. Viņi pacietīgi nogaidīja, kamēr apkopēja Glaša pabeidz darbu, paņem savu grīdas suku un lupatu, iziet no istabas, aizslēdz durvis, divreiz apgriezdama slēdzeni, un tikai pēc tam …

TREŠĀ NODAĻA, kurā jūs uzzināsiet, kas notika pēc tam un kā iesākās mūsu varoņu ceļojums

—   Gājienam stāties! Uz priekšu! — nepacietīgi ieaurojās Zvikstiņš un pirmais nostājās ierindā. — Aiz manis, draugi!

—   Bet kas zina, varbūt nemaz nav vērts … — nogaudās Mīkstiņš. — Redz, ceļā tak gu-ulēt ne-e-e … — Un viņš nožāvājās tik plati, ka zods pielipa pie kakla.

—  Tev tikai gulēšana prātā! — sašutumā iesaucās Zvikstiņš un palīdzēja Mīkstiņam aizvērt muti.

Tad visi trīs noliecās pār fregates bortu un paskatījās lejup. Jā, viegli pateikt: «Uz priekšu!», bet kā lai nokāpj no augšējā plaukta? Kā lai izkļūst no istabas, ja durvis ir aizslēgtas? To neviens no viņiem nezināja.

Nav tāda stāvokļa, no kura nevar atrast izeju. Zvikstiņš pakasīja savus atsperu matiņus, tad iesita sev pa pieri, ka noskanēja vien, un, viltīgi pamirkšķinājis ar acīm, norādīja uz veco zirnekli, kas turpat viņiem kaimiņos bija aizņēmis brīvu kaktiņu. Treknais zirneklis gulēja pašdarinātā šūpuļtīklā un gremoja savu brokastu.

—    Ir izeja! — teica Zvikstiņš. — Vajag tikai uzmodināt zirnekli! Nu, draugi, aurosim, cik mūsu spēkos! Viens, divi, trīs!

Un visi trīs sāka kliegt pilnā kaklā, ar kājām dauzīdami fregates klāju.

Zirneklis ieņurdējās, sakustējās un teica savā ērmīgajā, gari stieptajā balsī:

—   Hallo, kas tur ir! Kādēļ trokšņojat? Visas mušas aizbaidīsiet!

—  Piedodiet! — ļoti pieklājīgi paklanījās Zvikstiņš. — Mēs nezinājām, ka jūs atpūšaties.

—   «Nezinājām»! — dusmīgi noburkšķēja zirneklis un taisījās pagriezties uz otriem sāniem.

Bet Zvikstiņš atkal viņu laipni uzrunāja:

—   Atļaujiet, cienījamais kaimiņ, uzdot jums vienu vienīgu jautājumu!

—   Ko jūs man gribat jautāt?

—   Ļaudis mēdz apgalvot, ka jūsu tīkls esot pats izturīgākais visā pasaulē. Vai tas tiesa?

—  Kas tur par brīnumu? — norūca zirneklis. — Pat apkopējas Glašas grīdas suka to nespēj saraut!

—   Uzķērās gan uz mūsu āķa! — Zvikstiņš pačukstēja draugiem, bet skaļi iesaucās:

—  Ko jūs sakāt, negribas ticēt!

—   Kā tu iedrošinies tā teikt?

Zirnekļa balss kļuva tik barga un izskats tik draudīgs, ka leļļu puisēni pārbijās ne pa jokam.

—Ne-negribas ti-ticēt! — drebot pie visām atsperītēm, drošsirdīgi teica Zvikstiņš. — Me-ēs būtu ļoti priecīgi, ja varētu paši par to pārliecināties.

—   Gribat pārliecināties?

— Me-mēs to darītu ar vislielāko prieku! J-ja jums tas nesagādā grūtības, tad pārstiepiet sava tīkla pavedienu no mūsu plaukta līdz logam, bet me-mēs pa to pāriesim.Ja nesatrūks, tad skaidrs, ka visizturīgākais. Un mēs visiem, visiem — visai pasaulei to pastāstīsim!

Zirneklis, dzirdēdams Zvikstiņa vārdus, apmierināts pakasīja pakausi ar trim ķetnām uzreiz un veikli izvēlās no šūpuļtīkla… Pa savu veco pavedienu viņš uzrāpās uz plauktiņa un tūdaļ no turienes sāka vilkt jaunu pavedienu tieši uz atvērtā loga pusi. Ticis pie loga, viņš iesaucās, cik spēdams:

— Nu, netūļājieties tik ilgi! — un, apsēdies uz palodzes, lepni sakrustoja uz krūtīm savas septiņas ķetnas (astoto viņš bija pazaudējis cīņā ar zvirbuli, kas aiz pārskatīšanās kādreiz bija ielidojis viņu istabā). — Ne tādus vien milzeņus ir izturējis mans tīkls!

Leļļu puisēni to tikai bija gaidījuši!

Apbruņojušies ar pašdarinātas rozes ziedlapiņām, kas mētājās turpat uz plaukta, balansēdami ar tām kā cirka virvesdejotāji ar vēdekļiem, viņi devās pa zirnekļa nostiepto pavedienu.

Taču ar iešanu viņiem nemaz tik viegli nevedās. Zvikstiņš un Ačgārnītis varēja uz šīs virves kaut vai dejot — abiem zoles bija cietas, bet zem Mīkstiņa pamatīgā auguma pavediens iegriezās viņa plastilīna čībiņās un nelaida šo ne no vietas. Mīkstiņš iestrēga pusceļā. Labi vēl, ka pavediens spēja izstiepties. Zvik-

stiņš un Ačgārnītis, nokļuvuši līdz logam, sāka vilkt pie sevis arī Mīkstiņu un vilka tik ilgi, kamēr arī to uzdabūja uz palodzes.

—   Nu, ko jūs tagad teiksiet? — jautāja zirneklis.

—   Brīnišķīgs pavediens! — Zvikstiņš noplātīja rokas. — Uz «pieci»!

—   Ha! — zirneklis apmierināti iesmējās. — Maksājiet pa mušai par pārcelšanu!

—   Pat pa divām, — bija ar mieru Zvikstiņš. — Tikai vispirms mēs nolaidīsimies lejup.

Zirneklis pat nepaspēja pajautāt: «Uz kurieni?» — kad visi trīs jau lidoja lejup, taisni pagalmā, un novēlās zemē ar lielu blīkšķi. Labi vēl, ka nokrita uz mīksta, smilšaina kalniņa.

—   Hallo, hallo! — kliedza zirneklis. — Kas man samaksās?

—   Naudu dabūsi ceturtdien lielajā starpbrīdī! — atkliedza Ačgārnītis.

—   Patiesību sakot, tu mums esi parādā! — piebilda Zvikstiņš.

—  Mēs taču visiem pastāstīsim, ka otra izturīgāka pavediena par tavējo un otra lielāka muļķa par tevi visā pasaulē neatrast… Urā! Ceļojums turpinās! — Un viņš vilka draugus uz priekšu.

Bet viņiem neizdevās paspert ne soli: Mīkstiņš viņus turēja kā enkurs.

—   Kas tev atkal vainas? — jautāja Zvikstiņš.

—   Man tad nekas, bet redz… — Un Mīkstiņš parādīja uz savām kājām. Viņa labā kāja krītot bija galīgi saspiedusies un kļuvusi vēl īsāka.

—   Pusotras kājas, — kasīdams pakausi, noteica Zvikstiņš.

—  Ar šādām kājām tu tālu netiksi.

—   Vai, ko nu lai daru? — iešņukstējās Mīkstiņš.

—   Jālūdz meistars palīgā! — iečīkstējās Ačgārnītis.

—   Vai, bet kur to ņemt? — raudāja Mīkstiņš.

—   Stop! — Zvikstiņš palēcās uz augšu. — Paklau, tavs meistars taču ir Pēcis! Viņš ir pilsētā, nav nekur aizbraucis!

—   Ejam pie Pē-ēča! — priecīgi iespiedzās Mīkstiņš. Kaut arī Pēča vainas dēļ Mīkstiņš bija tā izkropļots, tomēr ar visu savu plastilīna sirdi viņš palika uzticīgs Pēcim. — Pie Pēča!

Pat Ačgārnītis, kas visur un vienmēr iebilda, šoreiz sauca:

—   Pie Pēča!

Un ceļotāji skriešus devās pa celiņu, kas veda uz vārtu pusi.

CETURTĀ NODAĻA, kurā jūs uzzināsiet, ar kādiem šķēršļiem nācās sadurties, ejot pie Pēča

—  Stop! — pēkšņi iekliedzās Ačgārnītis. — Tā nevajag iet! Jūs darāt ačgārni! Vajag iet ierindā!

Šis priekšlikums visiem patika. Zvikstiņš nokomandēja:

—   Stāties! — un tūlīt piebilda: — Pag, es stāšos pirmais! Es būšu komandieris!

—   Nē! Tu runā ačgārni! — teica Ačgārnītis. — Es stāšos pirmais!

Vienīgi Mīkstiņam bija vienalga, kur stāvēt. Bet kā lai tagad sarindojas? Zvikstiņš zināja, ka Ačgārnīti pārliecināt — veltas pūles! Viņš pakasīja aiz auss un teica:

—   Nu labi, stājies tu pirmais, bet es iešu pēdējais.

Tā viņi nostājās ierindā. Pirmais — Ačgārnītis, viņam aiz muguras — Mīkstiņš, bet pats pēdējais — Zvikstiņš.

—   Soļos, marš! — atskanēja komanda. — Uz priekšu!

Ačgārnītis, protams, sāka iet atpakaļ, Zvikstiņš — uz priekšu

un tā viņi mīcījās uz vietas, netikdami ne uz priekšu, ne atpakaļ.

—   Ah! — nelabā balsī iekliedzās Zvikstiņš.

—   Oh! — smagi nopūtās Ačgārnītis.

—   Eh! — iepīkstējās Mīkstiņš.

Notika tā, kā notiek vienmēr, kad ierindā atrodas žvikstiņi, mīkstiņi un ačgārnīši. Metāla cilvēciņš no vienas, koka cilvēciņš no otras puses uzgrūdās savam plastilīna draugam un tā pielipa, ka nespēja pakustēties ne no vietas. Labu pusstundu viņi tur ņēmās, kamēr atlīmējās no Mīkstiņa: vienu roku atrauj, otra pielīp, vienu kāju izvelk, otra iestieg. Kad beidzot visi trīs atbrīvojās cits no cita, tad Mīkstiņš bija tā saspaidīts un samīcīts, ka viņu pat pazīt nevarēja — viņš līdzinājās kaut kādam bezveida kartupelim.

—  Ej tu, Mīkstiņ, pēdējais, es iešu otrais, — teica Zvikstiņš, iegriezdams atpakaļ savā vietā jandāliņā izmežģīto atsperes rociņu.

_— Nē, es iešu otrais, — ietiepās Ačgārnītis.

Zvikstiņš to vien tikai bija gaidījis! Acumirklī viņš nostājās pirmais un sāka komandēt:

— Kreiso, labo! Kreiso, labo! Viens, divi! Viens, divi!…

Tā ceļotāji beidzot sāka virzīties uz priekšu. Tiesa, Ačgārnītis gan visu laiku traucēja gājienu un neievēroja komandu: viņš soļoja nevis ar kreiso-labo, bet gan ačgārni — ar labo-kreiso, pie tam nepārtraukti skaitīdams: «Divi, viens! Divi, viens!»

Kamēr saule cepināja, Mīkstiņš visu laiku palika iepakaļ, jo viņa plastilīna čībiņas nepārtraukti lipa pie zemes un krita nost no kājām; viņam vienmēr nācās atgriezties un tās pievākt. Labi, ka saule drīz paslēpās aiz mākonīša un sāka pūst vēsāks vējiņš, tad Mīkstiņam vairs nevajadzēja kust un pielipt pie visa, kas gadījās ceļā.

Zvikstiņš un Ačgārnītis arī nejutās labi, kā jau dažkārt cietušie. Zvikstiņam bija kļuvušas vaļīgas dažas skrūvītes, un viņam visu laiku vajadzēja pieturēt savas kājas, lai tās neļodzītos, bet Ačgārnītim, tam bija nemitīgi jāsargās un jāvairās, lai kaut kur neaizķertos ar saviem asajiem zariem un atskabargām.

Jā, grūti dzīvot pasaulē tādiem pusgataviem leļļu puisēniem! Viņi gribēja jo drīzāk tikties ar saviem meistariem. Čaklās rokas viņus izremontēs, kā nākas, un viņi kļūs izturīgi, skaisti, vingri un spēcīgi.

No šīm domām mazajiem vīriņiem ap sirdi kļuva jautri un priecīgi. Maršēdami viņi pārgāja skolas pagalmu un nokļuva uz lielas, trokšņainas ielas. Tā viņiem bija jauna, līdz šim vēl neredzēta un nepazīstama pasaule.

Plašajās ielās bija dzīva kustība: te ripoja daudzkrāsaini autobusi, pa galvu, pa kaklu joņoja vieglie automobiļi un motorolleri, bargi mirkšķināja savas acis gaismas signāli, bet pa trotuāriem straumēm vien plūda ļaudis, un ar futbola bumbām padusēs skrēja nebēdnīgi draiskuli, izpūrušiem matu cekuliem.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis mundri soļoja uz priekšu, dziedādami kādu jautru dziesmiņu, kas viņiem pēkšņi bija iešāvusies prātā:

Nedomājiet, ka mēs nieki:

Esam braši ceļinieki!

Protam iet un protam skriet.

Neticat? — Tad paskatiet!

Paši soļojam mēs aši, Paši galvas grozām braši. Kā to spējam? — Uzminiet! — Pasakās viss gludi iet…

Augstas mājas skatījās ļaudīs ar savām platajām vitrīnu acīm, bet, kad saule no baltajiem padebešiem palūkojās uz zemi, vitrīnas mirdzēja tā, it kā tanī katrā būtu iedegusies spoža saulīte.

Un katra šī vitrīna bija īsta brīnumu glabātava — skaties un nevari vien noskatīties: bungas, harmonikas, pulksteņi, makšķeres, stabules, saldi radziņi ar magonēm… visu nemaz nevar nosaukt! Te nu tiešām bija, pie kā acis pamielot! Pat Mīkstiņš aizmirsa savu īso kāju, kuras dēļ bija spiests tik ļoti klibot. Arī par Pēci viņš vairs nedomāja.

Zvikstiņš apstājās pie katras vitrīnas, kurā bija redzami velosipēdi, riteņi un skrituļslidas. Mīkstiņš pielipa stiklam, ja aiz tā stāvēja mīksti atpūtas krēsli un dīvāni, bet Ačgārnītis tikai šņāca vien un bija sašutis par to, ka nekur neviens nepārdod karstus saldējumus, sāļas konfektes, mīkstus sausiņus un ragutiņas ar riteņiem.

Tā viņiem ik uz soļa nācās apstāties. Bet priekšā, iepretī lielam laukumam, vienās ugunīs laistījās un vilināt vilināja pie sevis bērnu rotaļlietu veikala izkārtne. Uz turieni tad arī devās Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis.

Bet tagad uz laiku mums nāksies atstāt mūsu ceļotājus vienus un tuvāk iepazīties ar Pēci Luteklīti — ar to pašu Pēci, kurš nezināmu iemeslu dēļ nebija aizbraucis uz pionieru nometni.

P I E KTĀ NODAĻA Pēcis, māmiņa, tētis un kaprizits

Izrādījās, ka Pēcis bija smagi saslimis. Viņš stūrgalvīgi atteicās no četrdesmit piektās karotes zupas, no ceturtās kotletes, no trešā vistas stilbiņa. Bet no mannas biezputras, ko viņam trīsreiz dienā pasniedza pati māmiņa, viņš pat atgaiņājās ar rokām un kājām…

Neviens dakteris nevarēja noteikt Pēča slimību, bet māmiņa apgalvoja, ka Pēcītim esot piemetusies jauna, līdz šim vēl nepazīstama kaite, pie tam vissmagākajā formā. Vienīgi mājstrādniece Dusja jau sen bija sapratusi, ar ko viņš slimo. Dusja teica, ka Pēcim esot visparastākais kaprizīts, bez tam vēl ar niķu lēkmēm.

Pēcis bija pakļauts stingram gultas režīmam, kas sastāvēja no četriem dūnu spilveniem un divām kamieļvilnas segām. Viņu ārstēja ar trīsdesmit dažādu šķirņu smalkmaizītēm un visām iespējamām saldām biezputrām. No tā slimnieka vaigi piepūtās kā rozā mīklas pīrādziņi un viņa ģīmis starp segām atgādināja piekto spilventiņu.

Protams, ar vienkāršiem paņēmieniem tā uzbarot cilvēku nebija iespējams. Tālab te tika pielietoti īpaši, visjaunākie barošanas līdzekļi.

Lieta tāda, ka Pēča tētis bija visā pilsētā pazīstams izgudrotājs. Tādēļ mājās māmiņas uzdevumā viņš pilnīgi par velti bija konstruējis brīnišķīgus automātus, kas paši baroja Pēci. Pašbarotājus automātus!

Pie slimā gultas stāvēja viena Šāda mašīna. Tas bija tētiņa visjaunākais izgudrojums. Uz mašīnas baltā vāka lieliem burtiem bija uzrakstīts «PUP». Atšifrējot šis vārds nozīmēja: «Pastiprinātas Uzbarošanas Pusautomāts».

Mašīna bija nosaukta par pusautomātu tādēļ, ka tā barību pasniedza nesakošļātā veidā. Daudzie svirslēdži, pārslēdzēji un ritenīši liecināja par šīs mašīnas sarežģīto uzbūvi. Pēc mērījamiem aparātiem, kuri virzīja dažādus rādītājus, vienmēr varēja uzzināt

biezputras daudzumu, tās temperatūru, saldumu. Bija ari tāds rādītājs, kas jau iepriekš noteica, ko pasniegt trešajā ēdienā. Bez tam ēšanas laikā mašīna uz kastroļiem un pudelēm spēlēja «Kas kaitēja nedzīvot».

Taču pati galvenā ierīce Šai mehānismā bija trīs garas, niķelētas sviras — līdzīgas rokām. Vienas sviras galā bija piestiprināta

ēdamkarote, otras — dakšiņa, trešās — litra krūzīte. Automātu varēja iedarbināt ar putekļu sūcēja un veļas mazgājamās mašīnas palīdzību. Pēcim nevajadzēja pat pacelt galvu un atvērt muti — tas viss notika pats par sevi. Nabaga Pēcis!

Jums droši vien gribētos zināt, kāpēc tik nelaimīgi bija sarežģījusies Pēča dzīve? Kādēļ un kad viņš saslima ar šo briesmīgo slimību?

Izstāstīsim visu, kā nākas. Ņemsim, piemēram, parasto alfabētu un tā pēc kārtas — A, B, C … iztirzāsim Pēča biogrāfiju.

A) PIRMIE SOĻI

Taisnību sakot, Pēcis līdz pat triju gadu vecumam nestaigāja. Viņam to neatļāva. Varot vēl kājas izliekties, un tad visu mūžu būšot jāstaigā par kleinkāji. Toties viņš jau četru gadu vecumā bija teicams jājējs. Katru dienu pirms brokastīm, pusdienām un vakariņām viņš rīkoja varenas izjādes. Tiklīdz uz galda tika uzlikts kūpošs biezputras šķīvis, tētis vai vectēvs uzlikās sarkanus iemauktiņus ar zvārgulīšiem un nometās četrrāpus. Pēcis droši sēdās «zirgam» mugurā.

—   Nū-ū! — viņš kliedza, ar mazajiem papēdīšiem dauzīdams sava «lopiņa» sānus. — Nū-ū, bērīt!

Māmiņa arī palīdzēja uzmundrināt «zirgus»:

—   Vēl vienu riņķīti! Vēl! Skatieties, kā bērniņš staro no laimes! …

Pēča pavēlošie — «dod!» un «es gribu!» kļuva mājā par likumu. Pēcis varēja jāt, ar ko gribēja un kad gribēja.

B) BAROŠANA

—   Pats galvenais dzīvē — ēdiens! — mēdza teikt māmiņa. — No zivīm pieņemas prātā, no biezputras — spēkā, no sviesta — veiklībā! Ēdiens arī vislabākais līdzeklis pret slimībām!

Tālab māmiņa ierīkoja speciālu bibliotēku par bērna barošanas jautājumiem. Plauktos gulēja biezas grāmatas ar kārdinošiem nosaukumiem: «Cik dieniņu gadiņam, tik putriņu bērniņam», «Gardas viras, saldas dziras», «Saldēdieni, gardēdieni» un «Pilna karote katram dārga».

Dzīvoklī dzīvoja kaķītis, vārdā Cīsiņš, un erdelsugas kucīte — Sardelīte. Šos vārdus viņi bija dabūjuši tādēļ, ka kaķīša aste Pēcim atgādināja cīsiņu, bet strupā un resnā kucītes aste — sardelīti.

C) PĒCA ĀBECE

Pienāca laiks mācīt Pēcim ābeci. Šai svinīgajai dienai māmiņa gatavojās ļoti rūpīgi. Saliekamā ābece un rotaļlietu klucīši ar burtiem bija paslēpti skapī, tādēļ ka tie derēja tikai rotaļām. Bet vai tad drīkst rotaļāties ēdiena laikā?

Trīs naktis ģimene nosēdēja, kamēr sacerēja speciālu ābeci, kas atbilstu bērna barošanas režīmam.

Svētdien pēc brokastīm sākās pirmā mācību stunda.

Pēcim parādīja burtu «A», un visi korī sauca «Ara!», Pēcis atvēra muti, lai teiktu «Am!», un šai brīdī viņam iebāza mutē visgaršīgāko šokolādi. Nolika pa tvērienam biezputras bļodu, un visi korī kliedza: «Bē-ē-ē!» kamēr dabūja arī biezputru mutē. Pasniedzot gaļas edienu, visi gagināja gluži kā zosis: «Ga-ga-ga! Gaļa!»

Tādēļ, kad Pēcis pirmoreiz aizbrauca uz skolu un skolotāja klasē jautāja: «Bērni, kurš no jums jau prot ābeci?» — Pēcis Luteklītis piecēlās un nobēra:

Am!

Bubertiņš ar Cukuriņu — Debešķīgs! … Es vēl ēdu Frikadeles, Gaļas šķēles, Halvu arī, Ikrus kādreiz, Jāņogas un Kūkas katrreiz! Labprāt ēdu Medus maizi, Nēģus, Olas,

Pīrādziņus, Riekstus, tāpat Saldumiņus…

un tā līdz pat pēdējam burtam «Ž».

D) «0 SA I N I E» VĀRDI

Pēča veselība tika sargāta pēc visiem medicīnas likumiem. Katru rītu viņam mērīja temperatūru ar diviem termometriem (vienu labajā, otru kreisajā azotē) un apskatīja mēli caur palielināmo stiklu.

Kad kaprizīta lēkmes kļuva sevišķi spēcīgas, Pēcis pieprasīja, lai nekavējoties viņam atved mājās dzīvu ziloni.

Māmiņa tādās reizēs tūlīt pat aizsūtīja tēti uz zooloģisko dārzu pēc_ziloņa, bet šis vienmēr atgriezās tukšām rokām.

Ārsti un profesori Luteklīša mājā kļuva par pastāvīgiem liesiem. Viņi Pēcim lika parādīt mēli, teikt «ē-ē-ē», elpot, neelpot, bet pēc tam plātīja rokas, rauca pieres un izrunāja nesaprotamus vārdus, kas beidzās ar «ini» un «us».

Ārsti nemitīgi nāca un gāja … Tiklīdz Pēcis izdzirda koridorā atskanam zvanu, viņam mēle jau pati no sevis izbāzās ārā un viņš skaļi iesaucās: «Ē — ē-ē!»

Lai dakteru priekšā nepaliktu kaunā, māmiņa arī pati sāka mācīties valodu, kurā tiek parakstītas zāles. Šim nolūkam viņa savāca visas receptes, salīmēja tās kopā un tā izgatavoja mācību grāmatu. Pēc tam viņa, aizmiegusi acis, staigāja pa istabu un pie sevis murmināja dažādus vārdus. Drīz vien viņa sāka brīvi sarunāties tīrā dakteru valodā.

Kad ārsts parakstīja Pēcim zāles apetītes uzlabošanai, māmiņa stingri piebilda:

—   Un mannus biezputrus trīs reizus dienus!

Kad Pēča nervu nomierināšanai dakteris izrakstīja jaunas zāles, māmiņa atkal papildināja:

—   Un gulētus gultātus uz spilvenātus!

Kad dakteris teica, ka Pēcis izskatoties ļoti labi, māmiņa smagi nopūtās un paziņoja:

—  Dēlus Pēcius ne ēdus biezpienini pīrādziņi un ceptus vistus!…

Ar dakteru valodas palīdzību māmiņa viegli nodibināja sakarus ar visām poliklīnikām un zvanīja uz turieni tik ilgi, kamēr mājās ieradās speciāla ārstu komisija, lai noskaidrotu Luteklīša veselības stāvokli.

Ārstu komisija apspriedās, bet pašu Pēci nemaz nevēlējās izmeklēt, un dakteri, plecus raustīdami, aizbrauca. Māmiņa pilnīgi

pārgāja uz dakteru valodu. Mājās pastāvīgi skanēja viņas komandas: «Aplejus kaktusus!», «Izvārini kompotini!» un citas tamlīdzīgas.

Pēcim ļoti patika māmiņas dakteru valoda, it īpaši vārdi, kas beidzās ar «us». Viņš tos iesauca par «ūsainiem» vārdiem.

Un tā, neraugoties uz visu, kas tika darīts, Pēcim vieglāk nekļuva. Viņa kaprizītu sajuta visi mājas iemītnieki, visa ģimene un pat kaķītis Cīsiņš un kucīte Sardelīte.

E) DAŽI VĀRDI PAR VECOTĒVU

Kopš tās dienas, kad Pēča vecaistēvs aizgāja pensijā, māmiņa viņam noteica pilnīgi Pēča režīmu. Mannas biezputru viņi ēda

kopā: karoti — vecaistēvs, karoti — Pēcis (pretējā gadījumā Pēcis pat pie galda negāja). Gulēt viņus abus lika vienā un tai pašā laikā, spēlējās viņi kopā un nosodīti abi līdzās stāvēja kaktā.

Bet kopš tā laika, kad Pēcis sāka iet skolā, uz vecātēva pleciem uzgūlās visi mazdēla ārpusskolas pienākumi, sākot ar mušu izvilkšanu no mazās galda tintnīcas un beidzot ar metāllūžņu vākšanu.

Metāllūžņu vākšanā vecaistēvs loti atpalika. Pēcis bija uzņēmies paaugstinātas saistības — savākt divas tonnas.

Vienu tonnu vecaistēvs jau bija gandrīz savācis, un uz viņa sirdsapziņas palika vēl viena tonna ar nelielu «astīti».

Vairāk par visiem Pēci žēloja mājstrādniece Dusja. Ne vienreiz vien viņa bija teikusi, ka Pēcim no pīrāgu ēšanas jau esot kājas līkas kļuvušas un no biezputras drīz vaigi pārsprāgšot, bet māmiņa uz to atbildēja: «Dūšīgi bērni allaž ir rāmāki nekā vāji — dūšīgs vis uz rokām nestaigās, tādēļ mājās ir vairāk miera un kārtības.»

Tad Dusja, kas bija laba virēja, atmeta ar roku un noteica:

— Vieglāk putru izvārīt, nekā no jums prātīgu vārdu dzirdēt!

Jā, tur neko nevarēja darīt. Māmiņa mājās bija neierobežota pavēlniece.

Tagad, kad ar ābeces palīdzību esam tikuši skaidrībā par Pēča biogrāfiju, turpināsim stāstu.

SESTĀ NODAĻA Jauns paņēmiens futbola spēlē. Uz „Bērnu pasauli" pēc nomierinošiem līdzekļiem

Jau veselu nedēļu Pēci nelaida ārā un centās turēt gultā. Vēl papildus visam saaukstējās kucīte Sardelīte. Viņa visu laiku šķaudīja un aizsmakušā balsī klepoja zem Pēča gultas, bet māmiņa, to dzirdot, vaimanāja, ka bērnam kļūstot sliktāk, ka tam piemeties suņa klepus!

Pēcis nekādi nevarēja pierādīt, ka viņš nebūt nav saaukstējies. Tiklīdz māmiņa ienāca istabā, lišķīgā Sardele pārstāja klepot un sāka priecīgi smilkstēt un riet.

Bet nu šodien beidzot Sardele bija vesela. Neviens mājās vairs nešķaudīja, tādēļ vecāki nolēma Pēci izvest ārā pastaigāties. To pieprasīja ārsti, bet pats Pēcis draudēja izlēkt pa logu, ja tikai kāds iedrošinātos viņu nelaist ārā!

Tā bija svētdienas diena, un tētis bija mājās. Viņš palūdza, lai Pēcīti apģērbj pēc iespējas siltāk, un visiem paziņoja:

—  Mēs ar puisīti iesim uz «Bērnu pasauli» un nopirksim kaut kādu rotaļlietu, kas nomierina nervus.

Pastaigai viss bija sagatavots. Tētis un māmiņa bija pabrokastojuši, vecaistēvs turēja pilnā gatavībā Pēcīša slēpošanas kostīmu un vilnas šalli, bet vecāmāte pašlaik kūla olu kulteni no trim olām. Vienīgi Pēcis nebija gatavs. Viņš vēl arvien krākdams gulēja saldā miegā un brīdi pa brīdim izkliedza kaut kādus nesaprotamus vārdus.

Pulksteņa rādītāji jau rādīja divpadsmit, saule bija uzkāpusi augstu debesīs, un pa gulošo Pēci jautri lēkāja neskaitāmi saules zaķīši. Taču Pēci tas nebūt netraucēja. Viņš neatmostos arī tad, ja pa viņu lēkātu saules ziloņi. Lieta tāda, ka viņš sapnī nupat beidza spēlēt futbola spēles otro puslaiku. Spilvens kustējās, sega slīdēja sānis.

—   Auts!… Vārti!… Soda sitiens!… — laiku pa laikam atskanēja Pēča kliedzieni.

Pēcis, kaislīgs futbola cienītājs, bija spiests spēlēt futbolu tikai miegā, tādēļ ka dienā viņam neviens to neļāva darīt.

—   Lai bērniņš vēl mazdrusciņ paspēlē, — nočukstēja māmiņa. — Izspēlēsies tagad — dienā neprasīs bumbu. Pie viņa vājā veselības stāvokļa straujas kustības nedrīkst pieļaut…

Kas zin, cik vārtus Pēcis pa sapņiem vēl būtu guvis, ja neiztraucējusi vecāmāte. Diedele Sardele tik ilgi pinās vecaimātei pa kājām, kamēr viņai nejauši izslīdēja no rokām glāze ar olu kulteni un nokrita uz grīdas.

«Dzin-n!» — tā aizripoja pa istabu, un Pēcis, gultai nodrebot, pielēca kājās.

—   Iesita, iesita bumbu vārtos! — viņš kliedza.

Māmiņa metās Pēci mierināt:

—   Nevis iesita, bet sasita! Vecaimātei nejauši izkrita no rokām glāze, — viņa teica, rādīdama uz olu kulteņa dzelteno masu un lauskām, kas gulēja uz grīdas. — Tu šoreiz esi uzvarējis, tu — mūsu čempions! Tu esi īsts sporta meistars!…

Paēdusī Sardele nicinoši nosprauslojās, un, smagi nopūtusies, ķērās pie sava darba — salaizīt olu kulteņa masu. Bet Pēcis skaļi raudāja un ar kājām spārdīja spilvenus:

—   Vecāsmātes vainas dēj viss pagalam! Vēl mazliet, un es būtu uzvarējis!… Dodiet vecaimātei soda sitienu … ielieciet viņu kaktā!…

—   Pēcīt, Pēcīt, nomierinies, — lūdzās tētis, nomezdamies uz ceļiem pie dēla gultas. — Tūdaļ tevi apģērbs, un mēs iesim uz «Bērnu pasauli» un nopirksim tev visu, ko tikai tu gribēsi!

—   Urā — ā — ā! — iekliedzās Pēcis, ar roku ātri norausdams no vaigiem asaras. — Mēs iesim uz «Bērnu pasauli!» — un sāka tā lēkāt pa gultu, ka matracis izgāzās no rāmja un saspieda nabaga Sardelei asti.

Tai pašā brīdī gluži klāt pie gultas tika piebīdīts «PUP» aparāts un pieslēgts putekļu sūcējam. Sāka griezties zobrati, saka

kustēties sviras; kastroļi un šķīvji braši skandināja «Kas kaitēja nedzīvot».

Ar pašbarotāja pusautomāta palīdzību Pēcis izēda veselu kastroli mannas biezputras. Trīsdesmit karošu uz māmiņas veselību, divdesmit uz tētiņa, desmit — uz vecāsmātes un vienu — uz bērnu rotaļlietu veikala direktora veselību.

Nežēlodams sava vēdera, Pēcis apēda visu, tādēļ ka pretējā gadījumā varētu atlikt pastaigu un jaunu rotaļlietu pirkšanu.

Tieši pulksten vienos

dienā Pēcis savu piederīgo pavadībā izgāja no mājām un devās uz laukumu, kam iepretī atradās «Bērnu pasaule».

Bet pa citu ielu, necerēdami satikties ar Pēci, uz veikalu steidzās Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis, dziedādami dziesmiņu:

Pārsteigumiem nav vairs skaita: Raits mums solis, raita gaita!

Šīs rindiņas sacerēja pats Mīkstiņš. Tālāk viņš neko nevarēja izdomāt, jo visu viņa uzmanību saistīja arvien jaunas un jaunas ainas. Uz ielām bija daudz ļaužu, smagajās automašīnās brauca pūtēju orķestri. Saule žilbinoši mirdzēja, un ap sirdi bija priecīgi un viegli. Tik viegli, ka viņi pat aizmirsa par Pēci, kuru taču vajadzēja atrast, lai tas maksātu, ko maksādams.

SEPTĪTĀ NODAĻA Pirmā, bet neizdevusies tikšanās ar Pēci. Pārdomas par zābakiem. Daži vārdi par plīša ēzeli

Pazīdami Pēča paradumus, vecāki viņu veda gluži kā konvoja apsardzībā. Tas bija vecs, dzīvē pārbaudīts līdzeklis. Pie kreisās rokas gāja māmiņa, pie labās — tētis, bet atkāpšanās ceļu aizsprostoja vecaistēvs. Pēcis varēja soļot tikai uz priekšu. Un te, iepretī bērnu rotaļlietu veikalam, Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis ieraudzīja Pēci!

Viņi nule nule gribēja uzsaukt savam draugam un mesties pie viņa, kad pēkšņi no ielas stūra svilpodami izjoņoja pieci zēni uz koka rolleriem. Viņi strauji aizdrāzās mūsu draugiem gar pašu degunu un aizsedza tiem visu pasauli. Kad rolleristi bija pazuduši aiz stūra, Pēcis ar vecākiem atradās jau veikalā.

Leļļu puisēni metās uz veikala pusi un, riskēdami ar savām dzīvībām, sāka šaudīties šurp un turp starp pircēju kājām.

Taču Pēcis ar saviem vecākiem bija iejucis pircēju pūlī, un viņus atrast izrādījās pilnīgi neiespējami.

No lejas bija grūti ielūkoties pircēju sejās, bet pazīt pēc zābakiem, kam tie pieder — vēl grūtāk. Ej nu sazini, kuras kura kājas! Kaut gan tie, kas paši zābaka lielumā, jau sen ir iemācījušies atšķirt cilvēkus pēc apaviem. Izrādās, ka tas ir ļoti vienkārši. Paskat, zābaki ar biezu, baltu, kā no cukura taisītu zoli, tie ir kāda modes āksta zābaki. Noputējuši, ar plānu zolīti — pastnieka zābaki. Smagi brezenta ūdenszābaki — zaldāta apavi.

Dažkārt zābaki ir veci, ar ielāpiem, bet notīrīti, ieziesti ar zābaksmēru un nospodrināti ar vilnas lupatiņu. Tas liecina, ka to saimnieks ir rūpīgs un akurāts cilvēks. Bet brīžam pat jauni apavi ir nobružāti, noputējuši un nošķiebti. Pēc zābakiem uzreiz var redzēt, kas par cilvēku. Tādēļ arī prātīgais Mīkstiņš bieži mēdza teikt: «Katru cilvēku var pazīt pēc zābakiem!»

Zvikstiņam vislabāk patika siksniņkurpes, sandales un čībiņas. Ar tādām viegla skriešana, kājas nenogurst.

Ačgārnītim savukārt tas šķita gluži ačgārni: viņam patika smagi, dimdoši zābaki ar dzelzs apkalumiem.

Bet Mīkstiņam bija pa prātam kurpītes ar gumijas zoli — mīkstas, klusas, elastīgas.

Taču viszīmīgākie apavi — zēnu zābaki. Sai ziņā modes ākstu biezzoļu zābaki tiem ne tuvu nevar līdzināties! Uz zēnu zābakiem vajag tikai uzmest acis — un tūlīt skaidrs, ar ko tev darīšana: futbolistam zābaku purngali sadauzīti drazu drazās, tādam, kas mīl slidināties pa parketu, zole caurumu caurumos, bet tiem, kas neatzīst galošu, zābaki izjukuši un izplētušies kā pankūkas.

Visvairāk jāsargās no zaldātu apkaltajiem zābakiem un sieviešu kurpēm ar gariem un spiciem papēdīšiem: pirmie — nospiedīs, otrie — izdursies cauri, pat iekliegties nepaspēsi.

Tā domāja mūsu ceļotāji, veikli izlocīdamies, lai nepakļūtu zem kāda papēža. Bet pircēji, drūzmēdamies veikalā, it kā tīšu prātu

grasījās samīt leļļu puisēnus. Mīkstiņam jau trīs reizes bija gadījies pielipt pie kāda zābaka. Laime vēl, ka draugi laikus atrāva nost. Zvikstiņam uz kreisās kājas uzkāpa kādas sieviešu kurpes papēdis. Cenzdamies atbrīvoties, viņš tā izstiepa atsperīti, ka kreisā kāja kļuva garāka par labo. Nu nācās lēkāt uz vienas kājas, lai šī atspere saspiestos un kļūtu tāda pati kā otra.

—   Tā mēs aiziesim bojā! — teica Zvikstiņš, vaidēdams un mazliet pieklibodams ar kreiso kāju. — Vajag uzrāpties uz letes — no turienes ātrāk varēs ieraudzīt Pēci.

—   M-jā, — nopūtās Mīkstiņš, atlīmēdamies no kārtējā zābaka un pielikdams roku pie sirds.

Bet Ačgārnītis, aizķerdamies visur ar savām skabargām, sāka stūrgalvīgi spraukties uz priekšu, kamēr beidzot ieskrēja ar pieri letes finiera dēlī.

—   Bum-m! — nodārdēja finieris.

Ačgārnītis, saķēris pieri, ātri ātri nobēra:

—   Tra-ta-tā, nav nekā! — Tādēļ, lai citi nedomātu, ka viņam sāp.

Zvikstiņš un Mīkstiņš arī jau bija te. Līdzās viņiem pie letes stāvēja kāda večuka nūja, ar rokturi balstīdamās tieši uz letes. Laika pārdomām nebija.

—   Augšā! — nokomandēja Zvikstiņš un, ar atsperēm pieķerdamies nūjas zariem, rāpās augšup.

Mīkstiņš tai pašā acumirklī pielipa Zvikstiņam pie kājas, bet Ačgārnītis no apakšas resnīti vēl pastūma. Drīz vien viņi atradās uz letes.

Pirmajā mirklī viņi visi trīs no negaidītās ainas apmulsa. Simtiem rotaļlietiņu lūkojās uz viņiem, un katra savā veidā izteica prieku par tik patīkamu tikšanos.

Koka sieviņas māja ar rokām, aicinādamas leļļu puisēnus pie sevis. Liela, runājoša lelle, īsta skaistule, bikli nolaida acis un teica: «Mam-ma!» Pelēks zilonis, kas izskatījās līdzīgs tējkannai, šūpoja galvu un sveicinādams pacēla snuķi. Rotaļbalalaika pati sāka spēlēt «Kas dārzā, kas dārzā…». Bet koka Buratīno sāka tā dancot, ka tik tikko nenokrita no plaukta — tieši uz vecākā pārdevēja plikpaurainās galvas.

Protams, visu to varēja redzēt un dzirdēt tikai leļļu puisēni, tādēļ ka viņi bija īsto, fabriku darināto rotaļlietiņu tuvi radinieki.

Pircēji sāka trokšņot un metās pie letes. Ja mūsu mazulīši ne-

būtu bijuši tik veikli un attapīgi, desmitiem roku viņus būtu saraustījušas gabalu gabalos.

Zvikstiņš pašūpojās uz savām atsperu kājiņām un kā vāvere uzlēca uz plaukta. Ačgārnītis turp aizlīda pa galda lampas elektrisko vadu, bet Mīkstiņam gluži vienkārši palaimējās. Kamēr viņš prātoja, kā nokļūt uz plaukta, ceļamais krāns, kas piederēja «Konstruktora» detaļām, atdzīvojās, izstiepa savu strēli, ar āķi saķēra Mīkstiņu aiz vienīgās auss un nolika sev līdzās.

Pircēji, pieaugušie un bērni visi kā viens iesaucās:

—  Pārdodiet mums mehāniskos leļļu puisēnus!

—  Dodiet mums dzīvos leļļu puisēnus!

—   Iesaiņojiet man to resnīti!

—   Bet man šo, no atsperītēm!

—   Mēs esam pirmie rindā!

—   Tas nav godīgi: jūs slēpjat zem letes visjaunākās rotaļlietas!

Bet pārdevēji neko nebija ievērojuši, tādēļ apmulsuši skatījās

uz visām pusēm. Šai mirklī Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis, atrazdamies uz augšējā plaukta, ļaužu pūlī ieraudzīja Pēci. Viņš kopā ar saviem vecākiem stāvēja rindā un arī kaut ko kliedza.

—   Pēci, Pēci, mēs esam šeit! — iesaucās mazulīši.

Bet vai tad Pēcis tādā troksnī varēja dzirdēt leļļu puisēnu balsis!

—   Viss pagalam! — nopūtās Mīkstiņš. — Tagad mūs katru atsevišķi pārdos, un Pēcis mūs nedabūs!… Ko lai dara, ko lai dara?!

—   Nevajag zaudēt cerības, — teica Zvikstiņš. — Pats galvenais mūsu stāvoklī — nenokārt degunu!

Tagad arī pārdevēji ar izbrīnu ievēroja leļļu puisēnus.

—   Kas tad tā par preci? — brīnījās vecākais pārdevējs. — Kādas fabrikas ražojums? … Mierā, mierā, biedri, jānoskaidro, no kurienes radušās šīs rotaļlietas.

Bet pārdevēja palīgs paziņoja:

—   Mēs nedrīkstam viņus pārdot, jo tiem nav cenas. Vajag nekavējoties pasaukt veikalvedi! — un aizskrēja uz veikalveža kabinetu.

—   Mam-ma! — stingri un iespaidīgi leļļu puisēniem teica runājošā lelle. — Negrozieties! Jūs vēršat uz sevi uzmanību!

Taču Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis nevarēja nomierināties tik ilgi, kamēr Buratīno atģidies iesaucās:

—   Mierā!

Šo spēli leļļu puisēni ļoti labi zināja, tādēļ nekavējoties paklausīja. Zvikstiņš sastinga ar gaisā paceltu kāju un izplestām rokām, Mīkstiņš kā žāvājās, tā arī palika ar atvērtu muti, bet Ačgārnītis palika stāvam ar muguru pret pircējiem.

Visas rotaļlietas iesmējās. Tikai dārgais plīša ēzelis nicīgi šķobīja purnu. Lieta tāda, ka viņš sevi uzskatīja par lauvas radinieku, jo viņam — tāpat kā lauvam — bija dzeltenas krāsas spalva un astes galā pušķītis. Viņš vaibstījās, grozīja asti un spārdījās kājām tik ilgi, kamēr viņam ieplīsa vēders un no tā sāka birt zāģu skaidas… Šis ēzelis stāvēja nevis vienkārši uz plaukta — kā citas rotaļlietas, bet uz speciāla paliktņa vates zaķu nodaļā un bija ļoti uzpūtīgs. Kā nu ne! Viņš maksāja 8 rubļus 60 kapeikas. Bet vates zaķi — 30 kapeikas gabalā.

Rotaļlietas ēzeli nemīlēja, tādēļ ka viņš bija briesmīgs vīzdegunis.

—  Atradies lauvas radinieks! — rotaļlietas teica. — Visīstākais ēzelis, nekas vairāk!

Tā bija tīra patiesība. Un katram skaidrs: kaut arī ēzelim nodaļā bija ierādīta svarīga vieta, tomēr ēzelis paliek ēzelis…

Ieradās veikala vadītājs. Viņš paskatījās uz leļļu puisēniem un teica pircējiem:

—   Kas par lietu? Nomierinieties, pilsoņi! Ir notikusi kļūda — plauktos novietots brāķis. — Un ar rokas vēzienu noslaucīja visus trīs lejā, tieši salauzto rotaļlietu lēvenī.

Atģidušies zem letes dažādu mantu kaudzē, leļļu puisēni izbailēs apklusa. Mīkstiņš no pārdzīvojumiem tā uztraucās, ka uz vietas aizmiga.

Vēlreiz rāpties augšā bija riskanti. Vadītājs izskatījās ļoti bargs un stāvēja turpat aiz letes.

Sai brīdī pie letes beidzot pienāca Pēcis ar vecākiem. Veikala vadītājs atcerējās Pēča tēti, jo viņi jau sen bija pazīstami.

—   A-ā! Mans cienījamais draugs! — viņš laipni teica. — Vai jūs nevēlaties pirkt savam dēliņam ēzelīti? … — Ļoti līdzīgs jums, brīnišķīgs puišelis! — Vadītājs noglāstīja Pēča galvu un turpināja: — Aplūkojiet, kas tā par preci… pēdējais ēzelis palicis — īsta ēzeļa kopija! Viņš taču izskatās gluži kā dzīvs!

—   Ko jūs, ko jūs, — noburkšķēja tētis. — Cena, vai zināt, traki sālīta …

—   Nopērc! — pavēlēja Pēcis.

—   Jūsu zēns nav muļķis, viņš lieliski saprot, kas labs! — teica vadītājs. — Protams, jāpērk! Es jums galvoju, viņš nemaz nespārdās, viņš ir mīļš, rāms plīša ēzelītis — labs līdzeklis bērnu nomierināšanai.

—   Nomierināšanai? — pārjautāja māmiņa. — Tūdaļ iesaiņojiet! Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs mūsu bērnam.

Tētis kabatlakatiņā noslaucīja nosvīdušo kaklu un paklausīgi aizgāja samaksāt par ēzeli 8 rubļus 60 kapeikas.

Vadītājs pasniedza Pēcim iepakoto ēzeli un teica:

—   No tevis dienās iznāks gudrs vīrs!

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis dzirdēja, ka Pēcis ar vecākiem izgāja no veikala, taču neko nevarēja darīt — vadītājs vēl arvien stāvēja aiz letes.

ASTOTĀ NODAĻA, kurā notiek ceļojums ap „ Bērnu pasauli" un visumā patīkama iepazīšanās ar dežurējošo milici

Veikalā kļuva klusu — visi bija aizgājuši. Sākās pusdienu pārtraukums. Zvikstiņš pirmais izlīda no rotaļlietu lēveņa.

—  Mīkstiņ, mosties!… Ačgārnīt, celies augšā! Pietiek šeit nīkt, vajag panākt Pēci!

Mīkstiņš gulēja zem kaut kāda vates lāča un ilgi nevarēja atjēgties.

—   Jā, ie-iesim gan, — viņš nopūtās.

—   Tu nu runā ačgārni! — teica Ačgārnītis. — Kādēļ tad iet kājām, ja te ir zirgi?

Un patiesi, izbrāķēto rotaļlietu kaudzē mētājās trīs zirgi.

Zirgi bija kā jau daždien zirgi: īsti, no kartona, ar tukšu vidu. Tiesa, auļot ar viņiem nevarēja, tādēļ ka vienam nebija kājas, otram — astes, bet trešajam — galvas. Taču tas nebūt nesamulsināja mūsu varoņus.

Kurš zēns gan nav sapņojis auļot strauja zirga mugurā! Un trīs draugi ātri ķērās pie darba, lai izlabotu vēl neiebrauktos, bet jau cietušos aulekšotājus.

Zvikstiņš zirgam kājas vietā piesēja zobu suku, kas gadījās turpat pie rokas, un zirgs sāka dīžoties uz visām četrām kājām — tiesa, krietni pieklibodams.

—   Zirgs bez astes nav zirgs! — teica Mīkstiņš un savam zirgam astes vietā piesēja bārddziņa otiņu, kas kaut kādā neizprotamā kārtā atradās te, — pie bērnu rotaļlietām. Tagad par šo zirgu varēja droši teikt: zirgs kā bilde! Nu, un Ačgārnītim nepavisam nebija vajadzīgs zirgs ar galvu.

—   Labs arī tāds! — teica Ačgārnītis. — Bez tam, jājot vienmēr vajag sēdēt ar seju pret asti.

—  Zirgos! — iekliedzās Zvikstiņš, un draugi, kā katrs varēdams, uzlēca zirgiem mugurā un piecirta piešus.

Zirgi drāzās uz veikala izeju, bet, izkļuvuši uz ielas, sāka

aulekšot kā negudri. Resnie autobusi bijīgi piespiedās pie trotuāra, lai dotu kavalēristiem ceļu, milicija nekavējoties iededza zaļo gaismu, bet gājēji ar izbrīnu nolūkojās dīvainajiem jātniekiem nopakaļ.

—   Uz priekšu, uz priekšu! — kliedza jātnieki un vēl stiprāk piespieda piešus.

Neskaitāmas reizes viņi nogriezās šķērsielās un ielās, aizaulekšoja garām brašajiem rolleristiem un pat velosipēdistiem. Kad viņu priekšā atkal parādījās rotaļlietu veikals un visi trīs zirgi pilnos auļos drāzās pa durvīm iekšā, Mīkstiņš novēlās uz grīdas un, berzēdams sasistos sānus, noteica:

—   To va-arēja sagaidīt.

—   Kas par lietu? — jautāja Zvikstiņš un nolēca no zirga. — Kāpēc mēs atkal esam veikalā?

Tikai tagad viņi saprata, ka viss viņu ceļš bijis tepat, apkārt mājai, kurā atradās bērnu rotaļlietu veikals.

—   Zirgs vienmēr steidzas uz savu steliņģi! — gudri piezīmeja Mīkstiņš.

—   Nekā, tu runā ačgārni! — teica Ačgārnītiš. — Gluži vienkārši — mēs aizmirsām zirgiem pateikt Pēča adresi.

—   Jā, Pēča adresi! — Zvikstiņš iesita sev pa pieri. — Mēs taču paši to nezinām.

—   Es jau visu to biju paredzējis, — teica Mīkstiņš un nožāvājās. — Velti jūs mani uzmodinājāt — varēju vēl pagulēt.

—  Nav liela nelaime! — iesaucās Zvikstiņš — Kādā’l tad mums ir milicija? Tie zinās, kur dzīvo Pēcis. — Un viņš norādīja uz ielu krustojumu, kur dežurējošais milicis rīkojās ar savu zizli.

—  Uz priekšu! — iesaucās Zvikstiņš, un viņa atsperītes aizskanēja pa asfaltu.

Viņam pa pēdām devās Ačgārnītis un Mīkstiņš.

—   Biedri milici! — leļļu puisēni korī uzrunāja milici.

—  Tē-voc,! — novilka Mīkstiņš.

—   Sveicināti! — Milicis pielika roku pie cepures naga, ar acīm turpinādams sekot transporta kustībai. — Klausos!

Zēniem tā patika miliča sveiciens, ka viņi turpat uz vietas izmēģināja to paši. Bez tam viņi kā spogulī lūkojās miliča nospodrinātajā zābakstulmā.

—   Braši! — teica Zvikstiņš, tīksminādamies ar savu attēlu.

Bet Mīkstiņš sveicinādams tā piesita papēžus, ka viņa plastilīna čībiņas salipa un viņš novēlās zemē. Taču pat guļot viņš vēl arvien turpināja sveicināt dežurējošo milici.

Ačgārnltis sveicināja ar abām rokām.

—  Vai jūs nevarētu mums pateikt, kur dzīvo Pēcis no trešās «B» klases? — jautāja Zvikstiņš, izstiepdams savas atsperītes, lai būtu lielāks.

—   Pēcis? — brīnījās milicis un nolaida zizli. — Tad jau iznāk, ka jūs mani pazīstat? Redz, es arī esmu Pēcis un kādreiz mācījos trešajā klasē.

—   Vai tad tas esat jūs? — neticēja leļļu puisēni. — Jums tagad jauns amats?

—   Aha! — Liekas, tomēr jūs mani jaucat ar kādu citu! Kāds ir jūsu Pēcim uzvārds?

—  Uzvārds? — atkārtoja Zvikstiņš, — Uzvārds viņam ir, es tikai aizmirsu … Vai tu atceries, Ačgārnīt?

—  Baltrocītis! — izgrūda Ačgārnītis.

—    Nē, gluži tā nav, —piezīmēja Mīkstiņš. Viņš vēl arvien nevarēja atraut no zemes savas čībiņas un tādēļ nemierīgi trinās uz asfalta.

—   Bet varbūt Luteklītis? — pasmaidīja dežurējošais milicis.

—   Pareizi! — nopriecājās Zvikstiņš. — Tā arī ir! Luteklītis! Tātad jūs viņu pazīstat? Jūs zināt visu, visu, kas tikai ir pasaulē?

—   Jātiek galā ar visu — tāds mans amats! — ne bez lepnuma paziņoja dežurējošais milicis. — Manā rajonā vēl ir krietni daudz šādu luteklīšu, un visi tie man stingrā uzskaitē.

—   Bet kur pašlaik atrodas mūsu Pēcis? — jautāja Zvikstiņš.

—   Lūdzu, mazlietiņ uzgaidiet, — laipni sacīja milicis un izņēma no somas biezu miliča rokasgrāmatu.

Rokasgrāmata bija zilā audekla iesējumā — līdzīga miliča formas tērpam, bet iekšpusē plata, sarkana strīpa grāmatu sadalīja divās daļās. Jā, tā tiešām bija burvju grāmata, kur varēja redzēt un uzzināt itin visu! Rajona dzīve te bija redzama kā uz delnas. Atver tikai vajadzīgo lappusi, atrod vajadzīgo rindu — un kurš katrs noslēpums tev būs atklāts.

Rokasgrāmatas pirmajā lappusē bija ievietota liela karte. To atverot, varēja redzēt uzreiz visus kinoteātrus un veikalus, visas ielas un šķērsieliņas, visus pagalmus un pavārtes. Gandrīz puse grāmatas bija veltīta skolēniem. Sī nodaļa iesākās ar garu jo garu teicamnieku sarakstu. Milicijas pienākums bija teicamniekus visur sveicināt. Pēc tam uz zaļām lappusēm bija jauno modelistu, sportistu un muzikantu saraksts. Milicijas pienākums bija arī viņiem vienmēr sniegt palīdzību un veltīt uzmanību. Pēc tam sekoja lappuse, kas bija pārsvītrota ar sarkanu svītru, un te bija sarakstīti pagalmu un ielu futbolistu vārdi un uzvārdi. Pretī katram uzvārdam bija atzīmēts izsisto logu skaits. Pēc tam — ielu kustības noteikumu ļaunprātīgu pārkāpēju un koka rolleru īpašnieku saraksts. Un, kaut arī šim transporta veidam nav numuru, grāmatā visi koka rolleri un pat braucamās stīpas bija stingri sanumurētas.

Grāmatā bija skaidri redzams, kas stundās mēdz teikt priekšā un kur skolēni slēpj dienasgrāmatas ar sliktām atzīmēm. Negoda vieta bija ierādīta luteklīšiem.

Grāmatas beigās vīdēja reizrēķina tabula, mēru un svaru tabula un vienkārši skaitāmie pantiņi — tādi kā «eke — bene — re…» un citi. Vārdu sakot, no šīs grāmatas absolūti neko nevarēja noslēpt, grāmata zināja itin visu, un tātad viss bija zināms arī milicijai. Tā nu bija īsta rokasgrāmata!

Zvikstiņam tik ļoti patika šī grāmata, ka viņš nevarēja noturēties — palēcās un pa dežurējošā miliča revolvera siksniņu uzrāpās augšup, lai iemestu aci tās lappusēs.

Dežurējošais milicis atvēra vajadzīgo lappusi, tai pašā laikā neaizmirsdams vadīt ielu kustību, un teica:

—   Pēci Luteklīti jums, pilsoņi, nāksies meklēt mūsu rajona konditorejas veikalā Nr. 385. — Un viņš ar zizli norādīja uz ielas pretējo pusi. Tur bija redzama liela, izgreznota vitrīna. Aizvēris grāmatu, viņš teica: — Esiet uzmanīgi ielu pārejās!

So padomu neviens no leļļu puisēniem vairs nedzirdēja. Pacēluši no zemes Mīkstiņu, viņi kā spārnos devās uz priekšu.

—   Lūdzu! — viņiem pakaļ nosauca milicis.

Bet mūsu varoņi bija tik pateicīgi dežurējošam milicim, ka pat aizmirsa pateikt paldies.

DEVĪTĀ NODAĻA Katastrofa uz ielas. Labais gariņš un labā Feņa

Mīkstiņš — kā vienmēr — skrēja pats pēdējais un paspēja vēl skrienot nožāvāties. Bet kas notiek ar snauduļiem uz ielas — tas visiem zināms. Viņš nepaspēja ne muti aizvērt, kad viņam uzdrāzās virsu kaut kāds pārgalvīgs autovadītājs, kas brauca gluži jauniņā pedāļu automobilī.

Neievērodams likumus, kas noteic bērnu uzvešanos uz ielas, viņš brauca nevis pa trotuāru, bet tieši pa ielu. Mīkstina laime, ka jaunais šoferis laikus nobremzēja. Tomēr sitiens bija tik spēcīgs, ka nabaga Mīkstiņš apvēlās riņķī, aizlidoja pa gaisu līdz pat trotuāram un ar muguru atsitās pret laternas stabu.

«Klaks!» — Mīkstiņu apdullināja trieciens. «O-ū-ū!» — noskanēja stabs, un nabaga Mīkstiņš, pārvērties par plāceni, pielipa pie staba.

Mīkstiņš neredzēja, kur pazuda viņa biedri. Galvā pazibēja tikai viena doma, — ka viss nu ir pagalam, ka neviens viņu tagad neatradīs un neglābs. Leļļu puisēna plastilīna sirds iesmeldzās līdzjūtībā pašam pret sevi, un kaklā it kā iesprūda rūgts kamols. No acīm sāka straumēm plūst karstas asaras un izkausēja mīkstajos vaigos divas šauras taciņas. Lāga dvēsele, viņš pat nepadomāja par savas nelaimes vaininieku! Toties miliča vērīgajām acīm nekas nepaslīdēja garām.

Pēcis, dežurējošais milicis, izdzirdis bremžu čirkstēšanu, atstāja savu posteni un nekavējoties ieradās notikuma vietā.

—  Lūdzu, jūsu autovadītāja tiesības! — noliecies viņš stingri pieprasīja piecgadīgajam pārdrošniekam.

Bet šis atbildes vietā ieaurojās tik skaļi kā divas automobiļu sirēnas.

Milicis atvēra savu rokasgrāmatu un, vilkdams ar pirkstu pa lappusi, skaļi izlasīja:

—   Bērnu pedāļautomobilis, «ZIL» tipa, numurs 63, Vovas Kojosikova privātmašīna. Mašīnas īpašnieks dzīvo Puškina ielā 4/7, 8. dzīvoklī. Apmeklē rajona bērnudārzu Nr. 107, vidējo grupu. Izlasīja un atkal atkārtoja: — Lūdzu, jūsu tiesības! Ar kādām tiesībām jūs braucat pa ielu?

Taču izrādījās, ka pārgalvīgajam šoferim kabatās nebija ne tikai vadītāja tiesību, bet pat kabatlakatiņa, ar ko noslaucīt asaras un degunu.

—          Brauciet mājās un ieslēdziet mašīnu garāžā — zem gultas! Par sodu jūs zaudējat tiesības braukt veselu nedēļu. Dariet, kā pavēlēts! — norīkoja Pēcis — dežurējošais milicis, un atgriezās savā vietā, kur uz asfalta ar baltu krāsu bija uzzīmēts balts aplis.

Bet Mīkstiņš karājās pie staba. Zaudējis visas cerības izglābties, viņš klusu vaidēja un klausījās čuguna staba vienmuļīgajā dūkšanā. Pēkšņi viņam šķita, ka staba iekšpusē kāds ierunājas. Viņš piespieda pie staba savu vienīgo ausi un sāka ieklausīties vērīgāk.

Stabs it kā atdzīvojās. Tas saspringti strādāja, uztverdams tūkstošiem dažādu skaņu. Te skanēja tramvaji un trolejbusi, it kā tie būtu uzvelkamie, ik mirkli atskanēja telefona zvani un sasaucās kaut kādas balsis.

Sarunājās tētiņi ar māmiņām, priekšnieki ar saviem darbiniekiem, pieaugušie un bērni. Stabs runāja vienā runāšanā: te bija dzirdams gan spēcīgs bass, gan kādas meitenītes — Natašas čivināšana.

—   Es šodien uz kino neiešu. Esmu ļoti aizņemta — mūsu kaķenītei ir bērni — seši mazi kaķēniņi — un visi rudi! — viņa stāstīja.

_ — Iesim uz futbolu! — kaut kāds zēns Vova aicināja otru zēnu — Toļu.

—   Nevaru, man ir pēcpārbaudījums, — varēja dzirdēt stabā. Tā atbildēja Vova, kas dzīvoja pilsētas otrā malā. — Māmiņa mani nelaiž, viņa saka tā: kad man būšot pēcpārbaudījums futbolā, tad varēšot iet. Bet man, tu saproti, aritmētikā …

Ik mirkli švīkstēja telegrammas: «S-š-š-šu, š-š-šu …» Tās bez gala kādu apsveica, sūtīja skūpstus, pieprasīja gan bumbierus, gan finierus… Un pēkšņi balsu jūklī Mīkstiņš skaidri izdzirda Zvikstiņa balsi:

—   Ačgārnīt, Ačgārnīt! — tas kliedza telefona klausulē. Izmeklējos malu malas — Mīkstiņa nav.

—  Es arī neatradu, — noņurdēja Ačgārnītis.

—   Satiksimies pie veikala un gaidīsim! — teica Zvikstiņš. — Viņš tur noteikti atnāks!

Saruna tika pārtraukta, un uz mirkli Mīkstiņa sirdī iekvēlojās cerības dzirkstelīte: «Viņi mani meklē, viņi mani gaida… mani uzticīgie biedri.» Taču dzirkstelīte turpat arī nodzisa, tiklīdz viņa mugura no jauna sajuta čuguna staba aukstumu. «Nē, pats saviem spēkiem nespēšu atrauties no staba, netikšu zemē!»

Likās, ka viņu izglābt var tikai brīnums. Un brīnums ieradās gluži parasta dīkdieņa — ielas zvirbuļa veidā. Draiskulīgais zvirbulēns čivinādams grozījās apkārt stabam tik ilgi, kamēr ar galvu uzgrūdās taisni Mīkstiņam virsū un notrieca to zemē.

—  Cir-čir-čir, — kas tur ir! Gandrīz vai pielipu! — nočivināja zvirbulis un viegli kā maza futbolbumbiņa uzlidoja debesīs.

Mīkstiņš vairākkārt mēģināja piecelties kājās, bet plakanais, saspiestais rumpis saliecās un viņš katru reizi atslīga četrrāpus.

Ai, cik ļoti tagad plastilīna mazulīšam bija vajadzīgs Pēcis! Mīkstiņš būtu Pēcim piedevis visu, — viņš nebūtu atgadinajis nedz par nepielipināto ausi, nedz par īso kāju. ja tikai šis viņam

būtu atdevis agrāko veidu. «Nē, nu jau ir skaidri redzams: nav lemts man vairs tikties ar draugiem! Smagie papēži mani samīdīs, nolīdzinās līdz ar zemi, un pasaulē vairs nebūs Mīkstiņa.»

Viņš grozīja galvu uz visām pusēm un ar bažām lūkojās uz smagajām zābaku zolēm, kas traucās pāri viņa galvai.

Negaidot Mīkstiņam degunā iesitās aromātiska un salda smarža. Pagriezis degunu pret vēju, viņš sajuta vieglu vaniļas, kanēļa, medus un smalkmaizīšu mīklas smaržu. Tā plūda no konditorejas veikala puses. Mīkstiņa sirds iepukstējās straujāk un galva patīkami noreiba. «Kas zin, varbūt tās smaržas man sūta labais gariņš, par kuru stāsta burvju un brīnumu pasakas. Viņš gan varētu viegli mani izdziedināt — viņš ir tik labs! . ..» Un, sasprindzinājis pēdējos spēkus, Mīkstiņš aizķērās aiz garāmejoša zābaka papēža. Zābaks devās tieši konditorejas veikala virzienā.

Jo tālāk Mīkstiņš jāja uz zābaka, jo spēcīgākas kļuva labā gariņa sūtītās smaržas. Bet kad jau gaiss visapkārt viņam šķita kā viens vienīgs vaniļas krēms, viņš, saņēmis visus spēkus, atgrūdās no zābaka un nokrita uz trotuāra.

Tagad viņš līda četrrāpus un apstājās tikai tad, kad zem paša deguna atradās dzelzs režģiem pārklāts pagraba logs. No šejienes izplūda labā smarža. Mīkstiņš saliecās un palūkojās lejup.

Pagrabā notika brīnumu lietas. Veiklas mašīnas ar apaļām, niķelētām metāla dūrēm mīcīja baltu mīklu, bet meistari baltos uzsvārčos izveidoja no tās dažādas formas maizītes. Mīklas gabaliņi pārvērtās gan radziņos, gan kliņģeros, gan līču

loču spirālītēs. Citi meistari vārīja dažādu krāsu krēmus un lēja figūru veidnēs šķidro šokolādi.

Taču veiklāk par visiem strādāja kāda meistare, kas no plakaniem, jēlas mīklas plācenīšiem taisīja apaļus pīrādziņus. Tā bija pilnīga, labsirdīga sieviete ar šaurām actiņām, kas izskatījās kā mazas šķirbiņas, bet viņas veiklās rokas atgādināja mīkstus, brūnus baltmaizes klaipiņus. Viņa ņēma no plātes mīklas pankūkas un, veikli mētādama no rokas rokā, izveidoja tās par bumbiņām.

Mīkstiņš nevarēja no viņas ne acu atraut un novēlās lejā.

«Nav ļaunuma bez labuma,» viņš nodomāja. «Varbūt viņa vēlreiz iztaisīs no manis agrāko Mīkstiņu?»

Viņš pielīda pie plātes, kurā stāvēja plācenīši, un klusītiņām nogūlās maliņā.

— Vai jūs esat pēdējais? — Mīkstiņš bikli pajautāja malējam plācenītim.

Bet šis atbildes vietā tikai nicīgi noguldza. Acīm redzot, viņam iekšā vēl darbojās raugs, tādēļ plācenītis visu laiku burkšķēja.

Visi cepēji, maiznieki, un konditori izjuta cieņu pret šo meistari un viņu laipni dēvēja par Feņu.

«Tā droši vien ir labā feja!» — nodomāja Mīkstiņš. «Viņa noteikti mani iztaisīs vēl labāku nekā es biju agrāk.»

Feņa bija pieredzējusi meistare, viņa strādāja, pat neskatīdamās uz savām rokām. Viņas pirksti zibēt zibēja, bet pati viņa klusu pie sevis dungoja kadu saldsērīgu dziesmiņu:

Ai jūs saldie cukurradziņi,

Ai jūs visugardie pīrāgi —

Magonītēm,

Ķimenītēm

Dāsni kaisīti!…

Beidzot pienaca Mīkstiņa kārta. Viņš aizvēra acis un sajuta, kā labās Feņas maigās rokas viņu saņēma un, viegli saspiežot, izveidoja par apaļu bumbiņu. Tiesa, tas nu pavisam nebija tas, ko viņš vēlējās, taču Feņas rokas bija tik mīkstas un mīļas, ka viņam vairs negribējās ne par ko domāt, gribējās tikai gulēt.

Tagad, kad viņš izskatījās līdzīgs visiem pārējiem pīrādziņiem, viņu rūpīgi uzlika uz garas cepešpannas, nosmērēja ar sakultu olu, apkaisīja ar cukuru un pašā vidū iespieda saldu rozīni.

«Kāda laime!» — nodomāja Mīkstiņš, laizīdams ar cukuru nobērtās lūpas. «Cik es esmu laimīgs, ka nokļuvu šeit!»

Pagāja vēl brītiņš, un Mīkstiņu kāds viegli aiznesa tur, kur mirdzēja kaut kas spožs un liels — kā saule!

Sai brīdī ap veikalu skraidīja Zvikstiņš un Ačgārnītis.

—   Mīkstiņ, Mīkstiņ! — viņi saukāja draugu.

Bet Mīkstiņa nekur nebija. Viņi atkal un atkal pārmeklēja veikala apkārtni. Kas to zin, kā būtu beigušies viņu meklējumi, ja neatlidojis tur zvirbulis. Tas pats zvirbulis, kas bija nogrūdis Mīkstiņu no staba. Ceļu uz šejieni viņš zināja teicami. Trīsreiz dienā viņš lidoja šurp pie šī loga, lai padzīrotu, panašķētos ar saldajām drumstaliņām. Viņš bija redzējis, kā Mīkstiņš novēlās lejā pa pagraba logu. Tagad, sēdēdams uz dzelzs režģa, viņš čivināja, saldās drupatiņas diedelēdams.

—  Cir, puisīt, čir! Čir, puisīt, čir! — viņš uzsauca Zvikstiņam, kas tai mirklī skrēja garām.

—   Vai tu vari mums palīdzēt, pelēcīt? — Zvikstiņš jautāja.

Zvirbulis nolieca galvu un, bakstīdams ar knābi loga režģi,

teica: «Cir-čir, te ir! Cir-čir, te ir!»

Zvikstiņš uzreiz saprata un metās pie pagraba loga.

—   Šurp, šurp! — viņš sauca Ačgārnīti, kūļādamies gaisā, jo ar vienu roku viņš jau bija aizķēries aiz režģa.

—   Kas par lietu? — jautāja Ačgārnītis.

—   Seko man! — uzsauca Zvikstiņš.

Kūleņkūleņiem viņi novēlās lejā un uzreiz ieraudzīja savu draugu. Bet prieka vietā viņus sagrāba šausmas. Zvikstiņam uz galvas atsperītes sacēlās stāvus, bet Ačgārnītim — skaidiņas.

Cepešpanna ar pīrādziņiem lēnām tika iebīdīta krāsnī, un Mīkstiņu jau laizīja sarkanas liesmu mēles. Vēl mirklis — un viņš izkusīs kā īriss! Ko darīt?

Zvikstiņš zināja, kas ir uguns. Kādreiz taču viņa atsperītes tika liesmās kaldinātas. Citādi tās nebūtu bijušas tik izturīgas. Bet cik tas ir sāpīgi!

Toties koka Ačgārnītim uguns — tā bija nāve! Un tomēr viņi bez jebkādas svārstīšanās metās glābt draugu.

Viņi abi, Ačgārnītis un Zvikstiņš, taisni jēlajiem pīrādziņiem pāri devās ugunīgajā krāsns rīklē. Par laimi, Zvikstiņš aizsteidzās priekšā koka pārdrošniekam. Viņš saņēma Mīkstiņu aiz kājas, izvilka no pannas, un pie tās pašas reizes izgrūda no krāsns arī

Ačgārnīti. Mīkstiņš burbuļoja un čurkstēja kā cepetis, bet Ačgārnītim bija apdegusi galva.

—  Ātrāk pie ventilatora! — kliedza Zvikstiņš, ar skubu steigdamies pie resnās caurules, kuras otrs gals bija izbāzts pa pagraba logu.

Tas bija tieši tas pats caurums, pa kuru uz ielas izplūda saldās vaniļas, kanēļa un medus smaržas. Un, ticiet man, ja noņemtu izkārtni «Konditorejas izstrādājumi», kas atradās virs veikala durvīm, pircēju skaits nemaz nekļūtu mazāks, jo «labais gariņš» taisni aiz deguna vilktin vilka bērnus savā veikalā …

Mīkstiņš gulēja zem ventilatora. Viņš vēl arvien bija piepūties un burbuļoja, kuru katru mirkli draudēdams bezveidīgi izplūst pa visu palodzi.

—   Nu, Mīkstiņ, nu, draudziņ, — mīlīgi lūdzās Zvikstiņš. — Stiprinies! Kļūsti ciets!

—   Es nevaru vairs kļūt ciets, — asarām acīs atbildēja Mīkstiņš. — Kad uzpūtīs vējiņš, tad es varbūt kļūšu mazlietiņ cietāks.

Viņš nopūlējās, mēģinādams savus sānus pagriezt zem ventilatora — caurvējā, un drīz vien pārstāja burbuļot.

Draugi ievēroja, ka viņš ir kļuvis līdzīgs apaļam pīrādziņam, bet neko viņam neteica. Ačgārnītis visu laiku taustīja savu apdegušo galvu, bet pēc tam izgāza krūtis un paziņoja:

—  Man pienākas medaļa! Medaļa par drošsirdību!

Zvikstiņš paskatījās, bet neko neatbildēja. Viņš pagaidīja vēl

kādu mirklīti, pēc tam saņēma abus biedrus pie rokām un aizvilka sev līdz — pa kāpnēm uz augšu.

.

DESMITĀ NODAĻA Brauciens krēma autobusā

Tikai tagad mūsu ceļotāji nokļuva konditorejas veikalā. Plauktos un uz letēm kārdinoši vizēja konfekšu kaudzes, šokolādes figūras, tortes un cepumi. Pie letēm drūzmējās pircēji, bet visvairāk bija bērnu. Viņi skraidīja šurp un turp — no kases pie letes un atpakaļ — un visu laiku kaut ko zelēja. Bērni ēda konfektes, bet konfektes saēda bērniem zobus. Tādēļ zēni un meitenes briesmīgi šļupstēja, svepstēja un runāja apmēram tā:

—   Biedri pārdevēj, man, lūzu, sosolādi!

—   Sakiet, — sik maksā «Lāsītis tepainītis»?

—   Dodiet, lūzu, sesus saldus sausiņus!

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis šaudījās gar letēm un vai visas acis izskatīja, meklēdami Pēci.

Bet Pēča konditorejas veikalā nebija. Leļļu puisēni jau gribēja atstāt veikalu, kad pēkšņi ienāca kāda vecenīte, un, pienākusi pie pārdevējas, jautāja:

—   Vai torte manam mazdēlam Pēcim gatava?

—   Gatava, — atbildēja pārdevēja. — Sen jau gatava! Tikai šodien ir trešdiena, bet jūs jau gribat saņemt svētdienas torti.

—   Ko lai dara, mīļā! — nopūtās vecenīte. — Pret kaprizītu citu zāļu nav. Pēcītis bez tortes nevar ne soli paspert.

Ar pūlēm pārdevēja izvilka no letes apakšas milzīgu torti — autobusa riteņa lielumā — un teica:

—   Tā ir jūsu — apskatiet!

Vecāmāte uzlika brilles un skaļā balsī izlasīja vārdus, kas bija uzrakstīti uz balta krēma ar šokolādes burtiem: «Pēcim Luteklītim.»

—   Lai ēd uz veselībām, — laipni teica pārdevēja un sadabūja lielu kartona kārbu, kur torti ielikt.

Torte aizņēma gandrīz visu leti, un mazie pircējiņi, gardēdīši, pacēlušies uz pirkstgaliem, ar skaudību noskatījās uz tās krēma rozēm.

—   Ko gaidāt! — iešņācās Žvikstiņš, pagrūzdams savus draugus. — Lēciet tortē!

Zvikstiņš un Ačgārnītis vienā acumirklī ielēca tortē un ievilka sev līdzi arī Mīkstiņu, bet pārdevēja uzlika vāku un stingri nosēja kārbu ar zilu lentu.

—   Urā! Dodamies ceļā!

«Mīksti, saldi un biļetes nevajag. Teicams autobuss!» nodomāja Mīkstiņš. ' *

—  Pī-pī! — Ačgārnītis deva signālu, un torte Šūpodamās noslīga lejup.

Mīkstiņš pēc visa pārdzīvotā metās virsū krēma rozei un pusi noēda.

Saķērusi tortes kārbu ar abām rokām, vecāmāte steidzās uz māju, bet Zvikstiņš, Ačgārnītis un Mīkstiņš gulēja mīkstajā krēmā un klausījās, kas notika ārā — kārbas viņā pusē.

—   Vecāmāte sāk iet ātrāk, — saldi žāvādamies, paziņoja Mīkstiņš.

—   Pašlaik viņa šķērso ielu, — prātoja Zvikstiņš. — Dzirdat, garām pabrauc autobuss.

Ačgārnītis arī gribēja kaut ko teikt, bet aizrijās ar krēmu. Un tad viņi visi trīs sāka pamazām grimt krēmā. Kad viņi jau bija iegrimuši līdz mutei, vajadzēja ātri, ātri sākt ēst, lai nenoslīktu pavisam.

Pirmais kārbas dibenu aizsniedza Zvikstiņš. Viņš nostājās uz pirkstgaliem un iesaucās:

—  Ei, draugi, ātrāk izēdiet sev taciņu un dodieties pie manis — te ir pamats!

Visi trīs sāka ātri rīt krēmu, kamēr izēda veselu alu un mierīgi nolikās tanī atpūsties. Ak vai! — no saldā krēma viņiem briesmīgi sāka sāpēt tā vieta, kur īstiem zēniem mēdz atrasties zobi.

—   M-m-m! — novaidējās Mīkstiņš. — Nabaga Pēcis!

—   Kāpēc? — jautāja Ačgārnītis.

—   Viņš taču apēd pusotras tortes dienā!…

Vairāk neko neviens no viņiem neteica, tādēļ ka kārba, dabūjusi grūdienu, sadrebēja un krēma roze iegāzās alā, nolīdzināda_ma to.

Kas notika pēc tam, neviens no viņiem neatceras. Viņi naca pie samaņas tikai tad, kad kaut kas viņus izvilka no krēma un ar mēli rūpīgi nolaizīja no galvas līdz kājām.

Protams, tas bija pats Pēcis. Viņš nolika visus trīs leļļu puisēnus uz galda rindiņā un aizskrēja uz virtuvi.

—   Māmiņ, māmiņ! Paskaties, kādi mazi leļļu puisēni bija torte!

Pēcim pat prātā neienāca, ka viņš aplaizīja savus vecos paziņas. Bet Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis atģidušies nolēca no galda un paslēpās lielā gumijkoka kastē.

—   Leļļu puisēni! Skat, šeit!

Istabā saskrēja visa ģimene

un mājstrādniece Dusja.

—  Žēlīgais dievs! — Pēča māmiņa vaidēdama noslīga krēslā. Bērniņš murgo, dēliņam temperatūra! Viņam rādās kaut kādi leļļu puisēni! Palīgā, palīgā! Šī slimība galīgi nobeigs manu PēcJti!

—   Vai tad tiešām tortē ir kādi puisēni? — apmulsumā iejautājās vecāmāte. — Konditorejas veikalā mani par to nebrīdināja. Nē, nevar būt.

—  Viss var būt! — apņēmīgi paziņoja Dusja. — Šinī mājā viss kas iespējams!

Vecāmāte pacēla acis uz augšu, kur kaktā kā svētbilde karājās Pēča vecātēva portrets, un, nevienam nemanot, pārmeta krustu.

—   Kurš ir satraucis Pēci? — stingri visiem noprasīja māmiņa.

Vecāmāte teica, ka viņa pati Pēča vietā esot pārrakstījusi

krievu valodas mācības grāmatas trešo paragrafu ar virsrakstu «Visu dari pats!» un izrēķinājusi abus uzdotos uzdevumus. Tā kā viņa Pēci nevarot būt uztraukuši.

Vecaistēvs teica, ka viņš divas reizes esot ļāvis Pēcim pajāties, tā ka bērnam kājas nevarot sāpēt.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis, tupēdami gumijkoka kastē, klausījās un sekoja visam, kas notika istabā.

—   Grūti gan klājas Pēcim! — šūpodams galvu, teica Mīkstiņš.

—   Viņam pēc iespējas ātrāk jābēg uz nometni, — nolēma Zvikstiņš.

—   Jā, uz nometni! — stingri noteica Ačgārnītis.

Tiešām, Pēča stāvoklis nebija apskaužams. Padomājiet paši: mājas uzdevumus gatavot viņš nedrīkstēja — to viņa vietā izdarīja vecāmāte. Kājām staigāt viņam neļāva. Futbolu viņš varēja spēlēt tikai sapnī. Vienīgais, ko viņam atjāva darīt — jāt uz vecātēva un neierobežotā daudzumā ēst mannas putru.

—   Žigli pēc profesora! — pavēlēja māmiņa. — Žigli izsaukt

ātrās palīdzības mašīnu! Lai tētis nekavējoties brauc uz poliklīniku!

Bet tētis, kā par spīti, pašlaik nebija mājās. Māmiņa pati bija viņam atļāvusi iziet no mājas, lai izgatavotu kaut kādu skrūvīti, kas vajadzīga pašbarotājam aparātam. (Viena svira slikti strādāja un visu laiku lika karoti nevis pie mutes, bet pie auss.)

Pēci ar varu ielika gultā, un viņam uz galvas uzlika lielu, smagu ledus gabalu.

Pēcis trakoja kā lauva, kaprizīts burtiski meta viņu laukā no gultas.

Māmiņa pamirkšķināja ar aci vecaimātei, un šī, nosēdusies pie Pēča gultas, sāka dziedāt miega dziesmiņu. Mazdēls grozījās zem segām kā dzīvs kalns, bet vecāmāte miegainā balsī vilka:

Aijā — aijā — aijajā — Dziesma miegā ieaijā … Sapnītī lai atnāk glīts Šokolādes zilonīts, Marmelādes begemots! Viss, it viss tiks tevim dots … Zudīs katra kaprīzīte, Uzlabosies apetīte…

Beidzot vecāmāte aizmiga. Zem gultas laizīdamās aizsapņojās Sardele, bet pēc tam sāka krākt arī pats Pēcis. Mīkstiņš, protams, sāka krākt uzreiz, tiklīdz vecāmāte nodziedāja pirmos divus vārdus: «Aijā — aijā.»

VIENPADSMITĀ NODAĻA bēgšana

Zvikstiņam un Ačgārnītim nācās krietni nopūlēties, kamēr viņiem izdevās aizmigušo Mīkstiņu izvelt no puķu poda. Vajadzēja steidzami glābt Pēci — nekavējoties bēgt kopā ar viņu uz nometni. Leļļu puisēni uzrāpās uz aizmigušā Pēča gultas.

Virs gultas karājās tēva portrets — tik līdzīgs dēlam kā divi ūdens pilieni.

Pēcis elpoja dziļi, sega cilājās uz augšu, uz leju.

—   Guļ kā nostrādājies! — ar skaudību konstatēja Mīkstiņš. Pēcis tiešām gulēja «teicami.» Šo darbu viņš prata labi un vienmēr to veica pats.

—   Celies, celies! — Zvikstiņš nošķindināja savas atsperītes.

—   Celies, celies! — Ačgārnītis dauzīja ar kājām pa segu. Mīkstiņš uzlīda gulētājam tieši uz sejas un sāka raustīt aiz

deguna, kamēr, protams, aizspieda tam abas nāsis. Pēcis nošķaudījās un uzmodās. Viņš ierūcās lāča balsī un mazlietiņ pavēra vienu aci.

—   Ak tie esat jūs! — viņš nošņācās, mēģinādams apgriezties uz otriem sāniem.

—   Celies! Celies! — izmisumā kliedza Zvikstiņš. — Bēgsim ātrāk prom!

—   Bet uz kurieni? — pusmiegā jautāja Pēcis.

—   Uz nometni!

—   Uz nometni?! — atdzīvojās Pēcis un pat pacēlās gultā sēdus.

—   Jā, uz pionieru nometni! Tur ir mežs, upe …

Zvikstiņš vairāk nekā par nometni nevarēja pastāstīt, tādēļ ka pats tur nekad nebija bijis. Toties Pēcis gan zināja, kas ir pionieru

nometne. Pagājušā gadā viņš tur sabija veselu dienu, bet palikt kopā ar citiem viņam tomēr neizdevās. Māmiņa izvirzīja savus noteikumus: «Nometnē kopā ar Pēci jādzīvo vecamtēvam un jārūpējas par zēnu!» Māmiņai pat izdevās pierunāt direktoru. Desmitajā pulciņā bija viena brīva vieta — pie vismazākajiem. Vecamtēvam izsniedza sporta krekliņu, biksītes, baltu panamas cepurīti un tauriņu ķeramo tīkliņu. Viņš jau bija sācis savam posmam ķert dažādus kukaiņus un tauriņus, bet vadītāja pieprasīja, lai viņš nogriež bārdu. Vecaistēvs kategoriski atteicās. Viņš apvainojās, atdeva vadītājai tauriņu ķeramo tīkliņu un aizgāja uz staciju. Tad māmiņa paņēma Pēci un arī aizveda uz mājām.

Tagad, gulēdams gultā un uz mirklīti aizvērdams acis, viņš dzīvi jo dzīvi iztēlojās, ka atrodas nometnē: mežs, bērni skrien basām kājām taisni pa ciņiem un čiekuriem, spēlē bumbu, ķer lielus tauriņus, tik lielus kā planieru modeļus, no rīta līdz vakaram tup, ielīduši līdz kaklam upē, spēlē indiāņus un dejo pie ugunskura … Bet pēc tam ugunskura pelnos cep kartupeļus un ēd tos — karstus* smaržīgus, miltainus …

—   Ai, cik tur ir labi! — iesaucās Pēcis un apņēmīgi nogrūda segu. — Uz nometni! Es braukšu uz nometni! — viņš iekliedzas un, pīdamies garajā naktskreklā, sāka lēkāt pa gultu.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis tik tikko paspēja uzlēkt uz palodzes. Gulta sagāzās, un no tās apakšas atskanēja smilkstēšana. Atkal dabūja ciest Sardele.

—   Es braukšu uz nometni! Es braukšu uz nometni! — turpināja kliegt Pēcis, nu jau lēkādams pa istabu.

Vecāmāte uzmodās un sāka saukt pēc palīdzības. Durvīs parādījās māmiņa un Dusja.

—    Kas te noticis? — māmiņa izmisumā sāka lauzīt rokas. — Kas tev kaiš,Pēcīt?!

—   Es braukšu uz nometni! — Pēcis kategoriski paziņoja.

—   Ak tad beidzot! — teica mājstrādniece Dusja. — Lai bērniņš brauc! Tur daudz svaiga gaisa, un mums visiem mājās arī būs vieglāk elpot.

—   Ko tu runā? — izbijās māmiņa. — Ar ko tad viņš brauks?

—   Ar viņiem, — teica Pēcis, — ar leļļu puisēniem.

Bet māmiņa puisēnus nemaz neredzēja, jo acis viņai bija pilnas asaru.

—   Kas tie par leļļu puisēniem? — viņa iesaucās un paķēra

slotu. — Laukā no manas mājas! Uz miliciju tādus! Ķeriet!… Padomājiet tikai — uz nometni! — viņa kliedza, rīkodamās ar slotu.

—    Tur taču infekcijas: garais klepus, cūciņa, angīna, skarlatīna! Tur nav neviena, kas palīdz apģērbties, kas pabaro!… Pēcīt, — viņa metās pie dēla, — mēs tev nopirksim visdārgāko ēzeli!

—   Es negribu spēlēties ar ēzeli, gribu būt kopā ar viņiem!

—   Ar ko? — iekliedzās māmiņa un atkal sāka šaudīties pa istabu šurpu turpu.

—   Kur viņi ir? Ķeriet!

Vecāmāte un Sardele arī

sāka meklēt neredzamos leļļu puisēnus.

Zvikstiņš veikli uzlēca uz skapja, no skapja — uz karnīzēm, no turienes uz galda, no galda — zem bufetes. Bet

Ačgārnītis ar Mīkstiņu sēdēja uz skapja un pacietīgi gaidīja, kamēr vētra norims.

Beidzot Zvikstiņš uzlēca uz gultas gala un iečukstēja Pēcim ausī:

—   Apģērbies un bēdz! Ārā satiksimies!

—   Lai notiek! — Pēča sejā atplaiksnījās laimīgs smaids. — Meklējiet mani dārza stūrī, — un sāka pats ģērbties.

Izrādījās, ka viņš neprata vienīgi aizsiet zābakiem saites, bet pārējais viņam veicās viegli un ātri.

Istabā viss drebēja un līgojās gluži kā zemestrīces laikā. Uz grīdas brīdi pa brīdim nolidoja gan vāze, gan lielā pudele ar augļu dzērienu, gan citas mantas, no bufetes cits pēc cita bira laukā šķīvji, un viss, kā par spīti, gāzās taisni virsū resnajai, neveiklajai Sardelei.

Neredzēdama nekur neviena leļļu puisēna, māmiņa pavēlēja:

—   Žigli uz guļamistabu! Viņi laikam būs tur! — To teikdama, viņa tik spēcīgi savēcināja slotu, ka trāpīja tieši balkona durvju stiklā.

Dzi-i-in! nošķinda stikls, un istabā ielauzās svaiga gaisa šalts.

Māmiņa un vecāmāte tam nepievērsa uzmanības un žigli nozuda guļamistabā.

—   Nu gan viss mājā apgriezts otrādi! — dusmīgi noteica Dusja un sāka kārtot istabu.

Bet Pēcis gavilēdams izskrēja pa galvenajām 'durvīm ārā un noripoja pa kāpņu margām lejup. Ieklausieties labi — noripoja! Līdz šim viņu pa kāpnēm veda lēnām un tikai pie rokas.

Istaba palika tukša.

—   Ceļš ir brīvs! Uz priekšu, uz balkonu! — iekliedzās Zvikstiņš, rādīdams uz izsisto stiklu.

Taču caurums bija pārāk augstu — tik augstu nevar uzlēkt!

Pēkšņi Zvikstiņš ieraudzīja elektrisko patafonu. Tā disks strauji griezās: Pēcis bija aizmirsis izslēgt.

Arī Pēcis dažkārt nodarbojās ar izgudrošanu tāpat kā tētis. Ne velti viņš bija konstruktora dēls.

Patafonu viņš bija pielāgojis šaušanai. Vai jūs gribat zināt kā? Ļoti vienkārši. Vajag tikai ieslēgt patafonu un uz rotējošā diska uzlikt zirnīti, sērkociņu vai maizes lodīti. Ja uzliek uz diska šādu lodīti, tā aizlido, kur vien vēlies — sienā, logā, vai pat kaķim trāpa.

Pirmais no krēsla atzveltnes uz diska uzlēca Zvikstiņš. Tai pašā acumirklī viņš izlidoja pa izsisto balkona durvju logu, ka atsperītes vien noskanēja. Ačgārnītis nez kādēļ aizlidoja pavisam uz otru pusi, iedrāzās tētiņa portretā, kas karājās virs Pēča gultas.

Pēc tam viņš no jauna uzrāpās uz krēsla atzveltnes un lēca atkal. Šoreiz jau daudz veiksmīgāk: viņš ieskrēja durvju stiklā un izsita tanī jaunu caurumu.

Sliktāk klājās Mīkstiņam. Viņš pielipa pie diska, un no ātrās griešanās viņa plastilīna .ķermenis sāka zaudēt savu līdzšinējo formu, tas pārveidojās gluži kā mīksta māla pika uz podnieka ripas. Ar briesmīgām izbailēm Mīkstiņš atcerējās, kā viņš bija pieplacināts pie telefona staba, un saņēma visus savus spēkus. Krekstēdams viņš atrāvās no diska un arī izlidoja ārā uz balkona.

Nez kādēļ uz karstām pēdām viņiem pakal izlidoja arī plīša ēzelis. Starp citu, to varēja gaidīt, jo viņš taču nevienu nenomierināja, bet tikai uzbudināja. Kam tāds ēzelis mājā vajadzīgs?

DIVPADSMITĀ NODAĻA pēcis pats iet pa ielu. Cirka rati. „Ale-hop — salto-mortāle — vau-vau-vau!"

—   Bet kā mēs tiksim uz ielas? — neziņā iejautājās Zvikstiņš, bažīgi lūkodamies no ceturtā stāva lejup.

—   E-eh! — iepīkstējās Mīkstiņš. — Tā jau es domāju! Vienmēr pašā pēdējā mirklī gadās kāds traucēklis…

Bet Pēcis šai laikā gāja pa ielu viens pats, bez pavadoņa. Pēcis nezināja, ko darīt no laimes. Viņam gribējās gan nogulties uz asfalta un skatīties debesīs, gan traukties pāri ielai neatļautā virzienā, gan mest kūleņus vai lēkt uz vienas kājas.

«Skatieties!» viņš gribēja kliegt. «Es eju pa ielu bez māmiņas un tētiņa! Es esmu patstāvīgs! Varu darīt, ko gribu, iet, kur gribu, staigāt, kā gribu! Ņemšu un sākšu staigāt uz rokām! Ņemšu un neievērošu ielu kustības noteikumus!…»

Tomēr Pēcis to nedarīja, tādēļ ka garāmgājēji uz viņu nemaz neskatījās. Garāmgājēju uzmanību saistīja mazi cirka rati, kurus vilka ponijs — pundurzirdziņš. Poniju aiz iemauktiem veda liliputs, bet ratos bija novietoti divi reklāmu dēli, kuru augšējās malas balstījās viena pret otru, tā veidojot kaut ko līdzīgu teltij.

Pēcis arī ieraudzīja reklāmas. Pār visu viņa augumu pārskrēja prieka trīsas, vaigi kļuva sārti, bet acis iekvēlojās kā bengāliskās ugunis. Lieta tāda, ka viņš jau sen bija vēlējies kļūt par cirka klaunu, par visjautrāko un vissmieklīgāko cilvēku, par publikas mīluli! Tas bija sen lolots, slepens, pa daļai jau aizmirsts sapnis. Jā, jā, viņš gribēja taisīt jokus un smīdināt ļaudis, viņš gribēja dzirdēt aplausu vētru!

Bet kas par reklāmu bija uz dēlīšiem! Tā sauca un aicināja, tā vilktin vilka pie sevis — kā magnēts. Uz dēļiem bija uzzīmēti skaisti jūraslauvas, kas izskatījās kā melnos, slapjos maisos iebāzti cilvēki. Plati atvēruši rīkles, viņi ķēra zivis un ar degunu veikli atsita krāsainas bumbas. Uz resnas, apsedlotas cūkas, kas izskatījās kā milzīgs miltu maiss, jāja plušķains mērkaķis ar cilindru galvā. Vienā rokā viņš turēja cigāru, bet ar otru veikli kasīja sev muguru. Zoss ar garu, izliektu kaklu turēja knābī finiera plāksnīti, uz kuras bija uzrakstīts cipars «5» — īsts skolas piecnieks. Bet turpat līdzās kāds jauneklis sporta kostīmā, uzsēdies uz velosipēda, kam bija tikai viens ritenis, kliedza ruporā:

UZMANĪBU!

UZMANĪBU!

ŠODIEN JAUNA PROGRAMA!

TRIS DIENAS IZRĀDES!

ARĒNĀ PASAULES REKORDISTI!

SLAVENAIS JOKDARIS KLEOPARDI!

BULDOGI — FUTBOLISTI!

SANĀCIET!

SANĀCIET!

Tas viss bija uzzīmēts uz reklāmu dēlīšiem.

Pēcim priekā ietrīsējās sirds. Aizmirsis visu pasauli, viņš metās šķērsām pāri ielai, izvairīdamies no mašīnām ar tādu veiklību, kādu no viņa nevarēja nemaz gaidīt!

Tikai divas reizes mašīnas viņu aizkavēja: Pēcis nezināja, uz kuru pusi bēgt no tām. Pēcis pa labi — mašīna pa labi, Pēcis pa kreisi — mašīna pa kreisi. Beidzot viņš tomēr no tām šā tā izlavījās, bet tad atkal iznāca sadursme ar velosipēdistiem — dabūjis divus caurumus bikšu stilbos, Pēcis aizskrēja tālāk.

Panācis cirka ratus, viņš ierāpās tajos, palīda zem reklāmu dēļiem un tad sāka vicināt rokas, vaibstīties, klaigāt gaiļa balsī un pat riet kā suns: «Sveiki! Mani sauc — Bims! Ha-ha-ha! Jauna programa! Bezmaksas izrāde! Sanāciet! Sanāciet! Ale-hop — salto-mortāle — vau-vau-vau!…»

Tad Pēcis mēģināja ratos nostāties uz galvas, taču rokas nespēja noturēt paša svaru, un viņš kā maiss nogāzās uz ielas. Garāmgājēji smējās un aplaudēja. Viņi bija pārliecināti, ka cirka administrācija visu to ar nolūku tā sarīkojusi un ka Pēcis ir īsts klauns. Bet, izdzirduši par «bezmaksas izrādi», daudzi tūlīt pat steidzās taisni uz cirku. Visiem pa priekšu, protams, skrēja bērni.

Pēcis klibodams panāca cirka ratus, atkal ierāpās tajos, un visa šī dzīvā reklāma uz riteņiem virzījās tālāk.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA, bet, neraugoties uz to, laimīga, jo visi mūsu ceļotāji nokļūst cirkā

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis vēl arvien atradās ceturtajā stāvā uz balkona. Istabā ieiet viņi nevarēja, bet kā lai nokļūst uz ielas? Lūk, jautājums, par ko tagad nācās lauzīt galvu.

Pēc ilgām pārdomām Mīkstiņš teica:

—   Vislabākais, droši vien, būtu nolaisties pa šo te lejup, — un norādīja uz ūdens novadcauruli, kas bija ierīkota līdzās balkonam.

Zvikstiņš pirmais uzlēca uz caurules. No viņa pieskāriena dzelzs caurule iedunējās, nograbēja, sadrebēja. No malas klausoties, varēja likties, it kā ar nazi kāds skrāpētos pa kastroli. Bet zem viņa metāla kājām un rokām uz visām pusēm šķīda dzirksteles, — gluži kā no tecilas. Kad lejup laidās koka Ačgārnītis, caurule dobji tarkšķēja:

«Bum-tururum! Tururum-bum!»

Pēdējais uz caurules uzlēca Mīkstiņš. Saule bija tā sakarsējusi cauruli, ka Mīkstiņš tūdaļ pielipa pie tās. Kad viņš mēģināja atraut no caurules savas rokas un kājas, tad atskanēja dīvainas skaņas: «Smik-šmak! Smak-šmik!»

Garāmgājēji izbailēs atskatījās uz cauruli, piesardzīgi pavirzījās maliņā vai pat pārgāja ielas otrā pusē.

Beidzot mūsu ceļotāji bija nokļuvuši uz trotuāra.

—   Dārziņš! Dārziņš! Es redzu dārziņu! — iekliedzās Zvikstiņš.

—   Ātrāk skriesim turp, Pēcis mūs tur gaida!…

Un visi trīs aizskrēja uz stūri, kur aiz pīta dzelzs žoga bija ierīkots neliels dārzs.

Zvikstiņš apskraidīja visas alejas, visas puķu dobes, izmeklējās zem katras lapiņas, zem katras puķītes, bet Pēci neatrada.

—   Viss pagalam — Pēča nav!

—   Tā jau es domāju, — nožāvājās Mīkstiņš, nolikdamies uz guļu dārzā zem soliņa.

Te pēkšņi Zvikstiņš pamanīja, ka uz trotuāra sarodas desmitiem bērnu kāju. Ar katru brīdi to kļuva vairāk un vairāk.

Bērni jautri sarunājās, un no augšas ik mirkli bija dzirdams:

—   Ātrāk, ātrāk!

—   Tas tik ir jauki — bezmaksas izrāde!

—   Bet ja nu mēs netiekam iekšā?

—   Ai, kas šodien par programu!

Pretējā pusē stāvēja liela, apaļa, raibām afišām izgreznota ēka. Reproduktoros skanēja jautra mūzika un skaļa balss ziņoja:

—   Uzmanību, uzmanību! Sākums pēc piecām minūtēm!…

—   Ta-as taču cirks! — atģidās Mīkstiņš.

—   Cirks! Cirks! — sāka lēkāt Zvikstiņš. — Ātrāk uz cirku!

Leļļu puisēni devās apaļās ēkas virzienā, kurā no visām pusēm

pulcējās ļaudis. Šeit arī lēnām piebrauca rati. Tajos svinīgi sēdēja Pēcis — gluži kā karalis uz troņa.

—   Skatieties — Pēcis! — iesaucās Zvikstiņš.

Bet cirka rati jau iebrauca pa vārtiem, un tie aizvērās tieši leļļu puisēniem deguna priekšā. Izrādījās, ka vārtos nebija arī nevienas šķirbas.

—   Viņš iebrauca cirkā! — teica Zvikstiņš. — Mums arī tur jātiek.

—   Kādēļ ne — par biļetēm nav jāmaksā! — atbildēja Ačgārnītis.

—  Pa-avei, kur kase! — novilka Mīkstiņš, un visi trīs aizskrēja turp, kur pie kases lodziņa drūzmējās bērni.

Pie kases notika kaut kas neiedomājams. Bērni trokšņoja, auroja un prasīja pēc paša direktora.

—• Ko jūs iedomājaties! — kliedza no lodziņa kasiere. — Kā tad par biļetēm nav jāmaksā! Kas jums to teica?

—   Kas? Jūsu galvenais klauns teica! — kliedza bērni. Viņi plijās virsū, pieprasīja direktoru, trokšņoja …

Zvikstiņš, Ačgārnītis un Mīkstiņš nespēja izspraukties līdz kasei. Bet tad atskanēja pirmais zvans, un pūlis ātri izklīda.

Leļļu puisēni palika vieni paši pie kases. Zem kases lodziņa bija nolikts biezs ķieģelis. Ačgārnītis pirmais uzkāpa uz tā. Viņam uz pleciem uzlīda Mīkstiņš, bet Mīkstiņam uz galvas uzrāpās Zvikstiņš. Piramīda sašūpojās, bet Zvikstiņš, izstiepis kaklu, vēl paguva ielūkoties pa kases lodziņu un iesaukties:

—   Biļeti!…

Tik tikko kasiere pastiepa roku, piramīda ar lielu rībienu nogāzās. Leļļu puisēniem nācās to taisīt no jauna.

—   Cik reiz man jums jāsaka — biļetes par velti nedod, maksājiet naudu!

Piramīda sabruka pēdējo reizi. Naudas, protams, nevienam no viņiem nebija, un, taisnību sakot, viņi to pat savu mūžu nebija redzējuši.

Pēc mirkļa visi trīs jau stāvēja pie ieejas durvīm, kur vēl arvien drūzmējās bērni. Bērni uzplijās pieaugušajiem un lūdzās:

—   Krustmāmiņ, ņemiet mani sev līdz!

—   Tēvocīt, sakiet, ka mēs esam jūsu dēliņi!…

Daži citi vēl aizvien satraukti kliedza:

—   Kāpēc nedod biļetes par velti?!

—   Pats galvenais klauns paziņoja, ka par biļetēm nav jāmaksā!

Izrāde jau bija sākusies, un uz ielas varēja dzirdēt mūziku, smieklus un aplausus. Durvīs parādījās milzīga auguma vīrietis apmetnī un platmalē. Pēc visa bija redzams, ka tas ir bijušais cīkstonis. Viņš smagi elpoja, bet viņa daudz cietušās ausis cīniņos bija saspiestas un kā divas pankūkas cieši piekļāvās galvai.

—   Biļetes par velti nedos! — viņš nosēcās. — Jūs, gluži vienkārši, kāds šarlatāns ir piemuļķojis! — Un, uzrunādams kontrolieri, pavēlēja:

—   Skatieties, lai bez biļetes neviens netiek iekšā!

_ Tas bija pats cirka direktors, tādēļ ka kontroliere tieši tā arī viņu uzrunāja:

—   Esiet bez raizēm, biedri direktor, kad es te stāvu, tad bez biļetes neviens zaķis, ne pele neiešmauks!

Kontroliere bija stingra un vērīga: viņai uz deguna bija uzlikti divi pāri aceņu, biļetes viņa piebāza gluži klāt degunam un vēl aptaustīja ar rokām.

Pēkšņi pie durvīm pienāca zēns ar papirosu zobos, spieķīti rokā un gluži mierīgi gāja garām kontrolierei.

—   Uzrādiet biļeti! — viņa stingri pieprasīja, aizturēdama zēnu.

—   Ko vēl ne, vai tad jūs neredzat? Ee esmu liliputs, burvju mākslinieka Kleopardi asistents!

—   Ai, piedodiet, es jūs nepazinu! — atvainojās kontroliere.

Bet tai pašā brīdī saradās vēl daži desmiti «liliputu» un, ja

nebūtu gadījies direktors, kontroliere visus būtu ielaidusi iekšā.

—   Prom no šejienes, bezkauņas! — iekliedzās direktors. — Un tie esot skolēni!

Protams, tie bija tie paši bērni, kas cerēja, ka biļetes dos par velti.

—   Bet mēs gan esam visīstākie, vismazākie liliputi pasaulē! — iesaucās Zvikstiņš. — Mūs katrā ziņā ielaidiet!

—   Stāt! Kas jūs tādi? — noprasīja kontroliere, ar kāju aizsprostodama viņiem ceļu.

—  Mēs — milži! — izgrūda Ačgārnītis.

—  Vai tu re, kādi pundurmilži atradušies — marš, prom no šejienes! —smiedamās uzsauca kontroliere.

Pēkšņi Zvikstiņš pagrūda draugus sānis un ar brašu palēcienu mirklī atradās direktora apmetņa atkarenajā kabatā. Šis neko nemanīja un nodeva kaut kādus rīkojumus mazam, resnam cilvēciņam — acīm redzot, cirka administratoram.

—   Surp, šurp! — nošņācās Zvikstiņš un pastiepa lejup savas atsperu rociņas.

Tai pašā acumirklī Ačgārnītis pieķērās pie Zvikstiņa rokām, Mīkstiņš — pie Ačgārnīša kājām, un tā nu visi trīs atradās direktora kabatā. Vēl viens mirklītis — un «pundurmilži» bez biļetēm mierīgi ielīgoja cirka foajē, kur devās arī direktora apmetnis.

Kontroliere lieliski redzēja triju leļļu puisēnu nedarbus, taču nebilda nevienam ne pušplēsta vārdiņa, tikai norūca sev zem deguna:

—   Mums neļauj ielaist bez biļetes, bet pats ved iekšā, ko tikai vēlas.

Protams, ko drīkst direktors, to nedrīkst kontroliere.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA pēča jaunie talanti

Pēcis jau sen atradās cirkā. Viņš bezdarbībā slaistījās apkārt pa lielu istabu, kur mākslinieki uzkavējās pirms došanās arēnā. Garām pagāja stiprinieki — rekordisti un meitenes — virvesdejotajas; zirgu puiši veda aiz iemauktiem baltus, kupliem spalvu pušķiem izrotātus zirgus. Kalpotāji, ģērbušies zilos formas tērpos ar zelta tresēm, aizveda dresētus lāčus un cūkas.

Pēcis nezināja, ko lai tagad iesāk. Viņam nebija klauna kos_ tīma. Ja Pēcim būtu bijis šis kostīms, viņš bez vārda runas būtu' aizskrējis uz manēžu, bet tur — gan jau zinātu, ko darīt. Pēcis stāvēja iegrimis pārdomās un kasīja pakausi.

Netālu no viņa apstājās dresēta zoss — matemātiķe, tā pati, kas bija uzzīmēta uz reklāmu dēļiem, un, pamirkšķinājusi acis, teica: «Ga-ga-ga!» Pēc tam mazliet padomājusi, svinīgi pasniedza viņam treknu divnieku, kas bija uzzīmēts uz finiera: sak, še tev par tavu neattapību!

Šai pašā mirklī pie Pēča pienāca sieviete, turēdama rokās veselu kaudzi kostīmu, un dusmīgi teica:

—   Ko jūs stāvat? Tūdaļ uzstāsies akrobāti — lēcēji. Apģērbieties taču! — un, saķērusi viņu aiz rokas, aizvilka sev līdz uz istabu, kas bija bāztin piebāzta dažādiem raibiem kostīmiem.

Pēcis gribēja teikt, ka viņš nav nekāds lēcējs, bet klauns, taču noklusēja un sāka steidzīgi pārģērbties.

Tur neko nevarēja darīt! Citādi cirka arēnu neredzēt…

Kostīmu pārzine palīdzēja viņam novilkt virsdrēbes un sāka pielāgot sporta formu.

—   Kas jums noticis? — viņa jautāja, ar pūlēm uzspīlēdama uz viņa apaļajiem pleciem kostīmu. — Kālab jūs pēkšņi kļuvāt tik resns?

—   Es, gluži vienkārši, esmu piepūties, — atbildēja Pēcis. — Velciet ātrāk! Es tūdaļ izpūtīšu gaisu un kļūšu tievāks.

Kostīmu pārzine tomēr nevarēja aizpogāt pogas uz muguras un, atmetusi ar roku, izveda viņu no ģērbistabas.

Pie izejas uz arēnu Pēcis ieraudzīja pulciņu mākslinieku un piebiedrojās viņiem.

Tai pašā laikā cirka direktors iegāja zirgu stallī, kur, neraugoties uz to, ka tas tika saukts par zirgu stalli, stāvēja ne tikai zirgi, bet arī ziloņi un kamieļi, un spraišļotos krātiņos zvilnēja cūkas, gaiļi un kaķi. Direktors noņēma apmetni, pakāra to uz naglas, kas bija iedzīta līdzās cūku krātiņam, un pats aizgāja.

Nebija laika ilgi domāt.

—   Leciet ārā! — nokomandēja Zvikstiņš un nolēca uz klona.

Aiz viņa izvēlās Ačgārnītis un Mīkstiņš.

—   Še-eit Pēča nav! — teica Mīkstiņš. — Ko gan viņš da-arīs pie cūkām un lāčiem?

—   Nāciet man līdz, uz arēnu! — iesaucās Zvikstiņš.

Taču neviens no viņiem nezināja, kur atrodas arēna. Viņi devās uz priekšu un steigā uzdrāzās taisni virsū krātiņam, kurā sēdēja pērtiķis. Tas pieskrēja pie režģa un sāka kaut ko tarkšķēt savā pērtiķu valodā.

Pērtiķītim bija ļoti gudras acis, un pērtiķu valoda, izrādās, nebija nemaz tik sarežģīta. Leļļu puisēni būtu labprāt parunājušies ar viņu, bet šoreiz nebija laika sarunām.

—   Piedodiet, vai jūs nepateiktu, kā nokļūt arēnā? — laipni jautāja Zvikstiņš.

Pērtiķis vispirms pakasīja vēderu, sarauca degunu, nospraustajās, izbāza asti pa režģa spraugu un, saliecis to gredzenā, parādīja pigu!

—   Veikli! — apbrīnoja Mīkstiņš.

Bet Ačgārnītis noskaitās un ar savu koka dūri iebelza pa krātiņa durtiņām. Atslēga nožvadzēja, un durtiņas atsprāga vaļā. Pērtiķis kā lode izlidoja no krātiņa un pazuda.

—   Paši atradīsim arēnu, ak tu mūžs! — sadusmojies noteica Zvikstiņš un aizskrēja pa garo koridoru.

Jo tālāk viņš skrēja, jo skaļāk bija dzirdami smiekli, mūzika un aplausi. Tā viņi beidzot bija nokļuvuši pie izejas uz manēžu.

Aizlavījušies aiz samta portjerām, visi trīs nokļuva lielā cirka zālē aiz apaļas barjēras, kas bija apvilkta ar sarkanu plīšu.

Prožektori apgaismoja arēnu, orķestris spēlēja jautru galopu, publika skaļi aplaudēja. Prožektoru spožās gaismas apžilbināti, leļļu puisēni sākumā neko nevarēja saskatīt, bet, kad acis pierada pie gaismas, viņi ieraudzīja arēnā Pēci. Kas ar viņu notika, to leļļu puisēni nespēja saprast. Apģērbts šaurā cirka sportista formā, Pēcis centās izrauties no kaut kādu akrobātu rokām.

Beidzot viņš izrāvās, uzlēca uz tramplīna dēlīša un jautri iekliedzās: — Ale-hop!

Tai pašā brīdī uz dēlīša otra gala, kas tagad bija pacēlies uz augšu, no augsta statņa lēca spēcīgs, zaļoksnējs vīrs. «U-u-uh! dēlītis smagi nočīkstēja, un Pēcis, atmetis rokas un kājas, uzlidoja gaisā kā maiss, piepildīts ar zāģu skaidām.

Zvikstiņam caur metāla dzīslām izskrēja it kā elektriskā strāva. Ačgārnītim skaidiņas uz galvas sacēlās stāvus. Bet Mīkstiņš no * bailēm sastinga ragā un ilgi nevarēja pakustināt ne pirkstiņa. Zālē iečīkstējās krēsli, un zem kupola kā vēja brāzma skaļi nošalca spējš «Vai!»

Pēcis neveikli gaisā apmeta kūleni un lidoja zemē ar galvu uz leju. Orķestris apklusa. Vēl mirklis — un Pēcis nebūtu salasījis savus kauliņus. Taču pie pašas zemes akrobātu stiprās rokas viņu uzķēra, un viņi visi kopā ar lielu troksni nogāzās zemē. Publika atviegloti uzelpoja. Akrobāti saķēra Pēci aiz rokas un bālu, drebošu aizveda uz izeju.

PIECPADSMITĀ NO DAĻA Zem cirka kupola. Nekad vēl nepieredzēta futbolspēle

Aiz kulisēm, saķērusi galvu rokās, stāvēja kostīmu pārzine, bet lielie, spēcīgie puiši — akrobāti kliedza cits caur citu:

—   Kas mums atsūtījis šo resnīti?

—   Tas ir kāds blēdis!

—   Mēs jau brīdinājām direktoru, ka mūsu Vova ir slims un ka mēs uzstāsimies bez viņa!

—   Prom tādu no cirka!

Pēci aizdzīt tomēr neizdevās. Viņš atģidās un mēģināja izrauties. Diez, kā tas viss būtu beidzies, ja šai brīdī neparādījies pērtiķis — tas pats, kuru Ačgārnītis bija izlaidis no krātiņa. Uzslējis asti gaisā, viņš joņoja pa koridoru, bet viņam pakaļ skrēja cirka direktors, pa ceļam nododams rīkojumus:

—   Palīgā! Visi palīgā! Ķeriet! Turiet!

Cirka mākslinieki, protams, atstāja Pēci un steidzās izpildīt direktora pavēli.

Bet Pēcis, izmantodams šo jandāliņu, ātri aizskrēja pie kaut kādām lielām kastēm, uz kurām ar baltiem burtiem bija uzrakstīts «KLEOPARDI», un vienā no tām ielīda.-

Tieši šai brīdī mums pazīstamais liliputs, slavenā burvju mākslinieka Kleopardi asistents, pienāca pie šīs kastes, iemeta tanī gaili, trīs trusīšus un aizcirta vāku. Divi strādnieki aiz āķa piekabināja kasti pie virves, un kaste, lēni šūpodamās, virzījās augšup — arvien augstāk, augstāk un augstāk, līdz beidzot apstājās zem cirka kupola.

Pie izejas uz arēnu pašlaik drūzmējās vesels bars sporta biksītēs tērptu buldogu; viņiem visiem bija īsi apgrieztas astes un ausis.

Manēžas strādnieki šai laikā noņēmās pa arēnu: zāģu skaidām nokaisīto grīdu viņi izveidoja par futbola laukumu un sasprauda tur karodziņus. Klauns, tērpies garā žaketē un īsās biksēs, ierīkoja vārtus. Pie tam viņš visu laiku krita gar zemi un piecēlies ķēra sev pie deguna; kad viņš to tīrīja, no nāsīm veselām šaltīm šļācās ārā zāģu skaidas.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis bija tik ļoti sajūsmināti par klauna izdarībām, ka pat aizmirsa Pēci. Aiz lielas sajūsmas viņi lēkāja zem soliem un tik skaļi smējās, ka skatītāji, kas sēdēja virs viņiem, neizpratnē lūkojās visapkārt. Likās, ka klauna joki bija speciāli izdomāti, lai uzjautrinātu leļļu puisēnus.

Beidzot atkal iedegās prožektori, orķestris sāka spēlēt suņu polku, un klauns svinīgi paziņoja:

—   Labākā jaunās programas atrakcija — buldogi-futbolisti! Lūdzu!

Publika sakustējās. Nočīkstēja krēsli, atskanēja svilpieni, aplausi, un arēnā riedama ieskrēja futbola komanda.

Sākās iesildīšanās. Tiesnesis buldogs, tērpies baltā kreklā, pats pārkāpa visus spēles noteikumus: viņš traucēja spēlētājus, ķēra bumbu un grūda to prom ar savu strupo purnu.

Skatītāji kļuva dedzīgi futbola entuziasti: viņi pat apkampās, skūpstījās un košļāja saulespuķu sēkliņas — gluži kā stadionā.

Klauns iebāza mutē divus pirkstus un iesvilpās. Iesildīšanās beidzās. Pēc tam viņš izvilka no grīdas apakšas jaunu sarkanu futbolbumbu un, iespiedis to azotē, paziņoja:

—   Cienījamie skatītāji! Laukumā ieradusies slavenā futbola komanda «Strupausīši, strupastīši», kas pagājušajā sezona uzvarēja un izcīnīja kausu «Iecienītā desa»!

Publika futbolistus apveltīja ar aplausu vētru.

Klauns turpināja:

—   Mūsu komanda uzaicina jebkuru komandu uz sacīkstēm. Uzvarētāji kā godalgu saņems šo brīnišķīgo balvu. — Un viņš apgrieza ap galvu aukliņā piesietu sarkano bumbu, ar kuru varētu lepoties jebkura sētas futbola komanda.

Tiklīdz viņš to pateica, kaste, kas atradās zem cirka kupola, strauji sagriezās un sāka šūpoties kā svārsteklis. Te nebija vainīgi nedz trusīši, nedz gailis. Kastē .grozījās Pēcis. Viņš dzirdēja klauna vārdus, bet pa šķirbiņu, kas bija kastes dibenā, redzēja sarkano futbola bumbu. Zuda tik lieliska iespēja! Ir bumba, ir komanda, bet viņš nevar spēlēt! Pēcim šai brīdī bija gluži vienalga, — kur spēlēt, ar ko spēlēt, kādēļ spēlēt, — kaut tikai varētu spēlēt! Un tādēļ zem cirka kupola nemierīgi grozījās un šūpojās kaste ar uzrakstu «Kleopardi».

Starp skatītājiem bija tādi pārdrošnieki, kas izteica vēlēšanos mēroties spēkiem ar buldogu komandu, bet, apskatījuši savus sāncenšus tuvāk, tūdaļ aizbēga. .

Tikai trīs leļļu puisēni, kas stāvēja pirmajā rindā zem sēdekļiem, saskatījās un, ne vārda nepārmijuši, izskrēja manēžā. Publika sākumā apklusa, bet pēc tam sakustējās un sāka trokšņot. Birtin bira jautājumi: «Ak mūžs!» — «Kas tie tādi?» — «No kurienes?»… Daži pat pieskrēja pie barjēras, lai varētu tuvāk

apskatīt neredzētos vīriņus. Klauns vispirms izberzēja acis, bet pēc tam paķēra slotu un ar nepārprotamu žestu aevās pie trim leļļu puisēniem. Bet tad parādījās pats cirka direktors. Viņš aizturēja klaunu un iečukstēja viņam kaut ko ausī. Klauns perkonbalsī iesmējās un nogāzās zāģu skaidās. Pēc

tam uzlēca augšā, nopurināja savas īsās bikšeles un atkal paziņoja:

—   Cienījamie futbola entuziasti! Tūlīt sāksies nekad1 vēl pasaulē nepieredzēta futbolspēle starp «Strupausīšu-strupastīšu» un «Marsiešu-milžu» komandu. Tātad izšķirsim, kura komanda sāks pirmā un pie kuriem vārtiem!

Klauns žigli norāva no savas zilās žaketes baltu pogu, un, saspiedis abas rokas dūrēs, izstiepa tās uz priekšu. Buldogs, komandas kapteinis, domādams, ka klaunam rokās ir cukurs, pieskrēja pie viņa un saķēra savā rīklē visu klauna labās rokas dūri. Pēc tam, dusmīgi rūkdams, izspļāva pogu un rupji rēja uz klaunu.

—   Ko tur tik ilgi prātot! — iesaucās Zvikstiņš. — Uz priekšu, draugi, ejam cīnīties!

—   Ko tu… — būtu jau novilcis Mīkstiņš, bet nepaspēja — koka spītnieks Ačgārnītis iegrūda viņam mugurā dunku, un Mīkstiņš aizvēlās kā bumba.

Zvikstiņš saņēma draugus pie rokas un aizvilka uz futbola laukumu. Leļļu puisēnu komanda, nenogaidījusi, kādi vārti tai kritīs, ieņēma vārtus rietumpusē un izvietoja savus spēkus tā: Mīkstiņš palika vārtos, Ačgārnītis — par aizsargu, bet Zvikstiņš, protams, par uzbrucēju.

Spēli varēja sākt kurā katrā mirklī: tiesnesis buldogs svilpa bez apstājas, tādēļ ka svilpe bija ierīkota tieši viņa uzpurnī.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA 20:3 mūsu labā. burvju mākslinieka kleopardi triumfs

Visi Pēča dzimtās pilsētas iedzīvotāji bija kaislīgi futbola entuziasti, ko par citu pilsētu iedzīvotājiem nevarēja teikt.

Spēle vēl nebija sākusies, bet pa cirka ieejas durvīm straumēm vien plūda ļaudis. Pa pilsētu zibens ātrumā bija izplatījusies ziņa, ka cirkā notikšot futbola sacīkstes ar marsiešu-milžu komandu.

Pie cirka, bremzēm kaucot, piestāja mašīnas, entuziastu pūlis aizsprostoja ielas. Direktoram nācās izsaukt milicijas jātnieku pulku, lai cirka sienas pasargātu no satracinātā pūļa spiediena. Viņš saberzēja rokas un piemetināja:

— Nedzirdēti panākumi! Kolosāli daud? ļaužu! Visas biļetes izpirktas! — un izdalīja kasierēm jaunas biļešu grāmatiņas.

Bet pilsētas iedzīvotāji arvien vēl straumēm plūda šurp. Tūkstošiem cilvēku, kas nevarēja iekļūt cirkā, stāvēja zem reproduktoriem un klausījās futbola reportāžā, ko vadīja galvenais klauns.

Spēle jau ilga desmit minūtes, bet neviena komanda nebija guvusi vārtus. Sarāvuši uz augšu sporta biksītes, buldogi metās uz pretinieka vārtiem, taču Ačgārnītis prasmīgi atvairīja bumbu, bet Zvikstiņš veikli to aizvadīja prom, dzina pēc iespējas tālāk no saviem vārtiem. Tas nebija viegls darbs mazajiem vīriņiem. Bumba bija darināta no ādas, tā bija cieta un pat nedaudz lielāka par pašiem futbolistiem. Lai to varētu aizsist uz priekšu, Ačgārnī-

tim un Zvikstiņam nācās pilnīgi izstiepties un ar visu savu ķermeņa smagumu doties bumbai virsū. Mīkstiņš, kaut arī žāvājās vienā laidā, tomēr nenogulēja nevienu bumbu. Viņš nepārtraukti izmainījās, no katra trieciena saplaka un sašķiebās, bet ātri atkal atģidās un turpināja spēli.

Cīņa ar katru minūti saasinājās. Buldogi spēlēja negodīgi: atņirguši zobus, viņi metās virsū pretiniekiem, mēģināja tiem iekost. Sevišķi briesmīgs bija kāds strīpains buldogs uzbrucējs. Viņam trūka vienas acs (to viņš bija pazaudējis kautiņos), bet otra, redzīgā acs, bija šausmīgāka nekā divas vilka acis kopā. Zaļa un apaļa tā neganti zvēroja, uz visām pusēm niknus zibeņus mezdama. Strīpainais buldogs glūnēja visapkārt, it kā ar savu skatu gribētu iekost.

Šis futbolists tad nu ari neatlaidīgi uzmācās Zvikstiņam. Visu laiku viņš mina Zvikstiņam uz papēžiem un mēģināja aizlikt ķepu priekšā. Viņa ilkņi ik brīdi aizskāra dzelzs futbolista muguru.

Zvikstiņš cietās, cietās, bet tad nolēma darīt visam tam galu.

«Muļķa suns! Laikam nekad nav izmēģinājis, cik cieta ir dzelzs,» viņš nodomāja un pēkšņi apstājās.

Tai pašā mirklī viņa muguru sakampa suņa rīkle. Kaut kas

noskanēja un nokraukšķēja. Zāģu skaidās nokrita divi balti ilkņi. Cirku pārskanēja mežonīgi kaucieni. Saķēris purnu ķepās, buldogs vārtījās pa arēnu. Tiesnesis svilpa un rēja. Spēie uz laiku tika partraukta. Laukumā iebrauca «ātrās palīdzības» rati, kurus vilka divi balti spici, un aizveda cietušo.

Tagad, neizlaizdama iniciatīvu no savām rokām, komanda sekmīgi turpināja uzbrukumu pretinieka vārtiem.

Zem cirka kupola Pēcis sadrebināja savu cietumu. Kaste draudoši sāka šūpoties virs arēnas. Šai brīdī kādā cirka ložā ieradās vēl viens futbola entuziasts — pilnīgs, drukns vīrietis. Nepaspējis pat apsēsties, viņš jau sāka kliegt:

—   Tā viņiem vajag, mīlīši! Sadodiet viņiem pa īstam, sadodiet pa īstam!

Entuziasts tā palēcās, ka tik tikko neizvēlās no ložas. Labi, ka kaimiņi paspēja to saķert aiz kājām.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis pagrieza galvas, lai paraudzītos, kas tur tā kliedz, un sastinga: jaunā entuziasta seja viņiem šķita pazīstama.

—   Tas taču ir Pēča tētis! — iekliedzās Zvikstiņš un aiz pārsteiguma nosēdās zāģu skaidās.

Nevarēja būt šaubu: tētis izskatījās gluži tāds pats kā portretā, ko viņi bija redzējuši karājamies virs Pēča gultas. Stāvoklis kļuva bīstams.

Sēdēdams ieslēgts zem cirka kupola, Pēcis ar visu sirdi dzīvoja

līdzi spēlei, kaste drebēja vienā drebēšanā un katru mirkli draudēja atrauties un nogāzties lejā.

Pēcis, protams, arī ieraudzīja savu tēti un tūlīt sajuta mutē mannas putras garšu. Taču viņam ir prātā neienāca, kādas sekas varētu būt, ja tētis viņu te ieraudzītu, — tik ļoti spēle viņu bija aizrāvusi.

Buldogi izmantoja leļļu puisēnu komandas neilgo apjukuma brīdi. Viņi saķēra bumbu, un atņemt to no viņiem tagad likās neiespējami. Šai mirklī kāds entuziasts, gribēdams buldogu komandu uzmundrināt, iesvieda futbola laukumā cīsiņu. Buldogi, pametuši bumbu, visi kā viens metās virsū cīsiņam, un visa komanda ar kapteini un tiesnesi priekšgalā pārvērtās par rūcošu un rejošu kamolu. Kamēr klauns izšķīra strupastainos futbolistus, Zvikstiņš, entuziastu gavilējošo saucienu pavadīts, ieguva vienu pēc otra desmit vārtus. Viņš iesita bumbu vārtos, pats aizsita to prom un atkal no jauna iesita vārtos. Beidzot no cīsiņa nekas vairs nebija palicis pāri, un buldogi iestiprinājušies ar jauniem spēkiem devās uzbrukumā leļļu puisēnu komandai.

Tagad leļļu puisēnu stāvoklis kļuva ar katru minūti nedrošāks. Pirmām kārtām, par tiesnesi bija buldogs, un viņš pavisam atklāti pūlējās savas komandas labā; otrām kārtām, mūsu draugiem vienmēr bija jāsaņem soda sitieni roku dēļ: Zvikstiņam un Ačgārnītim allaž gadījās pieskarties bumbai ar rokām. Toties buldogiem soda sitienus par to nevarēja piespriest, jo, ej nu sazini, kur sunim rokas, kur kājas! Varētu, teiksim, uzskatīt asti par rokām, bet arī tās šiem buldogiem nebija: astes un ausis viņiem bija apgrieztas jau kucēna gados. Tālab arī komandai bija dots tāds nosaukums — «Strupausīši, strupastīši».

Tētis, sēdēdams ložā, trakoja kā vulkāns; māmiņas līdzās nebija, un viņš varēja atļauties visu, ko vien vēlas. Sašutis par tiesneša uzvedību, viņš pirmais iekliedzās:

— Tiesnesi nost no laukuma!

Publika viņu atbalstīja: — Nost no laukuma!

Suņu komandas rindās tūlīt radās sajukums.

Nu laime sāka uzsmaidīt mūsu komandai. Spēle varēja beigties, buldogiem neiegūstot nevienu punktu, ja nebūtu iejaucies Ačgārnītis. Viņam likās, ka viss notiek nepareizi, tādēļ ka nekas nenotika ačgārni. Viņš cietās, kamēr varēja, bet spēles pēdējā minūtē pagriezās ar seju pret savas komandas vārtiem un trīsreiz pēc

kārtas iesita bumbu savos vārtos. Mīkstiņš, protams, šai laika žāvājās un nokavēja visus-trīs sitienus.

Spēle beidzās ar rezultātu 20:3 mūsu komandas labā. Skatītāju vētrainiem aplausiem un trīskārtējam orķestra tušam skanot, klauns uzvarētājiem pasniedza jauno, sarkano futbola bumbu.

Kastē, kas šūpojās zem kupola, atskanēja vaids. Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis saķēra bumbu aiz aukliņas un teciņus vien atstāja arēnu.

—   Ātrāk, ātrāk! — mudināja Zvikstiņš.

—   Bet Pē-ēcis? — jautāja Mīkstiņš.

Nu, protams, cirku atstāt viņi nevarēja: kastē zem kupola karājās Pēcis, bet ložā sēdēja viņa tētis. Nācās atgriezties zālē un atkal palīst zem pirmās rindas krēsliem.

Tagad manēžā notika gatavošanās burvju mākslinieka Kleopardi priekšnesumiem. Manēžas strādnieki novietoja manēžā garas kastes, krātiņus, dažādus galdiņus, ienesa zāģus, pīķus un zobenus. Pēc tam ievēla lielu paklāju. Kad to sāka atritināt, no vidus izvēlās klauns. Viņš piecēlās, nopurinājās, paklanījās publikai un paziņoja:

—   Uzstāsies slavenais burvju mākslinieks — iluzionists Kleopardi!

To pateicis, viņš pazuda, it kā būtu zemē ielīdis! Publika sāka aplaudēt pirmajam burvju mākslinieka brīnumam, un, atskanot turku maršam, manēžā ienāca pats Kleopardi. Viņš bija ģērbies platā, raibā uzsvārcī, zilu, dārgakmeņiem rotātu čalmu galvā, un gāja lēnām, rokas uz krūtīm sakrustojis, acis nolaidis. Burvis un brīnumdaris no galvas līdz kājām!

Aiz Kleopardi gāja viņa svīta. Svīta sastāvēja no liliputiem un sievietēm. Liliputi nesa iedegtas lāpas, bet sievietes gluži vienkārši gāja uz pirkstgaliem un smaidīja.

Mūzika sāka spēlēt ātrāk, un brīnumdaris Kleopardi stājās pie darba. Viņš bez žēlastības sazāģēja sievietes, kas bija iepakotas garajās kastēs, bet pēc tam izņēma tās dzīvas un neievainotas. Viņš rija vistu olas, un pēc tam no viņa piedurknēm un kabatām izlidoja pīles un baloži. Bet galīgi viņš apstulbināja publiku ar atrakciju, ko neviens nebija gaidījis.

Kleopardi atrotīja sava uzsvārča piedurknes līdz pat elkoņiem un sāka lēnām staigāt pa manēžu, lūkodamies gaisā. Skatītāji neizpratnē gaidīja, kas nu notiks. Beidzot klauns, kas visu laiku uz pirkstgaliem staigāja nopakaļ burvju māksliniekam, pielika pirkstu pie lūpām un teica:

—   Cs-s-s-t! Kleopardi ķer mušu!

Šai pašā mirklī burvju'mākslinieks ķēra ar roku sev deguna priekšā un pielika dūri pie auss.

—   Ir! — iekliedzās klauns.

Orķestrī smalki iedziedājās vijole: «Z-z-z-z!»

Kleopardi parādīja klaunam samiegto dūri un jautaja:

—   Ko mēs ar viņu darīsim?

—   Nošaut! — bez vilcināšanās pavēlēja klauns.

Tad burvju mākslinieks kreisajā rokā paņēma lielu pistoli un, atvēris dūri, izšāva.

Nodzisa gaisma. Kad prožektori atkal iedegās, zāle dārdēja aplausos.

Ar labo roku, kurā vēl nesen atradās muša, Kleopardi turēja pie iemauktiem milzīgu Āfrikas ziloni ar lieliem, baltiem ilkņiem.

Burvju mākslinieks paklanījās, un klauns paziņoja:

—   Tā, lūk, no mušas iztaisa ziloni!

Publika draudzīgi sāka smieties. Liliputs aizveda ziloni aiz

kulisēm, bet arēnā ienesa kasti, uz mata tādu pašu, kāda karājās zem cirka kupola, un Kleopardi ar asistenta palīdzību tanī ielika gaili un trīs trusīšus. Pēc tam viņš atkal paņēma no galdiņa spožo pistoli un no neliela atstatuma izšāva uz kasti. Liliputi to atvēra, un Kleopardi visiem parādīja, ka dzīvnieciņi ir pazuduši.

Skatītāji pamira gaidās. Kas tagad notiks? No visiem skatītājiem tikai Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis saprata, ka tagad notiks nevis ķrīnums, bet briesmīga katastrofa. Jā, burvju māksli-

nieks atkal pielādēja pistoli un sāka tēmēt uz kasti, kas karājās zem kupola.

Draugi bailēs piespiedās cits pie cita un no krēsla apakšas paskatījās uz ložu, kur sēdēja Pēča tētis. Paskatījās un aiz pārsteiguma palēcās uz augšu. Šausmas! Ložā kā šņācoša raķete ielidoja Pēča māmiņa.

Nerēķinādamās ar svinīgajiem un noslēpumainajiem apstākļiem, kas te valdīja, viņa uzklupa tētim un iešņācās tā, ka viņas vārdi bija dzirdami visā cirkā:

— Nekauņa! Dēls izbēga no mājas, bet tu te mierīgi izklaidējies ar visādiem kumēdiņiem… Nāc šurp! — viņa pavēlēja, un visi noskatījās, kā tētis, ierāvis galvu plecos un vainīgi atskatīdamies, aizvilkās viņai līdz.

Mirkli cirkā valdīja apjukums, bet drīz vien visi nomierinājās, un publika atkal ar ziņkāri sāka sekot Kleopardi izdarībām.

Kad nodārdēja šāviens, Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis priecīgi apkampās un droši paskatījās uz augšu. Virve lēni laida lejup kasti.

Kad Kleopardi to atvēra, zāle drebēja smieklos. Gaiļa un triju

trusīšu kompānijā te sēdēja skatītājiem jau pazīstamais Pēcis un raudāja pilnā kaklā.

Kleopardi uzacis no brīnumiem pacēlās tik augstu, ka čalma nolidoja no galvas. Taču tiklīdz viņš pamanīja, ka skatītāji to uztver kā kārtējo joku, viņš sāka klanīties uz visām pusēm, likdams visiem domāt, ka Pēča parādīšanās ir Kleopardi varenības nopelns.

Bet te, ar elkoņiem nobīdīdams malā asistentus un ar kājām aizsperdams sānis kastes, nosarcis un nikns manēžā ieskrēja direktors. Viņš saķēra brēcošo Pēci pie rokas un aizvilka viņu aiz kulisēm. Publika arī to uzskatīja par teicami nospēlētu joku un apveltīja burvju mākslinieku ar skaļām ovācijām un «bravo» saucieniem.

Kleopardi seja sajūsmā laistījās. Savu mūžu viņš nebija piedzīvojis tik milzīgus panākumus.

Bet Pēcis atkal bija pazudis savu draugu acīm.

—   Uz priekšu! Sekosim Pēcim! — iesaucās Zvikstiņš. — Mēs nedrīkstam viņu vairs pazaudēt!

Un nesenie futbolisti, saķēruši bumbu aiz aukliņas, aizskrēja taisni pāri arēnai — uz turieni, kur bija nozudis Pēcis.

Te atgadījās atkal jaunas nepatikšanas. Klauns smiedamies uzķēra bumbu un deva tai tādu triecienu, ka visi trīs futbolisti uzlidoja augšā un ietriecās taisni apaļajā cirka kupola logā. Tādā veidā, neraugoties uz iegūto uzvaru, mūsu komandai, kā mēdz teikt, izgāja greizi.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA, kurā jūs sīkāk uzzināsiet visu, kas te būs aprakstīts, un vēl šo to par Pēci

Nevar teikt, ka lidojums mūsu ceļotājiem nebūtu bijis pa prātam. Viņi pacēlās augšup gluži kā gaisa balonā, līdz atģidās, ka jau atrodas uz cirka jumta. Zēl gan, ka lidojums bija tik īss! Bet, kas to pateiks, vai tas ir pēdējais mūsu ceļotāju gaitās? Nezīlēsim nākotnes notikumus, teiksim tikai vienu: Pēcis atkal bija pazudis, un viņš bija jāmeklē nevis uz jumta, bet gan uz zemes.

—   Tā jau es domāju! — nomurmināja Mīkstiņš, atraudams savas čībiņas no saules sakarsētā jumta. — To varēja sagaidīt.

Bet draugi nedzirdēja Viņa vārdus. Virs viņiem atskanēja varena rūkoņa, bet pēc kāda brīža sacēlās tāda viesuļvētra, ka leļļu puisēnus tik tikko nenopūta no jumta.

—   Skatieties! — iekliedzās Zvikstiņš. — Skatieties, mums virsū drāžas lidmašīna!

—   Nevis lidmašīna, bet he-elikopters, — izlaboja Mīkstiņš.

Patiesi, tas bija helikopters. Virs muguras griezās varenas lāpstiņas, bet astē riņķoja neliels propellers.

—   Ai, cik skaisti! — priecājās Zvikstiņš, tīksminādamies pai helikopteru. — Viss vienās skrūvītēs un atsperītēs!…

Helikopters viegli laidās lejup, tieši virs cirka jumta. Pa tā durtiņām nokarājās no auklām sasietas trepītes. Zvikstiņš nepacietīgi iesaucās:

—   Aidā, pavizināsimies!

—   Pag, pag! — nopīkstēja Mīkstiņš, bet bija jau par vēlu.

Zvikstiņš, vienā rokā turēdams futbolbumbas aukliņu, ar otru

pieķērās pie helikoptera trepītēm un palika gaisā karājoties.

Mīkstiņš un Ačgārnītis pieķērās pie bumbas, gribēdami Zvikstiņu noraut, bet trepes viegli aizlidoja uz priekšu. Cirka jumts it kā salīgojās, un leļļu puisēni vairs nejuta balstu zem kājām. Mīkstiņš pieplaka ar visu savu plastilīna ķermeni pie bumbas un stingri turējās pie tās, bet Ačgārnītis, galīgi nomocījies, stenēja un vaidēja, jo jaunā bumba bija gaužām slidena. Ačgārnīša rokas velti meklēja kādu vietiņu, kur pieķerties …

Tiklīdz cirka jumts bija nozudis un ceļotāji lidoja virs trotuāra, Ačgārnīša spēki izsīka, rokas atlaidas, un viņš … viens pats lidoja lejup. Tieši sekundi piķēja koka vīriņš, bet kas ar viņu notika pēc tam, mēs pastāstīsim vēlāk. Tagad atgriezīsimies atkal augšā un paskatīsimies, ko dara jaunie piloti — Zvikstiņš un Mīkstiņš.

Helikopters slaidā lokā cēlās augšup. Saule cepināja bez žēlastības, bet gaiss visapkārt kļuva arvien aukstāks un aukstāks. Varenā propellera lāpstiņas sāka griezties arvien ātrāk, un drīz vien vesela viesuļvētra brāzmoja ap Zvikstiņu un Mīkstiņu. Bumba mētājās uz visām pusēm, un Zvikstiņam nācās sasprindzināt visus spēkus, lai aukliņu noturētu. Viņa roku un kāju atsperītes izstiepās gluži taisnas un izskatījās kā auklas, bet Zvikstiņš par to nebēdāja, viņš lidodams pat sacerēja dziesmiņu:

Helikopter, varenais, Traucies augstāk, diženais! Mīļo Mīkstiņ, neskumsti: Mēs nu esam piloti!

Bet Mīkstiņam nepavisam vairs neklājās labi. Vējā viņš bija jau gluži sastindzis un tikai ar pūlēm varēja atvērt acis un muti.

—   Pē-ēci! — viņš žēli iepīkstējās.

—   Kādēļ tu činksti? — atsaucās Zvikstiņš. — Vai tev tagad ir slikti? Tik laba lidošana — kā uz mākslīgā Zemes pava-

doņa! Pavizināsimies mazdrusciņ, un no augšas arī Pēci drīzāk ieraudzīsim…

Helikopters lēni cēlās augšup un pagriezās uz pilsētas nomali, kur bija redzami lauki un mežs. Skatoties uz leju, nogurušā Mīkstiņa acīm pavērās brīnišķīga aina.

Pilsēta izskatījās burtiski kā rotaļlietiņa. Pat vislielākās mājas šķita tik maziņas, ka tajās varētu novietoties tikai viens plastilīna vīriņš. Visas mājas atgādināja kubiciņus ar zaļiem un sarkaniem jumtiem. Ielas un šķērsielas kā mazas taciņas krustām šķērsām sadalīja rotaļlietu pilsētiņu. Dārzi un parki izskatījās kā zaļi pēļi un spilventiņi… Ai, cik ļoti mīļi tie tagad likās piekusušajam Mīkstiņam!…

Bet pašlaik nav laika domāt par miegu, vajag jo drīzāk atgriezties cirkā un uzzināt, kas noticis ar mūsu piķētāju Ačgārnīti.

Notikumi bija risinājušies tā. Kritienā nesasniedzis trotuāru, Ačgārnītis piepeši atsitās pret kaut kādu nepaklausīgu matu ērkuli un stingri tur ieķērās. Ērkulis sāka brēkt, ka visa iela skanēja, un apaļa roka sakampa Ačgārnīti.

Kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēks ar cilvēku gan. Ačgārnītis bija pārsteigts ne pa jokam: tepat, gluži tuvu uz viņu raudzījās Pēča saraudātās acis un brīvā roka taustīja uz galvas punu, kas bija radies no negaidītās tikšanās.

Paldies cirka direktoram, ka viņš bija izgrūdis Pēci pa vārtiem

tieši tai mirklī, kad Ačgārnītis krita no bumbas, citādi viņu ceļi būtu izšķīrušies, kas zina, varbūt uz visiem laikiem.

Pēcis pasmaidīja caur asarām, stingri saspieda rokās savu veco draugu un jautāja:

—   Vai tu viens pats? Bet kur pārējie?

—  Viņi ir tur. Bumba arī tur… — Ačgārnītis norādīja uz helikopteru, kas planēja jau aiz pilsētas robežām. — Skriesim viņiem pakaļ!

—   Kājām es neiešu, dod mašīnu! — Pēcis pēkšņi paziņoja.

—   Kādu? — Ačgārnītis nesaprata.

—   Vieglo!

—   Ak vieglo! Slēgtu vai vaļēju, «Pobedu» vai «ZIL»?

—   Vienalga, — Pēcis noteica.

—  Ak tad tādas tās lietas! — sadusmojās Ačgārnītis. — Tādā gadījumā tu iesi kājām!

—   Neiešu!

—   Iesi!

—   Neiešu!

—   Iesi!

—   Neiešu!

Ačgārnītis bija ietiepīgs leļļu puisēns, bet Pēcis — visīstākais tiepša. Nu, vai tad neīstais varēja pārspēt īsto? Ačgārnītis padevās. Viņš piekāpās arī tādēļ, ka turpat līdzās ieraudzīja bērnu ratiņus — transporta līdzekli, kurā var braukt ne tikai sēdus, bet arī guļus.

—  Labi, — viņš teica, — brauksi ar šo. Riteņi ir, spilveni ir — ko labāku vēl var vēlēties!

Pēcis, daudz nedomādams, piegāja pie ratiņiem, kuru slapjais saimnieks bija aiznests uz māju pārtīt tīros autiņos.

—  Braukšu arī! — teica Pēcis. — Vai nav vienalga, ar ko brauc?

Viņš nebūt nebija lepns cilvēks un, daudz nedomādams, ievēlās ratiņos. Ekipāža notarkšķēja, atsperes noslīga zemāk. Pēča resnais augums ar pūlēm iespiedās ratiņos. Kājas, protams, tur nevarēja ielikt, tādēļ tās kā «kaķenes» ragi rēgojās ārā, kāju pēdas ar nesasaitētiem zābakiem kūļājās gaisā.

—   Iedarbini motoru, brauksim! — Pēcis pavēlēja, un ielika mutē pudeli ar knupīti, kas gulēja uz matracīša.

Ačgārnītis ietarkšķējās, iesprauslojās kā motors, ar rokām

atspiedās pret ratiņu pakaļgalu, un «mašīna», gaiņādama un pārsteigdama garāmgājējus, aizripoja uz priekšu pa trotuāru.

Ratiņi ik brīdi uzgrūdās gan māju sienām, gan cilvēkiem.

—          Ei, sargieties! — no ratiņiem kliedza Pēcis, brīdinādams gājējus.

Drīz vien aiz viņiem kā aste skrēja līdz vesels pulks bērnu.

—          Skatieties, liliputs vizina Guliveru! Liliputs vizina Guliveru! — viņi kliedza.

Bet kādā citā ielā bērni, kas pazina Pēci, sacerēja par viņu speciālu ķircināmo pantiņu un korī to dziedāja:

Skatiet, bērni, kas tam lēcies — Knupi sūkdams, ratos brauc!? Tas jau mūsu resnais Pēcis, Ko par Luteklīti sauc!…

Bet Pēci it nemaz neuztrauca ķircināmie pantiņi un sašutuma pilnie garāmgājēju izsaucieni. Viņam bija labi, viņš gulēja, saldi sapņoja un, čāpstinādams biezās lūpas, sūca saldo pieniņu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA „glābiet pēci!…"

Vai jūs gadījumā nedomājat, ka mājās tagad Pēcis bija aizmirsts? Protams, ne.

Pēc bēgšanas Pēča Luteklīša dzīvoklī bija izsludināts kaut kas līdzīgs kara stāvoklim. Tika nodibināti sakari ar visām pilsētas milicijas nodaļām un no turienes uz visām pusēm izsūtīti izlūki. Ik mirkli zvanīja telefons — vecāmāte pieņēma ziņojumus par meklēšanas norisi.

Tikai vecaistēvs nepiedalījās šai darbā. Viņš kopā ar kucīti Sardelīti jau agri no rīta bija aizgājis meklēt trūkstošo tonnu metāllūžņu.

Skaidrības labad jāpastāsta, ka vecaistēvs senāk bija labs mednieks. Viņš prata iedīdīt Sardeli uz metāllūžņiem gluži tāpat, kā citi mednieki iedīdīja savus suņus uz pilēm vai zaķiem.

Tagad, saodusi kādā pagalmā metāllūžņu smaku, Sardele uzmanīgi apstājās, it kā juzdama medījumu, un vilka vecotēvu pavārtē.

Un tā pašā karstākajā notikumu laikā vecaistēvs no automāta piezvanīja uz mājām un priecīgi paziņoja, ka sešus kvartālus no mājām viņš atradis …

Vecāmāte, nenoklausījusies sakāmo līdz galam, nometa klausuli un, apsēdusies uz sola, priecīgi paziņoja:

—   Viņš atradis!…

Māmiņa paķēra klausuli.

—   Kas atradis? Ko atradis?

—  Atradu riteni, — atskanēja vecātēva līksmā balss. — Trīs pudi dzelzs! Četrdesmit astoņi kilogrami.

—   Met mieru riteņiem! — māmiņa kliedza klausulē un, izskaidrojusi apstākļus, lika vecamtēvam nekavējoties ķerties pie Pēča meklēšanas.

Pakārusi klausuli, māmiņa turpināja dot jaunus norādījumus:

—   Piezvaniet uz pazaudēto un atrasto mantu biroju un paziņojiet tur Pēča ārējās pazīmes! Gudrs, laipns zēns, līdzīgs man, no sejas mazliet atgādina tēvu, visvairāk mīl mani un visu, kas salds … Dusja, sagatavojiet ceļam ēdamo! …

Istabas kaktā uz krēsla sēdēja noskumušais tētis. Viņam nebija nekādu iebildumu, ka Pēcis brauc uz nometni, taču viņš neuzdrošinājās to pateikt.

—   Tikai tu, tikai tu pie visa vainīgs! — māmiņa nemitīgi atkārtoja. — Bet tagad, kad nav zināms, kur un kā aiziet bojā mūsu dēls, tu vēl vari sēdēt, rokas klēpī salicis!

Bet tētis nemaz nesēdēja, rokas klēpī salicis. Viņš ik brīdi plātīja tās, nezinādams, ko iesākt un ko atbildēt māmiņai. Kaut arī viņš ļoti labi zināja, uz kurieni Pēcis bija aizbēdzis, viņš visu laiku atkārtoja vienu un to pašu jautājumu:

—   Bet uz kurieni' tad varēja aizbēgt Pēcītis? …

—   Kā redzams, uz nometni, kur tad citur! — teica Dusja.

—   Uz nometni? Vai jūs lā domājat? — pārjautāja tētis, taču palika tāpat sēžam, kā sēdējis.

—   Tev jābrauc viņam pakaļ un jānoķer ceļā!

—   Jā, jā, protams, — atbildēja tētis un atkal noplātīja rokas.

—   Kas nu būs, kas nu būs! — māmiņa vaimanāja, rokas lauzīdama. — Pa ielām skraida visādi ielas puikas, aiz pilsētas sākas mežs, tas mudžēt mudž no plēsīgajiem zvēriem, bet līdzās nometnei tek dziļa upe!… Tev jāmet viss pie malas un nekavējoties jādodas ceļā!

—   Tieši tā! — kareivīgi atbildēja tētis un uzlika galvā salmenīcu.

—   Marš! — uzsauca māmiņa, un tikai pēc tam tētis piecēlās no krēsla un sāka lēnām virzīties uz durvju pusi. — Pag, bet kaut ko ēdamu taču vajadzētu?

—   Jā, man nav nekas pretī, uzkožamais noderēs, — samulsis noteica tētis, norīdams siekalas.

—   Ne jau par tevi ir runa! Paņem līdzi produktus bērniņam. Viņš tur droši vien pavisam izkāmējies, vēl nomirs badā, mans nabaga dēliņš!…

Māmiņa pasniedza tētim Dusjas atnesto mugursomu, piebāztu pilnu ar pīrāgiem. Pēc tam viņa paņēma no galda dažas žāvētas zivis un, satinusi tās papīrā, iebāza tētiņa lietusmēteļa kabatā.

—   Tas būs tev.

Tētis izgāja koridorā, atviegloti nopūtās un, kad durvis aiz viņa bija aizcirtušās, noskrēja pa trepēm lejā, lēkdams pa divi pakāpieni uzreiz. Kad viņš jau bija izskrējis uz ielas, parādes durvis atkal atvērās un atskanēja māmiņas pērkonīgā balss:

— Bez Pēclša mājās nerādies!

Bet tētis šā rīkojuma vairs nedzirdēja. Mašīna, kurā viņš ielēca, iesprauslojās un uzreiz uzņēma lielu ātrumu.

Tātad šai brīdī Žvikstiņš un Mīkstiņš lidoja ar helikopteru, Ačgārnītis vizināja Pēci bērnu ratiņos, bet tētis traucās vaļējā «gazikā».

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA „Atdod knupītil" Trešais labais darbs

Bērnu ratiņi ar gulošo Pēci ripoja tālāk un tālāk. Garām pazibēja mājas, jauni kvartāli, un beidzot sākās pilsētas nomale. Spītīgais Ačgārnītis būtu Pēci stūmis vēl tālāk, bet pēkšņi viņš sadzirdēja smagu soļu dipoņu un skaļu brēcienu: «Uvē-uvē-uvē!»

Pēcis atvēra acis, Ačgārnītis pagriezās atpakaļ.

—   Stāt! Atdodiet ratiņus! Cik neglīti jūs darāt! — kliedza vīrietis raga brillēs. Viņš ar vienu roku mēģināja saķert ratiņus, bet ar otru spieda pie krūtīm brēcošu mazulīti.

Beidzot vīrietis aizturēja ekipāžu un, dziļi atvilcis elpu, pavēlēja:

—   Rāpies laukā, slīmest! Pasaki, kādēļ tu nozagi ratiņus?

—   Es to neesmu darījis, — mierīgi atbildēja Pēcis, neizlaizdams knupīti no mutes. — Viņš nozaga!

Bet tuvredzīgais mazulīša tētis neredzēja Ačgārnīti un turpināja rāties uz Pēci:

—   Visi jūs tādi: cits uz cita vainu veļat. Es jūs pazīstu, man pašam arī ir tāds zellis… — To teikdams, viņš pašūpoja kreiso roku, uz kuras, drēbītēs ietīts, gulēja mazulītis.

Pēcis negribīgi izlīda no ratiņiem un, aptaustījis savu kreklu uz muguras, teica:

—   Ak tu mūžs! Ir gan man ļoti vajadzīgi jusu slapjie ratiņi!

—   Pudelīti un knupīti arī atdod! — teica kāda sieviete, izraudama Pēcim no mutes knupīti.

—   Bezkauņa! — sašutumā iesaucās mazā brēkuļa tētis.

Kurš nebija aizrāvies ar šā notikuma vērošanu, tas šai brīdī

pamanīja, ka viņpus ielai no kāda pagalma pavārtes izskrēja mundrs večuks, sev pa priekšu ripinādams smagu, sarusējušu traktora riteni — gluži kā to mēdz darīt puikas. Pa visu ielu skanēja apdullinošs troksnis un suņa riešana.

Tas bija Pēča vecaistēvs. Viņš atgriezās no veiksmīgajām medībām. Kucīte Sardelīte skrēja pa priekšu un pieskandināja ielu ar līksmu riešanu.

Vecaistēvs būtu nogriezies pa kreisi — uz māju pusi, bet pēkšņi Sardele saoda, ka tuvumā ir kas pazīstams. Viņa apstājas un iesmilkstēdamās pārskrēja pāri ielai. Vecātēva tālredzīgās acis uzreiz pūlī ieraudzīja Pēci. Viņš atcerējās māmiņas stingro rīkojumu: «Sameklēt!» — un apņēmīgi sāka velt riteni pāri ielai.

No pūļa, kas bija ielencis Pēci, atdalījās četri bērni: divi zēni un divas meitenes. Viņi nostājās trotuāra malā un atplestām rokām priecīgi sagaidīja vecotēvu.

—   Atļaujiet, man nav laika! — teica vecaistēvs, uzveldams riteni no ielas uz trotuāra.

Bet viens no puikām, rudu cekulu un vasaras raibumiem noklātu seju, acīm redzot, četrinieka vadonis, jūsmīgi iesaucās:

—   Kā mēs jūs meklējām!

—   Es arī esmu ļoti priecīgs, — bezpalīdzīgi nošļupstēja vecaistēvs, — bet, diemžēl, saprotiet paši, es steidzos … man. .. tur… Pēcis … — Un, tā kā rokas viņam bija aizņemtas, viņš ar bārdu norādīja uz ļaužu pūļa pusi.

Bet četrinieks aizsprostoja ceļu un kā dzelzs siena nostājās viņam priekšā.

—   Saprotiet, mēs no šīs dienas esam uzsākuši darīt labus darbus! — iečivinājās vāja meitene ar tintes traipu zem deguna.

—   Un ne mazāk kā trīs labus darbus dienā! — nobēra otra, kurai nez kāpēc bija pusotras bizes: viena garaka, otra īsaka.

—   Tas ir brīnumjauki, — drebošā balsī teica vecaistēvs un mēģināja izspraukties cauri.

—   Divus labus darbus mēs jau esam izdarījuši, — teica rudais zēns, — bet tagad gribam izdarīt trešo!

—   Laidiet mani, es steidzos! — protestēja vecaistēvs. — Ko jūs gribat ar mani darīt?

—   Mēs gribam jums palīdzēt pāriet pāri ielai… Tas būs slavējami! — iesaucās visi četri reizē un, saķēruši neapmierināto večuku pie rokas, vilka viņu uz otru pusi — uz turieni, no kurienes viņš tikko bija atnācis.

Kad vecaistēvs bija jau krietni tālu aizvilkts un aizstumts uz ielas otru pusi, Pēcis izkļuva no ielenkuma un skrēja prom kopā ar Ačgārnīti, kas viņu aiz zābaku saitēm vilka sev līdz.

—   Ātrāk! Ātrāk! — mudināja viņu koka spītnieks. — Liekas, ka no šejienes pionieru nometne nav vairs tālu.

Dzirdot vārdu «nometne», Pēcim sāka niezēt papēži, un viņš skrēja, ko kājas nesa — tieši pāri laukam. Ačgārnītis ieķērās Pēča biksēs un uzrāpās viņam uz pleca.

DIVDESMITĀ NODAĻA, kurā beidzot satiekas visi stāsta varoņi

Helikopters jau pusstundu planēja gaisā un, pagriezies virs uzartajiem laukiem, sāka samazināt ātrumu. Tagad viņa pasažieri — bezbiļetnieki Zvikstiņš un Mīkstiņš — ļoti labi varēja redzēt visu, kas notiek lejā.

Zvikstiņa skaidrās acis saskatīja pat automašīnu riepu nospiedumus uz ceļa. Mīkstiņš, pieplacis pie bumbas, bezrūpīgi snauda un uzmodās tikai tad, kad izdzirda Zvikstiņa kliedzienu:

—   Es redzu! Es redzu Pēci!

Mīkstiņš nepaguva ne izberzēt miegu no acīm, kad sajuta, ka strauji lido lejup. Bet lidoja ne tikai viņš. Lidoja bumba, lidoja Mīkstiņš, un lidoja Zvikstiņš.

Leļļu puisēniem laimējās, jo nolaišanās momentā viņi abi atradās virs bumbas. Bumba ar blīkšķi nokrita zemē — Pēcim pašā deguna priekšā, un pēc tam atkal uzlidoja gaisā. Kad tā otrreiz nokrita zemē, Pēcis to saķēra un priecīgi iesaucās.

—   Bumba, bumba! Mana bumba!

Taču Ačgārnītim pašlaik bumba nemaz nebija prātā: viņš redzēja, ka viņa draugi aizlidoja, kur kurais un pazuda kaut kur krūmos. Ilgi viņš manevrēja pa lauku, kamēr uzdūrās vaidošajam Zvikstiņam taisni virsū. Ačgārnīša priekšā nelielā bedrītē gulēja īss metāla klucītis un nevarīgi grozīja galvu.

—   Kas tad tas? — iesaucās Ačgārnītis. — Kur ir tavas rokas un kājas?

Žvikstiņš neko neatbildēja, tikai dobji ievaidējās.

Protams, tā nebūtu noticis, ja Žvikstiņš būtu pagaidījis, kamēr helikopters nolaižas lejā. Bet viņam, kā vienmēr, pietrūka pacietības. Uz priekšu, uz priekšu! Kaut tikai ātrāk… No liela augstuma viņš atlaida roku, palaida vajā trepītes un … tagad par to saņēma sodu. Tieši te jau arī izpaudās vienas skrūvītes trūkums, skrūvītes, kurai vajadzēja iekšpusē sastiprināt un saturēt metāla vīriņa rokas un kājas,

—   Es esmu pagalam! — klusu teica Žvikstiņš. — Kas tagad vairs atradīs manas atsperītes, manas rokas un kājas?

Ačgārnītim no žēlabām iesmeldzās koka sirds, viņš gribēja nomierināt nelaimīgo draugu, bet pēkšņi turpat līdzās izdzirda vēl kādu vaidam. Tas bija Mīkstiņš. Pazīt viņu vairs nebija iespējams: samīcīts, novārtījies ar dubļiem, viņš tagad atgādināja trīs kopā saaugušus kartupeļus. Viņš negāja, bet rāpoja, nepārtraukti vai-

dēdams, bet viņam rokās — kāds prieks! — bija Zvikstiņa pazudušās daļas. Visas četras atsperītes: divas ar plaukstām un divas ar zābakiem. Uzticīgais draugs, neraugoties uz to, ka krītot bija smagi sasities, tomēr bija savācis izjukušā drauga rokas un kājas un nu vilka sev līdz. Atvilka un pats nokrita gar zemi. Ačgārnītis aiz prieka nomutēja Mīkstiņu un aizskrēja pēc Pēča.

—   Pēci, Pēci, nāc ātrāk šurp!

Bet Pēcis bija aizrāvies ar bumbu. Viņš bija laimīgs.

—   Mana bumba! Mana mīļā bumba! — viņš atkārtoja un glaudīja tās spīdīgos sānus.

Nelaimīgais Zvikstiņš caur asarām skatījās uz Pēci, un leļļu puisēna labā sirds priecājās viņam līdz.

—   Tā ir tava bumba, Pēcīt, mēs tev to dāvinām, — viņš mīļi teica. — Spēlējies, cik tīkas!

Mīkstiņš un Ačgārnītis klusēdami pamāja ar galvu, tā izteikdami savu piekrišanu.

Taču Pēcis pēc visiem pārdzīvojumiem pašlaik nebija spējīgs spēlēt futbolu. Viņš sajuta pamatīgu noguru,mu; pleci nošļuka, acu plakstiņi lipa kopā, un, saldi žāvādamies, viņš nolikās garšļaukus. Tūdaļ bija dzirdama varena krākšana. Aizlicis rokas aiz galvas, Pēcis gulēja tieši uz mitrās zemes zem atklātām debesīm un saldi sapņoja.

Ja māmiņa pašlaik būtu redzējusi, cik rupji viņas dēls pārkāpj gultas režīmu, gulēdams uz cietas zemes, viņa uzreiz būtu dēliņu no-

guldinājusi uz desmit spilveniem un apsegusi ar sešām segām.

Pēcis gulēja mierīgi, nemurgoja, viņa krūtis viegli cilājās un bālie vaigi maz pamazām sāka pārklāties ar sārtumu — kā divi tomāti.

Mīkstiņš klusītiņām uzrāpās uz Pēča mīkstā vēdera, nožāvājās un arī iesnaudās.

Ačgārnītis īgni atmeta ar roku un nolēma pats ķerties pie Zvikstiņa salabošanas. Viņš strādāja tik centīgi, ka uz pieres parādījās sveķu pilieni, mēle pati par sevi izlīda no mutes, bez tam viņš visu laiku pie sevis murmināja:

—   Tā, tā!… Kāju — šeit, roku — tur, šo kāju — tur, šo roku — šeit… Gatavs!

Zvikstiņš piecēlās un sagrīļojās.

—   Vai, ko tu esi izdarījis? — viņš iekliedzās, vicinādams zābakotās kājas ap galvu. — Tās taču kājas, bet kur ir manas rokas?

—         Tur, kur tev bija kājās, — atbildēja Ačgārnītis. — Tā ir labāk!

—    Es nevaru staigāt uz rokām, nevaru! — kliedza Zvikstiņš un ar troksni nogāzās zemē.

—    Nu, tad staigā uz kājām, — žēlsirdīgi atļāva Ačgārnītis.

—   Bet kā būs ar galvu?

—    Dod šurp, galvu arī tev pārlikšu citā vietā. Man tas ir tīrais nieks!

—    Es negribu! Tu mani galīgi izjauksi! — noskandināja Zvikstiņš, un sāka griezties gaisā kā ritenītis — no rokām uz kājām, un no kājām uz rokām.

Redzat, kas iznāk, ja pie darba ķeras tāds meistars kā Ačgārnītis!

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Par to, kā tika saremontēts Žvikstiņš, un par jauniem šķēršļiem, kas traucē ceļojumu

Kaut arī Zvikstiņa atsperītes bija sajauktas, tomēr tās neļāva viņam ne mirkli būt mierā. Viņš bija tas pats agrākais nemierīgais leļļu puisēns, kas nemitīgi meta kūleņus, lēca un skrēja. Krietni izdauzījies, viņš uzlēca Pēcim uz krūtīm un iesaucās:

—   Celties, celties!

Vispirms uzmodās Mīkstiņš. Viņš atvēra acis un nožāvājās.

—   Ska-aidrs kā diena: uzreiz var pazīt A-ačgārnīša darbu! — viņš teica un pakutināja Pēcim pie deguna. — Celies augšā, darbs gaida!

Pēcis atvēra acis. Zvikstiņš izskatījās tik smieklīgs, ka Pēcim miegs uzreiz bija noņemts ka ar roku.

—   Cik tu tagad esi jocīgs! — Pēcis iesmējās.

—   Ne-ekā smieklīga te nav, — teica Mīkstiņš. — Ar cilvēciņu notikusi nelaime.

—   Jā, kaut ko vajadzēs izdomāt…

Pēcis apsēdās un pakasīja pakausi. Veidot viņam — kā mēs zinām — kādreiz bija gadījies, bet taisīt kaut ko no koka vai metāla — nekad. Nesteigdamies Pēcis ķērās pie darba. Viņš izjauca Zvikstiņu pa daļām un nolika tās uz zemes.

—   Kājām jābūt lejā, — klusu atgādināja Mīkstiņš.

—   Nē, tu runā ačgārni — kājām jābūt augšā! — ietiepās Ačgārnītis.

—   Netraucējiet! — Pēcis noraidīja padomdevējus. — Man pašam ir galva uz pleciem! — Un sāka strādāt. — Darīsim tā — labo — no labās puses, kreiso — no kreisās. Rokas a-arī tā … Bum-burubum, bum-burubum! — viņš dungoja. — Pamatīgi!

—   Tev taču ir zelta rokas! — teica Mīkstiņš. — Tikai tevi pašu gan vēl vajadzētu apstrādāt kā pienākas.

—   Protams, ka zelta! Ne jau velti mans tētis ir konstruktors! — lielījās Pēcis.

Atjaunotais Zvikstiņš palēcās un nodeklamēja:

Draugi, nu uz priekšu trauksim, Pēcim trīskārt «urā» sauksim!

Un kompānijā pilna sastava devas ceļa. Pari taciņai līksmi atskanēja Zvikstiņa dziesmiņa:

Droši varu ceļā doties, Drošs man solis, drošs man skats: Nelaime ja kāda notiek, 2vikstiņš priecīgs apzinoties — Pēcis salabos to pats!

Drīz vien visa kompānija atradās upes krastā; otrpus upei bija mežs, bet mežā — pionieru nometne.

— Man jau bija tāda nojauta, ka te nebūs tilta, — nomurmināja Mīkstiņš, stāvēdams uz kraujā krasta un lūkodamies ūdenī.

Bet tilta, par laimi, nemaz ari nevajadzēja — smilšainajā krastā stāvēja laiva, bet līdzās tai sēdēja kāds večuks un makšķerēja zivis.

Slēpdamies aiz krūmiem, visi četri draugi piezagās diezgan tuvu makšķerniekam. Večuks uzmanīja reizē trīs pludiņus un pie sevis dungoja dziesmiņu:

Metu — nu jau kuro reizi — Allažiņ man noiet greizi: Cerēju — būs līdaciņa, Velku — veca galošiņa! Vēlreiz izmēģinu laimi, — Nepiekrāpt man zivju saimi: Asarīši, brekši, raudas Nekož — ne par kādu naudu …

Pēcis beidzot izšķīrās doties pie makšķernieka. Taču nepaguva viņš izlīst no krūmiem, kad pēkšņi aizmugurē izdzirda motora rūkoņu, un krastā, strauji nobremzēdams, piestāja vaļējs «gaziks». No mašīnas nevis izkāpa, bet izlēca Pēča tētis. Viņš nometa mašīnā lietusmēteli un mugursomu un aizskrēja pie makšķernieka.

To nu gan bēgļi nebija gaidījuši. Ne pašam Pēcim, ne leļļu puisēniem ir prātā nebija ienācis, ka viņus kāds izseko.

— Mani meklē, — klusu teica Pēcis un nopūtās.

Bet tētis, kā likās, pašreiz nemaz nedomāja par viņiem. Viņš staigāja visapkārt makšķerniekam, berzēja rokas un skaudīgi noskatījās uz večuka makšķerēm.

Mēs aizmirsām jums pateikt, ka Pēča tētis bija ne tikai futbola entuziasts, bet arī kaislīgs makšķernieks. Tādēļ jau arī mašīna apstājās pie upes. Tētis nezināja, ka pa ceļam viņam gadīsies upe, un nebija paķēris līdz makšķeri. Bet vecajam makšķerniekam toties bija trīs makšķeres, un tētis cerēja, ka vienu no tām viņam izdosies izlūgties.

Vēl kādu brītiņu tētis pamīņājās makšķerniekam aiz muguras, bet tad nepacietībā trīcošu balsi uzsāka parasto makšķernieku sarunu:

—   Vai ķe-ķeras?

—   Ķērās gan… pērngad, — atbildēja večuks.

—   Vai jūs ķerat uz tārpiem vai uz zirņiem? — tētis turpināja.

—   Nekož ne šā, ne tā, — makšķernieks norūca bārdā.

—   Bet vai uzspļāvāt?

—   Jau no paša rīta ar to vien noņēmos… Skat, viss loms.

—    Un, nemaz nepagriezdams galvu, makšķernieks parādīja ar roku uz vecu, novalkātu galošu, kas mētājās turpat krastā.

—    Bet vai ar baltmaizi pamēģinājāt? — tētim iešāvās prātā, un viņš izvilka no mašīnas mugursomu ar pīrāgiem, kas bija domāti Pēcim.

Pēcis krūmos sakustējās.

—   Ai, mani pīrādziņi! — viņš skaļi iesaucās, sajuzdams briesmīgu izsalkumu.

Bet tētis jau skraidīja ar mugursomu apkārt makšķerniekam un slavēja_pīrāgus, piemetinādams:

—    Odenī, tieši ūdenī vajag iedrupināt! Brīnišķīga ēsma, uz tādas ne tikai kāda nieka raudina, — pat zelta zivs uzķersies!…

—    C-s-s-t! — iešņācās makšķernieks un piecēlās. — Jūs man visas zivis aizbaidījāt!

—    Ak, nervi! — tētis teica. — Nervi, zināt, galīgi sabeigti. Pats profesors Līdaciņš man parakstīja makšķerēšanu kā nervu nomierināšanas līdzekli… Vai jūs profesoru Līdaciņu pazīstat?

—    Kā nu nepazīšu! — atbildēja makšķernieks. — Mēs ar viņu te vakar visu dienu ārstējāmies, visus nervus sabendējām.

—   Eh, ja man būtu bijusi makšķerīte! — žēli novilka tētis.

—   Kaut viena vienīga …

—   Ņemiet, kuru gribat, — teica makšķernieks. — Vienalga nekāda labuma. Iešu mazliet tālāk uz lejasgalu — varbūt laimēsies…

—   Laimēsies, katrā ziņā laimēsies, — tētis priecīgi sacīja un, nometis žaketi un cepuri turpat zemē, ieurbās ar skatienu pludiņa.

Vecais makšķernieks satina abas makšķeres un, viltīgi paskatījies uz tēti, sāka dungot savu dziesmiņu:

Melu — nu jau kuro reizi — Allažiņ man noiet greizi: Cerēju — būs līdaciņa, Velku — veca galošiņa!

Nodziedāja un aizgāja gar upes krastu uz leju.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA Zelta plaužu bars. Tētis izsludina dumpi

—   Tas tik ir numurs! — teica Zvikstiņš. — Ko nu tagad darīsim? Ja viņš mūs ieraudzīs — viss pagalam!

—   Pašlaik viņam prātā pavisam kas cits, — Pēcis teica.

—   Viņš neies no šejienes prom, kamēr nebūs noķēris kaut vienu zivteli. Es jau nu viņu pazīstu.

—   Redz, šeit taču nekas neķeras, zivju nav, — teica Zvikstiņš.

—   Bet kas tur? — pēkšņi iepīkstējās Mīkstiņš.

—   Kur?

Mīkstiņš norādīja uz zivju astēm, kas rēgojās ārā no tētiņa mēteļa kabatas.

Zvikstiņš pat palēcās uz augšu no brīnišķīgās domas, kas tam pēkšņi iešāvās galvā.

—   Man ir ideja, — viņš teica un rāpus aizlīda pie mašīnas. Tētis sēdēja krastā, gremoja Pēča pīrāgus un meta drupa-

tiņas ūdenī. Tā viņš tikai baidīja vardes, kas tad lēca nost no ūdensrožu lapām un ienira ūdenī, sakustinādamas pludiņu. Saules zeltainie stari glaudīja tētiņa pliko galvvidu, sakarsēja to, bet zivis kā neķērās, tā neķērās. Beidzot tētiņš sāka kūkot… Pāri upei aizlīgoja maiga krākšana un svilpšana …

Zvikstiņš atgriezās, ar pūlēm stiepdams sev līdzi paciņu ar žāvētajiem plaužiem.

—   Paskat, cik daudz! — slaucīdams sviedrus, viņš atvilka elpu.

—   Un visi kā no zelta! Tas tik būs loms!…

Bet nevienam neienāca ne prātā, ko Zvikstiņš domā iesākt ar žāvētajiem plaužiem.

—   Tev nāksies man palīdzēt, — viņš teica Ačgārnītim un pēc tam ilgi kaut ko čukstēja viņam ausī.

—   Tas ir visprātīgākais, ko mēs varam izdarīt! — atbildēja Ačgārnītis un, paņēmis vienu zivi, aizsteidzās pie ūdens.

Koka Ačgārnītis ūdens nebaidījās, noslīkt viņš arī nevarēja, un ar smago žāvēto plaudi ienirt ūdenī viņam bija nieka lieta. «Bul-bul-bul!» ūdens ieguldzējās, kad Ačgārnītis tanī ienira. Pēc brītiņa tētiņa makšķeres pludiņš sadrebēja, sakustējās un nogrima. Makšķeres aukla sastiepās kā stīga, kāts saliecās un visā garumā iekrita ūdenī. Tētis pamodās, uztrūkās kājās, ieskrēja ar visiem zābakiem ūdenī un, abām rokām saķēris makšķeres kātu, izvilka to no ūdens. Bambusniedres kāts iesvilpās gaisā, makšķeres aukla izrāvās no ūdens un saulstaros pazibēja zelta plaudis.

—   Ahā! —iesaucās tētis un, pat neaplūkojis ieguvumu, no jauna uzsprauda uz āķa pīrāga gabalu.

Tētis aiz sajūsmas trīcēja pie visām miesām. Iemetis makšķeri, viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, pie sevis murminādams:

—    Nervi… ai mani nervi!

«Bul!» — teica pludiņš un atkal nogrima.

Tētis iekliedzās no prieka un izvilka vēl vienu plaudi.

—   Eh, nu laikam esmu uzdūries veselam baram!

Tā citu pēc cita viņš izvilka piecus plaužus. Pēc tam bars, acīm redzot, izsīka, un plauži vairāk neķērās. Tikai tagad tētis aplūkoja savu lomu. Pēkšņi viņš neizpratnē iepleta acis un palika stāvam kā zemē iemiets.

—   Ko tas nozīmē? — Tētis nobāla un izlaida makšķeri no rokām. — Žāvēti plauži upē … Jā, tas tik ir brīnums!… Citi makšķernieki gluži vienkārši pārsprāgs no skaudības!… Nē, nē — tas nevar būt, laikam tikai nervi!… Drī-zāk pie profesora Plaudīša … tas ir — Lucīša … Nē, tas ir — Līdaciņa …

Tētis devās pie mašīnas, bet pēkšņi kaut kur līdzās atskanēja skaļi smiekli. Tur smējās Pēcis, lūkodamies no krūmāja.

—   Pēci, tu?! — jautāja tētis, un viņa zods nodrebēja. — Ko tu te dari?

—   Es eju uz pionieru nometni.

—   Uz kādu nometni? — pārjautāja tētis. — Ak uz pionieru nometni! Tūdaļ pat uz mājām!

—   Neiešu! — teica Pēcis.

—   Neiesi? — Pēkšņi tētis priecīgi ielūkojās dēlam acīs. — Un tu galu galā pareizi dari! Jāsaka pat vēl vairāk — tu esi malacis! — Tad, nostājies bargā pozā, viņš sāka gari un plaši skaidrot: — Tev jābūt nometnē, tā vēlos es, tavs tēvs!… Un lai māmiņa vairs nemēģina man pavēlēt! Es esmu stingra rakstura cilvēks, īsts sava dēla tētis! Es esmu mājas pavēlnieks, es — ģimenes galva … Un māmiņa ir tikai tava mīļā māmiņa, proti, mana sieva!… Pietiek man ar viņu noņemties. Tagad viss būs citādi, jā gan!

Pēcis stāvēja atplestu muti un brīnījās par tētiņa drošsirdību. «Nu gan tētim māmiņa sados!» viņš nodomāja.

Bet tētis, acīm redzot, bija galīgi sadumpojies pret māmiņu. Viņš runāja un runāja, skraidīdams pa krastmalu, spārdīdams ar kājām māla pikas un klupdams pret siekstām. Viņš tā aizrāvās ar savu daiļrunību, ka nemaz nepamanīja, kad jau ar visiem zābakiem bija iekāpis ūdenī un pamatīgi samērcējis bikses.

—   Tu brauksi uz nometni! — viņš skaļā balsī paziņoja, izlēkdams no ūdens. — Es pats tevi aizvedīšu… Un viņš pastiepa roku ar žāvētajiem plaužiem uz mašīnas pusi.

Plaužu zeltainie sāni mirdzēja saule. Tētis paskatījas uz tiem un sastomījās.

—   Pagaidi mani šeit, nekur neaizej! — viņš teica. — Es tūdaļ atgriezīšos, tikai aizvedīšu uz mājām zivis, kamēr tās nav sasmakušas … Griez mašīnu atpakaļ, — viņš uzsauca šoferim, — un brauc — jo ātrāk, jo labāk! — tad, paķēris no zemes žaketi, skriešus ielēca mašīnā.

«Gaziks» izzuda ceļa putekļu vērpetē, bet upes krastā, pašā ūdens malā palika guļot tētiņa salmenīca.

Jā, ja tēva galva šai brīdī nebūtu bijusi aizņemta ar plaužiem, viņš būtu ievērojis, cik ļoti izmainījies viņa dēls. Pēcis vaļēju apkaklīti stāvēja upes krastā, matu cekuls līksmi plivinājās vējā, bet acīs dzirkstīja dzīvas, nebēdnīgas uguntiņas. Viņš bija kļuvis mazliet vājāks, vaigi brūni, vēja aprauti, un tikai lūpu kaktiņos vēl slēpās kaprizīta atliekas.

Nu, nekas. Tētis vēl ne vienreiz vien varēs papriecāties par savu dēlu, bet tagad — ceļojuma mērķis bija tik tuvu, visi ceļotāji kopā pilnā sastāvā, un nebija pat nojaušams nekāds kavēklis, kas spētu viņus izšķirt.

Laiva stāvēja pie krasta, šūpojās viļņos un gaidīja pasažierus.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA Par to, kam var noderēt salmu cepure un futbolbumba

—   Bet tagad kāpiet visi laivā! — nokomandēja Pēcis un, atstājis bumbu krastā, smagi iegāzās vecajā zvejnieku platdibenē. Ūdens zem laivas sāka mutuļot un pacēlās līdz pašai laivas malai. Pēcis jau ķērās pie airiem, bet pēkšņi pielēca kājās un iekliedzās:

—   Met šurp bumbu!

Ačgārnītis aizmeta bumbu.

Pēcis to neveikli saķēra, zaudēja līdzsvaru un smagi nogāzās laivas dibenā. Laiva sagrīļojās, piesmēlās ar ūdeni un atīrās no krasta.

—   Pagaidi, pagaidi! Uz kurieni tu? — iekliedzās Žvikstiņš. — Ko tad mēs?

Pēcis ķērās pie airiem un sāka bezspēcīgi kūlāt tos pa ūdeni. Straume sagrāba laivu un aizrāva uz upes vidu.

—   Stūrē pa labi! — viņam sauca no krasta.

Bet Pēcis pavisam apjuka, un laiva sāka strauji attālināties no draugu acīm, tā peldēja arvien tālāk un tālāk…

Lejļu puisēni skraidīja šurpu turpu pa krastmalu, nezinādami, ko iesākt.

—   Man jau bija tāda nojauta, ka notiks kas nelāgs, — teica Mīkstiņš, čāpodams pa smiltīm.

Likās, ka ceļojums tuvojas beigām, atrisinājums ir tuvu, bet viltīgā upe lika viņiem jaunus šķēršļus ceļā.

—   Vai tad tas ir jūrnieks! — sašutumā iesaucās Ačgārnītis (pats viņš teicami turējās virs ūdens un uzskatīja sevi par īstu jūrasbraucēju). — Nevis jūrnieks, bet miegamice! — viņš noteica.

—   Mi-ce? — pārjautāja Mīkstiņš. — Mice ir šeit!

Un tiešām, krastā mētājās tētiņa salmenīca …

—   Tas taču ir īsts kuģis! — nopriecājās Ačgārnītis un iegrūda salmu Šoneri ūdenī.

Cepure sašūpojās upes viļņos, un visiem trim ceļotājiem kļuva skaidrs, ka labāka kuģa viņi nemaz nevar vēlēties.

—   Pieturi mazliet! — nokliedza Žvikstiņš un ātri sāka lauzt zarus airiem.

—   Tagad viss kārtībā, — svarīgi noteica Mīkstiņš, iekāpdams salmenīcā.

Pēc tam ielēca Žvikstiņš, turēdams rokās divas skaidiņas, kas bija domātas airiem, un pēdējais, atgrūdis salmenīcu no krasta, tanī ieklupa Ačgārnītis.

Cepure līdz pat malām iegrima ūdenī un pārstāja šūpoties. Zvikstiņš veikli izdūra airus cauri cepures malai un sāka airēt. Airēja viņš, atklāti sakot, lieliski, un viņa atsperu rociņas, kā vienmēr, nejuta noguruma.

—   Pilnās burās uz priekšu! — uzskatīdams sevi par kapteini, nokomandēja Zvikstiņš. — Kurss uz ziemeļaustrumiem — Pēča laivas virzienā!

Bet Pēcim šai laikā klājās pavisam slikti. Straume rāva un svaidīja viņa laivu kā skaidiņu. Bez tam laivas dibenā bija šķirbas, un ūdens jau applūdināja Pēča zābakus.

Tikai pieredzējis un spēcīgs airētājs būtu varējis izglābt sevi no tik briesmīga stāvokļa. Un Pēcis ar jaunu sparu atkal ķērās pie airiem.

Nelaime ir vislabākais skolotājs. Uz Pēča plaukstu maigās ādas pēc brīža uzradās lielas tulznas, toties airi sāka pamazām Pēci klausīt. Sasprindzinājis pēdējos spēkus, viņš izvadīja laivu no straumes vidus un sāka tuvoties krastam. Bet ūdens laivā sūcās arvien vairāk un vairāk, drīz tas jau aizsniedza sēdekli un līdz ceļiem applūdināja Pēča kājas… Pēcis pagriezās, lai paskatītos, vai tālu vēl krasts, un pēkšņi nogremdēja vienu airi. Laiva sasvērās uz sāniem, un tanī aumaļām sāka šļākties ūdens.

«Beigas!» — izmisumā domāja Pēcis. «Es esmu pagalam!»

— Māmiņ! — viņš sauca un izslējās visā augumā.

Laiva lēnām grima dibenā. Pēcis, protams, turēties virs ūdens neprata. Līdz šim viņš bija peldējis tikai vannā, un arī tad drošības labad māmiņa viņam aplika glābšanas riņķi. Taču šeit nebija ne māmiņas, ne glābšanas riņķa.

Pēča sirds sažņaudzās sāpēs. Viņam kļuva žēl sevis, māmiņas, tētiņa, vecāsmātes, vecātēva, Dusjas un Sardeles… Viņi gan beigsies vai nost aiz bēdām, ja viņš noslīks!… Glābējus nebija ko gaidīt — upē un uz krasta neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Pēcis lēnām grima ūdenī. Un pēkšņi viņa roka pieskārās kaut kam cietam, apaļam. Tā bija futbolbumba. «Esmu glābts!» — nodomāja Pēcis un stingri satvēra bumbu. Līdz krastam bija apmēram četri metri.

Pēcis izstiepās garšļaukus un, enerģiski kūļādams kājas pa ūdeni, sāka peldēt uz krastu.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA Jūrnieks Ačgārnītis. Ceļš uz nometni

Mēs varētu tagad papeldēties, bet pēc tam steigties tieši Pēcim pa pēdām, uzmeklēt to, un uzzināt, vai viņš laimīgi sasniedza savu mērķi. Bet tas no mūsu puses nebūtu bijis nedz godīgi, nedz biedriski. Mēs taču upes vidū atstājām trīs ceļotājus, kuriem arī vajadzēja nokļūt pionieru nometnē, lai tur notiktu, kas notikdams.

—   Nu, un kas par to! — jūs teiksiet. — Šiem trim jūrniekiem ir lielisks kuģis, par viņiem nav ko raizēties.

Es arī tā domāju, kamēr nebiju pārliecinājies par gluži pretējo. Galu galā, kas tas būtu par stāstu, ja tajā neatgadītos arvien jauni un jauni piedzīvojumi!

Lieta tāda, ka cepure tomēr ir un paliek tikai cepure. Un ja jūs atcerēsieties, ka tā bija caur cauri no salmiem izpīta, tad sapratīsiet, kādas briesmas draudēja mūsu ceļotājiem.

Tiklīdz kuģa komanda, kuras skaitā bija gan metāla, gan plastilīna matrozis, sapulcējās kuģa tilpnē, salmu šoneris iegrima ūdenī līdz pat malām. Pa salmenīcas simt caurumiņiem sāka sūkties iekšā viltīgais ūdens.

Viņi vēl nebija sasnieguši upes vidu, kad cepures dibenā gulošais Mīkstiņš iebļāvās pilnā kaklā:

—   Es grimstu!

—   Ačgārnītis paskatījās lejā.

—   Visi uz klāja! — viņš iekliedzās. — Tilpnē ūdens! Lēciet visi upē!

Viņš, koka vīriņš, bez šaubām, var droši lēkt upē, bet ko lai dara dzelzs Žvikstiņš un plastilīna Mīkstiņš? Ielēks tādi ūdenī — turpat galu dabūs, pazudīs bez ziņas, bez miņas.

Bet pēkšņi notika brīnums. Starp citu, jūs jau esat pieraduši pie brīnumiem, un jums tie laikam tagad šķiet gluži parasta parādība. Mīkstiņš sāka izplesties kā pankūka un ar savu ķermeni pārklāja visu salmu kuģa dibenu, tā aizsprostodams ūdenim ceļu.

Redziet nu, kas Mīkstiņš par vīru! Visi viņu uzskatīja par sliņķi un neveikli, neko lielu no viņa necerēja, bet briesmu brīdī izrādījās, ka viņam ir laba un droša sirds, kas draugu labā gatava nest jebkuru upuri…

Sūce bija novērsta. Žvikstiņš no jauna ķērās pie airiem, bet nu

ūdens sāka šļākties iekšā pa sānu šķirbiņām un šoreiz plūda pāri Mīkstiņam.

—   Bul-bul-bul! — MIkstiņš noteica un pazuda zem ūdens.

—   Mēs grimstam! Grimstam! — sāka vaimanāt Žvikstiņš.

—   Tā nu gluži nav! — nomurmināja Ačgārnītis. — Eh, kas būs, būs!… — To teikdams, viņš ielēca ūdenī. Ielēca un pazuda.

Pēc mirkļa kaut kas iesita pa kuģa dibenu, cepure pacēlās uz augšu, un sāka lēnām peldēt krasta virzienā.

Vai vajag vēl pierādīt, cik drosmīga bija Ačgārnīša rīcība? Paniris zem cepures, viņš to pacēla uz savas koka muguras un zem ūdens sāka irties uz krastu. Kuģis peldēja arvien ātrāk un ātrāk. Beidzot tas apstājās — cepure uzskrēja uz sēkļa.

—   Esam glābti! Zeme! — iekliedzās Žvikstiņš un izlēca krastā.

Elsdams pūsdams no cepures apakšas izlīda Ačgārnītis. Ūdens

no viņa tecēja straumēm, bet koka ķermenis bija kļuvis tumšs. Pēdējais no cepures izvēlās MIkstiņš. Pašam pārveidot savus saplacinātos sānus viņam neizdevās.

—   Nu draugi, nāciet, piespiediet man sānus! — viņš palūdza.

Žvikstiņš un Ačgārnītis ieskrējās katrs no savas puses un ar

sparu drāzās virsū Mīkstiņam. «Plakš!» — noplīkšķēja Mīkstiņa sāni, un pankūka pārvērtās taisnstūrī. Kaut arī ne pilnīgi, tomēr Mīkstiņš kļuva atkal mazliet līdzīgs sev un varēja virzīties tālāk.

Tagad atlika tikai viens — atrast Pēci. Un visi trīs leļļu puisēni aizskrēja pa krasta malu.

Drīz vien viņi stāvēja ūdens malā un skumīgi skatījās uz Pēča izmirkušajiem zābakiem.

—   Viņš ir noslīcis! Viņš ir pagalam! — raudāja Žvikstiņš. — No viņa palikuši tikai zābaki!…

Bet Mīkstiņš, kas nekad nekam neticēja, pēkšņi bija saskatījis pēdas, kas veda uz mežu. Nebija šaubu: tik dziļas pēdas varēja iespiest tikai tādas kājas, uz kurām balstās pamatīgs ķermenis.

Drošības labad viņi atstiepa vienu Pēča zābaku un ar zinātnisku precizitāti salīdzināja to ar pēdas nospiedumu. Izmēri bija vienādi. Ai, cik priecīgi viņi tagad skrēja uz mežu! Taisni vien, pa sava drauga Pēča pēdām!

Ja jūs tagad redzētu mūsu ceļotājus! Nē, jūs viņus nemaz nepazītu. Tie vairs nebija agrākie skolēnu darinātie leļļu puisēni.

Koka spītnieks Ačgārnītis, nirdams zem ūdens, bija izmircis

līdz pašai serdei un kļuvis krietni mīkstāks. Un, kaut arī viņa raksturs tāpat kā senāk palika stingrs un nelokāms, taču velti tiepties viņš vairs netiepās.

Plastilīna Mīkstiņš arī bija pārvērties. Viņš bija gan ugunī ārdēts, gan vējos rūdīts, tā ka tagad viņš nebaidījās nedz karstuma, nedz aukstuma. Arī slinkums bija krietni mazinājies.

Citāds bija kļuvis arī Zvikstiņš. Viņam taču bija nācies ne tikai skriet, bet arī airēt. Strādājot atsperītes pastiepās, un tā viņš kļuva garāks, stiprāks un rāmāks.

Jā, laiks un grūtais ceļojums pamatīgi izmainīja mūsu leļļu puisēnus. Starp citu, tā dzīvē notiek arī ar īstiem, dzīviem puisēniem.

Zvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis skriešus steidzās uz priekšu, dziedādami mums pazīstamo dziesmiņu:

Tālus ceļus pārstaigājām, Brīnumu daudz pieredzējām … Ceļojumos jauki iet! Neticat? — Tad paskatiet!…

«Neticat? — Tad paskatiet!» — noskanēja pa visu krastmalu, un kaut kur meža dziļumā kā liels vara putns iesvilpās pionieru taure.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA, bez kuras šim stāstam nebūtu beigu

Nu mūsu ceļotāju starpā valdīja saskaņa. Neviens velti netiepās, neskrēja uz priekšu kā sadedzis un nepalika iepakaļ.

—   Skatieties, kas tad tas? — Žvikstiņš pēkšņi apstājās. — Vai tiešām tā ir mūsu skolēnu lidmašīna?

Patiesi, zaļajā mežmalas zālītē gulēja īsts pasažieru lidmašīnas modelis ar benzīna motoru.

Leļļu puisēni pieskrēja pie pamestās lidmašīnas.

—   Viss skaidrs, — aplūkojis motoru, teica Žvikstiņš. — Benzīna krājumi izbeigušies, un lidmašīna nolaidusies. Nelaime nav tik liela. Mūsu gadsimtā tehnika atrod izeju no jebkura stāvokļa.

Ko tur daudz runāt! Ne velti leļļu puisēni bija dzīvojuši bērnu daiļrades darbnīcā, ne velti viņi bija draugos ar teicamiem meistariem. Katrs no viņiem jebkurā momentā bija gatavs kļūt par lidotāju vai pat par helikoptera vadītāju, bet nepieciešamības gadījumā tikt galā arī ar reaktīvo lidmašīnu.

—   Tā kā nav benzīna, — teica Žvikstiņš, — salasiet pūpēžus. Skatieties, cik to te daudz!

Leļļu puisēni naski ķērās pie pūpēžu lasīšanas. Lieli, apaļi, veci un dzelteni tie jau sen dirnēja mežmalā un nevienam nebija noderējuši. Bet, ja tos saspieda, tad no viņiem ar troksni izšāvās biezu, brūnu putekļu strūkla.

—   Labāku reaktīvo dzinējspēku par šo neatrast! — noteica Ačgārnītis.

Apbruņojušies ar pūpēžiem, Mīkstiņš un Ačgārnītis uzsēdās uz lidmašīnas spārniem, bet žvikstiņš — uz astes. Tiklīdz viņi bija saspieduši katrs pa pūpēdim, lidmašīna tūdaļ pacēlās gaisā.

«Pakš-pakš-pakš!» — nopaukšķēja pūpēži, izpūzdami garas putekļu strūklas. Lidmašīna strauji aizdrāzās pār koku galotnēm.

Protams, tas nebija īstas reaktīvās lidmašīnas troksnis, tādēļ mūsu lidotājiem pašiem nācās šņākt un svilpt…

Pienāca kārta pēdējam pūpēdim. Nepaspēja leļļu puisēni to saspiest, kad pēkšņi lejā — meža norā viņi ieraudzīja baltos telšu apveidus un mastu, kura galā plīvoja sarkans karogs. Lidmašīna sāka viegli nolaisties lejup, taisni virs pionieru vienības ierindas.

Bērni skrēja lidmašīnai pretī un sagaidīja to ar skaļiem saucieniem.

—   Skatieties, lidmašīna!

—   Pati atlidojusi?!

Kad viņi ieraudzīja pilotus, izcēlās neticams troksnis.

—   Zvikstiņš?!

—   Ai, skatieties, Mīkstiņš!

—   Ačgārnītis arī ir šeit!

—   Bet mēs viņus jau bijām pat aizmirsuši!

—   Urā-ā-ā-ā!

Tikšanās prieks bija tik liels un visiem tik ļoti gribējās leļļu puisēnus apmīļot un aptaustīt, ka notika tas pats, kas parasti šādos gadījumos mēdz notikt. Bērni grūstījās un rāva leļļu puisēnus cits citam no rokām. Tā viņi atkal pamatīgi saspaidīja Mīkstiņu, bet Zvikstiņam un Ačgārnītim izļodzīja rokas un iesita ne mazums punu. Bet kas gan ies uztraukties par nieka puniem un zilumiem tādā brīdī, kad visu sirdis pildīja sena un cieša bērnu draudzība!

Beidzot skolēnu darinātie leļļu puisēni nokļuva savu meistaru rokās, brīnišķīgajās, čaklajās rokās! Uzreiz atradās skrūvīte, kuras tik ļoti pietrūka Zvikstiņam, instrumenti, ar ko noslīpēt Ačgārnīti, un plastilīns, no kā Mīkstiņam izveidot otro ausi un pagarinat labo kāju.

Tikšanās izvērtās par īstiem svētkiem. Bērni nolēma sarīkot leļļu teātra izrādi, kur jautrās ainās pārmācītu tiepšas, sliņķus, žvikstiņus un pie reizes arī luteklīšus, kādus mēs bieži vēl sastopam jebkurā skolā un jebkurā pionieru nometnē.

Kam gan citam varēja uzticēt tik atbildīgas lomas, ja ne mūsu varoņiem! Tūlīt pat tad arī viņiem izsniedza burtnīcas ar lugas tekstu. Tur bija gan jautras dziesmiņas, gan asprātīgas ainas. ..

Taču leļļu puisēnu acis bija nemiera pilnas: bērnu pulkā viņi neredzēja Pēci!

— Viņš jau sen ir šeit, — teica bērni un pavirzījās maliņā.

Nu draugi ieraudzīja Pēci. Viņš skraidīja basām kājām pa zāli un dzenāja sarkanu futbola bumbu. Viņa kabatas bija līdz malām piestūķētas ar ceptiem kartupeļiem un mutē arī bija kartupelis. Acis mirdzēja, un vaigus klāja maigs iedegums. Viņš vēl nebija iedalīts grupā, un vecākā pionieru vadītāja tieši pašlaik kārtoja šo jautājumu.

Stāsta, ka nākamajā dienā uz pionieru nometni atbraukusi Pēča māmiņa

un tētis, taču aizvest dēlu uz mājām viņiem neizdevies. Pēcis abām rokām apķēries ap ozolu un nelaidis vecākus sev tuvumā.

—   Manam dēlam nekavējoties jābrauc uz mājām! — uzstājīgi paziņojusi māmiņa.

—   Uz mājām, — teicis tētis.

—   Jūsu Pēcim jāpaliek šeit! — centusies pierunāt pionieru vadītāja.

—   Šeit, — teicis tētis.

Tad māmiņa atcerējusies savu dakteru valodu un ar tās palīdzību sākusi pierādīt, ka Pēcim nepieciešams mājas režīms.

—   Mans bērniņš ir slims, viņam ir angīni, — centusies visus pārliecināt māmiņa.

—   Angīni, — apstiprinājis tētis.

—   Bet pie mums viņš ir gluži veselīni! — smaidīdama teikusi ārste.

—   Veselīni, — pievienojies tētis.

Tā vecākiem nekas tomēr neesot līdzējis. Pēci aizsargājusi visa pionieru nometne. Māmiņa un tētis atgriezušies mājās tukšām rokām un aizveduši atpakaļ tikai lielo šokolādes torti, no kuras Pēcis pirmo reizi mūžā atteicies.

Un pareizi darīja. Tādēļ, ka parastie kartupeļi un labi biedri ir vislabākās zāles pret kaprizītu.

Tas arī ir viss. Ar to beidzas stāsts par Pēci Luteklīti un par skolēnu darināto leļļu puisēnu fantastiskajiem piedzīvojumiem. Nu ir klāt — kā būtu teikusi tīrā dakteru valodā Pēča māmiņa —

.

SATURS

Pirmā nodaļa………………

Otrā nodala ……………

Trešā nodaļa ……………..

Ceturtā nodaļa…………….

Piektānodaļa ……………..

Sestā nodaļa ………………

Septītā nodaļa…………….

Astotā nodaļa …………….

Devītā nodaļa……………..

Desmitā nodaļa……………

Vienpadsmitā nodaļa . Divpadsmitā nodaļa Trīspadsmitā nodaļa Četrpadsmitā nodaļa . Piecpadsmitā nodaļa Sešpadsmitā nodaļa Septiņpadsmitā nodaļa Astoņpadsmitā nodaļa. . Deviņpadsmitā nodaļa . . Divdesmitā nodaļa . . Divdesmit pirmā nodaļa . Divdesmit otrā nodaļa Divdesmit trešā nodaļa . Divdesmit ceturtā nodaļa Divdesmit piektā nodaļa . .

Cepoveckis, Jefims Žvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis

Redaktore E. Marjutina. Tehn. redaktors A. Mironoos. Korektore

I. Valdmane.

Nodota salikšanai 1961. g. 20. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 7. oktobri Papīra formāts 84X108/16. 7 fiz. iespiedi. 11.48 uzsk. iespiedi. 6.90 izdevn. 1 Metiens 15 000 eks. Maksā 34 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14631-J1409. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 2259.

Content

Čepoveckis Jefims Petrovičs Žvikstiņš, Mīkstiņš un Ačgārnītis.

PIRMĀ NODAĻA, bez kuras šim stāstam nebūtu sākuma

OTRĀ NODAĻA Piedzīvojumi sākas

TREŠĀ NODAĻA, kurā jūs uzzināsiet, kas notika pēc tam un kā iesākās mūsu varoņu ceļojums

CETURTĀ NODAĻA, kurā jūs uzzināsiet, ar kādiem šķēršļiem nācās sadurties, ejot pie Pēča

P I E KTĀ NODAĻA Pēcis, māmiņa, tētis un kaprizits

SESTĀ NODAĻA Jauns paņēmiens futbola spēlē. Uz „Bērnu pasauli" pēc nomierinošiem līdzekļiem

SEPTĪTĀ NODAĻA Pirmā, bet neizdevusies tikšanās ar Pēci. Pārdomas par zābakiem. Daži vārdi par plīša ēzeli

ASTOTĀ NODAĻA, kurā notiek ceļojums ap „ Bērnu pasauli" un visumā patīkama iepazīšanās ar dežurējošo milici

DEVĪTĀ NODAĻA Katastrofa uz ielas. Labais gariņš un labā Feņa

DESMITĀ NODAĻA Brauciens krēma autobusā

VIENPADSMITĀ NODAĻA bēgšana

DIVPADSMITĀ NODAĻA pēcis pats iet pa ielu. Cirka rati. „Ale-hop — salto-mortāle — vau-vau-vau!"

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA, bet, neraugoties uz to, laimīga, jo visi mūsu ceļotāji nokļūst cirkā

ČETRPADSMITĀ NODAĻA pēča jaunie talanti

PIECPADSMITĀ NO DAĻA Zem cirka kupola. Nekad vēl nepieredzēta futbolspēle

SEŠPADSMITĀ NODAĻA 20:3 mūsu labā. burvju mākslinieka kleopardi triumfs

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA, kurā jūs sīkāk uzzināsiet visu, kas te būs aprakstīts, un vēl šo to par Pēci

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA „glābiet pēci!…"

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA „Atdod knupītil" Trešais labais darbs

DIVDESMITĀ NODAĻA, kurā beidzot satiekas visi stāsta varoņi

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Par to, kā tika saremontēts Žvikstiņš, un par jauniem šķēršļiem, kas traucē ceļojumu

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA Zelta plaužu bars. Tētis izsludina dumpi

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA Par to, kam var noderēt salmu cepure un futbolbumba

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA Jūrnieks Ačgārnītis. Ceļš uz nometni

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA, bez kuras šim stāstam nebūtu beigu

SATURS