Dīvers Džefrijs

007 Carte Blanche

Džefrijs Dīvers

007 Carte Blanche

Svētdiena SARKANĀ DONAVA

..

1. NODAĻA

Uzlicis roku uz drošības sviras, "Serbijas dzelzceļa" dīzeļlokomotīves mašīnists piedzīvoja šajā sliežu ceļa posmā pierasto saviļņojošo satraukumu sastāvs devās uz ziemeļiem no Belgradas un tuvojās Novisadai.

Tas bija slavenā Arlberga Austrumu ekspreša maršruts, kas divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos līdz sešdesmitajos gados veda no Grieķijas līdz Belgradai un tālāk uz ziemeļiem. Protams, mašīnists nevadīja mirdzošu Pacific 231 tvaika lokomotīvi, kas vilka elegantus restorānvagonus, luksusa vagonus un guļamvagonus, kur pasažieri reiba greznības un gaidu gaisotnē. Viņa pārziņā bija veca, apbružāta Amerikā ražota spēkmašlna, kas vilka aiz sevis virteni vairāk vai mazāk uzticama ritošā sastāva, kas piebāzts ar ikdienišķu kravu.

Viņu priecēja ikviena vēsturiskā ainava, kas skatienam pavērās reisa laikā, īpaši tuvojoties upei viņa upei.

Tomēr urdīja nemiers.

Starp vagoniem, ko viņš veda uz Budapeštu ar oglēm, metāllūžņiem, patēriņa precēm un kokmateriāliem, bija viens, kas stipri uztrauca. Tas bija piekrauts ar metilizocianāta mucām, ko Ungārijā izmantos gumijas ražošanā.

Mašīnists, drukns vīrietis ar paplāniem matiem, novazātu cepurīti un notraipītu kombinezonu, par šo nāvējošo ķimikāliju bija noklausījies garu instruktāžu, kuru nolasīja priekšnieks un kāds idiots no Serbijas Transportēšanas drošības un Labklājības uzraudzības ministrijas. Pirms vairākiem gadiem šī viela izplūda no kādas rūpnīcas Indijas pilsētā Bopalā un dažu dienu laikā aizraidīja viņsaulē astoņus tūkstošus cilvēku.

Viņš apzinājās briesmas, ko varēja radīt šī krava, taču, būdams ilggadējs darbinieks un arodbiedrības loceklis, pajautāja: Kas konkrēti man jāievēro reisā uz Budapeštu?

Priekšnieks un birokrāts pārmija ierēdnieciskuma pilnus skatienus un pēc brīža izteica vien piekodinājumu būt ļoti uzmanīgam.

Pie apvāršņa kā sīki punktiņi saplūda Serbijas otras lielākās pilsētas Novisadas uguntiņas, un gabalu tālāk dziestošajā vakara gaismā kā bāla svītriņa pavīdēja Donava. Lai arī pagātnē daudz apdziedāta, patiesībā tā plūda brūna un necila, un pa to slīdēja baržas un tankkuģi, nevis sveču gaismā tīti kuģīši ar mīlētājiem un Vīnes orķestriem vismaz šaipusē tādus nemanīja. Tomēr tā bija Donava, Balkānu lepnuma iemiesojums. Braucot pāri tiltam, dzelzceļnieks juta, ka sirdi pilda pacilātība.

Viņa upe…

Pavēries pa raibi netīrā vējstikla logu, General Electric prožektora gaismā viņš pārliecinājās, ka sliežu ceļš ir kārtībā. Nekā ievērības cienīga.

Bremžu svirai bija astoņas pozīcijas, un pirmā bija viszemākā. Patlaban tā atradās piektajā iedaļā, un viņš pavilka lejup uz trešo, lai gaidāmos pagriezienus vilciens veiktu ar samazinātu ātrumu. Četru tūkstošu zirgspēku dzinēja rēkoņa mazliet noklusa, un spriegums vilces elektrodzinējos samazinājās.

Kad vagoni uzbrauca uz tilta taisnā sliežu ceļa posma, mašīnists atkal pastūma sviru augšup uz piekto iedaļu, pēc tam uz sesto. Dzinējs iepukšķinājās skaļāk un straujāk, un no aizmugures atlidoja spalgi klaudzieni. Mašīnists zināja, ka tur sakabes starp vagoniem pauž neapmierinātību ar mainīgo ātrumu šo trokšņu jūkli viņš savā darbā bija dzirdējis tūkstošiem reižu. Taču iztēle mudināja iedomāties, ka trešajā vagonā cita pret citu sitas ar nāvējošo ķimikāliju pilnas metāla mucas, kas draud izlaistīt indi.

"Blēņas," viņš pats sev iegalvoja un visas domas pievērsa tam, lai saglabātu vienmērīgu ātrumu. Tad kāda neapjausta iemesla dēļ vienīgi tāpēc, lai uzlabotu garastāvokli, mašīnists iedarbināja pneimatisko signāltauri.

2. NODAĻA

»

Pakalna galā, augstajā zālē ieslēpies, gulēja vīrietis ar nopietnu sejas izteiksmi un mednieka cienīgu izturēšanos. Viņš dzirdēja signāltaures gaudoņu, kas atplūda no vairāku jūdžu attāluma. Ašs skatiens apliecināja, ka signalizējis vilciens, kas tuvojas no dienvidiem. "Tas nonāks šeit pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm." Vīrietis ieprātojās, vai vilciens varētu ietekmēt rūpīgi izplānoto operāciju, kas kuru katru brīdi sāksies.

Viegli sakustējies un mainījis pozu, viņš nakts redzamības monokulārā nopētīja dīzeļlokomotīvi un garo vagonu virkni aiz tās.

Secinājis, ka vilciena parādīšanās nekādi neietekmēs ne viņa darbību, ne plānus, Džeimss Bonds pavērsa monokulāru pret spa centra un viesnīcas restorānu un vēlreiz caur loga stiklu aplūkoja mērķi. Spriežot pēc daudzajiem Zastava un Fiat sedaniem autostāvvietā, laika zoba apgrauztā lielā dzeltenā, apmestā ēka ar brūnajiem rotājumiem vietējo vidū bija visnotaļ iecienīta.

Skaidrajā svētdienas vakarā pulkstenis rādīja astoņi un četrdesmit minūtes. Bonds atradās vietā netālu no Novisadas, kur Vidusdonavas līdzenums pāriet apvidū, ko serbi dēvēja par "kalnainu", lai gan, pēc Bonda domām, tāds apzīmējums izvēlēts tūristu dēļ viņam, kaislīgam slēpotājam, tie drīzāk atgādināja nelielus pakalnus. Maija gaiss bija sauss un vēss, un apkaime šķita klusa kā apbedīšanas biroja telpas.

Bonds atkal sakustējās. Viņš bija vairāk nekā trīsdesmit gadus vecs, sešas pēdas garš un svēra simt septiņdesmit mārciņu. Tumšie mati bija pāršķirti ar celiņu vienā pusē, un viena šķipsna krita pāri acij. Labo vaigu šķēla trīs collas gara rēta.

Apģērbs šim vakaram bija rūpīgi izvēlēts. Amerikāņu ražojuma tumši zaļa jaka un ūdensnecaurlaidīgas bikses firma 5.11 piedāvāja labāko kaujas apģērbu pasaulē. Samērā novalkātie ādas apavi lieti derēja pakaļdzīšanās situācijās un cīņas laikā deva stingru pamatu zem kājām.

Iestājoties tumsai, uguntiņas ziemeļu pusē, senajā Novisadas pilsētā, iemirdzējās spožāk. Lai cik dzīvīga un burvīga tā šķistu tagad, Bonds zināja par tās drūmo pagātni. Pēc tam, kad tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada janvārī ungāri nogalināja tūkstošiem tās pilsoņu un sameta līķus ledainajos Donavas ūdeņos, Novisada kļuva par partizānu pretošanās kustības kauju vietu.

Bonds bija ieradies, lai novērstu vēl vienu šausminošu notikumu citādu, taču ne mazāk nozīmīgu.

Vakar, sestdien, britu izlūkdienesta aprindas pāršalca trauksme. VSDŠ jeb Valdības sakaru dienesta štābs Čeltenemā atšifrēja elektronisku signālu par uzbrukumu, kas ieplānots nedēļas otrajā pusē.

tikšanās noasa kabinetā, apstiprināt incidentu piektdienas vakarā, divdesmitajā datumā, iespējamais cietušo skaits tūkstošos, nelabvēlīgi skartas britu intereses, naudas pārvedums, kā iepriekš nolemts.

Drīz pēc tam valsts noklausīšanās meistari bija atšifrējuši daļu no otrās īsziņas, kas tika sūtīta no tā paša mobilā tālruņa, izmantojot to pašu šifrēšanas algoritmu, taču uz citu numuru.

tikšanās svētdien restorānā roštiļja pie novisadas, 20.00, mans augums virs 6 pēdām, iru akcents.

Pēc tam īrs pats nevilšus pamudinājis dot viņam tādu iesauku bija iznīcinājis mobilo tālruni vai izņēmis no tā akumulatoru, un tāpat rīkojušies ari īsziņu saņēmēji.

Vēlā vakarā Londonā tikās Apvienota izlūkošanas komiteja un krīzes pārvaldības komiteja, lai izvērtētu "Divdesmitā datuma incidenta" riskus.

Par draudu izcelsmi vai raksturu neapstrīdamas informācijas nebija, taču M16 uzskatīja, ka autori meklējami Afganistānas cilšu reģionos, kur ieperinājusies Al-Kāida un ar to saistītās organizācijas, kas Eiropas valstīs vervē cilvēkus operācijām rietumos. M16 aģenti Kābulā sāka visaptverošu izpētes operāciju, arī saistība ar Serbiju bija jāizzina sīkāk. Tālab iepriekšējā vakarā desmitos šo notikumu atskaņas bija nonākušas arī līdz ekskluzīvam Čeringkrosroudas restorānam pie Bonda un skaistas sievietes, kuras pārāk garais stāsts par viņas nenovērtēto gleznotājas talantu jau sāka aģentu garlaikot. Ziņa Bonda mobilajā tālrunī vēstīja:

NADAR, PIEZVANI ŠP.

Trauksmes signāls "Nakts darbs" nozīmēja to, ka jāreaģē nekavējoties un neatkarīgi no tā, cikos ziņa saņemta. Nepieciešamība zvanīt štāba priekšniekam laimīgā kārtā pielika randiņam punktu, un pēc neilga laika Bonds jau atradās ceļā uz Serbiju ar Otrā līmeņa projekta pavēli, kas pilnvaroja viņu sazīmēt Iru, piestiprināt tam izsekošanas ierīces un doties viņam pa pēdām, ja tas izrādītos neiespējami, pavēle pilnvaroja Bondu nodot Iru kolēģiem ar nolūku nogādāt viņu atpakaļ Anglijā vai arī kādā slepenā vietā turpat kontinentā, kur viru nopratinās.

Tā nu Bonds tagad gulēja baltu narcišu pudurī, piesargādamies no skaistās, bet indīgās pavasara puķes lapām. Viņš uzmanīgi lūkojās iekšā pa restorāna "Roštilja" logu. Pie gandrīz neaizskarta šķīvja sēdēja īrs, kurš sarunājās ar nepazīstamu, pēc izskata spriežot, slāvu izcelsmes partneri. Vietējais, droši vien pārāk baiļodamies, automašīnu bija atstājis citur un ieradies restorānā kājām un Bonds nevarēja noskenēt tās numuru.

Irs tik piesardzīgs nebija. Viņa lētais Mercedes nonāca stāvvietā pirms četrdesmit minūtēm. Pēc numura tika noskaidrots, ka transporta līdzeklis noīrēts šodien, klients uzrādījis viltotu britu vadītāja apliecību un pasi un samaksājis skaidrā naudā. Sešas pēdas un divas collas garais un kalsnais vīrietis bija aptuveni Bonda vecuma, varbūt mazliet vecāks. Viņš iegāja restorānā lempīgā gaitā, pēdas izvēršot uz āru. Pāri augstajai pierei krita gaiša matu cirta, vaigu kauli bija asi, zods stūrains.

Bonds pārliecinājās, ka šis cilvēks tiešām ir meklētais. Pirms divām stundām iegājis restorānā un iegādājies tasi kafijas, viņš bija piestiprinājis noklausīšanās ierīci iekšpus galvenajām durvīm. Vīrietis ieradās noliktajā laikā un uzrunāja galveno viesmīli angliski lēni un skaļi, kā ārzemnieki nereti runā ar vietējiem. Noklausījies uzrunu, ko atskaņoja mobilajā tālrunī uzstādītā lietojumprogramma, Bonds sprieda, ka akcenta izcelsme meklējama Olsterā, visticamāk, Belfāstā vai tās apkārtnē. Diemžēl īra un vietējās kontaktpersonas tikšanās norisinājās ārpus ierīces uztveršanas zonas.

Paregulējis monokulāru, Bonds nopētīja pretinieku un prātā atzīmēja katru sīkumu. "Sīkas norādes glābj, sīkas kļūdiņas noved pie bojāejas," mēdza piekodināt Fortmonktonas instruktori. Viņš konstatēja, ka Irs izturas apvaldīti un neizdara nevienu lieku žestu. Kad kontaktpersona uzzīmēja diagrammu, īrs pievilka to tuvāk, piespiedis pie tās otrādi apgrieztā zīmuļa dzēšgumiju, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Viņš sēdēja ar muguru pret logu, iepretim biedram, bet novērošanas programmas Bonda mobilajā tālruni nespēja nolasīt ne viena, ne otra vārdus no lūpām. Vienreiz īrs strauji pagriezās un palūkojās ārā pa logu, it kā sestās maņas vadīts. Blāvo acu skatiens nepauda nekādas jūtas. Pēc kāda laika viņš no jauna pievērsās ēdienam, kas viņu acīmredzot neinteresēja.

Pēc visa spriežot, maltīte tuvojās beigām. Bonds atmuguriski noslīdēja no paugura un devās cauri skrajai egļu un priežu audzei, kur vīdēja reti krūmāji un vietumis spraucās baltu puķu puduri. Viņš pagāja garām izbalējušai zīmei ar uzrakstiem serbu, franču un angļu valodā, kas viņu bija uzjautrinājusi, jau ejot uz paugura pusi.

"ROŠTILJA", SPA UN RESTORĀNS

Atrodas rajonā, kas oficiāli pasludināts par ārstniecisku un ko iesaka apmeklēt, atveseļojoties pēc operāciiārtf kā arī &lt;( akūtu un hronisku elpošanas orgānu slimību uti anēmijas gadījumos. Pilns bārs.

Viņš atgriezās restorāna teritorija aiz sagrabējuša dārza šķūnīša, kas oda pēc motora eļļas, benzīna un urīnā un atradās netālu no restorāna piebraucamā ceļa. Tur Bondu gaidīja abi viņa "biedri", kā viņš tos domās sauca.

Džeimsam Bondam patika strādāt vienatnē, taču izstrādātā plāna īstenošanai bija nepieciešami divi vietējie aģenti. Tos sagādāja BIA, Serbijas Drošības un informācijas aģentūra grūti iztēloties vēl nekaitīgāku spiegošanas organizācijas nosaukumu. Tomēr viri bija maskējušies un uzvilkuši vietējās Novisadas policijas tumšzilos formastērpus un dižojās ar Iekšlietu ministrijas izsniegtiem zeltītiem žetoniem.

Abu stūrainās sejas pauda dzelžainu nopietnību, apaļās galvas sedza tumši zilas formas cepures, kas slēpa īsi apcirptus matus. Vienam vīrietim bija ap četrdesmit gadu, otram divdesmit pieci. Lai ari pārģērbušies par lauku apvidu policistiem, viņi likās gatavi kaujai. Abi bija paņēmuši līdzi smagas Beretas sistēmas pistoles un krietnu daudzumu munīcijas. Aizdotās policijas automašīnas Volkswagen ]etta aizmugures sēdekli atradās divi Kalašņikova sistēmas automāti maskēšanās krāsā, Uzi sistēmas automāts un audekla soma ar šķembu rokasgranātām bīstami Šveices armijas ieroči HG 85.

Bonds pievērsās vecākajam aģentam, taču nepaguva bilst ne vārda, jo izdzirdēja aiz muguras vairākreiz atskanam paskaļu plaukšķi. Ķerdams pēc savas Valtera sistēmas PPS pistoles, viņš apmetās otrādi… un ieraudzīja jaunāko serbu viegli sitam cigarešu paciņu pret delnu šāds rituāls Bondam, kurš ari agrāk smēķēja, allaž bija šķitis absurdi nedrošs un lieks.

"Vai tas cilvēks vispār domā, ko dara?"

-     Klusu! viņš saltā balsi klusi pavēlēja. Un liec nost! Nekādas smēķēšanas!

Tumšajās acīs ielija mulsums. Mans brālis operāciju laikā vienmēr smēķē. Serbijā nesmēķēšana neizskatās normāli.

Braucot uz restorānu, jaunākais virs bija bez apstājas pļāpājis par savu brāli, vecāko aģentu bēdīgi slavenajā JSO teorētiski tā bija valsts slepenā dienesta nodaļa, taču Bonds zināja, ka patiesībā tā bija sevišķi slepenu militāro uzdevumu vienība. Jaunais aģents bija atļāvies pateikt iespējams, apzināti, jo balss pauda manāmu lepnumu, ka lielais brālis cīnījies pret "Arkana tīģeriem", nežēlīgu bandu, kas pastrādāja necilvēciskas zvērības kara laika Horvātijā, Bosnijā un Kosovā.

-     Varbūt Belgradas ielās cigareti nepamanītu, bet šī ir kaujas operācija, Bonds nomurdēja. Liec nost!

Aģents negribīgi paklausīja. Likās, viņš grasās teikt kādu vārdu partnerim, taču tad pārdomāja, jo atminējās, ka Bonds pārvalda serbhorvātu valodu tādā līmenī, cik nepieciešams darbam.

Atkal palūkojies uz restorānu, Bonds redzēja, ka Irs novieto uz metāla trauciņa dinārus saprotams, viņš neizmantoja kredītkarti, jo to var atsekot. Viņa partneris tikmēr vilka mugurā jaku.

-    Labi. Ir laiks. Bonds kārtējo reizi atkārtoja plānu. Viņi policijas patruļmašīnā sekos Ira automobilim, un apmēram jūdzi no restorāna serbu aģenti liks Mercedes apstāties un pavēstīs, ka tas lidzinās transporta līdzeklim, kuru meklē par saistību ar narkotiku noziegumu Novisadā. Iru pieklājīgi palūgs izkāpt un saslēgs roku dzelžos. Viņa mobilo tālruni, kabatas portfeli un personas dokumentus novietos uz Mercedes bagāžnieka, un pašu aizvedīs malā un nosēdinās zemē ar muguru pret automobili.

Tikmēr Bonds izkāps no automobiļa, nofotografēs dokumentus, lejuplādēs visu iespējamo no tālruņa, izpētīs klēpjdatorus un bagāžu un uzstādīs izsekošanas ierīces.

Ap to laiku īrs būs aptvēris, ka kļuvis par izspiešanas upuri, un piedāvās pienācīgu kukuli. Viņu atbrīvos un ļaus doties tālāk.

ja vietējā kontaktpersona no restorāna brauks līdzi, plāns galvenajos vilcienos būs tāds pats.

-    Es esmu par deviņdesmit procentiem pārliecināts, ka viņam aizdomas neradīsies, Bonds turpināja. Ja tomēr izrāda pretestību, ielāgojiet, ka viņu nekādā gadījumā nedrīkst nogalināt. Man viņš vajadzīgs dzīvs. Tēmējiet rokā, kurā varētu būt ierocis, tuvāk elkonim nekā plecam. Atšķirībā no filmās redzētā, pleca ievainojums var izrādīties tikpat bīstams dzīvībai kā ievainojums vēderā vai krūtīs.

īrs savā dīvainajā gaitā iznāca no restorāna, apstājās un pārlaida skatienu apkārtnei. "Vai te kas ir citādi?" viņš klusībā sprieda. "Vai mašīnām, kas ieradušās pēc mūsu atbraukšanas, piemīt kaut kas ievērības cienīgs?" Acīmredzot nekādas briesmas nemanīdams, garais vīrietis iekāpa savā automobilī.

-    Abi brauks kopā, Bonds norādīja. Plāns nemainās.

-    Da.

Irs iedarbināja dzinēju. Ieslēdzās starmeši.

Bonds pieskārās Valtera sistēmas pistolei D. M. Bullard ādas makstī un iesēdās policijas automašīnas aizmugures sēdeklī. Uz grīdas mētājās tukša alus kārba. Kamēr Bonds nodarbojies ar apkārtnes novērošanu, viens no viņa biedriem izdzēris Jeleti Pivo, kas tulkojumā no serbu valodas nozimē "Briežu alus". Nepaklausība Bondu kaitināja vairāk nekā nevērība. Ja policists, kas apstādina transporta līdzekli uz šosejas, ož pēc alus, Iram var rasties aizdomas. Bonds uzskatīja, ka cilvēka egocentriskums un alkatība var palīdzēt darbā, taču nekompetence nebija nekas cits kā vien lieks, nepiedodams drauds.

Serbi aizņēma priekšējos sēdekļus. Dzinējs ierūcās. Bonds viegli piespieda pirkstu pie tuva rādiusa sakaru ierīces austiņas, ko aģenti izmantoja slepeniem radiosakariem kaujas operācijās.

-    Otrais kanāls, viņš atgādināja.

-    Da, da, vecākais aģents garlaikots atmeta, un abi ielika austiņas.

Un Džeimss Bonds kārtējo reizi sev uzdeva jautājumu: "Vai plāns ir kārtīgi izstrādāts?" Par spīti steigai, kādā operācija tika plānota, viņš stundām ilgi pārdomaja taktiku un sprieda, ka ir paredzējis ikvienu iespējamo pavērsienu.

Kā izrādījās, viena iespēja tomēr nebija apsvērta.

Irs nerīkojās tā, kā viņam bija jārīkojas.

Viņš nedevās prom.

Mercedes nogriezās no piebraucamā ceļa un izripoja ārā no stāvvietas uz mauriņa līdzās restorānam, augstas kraujas otrā malā, kur to nevarēja saskatīt ne personāls, ne pusdienotāji. Tas devās uz aizaugušu pļavu austrumu pusē.

Jaunākais aģents neizturēja. Govno! Ko viņš dara?

Trijotne izkāpa no automašīnas, lai labāk redzētu. Vecākais aģents izņēma ieroci un dzirās doties pie Mercedes.

Bonds pameta ar roku. Nē! Pagaidi.

-    Viņš laižas prom! Viņš mūs ir ievērojis!

-    Nē… iemesls ir cits.

Nešķita, ka Irs bēg no vajātājiem. Viņš brauca lēni, un automobilis virzījās tik gausi kā kuģitis sīkos rīta viļņos. Turklāt tam nebija, kur bēgt. Viņu ielenca klintis, kas slējās Donavas krastos, dzelzceļa uzbērums un Fruška Gorās mežainais kalns.

Bonds vēroja, kā īra automobilis nonāk pie dzelzceļa sliedēm apmēram simts metru attālumā no vietas, kurā viņi stāvēja. Mercedes samazināja gaitu, pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un apstājās ar priekšpusi pret restorānu. Tagad automobilis atradās tuvu dzelzceļa remontdarbnīcai un pārmijām, kur papildu sliežu ceļš nodalījās no galvenā. Abi vīrieši izkāpa, un īrs izņēma no bagāžnieka kādu priekšmetu.

"Tava riciba būs atkarīga no tava ienaidnieka mērķa," Bonds klusībā noskaitīja vēl vienu sentenci, kas tika atkārtota lekcijās Fortmonktonas apmācības centrā Gosportā. "Jānoskaidro pretinieka ieceres. Bet… kāds ir viņa mērķis?"

Atkal izņēmis monokulāru, Bonds ieslēdza nakts redzamības režīmu un noregulēja fokusu. Ira partneris atvēra paneli, kas bija uzstādīts pie signāluguns blakus sliežu pārmijām un sāka tur kaut ko pārslēgt. Papildu sliežu ceļš izrādījās neliels sarūsējis atzars, kas novirzījās pa labi un pie kalna galotnes atdūrās pret barjeru.

"Tātad sabotāža. Viņi nolaidīs no sliedēm vilcienu, novirzot to atzarā. Vagoni nogāzīsies upītē, kas ieplūst Donavā. Bet… kāpēc?"

Bonds pavērsa monokulāru pret dīzeļlokomotīvi un vagoniem aiz tās un noprata atbildi. Pirmajos divos vagonos atradās tikai metāllūžņi, taču trešo, ar brezentu pārklātu plakangrīdas vagonu, rotāja uzraksts serbu valodā: "Bīstami!" Uz tā sāniem bija redzama starptautiskā rombveida brīdinājuma zīme, kas vēstīja avārijas dienestam par kravas īpatnibām. Satraucošā kārtā romba zīmē visas trīs kategorijas bīstams veselībai, nestabils un viegli uzliesmojošs bija apzīmētas ar lieliem skaitļiem. Burts "W" apakšā liecināja, ka viela ir bīstama savienojumā ar ūdeni. Droši vien tikai atomieroču krava būtu vēl nāvējošāka par šā vagona saturu.

Vilciens atradās trīs ceturtdaļjūdžu attālumā no pārmijām un uzņēma ātrumu, lai pamazām uzbrauktu nogāzē pirms tilta.

"Tava rīcība būs atkarīga no tava ienaidnieka mērķa…"

Nebija zināms, kā šī sabotāža ir saistīta ar "Divdesmitā datuma incidentu", taču kaitnieku tūlītējais mērķis bija nepārprotams. Bondam tūdaļ radās skaidrs rīcības plāns. Viņš uzsauca biedriem:

Ja viņi mēģina tikt prom, aizšķērsojiet ceļu un saņemiet abus ciet. Dzīvus!

Bonds sēdās pie jetta stūres, pagrieza automašīnu pret lauku, no kura bija veicis novērošanu, tad atlaida sajūga pedāli un strauji nospieda akseleratoru. Dzinējs un ātrumkārba žēli nogaudās par tik rupju apiešanos, un vieglais automobilis šāvās uz priekšu un ceļā aplauza krūmājus, jaunus kociņus, narcises un avenājus, kas Serbijā auga ik uz soļa. Suņi metās bēgt, un tuvējās mājās iedegās gaismas. Vietējie iedzīvotāji savos dārzos neapmierināti un dusmīgi vēcināja ar rokām.

Bonds par to visu nelikās ne zinis un pūlējās nezaudēt ātrumu ceļā uz mērķi. To rādīja pusmēness mestais vārais apgaismojums un bojāejai nolemtā vilciena prožektors, kas bija krietni spožāks un apaļāks nekā debesu spīdeklis.

3. NODAĻA

i

Viņu smagi nospieda gaidāmā bojāeja.

Nials Danns tupēja garajā zālē trīsdesmit pēdu atstatumā no pārmijām. Acis samiedzis, viņš agrīnā vakara dziestošajā gaismā vērās uz "Serbijas dzelzceļa" kravas vilciena lokomotīvi, kas palēnām tuvojās, un kārtējo reizi nodomāja: "Traģēdija."

No vienas puses, nāve allaž ir izšķērdība, un Danns vispirmām kārtām bija cilvēks, kas necieš izšķērdibu, jo tā šķita gluži vai apgrēcība. Dīzeļdzinēji, hidrauliskie sūkņi, paceļamie tilti, elektriskie motori, datori, konveijeri visām šīm iekārtām paredzēts funkcionēt pēc iespējas lietderīgāk.

Nāve ir izšķiesta lietderība.

Tomēr tovakar cits ceļš, liekas, nebija rodams.

Viņš palūkojās uz dienvidiem, uz mirdzošajiem, baltajiem, gaišajiem pavedieniem sliedēm, kurās atspoguļojās vilciena prožektora mesto staru kūlis. Viņš paraudzījās atpakaļ. "Auto nebūs saskatāms, jo ir novietots tā, lai no mašīnista kabīnes nebūtu redzams. Kārtējā precīzā aplēse, kas iederas šāvakara plānā." Atmiņā pazibēja darba devēja vārdi.

"Tas ir Nials. Ģēnijs. Mans projektu radītājs…"

Dannam šķita, ka redz mašīnista galvas mesto ēnu dīzeļlokomotīves kabīnē.

"Nāve…" Viņš pūlējās šo domu atvairīt.

Vilciens atradās četrsimt vai piecsimt jardu attālumā.

Pienāca Aldo Karičs, serbs pusmūža gados.

Ātrums? Danns noprasīja. Vai pietiekams? Šķiet pārāk lēns.

Serbs atbildēja saldenā angļu valodā: Nē, ir labs. Uzņem ātrumu… re? Ir labs.

Lācīgais Karies ievilka gaisu caur sakostiem zobiem. Vakariņu laikā viņš šķita nervozs pats atzina, ka nebaidās no iespējamā aresta vai darba zaudējuma, tomēr nesaprot, kā noslēpt iegūtos desmit tūkstošus eiro no visiem, ari sievas un diviem bērniem.

Danns atkal pārlaida skatienu vilcienam. Viņš rēķināja ātrumu, masu, nogāzes slīpumu. "Jā, visam jābūt kārtībā." Jau butu fiziski neiespējami vilcienu apstādināt pirms nodevīgi pārslēgtajām pārmijām arī tad, ja kāds uz sliežu ceļa signalizētu, likdams apstāties, vai priekšniekam no Belgradas rastos aizdomas par sliežu stāvokli un viņš dotu mašīnistam pavēli nospiest bremzes.

Un Danns sev atgādināja, ka dažkārt nāve ir nepieciešama.

Vilciens atradās vairs tikai trīssimt jardu attālumā.

"Pēc pusotras minūtes viss būs galā. Un tad… Bet… kas tas?" Danns piepeši manīja kādu kustību neskaidri saskatāms objekts šūpodamies traucās pāri tuvējam nelīdzenajam laukam tieši sliežu virzienā.

Vai tu redzi? viņš vaicāja Karičam.

Serbs ieelsās. Jā, es redzu! Auto! Kas te notiek?

Tas tiešām bija automobilis. Blāvajā mēness gaismā Danns ieraudzīja nelielu gaišas krāsas sedanu, kas traucās pāri pauguriem un lavierēja ap kokiem un zemajiem žogiem. Kā šoferis spēja tādā apvidū saglabāt tik lielu ātrumu? Tas šķita neiedomājami.

"Droši vien pusaudži aizrāvušies ar savām stulbajām rotaļām." Lūkodamies uz aptrakušā braucēja vadīto transporta līdzekli, Danns novērtēja tā ātrumu un virziena leņķi. "Ja auto neapstāsies, tad pāršausies pāri sliedēm dažas sekundes pirms vilciena… tomēr tam nāksies kratīties pāri sliedēm tepat, kur nav pārbrauktuves. Ja tas apstāsies uz sliedēm, vilciens to saspiedīs kā konservu kārbu. Tomēr manu uzdevumu tas nekādi neietekmēs. Nelielo mašīnu pastums sāņus, un vilciens turpinās ceļu nāvi nesošajā atzarā. Nē… paga… kas tad tas?" Danns aptvēra, ka tas ir policijas automobilis. "Kādēļ tam nav ieslēgtas bākugunis un sirēna? Tas noteikti ir nozagts. Pašnāvība?"

Taču policijas automašīnas šoferim nebija nodoma apstāties uz sliežu ceļa vai to šķērsot. Vēl beidzamo reizi palēcies pāri pakalna galam, sedans gluži vai ieurbās zemē un paslīdējis apstājās pie ceļa klātnes apmēram piecdesmit jardus pirms vilciena. Pa durvīm izlēca automašīnas vadītājs melnās drēbēs. Skaidri saskatīt nevarēja, taču Danns sprieda, ka tas diez vai ir policists. Turklāt svešais nemaz necentās signalizēt mašīnistam, lai aptur vilcienu. Viņš izskrēja uz sliedēm un rāmi notupās uz gulšņiem. Lokomotīve drāzās viņam virsū ar ātrumu piecdesmit vai sešdesmit jūdzes stundā.

Nakti piepildīja vilciena signāltaures izmisīgais kauciens, un no ieķīlētajiem riteņiem izšāvās oranžu dzirksteļu šaltis.

Kad vilciens atradās vairs dažu pēdu attālumā, vīrietis nolēca no sliedēm un pazuda grāvī.

Kas te notiek? Karičs čukstēja.

Tanī brīdī no sliedēm dīzeļlokomotīves priekšā pašķīda bāli dzeltens uzliesmojums, un pēc mirkļa Danns izdzirdēja pazīstamu krakšķi nelielas granātas vai pašgatavotas bumbas sprādzienu. Pēc dažām sekundēm sekoja otrs.

Policijas automašīnas vadītājam, pēc visa spriežot, bija padomā pašam savs plāns.

Un tas pilnībā sagrāva Danna ieceri.

"Nē, tas nav nedz policists, nedz ari pašnāvnieks. Drīzāk kāds operatīvais darbinieks ar pieredzi spridzināšanas darbos." Pirmais sprādziens atrāva naglas, kas piestiprināja sliedi pie koka gulšņiem, bet otrs vaļīgās sliedes mazliet pastūma sāņus tā, lai dīzeļvilciena priekšējie kreisās puses riteņi noslīdētu nost.

Karičs norūca dažus vārdus serbu valodā. Danns nelikās dzirdam un vēroja, kā dīzeļlokomotīves prožektora spožais aplis nodreb. Atskanēja skaļš dārdiens un šaušalīgs kauciens; vilciena lokomotīve un lielie vagoni noskrēja no sliedēm un, saceldami milzīgus putekļu mākoņus, uzara dzelzceļa uzbēruma zemes un akmens šķembu virsslāni.

4. NODAĻA

J

Gulēdams grāvī, Džeimss Bonds nolūkojās, kā lokomotīve un vagoni pēc inerces turpina ceļu un palēnina gaitu, ieurbdamies mīkstajā zemes slānī, saliec sliedes un izšķaida uz visām pusēm smiltis, zemi un akmeņus. Beidzot viņš izrāpās no grāvja un novērtēja situāciju. Tikai dažu minūšu laikā Bonds bija izstrādājis plānu, kā novērst neaptveramu postažu, kas iepludinātu nāvējošo vielu Donavā. Apstādinājis automašīnu, viņš bija paķēris divas no serbu atvestajam granātām un uzskrējis pa uzbērumu, lai novietotu spridzekļus.

Kā jau paredzēts, lokomotīve un vagoni nebija apgāzušies un nokūleņojuši lejup upē. Izjaucot Ira plānus, viņš bija panācis, ka sastāvs noskrien no sliedēm vietā, kur zeme vēl ir līdzena. Visbeidzot, šņākdams, krākdams un čīkstēdams, vilciens apstājās netālu no Ira un viņa partnera, lai gan cauri putekļu un dūmu mutuļiem Bonds nevarēja saskatīt ne vienu, ne otru.

-    Te Līderis Viens. Vai mani dzirdat? viņš ierunājās sakaru ierīcē. Klusums. Vai mani dzirdaf? Atsaucieties!

Bonds pamasēja plecu vietā, kur karsta, svelpjoša šrapneļa šķemba bija iztriekusies cauri jakai un iešķēlusi ādu.

Atskanēja krakšķis. Un beidzot arī vecākā serba balss: Vilciens noskrēja no sliedēm! Vai jūs redzējāt? Kur jūs esat?

-    Klausieties uzmanīgi!

-    Kas noticis?

-    Klausieties! Mums ir maz laika. Kā noprotu, šie cilvēki mēģinās uzspridzināt vai sašaut konteinerus ar bīstamajiem materiāliem. Es došos pretī un atklāšu uguni, dzenot viņus atpakaļ uz automašīnu. Pagaidiet, kamēr Mercedes nonāk dubļainajā apvidū netālu no restorāna, sašaujiet tam riepas un neļaujiet nevienam izkāpt.

-    Vajadzētu aizturēt jau tagad!

-     Nē. Neuzsāciet neko, iekams viņi nav restorāna tuvumā. Mašīnā viņiem nebūs iespēju aizsargāties. Viņi būs spiesti padoties. Vai sapratāt?

Austiņā iestājās klusums.

"Nolādēts!" Bonds devās cauri putekļu mākoņiem pretim trešajam vagonam ar bīstamo materiālu, kuru bija paredzēts izliet ūdeņos.

Nials Danns mēģināja rekonstruēt notikušo. Lai arī apzinādamies, ka būs jāimprovizē, šādu pavērsienu nezināma ienaidnieka apsteidzošu uzbrukumu viņš tomēr nebija paredzējis.

Uzmanīgi viņš pavērās no sava skatu punkta krūmāju biežņas, netālu no vietas, kur kūpēja, klakšķēja un šņāca lokomotīve. Vakara tumsas, putekļu un izgarojumu mutuļu apslēpts, uzbrucējs nebija redzams. "Iespējams, viņu sabrauca vilciens. Varbūt viņš aizbēdzis." Danns uzmeta plecā mugursomu un apkārt dizeļlokomotīvei nonāca otrā pusē, kur zemē iestigušie vagoni sniedza aizsegu no uzbrucēja ja vien viņš palicis dzīvs un atrodas tuvumā.

Savādā kārtā notikums remdēja nemierpilno satraukumu. "Ir novērsta nāve." Danns gan bija tai pilnībā sagatavojies un nocietinājis savu dvēseli sava darba devēja labā viņš, protams, spēja visu, taču pēc nepazīstamā cilvēka iejaukšanās viss nokārtojās pats no sevis.

Pieejot klāt lokomotīvei, viņš neviļus juta mostamies apbrīnu par milzīgo transporta līdzekli. Tā bija amerikāņu General Electric ražotā Dash 8-40B lokomotīve veca, apbružāta, kādas bieži redzamas Balkānos, klasiska skaistule ar četrtūkstoš zirgspēku jaudu. Viņš aplūkoja tērauda loksnes, riteņus, ventilācijas atveres, gultņus, atsperes, caurules un šļūtenes. "Viss tik skaists un elegants savā vienkāršajā funkcionalitātē. Jā, nudien atvieglojums, ka…"

Viņu iztrūcināja kāds virietis, kas streipuļodams tuvojās un lūdza palīdzību. Mašīnists. Danns iešāva viņam galvā divas lodes.

"Kāds atvieglojums, ka neesmu kļuvis par cēloni šās skaistās mašīnas bojāejai, no kā tik ļoti baidījos!" Danns pārlaida plaukstu lokomotīves sāniem, kā tēvs noglāstīdams slimu bērnu, kuram nupat pazeminājusies temperatūra. Pēc dažiem mēnešiem dīzeļlokomotīve atkal būs ierindā.

Nials Danns pavilka mugursomas siksnu augstāk uz pleca un ieslīdēja starp vagoniem. "Jāķeras pie darba."

*

5. NODAĻA

9

Abi šāvieni, kurus Džeimss Bonds dzirdēja, nebija trāpījuši vagonam, kas veda bīstamos materiālus, to viņš piesedza no trīsdesmit jardu attāluma. Viņš sprieda, ka par ložu upuriem kļuvis mašīnists un, iespējams, viņa palīgs.

Tad cauri putekļu mākonim viņš ieraudzīja Iru. Tas stāvēja aiz lokomotīves starp abiem metāllūžņu vagoniem, kas bija saliekušies kā savāžamais nazis, un žņaudzīja plaukstā melnu pistoli. Viņam plecā karājās mugursoma, pēc visa spriežot, pilna, un tas nozīmēja ja vīrietis iecerējis uzspridzināt konteinerus ar bīstamo materiālu, lādiņi vēl nav izvietoti.

Bonds nomērķēja ar pistoli un raidīja divas lodes turpat blakus īram, lai mudinātu doties atpakaļ pie automobiļa. Vīrietis iztrūcies pieliecās un vēja ātrumā nozuda.

Paraudzījies uz sliežu pusi, kur stāvēja Mercedes, Bonds saknieba lūpas. Serbu aģenti nebija pildījuši pavēles. Viņi nogāza zemē īra slāvu izcelsmes palīgu, sasēja tam rokas ar neilona cilpām, un tagad katrs gar savu pusi šķūnītim zagās uz vilciena pusi.

Nekompetence…

Bonds pietrausās kājās un sagumis skrēja viņiem pretī.

Serbi pavērsa ieročus uz sliežu pusi. Garas zāles ieskauta, zemē netālu no lokomotīves atradās mugursoma, un aiz tās tikko redzams vīdēja cilvēka stāvs. Aģenti, zemu pieliekušies, piesardzīgi tuvojās tam.

Mugursoma piederēja īram, taču guļošais, protams, nebija viņš. Tur droši vien nokritis mirušais mašīnists.

Nē, Bonds čukstēja sakaru ierīcē. Tā ir viltība!… Jūs mani dzirdat?

Taču vecākais aģents neklausījās. Viņš iznāca klajā un iesaucās:

-    Ne mrdaj!_Nekustēties!

Tajā mirklī Irs izliecās no mašīnista kabīnes un izšāva kārtu, trāpīdams aģentam galvā. Tas smagi nozvēlās zemē.

Jaunākais aģents nosprieda, ka uguni atklājis zālē guļošais, un iztukšoja sava automātiskā ieroča aptveri mašīnista līķi.

-    Opasnost! Bonds iesaucās.

Par vēlu. Irs atkal izliecās pa logu un iešāva jaunākajam aģentam labajā rokā pie elkoņa. Tas nometa ieroci un iekliegdamies nogāzās augšpēdus.

Izlēkdams no lokomotīves kabines, Irs raidīja pusduci ložu Bonda virzienā, un viņš atbildēja ar pretuguni, tēmēdams pēdās un potītēs. Taču pārāk biezā dūmaka un izgarojumu migla neļāva trāpīt. Irs iegrūda pistoli makstī, uzmeta mugursomu plecā un vilka jaunāko aģentu uz automobiļa pusi. Abi pazuda skatienam.

Bonds aizskrēja pie Volkswagen Jetta, sēdās pie stūres, iedarbināja dzinēju un traucās prom. Pēc piecām minūtēm automobilis ar lēcienu pievārēja pauguru un, riepām slidot, nobremzēja laukumā aiz restorāna "Roštilja". Tur valdīja pilnīgs juceklis, vakariņotāji un personāls panikā bēga. Mercedes.automobili nekur neredzēja. Pametis skatienu uz vilciena katastrofas vietu, Bonds pamanīja, ka Irs aizraidījis uz viņsauli ne tikai vecāko aģentu, bet arī savu partneri serbu, ar kuru kopā bija ēdis vakariņas. Tas radis nāvi, guļam uz mutes, sasaistītām rokām.

Izkāpis no automobiļa, Bonds pārmeklēja līķa kabatas, tomēr Irs bija paņēmis gan kabatas portfeli, gan visas pārējās mantas. Bonds paņēma savas Oakley saulesbrilles, notīrīja stiklus un piespieda tiem mirušā cilvēka īkšķa un rādītājpirksta galu. Tad viņš skriešus atgriezās pie automobiļa un ar ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā traucās pakaļ Mercedes pa asfaltēto, līkumoto un stipri grambaino ceļu.

Pēc dažām minūtēm nedaudz tālāk ceļa malas autostāvvietā pavīdēja kaut kas gaišs. Spēcīgi nobremzējis, Bonds ar grūtībām savaldīja automašīnu, kuras aizmugure saslīdēja uz asfalta. Tinoties miglā no dūmojošajām riepām, auto apstājās dažu jardu attālumā no jaunā aģenta. Bonds izkāpa un piegāja pie vīrieša, kas raudāja un trīcēja. No dziļās brūces rokā bija izplūdis daudz asiņu. Viena kurpe bija noauta, un vienam kājas pirkstam trūka naga. Irs viņu spīdzinājis.

Atvāzis ārkārtīgi aso nazi, Bonds pārgrieza vīrieša kreklu un kokvilnas strēmeli aptina ievainotajam ap roku. Ar stāvlaukuma malā atrasta zariņa palīdzību viņš izgatavoja žņaugu un uzlika cietušajam. Tad Bonds pieliecās un noslaucīja sviedru lāses vīrietim no sejas.

-    Kurp viņš devās?

Jaunais aģents sāpēs viebās un bez apstājas vervelēja serbohorvātu valodā. Aptvēris, kas stāv viņa priekšā, viņš ierunājās angliski:

-Tu piezvanīsi manam brālim… Ved mani uz slimnīcu. Es pateikšu, kur jābrauc.

-    Man jāzina, kurp viņš devās.

-    Es neko nepateicu. Viņš mēģināja. Bet es par tevi neko nestāstīju.

"Par operāciju puika, bez šaubām, ir izklāstījis visu kā pēc notīm, taču tagad tam vairs nav nozīmes."

-    Kurp viņš devās? Bonds atkārtoja jautājumu.

-    Uz slimnīcu… Aizved mani, un es pateikšu.

-    Pasaki, citādi piecu minūšu laikā būsi pagalam, Bonds bezkaislīgi aizrādīja, atlaizdams žņaugu vaļīgāk. Asinis sāka plūst bagātīgā straumē.

Jauneklis samiedza acis un atvairīja asaras. Labi! Neģēlis tāds! Viņš interesējās, kā tikt uz E-75, ātrgaitas šoseju, kas atzarojas no Divdesmit pirmās maģistrāles un ved uz Ungāriju. Viņš brauc uz ziemeļiem. Lūdzu!

Bonds savilka žņaugu ciešāk. Viņš nešaubījās, ka Irs nedodas uz ziemeļiem tādam nežēlīgam un gudram taktiķim nav vajadzīgi norādījumi. Bonds nojauta īrā tikpat dziļu ziedošanos arodam, kāda piemita viņam pašam. "Viņš noteikti vēl pirms ierašanās Serbijā iekalis galvā Novisadas apkaimes ģeogrāfiju. Nonācis uz Divdesmit pirmās maģistrāles, vienīgā lielā ceļa šajā apkaimē, viņš nogriezīsies dienvidu virzienā. Viņš dosies uz Belgradu vai tās apkaimē norunātu vietu, kur satikties ar līdzzinātājiem.

Iztaustījis jaunākajam aģentam kabatas, Bonds sameklēja mobilo tālruni un ievadīja ārkārtas dienestu izsaukšanas numuru 112. Izdzirdējis klausulē sievietes balsi, viņš atbalstija tālruni blakus cietušā mutei un steidzās pie sava automobiļa. Bonds centās braukt pa nelidzeno ceļu, cik vien ātri iespējams, visu uzmanību veltot stūrēšanai un bremzēšanai.

Kādā krasā ceļa līkumā automobilis sāka slīdēt pāri sadalošajai līnijai. Pagriezienā pretī brauca masīva kravas automašīna, kam uz sāniem uzzīmēts logotips ar kirilicas zīmēm. Tas strauji nostūrēja malā, un šoferis nikni spieda signāltauri. Pabraucis smagajai automašinai garām dažu collu attālumā, Bonds atgriezās savā joslā un devās tālāk pa vienīgajām viņa rīcībā esošajām pēdām, kas veda pie tiem, kuri piektdien paredzējuši Noasa un tūkstošiem cilvēku bojāeju.

Pēc piecām minūtēm, tuvodamies Divdesmit pirmajai maģistrālei, Bonds palēnināja gaitu. Varēja redzēt oranžu gaismas ņirbu, un debesīs, aizsegdami mēnesi un zvaigznes, pacēlās dūmu mutuļi. Drīz viņš nonāca katastrofas vietā. Pēc visa spriežot, īrs bija ātrumā pašāvies garām asam likumam un raudzījis apstāties platā, ar zāli apaugušā ceļa malā lai gan patiesībā tur tādas nav un krūmāju rinda maskē stāvu kritumu. Automašīna bija noslīdējusi pāri kraujas malai un gulēja lejā uz jumta. Motors dega.

Piebraucis klāt, Bonds izslēdza Jetta dzinēju un izkāpa. Viņš izvilka pistoli un, ar skatienu veltīgi meklēdams draudošas briesmas, pa pusei skrēja, pa pusei slīdēja lejup pa nogāzi pie transporta līdzekļa. Pie Mercedes viņš apstājās. Irs bija miris. Karājās augšpēdus, iesprādzēts drošības jostā. Seju un kaklu klāja asinis, kas krājās uz automašīnas griestiem.

Lai pasargātos no asajiem izgarojumiem, Bonds samiedza acis, ar kāju izspēra šofera durvju logu un gatavojās izvilkt līķi. Vajadzēja paglābt no liesmām mirušā mobilo tālruni un kabatu saturu un pēc tam atraut bagāžnieku, lai paņemtu ceļasomas un klēpjdatoru.

Jau atvāzis nazi, Bonds gatavojās pārgriezt drošības jostu. No tālienes atlidoja steidzīga sirēnu kaukoņa, kas ik bridi auga skaļāka. Viņš paraudzījās uz ceļu. Ugunsdzēsēju automašīnas vēl atradās vairāku jūdžu attālumā, taču necik ilgi un būs klāt. "Veicīgāk!" Liesmas no motora nodalījuma šāvās aizvien enerģiskāk. Dūmi koda acīs.

Tomēr, uzsācis zāģēt drošības jostu, Bonds piepeši iedomājās: "Ugunsdzēsēji? Tik ātri? Neloģiski. Policijas ierašanās butu saprotama, taču ugunsdzēsēju brigādes gan ne." Satvēris šoferi aiz asinīm noplūdušajiem matiem, viņš pagrieza pret sevi tā seju.

Tas nebija īrs. Bonds aplūkoja mirušā jaku uz tās kirilicā rakstīts tas pats vārds, kāds uz kravas automašīnas, no kuras viņš pirms briža veiksmīgi izvairījās. Irs bija piespiedis automobili apstāties, pārgriezis šoferim rīkli, iesprādzējis nogalināto savā Mercedes un nostūmis no kraujas, bet pēc tam piezvanījis vietējiem ugunsdzēsējiem, lai aizkavētu satiksmi un liktu šķēršļus vajāšanai.

Irs, bez šaubām, būs paņēmis no bagāžnieka savu mugursomu un visu pārējo. Tomēr salonā uz apgāztās automašīnas griestiem iepretim pasažiera puses sēdeklim bija izkaisījušās dažas papīra lapiņas. Bonds iegrūda tās kabatās, un tajā bridi liesmas piespieda viņu atkāpties. Viņš skriešus atgriezās pie sava automobiļa un traucās uz Divdesmit pirmās maģistrāles pusi, tālāk no zibsnījošajām bākugunīm, kas tuvojās.

Braukdams viņš izzvejoja no kabatas mobilo tālruni, kas atgādināja iPhone, taču bija mazliet lielāks un aprīkots ar īpašām optikas un audio sistēmām un citu tehnisko nodrošinājumu. Šajā ierīcē bija iestrādāti divi tālruņi vienu reģistrēja uz aģenta oficiālā vārda vai segvārda, un otrs, slēptais tālrunis, saturēja simtiem operatīvajā darbā noderīgu lietojumprogrammu un šifrēšanas pakotnes (tā kā ierīci bija izstrādājusi Q-nodaļa, kādam biroja asprātim vajadzēja veselu dienu, lai nāktu klajā ar tālruņa nosaukumu iQPhone).

Viņš atvēra programmu, kas nodrošina prioritāru sakaru kanālu ar Valdības sakaru dienesta štāba izsekošanas centru, un balss atpazīšanas sistēmā aprakstīja dzelteno Zastava Eurozeta kravas automašīnu, ar kuru brauca īrs. Dators Čeltenemā automātiski noskaidroja Bonda atrašanās vietu, noteica kravas automašīnas iespējamos maršrutus un tad lika satelītam tajā apvidū sameklēt un izsekot automašīnu, kas atbilst šim aprakstam.

Aizritēja piecas minūtes, un viņš dzirdēja tālruni ieducamies. "Teicami!" Viņš pameta skatienu uz ekrānu.

Taču ziņa nebija no okšķeriem. To sūtīja Bills Teners, Bonda vienības štāba priekšnieks. "Steidzami ienirt" tāds bija šifrētais nosaukums ārkārtas situācijai.

Cenzdamies vienlaikus skatīties uz ceļu un uz tālruni, Bonds lasīja:

VSDŠ pārtverta ziņa. Serbijas drošības aģents, kuram uzticēja 20. datuma incidenta operāciju, nomira pa ceļam uz slimnīcu. Ziņojis, ka tu esot viņu pametis. Serbi izdevuši prioritāru orderi tavam arestam. Nekavējoties pamest valsti.

Pirmdiena LUPATLASIS

..

6. NODAĻA

T

Pēc trīsarpus stundām miega septiņos no rīta Džeimsu Bondu viņa Čelsi dzīvoklī uzmodināja mobilā tālruņa modinātāja funkcijas elektroniskie pīkstieni. Skatiens stingri pievērsās nelielās guļamistabas baltajiem griestiem. Viņš divreiz samirkšķināja acis un, nelikdamies zinis par sāpēm plecā, galvā un ceļgalos, izvēlās no divguļamās gultas viņu urdīja vēlme doties pa pēdām īram un Noasam.

Novisadas misijā valkātie apģērba gabali gulēja uz koka grīdas. Viņš salika kaujas apģērbu sporta somā un pārējās drēbes iesvieda veļas grozā, šādi izrādīdams laipnību Mejai, nenovērtējamai skotu izcelsmes apteksnei, kas ieradās trīs reizes nedēļā sakārtot viņa māju. Bondam ne prātā nenāca pieļaut, ka sievietei jāvāc viņa izmētātās mantas.

Neapģērbies Bonds iegāja vannas istabā, uzgrieza dušas strūklu, cik vien karstu varēja izturēt, un spēcīgi noberzās ar vienkāršām ziepēm. Tad pastāvēja zem ledainas strūklas tik ilgi, kamēr ari to vairs nespēja paciest, izkāpa no dušas kabīnes un noslaucījās. Pēc tam apskatīja iepriekšējā dienā iegūtās brūces divus lielus tumša puiļ&gt;ura krāsas zilumus uz kājas, pāris nobrāzumus un granātas šrapneļa nošķelto ādu uz pleca. Nekā nopietna.

Viņš noskuvās ar biezu, abpusgriezlgu asmeni, kura vieglais rokturis bija veidots no bifeļa raga. Šād u smalku rīku viņš lietoja nevis tāpēc, ka tas bija ekoloģisks un dabai tuvāks nekā vienreizējās lietošanas plastmasas skuvekļi, kādus izmantoja lielākā daļa citu vīriešu, bet gan tālab, ka ar to varēja noskūties gludāk, turklāt ar to bija jāprot apieties. Džeimss Bonds rada apmierinājumu pat sīkās grūtībās.

Piecpadsmit pāri septiņiem viņš jau bija saģērbies tumši zilā Canali uzvalkā un baltā pletkreklā un apsējis tumši purpursarkanu Grenadine kaklasaiti tā un krekls bija iegādāts Turnbull &amp; Asser veikalā. Viņš uzvilka melnas kurpes bez auklām. Tās Bonds piecieta vienigi tad, ja bija nepieciešami īpaši apavi kaujas apstākļos vai ari operācijas laikā vajadzēja auklas īpaši sasiet, lai nodotu iepriekš norunātu vēsti kolēģim.

Uz rokas viņš uzsīidināja savu tērauda Rolex Oyster Perpйtuai, trīsdesmit četru milimetru modeli, kura vienīgā papildu funkcija bija datumu lodziņš Bondam nevajadzēja zināt mēness fāzes vai precīzu paisuma laiku Sauthemptonas piekrastē. Šāda informācija, jādomā, bija nepieciešama tikai retajam.

Parasti viņš brokastis savu iecienītāko ēdienreizi dienā ieturēja nelielā tuvējā viesnīcā Pontstrītā. Šad un tad viņš uzcepa kādu no retajiem ēdieniem, kurusj&gt;rata pagatavot, viegli apceptu omleti no trim olām un Īrijā ražota sviesta, ko aizdarīja ar bekonu un rupja maluma maizes grauzdiņiem, kuriem virsū zieda īru sviestu un marmelādi.

Tomēr todien vajadzēja steidzami rīkoties operācijā "Divdesmitā datuma incidents", un brokastīm neatlika laika. Viņš vienīgi uzvārīja tasīti neganti stipras Jamaikas Blue Mountain kafijas, ko izdzēra no porcelāna krūzītes, klausīdamies "Radio 4", lai noskaidrotu, vai vilciena katastrofa un tai sekojošie nāves gadījumi ir nonākuši starptautiskajās ziņās. Par to diktori klusēja.

Kabatas portfelis un skaidra nauda atradās kabatā, mašīnas atslēgas ari. Viņš paķēra plastikāta maisiņu ar mantām, ko bija savācis Serbijā, un aizslēgto tērauda kārbu, kurā glabājās viņa ierocis un munīcija Lielbritānijas teritorijā likums to aizliedz nēsāt.

Nosteidzies lejup pa kāpnēm dzīvoklis atradās ēkā, kur reiz bija izbūvēti divi plaši staļļi, Bonds atslēdza durvis un iegāja garāžā. Šaurajā telpā tik tikko pietika vietas divām automašīnām, kas tur tobrīd atradās, dažām rezerves riepām un instrumentiem. Viņš iekāpa jaunākajā no abām automašīnām, nesen ražotajā Bentley Continental GT modeli, kuram ārpuse rotājās firmai raksturīgā granītpelēkā krāsā un salonu greznoja mīksta, melna āda.

Divpadsmit cilindru turbodzinējs klusi atdzīvojās. Viegli iegrūdis ātrumkārbas sviru pirmajā ātrumā, viņš izbrauca uz ceļa aiz muguras palika otrs automobilis, ne tik jaudīgs, taču temperamentīgs un elegants sešdesmito gadu E-ti/pe Jaguar, kas reiz piederējis viņa tēvam.

Bonds lavierēja cauri satiksmei ziemeļu virzienā kopā ar desmit tūkstošiem citu automašīnu, kas kārtējās nedēļas sākumā tāpat virzījās cauri Londonai uz birojiem lai gan viņa ikdienišķais tēls, protams, slēpa patiesību.

Tieši tas pats būtu sakāms par viņa darba devēju.

Pirms trim gadiem Džeimss Bonds vēl sēdēja pie pelēka rakstāmgalda Aizsardzības ministrijas monolītajā pelēkajā ēkā Vaitholā. Debesis gan toreiz bija nevis pelēkas, bet zilas kā Skotijas kalnienes ezeri skaidrā vasaras dienā. Pēc demobilizēšanās no Karaliskās Flotes rezerves spēkiem viņš nejuta vēlēšanos kļūt par klientu vadītāju Saatchi &amp; Saatchi kompānijā vai bilanču auditoru Nat West bankā, tāpēc piezvanīja bijušajam Fetesa koledžas paukošanas komandas biedram, un tas ieteica izmēģināt laimi Aizsardzības ministrijā.

Kādu laiku nosēdējis ministrijā un uzrakstījis īsus novērtējumus, kas tika nodēvēti par truliem un vienlaikus vērtīgiem, Bonds apvaicājās priekšniekam par iespēju iesaistīties aizraujošākā darbā.

Neilgi pēc šīs sarunas viņš saņēma noslēpumainu oficiālu vēstuli uz papīra rakstītu, nevis pa elektronisko pastu sūtītu, ar aicinājumu ierasties uz pusdienām Ceļotāju klubā Pelmelā.

Tajā dienā Bondu ieveda pusdienu zālē un nosēdināja stūrī iepretim plecīgam apmēram sešdesmit piecus gadus vecam vīram, kurš nodēvēja sevi par "Admirāli". Pelēkais uzvalks nevainojami piestāvēja acīm. Vecīgā sejas āda bija ļengana, un cauri plānajiem, atpakaļ sasukātajiem tumšajiem un iesirmajiem matiem vīdēja retu dzimumzīmīšu zvaigznāji uz galvas ādas. Admirālis raudzījās Bondā bez izaicinājuma, nicības vai pārliecīgas vērtēšanas. Bonds mierīgi to izturēja cilvēku, kas kaujas apstākļos nogalinājis un pats atradies par mata tiesu no nāves, ar skatienu nav iespējams iebiedēt. Tomēr Bonds absolūti nenoģida, kas norisinās sarunu biedra galvā.

Viņi nesarokojās.

Tika piedāvātas ēdienkartes. Bonds pasūtīja tvaicētu āti ar asakām un holandiešu mērci, vārītiem kartupeļiem un grilētiem sparģeļiem. Admirālis izvēlējās grilētas nieres ar bekonu un piedāvāja Bondam vīnu.

-    Jā, lūdzu.

-    Izvēlēties jūs.

-    Es ieteiktu burgundieti, Bonds sprieda. Cфte de Beaune? Vai Chablis?

-    Varbūt Alex Gambal Puligny? viesmīlis piedāvāja.

-    Ideāli.

Pudeli atnesa nekavējoties. Viesmīlis ierastām kustībām parādija viesiem etiķeti un ielēja mazliet vīna Bonda glāzē. Vīns bija gaiša sviesta krāsā, garšoja lieliski, jautās viegla zemes nots, turklāt atdzesēts precīzi līdz paredzētajai temperatūrai. Bonds iedzēra malciņu, atzinīgi pamāja, un glāzes lika piepildītas līdz pusei.

Kad viesmīlis bija aizgājis, Admirālis piesmakušā balsī ierunājās:

-    Jūs esat veterāns, un es tāpat. Mums nav vajadzīgas saviesīgas pļāpas. Es esmu jūs ataicinājis šurp, lai piedāvātu darbu.

-     Man jau bija tāda nojauta, ser. Bonds nebija paredzējis piemetināt šo uzrunu, taču tā paspruka nemanot.

-    Jūs, iespējams, zināt par aizliegumu Ceļotāju klubā izvilkt dienas gaismā lietišķus dokumentus. Diemžēl nāksies to pārkāpt. Admirālis izņēma no krūšu kabatas aploksni un pasniedza pāri galdam. Tas ir kaut kas līdzīgs Oficiālajai valsts noslēpuma deklarācijai.

-    Es jau reiz tādu parakstīju…

-     Protams. Iestājoties Aizsardzības ministrijas izlūkdienestā, Admirālis attrauca, acīmredzami saniknots par to, ka spiests apstiprināt labi zināmus faktus. Taču šī ir bargāka. Izlasiet!

Bonds paklausīja. Jā, maigi izsakoties, tā tiešām bija bargāka.

-    Ja nevēlaties to parakstīt, pabeigsim pusdienas un pārrunāsim pēdējo vēlēšanu rezultātus vai foreļu makšķerēšanu ziemeļos, vai arī kārtējo mūsu regbija izlases zaudējumu tiem sasodītajiem jaunzēlandiešiem iepriekšējā nedēļā, un pēc tam atgriezīsimies darbā, Admirālis bilda, pacēlis kuplo, izspūrušo uzaci.

Vilcinājies tikai mirkli, Bonds aši uzrakstīja savu vārdu uz līnijas un pasniedza Admirālim. Dokuments ātri pazuda no galda.

Viņi iedzēra vēl malku vīna, un Admirālis iejautājās:

-    Vai esat dzirdējis par īpašo uzdevumu pārvaldi?

-    Jā. Vinstons Čērčils bija viens no retajiem cilvēkiem, ko Bonds uzlūkoja kā savu elku. Jaunībā, savos armijnieka un žurnālista gados Kubā un Sudānā, Čērčils pieredzēja, cik noderīgas var būt gerilju operācijas, un pēc Otrā pasaules kara sākuma viņš kopā ar ekonomiskā kara ministru Hjū Daltonu izveidoja īpašo uzdevumu pārvaldi, lai apbruņotu partizānus aiz vāciešu frontes līnijas un ar lidmašīnām nogādātu turp britu izpletņlēcējus spiegus un sabotierus. Iestāde, dēvēta arī par Čērčila slepeno armiju, nodarīja nacistiem neizmērojamu kaitējumu.

-    Lieliska vienība, Admirālis atzina un norūca: Pēc kara pārvaldi slēdza. Starpaģentūru blēņas, organizatoriskas grūtības, iekšējie ķīviņi gan MI6 kabinetos, gan Vaitholā.

Kamēr Admirālis izbaudīja aromātiskā vīna malku un abi ēda, saruna uz brīdi apsīka. Maltīte bija nepārspējama, un Bonds to nekautrējās atzīt skaļi.

-   Šefpavārs ir izcils savā arodā, Admirālis nočērkstēja. Piedevām manāms, ka viņš netiecas nokļūt kādā amerikāņu televīzijas kulinārijas programmā. Vai zināt, kā radās MI5 un M16?

-    Jā, ser. Esmu par to diezgan daudz lasījis.

Tūkstoš deviņi simti devītajā gadā, augot raizēm par vācu iebrukumu un spiegiem Anglijas iekšienē (interesanti, ka šis bažas uzkurināja arī populāri spriedzes romāni), Admiralitāte un Kara ministrija nodibināja Slepenā dienesta biroju. Drīz pēc tam birojs sadalījās Militārās izlūkošanas direktorāta piektajā nodaļā jeb MI5, kuras pārziņā bija valsts iekšējā drošība, un sestajā nodaļā jeb MI6, kas veica spiegošanu ārpus valsts. Par spīti Ķīnas centieniem šo apgalvojumu apgāzt, MI6 ir senākā izlūkošanas organizācija pasaulē, kas darbojusies nepārtraukti.

-    Kas vieno abas šīs organizācijas? Admirālis jautāja. Tā kā Bonds nevarēja iedomāties pareizo atbildi, Admirālis turpināja: Ticams noliegums. Gan MI5, gan MI6 tika radītas kā automātiskie izslēdzēji, lai Kronim, premjerministram, Ministru kabinetam un Kara ministrijai nebūtu jāsmērē rokas ar nejaukajām spiegu padarīšanām. Mūslaikos nekas nav mainījies. MI5 un MI6 darbība tiek skrupulozi pārbaudīta. Izskaistināti dosjē, privātuma robežu pārkāpšana, politiskā okšķerēšana, baumas par nesankcionētām teroristu un viņu atbalstītāju slepkavībām. Visi skaļi pieprasa caurspīdīgumu. Bet nevienam acīmredzot nerūp tas, ka jau sen karadarbībā lieto citas metodes un pretējā puse vairs īpaši neievēro noteikumus. Viņš iemalkoja vīnu. Dažās aprindās valda uzskats, ka mums arī jāsāk spēlēt pēc citiem noteikumiem. īpaši pēc vienpadsmitā septembra un septītā jūlija notikumiem.

-    Tātad, ja saprotu jūs pareizi, Bonds secināja, jūs runājat par iespēju izveidot jaunu, mūsdienīgu Īpašo uzdevumu pārvaldi, kas teorētiski nav nedz MI5, nedz MI6, nedz Aizsardzības ministrijas pakļautībā.

Admirālis izturēja Bonda skatienu. Es esmu lasījis ziņojumus par jūsu sniegumu Afganistānā. Karaliskās Flotes rezerves sastāvā jūs iekļāva labākajās kaujas vienībās uz zemes. Tas noteikti nebija viegli. Admirālis rāmi un uzmanīgi nopētīja Bondu. Tāpat saprotu, ka jums gadījies piedalīties ne gluži oficiālās misijās aiz frontes līnijas. Pateicoties jums, vienam otram zellim neizdevās pastrādāt nelietības, uz kurām tas būtu spējīgs.

Bonds tobrīd dzīrās iemalkot Puligny-Montrachet, izcilāko dzērienu no Chardonnay šķirnes vinogām, tomēr nolika glāzi uz galda. "Sasodīts, kā vecais par to uzzinājis?"

Sarunu biedrs turpināja runāt klusā, bezkaislīgā balsī:

-    Mums netrūkst īpašo Aviācijas vai Jūras desanta puišu, kas itin labi prot apieties ar nazi un snaipera šauteni. Taču viņi ne vienmēr iederas, teiksim tā, smalkākās situācijās. Tāpat mums ir papilnam MI5 un MI6 zēnu, kuri māk atšķirt… Viņš palūkojās uz Bonda glāzi. …Kotdebonu no Kotdenuī un franču valodu pārvalda tikpat nevainojami kā arābu, taču, ieraugot asinis, gan savas, gan citu, viņi uz karstām pēdām zaudē samaņu. Tēraudpelēko acu skatiens kļuva vēl ciešāks. Jūs šķietat visnotaļ rets šo abu vislabāko īpašību apkopojums. Admirālis novietoja nazi un dakšiņu uz angļu porcelāna šķīvīša. Atgriežoties pie jūsu jautājuma…

-    Mana?

-    Par jauno īpašo uzdevumu pārvaldi. Atbildu apstiprinoši. Patiesībā tā jau pastāv. Vai jūs gribētu tajā iestāties?

-     Noteikti, Bonds atteica bez šaubīšanās. Lai gan es vēlētos noskaidrot, ar ko tā īsti nodarbojas.

Admirālis brīdi padomāja, it kā pūlēdamies precīzi noformulēt domu.

-    Mūsu misija ir vienkārša, viņš atbildēja. Mēs aizsargājam Karalisti… ar visiem iespējamiem līdzekļiem.

7. NODAĻA

j

Savā modernajā, slaikajā Bentley Bonds tuvojās šis valsts iestādes galvenajai mitnei netālu no Rīdženta parka. Viņš pusstundu bija metis lokus, bez kuriem neiztikt, braucot cauri Londonas centram.

Iestādi, kurā viņš strādāja, sauca tikpat nekonkrēti kā īpašo uzdevumu pārvaldi, proti, tā bija Ārzemju attīstības grupa. Tās ģenerāldirektors bija Admirālis, kuru pazina vienīgi kā M.

Oficiāli Ārzemju attīstības grupas uzdevums bija palīdzēt Lielbritānijas uzņēmumiem atvērt vai paplašināt darbību ārvalstīs un investēt citās zemēs. Bonda oficiālais amats organizācijā bija drošības un integritātes analītiķis, un viņa darba pienākumos ietilpa braukāt apkārt pa pasauli, izvērtējot uzņēmējdarbības riskus.

Taču, nonācis lidostā, viņš ieguva neoficiālo leģendu un neīstu vārdu, noslēpa dziļi Excel izklājlapas, uzvilka savu 5.11 firmas kaujas apģērbu un apbruņojās ar trīssimt astotā kalibra šauteni, kurai pierīkots Nikon Buckmasters tēmēklis. Citreiz viņš, tērpies Sevilrovas ateljē teičami pašūtā uzvalkā, devās uz privātu Kijevas klubu spēlēt pokeru ar kādu čečenu ieroču tirgotāju, lai novērtētu pretinieka bruņoto apsardzi pirms vakarā gaidāmā svarīgākā uzdevuma šā cilvēka nogādāšanas uz slepenu vietu Polijā.

Neuzkrītoši iekārtojusies Ārlietu un sadraudzības lietu ministrijas hierarhijā, Ārzemju attīstības grupa rada mājvietu klusā ieliņā pie Devonšlrstrītas, šaurā karaļa Edvarda laikmeta namā ar sešiem stāviem. No rosīgās, trokšņainās Merilebonroudas tā teicami maskējās neievērojamu advokātu biroju, nevalstisko organizāciju biroju un ārstu kabinetu vidū.

Bonds lēni piebrauca pie tuneļa, kas veda uz autostāvvietu zem ēkas. Vispirms viņš ieskatījās acs zīlītes skenerī, pēc tam viņu rūpīgi pārbaudīja vēlreiz jau cilvēks. Barjera pacēlās, un viņš gausi ripināja auto cauri stāvlaukumam, mekledams brīvu vietu.

Arī pie lifta notika Bonda zilo acu pārbaude, un tikai pēc tam viņš uzbrauca pirmajā stāvā. Viņš nonāca ieroču meistara apartamentos blakus šautuvei un pasniedza aizslēgto tērauda kastīti rudmatainajam Fredijam Menzīsam, bijušajam Īpašā Aviācijas desanta kaprālim un vienam no izcilākajiem ieroču pārzinātājiem. Viņš pieraudzīs, lai Valtera sistēmas pistoli iztīra un ieeļļo, sameklēs iespējamos bojājumus un aptveres piepildīs ar Bonda iecienītākajām patronām.

-    Būs gatava pēc stundas, Menzīss solīja. Viņa taču labi uzvedās, vai ne, nulle, nulle, septiņi?

Bonds gan izjuta profesionālu pieķeršanos dažiem sava amata rīkiem, taču personificēt tos negrasījās. Piedevām četrdesmitā kalibra Valtera sistēmas pistoli, pat kompaktā policijas pistoles versijā, viņš noteikti sauktu par "to".

-    Savu darbu veica godam, aģents atbildēja.

Uzbraucis ar liftu ceturtajā stāvā, viņš nogriezās pa kreisi un devās pa bezpersonisku, balti krāsotu gaiteni ar viegli apbružātām sienām, kuras atdzīvināja gravīras ar Londonas attēliem no Kromvela ēras līdz Viktorijas valdīšanas laikam un daudziem kaujas lauku skatiem. Palodzes greznoja vāzītes, kurās bija sakārtoti zaļie augi protams, mākslīgi. Ja tie būtu īsti, nāktos pieņemt papildu apkalpojošo personālu augu laistīšanai un kopšanai.

Pie rakstāmgalda lielas, atklātas un darbstacijām pilnas zāles galā Bonds ievēroja kādu jaunu sievieti. Iepazinies ar viņu pirms mēneša, viņš to domās bija nodēvējis par "grandiozu". Sirds apveida seju ar augstajiem vaigu kauliem ieskāva Roseti dzimtas cienīgi rudi mati, kas no viņas brīnišķīgajiem deniņiem krita pāri pleciem. Zodu asimetrisku darīja sīciņa bedrīte, kas Bondam likās ārkārtīgi apburoša. Gaiši brūnās acis ar zaļi zeltainu nokrāsu allaž vērīgi raudzijās sarunu biedrā, un Bonda skatijumā viņai bija ideāla sievietes figūra slaida un eleganta. Nelakotie nagi bija īsi apgriezti. Todien viņa bija uzposusies melnos svārkos līdz ceļgalam un dzeltenoranžā blūzītē ar augstu apkakli, tomēr tik plānā, ka ļāva nojaust par mežģīnēm zem tās, vienlaikus gaumīgā un izaicinošā. Kājās bija neilona zeķbikses gaišbrūnā krāsā.

"Zeķes vai zeķbikses?" Bonds gribot negribot iedomājās.

OfIlya Meidenstone bija izlūkdatu analītiķe no MI6. Viņu iecēla Ārzemju attīstības grupas koordinatores statusā, jo šī vieniba lielākoties veica kaujas operācijas, nevis vāca izlūkošanas datus. Tādējādi viņi bija izlūkdatu jeb "produktu" patērētāji. Un MI6 bija lielākais produktu piegādātājs Ārzemju attīstības grupai.

Fillijas āriene un tiešā, atklātā izturēšanās nenoliedzami bija piesaistījusi Bonda uzmanību, un viņas apķērība un nenogurdinošie pūliņi darbā bija spējuši to noturēt. Tikpat pievilcīga viņam šķita sievietes aizraušanās ar motobraukšanu. Par savu iecienītāko transporta līdzekli viņa sauca sešdesmit sestā gada BSA Spitfire A65, vienu no skaistākajiem motocikliem, kāds jebkad ražots. Tas gan nebija jaudīgākais Birmingham Small Arms ražojums, tomēr šķita īsts klasiskās ēras motocikls un, pienācīgi noregulēts to Fillija, lai Dievs viņu svētī, prata pati, atstāja uz asfalta platu gumijas sliedi. Fillija reiz atzinās Bondam, ka labprāt brauc ar motociklu jebkuros laika apstākļos un esot iegādājusies ūdens un vēja necaurlaidīgu ādas kombinezonu, kas ļauj doties ceļā ikreiz, kad rodas tāda vēlme. Viņš tobrīd iztēlojās ārkārtīgi pieguļošu apģērbu un iepleta acis par atbildi saņemdams ironisku smaidu.

Nesen kļuva zināms, ka Ofīlija ir saderinājusies. Gredzenu, kuru viņš bija uzreiz ievērojis, rotāja neīsts rubīns.

Tātad šajā jautājumā viss bija skaidrs.

Fillija pacēla acis, un sejā ielija aizrautīgs smaids.

-    Sveiks, Džeims! Kāpēc tu manī tā lūkojies?

-    Tu esi man vajadzīga.

Viņa aizlika aiz auss atrisušu matu šķipsnu.

-    Ār prieku palīdzētu, ja vien varētu, taču vispirms man jāsagatavo materiāli Džonam. Viņš ir Sudānā. Tur tūlīt sāksies šaudīšanās.

Sudānieši vairāk nekā simts gadus cīnījās ar britiem, kā arī ēģiptiešiem un citiem kaimiņiem. Austrumu alianse vairāki Sudānas štati Sarkanās jūras krastā tiecās atdalīties un nodibināt mēreni laicīgu valsti. Hartūmas režīms, kas vēl nebija atguvies no nesenajiem neatkarības centieniem, par šādu iniciatīvu nebūt nesajūsminājās.

-    Zinu, Bonds atteica. Sākumā gribēja sūtīt mani. Bet es izvilku Belgradas kārti.

-    Tur ir gardāks ēdiens, Fillija atzina mākslotā nopietnībā. Ja vien tev garšo plūmes.

-    Bet es Serbijā ievācu dažas sīkas ziņas, kuras derētu izpētīt.

-    Tev, Džeims, nekā sīka nav.

Iedūcās Fillijas mobilais tālrunis. Pieri saraukusi, viņa vērās ekrānā. Atbildot analitiķe pievērsa Bondam caururbjošo gaišbrūno acu skatienu un, viegli uzjautrināta, noraudzījās aģentā. Sapratu, viņa noteica klausulē un tad piebilda Bondam: Tu esi paraustījis pareizās aukliņas vai arī iebiedējis kādu.

-    Es? Nemūžam.

-    Labi, Āfrikā kādu laiku pakaros bez manis. Ja tā var izteikties.

Viņa piegāja pie kaimiņu darbstacijas un nodeva Hartūmas stafetes kociņu kolēģim.

Bonds apsēdās. Fillijas darbavieta šķita piedzīvojusi izmaiņas, taču kādas? To viņš nevarēja pateikt. Varbūt viņa to sakārtojusi vai arī pārbīdījusi mēbeles cik nu tas tādā šaurā nodalījumā iespējams.

Atgriezusies Fillija pievērsās Bondam. Tā. Esmu tavā rīcībā. Par ko ir runa?

-    Par "Divdesmitā datuma incidentu".

-    Ak tā. Es neesmu informēto sarakstā, tāpēc lūdzu īsu izklāstu.

Tāpat kā Bonds, arī Ofīlija Meidenstone bija izturējusi augstas pakāpes pārbaudi, ko veica Aizsardzības Pārbaužu aģentūra, Ārlietu un sadraudzības valstu ministrija un Skotlendjards, un ieguva teju neierobežotu pieeju visslepenākajiem materiāliem; izņēmums bija vien daži dati par kodolieročiem. Bonds izstāstīja kolēģei par Noasu, īru, piektdien paredzēto katastrofu un atgadījumu Serbijā. Fillija visu rūpīgi pierakstīja.

-    Es gribētu, lai tu patēlo izmeklētāju. Plašākas informācijas pagaidām nav. Viņš pasniedza Fillijai maisiņu ar papīra lapām, kuras bija izgrābis no degošās automašīnas Novisadas tuvumā, un savas saulesbrilles. Man steidzami, pat zibenīgi jānoskaidro šā cilvēka personība un viss pārējais, ko tev laimējas izdibināt.

Fillija piezvanīja un lūdza atsūtīt kādu pēc materiāliem, kurus paredzēts analizēt MI6 laboratorijā vai, ja ar to būtu par maz, plašajā Skotlendjarda Īpašo noziegumu nodaļas tiesmedicīnas ekspertīzes centrā. Tad viņa klausuli nolika.

-    Kurjers jau ir ceļā.

Sameklējusi rokassomiņā pinceti, viņa izņēma no maisiņa abas papīra strēmeles. Pirmā bija rēķins, kas nesen izrakstīts kādā krodziņā Kembridžas pievārtē. Diemžēl klients norēķinājies skaidrā naudā.

Uz otras lapas vīdēja uzraksts: Boots March. 17. Ne vēlāk. Tas varēja būt šifrēts paziņojums un tikpat labi ari pirms diviem mēnešiem tapis atgādinājums aiziet uz Boots aptieku vai apavu darbnīcā paņemt zābakus.

-    Un Oakley brilles? Fillija vērās maisiņā.

-    Uz labās lēcas ir Ira partnera pirksta nospiedums. Kabatās nekā nebija.

Analītiķe nokopēja abus dokumentus, vienu kopiju atdeva Bondam, otru paturēja sev un oriģinālus ielika maisiņā pie brillēm.

Tad Bonds izstāstīja par bīstamo materiālu, kuru Irs gatavojās izgāzt Donavā. Man jāzina, kas tieši bija kravā un kādus postījumus šī viela varēja radīt. Baidos, ka patlaban serbi mani īpaši neciena un negribēs sadarboties.

-    To mēs vēl redzēsim.

Tajā bridi iezvanījās Bonda mobilais tālrunis. Viņš ieskatījās ekrānā, lai gan itin labi zināja, kuram numuram piesaistīta šī melodija.

-    Manlpenija?

-    Sveiks, Džeims, atbildēja zvanītāja. Apsveicu ar atgriešanos.

-    M.? viņš jautāja.

-M.

8. NODAĻA

9

Plāksnīte līdzās augšstāva kabineta durvīm vēstīja: "Ģenerāldirektors."

Bonds iegāja priekštelpā, kur pie sakārtota rakstāmgalda sēdēja aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, /em žaketes, kas bija gandrīz tādā pašā toni kā Bonda žakete, viņai mugurā bija pieguļošs krēmkrāsas krekliņš. Iegarenā seja, glīta un karaliska, un acis, kas veiklāk nekā "Pirmās formulas" sacīkšu auto ātrumkārba spēja pārslēgties no bargas uz līdzcietīgu izteiksmi.

-    Sveika, Manipenij.

-    Vienu mirklīti, Džeims. Viņš atkal sarunājas ar Vaitholu.

Sieviete sēdēja taisna kā stīga un neizdarīja nevienu lieku

žestu. Ne matiņš nebija noklīdis no frizūras. Bonds ne jau pirmo reizi ieprātojās, ka viņas pagātne armijā ir atstājusi neizdzēšamas pēdas. Lai kļūtu par M. personisko asistenti, viņa bija demobilizējusies no Karaliskās Jūras kara flotes.

Drīz pēc iestāšanās Ārzemju attīstības grupā Bonds bija iegājis kabinetā, iekritis krēslā un veltījis asistentei platu, žilbinošu smaidu. Bijāt leitnante, vai ne, Manīpenija? viņš izmeta. Es gan gribētu, lai jūs atrastos virs manis.

Bonds bija aizgājis no dienesta nedaudz augstākā komandiera pakāpē.

Pretī viņš saņēma nevis iznicinošu repliku, kādu bija pelnījis, bet gan rāmu un atjautīgu atbildi:

-    O, bet man dzīve ir iemācījusi, Džeims, ka visus stāvokļus var iegūt vienīgi ar pieredzi. Un nešaubos, ka mans pieredzes līmenis ne tuvu nelīdzinās tavējam.

Gudrā un tūlītējā atbilde, kas bilsta ar starojošu smaidu, un uzruna "tu" vienā mirklī negrozāmi skaidri iezīmēja viņu attiecības asistente ierādīja Bondam viņa vietu, taču pavēra platu ceļu draudzībai. Tādas tās bija palikušas līdz pat šai dienai tuvas un sirsnigas, taču allaž profesionālas. Tomēr Bonds loloja cerību, ka viņš Manīpenijai ir vistīkamākais no visiem "nulle, nulle" vienības aģentiem.

Manīpenija nopētija apmeklētāju un sarauca uzacis. Cik dzirdēju, tev tur gājis visai raibi.

-    Tā var teikt.

Pametusi skatienu uz aizvērtajām M. kabineta durvīm, viņa turpināja:

-    Situācija ar Noasu ir samērā smaga, Džeims. Ziņas nāk no visām pusēm. Vakar vakarā šefs aizgāja deviņos, šorīt ieradās piecos. Un čukstus piebilda: Viņš par tevi ir noraizējies. Vakar tu dažbrīd atradies ārpus saziņas zonas. Tādos mirkļos viņš diezgan bieži sēdēja ar klausuli rokā.

Abi ieraudzīja, ka tālrunī uz galda izdziest kāda lampiņa. Viņa nospieda pogu un ierunājās mikrofonā ar gandrīz nesaskatāmu statīvu:

-    Ieradies aģents nulle, nulle, septiņi, ser.

Asistente pamāja ar galvu uz durvju pusi, kurp tobrīd jau devās Bonds, un virs durvīm iegaismojās lampa ar uzrakstu "Netraucēt". Valdīja klusums, taču Bonds iztēlojās, kā noklaudz metāls, atsprāgst bulta un tiek atslēgtas durvis, pa kurām viduslaiku pazemes cietumā ieved jaunu ieslodzīto.

-     Labrīt, ser.

M. izskatījās tieši tāpat kā abu iepazīšanās reizē pirms trim gadiem pie Ceļotāju kluba pusdienu galda, un viņam mugurā, iespējams, bija tas pats pelēkais uzvalks. Priekšnieks norādīja uz vienu no diviem funkcionālajiem krēsliem pie lielā ozolkoka rakstāmgalda. Bonds apsēdās.

Kabineta grīdu sedza paklāji, un gar sienām stiepās grāmatu plaukti. Ēka gluži kā ass šķīra veco Londonu no jaunās, un aina pa M. stūra kabineta logiem to apliecināja. Rietumu pusē senlaicīgie Merilebonhaistrītas nami krasi atšķīrās no Jūstonroudas stikla un metāla debesskrāpjiem, konceptuālām šaubīgas estētikas skulptūrām ar nepārspējami gudrām liftu sistēmām.

Tomēr pat saulainās dienās ainava aiz loga rādījās blāva un neskaidra, jo stikli bija sprādziendroši un ložu necaurlaidīgi un no ārpuses klāti ar spoguļa kārtiņu, lai neviens ■ itlapīgs ienaidnieks nevarētu izpētīt kabinetu, karādamies gaisa balonā virs Ridženta parka.

M. pacēla acis no piezīmēm un pārlaida skatienu Bondam.

Ja pareizi saprotu, medicīniskā apskate nebija vajadzīga?

Viņam nekas nepaslīdēja secen nepamanīts. Nekad.

-    Pāris skrambiņu. Nekā nopietna.

Uz rakstāmgalda atradās dzeltena piezīmju grāmatiņa, sarežģīta telefonsakaru konsole, mobilais tālrunis, Edvarda laikmeta stila vara lampa un kārba, kurā glabājās tievi cigāii ar apgrieztiem galiem M. šad tad atļāvās uzsmēķēt, braukdams uz Vaitholu vai atgriežoties no tās, vai īso pastaigu laikā Ridženta parkā, kad viņu pavadīja tikai paša domas un divi sargi no P-nodaļas. Par M. personīgo dzīvi Bonds zināja pavisam maz, tikai to, ka viņš apmeties Reģenta laika savrupmājā Vindzoras meža malā, aizraujas ar bridžu un makšķerēšanu un ir samērā prasmīgs ziedu akvarelists. l/skatīgs un apdāvināts flotes kaprālis vārdā Endijs Smits vadāja viņu kārtīgi nospodrinātā desmit gadus vecā RollsRoyce automobilī.

-    Ziņojiet, nulle, nulle, septiņi!

Bonds sakārtoja domas. M. necieta juceklīgu stāstījumu un liekvārdību. Iestarpinājumi un minstināšanās bija tikpat nepieņemami kā labi zināmu patiesību atkārtošana. Bonds izklāstīja notikumus Novisadā un beigas piebilda:

-    Serbijā es atradu dažus lietiskos pierādījumus, kas varētu sniegt mums kādu informāciju. Patlaban ar tiem nodarbojas Fillija, kura arī noskaidros, kas bijusi tā bīstamā krava.

-    Fillija?

Aģents atcerējās, ka M. nepatika lietot iesaukas, lai ari pats visā organizācijā bija zināms tikai ar segvārdu.

-     Ofīlija Meidenstone, aģents paskaidroja. Mūsu koordinatore no MI6. Ja tur būs kaut kas svarīgs, viņa to noskaidros.

-    Jūsu leģenda Serbijā?

-    Operācija ar svešiem karogiem. Augstākā Serbijas Drošības un informācijas pārvaldes priekšniecība Belgradā zināja par manu misiju un amatu Ārzemju attīstības grupā, taču abiem operācijas aģentiem mēs pastāstījām, ka esmu no fiktīvas ANO miera uzturēšanas vienības. Man nācās pieminēt Noasu un piektdienas incidentu, jo serbu aģenti varēja nejauši atklāt kaut ko būtisku. Taču tas, ko Irs izvilināja no jaunākā aģenta, mūsu operāciju nekompromitēja.

-    Pēc vilciena katastrofas Novisadā Skotlendjards un M15 ir nesaprašanā. Vai, jūsuprāt, Serbijas katastrofa bija tikai izmēģinājums terora aktam pie mums "Divdesmitā datuma incidenta" ietvaros?

-    Ari es par to iedomājos, ser. Taču šādai operācijai diez vai būtu nepieciešama ilgstoša vingrināšanās. Turklāt Ira partneris trīs minūšu laika savirzlja pārmijas, lai nolaistu vilcienu no sliedēm. Mūsu dzelzceļa sistēma noteikti ir krietni sarežģītāka par kravas vilcienu līnijām Serbijas lauku apvidos.

Priekšnieks pacēla kuplo uzaci, iespējams, nepiekrizdams šim pieļāvumam. Taču skaļi viņš teica:

-Jums taisnība. Tas neizskatās pēc prelūdijas "Divdesmitā datuma incidentam".

-     Tālab, ser… Bonds paliecās uz priekšu. …es gribu nekavējoties atgriezies D bāzē. Ieradīšos no Ungārijas un uzsākšu operāciju, lai sadzītu pēdas īram un nogādātu viņu mūsu pusē. Paņemšu pāris mūsu vienpadsmitās nodaļas aģentus. Varam sameklēt viņa nolaupīto smago mašīnu. Tas nebūs viegli, bet…

Šūpodamies savā apdilušajā troni, M. purināja galvu. Šķiet, ir kāda problēma, un tā saistīta ar jums, nulle, nulle, septiņi.

-     Lai ko apgalvotu Belgradā, jaunākais aģents gāja bojā…

M. nepacietīgi atmeta ar roku. Ja, ja, protams, ka ta bija pašu vaina. Par to ne brīdi nav radušās šaubas. Paskaidrojumi ir vājuma pazīme, nulle, nulle, septiņi. Nesaprotu, kālab jums tas nepieciešams.

-    Atvainojos, ser.

-    Es runāju par kaut ko citu. Vakar vakarā Čeltenemā izdevās satelīta attēlā uztvert smago mašīnu, ar kuru īrs aizbēga.

-     Ļoti labi, ser. Tātad taktika acīmredzot vainagojusies panākumiem.

Taču M. drūmais skatiens liecināja, ka Bonda apmierinājums ir pāragrs. Aptuveni piecpadsmit jūdzes uz dienvidiem no Novisadas automašīna piestāja ceļmalā, un īrs iekāpa helikopterā. Nav ne reģistrācijas, ne identifikācijas datu, taču Valdības sakaru dienesta štābam izdevās iegūt lidaparata MASINT informāciju.

Izmēru un signatūras izlūkošana bija pēdējais jaunievedums augsto spiegošanas tehnoloģiju nozarē. Ja informācija naca no elektroniska avota, piemēram, mikroviļņu pārraidēm vai radio, to sauca par ELINT; ja no fotogrāfijām vai sateteli tattēliem par IMINT; ja no mobilajiem tālruņiem vai elektroniskā pasta par SIGINT; no cilvēka mutes par huMINT. Turpretī MASINT gadījumā aparatūra vāca un kategorizēja tādus datus kā siltumenerģija, skaņu viļņi, gaisa plusmu pārtraukumi, propelleru un helikopteru rotoru radītas vibrācijas, reaktīvo dzinēju, vilcienu un automobiļu izplūdes gāzes, ātruma izmaiņas un daudzus citus.

Ģenerāldirektors turpināja stāstījumu:

-    Vakar vakarā MI5 reģistrēja izmēru un signatūru datus, kas atbilda helikopteram, ar kuru viņš devās prom.

"Velns un elle! Ja MI5 atradusi helikopteru, tad tas atrodas Anglijā. Irs, vienīgais pavediens, kas saista Noasu un "Divdesmitā datuma incidentu", ir nonācis vienīgajā vietā u/. pasaules, kur man nav atļaujas viņu vajāt," domās secināja Džeimss Bonds.

-    Helikopters nolaidās ziemeļaustrumos no Londonas apmēram vienos naktī un nozuda. M. pašūpoja galvu. Es nesaprotu, kālab Vaitholā neatvēlēja mums lielāku rīcības brīvību darbam pašu valsti. Tā būtu vieglāk strādāt. Sasodīts, kas notiktu, ja jūs būtu izsekojis Iru līdz Londonas Acs panorāmas ratam vai Tiso kundzes vaska muzejam? Kas jums būtu jādara? Jāzvana ārkārtas dienestiem? Dieva dēļ, šis taču ir globalizācijas, interneta, Eiropas Savienības laikmets! Bet mums joprojām nav atļauts izmeklēt lietas savas valsts teritorijā.

Tiesa, šā noteikuma loģiskais izskaidrojums bija nepārprotams. MI5 veica spīdošu izmeklēšanas darbu, MI6 savukārt prata savākt ārvalstu izlūkdatus un veikt "kaitnieciskas darbības", piemēram, iznīcināt teroristu šūniņu no iekšienes, iepludinot dezinformāciju. Ārvalstu attīstības grupai bija plašākas pilnvaras, un laiku pa laikam tiesa, ne pārāk bieži, nulle, nulle vienības aģentiem tika dota pavēle uzmeklēt valsts ienaidniekus un tos nošaut. Taču Apvienotās Karalistes teritorijā šāda rīcība, lai cik morāli attaisnojama vai parocīga no stratēģiskā viedokļa, rastu visnotaļ nelabvēlīgu atbalsi emuāru autoru un Flitstrītas skribentu aprindās. Turklāt ari Kroņa prokuroriem būtu savs vārds sakāms šai lietā.

Taču, neņemot vērā politiku, Bonds nelokāmi alka turpināt "Divdesmitā datuma incidenta" izmeklēšanu. Pret Iru viņam bija radusies īpaša nepatika. Uzrunājot ģenerāldirektoru, Bonds rūpīgi izsvēra vārdus.

-     Uzskatu, ka man ir vislabākās izredzes atrast gan šo cilvēku, gan Noasu un noskaidrot, kas viņiem padomā. Es vēlos turpināt iesākto.

-    Tā jau domāju. Un gribu, lai jūs turpināt, aģent nulle, nulle, septiņi. Šorīt sazinājos pa tālruni ar MI5 un īpašo operāciju direktorātu Skotlendjardā. Abas iestādes ir ar mieru piesaistīt jus kā konsultantu.

-     Konsultantu? Bonds skābā tonī atkārtoja, bet tad atģida, ka M. noteikti risinājis smagas pārrunas, lai panāktu kaut tik daudz. Pateicos, ser.

Ģenerāldirektors atgaiņājās.

-     Sadarbosieties ar kādu Trešās daļas darbinieku, puisi vārdā Osborns-Smits.

Trešā daļa… Britu drošības dienesta un policijas operatīvās vienības bija kā cilvēciskas būtnes, kas dzimst, precas, rada pēcnācējus, izmirst un, kā reiz pajokoja Bonds, pat pārdzīvo dzimuma maiņas operācijas. Trešā daļa bija viena no jaunākajām atvasēm. Tai bija attala saistība ar MI5 līdzīga tam vārajam, tievajam pavedienam, kas vienoja Ārzemju attīstības grupu ar MI6.

Ticams noliegums…

Lai ari M15 dotas plašas izmeklēšanas un novērošanas pilnvaras, tai nebija ļauts arestēt cilvēkus vai uzsākt kaujas operācijas. Šim nolūkam pastāvēja Trešā daļa. Nomaļus izvietotā slepenā vienībā strādāja augsto tehnoloģiju guru, birokrāti un lieliski bruņoti bijušie īpašā Aviācijas desanta un īpašā Jūras desanta skarbie zēni. Bonds atcerējās, cik iespaidīgi bija viņu nesenie panākumi, likvidējot teroristu šūniņas Oldemā, Līdsā un Londonā.

M. bezkaislīgi nopētīja aģentu. Es zinu, ka jūs, nulle, nulle, septiņi, esat pieradis saņemt carte blanche… atļauju brīvi rīkoties savās misijās. Jūsu tieksme strādāt neatkarīgi agrākos laikos ir lieti noderējusi. Ģenerāldirektors sadrūma. Lielākoties. Taču pašu mājās jūsu pilnvaras ir būtiski ierobežotas. Vai es skaidri izsakos?

-    Ja, ser.

"Tātad carte blanche pienācis gals," Bonds klusībā sirdījās.

Bondam tika veltīts vel viens biedinošs ģenerāldirektorā skatiens. Tagad par sarežģījumiem, proti, notiek konference par drošību.

-    Konference par drošību?

-    Vai tad neizlasījāt Vaitholas apkārtrakstu? M. īgni noprasīja.

Administratīvos paziņojumus par valsts iekšējām lietām Bonds nelasīja.

-    Piedodiet, ser.

Ģenerāldirektors sakoda zobus. Apvienotajā Karalistē ir trīspadsmit drošības dienestu pārvaldes. Kas zina, varbūt šorīt vēl kāda nākusi klāt. MI5, MI6, Smagās organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes, Apvienotā terorisma analīzes centra, Skotlendjarda pretterorisma nodaļas, Aizsardzības izlūkošanas nodaļas un visu pārējo iestāžu vadība šonedēļ uz trim dienām pulcēsies Vaitholā. Ari es, tāpat zēni no Centrālās izlūkošanas pārvaldes un Eiropas struktūrām. Ziņojumi par Islāmābādu, Phenjanu, Venecuēlu, Pekinu, Džakartu. Droši vien neiztiks ari bez kāda jauneklīga analītiķa Harija Potera brillītēs, kurš sludinās savu teoriju par to, ka čečenu nemiernieki ir vainīgi tā sasodītā Islandes vulkāna izvirdumā. Nolāpīta pindzelēšanās. Viņš nopūtās.

Ar mani šai laikā sazināties pārsvarā nebūs iespējams. Mūsu iestādē "Divdesmitā datuma incidentu" koordinēs štāba priekšnieks.

-Jā, ser. Es ar viņu visu saskaņošu.

-     Ķerieties klāt, nulle, nulle, septiņi. Un paturiet prātā, ka tagad strādājat Apvienotās Karalistes teritorijā. Izturieties tā, it ka nekad šajā valstī nebūtu bijis. Un tas nozīmē… Dieva dēļ, esiet diplomātisks saskarsmē ar vietējiem.

9. NODAĻA

3

-    Diezgan nelāgi, ser. Vai tiešam velaties to apskatīt?

Vīrietis atbildēja brigadierim bez kavēšanās:

-jā.

-    Labi. Aizvedīšu jus turp.

-    Kas vēl zina?

-     Tikai maiņas vadītājs un puisis, kurš to atrada. Uzmetis skatienu uzņēmuma direktoram, brigadieris piebilda: Viņi cietīs klusu. Ja tas ir svarīgi.

Sevērs Haidts neatbildēja.

Debesis bija nomākušās un šķita klātas putekļiem abi vīrieši atstāja sen būvētās galvenās ēkas iekraušanas platformu un devās uz tuvējo stāvlaukumu. Viņi iekāpa transporta līdzekli, kuru greznoja Green Way International atkritumu savākšanas un otrreizējās pārstrādes uzņēmuma logotips nosaukums bija uzdrukāts uz trauslas zaļas lapas attēla. Haidtam logotipa dizains īpaši nepatika un šķita sarkastiski modigs, taču viņam tika teikts, ka šāds zīmējums fokusa grupās saņēmis labu vērtējumu un arī no sabiedrisko attiecību viedokļa tas ir piemērots. "Ak, sabiedrība!" viņš toreiz iesaucās ar slēptu nicinājumu un negribīgi apstiprināja logotipu.

Slaidais, sešas pēdas un trīs collas garais vīrietis varēja lepoties ar lielu galvu un platiem pleciem, un viņa slaido torsu apņēma pēc pasūtījuma šūts melns vilnas uzvalks. Biezie sprogainie tumšie mati un bārda vietām bija iesirma. Dzeltenīgie nagi stiepās krietni pāri pirkstu galiem, taču bija rūpīgi apvīlēti tos acīmredzot audzēja garus ar nodomu, nevis aizmāršības dēļ.

Tumšās nāsis un vēl tumšākās acis asi izcēlās Haidta bālajā, iegarenajā sejā, kas šķita pārāk jauneklīga piecdesmit sesus gadus vecam vīrietim. Viņš joprojām bija spēcīgs, acīmredzami spējis saglabāt jaunībā iegūtos muskuļus.

Furgons devās ceļā pa stipri nekārtīgo, vairāk nekā simts .ikrus plašo uzņēmuma teritoriju, kurā atradās zemas ēkas, ilkritumu kalni, būvgružu konteineri, kaiju bari debesīs, dūmi, putekļi…

Un puvuma smaka…

Sēdēdams furgonā, kas kratījās pa grambaino ceļu, I l.ūdts uz brīdi pievērsās jaunbūvei pusjūdzes attālumā. I ka drīz būs pabeigta. Tā izskatījās uz mata tāda pati kā divas citas, kas jau slējās līdzās, piecstāvu taisnstūrveida celtne ar augstiem skursteņiem, virs kuriem debesis ņirb versmē, kas no tiem paceļas. Krāsnis atkritumu dedzināšanai dēvēja par "destruktoriem" Sevēram Haidtam ļoti patika šis Viktorijas laikmeta vārds. Anglija pirmā visā pasaulē sāka iegūt enerģiju no atkritumiem. Deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados Notingemā šim nolūkam tika uzbūvēta pirmā spēkstacija, un drīz vien visā valsti uzcēla simtiem šādu krāšņu tās radīja tvaiku, kas ražoja elektrību.

Destruktors, kuru drīz gatavojās pabeigt viņa atkritumu savākšanas un pārstrādes uzņēmuma teritorijas vidū, teorētiski maz atšķīrās no saviem baigajiem Dikensa laika priekšgājējiem, taču tas izmantoja skrāpjus un filtrus, lai atlasītu bīstamos atkritumus, un bija daudz efektīvāks, vienlaikus dedzinot no atkritumiem iegūto kurināmo un ražojot enerģiju, kuru nogādāja (ar peļņu, protams) Londonas un tās apkārtnes elektrotīkliem.

Nudien, var apgalvot, ka Green Way International ir jaunākais senās britu atkritumu savākšanas un pārstrādes tradīcijas turpinātājs. Henrijs IV, piedraudot ar naudas sodu, savulaik izdeva oficiālu pavēli, liekot savākt un izvest atkritumus no pilsētām. Temzas krastus attīrīja bezpajumtnieki ne jau par valsts maksātu algu, bet paši savu ienākumu kārodami, un lupatlaši pārdeva vilnas atgriezumus dzirnavām, kas no tiem gatavoja lētu vilnas pluču audumu. Jau deviņpadsmitajā gadsimtā Londonā pieņēma darbā meitenes un sievietes, kuras šķiroja piegādātos atkritumus pēc iespējamā noderīguma. Tad tūkstoš astoņi simti deviņdesmitajā gadā tika nodibināta British Paper Company, kas nodarbojās ar papīra otrreizējo apstrādi.

Green Way International atradās apmēram divdesmit jūdzes uz austrumiem no Londonas, labu gabalu aiz biroju eku "kārbiņām" Ailofdogsā un tālu no ārēji jūras mīnai līdzīgās "02" koncertzāles, Kanningtaunas, Silvertaunas un dokiem. Lai tur nonāktu, no A13 maģistrāles bija jānogriežas dienvidaustrumu virzienā un jābrauc uz Temzas pusi. Drīz vien ceļš pārtapa šaurā, neviesmīlīgā, pat biedējošā šosejā, kuras malās rindojās vienīgi krūmāji un stiebrzāles, bālas un caurspīdīgas kā mirstoša cilvēka āda. Asfalta strēle šķita stiepjamies nekurienē… līdz pārslīdēja pāri zemam pakalnam, un tālumā skatienam pavērās mūžam miglā tītais masīvais Green Way International ēku komplekss.

Visas šis atkritumu brīnumzemes vidū furgons apstājās pie sešas pēdas augsta un divdesmit pēdas gara apbružāta būvgružu konteinera. Tam blakus, acīmredzami juzdamies neveikli, stāvēja divi aptuveni četrdesmit piecus gadus veci strādnieki dzeltenbrūnos kombinezonos ar uzņēmuma logotipu. Viņu nemieru nekādi nemazināja uzņēmuma vadītāja ierašanās.

-    Johaidi… viens iečukstēja otram ausī.

Haidts apzinājās, ka vīriem bijību iedveš gan viņa tumšās acis, gan biezā sprogainā bārda, gan garais stāvs.

Un piedevām vēl nagi.

-    Tur? viņš taujāja.

Darbinieki nebilda ne vārda, un viņu vietā atbildēja brigadieris. Uzšuve uz kombinezona vēstīja, ka viņa vārds ir Džeks Denisons.

-    Tieši tā, ser.

Viņš uzsita knipi viena strādnieka virzienā.

-    Tā, saulīt, neliec misteram Haidtam gaidīt! Viņam nav laika te dirnēt visu dienu.

Padotais aizsteidzās pie konteinera malas un ar zināmu piepūli pavēra lielo vāku. Iekšā vīdēja zaļo atkritumu maisu kalni un izbirušas drazas pudeles, žurnāli un avīzes, kurus sliņķi negribēja šķirot otrreizējai pārstrādei.

Blakus atradās ari kaut kas neiederīgs, proti, cilvēka līķis.

Spriežot pēc auguma sievietes vai pusaudža ķermenis. Pēc skata neko vairāk nevarēja pateikt, vienīgi to, ka nāve iestājusies pirms vairākiem mēnešiem. Haidts pieliecās un paurbināja līķi ar garajiem nagiem.

Tomēr sieviete.

Cieši lūkodamies uz trūdošo ādu un kauliem, kas bija izbraukušās tai cauri, uz kukaiņu un dzīvnieku apstrādāto pārpalikušo miesu, Haidts manīja paātrināmies sirdspukstus. Viņš uzrunāja abus strādniekus:

-    Jūs par šo gadījumu turēsiet mēles aiz zobiem.

-    Jā, ser.

-    Protams, ser.

-    Gaidiet tur.

Strādnieki aizsteidzās prom. Haidts stingri palūkojās uz Denisonu. Brigadieris pamāja, mēmi apstiprinādams, ka vīri nenodos. Haidts par to nešaubijās viņš firmu vadija drīzāk kā militāro bāzi, nevis atkritumu izgāztuvi un otrreizējās pārstrādes uzņēmumu. Drošība kotējās augstu mobilos tālruņus te lietot neļāva, izejošos zvanus un koicspondenci pārbaudīja, un valdīja stingra disciplīna. Lai lo atlīdzinātu, Sevērs Haidts maksāja saviem strādniekiem visnotaļ lielas algas. Vēsture mācīja, ka profesionāli kareivji ir daudz uzticamāki par amatieriem, ja vien ir nauda. Un šī konkrētā līdzekļa trūkumu Green Way International nekad nebija izjutis. Atbrīvošanās no tā, kas i ilvēkiem vairs nav vajadzīgs, vienmēr ir bijusi un mūžam būs ienesīga nozare.

Palicis viens, Haidts ierāpās blakus mirušajai.

Cilvēka mirstīgās atliekas atkritumos atrada samērā regulāri. Būvgružu un atkritumvielu izmantošanas brigādes strādnieki laiku pa laikam uzgāja Viktorijas laikmeta kaulus vai izkaltušus skeletus, kas bijuši ēku pamatos. Citreiz pagadījās kāds dabas stihiju, alkohola vai narkotiku uzveikts bezpajumtnieks, kura līķis bez ceremonijām iemests starp atkritumu maisiem. Šad tad tika atrasts kāds slepkavības upuris tādos gadījumos slepkavas izrādīja laipnību un piegādāja upuri paši saviem spēkiem.

Haidts nekad neziņoja par šādiem miroņiem. Vismazāk viņam vajadzēja policijas klātbūtni.

Turklāt kādēļ būtu jātiek vaļā no tāda dārguma?

Viņš pievirzījās tuvāk līķim, ceļgali piespiedās driskām, kas bija palikušas pāri no sievietes džinsiem. Puvuma dvinga, kas atgādināja rūgtu slapja kartona dvaku, vairumam cilvēku šķistu nepatīkama, taču Haidts visu mūžu strādājis atkritumu savākšanas nozarē un viņam šāds smārds likās tikpat ierasts kā servisa mehāniķiem smērvielas smaka vai lopkautuves strādniekiem asiņu un iekšu smirdoņa.

Pastiepies Haidts ar dzeltenīgo nagu noglauda miroņa galvvidu, no kura bija nogājuši gandrīz visi mati, tad žokli un pirkstu kauliņus, kas pirmie bija izspraukušies cauri ādai. Ari mirušās nagi bija gari, lai gan ne jau tādēļ, ka būtu paaugušies pēc nāves iestāšanās brīža tas bija mīts. Tie izskatījās garāki, jo miesa zem nagiem sarāvusies. Haidts labu brīdi pētīja jauniegūto draudzeni un tad negribīgi atrāvās, ieskatījās pulkstenī, izņēma no kabatas iPIione un uzņēma kādu duci fotogrāfiju.

Tad viņš paskatījās apkārt un norādīja uz pamestu vietu aiz pildizgāztuvēm starp diviem lieliem uzbērumiem, kas atgādināja kritušu kareivju kapukalnus.

-    Liec vīriem aprakt tur.

-    Labi, ser, Denisons atbildēja.

Soļodams furgona virzienā, uzņēmējs vēl norādīja:

-     Ne pārāk dziļi. Atstāj zīmi. Lai es to vēlāk varētu atrast.

Pēc pusstundas Haidts sēdēja savā kabinetā pie rakstāmgalda, kura virsma bija darināta no trīssimt gadus vecām cietuma kameras durvīm, un, iegrimis domās, pārskatīja nofotografētos līķa attēlus. Visbeidzot nolicis tālruni, viņš pievērsās citiem jautājumiem. Tādu netrūka, jo viņa firma bija viens no vadošajiem atkritumu savākšanas, izmantošanas un otrreizējās pārstrādes uzņēmumiem pasaulē.

Plašais, pustumsā grimstošais kabinets atradās galvenās mītnes augšstāvā vecā, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit sestajā gadā būvētā gaļas fabrikas ēkā, ķo restaurēja un pārvērta, kā teiktu interjeristi, noplukušā kičā.

Pie sienām izvietojās arhitektoniski suveniri no daudzajām nojauktajām ēkām aplupuši, krāsoti ieplaisājušu vitrāžu rāmji, no betona veidotu garguju, savvaļas dzīvnieku tēli un mozaīkas, tostarp vairāki Svētā Jura un pūķa cīņas attēlojumi un arī Svētā Zanna. Kādā bareljefā Zevs gulbja izskatā izklaidējās ar skaisto Lēdu.

Haidta sekretāre nāca un gāja ar vēstulēm, zem kurām vajadzēja viņa parakstu, nesa ziņojumus, kas viņam bija jāizlasa, dienesta vēstules apstiprināšanai un finanšu pārskatus izskatīšanai. Uzņēmums plauka un zēla. Savulaik otrrei-

zējās pārstrādes industrijas konferencē Haidts pajokoja, ka I pazistamais sakāmvārds par divām neizbēgamajām lietām nāvi un nodokļiem ir nepilnīgs; ir taču ari atkritumu savakšana.

Melodiski iepīkstējās dators, un Haidts atvēra šifrētu elektroniskā pasta vēstuli no darījumu partnera, kas tobrīd uzturējās ārpus valsts. Dokumentā viņš pieminēja svarīgu tikšanos rit, tas ir, otrdien. Pēdējā rindiņa viņu sevišķi iepriecināja. "Mirušo skaits būs ievērības cienīgs tuvu simi un. Ceru, ka tas der."

Derēja patiesi. Un iekāre, kas bija viņā modusies, uzlūkojot līķi konteinerā, iekvēlojās vēl spēcīgāk.

Viņš pacēla acis telpā ienāca slaida, apmēram sešdesmit piecus gadus veca sieviete tumšā bikškostīmā un baltā Muzē, īsiem sirmiem matiem. Platīna ķēdītē ap tievo kaklu karājās liels briljants, bet plaukstas locītavas un vairākus ļ'irkstus greznoja tādi paši dārgakmeņi izsmalcinātos ietvaros.

Es apstiprināju dizainu.

Amerikāniete Džesika Bārnsa nāca no mazpilsētas Boslonas pievārtē, un viņas balsi joprojām burvīgi iekrāsoja dzimtās puses akcents. Pirms daudziem gadiem ieguvusi skaistumkonkursa uzvarētājas titulu, viņa strādāja par zāles pārzini smalkā Ņujorkas restorānā, kur iepazinās ar Haidlu. Viņi vairākus gadus dzīvoja kopā, un lai paturētu viņu luvumā Haidts bija pieņēmis draudzeni darbā pārraudzīt uzņēmuma reklāmas daļu, lai arī pats šo nozari necienīja, šad un tad viņam kļuva zināms, ka Džesika pieņēmusi vairākus veiksmīgus lēmumus tirgzinības jomā, kas uzņēmumam nesa peļņu.

Piepeši Haidts atskārta, ka Džesika ir mainījusies.

"Lūk, cēlonis rokā." Viņš bija lūdzis, kategoriski pieprasījis, lai Džesika valkā tikai melnu un baltu apģērbu un nelieto kosmētiku. Bet viņas vaigus iekrāsoja teju nemanāms sārtums, un lūpas gandrīz nesaskatāma pomādes kārtiņa. Lai arī priekšnieks netīksmi neizrādīja, Džesika juta sejai pievērsto skatienu un mazliet pamīņājās. Elpa kļuva straujāka. Viņa jau grasījās pielikt pirkstu pie vaiga, taču pusceļā apķērās.

Tomēr savu attieksmi viņš bija paudis. Džesika pasniedza lapas ar reklāmas dizainiem.

-    Vai gribi apskatīt?

-    Tiem noteikti nav ne vainas, viņš attrauca.

-      Tad sūtīšu prom. Džesika izgāja no kabineta, un Haidts zināja, ka viņa dodas nevis uz tirgzinību nodaļu, bet uz dāmistabu noskalot seju.

Tad Džesika Haidtam aizmirsās. Viņš lūkojās pa logu uz savu jauno destruktoru. Par piektdien gaidāmo notikumu viņš zināja gaužām labi, taču pagaidām no prāta neizgāja nākamā diena.

Mirušo skaits… tuvu simtam.

Viņš juta vēderā patīkamu kņudoņu.

Tobrīd sekretāre pa iekšējo tālruni paziņoja: Ieradies misters Danns, ser.

-    Ā, tas labi.

Pēc mirkļa ienāca Nials Danns un aizvēra durvis. Pazīstami viņi bija deviņus mēnešus, un šā apgrūtinošā cilvēka trapecveida seja reti atspoguļoja emocijas. Sevēram Haidtam visumā cilvēki nebija vajadzīgi, un saskarsmes jaukumi viņu nemaz neinteresēja, taču Danns lika stingt pat viņa asinīm.

-    Kas tur īsti notika? Haidts taujāja. Pēc atgadījuma Serbijā Danns bija ierosinājis pēc iespējas samazināt abu sarunas pa tālruni.

Danns pievērsa Haidtam gaiši zilās acis un savā Belfāstas akcentā izstāstīja, ka viņu un serbu Kariču tur pārsteiguši vairāki vīri vismaz divi Serbijas izlūkdienesta aģenti, kas pārģērbušies par policistiem, un kāds rietumnieks, kurš serbu aģentam stāstījis, ka strādā Eiropas miera uzturēšanas un novērotāju grupā.

Haidts sarauca pieri. Vai tā ir…

-     Tādas vienības nav, Danns mierīgi atteica. Tā noteikti bija privāta operācija. Nebija ne papildspēku, ne vadības, ne mediķu. Rietumnieks droši vien aģentus uzpircis, lai tie viņam palīdzētu. Galu galā tie taču ir Balkāni. Varbūt kāds konkurents. Varbūt kāds no jūsu partneriem vai darbiniekiem palaidis muti par šo plānu.

Viņš, protams, runāja par "Ben-Hinomu". Tika darīts viss iespējamais, lai paturētu projektu noslēpumā, taču tajā bija iesaistīti vairāki cilvēki visā pasaulē; iespējams, ka notikusi informācijas noplūde un kāds noziedzīgais sindikāts nolēmis ievākt plašākas ziņas.

Nevēlos noliegt risku, Danns norādīja. Cilvēki gan tīkas samērā zinoši, taču tas nebija liela mēroga koordinēts il.irbs. Esmu pārliecināts, ka varam turpināt iesākto. Danns pasniedza Haidtam mobilo tālruni. Mūsu sarunām lietoJlet šo. Tas ir labāk iešifrēts.

Vai tev izdevās kārtīgi apskatīt rietumnieku? Haidts .iplūkoja aparātu.

-    Nē. Sacēlās milzīgi dūmi.

-    Un Karies?

-    Es viņu novācu. Danns to pavēstīja tikpat bezkaislīgi, it ka atzītu: "Jā, šodien gan vēss laiciņš."

I laidts pārdomāja situāciju. "Nav precīzāka un piesardzīgākā notikumu analītiķa par Nialu Dannu. Ja viņš apgalvo, 1.1 briesmas nedraud, tad tā ari ir."

-    Tagad es došos uz ražotni, Danns turpināja. Tiklīdz nogādāšu tur pēdējos materiālus, vienība sola dažu stundu laikā darbu pabeigt.

-     Došos tev līdzi. Haidtā iegailējās kvēle, ko bija aizdedzinājis konteinerā atrastais sievietes līķis un doma par to, kas gaida ziemeļos.

Danns neatbildēja uzreiz, tomēr pēc brīža monotonā balsi ievaicājās: Vai tā būtu laba doma? Tas varētu būt bīstami. Viņš uzdeva jautājumu, it kā būtu saklausijis Haidta balsī dedzību. Acīmredzot, pēc Danna domām, no lēmuma, kas pieņemts emociju varā, nekas labs nevar sanākt.

-    Es riskēšu.

Haidts uzsita pa kabatu, pārliecinoties, ka tālrunis ir līdzi. Viņš cerēja, ka radīsies izdevība uzņemt vēl dažas fotogrāfijas.

10. NODAĻA

7

Izgājis no ģenerāldirektora kabineta, Bonds aizsoļoja pa gaiteni. Viņš sasveicinājās ar eleganti ģērbušos aziātu izcelsmes sievieti, kas tobrīd izveicīgi ievadīja tekstu lielā datorā, un iegāja pa durvīm, kas atradās viņai aiz muguras.

-    Esi uzņēmies jaunu pienākumu, viņš uzrunāja vīrieti, kas sēdēja sakņupis pār galdu, kurš līka zem papīru un mapju kaudzēm.

-    Esmu gan. Bills Teners pacēla galvu. Es tagad esmu "Divdesmitā datuma incidenta" liellords. Sēdies, Džeims. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz tukšu krēslu; pareizāk sakot, uz vienīgo tukšo krēslu. Kabinets varēja lepoties ar vairākiem sēdekļiem, taču pārējie kalpoja par novietni aizvien jaunām mapju kaudzēm. Tad Ārzemju attīstības grupas štāba priekšnieks apjautājās:

-    Vissvarīgākais jautājums… Vai vakar tev reisā piedāvāja puslīdz labu vīnu un gardēža maltīti?

īpašā Aviācijas desanta atsūtītais Apache helikopters bija uzņēmis Bondu kadā laukā Donavas dienvidu pusē un ātri vien nogādājis uz NATO bāzi Vācijā, bet tālāk ar furgona detaļām piekrauts Hercules lidaparāts ļāva viņam veikt ceļojuma atlikušo daļu līdz Londonai.

-    Acīmredzot šiem bija piemirsies uzpildīt krājumus, Bonds attrauca.

Teners iesmējās. Atvaļinātais armijas virsnieks, agrākais pulkvežleitnants, bija solīds, vairāk nekā piecdesmit gadus vecs vīrietis ar iesārtu seju un taisnu mugurkaulu visās nozīmēs. Ģērbies tumšās biksēs un gaiši zilā kreklā ar atrotītām piedurknēm. Viņš uzņēmās grūto pienākumu vadīt Ārzemju attīstības grupas ikdienas darbību un būtībā varētu iztikt bez humora izjūtas, taču patiesībā viņam tā bija lieliski. Kad jaunais aģents iestājās darbā, Teners kļuva par viņa inentoru, un tagad Bonds uzskatīja viņu par savu tuvāko draugu šajā organizācijā. Teners aizrāvās ar golfa spēli, un ik pēc dažām nedēļām kopā ar Bondu mēģināja izrauties uz kadu grūtākas kategorijas golfa laukumu, piemēram, uz Karalisko Sinkportas klubu, Karalisko Sentdžordža klubu vai vismaz uz Saningdeilu netālu no Vindzoras.

Teners, protams, bija informēts par "Divdesmitā datuma incidentu" un Noasa medībām, tomēr Bonds izklāstīja jaunākās ziņas un izskaidroja savas ierobežotās iespējas operācijā.

Štāba priekšnieks līdzjūtīgi pasmējās. Kā redzu, esi samierinājies.

-    Izvēles jau nav, Bonds atzina. Vai Vaitholā joprojām ir pārliecināti, ka draudi nāk no Afganistānas?

-     Teiksim tā… Vaitholā cer, ka no turienes, Teners atteica klusākā balsī. Vairāku iemeslu dēļ. Gan tu pats padomāsi un visu sapratīsi. Iemesli, bez šaubām, bija saistīti ar politiku. Priekšnieks pameta ar galvu ģenerāldirektora kabineta virzienā. Vai dzirdēji viņa viedokli par drošības jautājumu konferenci, kas viņam šonedēļ piespiedu kārtā jāapmeklē?

-    Pietiekami skaidri, Bonds attrauca.

Teners klusi iesmējās.

Bonds paraudzījās pulkstenī un piecēlās. Man vēl jātiekas ar kadu cilvēku no Trešās daļas. Osborns-Smits. Vai tu par viņu kaut ko zini?

-   Ak, Pērsijs. Bills Teners savilka seju noslēpumainā grimasē, pasmaidīja un piebilda: Lai nu paliek. Vēlu veiksmi, Džeims!

O-nodaļa aizņēma teju visu ceturto stāvu.

Lielo atklāto telpu apjoza aģentu kabineti. Vidū atradās personīgo palīgu un papildpersonāla darbavietas. Tikpat labi tā varētu izskatīties vērieniga lielveikala pārdošanas nodaļa, ja vien pie katra kabineta durvīm nebūtu ierīkoti acu zīlīšu skeneri un kodatslēgu paneļi. Telpas vidū mirgoja daudzi plakanekrāna monitori, taču nekur nemanīja tās milzīgās monitoru rindas, ko televīzijas un filmu industrijā uzskata par neatņemamu izlūkdienesta darba sastāvdaļu.

Bonds lieliem soļiem devās cauri rosīgajai zālei un ar galvas mājienu sveicināja apmēram divdesmit piecus gadus vecu gaišmati, kas sēdēja savā kārtīgajā darbavietā, paliekusies uz priekšu krēslā. Ja Mērija Gudnaita strādātu citā nodaļā, Bonds varētu uzaicināt viņu uz vakariņām un tad ļautu, lai notikumi rit savu gaitu. Taču viņa atradās piecpadsmit pēdu attālumā no Bonda kabineta durvīm un kalpoja viņam par dienasgrāmatu, cietokšņa vārtiem un paceļamo tiltu vienā personā, spējot atvairīt neaicinātus viesus stingri un kas valsts iestādē ir ārkārtīgi svarigi neizmērojami taktiski. Laiku pa laikam darbabiedri, paziņas un draugi dāvināja Gudnaitai kartītes vai suvenīrus ar filmas "Titāniks" simboliku, jo uzskatīja, ka viņa līdzinās Keitai Vinsletai. Tiesa, tobrīd tādus nieciņus uz galda nemanīja.

-     Labrīt, Gudnaita.

Palīdze iesāka lasīt dienas sanāksmju sarakstu, taču Bonds paziņoja, ka ne uz vienu no tām neieradīsies. Viņam gaidāma tikšanās ar Trešās daļas cilvēku no Temzas nama MI5 galvenās mītnes un pēc tam, iespējams, bez kavēšanās vajadzēs doties prom.

-     Vai arī aģentūras ziņojumus nepārskatīsi? Gudnaita jautāja.

Bonds mirkli pārdomāja. Droši vien tos vislabāk izpētīt jau tagad. Tad vismaz galds mazliet atbrīvotos. Ja tiešām jādodas prom, negribētos atgriezties un lasīt visu nedēļu krājušās ziņas.

Mērija Gudnaita pasniedza priekšniekam zaļi svītrotas mapes ar slepenajiem materiāliem. Ievadījis kodu un ļāvis aparātam noskenēt acu zīlīti, Bonds iegāja kabinetā un ieslēdza gaismu. Kabinets bija lielāks par vidēju Londonas biroju apmēram piecpadsmit reiz piecpadsmit pēdu plats un diezgan askētiski iekārtots. Valsts iestādes standarta rakstāmgalds gan bija nedaudz lielāks par viņa galdu Aizsardzības izlūkdienestā, taču tādā pašā krāsā. Visi četri koka grāmatplaukti pildījās sējumiem un periodiskajiem izdevumiem, kas bijuši vai var būt noderīgi un rakstīja par dažādām tēmām gan par bulgāru izmantotajām jaunākajām datorurķēšanas metodēm, gan idiomātiskajiem izteicieniem taizemiešu valodā un snaiperšautenes pārlādēšanu ar Lapua ražotām trīssimt trīsdesmit astotā kalibra patronām. Interjeru neatdzīvināja personiski priekšmeti. Vienīgais, ko Bonds varētu izlikt apskatei, bija viņa Izcilības Drošsirdības Krusts, kas saņemts par pienākumu izpildi Afganistānā, bet tas tika paslēpts rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Goda zīmi viņš bija pieņēmis ar pienācīgo 1.iipnību, taču viņa acīs drosme bija tikai viens no instrumentiem karavīra somā un lielīties ar to šķita tikpat muļķīgi kā likt ietvarā izlietotu šifrēšanas kartīti.

Bonds apsēdās krēslā un sāka lasīt ziņojumus MI6 Inlormācijas izplatīšanas direktorāta sūtītos izlūkziņojumus, pienācīgi piegludinātus un iesaiņotus. Pirmais nāca no MI6 Krievijas nodaļas. K-bāzei bija izdevies ielauzties valdības serverī Maskavā un izzagt no tā dažus slepenus dokumentus. Bondam piemita iedzimta spēja apgūt valodas, un viņš bija mācījies krievu valodu Fortmonktonā, tāpēc ar skatienu pārskrēja pāri kopsavilkumam angļu valodā un pievērsās neapstrādātajiem datiem.

Pēc vienas smagnēja teksta rindkopas izlasīšanas viņa uzmanību piesaistīja divi vārdi krievu valodā: "Tērauda patrona."

Dziļi zemapziņa atskanēja tinkšķis, gluži kā sonārs zemudenē nekļūdīgi uztver tālu mērķi.

"Tērauda patrona" acīmredzot bija šifrētais nosaukums "aktīviem mēriem" padomju terminam, kas apzīmē kaujas operāciju. Tās gaitā bijuši "daži nāves gadījumi".

Taču konkrētāk par operāciju nekas nebija stāstīts.

Bonds atgāzās krēslā un cieši vērās griestos. Izdzirdējis sieviešu balsis otrā kabinetā, viņš pavērās turp. Ar vairākām mapēm apkrāvusies, Fillija stāvēja un tērzēja ar Mēriju Gudnaitu. Bonds pamāja ar galvu. MI6 aģente ienāca kabinetā un nosēdās koka krēslā viņam iepretim.

-    Ko esi noskaidrojusi, Fillija?

Viņa paliecās uz priekšu un sakrustoja kājas. Bondam šķita, ka var sakļausit patīkamo neilona čirkstoņu.

-      Pirmām kārtām, tavs fotogrāfs bijis gana prasmīgs, Džeims, taču ārā valdījusi pārāk liela tumsa. Man neizdevās iegūt pietiekami labu izšķirtspēju, lai Iru varētu atpazīt. Arī uz krodziņa rēķina un otras zīmītes nebija pirkstu nospiedumu, tikai viens daļējs tavējais.

"Tātad šā cilvēka personību pagaidām noskaidrot nevar," Bonds secināja.

-    Taču noderēja pirkstu nospiedumi uz briļļu stikla. Vietējais iedzīvotājs, serbs, vārdā Aldo Karičs. Viņš dzīvoja Belgrādā un strādāja valsts dzelzceļa uzņēmumā. Fillija neapmierināti saknieba lūpas, tādējādi vēl vairāk izceļot pievilcīgo bedrīti zodā. Taču plašāku ziņu ievākšana prasīs vairāk laika nekā cerēts. To pašu var sacīt par bīstamajiem materiāliem vilciena kravā. Visi cieš klusu. Tev taisnība, Belgrada nav pārlieku nadzīga sadarboties. Tagad par papīra lapiņām, kuras tu atradi degošajā automobilī. Man laimējās noskaidrot dažas iespējamās vietas, kur tādu rēķinu varēja izrakstīt.

Uz izdrukām, kuras viņa izņēma no mapes, Bonds redzēja kartes ar virtuālā virzienmeklētāja dienesta MapQuest līksmo logotipu. Vai M16 ir budžeta grūtības? Esmu ar mieru piezvanīt Valsts kasei, ja nepieciešams.

Fillija dzīvespriecīgi iesmējās.

-    Es, protams, lietoju starpniekserverus. Man tikai gribējās tikt skaidrībā, kurā laukuma pusē spēlējam. Fillija uzsita ar pirkstu pa kādu izdruku. Runājot par rēķinu… krodziņš ir šeit.

Tas atradās līdzās autoceļam netālu no Kembridžas.

Bonds uzmanīgi aplūkoja karti. "Kas krodziņā ieturējies? Irs? Noass? Citi viņu biedri? Vai arī kāds, kurš pagājušajā nedēļā noīrējis automašīnu un kuram ar "Divdesmitā datuma incidentu" nav nekāda sakara?"

-    Un otra lapiņa? Ar to savādo frāzi?

Fillija paņēma garu sarakstu. Es pūlējos izanalizēt jebkuru iespējamo kombināciju. Datumi, apavi, ģeogrāfiskā atrašanās vieta, aptieku tīkls. Sakniebtās lūpas liecināja, ka viņa nav gandarīta ar savu pūliņu nepilnīgajiem rezultātiem. Diemžēl nekā acīmredzama nemanīju.

Bonds pieslējās kājās, nocēla no plaukta vairākas artilēristu vajadzībām sastādītas kartes un sāka pārlapot vienu sējumu, to uzmanīgi pētīdams.

Durvīs parādījās Mērija Gudnaita. Džeims, lejā ieradies kāds no Trešās daļas un vēlas tikties ar tevi. Pērsijs OsbornsSmits.

-    Labi, es tagad pazudušu, Džeims, Fillija sacīja, laikam ievērojusi straujās pārmaiņas Bonda sejas izteiksmē. Turpināšu izdarīt spiedienu uz serbiem. Ar laiku viņi salūzis. Es apsolu.

-    Jā, vēl kas, Fillija. Bonds pasniedza viņai nule izlasīto ziņojumu. Tev jāpiefiksē viss, kas attiecas uz padomju vai

krievu operāciju ar nosaukumu "Tērauda patrona". Te šis tas Ir; tiesa, nav pārāk daudz. Tiklīdz Fillija pameta acis uz l/druku, Bonds piebilda: Piedod, nav pārtulkots, tomēr tu i Iroši vien varētu…

-  ja govorju po russki.

Bonds vārgi pasmaidīja. Turklāt ar krietni mazāku akcentu nekā es. Viņš cieši apņēmās vairs nekad neapšaubīt šis darbinieces spējas.

Fillija uzmanīgi nopētīja izdrukāto lapu. Tas no tikla iegūts nelegāli. Pie kā ir oriģinālais datu fails?

-    Pie viena no jūsējiem. To atsūtīja no K-bāzes.

-    Tad būs jāsazinās ar mūsu Krievijas nodaļu, viņa sei māja. Es gribēšu apskatīt failā ietvertos metadatus. Tur pus atrodams dokumenta izveidošanas datums, autors, varhut norāde uz citiem avotiem.

Viņa ieslidināja krievu valodā sagatavoto dokumentu biezajā, brūnajā papīra mapē un paņēma pildspalvu, lai ievilktu ķeksīti kādā lodziņā uz vāka. Cik augstu slepenības pakāpi tai piešķirt?

Bonds apdomājās. Tikai mūsu acīm vien.

-    Mūsu? Fillija pārjautāja. Šāda vietniekvārda oficiālajā dokumentu slepenības klasifikācijā nebija.

-    Tev un man, viņš klusi sacīja. Nevienam citam.

Brīdi vilcinājusies, Fillija savā glītajā rokrakstā uzrakstīja

mapes augšā: "Domāts vienīgi: Slepena izlūkdienesta aģentei Meidenstonei, Ārzemju attīstības grupas aģentam Džeimsam Bondam."

-    Un prioritāte? viņa vaicāja.

Šoreiz Bonds ar atbildi nekavējās. Steidzama.

11. NODAĻA

i

Bonds sēdēja pie rakstāmgalda, meklēdams nepieciešamo informāciju valsts datubāzē, kad izdzirdēja tuvojamies soļus un līdz ar tiem skaļu balsi.

-    Viss ir kārtībā, vislabākajā kārtībā. Tagad jūs drīkstat no manis atlīmēties, lūdzu un paldies. Es iztikšu bez jūsu satelītnavigācijas.

To pavēstījis un atbrīvojies no P-nodaļas apsardzes vīra, kas viņu pavadīja, Bonda kabinetā iemetās vīrietis šaursvītrotā uzvalkā. Viņš bija pasteidzies garām Mērijai Gudnaitai, kas tobrīd sadrūmusi cēlās kājās.

Viņš piegāja pie Bonda galda un strauji pastiepa gaļīgu plaukstu. Tievais, slābanais viesis neizskatījās iespaidīgi, tomēr bija apveltīts ar vērīgu skatienu. Garās rokas un delnas plaukstas šķita piemērotas, lai samaltu Bonda plaukstas kauliņus. Aģents aptumšoja datora ekrānu, piecēlās kājās un gatavojās rokasspiedienu sagaidīt ar pienācīgu cieņu, neļaujot pretiniekam gūt pārsvaru.

Patiesībā Pērsija Osborna-Smita rokasspiediens bija īss un nesāpīgs, lai gan nepatīkami mikls.

-     Bonds. Džeimss Bonds. Viņš norādija Trešās daļas darbiniekam uz krēslu, kur nupat bija sēdējusi Fillija, un apņēmās nepieļaut, lai atnācēja frizūra, uz sāniem sasukātie, gluži kā pielīmētie gaišbrūnie mati, uzmestā lūpa un garais, nespēcīgais kakls viņu maldina. Vāji izteikts zods nenozīmē paša cilvēka vājumu, un to varētu apliecināt visi, kam zināma feldmaršala Montgomerija karjera.

-    Tā, te nu mēs esam, bilda Osborns-Smits. Ar "Divdesmitā datuma incidentu" nudien prieku netrūkst. Interesanti, kas izdomā šos nosaukumus? Droši vien Apvienotā izlūkošanas komiteja.

Bonds izvairīgi piclieca galvu.

Osborna-Smita skatiens pārslīdēja pāri kabinetam, mirkli pakavējās pie plastmasas ieroča ar oranžo stobra galu, ko lieto tuvcīņas apmācībā, un atgriezās pie Bonda.

Dzirdēju, ka Aizsardzības ministrija un M16 kurina tvaiki katlus, posdamies pukšķināt uz Afganistānu un meklēt nekrietneļus dziļā nomalē. Mēs ar jums esam padarīti par neveikliem jaunākajiem brāļiem, kas palikuši aizmugurē un • piesti nodarboties ar šo Serbijas lietu. Taču dažkārt spēles iznākumu izšķir bandinieki, vai ne?

Uz brīdi viņš piespieda degunam un mutei kabatlakatiņu. Bonds nevarēja atcerēties, kad pēdējoreiz butu redzējis I adu, kas ir jaunāks par septiņdesmit gadiem un izmanto mutautiņu šādam žestam.

-    Esmu par jums dzirdējis, Bond… Džeims. Sauksim viens otru kristāmvārdos, norunāts? Mans uzvārds tikai samežģīs mēli. Tāds krusts man jānes. Tāpat kā amata nosaukums… direktora vietnieks lauka operāciju jautājumos.

"Samērā neprasmīgi ieausts sarunā," Bonds aši iedomājas.

-    Tatad, Persijs un Džeimss. Izklausas pec komiķu dueļa, kas uzstājas televīzijas šovos. Lai nu kā, esmu par tevi dzirdējis, Džeims. Tava meistarība ir izslavēta, un tas nebūt neesot pārspīlējums.

"Ak kungs," domās novaidējās Bonds, kura pacietība jau draudēja izsīkt. Pārtraucis šķietami nebeidzamo sarunas biedra monologu, viņš sīki un smalki izklāstīja notikumus Serbi jā.

Osborns-Smits uzmanīgi klausījās un šo to pierakstīja. Pēc lam viņš izstāstīja, kas noticis Lamanša šauruma šajā pusē, taču Bondam tas nebija nekas īpaši jauns. Pat liekot lietā par Novērotājiem dēvētās iespaidīgās MI5 A-nodaļas spējas, visam organizācijām izdevās apstiprināt vienīgi to, ka helikopters, kas veda Iru, bija nosēdies kādā vietā Londonas ziemeļaustrumos. Kopš tā laika nebija uztverti ne helikoptera izmēru un signatūru dati, ne ari citas tā pēdas.

-     Kāda ir mūsu stratēģija? Osborns-Smits pavaicāja, lai gan tas izskanēja nevis kā jautājums, bet kā ievads gaidāmajam darbības izklāstam. Kamēr Aizsardzības ministrija, MI6 un visi pārējie, kam nav slinkums, klīst pa tuksnesi, meklēdami masu iznīcināšanas afgāņus, es gribu visiem spēkiem pārmeklēt mūsu valsti, atrast šo Iru un Noasu, pārsiet viņiem krāšņas lentītes un atvest šurp.

-     Arestēt?

-    Pieņemsim, ka "aizturēt" ir veiksmīgāks vārds.

-     Patiesību sakot, es neesmu drošs, ka tā ir labākā pieeja, Bonds uzmanīgi ieteicās.

"Dieva dēļ, esiet diplomātisks saskarsmē ar vietējiem!"

-     Kālab ne? Mums nav laika novērot. Osborna-Smita balsī varēja saklausīt vieglu svepstoņu. Tikai nopratināt.

-     Uz spēles likts tūkstošiem dzīvību, tātad īrs un Noass nestrādā vieni. Iespējams pat, ka viņi šajā hierarhijā ir tuvāk apakšgalam. Mums skaidri zināms vien par tikšanos Noasa birojā. Neviens nekad nav apgalvojis, ka viņš ir operācijas vadītājs. Un īrs? Viņš ir tikai šāvējs. Savu arodu prot nevainojami, taču šajā operācijā ir melnstrādnieks. Es uzskatu, ka mums jānoskaidro operācijā iesaistitie cilvēki un pagaidām jāļauj viņiem darboties.

Osborns-Smits pamāja ar galvu. Bet tu, Džeims, neko nezini par manu pagātni, neesi lasījis manu biogrāfiju. Smaids un pieglaimīgais tonis izgaisa. Karjeras pirmsākumos es nodarbojos ar ieslodzīto pratināšanu. Ziemeļīrijā. Un Londonas Belmāršā. Bēdīgi slavenajā Teroristu cietumā, kā to mēdza dēvēt. Esmu pakarsējies arī Kubā, OsbornsSmits turpināja. Gvantanamo. Jā, gan, agrāk vai vēlāk ikviens mīļu prātu iesaistās ar mani saruna, Džeims. Kad esmu kādu dažas dienas apstrādājis, viņš man atklāj adresi, kurā slēpjas brāļi, saproti? Vai dēli. Vai meitas. Jā, kad es palūdzu, cilvēki ir ar mieru runāt, turklāt ļoti pieklājīgi.

Bonds negrasijās padoties. Tomēr, ja Noasam ir partneri, kas uzzinās par viņa aizturēšanu^ tie var pasteidzināt piektdienas plāna izpildi. Vai arī nozust, un mēs pazaudēsim visas pēdas. Pēc pusgada vai astoņiem mēnešiem, kad pēdas būs atdzisušas, viņi piepeši īstenos savu ieceri. īrs noteikti ir paredzējis šādu pavērsienu, es par to nešaubos. Osborns-Smits sarauca mīksto degunu, paužot nožēlu. Redzi, ja mēs atrastos Kontinentā vai soļotu pa Sarkano laukumu, es ar lielu prieku sēdētu un noskatītos, uz kuru pusi tu iegriez bumbiņu, taču neaizmirsti, ka mēs atrodamies savā kriketa laukumā.

Pletnes cirtiens, protams, bija nenovēršams. Bonds nolēma, ka strīdēties ir bezjēdzīgi, šai švītīgajai marionetei bija dzelzs mugurkauls. Piedevām viņa rokās atradās absolūtā vara, arī iespēja atstādināt Bondu no lietas izmeklēšanas, ja vien iegribas.

-    Lai notiek pēc tava prāta, Bonds laipnā balsi atteica.

tātad pirmais solis ir viņus atrast. Parādīšu mūsu iegūtos

pierādījumus.

Viņš pasniedza krodziņa rēķinu un nokopēto zīmīti ar lekstu.

Osborns-Smits, pieri raukdams, apskatīja kopijas. Kāilas ir tavas domas par šīm zīmītēm? viņš apvaicājās.

-    Nekā saistoša, Bonds atteica. Krodziņš atrodas netāu no Kembridžas. Teksts ir visai mīklains.

-     Septiņpadsmitais marts? Vai tas būtu atgādinājums iegriezties darbnīcā?

-     Iespējams, Bonds šaubu pilnā balsī novilka. Es ilrizāk domāju, ka tas ir šifrs. Viņš pastūma sarunu biedra virzienā Fillijas atnesto MapQuest kartes izdruku. Manuprāt, krodziņam nav nekādas nozīmes. Tas atrodas pie MII autostrādes netālu no Vimpolas ceļa un ne ar ko sevišķu neizceļas, tuvumā nav izvietots nekas nozīmīgs. Bonds pieskārās lapai. Visticamāk, mēs šķiežam laiku. Taču papētīt derētu vienalga. Es varētu to uzņemties. Došos turp un izlukošu Kembridžas apkaimi. Tu varētu aizgādāt zīmīti MI5 šifrēšanas analītiķiem un noskaidrot, ko par to saka viņu dalori. Es lēšu, ka tieši zīmītē meklējama notikuma atslēga.

-     Tā arī izdarīšu. Tomēr, Džeims, ja neiebilsti, būtu labāk, ja uz krodziņu aizbrauktu es. Es to apkaimi pārzinu, lismu studējis Kembridžā, Magdalēnas koledžā. Karte un krodziņa rēķins līdz ar zīmītes kopiju nozuda OsbornaSmita portfeli. Pēc tam viņš izvilka citu papīra lapu. Vai vari pasaukt to meiču?

Bonds pacēla uzaci. Kuru?

-    To jauno un glīto. Neprecējusies, kā rādās.

-    Tu domā manu personisko asistenti? Bonds sausi pārvaicāja, piecēlās un piegāja pie durvīm. Mis Gudnaita, vai jūs, lūdzu, neienāktu?

Saraukusi pieri, viņa paklausīja.

-    Mūsu draugs Pērsijs vēlas ar jums pārmīt kādu vārdu.

Ironija Bonda izvēlētajā uzrunā paslīdēja Osborna-Smita

uzmanībai secen, un viesis pasniedza asistentei papīra lapu. Lūdzu, nokopējiet!

Tā kā Bonds pamāja, Gudnaita paņēma dokumentu un devās pie kopētāja.

Osborns-Smits sauca nopakaļ:

-     Uz abām pusēm, protams. Līdzekļu šķiešana nāk par labu ienaidniekam, vai ne?

Gudnaita pēc mirkļa atgriezās. Osborns-Smits ielika oriģinālu portfeli un kopiju atdeva Bondam. Vai tu kādreiz aizej uz šautuvi?

-     Laiku pa laikam, Bonds sacīja. Viņš neatzinās, ka apmeklē šautuvi uzcītīgi sešas reizes nedēļā, šai ēkā ar mazajiem ieročiem, bet Bizli lauka šautuvē ar lielkalibra šauteni. Piedevām reizi divās nedēļās viņš vingrinājās Skotlendjarda šautuvē, augstas izšķirtspējas datorizētajā ieroču apmācības simulatorā, kur dalībniekiem uz muguras piestiprina elektrodu ja terorists pagūst nošaut dalībnieku, tas, saņēmis ļoti sāpīgu triecienu, nokrīt ceļos.

-     Mums taču jāievēro formalitātes, vai ne? OsbornsSmits ar roku norādīja uz lapu, kuru turēja Bonds. Iesniegums, lai saņemtu pagaidu atļauju šaujamieroča nēsāšanai.

Tikai dažiem likumsargiem bija atļauts valsts teritorijā nēsāt ieročus.

-    Diez vai būtu prātīgi tajā rakstīt manu vārdu, Bonds norādīja.

Osborns-Smits laikam nebija par to iedomājies. Tev droši vien taisnība. Kālab tu nevarētu lietot neoficiālu vārdu? Kaut vai "Džons Smits". Aizpildi iesniegumu un atbildi uz jautājumiem lapas otrā pusē par ieroču drošību un tamlīdzīgi. Ja gadās uzdurties kādam šķērslim, uzsauc man. Es palīdzēšu to apiet.

-    Tūliņ ķeršos klāt.

-     Labi. Prieks, ka esam to nokārtojuši. Vēlāk vēl sazināsimies; pēc mūsu slepeno misiju beigām. Osborns-Smits uzsita pa portfeli. Es nu laižu uz Kembridžu.

Viņš apsviedās otrādi un aizsoļoja tikpat strauji kā ieradās.

-    Nudien nožēlojams tips, Gudnaita čukstēja.

Bonds nenoturējās nepasmējies. Viņš noņēma žaketi no krēsla atzveltnes, uzvilka to mugurā un paņēma karšu atlantu. Es dodos uz ieroču nodaļu pēc pistoles un pēc tam trīs vai četras stundas nebūšu darbā.

-    Un šaujamieroču nēsāšanas veidlapa, Džeims?

Ak, jā. Bonds saplēsa papīra lapu glītās strēmelēs un Ieslidināja atlantā kā grāmatzīmes. Nav jēgas izšķiest valsts naudu par līmlapiņām. Tas, zini, tikai nāk par labu ienaidniekam.

12. NODAĻA

5

Pēc pusotras stundas Džeimss Bonds sēdēja savā Bentley Continental GT, kas gluži ka pelēka bulta šāvās ziemeļu virzienā.

Viņš kavējās domās par to, cik veikli bija apkrāpis Pērsiju Osbornu-Smitu. Kembridžas krodziņa pavediens, pēc Bonda domām, nebija daudzsološs. "Jā, ir iespējams, ka "Divdesmitā datuma incidenta" galvenie izpildītāji tur ieturējuši maltīti spriežot pēc rēķina, ēdāji bijuši divi vai trīs. Taču datums uz rēķina norāda dienu vairāk nekā pirms nedēļas, tālab ir maz ticams, ka personāls spēs atcerēties klientu, kas atbilst Ira un biedru aprakstam." Tā kā meklējamais izrādījies sevišķi gudrs, Bonds pieņēma, ka viņš nekad neēd un neiepērkas vienā un tai pašā vietā. Tātad ari Kembridžā iegriezies tikai vienreiz.

"Kembridžas pavediens, protams, ir jāizmeklē, taču ne mazāk svarīgi ir novērst Osborna-Smita uzmanību. Nedrīkst pieļaut, ka 1rs vai Noass tiek arestēts un aizvests uz Belmāršu kā narkotiku tirgotājs vai islāmists, kas iegādājies minerālmēslus pārlieku lielos daudzumos. Abiem aizdomās turamajiem jāļauj darboties, līdz iegūstam plašāku informāciju par gaidāmo incidentu."

Tālab Bonds, kā jau kaislīgs pokera spēlētājs, bija blefojis. Izrādījis pārliecīgu interesi par pēdām krodziņā un minējis tā atrašanās vietu netālu no Vimpolas ceļa. Vairumam cilvēku šāds nosaukums neko nenozīmētu, taču Bonds sprieda, ka Osborns-Smits zina par slepeno valdības iestādi, kas atrodas netālu no Vimpolas ceļa un ir saistīta ar Portondaunu, Aizsardzības ministrijas paspārnē esošu bioloģisko ieroču pētniecības centru Viltšīrā. Tiesa gan, tā atradās astoņas jūdzes uz austrumiem, Kembridžas otrā pusē, un ne tuvumā krodziņam, taču Bonds uzskatīja, ka šāda sakritība ir pieliekama, lai virs no Trešās daļas uzkluptu šai idejai kā jūras ērglis zivij.

Tādējādi Bondam atlika šķietami neauglīgais uzdevums saprast mīklainās zīmītes tekstu.

Un viņš uzskatīja, ka ir to atšifrējis.

lielākā daļa Fillijas ieteikumu par teksta nozīmi bija saistīti ar aptieku tiklu Boots, kura tirgotavas atrodas visās Lielbritānijas pilsētās. Tāpat viņa pievienojusi priekšlikumus par zābakiem un pierakstus par notikumiem, kas risinājušies septiņpadsmitajā martā.

Taču kāds ieteikums saraksta beigu daļā Bondu ieintriģēja. Fillija bija ievērojusi, ka starp vārdiem Boots un March ii svītriņa. Pēc tam viņa noskaidroja, ka netālu no Mārčas pilsētas, kas atrodas pāris stundu attālumā uz ziemeļiem no i ondonas, stiepjas Būtsrouda. Tāpat viņa bija pamanījusi punktu starp vārdu March un skaitli "17". Ņemot vērā, ka Irāze "Ne vēlāk" varētu apzīmēt termiņu, skaitlis "17" varēja būt datums; piemēram, septiņpadsmitais maijs rītdiena.

Domās veltījis Fillijai atzinīgus vārdus, Bonds tobrīd kabinetā atvēra Golden Wire drošu optisko tiklu, kurā atrodami visu lielāko britu drošības iestāžu dati, un centās noskaidrot visu iespējamo par Mārču un Būtsroudu.

Ziņas šķita intriģējošas, piemēram, par satiksmes ierobežojumiem un ieteikumiem izvēlēties apvedceļu, jo pa Būtsroudu netālu no vecās armijas bāzes abos virzienos brauc daudz kravas automašīnu. Vēl bija paziņojums sabiedrībai par intensīviem būvniecības darbiem tai apkaimē. Norādes liecināja, ka darbi jāpabeidz līdz septiņpadsmitā datuma pusnaktij, citādi tiks piespriests naudassods. Viņam radās nojausma, ka šīs varētu būt labi saredzamas pēdas ceļā pie Ira un Noasa.

Un ignorēt šādu nojautu spiegs nedrīkst.

Tādēļ Bonds devās uz Mārču, turklāt pilnībā izbaudot auto vadīšanu. Un tas, protams, nozīmēja ātru braukšanu.

Bez šaubām, Bondam nācās ievērot piesardzību, jo viņš atradās nevis uz N260 ceļa Pirenejos vai ārpus iemītajām takām Ezera apgabalā, bet gan brauca ziemeļu virzienā pa AI ceļu, kas dažos posmos bija autostrāde, savukārt citos pārvērtās par maģistrāli. Tomēr spidometra rādītājs palaikam sasniedza simts jūdžu stundā, un bieži vajadzēja pārvietot jutīgo Quickshift ātrumkārbas pārslēgu, lai apdzītu Ford Mondeo vai kādu lēni braucošu automobili, kas vilka treileru zirgiem. Viņš lielākoties turējās labajā joslā, lai gan vienreiz vai divreiz iebrauca kreisajā, lai veiktu aizraujošu, kaut ari aizliegtu apdzīšanas manevru viņam patika šad un tad uzmanīgi izslidināt pakaļējo riteni pāri ceļmalas pacēlumam.

No satiksmes policijas Bonds nebaidījās. Lai ari Ārzemju attīstības grupas jurisdikcija Apvienotās Karalistes teritorijā bija ierobežota, pienākums O-nodaļas aģentus nereti sauca nokļūt kādā punktā iespējami īsā laikā. Piezvanījis un ieguvis Neaizturēšanas atļauju, Bonds varēja būt mierīgs, jo viņa automobiļa numuru nefiksēja ne fotoradari, ne ceļu policisti ar saviem pārnēsājamiem radariem.

Ak, šī Bentley Continental GT kupeja… smalkākais transporta līdzeklis pasaulē, kāds vien ražots uz konveijera! Tā vismaz uzskatīja Bonds.

Viņš allaž sajūsminājās par šo marku tēvs bija glabājis simtiem vecu avižu fotogrāfiju ar slavenajiem Bentliju brāļiem un to radītajām automašīnām, kas divdesmitā gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados Lemānas trasē atstāj aiz sevis putekļu mākonī Bugatti un citu marku auto. Bonds pats savām acīm reiz redzēja, kā autosacīkstēs divtūkstoš trešajā gadā Bentley Speed 8 atgriezies trasē pēc trim ceturtdaļām gadsimta pirmais nonāca pie melnbalti rūtainā karodziņa finišā. Viņš allaž sapņoja kļūt par šāda majestātiska, tomēr neganti strauja un gudra spēkrata īpašnieku. E-type jaguar, kas stāvēja garāžā mājas pagrabā, viņam bija palicis mantojumā no tēva, bet Continental GT viņam tika netiešā mantojuma ceļā. Savu pirmo Continental Bonds iegādājās pirms vairākiem gadiem, izšķiezdams atlikumu no dzīvības apdrošināšanas prēmijas, kas tika ieskaitīta viņa kontā pēc vecāku nāves. Nesen viņš to nomainīja pret jaunāku modeli.

Nobraucis no maģistrāles, Bonds nogriezās uz Mārču, kas atradās pašā Fensas apgabala sirdī. Par pilsētiņu viņš zināja maz. Protams, bija gan dzirdēts par studentu ikgadējo marta gājienu no Mārčas uz Kembridžu. Vēl Mārčā atradās Vaitmūras cietums, un tūristi ieradās apskatīt Svētās Vendredas baznīcu. "Nāksies noticēt tūrisma biroja slavinājumiem par fiu iespaidīgo celtni/' Bonds sprieda, jo gadiem ilgi nebija apmeklējis nevienu dievnamu; ja nu vienīgi tad, kad vajaJ/eja kādu izsekot.

Tālumā vīdēja vecā britu armijas bāze. Mezdams platu loku, viņš nonāca bāzes otrā pusē, ko aplenca neglīts dzeloņstiepļu žogs ar brīdinājuma uzrakstiem. Bāzi jauca nost. "Tālai! šie ir tīklā reģistrētie darbi." Pusducis ēku jau bija noplēstas, un palikusi tikai viena trīsstāvu ēka no sarkaniem ķieģeļiem. Izbalējis plakāts vēstīja, ka tas bijis hospitālis.

Turpat stāvēja vairākas lielas kravas automašīnas, kā ari buldozeri un cita zemes pārvietošanas tehnika. Uz pakalna apmēram simt jardu attālumā no ēkas atradās treileri. Ekā 'droši vien iekārtots nojaukšanas brigādes pagaidu štābs. Liel.lka treilera tuvumā bija novietota melna vieglā automašīna, taču neviena cilvēka nemanīja. Bondu tas nedaudz pārsteidza. "Ir taču pirmdiena, nevis svētku diena valsts iestādēm."

Iestūrējis automašīnu nelielā jaunaudzē, kur to būtu grūiak pamanīt, viņš izkāpa un nopētīja apvidu sarežģīti ūdensceļi, kartupeļu un cukurbiešu lauki un koku puduri. Bonds uzvilka savu 5.11 kaujas apģērbu un Sitijai piemērolos apavus nomainīja ar zemiem armijas zābakiem. Srapneļa izrautais caurums jakā pie pleca un sviluma dvaka atgādina ja Serbijas notikumus, kas bija atveduši viņu šurp.

Tad viņš pie auduma darbarīku jostas piesprādzēja Vallera sistēmas pistoli un divas aptveres ar munīciju.

"Ja gadās uzdurties kādam šķērslim, uzsauc man."

Tāpat viņš sakārtoja kabatās skaņu slāpētāju, kabatas lukturīti, darbarīku komplektu un atvāžamo nazi.

Uz brīdi Bonds sastinga un koncentrējās kā parasti pirms kaujas operācijas. Viņš bija pilnīgi mierīgs, uzmanīgais skatiens uztvēra ikkatru sīkumu zariņus, kas var pārlūzt ar skaļu krakšķi; krūmus, kuri var slēpt snaipera šautenes stobru; norādes par vadiem, sensoriem un kamerām, kas varētu ienaidniekam pavēstīt par viņa klātbūtni.

Viņš bija gatavs nepieciešamības gadījumā atņemt kādam dzīvību strauji un efektīvi. Arī tas piederējās pie šis paralēlās pasaules.

Piesardzību ievērot vajadzēja ari tāpēc, ka šajā uzdevumā bija daudz neatbildētu jautājumu.

"Tava rīcība būs atkarīga no tava ienaidnieka mērķa," viņš atkal atcerējās pamācību. "Bet… kāds ir Noasa mērķis? Nudien kas viņš vispār ir?"

Bonds slīdēja cauri pamežam un šķērsoja nesen sazēlušu cukurbiešu lauka stūri, tad apskrēja ap nelielu smaržīgu muklāju un uzmanīgi virzījās cauri kazenāju mudžeklim hospitāļa virzienā. Visbeidzot viņš nonāca pie dzeloņstiepļu žoga ar brīdinājuma zīmēm. Plāksnīte vēstīja, ka darbus veic "Nojaukšana un būvgružu izvešana Austrumos". Par tādu uzņēmumu Bonds nebija dzirdējis, taču uzņēmuma kravas automašīnas gan likās redzētas dzeltenzaļais krāsojums šķita pazīstams.

Viņš pārlaida skatienu aizaugušajam laukam ēkas priekšā un galvenajam laukumam aiz tā. Neviena neredzēja, un Bonds ar asknaiblēm grieza žogā caurumu, pie sevis apcerēdams, cik tas ir gudri izdomāts noturēt šajā ēkā slepenās sapulces par "Divdesmitā datuma incidenta" sarīkošanu. "Eku tāpat drīz noārdīs, un līdz ar to ies bojā liecības par tās izmantošanu."

Tuvumā nebija neviena strādnieka, taču melnā automobiļa klātbūtne liecināja, ka ēkā noteikti kāds uzturas. Bonds meklēja sētas puses durvis vai citu neuzkrītošu ieeju. Pēc piecām minūtēm tāda atradās apmēram desmit pēdas dziļš iegrimums zemē, ko acīmredzot radījis kāda apakšzemes piegādes tuneļa sabrukums. Bonds nokāpa bedrē un iespīdināja ejā lukturīša gaismu. Tunelis šķita vedam hospitāļa pagrabā, kas atradās apmēram piecdesmit jardus tālāk.

Nopētījis tuneļa sensenās ieplaisājušās ķieģeļu sienas un griestus, viņš devās iekšā. Tieši tajā brīdī uz grīdas nokrita divi atšķēlušies ķieģeļi. Zemē iestrādātas, rēgojās šauras dzelzceļa sliedes sarūsējušas un vietām klātas dubļiem.

Aptuveni pusceļā pa drūmo eju viņam pār galvu sāpīgi nobira oļu un mitras zemes pikuču lavīna. Izrādījās, ka sešas pēdas augstāk tuneļa griesti izroboti kā ieplaisājusi olas čaumala. Māca bažas, ka griesti nogrūs pār galvu, ja cilvēks nevilšus sasitis plaukstas.

"Diez vai es gribētu, lai mani te aprok dzīvu," Bonds iedomājās.

Ģeniāli nostrādāts, Sevērs Haidts uzslavēja Nialu Dannu.

Divatā viņi sēdēja Haidta pārvietojamajā vagoniņā simts jardu attālumā no tumšā, biedinošā Britu armijas hospitāļa Marčas apvidū. Tā kā projekta "Ben-Hinoma" strādniekiem Bija nepieciešams pabeigt darbu līdz rītam, Haidts ar Danmi apturēja nojaukšanas darbus un pielūkoja, lai brigāde turas no šīs vietas tālāk. Lielākā daļa Haidta padoto par projektu "Ben-Hinoma" neko nezināja, un viņš pieraudzīja, lai abas operācijas nepārklājas.

Es esmu apmierināts, Danns sausi atbildēja. Šādā toni viņš reaģēja gandrīz uz visu, gan uzslavām, gan nopēlumu, gan bezkaislīgi paustiem novērojumiem.

Vieniba devās prom pirms pusstundas, aizvedot arī ierīi i, ko pirms tam salika no Danna sagādātajiem materiāliem. Ierīci līdz piektdienai paredzēts noslēpt tepat netālu drošā vietā.

Haidts bija krietnu laiku pastaigājies pa vairāk nekā astoņdesmit gadus veco hospitāļa ēku, kuru grasījās nojaukt beidzamo.

Ēku nojaukšana viņa uzņēmumam bija ienesīgs rūpals. ()reen Way International guva peļņu, noārdot nevajadzīgo un atlasot no gruvešiem to, kas citiem savukārt bija noderīgs, piemēram, koka un tērauda sijas, kabeļus, alumīnija un vara caurules skaistu varu, īstu lupatlaša sapni. Tomēr Haidta interese par nojaukšanu sniedzās tālāk par tās finansiālo aspektu. Saspringtas sajūsmas pārņemts, viņš pētija seno ēku kā mednieks, kas pošas izdarīt nāvējošo šāvienu un acīm ilzeļas medījumā, kurš nenojauš savu drīzo galu.

Prātā neviļus iezagās domas ari par slimnīcas pacientiem mirušajiem un mirstošajiem.

Staigādams pa appelējušajiem gaiteņiem un palātām īpaši morga un sekciju nodaļās -, viņš vecajā ēkā uzņēma dučiem fotogrāfiju, vākdams trudu un sabrukuma ainu kolekciju. Viņa fotoarhīvā glabājās daudzas vecu ēku un līķu fotogrāfijas. Dažās bija jūtams lielisks māksliniecisks gars piemēram, attēlos, kuros iemūžināta Nortamberlendas terase, Palmersgrīna pie Ziemeļu loka ceļa, jau noārdītā Pura eļļas rūpnīca pie Boukrikas grīvas Keningtaunā un Karaliskā Arsenāla ēka gotiskā stilā un Karaliskās Laboratorijas ēka Vulidžas rajonā Londonā. Lovelas piestātne Griničā apliecinājums tam, ko var panākt postoša nolaidība, viņu allaž aizkustināja.

Nials Danns pa mobilo tālruni sniedza norādījumus nupat aizbraukušās kravas automašīnas šoferim, kā vislabāk iekārtu noslēpt. Norādījumi bija visnotaļ detalizēti, atbilstīgi Danna dabai un šaušalīgajam ierocim.

Lai arī Irs viesa nemieru, Haidts juta gandarījumu par to, ka abu ceļi ir krustojušies. Bez Danna viņš nevarētu turpināt "Ben-Hinomas" projektu nedz tik ātri, nedz tik droši. Haidts bija ieņēmies dēvēt viņu par "cilvēku, kas padomā par visu", un šāda uzslava noteikti bija pelnīta. Tālab Sevērs Haidts mīļuprāt pacieta Niala Danna spokaino klusuciešanu, saltos skatienus un neveiklo augumu, kas līdzinājās tērauda robotam. Abi kopā bija efektīvs, lai arī paradoksāls pāris inženieris, kurš alkst būvēt, un lupatlasis ar dedzīgu vēlēšanos noārdīt.

"Cik dīvains veidojums tomēr mēs, cilvēki, esam! Paredzami un uzticami vienīgi nāvē," ieprātojās Haidts, taču tūdaļ atvairīja šo domu.

Brīdi, kad Danns sarunu beidza, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Tās atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Ēriks Jansens, norūpējies Green International drošības dienesta darbinieks, kas bija viņus atvedis uz Mārču.

-    Mister Haidt, mister Dann, kāds ielauzies ēkā.

-     Ko? iesaucās Haidts, pagriezdams milzīgo galvu pret Jansenu.

-    Viņš ienāca pa tuneli.

Danns nobēra virkni jautājumu. Vai viņš ir viens? Vai neesi uztvēris kādas sakaru pārraides? Vai tuvumā redzēta viņa automašīna? Vai tuvumā nav redzēts kāds neparasts transports? Vai tas vīrs ir bruņots?

Spriežot pēc Jansena atbildēm, svešinieks ieradies viens un nav no Skotlendjarda vai Drošības dienesta.

-    Tev neizdevās viņu nofotografēt vai vismaz labi apskatīt? Danns tincināja.

-     Nē, ser.

Haidts saklikšķināja kopā divus garos nagus. Vīrs ar serbiem? Vakar vakarā? viņš jautāja Dannam. Tas privātais darbonis?

-     Iespējams. Tiesa, netieku gudrs, kā viņš sadzinis man pēdas.

Danns raudzījās ārā pa dubļu nošķiesto treilera logu. Haidts zināja, ka īrs apcer jaunu vai jau gatavu plānu, kas

i/.strādats tieši tādam pavērsienam. Nials Danns ilgu laiku slavēja kā pārakmeņojies, tad izvilka ieroci un izgāja no treilera, ar žestu aicinādams Jansenu līdzi.

13. NODAĻA

7

Pelējuma, puvuma, ķimikāliju, eļļas un benzīna dvingu sajaukums šķita neizturami kodīgs. Bonds ar pūlēm noturējās neieklepojies un miedza acis, kas sūrstēja un asaroja. "Vai jūtama arī dūmu smaka?"

Hospitāļa pagraba telpā nebija logu, un vienīgais vārais apgaismojums plūda no ieejas tunelī, pa kuru viņš nupat ienāca. Bonds ieslēdza kabatas lukturīti. Viņš atradās pie dzelzceļa griezuļa, platformas, ar kuras palīdzību apgrieza pretējā braukšanas virzienā nelielas lokomotīves pēc tam, kad tās atvedušas materiālus vai pacientus.

Turēdams rokā pistoli, Bonds apskatījās apkārt, ieklausījās, vai nesadzirdēs balsis, soļus, klikšķus, ko rada patronu ievietošana patrontelpā vai drošības slēga noņemšana. Valdīja pilnīgs klusums.

Iedams ziemeļu virzienā prom no griezuļa, Bonds nonāca pie plāksnītes, kas viņu uz īsu brīdi uzjautrināja. "Morgs."

Nodaļā bija trīs lielas telpas bez logiem, un varēja manīt, ka tās vēl nesen izmantotas uz grīdām nemanīja putekļu kārtas, un visās salikti jauni lēti darbagaldi. Dūmu avots varētu būt meklējams vienā no šīm telpām. Bonds redzēja pie sienas un grīdas ar līmlenti piestiprinātus vadus, kas acīmredzot nodrošināja elektrību apgaismojumam un instrumentiem. Varbūt radies īssavienojums.

Izgājis no morga, viņš nonāca atklātā zālē, no kuras dubultdurvis labajā pusē veda uz galveno laukumu austrumu virzienā. Pa platu robu paneļu sienā telpā spiedās gaisma. Bonds to iegaumēja kā iespējamo bēgšanas ceļu, ja sāktos apšaude un viņam vajadzētu virzīties uz izeju.

Pie grīdas bija piestiprināti vecumveci tērauda galdi ar brūniem un melniem plankumiem. Katram bija sava noteka. Protams, tie lietoti līķu sekcijai.

Bonds turpināja ceļu uz ēkas ziemeļu spārnu, kura galā rindojās vairākas šauras telpas ar aizrestotiem logiem. Uzraksts paskaidroja: "Psihiatriskā nodaļa."

Durvis, kas veda uz pirmo stāvu, izrādījās aizslēgtas, tāpēc Bonds atgriezās pie trim telpām blakus dzelzceļa griezulim. Metodiski meklējumi beidzot ļāva uziet dūmu cēloni vienā istabas stūri uz grīdas plēnēja steigā sarīkots ugunskurs. Aģents pamanīja lielas deguša papīra plēksnes, uz kurām vēl vīdēja rakstu zīmes. Vienu Bonds centās satvert, taču tā sabirza pirkstos.

"Esi rūpīgāks!" Bonds sev atgādināja.

Viņš piegāja pie viena no vadiem, kas stiepās augšup pa sienu, norāva vairākus sudrabainās biezās limlentes gabalus, ar kuriem vadi bija piestiprināti pie sienas, un sagrieza limlenti sešu collu garās strēmelēs. Pēc tam viņš rūpīgi piespieda strēmeles pie pelēki melnajām plēksnēm, ieslidināja limlentes kabatā un turpināja meklējumus. Otrajā telpā uzmanību piesaistīja sudrabains atspīdums. Piesteidzies klāt, viņš istabas stūrī atrada uz grīdas mētājamies sīkas metāla atlūzas. Arī tās viņš ar līmlentes gabaliņa palīdzību pacēla un iebāza kabatā.

Tajā bridi Bonds sastinga, jo ēka iedrebējās. Pēc mirkļa vibrācija stipri pieņēmās spēkā. Netālu iedārdējās dīzeļa motors. Acīmredzot strādnieki pirmīt bija devušies pusdienas pārtraukumā un tagad atgriezušies.

"Laiks doties prom." Bonds atgriezās telpā ar griezuli, lai dotos prom cauri tunelim.

Un tikai par mata tiesu paglābās no ielauzta galvaskausa.

Bonds nebija redzējis uzbrucēju, nebija dzirdējis viņa elpu vai atvēzēto ieroci, taču brīdī, kad svešinieka apģērbs absorbēja troksni, dīzeļmotora rīboņa šķita par dažiem decibeliem klusāka.

Aģents instinktīvi lēca atpakaļ, un metāla caurule pašāvās garām.

Ar kreiso roku Bonds stingri satvēra to, un uzbrucējs, gandrīz zaudējis līdzsvaru un aiz pārsteiguma neizlaidis ieroci no rokām, paklupa. Jaunais gaišmatis bija ģērbies lētā tumšā uzvalkā un baltā kreklā pēc Bonda domām, apsardzes darbinieka formastērpā. Kaklasaiti viņš droši vien noņēmis, gatavodamies uzbrukumam. Apjukumā iepletis acis, viņš vēlreiz sagrīļojās un teju pakrita, taču acumirklī atguva līdzsvaru un neveikli metās virsū Bondam. Abi saķērušies nogāzās uz apaļās telpas netīrās grīdas. Bonds zināja, ka tas nav Irs.

Viņš pielēca kājās un spēra soli uz priekšu, savilkdams plaukstas dūrēs. Šī māņu kustība tika izdarīta ar nolūku piespiest muskuļoto puisi atkāpties un izvairīties no gaidāmā sitiena, un uzbrucējs tā ari rīkojās, sniedzot Bondam iespēju izvilkt ieroci. Tomēr viņš neizšāva šis cilvēks jānotver dzīvs.

Ieraudzījis pret sevi pavērsto četrdesmitā kalibra pistoli, uzbrucējs sastinga, taču ar roku taustījās zem žaketes.

-    Lai nu paliek, Bonds vēsi norādīja. Gulies zemē un izplet rokas!

Svešais tomēr palika nekustīgi stāvam un nervozi svīda, bet roka kavējās viņa ieroča tuvumā. Bonds ievēroja, ka tā ir Gloka sistēmas pistole. Iedūcās svešinieka tālrunis. Viņš palūkojās uz žaketes kabatu.

-    Gulies zemē! Veicīgi!

"Ja viņš izraus ieroci, es mēģināšu viņu ievainot, taču iespējams arī letāls iznākums," Bonds sprieda.

Tālrunis apklusa.

-    Tūlīt pat! Bonds pavērsa ieroci zemāk, tēmēdams uz svešinieka labās rokas elkoni.

Izskatījās, ka gaišmatis kuru katru brīdi padosies. Pleci viegli saguma, un acis ēnainajā gaismā iepletās, paužot izbailes un nedrošību.

Nākamajā mirkli virszemē iedarbojās buldozers, un telpā no griestiem nobira ķieģeļu un zemes piku lietus. Bondam trāpīja pamatīgs akmens. Viņš saviebās un atkāpās, miegdams acis, lai izberzētu putekļus. Ja uzbrucējs būtu profesionālāks vai drosmīgāks, tad izvilktu ieroci un šautu. Taču viņš pagriezās un skrēja prom pa tuneli.

Bonds nostājās savā iecienītākajā paukotāja pozā kreisā pēda novietota mazliet priekšā un perpendikulāri labajai. Abām rokām satvēris ieroci, viņš izšāva ar apdullinoši skaļu troksni, un lode ieurbās vīrietim apakšstilbā. Svešais iekliegdamies smagi nogāzās zeme apmēram desmit jardu attālumā no ieejas tunelī.

Telpa drebēja aizvien spēcīgāk un grabēja aizvien skaļāk, un arvien vairāk ķieģeļu krita no sienām. No griestiem bira ģipša un zemes lietus. Tieši uz brūces plecā uzkrita betona atlūza kriketa bumbiņas lielumā, un Bonds pēkšņās sāpēs nostenējās, taču apņēmīgi turpināja skriet cauri tunelim. Uzbrucējs rāpoja tuvāk plaisai, pa kuru iespīdēja saules gaisma.

Buldozers tobrīd šķita atrodamies tieši virs galvas. "Kusties taču, nolāpīts!" Bonds sev pavēlēja. "Driz vien ēka būs nolīdzināta līdz zemei." Dizeļdzinēja pukšķināšana pieņēmās skaļumā. Uz grīdas krita aizvien jauni ķieģeļi.

"Diez vai es gribētu, lai mani te aprok dzīvu."

Lidz cietušajam palika tikai desmit jardu. "Uzliec viņam žņaugu, izvelc no tuneļa, nogādā drošā vietā un sāc uzdot jautājumus."

Taču atskanēja apdullinošs krakšķis, un pavasara dienas maigā gaisma tuneļa galā izdzisa. Tās vietā iespīdēja divas degošas baltas acis, kas spiedās cauri putekļu miglai. Mirkli tās vērās nekustīgi un tad, gluži kā medījumu pamanījis lauva, mazliet pagriezās, pievērsdamās tieši Bondam. Buldozers neganti ieklepojās un neapturami rakās uz priekšu, stumdams sev pa priekšu zemes un akmeņu vilni.

Bonds notēmēja, taču mērķi neredzēja lāpsta atradās augstu, aizsedzot operatora kabīni. Transporta līdzeklis neatlaidīgi rāpās uz priekšu, stumdams zemi, ķieģeļus un būvgružus.

Buldozers brauca aizvien tuvāk, un ievainotais kliedza, taču buldozerists viņu neredzēja. Ja arī pamanīja, tad par cilvēka bojāeju nenieka nebēdāja.

Vēl reizi iekliedzies, uzbrucējs pazuda zem akmeņainās kārtas. Nākamajā mirklī žvadzošās kāpurķēdes pārrāpās pāri vietai, kur viņš tika aprakts.

Drīz starmešu gaisma pazuda aiz gruvešu sienas, un tunelī iestājās piķa melna tumsa. Bonds ieslēdza kabatas lukturīti un metās skriet uz griezuļa telpu. Pie ieejas tajā viņš paklupa un spēji nogāzās zeme un ķieģeļi apraka pēdas, tad augšstilbus.

Pēc brīža smagums cieši piespieda ceļgalus pie gridas.

Buldozers grūda dubļainos gruvešus aizvien dziļāk telpā. Uzbērums jau bija sagrābis Bondu līdz viduklim. Pēc pusminūtes milzu slānis apraks arī galvu.

Taču kalns buldozeram izrādījās par smagu; iespējams, tas uzdūrās ēkas pamatiem. Vilnis aprima. Buldozerists vēl nepaguva pārslēgt atpakaļgaitu, bet Bonds jau izkārpijās brīvībā un iztrausās no telpas. Acīs koda, plaušas neciešami sāpēja. Spļaudīdams putekļus un zemi, viņš pagrieza lukturīti pret tuneli. Tas izrādījās pilnībā aizbērts.

Viņš izsteidzās cauri trim istabām bez logiem, kur pirmīt atrada pelnus un metāla krikumus. Pie durvīm, kas veda uz autopsijas nodaļu, Bonds apstājās. "Vai eja ir aizbērta, lai iedzītu mani slazdā? Vai tur mani gaida Irs un citi apsardzes cilvēki?" Viņš uzskrūvēja skaņas slāpētāju pistoles stobra galā.

Vairākas reizes dziļi ieelpojis, viņš vēl bridi pastāvēja, tad strauji atgrūda durvis un zibenīgi noslīga aizsardzības pozīcijā, kreisajā rokā turēdams uz priekšu pavērstu kabatas lukturīti un uz tā balstīdams labo roku ar pistoli.

Skatienam pavērās lielā, tukšā zāle taču pirmīt redzētās dubultdurvis, pa kurām ieplūda gaišs stars, tagad izrādījās aizbērtas. Buldozers tām priekšā bija aizstūmis milzīgu zemes kalnu.

Iesprostots…

Viņš skrēja uz mazākajām istabām pagraba ziemeļu pusē, uz psihiatrisko nodaļu. Vislielākajā no šim telpām acīmredzot kādreizējā ārsta kabinetā bija ierīkotas durvis, taču tās izrādījās cieši noslēgtas. Bonds notēmēja ar pistoli un no slīpa leņķa raidija četras lodes, kas spindzēdamas atsitās pret metāla slēdzenes plati, un četras ieurbās eņģēs.

Nekāda labuma. Svins, pat pusapvalka patrona nevarēja mēroties ar tēraudu. Pārlādējis viņš ieslidināja iztukšoto aptveri kreisajā kabatā.

Kamēr Bonds pētīja aizrestotos logus, atskanēja skaļa balss.

-    Uzmanību! Opgelet! Grožba! Nebczpcči!

Bonds apsviedās un meklēja mērķi.

Taču balss skanēja no sienā iestiprināta skaļruņa.

-     Uzmanību! Opgelet! Grožba! Nebezpeči! Brīdinājums! Atlikušas trīs minūtes!

Arī pēdējais teikums tika atkārtots holandiešu, poļu un čehu valodās.

Brīdinājums?

-     Nekavējoties sākt evakuāciju! Draud briesmas! Uzstādītas sprāgstvielas!

Bonds lukturīša gaismā paskatījās apkārt.

"Vadi! Tie nevis vada elektrību, bet savieno sprāgstvielu l.idiņus!" Bonds nebija spridzekļus pamanījis, jo lādiņi bija piestiprināti ar līmlenti pie tērauda sijām augstu griestos. Visa ēkā bija uzstādītas sprāgstvielas, lai to vienā mirklī noārdītu.

Trīs minūtes…

Lukturīša gaismā pavīdēja dučiem lādiņu, ar kuriem pieliktu, lai pārvērstu šīs akmens sienas putekļos un Bonds izgarotu līdz ar tiem. Izejas nebija. Sirdij mežonīgi sitoties un sviedriem izsitoties uz pieres, Bonds iegrūda kabatās lukturīti un pistoli un cieši sagrāba vienu no dzelzs stieņiem pie loga. Pat spēcīgi vilkts, tas neizkustējās no vietas.

Miglainajā gaismā, kas plūda cauri stiklam, viņš nopētīja telpu, uzkāpa pie tuvējās sijas, norāva lādiņu un nolēca zemē. Spriežot pēc smakas, tas bija heksogēna maisījums. Nogriezis ar nazi prāvu gabalu, viņš piespieda to pie durvju roktura un slēdzenes. "Vajadzētu būt gana, lai uzspridzinātu slēdzeni un pats paliktu dzīvs. Ātrāk! Pasteidzies!"

Bonds atkāpās apmēram divdesmit pēdu attālumā no durvīm, rūpīgi notēmēja un izšāva. Lode ieurbās sprāgstvielā.

Taču viņa bažas piepildījās, un nekas nenotika nāvējošā dzeltenpelēkā plastikas masa ļengani nopaukšķēja uz grīdas. Sprāgstvielu maisījumi eksplodē tikai ar detonatora palīdzību, nevis fiziska trieciena rezultātā, kad tajā ietriekusies lode ar ātrumu divtūkstoš pēdu sekundē. Bija atlikusi vienīgi cerība, ka šis maisījums ir izņēmums.

Telpā atbalsojās nākamais brīdinājums. Palika divas minūtes.

Pacēlis galvu, Bonds aplūkoja no lādiņa atvienoto detonatoru, kurš tagad nokarājās no sijas. "To varētu aktivizēt ar elektrisko strāvu. Elektrība… Skaļruņi? Nē, pārāk mazs spriegums, un ar to detonatora kapsulu nevarēs aktivizēt." Arī kabatas lukturīša baterija šim nolūkam nederēja.

Atkal atskanēja brīdinājums, vēstot, ka līdz sprādzienam atlikusi viena minūte.

Bonds notrausa sviedrus no plaukstām, pavilka pistoles aizslēgu un izņēma patronu. Ar nazi izķeksējis svina gabaliņu, viņš to nometa zemē un iespieda patronu ar šaujampulveri sprāgstvielu masā, pielipinājis to pie durvīm. Tad viņš atkāpās, rūpīgi notēmēja uz patronas aplīti un izšāva. Lode trāpīja kapsulai, tā aizsvilināja pulveri, un tas savukārt plastmasas sprāgstvielu. Pēc spoža uzliesmojuma slēdzene sašķīda gabalos.

Koka šķembu krusas un dūmu pavadīts, Bonds apdullis nogāzās uz grīdas. Tad viņš pietrausās kājās un klupdams aizstreipuļoja līdz pavērtajām durvīm, kuras gan bija ieķīlējušās. Sprauga vidēja tikai astoņas collas plata. Bonds satvēra rokturi un pamazām vilka smago vērtni vaļā.

Uzmanību! Opgelet! Grožba! Nebezpeči!

14. NODAĻA

j

Sevērs Haidts un Nials Danns stāvēja plecu pie pleca treilerā un saspringtās gaidās vēroja veco britu armijas hospitāli. Ikvienam Haidts pieļāva, ka pat saltajam robotam Dannam patika vērot, kā labi aprēķināta eksplozija sagrauj celtni.

Tā kā Jansens uz tālruņa zvanu neatbildēja un ēkā nogranda šāviens, īrs atzina Haidtam, ka nešaubās par apsarga bojāeju. Viņš bija aizbēris visas izejas no hospitāļa, tad lempīga dzīvnieka rikšos atgriezies treilerā un pavēstījis Haidtam, ka gatavojas detonēt visus celtnē uzstādītos lādiņus. Lai arī spridzināšana bija nolikta uz rītdienu, neesot nekāda iemesla kavēties.

Danns aktivizēja datorizēto sistēmu un nospieda vienlaikus abas sarkanās pogas, iedarbinot sekvenci. Apdrošināšanas saistības pieprasīja, ka tieši trīs minūtes pirms sprādziena ēkā jāatskaņo ierakstīts brīdinājums tajās valodās, kurās runā deviņdesmit procenti strādnieku. Lai šo drošības pasākumu apietu, būtu nepieciešams vairāk laika, turklāt svešais bija vai nu aprakts tunelī, vai arī iesprostots morga nodaļā, tātad nepagūs aizbēgt.

Ja pēc pāris dienām kāds ieradīsies taujāt par pazudušo cilvēku, Haidts varēs atbildēt: "Protams, pārbaudīsim… Ko? Ak kungs, mums nebija ne jausmas! Mēs paveicām visu nepieciešamo, uzstādījām žogu, izlikām brīdinājumus. Kā gan viņš nedzirdēja atskaņotos brīdinājumus? Atvainojiet, bet diez vai tā ir mūsu vaina."

Piecpadsmit sekundes, pavēstīja Danns.

Iestājās klusums, un Haidts skaitīja laiku.

Taimeri pie sienas parādījās nulle, un dators nosūtīja iepriekš sagatavoto signālu detonatoriem.

Iesākumā sprādzienu uzliesmojumi nebija saskatāmi pirmie eksplodēja iekšpusē pie pamatiem izvietotie lādiņi, lai uzspridzinātu galvenās nesošās konstrukcijas. Taču pēc dažām sekundēm kā paparaci fotoaparātu zibspuldzes uzplaiksnīja gaiši izvirdumi, kam sekoja sprakšķi, atgādinot brīnumsvecītes, un dobjāki būkšķi. Celtne šķita nodrebam. It kā nomezdamās ceļos bendes priekšā, lai atsegtu skaustu cirvim, hospitālis lēni sašķobījās un sabruka, strauji izgrūzdams uz visām pusēm putekļu un dūmu mutuļus.

Pēc brīža Danns ierunājās:

-    Cilvēki noteikti ir dzirdējuši sprādzienus. Mums jādodas prom.

Tomēr Haidtu gruvešu kaudze bija teju apbūrusi tik ļoti tā nelīdzinājās elegantajai, kaut arī pabalējušajai ēkai vēl pirms dažiem mirkļiem. Esošais bija pārvērties neesošajā.

-    Sevēr! Danns uzstāja.

Haidtu šāda aina uzbudināja. Viņš iztēlojās Džesiku Bārnsu, viņas sirmos matus, bālo, grumbaino ādu. Par "Ben-I Iinomu" viņa neko nezināja, tālab Haidts nebija ņēmis viņu līdzi, un tagad viņš to nožēloja. "Nekas, palūgšu Džesiku pagaidīt birojā un tad kopā brauksim mājās."

Viņš sajuta vēderā patīkamu kņudoņu. Sajūta, kuru spēcīgi piesātināja atmiņas par rīta pusē atrasto līķi… Un nākamajā dienā paredzēto notikumu gaidas.

"Simts mirušo…"

-    Jā, jā. Sevērs Haidts paņēma portfeli un izgāja no treilera. Tiesa, viņš nevis iekāpa uzreiz Audi A8, bet gan vēlreiz pagriezās un nopētīja putekļu un dūmu mākoņus virs nopostītās celtnes. Vajadzēja atzīt, ka lādiņi stiprināti prasmīgi. Viņš atgādināja sev, ka nepieciešams pateikties strādniekiem. "Izvietot lādiņus ir īsta māksla. Svarīgi ir nevis uzlaist celtni gaisā, bet gan vienkārši likvidēt to, kas notur būvi taisni, ļaujot tad dabai šajā gadījumā gravitācijas spēkam izdarīt savu darbu."

Pēc Haidta domām, līdzīga loma piekrita viņam uz zemes.

15. NODAĻA

Pāri cukurbiešu laukam Fensas apgabalā aizslīdēja agrās pēcpusdienas saules un ēnu svītras.

Džeimss Bonds gulēja uz muguras, izpletis rokas un kājas kā bērns, kas veido sniegā "eņģeļus" un atsakās doties mājās. Iegrimis īsu zaļu lapu jūrā, viņš atradās trīsdesmit jardu attālumā no gruvešu kaudzes, kur reiz slējās vecais armijas hospitālis… un kas gandrīz bija kļuvusi par viņa kapu. Sprādziena triecienviļņi bija viņu padarījuši kurlu ļoti cerams, ka tikai uz laiku. Sargādamies no uzliesmojumiem un šķembām, viņš bija turējis acis ciet. Lai izlauztos brīvībā un atrautu vaļā psihiatriskās nodaļas durvis, nācās likt lietā abas rokas, kamēr sprāga galvenie lādiņi un aiz muguras gruva sienas.

Viņš paslējās augšup maijā pastiepusies cukurbiešu laksti sniedza trūcīgu aizsegu un pavērās apkārt, meklēdams briesmu pazīmes.

Nemanīja. Plāna īstenotāji īrs, Noass vai kāds viņu sabiedrotais nemeklēja nelūgto viesi, droši vien pārliecināti, ka viņš gājis bojā sabrukušajā celtnē.

Dziļi elpodams, lai izvēdinātu plaušas no putekļiem un skābenajiem ķīmiskajiem dūmiem, Bonds pietrausās kājās un grīļodamies atstāja lauku.

Nonācis pie automašīnas, viņš iekrita priekšējā sēdekli, sataustīja uz aizmugures sēdekļa ūdens pudeli un mazliet iedzēra, tad izliecās ārā un ar atlikušo šķidrumu izskaloja acis.

Bonds iedarbināja spēcīgo dzinēju un nopriecājās, ka atkal spēj sadzirdēt izplūdes gāzu plikšķināšanu, un pa citu ceļu izbrauca no Mārčas. Vispirms viņš devās uz austrumiem, lai nejauši nesaskrietos ar kādu, kas tikko uzturējies nojaucamajā ēkā, un pēc tam pagriezās rietumu virzienā. Drīz vien Bonds pa AI maģistrāli brauca uz Londonu, grasīdamies atšifrēt noslēpumainās ziņas par "Divdesmitā datuma incidentu", kas varbūt rakstītas ugunskurā atrastajās papīra plēksnēs.

Pulkstenis rādīja gandrīz četri pēcpusdienā, kad Bonds iestūrēja Ārzemju attīstības grupas ēkas pagrabstāva autostāvvietā.

Gribējās nomazgāties dušā, taču viņš nosprieda, ka nepietiks laika. Noskalojis rokas un seju, viņš uzlipināja nobrāztajam plecam plāksteri un steidzās pasniegt Fillijai līmIentes strēmeles. Vai vari palūgt, lai tās izanalizē?

-    Dieva dēļ, Džeims, kas atgadījies? Sievietes balsī jautās satraukums. Kaujas apģērbs bija absorbējis lielāko daļu trieciena, taču ādu šur un tur izraibināja koši violeti plankumi.

-     Maza saskriešanās ar buldozeru un spridzekļiem. Man nekas nekaiš. Noskaidro visu, ko vari par firmu "Nojaukšana un būvgružu izvešana Austrumos". Un vēl es gribētu zināt, kam pieder armijas bāze Mārčas tuvumā. Aizsardzības ministrijai? Varbūt ministrija to pārdevusi?

-    Tūlīt ķeršos klāt.

Bonds atgriezās kabinetā. Tikko viņš bija apsēdies, pa iekšējo tālruni piezvanīja asistente. Džeims, tas vīrs zvana pa otru liniju. Mērijas Gudnaitas tonis nepārprotami pauda, kas ir zvanītājs.

-    Pērsij? Bonds pārjautāja, spēcīgi nospiedis pogu.

-       Džeims! glaimīgā balsī iesaucās Osborns-Smits. Sveiks! Es patlaban atgriežos no Kembridžas. Nodomāju, ka mums derētu patērzēt. Jāparauga, vai bilde kļuvusi skaidrāka.

-    Kā tev pašam gāja ekskursijā?

-Aizbraucu un mazliet papētīju apkārtni. Izrādās, ka Portondaunā ir neliela ražotne. Nejauši uzgāju, pilnīgi negaidot.

Bondam tas šķita amizanti. Interesanti gan. Kas saista bioķīmiju un Noasu vai "Divdesmitā datuma incidentu"?

-    Nemāku teikt. Novērošanas kameru ieraksti un apmeklētāju žurnāli neuzrādīja nekā ievērības cienīga. Atstāju tajā katorgā savu asistentu.

-    Un krodziņš?

t

-     Visnotaļ laba karija mērce. Viesmīle neatcerējās, kurš pirms tik ilga laika pasūtījis pīrāgu vai zemnieku brokastis, taču mēs no viņas to arī neprasām, vai ne? Un tev? Vai noslēpumainā zīmīte par aptieku un divām dienām pēc marta idām nesa rezultātus?

Šādam jautājumam Bonds bija rūpīgi sagatavojies. Es mēģināju doties pa apkārtceļu. Nonācu Būtsroudā un vecā militārā bāzē Mārčā.

Brīdis klusuma. Ak tā. Trešās daļas darbinieks pasmējas, lai gan jautrību viņa balsī nedzirdēja. Tātad mūsu iepriekšējās sarunas laikā tu zīmītē rakstīto biji pārpratis. Vai bēdīgi slavenais septiņpadsmitais gadījumā nav rītdienas datums?

Lai nu kā, bet Osbornam-Smitam piemita ass prāts.

-    Iespējams. Kad tur nonācu, ēku jauca nost, Bonds izvairīgi piebilda. Diemžēl jautājumu tad saradās vēl vairāk. I ksperti pašlaik pēta dažus manus atradumus. Ziņojumus es nosūtīšu.

-    Paldies, dari gan tā. Es šeit pētu visu, kas saistīts ar islamu un Afganistānu, informāciju no mobilajiem un e-pastiem, visu kā parasti. Kādu laiku būšu aizņemts.

"Lieliski. Labāku pieeju no direktora vietnieka lauka operāciju jautājumos nevar vēlēties," Bonds nosprieda. "Lai tik puisis strādā…"

Saruna beidzās. Bonds piezvanīja Billam Teneram un izstāstīja notikumu Mārčā. Abi vienojās, ka pagaidām neinteresēsies par līķi, kas palicis hospitālī zem drupām labāk neriskēt ar to, ka Bonda loma var nākt gaismā.

Pa durvju spraugu galvu pabāza Mērija Gudnaita.

-    Kamēr tu runāji pa tālruni, zvanīja Fillija. Esot šo to noskaidrojusi. Teicu, lai kāpj augšā. Personiskā asistente sadrūmusi pavērās ārā pa vienu no Bonda kabineta aptumšotajiem logiem. Žēl gan, ka Fillijai tā sanācis, vai ne?

-    Par ko tu runā?

-     Biju domājusi, ka tu zini. Tims atsaucis saderināšanos. Pirms dažām dienām paziņojis Fillijai, ka vēlas izrunāties… Jau bija noteikts datums, aizrunāta baznīca un nedēļas nogalē ieplānota vecmeitu ballīte Spānijā. Es ari būtu braukusi.

"Te nu redzams, cik es esmu vērīgs," Bonds nodomāja. "Lūk, kas bija pazudis no viņas rakstāmgalda. Līgavaiņa fotogrāfijas. Droši vien arī saderināšanās gredzens izgaisis."

-    Kā tad tā? skaļi viņš jautāja.

-    Jādomā, ka viena pagale nedeg. Pēdējā laikā viņi īsti labi nesatika, ik pa laikam uzšvirkstēja kādas nesaskaņas. Abi strīdējās par viņas paradumu braukt pārāk ātri un strādāt pārāk ilgi. Darba dēļ Fillija reiz netika uz Tima dzimtas salidojumu viņa vecāku mājā. Tad viņam kā no zila gaisa nokrita piedāvājums strādāt Singapurā vai Malaizijā. Viņš to pieņēma. Vini bija kopā trīs gadus, vai ne?

-Žēl, ka ta viss beidzies.

Dramatisko notikumu apspriešana apsīka, kad ieradās viena tajos iesaistītā persona.

Nemanīdama kolēģu apmulsumu un saspringto gaisotni, Fillija ar smaidu braši pasoļoja garām Gudnaitai un iekrita krēslā Bonda kabinetā. Jutekliskā seja šķita sašaurinājusies, un brūnās acis mirdzēja kā medniekam, kas uzgājis drošas pēdas. "Tā viņa izskatās vēl daiļāka. Vecmeitu ballīte Spānijā? Kungs tētīt!" Bonds neko tādu nespēja iztēloties tikpat labi varētu gara acīm redzēt Filliju stiepjam divus lielveikala Waitrose maisiņus, lai pagatavotu spēcinošas vakariņas savam Timām un abu atvasēm Matildei un Ārčijam.

"Gana!" Bonds sevi sabāra.

-    Mūsu cilvēki spēja izlasīt vienu apdegušo lapiņu. Uz tās rakstīts: "plāns "Ben-Hinoma"." Un zemāk: "Piektdiena, 20. maijs."

-    Ben-Hinoma? Dzirdēts ir, bet nezinu, kas tas ir.

-     Tāda ir minēta Bībelē. Vēl noskaidrošu. Pagaidām tikai meklēju vārdus "plāns" un "Ben-Hinoma" drošības aģentūru un noziedzības datubāzēs. Neviena rezultāta.

-    Kas redzams uz otras lapas?

-    Tā bojāta stiprāk. Laboranti spēja izšķirt kaut ko līdzīgu term un skaidri "pieci miljoni mārciņu", taču pārējais teksts viņiem nebija pa spēkam. Tālab to nosūtīja uz Skotlendjarda īpašo noziegumu nodaļu, ar grifu "pilnīgi slepeni". Solīja šovakar ar mani sazināties.

-     "Term"?… Vai tas būtu kāds terminēts līgums, kas paredz samaksu vai avansu piecu miljonu apmērā par uzbrukumu vai kādu citu operāciju? Tas liek domāt, ka Noass to dara naudas, nevis politisku vai ideoloģisku mērķu dēļ.

Fillija pamāja. Runājot par saistību ar Serbiju… mans ungāru gājiens izgāzās. Belgradā uz tevi varen noskaitušies, Džeims. Taču es liku, lai jūsu 1-nodaļa mani uzdod par Eiro-

pas Savienības institūcijas pārstāvi, proti, par Transporta drošības izmeklēšanas direktorāta vadītāju.

-    Kas tas tāds?

-    Pati izdomāju. Man izdevās labs Šveices franču akcents, j.i drīkstu sevi paslavēt. Serbi vai klūp uz deguna, lai izpaliktu Eiropas Savienībai, tādēļ sola steigšus sagādāt ziņas par bīstamajiem materiāliem vilciena kravā un plašāku inlormāciju par Kariču.

Bonds klusībā nosprieda, ka Filliju no tiesas derētu apzeltīt.

-    Un tās būvgružu firmas galvenā mītne atrodas Slau pilsētā. Uzņēmums piedāvāja zemāko cenu konkursā par britu armijas bāzes nojaukšanu Mārčā.

-    Vai tā ir akciju sabiedrība?

-    Privāta kompānija. īpašnieks ir privātais holdings Green Way International. Samērā liels uzņēmums, darbojas pusducī valstu. Visas akcijas pieder vienam cilvēkam. Sevēram Haidtam.

-    Tas tiešām ir viņa vārds?

Fillija pasmējās. Sākumā es ari nobrīnijos, vai vecāki bijuši pie pilna prāta. Cik nopratu, viņš pēc divdesmit gadu vecuma mainījis vārdu.

-    Kāds tad ir īstais?

-     Mārtens Holts.

-     No Holta uz Haidtu, Bonds prātoja. Atšķirība nav liela. Bet… Debesu vārdā, kāpēc cilvēks gribējis no Mārtena pārtapt par Sevēru?

-     Green Way International ir liels atkritumu savākšanas un pārstrādes uzņēmums. Mašīnas tu noteikti esi redzējis, lai ari neesi īpaši ievērojis. Neko dižu par šo uzņēmumu neatradu, jo tas ir privāts, un Haidts turas pa gabalu no preses. The Times rakstā viņš nosaukts par pasaulē bagātāko lupatlasi. Avīze Guardian pirms dažiem gadiem ievietoja visnotaļ glaimojošu materiālu par Haidtu, taču viņš aprobežojies tikai ar dažām vispārējām frāzēm. Noskaidroju, ka viņš dzimis Nīderlandē, kādu laiku paturējis dubultpilsonību, taču tagad viņam ir vienīgi britu pase. Ķermeņa valoda un mednieces mirdzums acīs lika manīt, ka Fillija vēl nav izpaudusi visu informāciju.

-    Un? Bonds nenocietās.

Fillija smaidīja. Atradu dažas atsauces internetā no viņa studiju laikiem Bristoles universitātē, kur viņš, tolaik jau brieduma gados, mācījās itin labi. Viņa paskaidroja, ka Haidts aktīvi darbojies universitātes burāšanas klubā un sacensībās pilotējis jahtu. Viņš ne tikai piedalījās sacīkstēs, bet ari uzbūvēja pats savu jahtu, tā izpelnīdamies iesauku.

-    Kādu? vaicāja Bonds, lai arī nojauta atbildi.

-     Noass.

16. NODAĻA

i

Pulkstenis rādija pusseši. Tā kā Fillija cerēja saņemt gaidītās ziņas tikai pēc dažām stundām, Bonds piedāvāja kopā pavakariņot.

Viņa piekrita un atgriezās savā darba vietā, bet Bonds tikmēr sacerēja šifrētu elektroniskā pasta vēstuli ģenerāldirektoram un kopiju nosūtīja Billam Teneram. Bonds pavēstīja, ka Noass ir Sevērs Haidts un pievienoja īsu viņa biogrāfijas izklāstu, kā arī pārstāstu par notikumiem Mārčā. Vēstules beigās viņš piebilda, ka "Divdesmitā datuma incidentu" Haidts nosaucis par "Ben-Hinomas" plānu. Plašākas ziņas Bonds apsolīja vēlāk.

Drīz vien viņš saņēma kodolīgu atbildi:

007-

Dota atļauja turpināt darbu. Vēlama pienācīga sadarbība ar iekšzemes varas iestādēm.

M.

Izgājis no kabineta, Bonds ar liftu nobrauca uz otro stāvu un iegāja lielā telpā, kurā atradās vairāk datoru nekā elektronikas veikalā. Pie monitoriem vai darbstacijām, kādas parasti atrodamas universitātes ķīmijas laboratorijās, strādāja vairāki cilvēki. Bonds piegāja pie neliela kabineta ar stikla sienām zāles tālākajā galā un pieklauvēja pie loga.

Sanu Hirani, Ārvalstu attīstības grupas Q-nodaļas vadītājs, bija kalsns, apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar iedzeltenu sejas krāsu un krāšņiem tumšiem matiem. Tik glīta seja izpelnītos viņam lomas Bolivudā. Lieliskais kriketa spēlētājs, pazīstams ar saviem spēcīgajiem metieniem, bija ieguvis grādus ķīmijā, elektromehānikā un datorzinātnēs, turklāt labākajās universitātēs Apvienotajā Karalistē un ASV. Zimīgi, ka viņam neizdevās iepazīstināt amerikāņus ar savu iemīļoto sporta veidu, jo vietējie neprata aptvert šīs spēles smalkumus un neizturēja testa maču garumu.

Q-nodaļa bija Ārzemju attīstības grupas tehniskā atbalsta stūrītis, un Hirani pārzināja visus spiegu darbā lietoto ierīču aspektus. Gan Q-nodaļas, gan C1P Zinātnes un tehnoloģijas daļas gudrinieki visu darba laiku atvēlēja tam, lai nāktu klaja ar dažādiem aparatūras un programmatūras jaunievedumiem, piemēram, miniatūrām kamerām, neticami smalkiem ieročiem, slēptuvēm, sakaru ierīcēm un novērošanas aparatūru. Viens no jaunākajiem Hirani izgudrojumiem superjutīgs, no visām pusēm uztverošs mikrofons, kas iemontēts beigtā mušā. "Vabolīte vabolītē", ironiski bilda Bonds tās radītājam, kurš pavēstīja, ka dzird šo joku jau astoņpadsmito reizi un, starp citu, no bioloģiskā viedokļa muša nemaz neesot vabole.

Tā kā Ārvalstu attīstības grupas raison d'itre jeb darbības mērķis bija dažādas operācijas, Hirani galvenais pienākums bija sagādāt pietiekamā daudzumā monokulārus, binokulārus, maskēšanās ekipējumu, sakaru ierīces, īpašus ieročus un pretizlūkošanas aparatūru. No šā aspekta raugoties, viņš atgādināja bibliotekāru, kas pierauga, vai grāmatas izsniegtas pareizi un atdotas laikus.

Taču īpašais Hirani nopelns bija spēja izgudrot un improvizēt, nākt klajā ar tādām ierīcēm kā iQPhone. Ārzemju attīstības grupai piederēja dučiem viņa izgudrojumu patentu. Operācijas laikā nonākot grūtībās, Bondam un citiem Onodaļas aģentiem atlika jebkurā diennakts laikā piezvanīt Hirani, un atrisinājums drīz bija rokā. Viņš vai kāds viņa padotais samontēja ierici un ar Ārlietu ministrijas diplomātisko pastu nosūtīja adresātam, kurš to saņēma jau nākamajā dienā. Tiesa, lielākoties aģenti stradāja laika trūkumā, un tad Hirani norīkoja kādu no saviem daudzajiem manīgajiem izgudrotājiem un sagādniekiem konkrētajā pasaules malā radīt, atrast vai pārveidot ierīces un piegādāt operācijas vietā.

-    Džeims! Abi vīrieši sarokojās. Esmu dzirdējis, ka tev ticis "Divdesmitā datuma incidents".

-    Tā gan.

Bonds apsēdās un ievēroja uz Hirani galda grāmatu "Čārlza Freizera-Smita slepenais karš". Ari Bondam patika m grāmata par spiegošanas ieriču vēsturi.

-    Cik nopietni?

-     Diezgan, Bonds lakoniski attrauca, noklusēdams to, ka nepilnu četrdesmit astoņu stundu laikā jau divreiz atradies par mata tiesu no nāves.

Apsēdies zem pirmo IBM datoru un indiešu kriketa spēlētāju fotogrāfijām, kas greznoja sienu, Hirani noprasīja: Kas tev vajadzīgs?

Bonds atbildēja klusi, lai to nedzirdētu jauniņā Q-nodaļas darbiniece, kas kā apmāta lūkojās datora ekrānā. Kādu noklausīšanās komplektu varētu uzstādīt viens cilvēks? Es nevaru piekļūt pie subjekta datora vai tālruņa, taču varbūt izdosies uzstādīt kādu ierīci viņa kabinetā, transporta līdzekli vai mājā. Vajadzētu vienreizējas lietošanas aparātu, jo iespējams, ka man vairs neizdosies to atgūt.

-    Ak, jā… Hirani spožās acis mazliet satumsa.

-    Vai kādi sarežģījumi, Sanu?

-     Esmu spiests tev pateikt, Džeims, ka pirms nepilnām desmit minūtēm man zvanīja no augšas.

-    Bills Teners?

-    Nē, vēl augstāk.

"Tātad M., sasodīts," domās secināja Bonds. Turpmāko viņš jau nojauta.

-     Viņš sacīja: "Ja kāds no O-nodaļas izrāda interesi par novērošanas komplektu, nekavējoties ziņo man." Pārāk liela sakritība.

-    Pārāk liela gan, Bonds novilka.

-    Tātad, Hirani ar vieglu smaidu sacīja, vai man paziņot, ka O-nodaļas darbinieks izrādījis interesi par novērošanas komplektu?

-    Tu varētu mazliet aizkavēties ar savu ziņojumu.

-    Tad ķeries klāt, Hirani attrauca, acīm atkal iemirdzoties. Es varu piedāvāt vienu otru brīnišķīgu komplektu. Spēj tik izvēlēties!

Viņš slavēja savus izgudrojumus kā automašīnu pārdevējs savu preci.

-     Mikrofons, kas barojas no indukcijas; atliek to novietot blakus elektrības kabelim, un nekāds akumulators nav vajadzīgs. Tas uztver balsis no piecdesmit pēdu attāluma un automātiski regulē skaļumu, lai izvairītos no skaņas kropļojumiem. Jā, un vēl mums lieti noder divu mārciņu naudas gabals, tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtajā gadā Anglijas bankā izdotā trīssimtgades piemiņas monēta. Pietiekami liels retums, tālab parasti cilvēks monētu nevis pārdod, bet patur, lai tā nes laimi. Baterija darbojas četrus mēnešus.

Bonds nopūtās. Šis ierīces, kuras izmantot viņam ir liegts, šķita sasodīti ideālas. Viņš pateicās ieroču meistaram un piebilda, ka drīz atkal ieradīsies. Pēc tam Bonds atgriezās kabinetā. Mērija Gudnaita vēl strādāja, lai gan uzkavēties nebija iemesla. Steidzies nu mājās. Visu labu, Gudnaita.

Asistente iedomājās par priekšnieka nesen gūtajiem ievainojumiem un apspieda savu mātes instinktu, jo no pieredzes zināja, ka tiks atvairīta.

Apkop brūces, Džeims! viņa uzsauca, paņēma rokassomiņu un mēteli.

Atlaidies krēslā, Bonds piepeši saoda savu sviedru aromātu un pamanīja zem nagiem ķieģeļu drumslas. Radās vēlme braukt uz mājām un ieiet dušā. Izdzert kādu glāzīti. Taču vispirms jānokārto darīšanas.

Pievērsies datoram, Bonds atvēra Golden Wire vispārējās informācijas datubāzi un noskaidroja Sevēra Haidta uzņēmuma un mājas adreses interesantā kārtā māja bija Keningtaunā, Londonas austrumu rajonā, kur parasti apmetas cilvēki ar zemākiem ienākumiem. Green Way International galvenā mītne atradās Temzas krastā pie Reinemas, blakus Dabas aizsardzības parkam.

Bonds aplūkoja Haidta māju un Green Way International ēkas satelītkartē. "Ārkārtīgi vajag sākt šā cilvēka novērošanu." Taču Bonds saprata, ka likumīgi to .veikt nav iespējams, ja neiesaista Osbornu-Smitu un A-nodaļas okšķeru vienības no MI5. Bet… uzzinājis, kas ir Haidts, Osborns-Smits tūlīt dosies "aizturēt" gan viņu, gan īru. Bonds vēlreiz izvērtēja risku. "Cik reālas ir bažas, ka pēc šo divu cilvēku aresta pārējie sazvērnieki pasteidzinās slaktiņa sarīkošanu vai, gluži otrādi, pazudīs un sarīkos uzbrukumu nākamajā mēnesī vai nākamajā gadā?"

Džeimsa Bonda pieredze liecināja, ka ļaunums var but nenogurdināmi pacietīgs.

"Tātad… Novērot vai nenovērot?"

Brīdi svārstījies, Bonds negribīgi pacēla klausuli.

17. NODAĻA

i

Pusseptiņos Bonds piestūrēja pie sava dzīvojamā nama un atpakaļgaitā ieripināja garāžā brīvajā vietā blakus zaļajam saukšu Jaguar automobilim. Tad viņš uzkapa otrajā stāvā, atslēdza durvis, deaktivēja signalizāciju un ar īpašu drošības metodi ātru videoattēlu pārskatīšanu noskaidroja, ka dzīvokli apmeklējusi tikai mājkalpotāja Meja. Pieņemot sievieti darbā, Bonds jutās mazliet neērti, kad paziņoja, ka strādā valsts iestādē un darbavieta pieprasa uzstādit dzīvoklī novērošanas kameru; tas jānovēro arī viņa prombūtnes laikā un pat tad, kad strādā mājkalpotāja. "Ņemot vērā to, ka jūs esat patriots un strādājat valsts labā, ser, man tas nieks vien ir," atteica uzticamā sieviete. Šķiet, uzrunu "ser" izpelnījās tikai Bonds.

Viņš iesledza automātisko atbildētāju. Atstāta viena ziņa no drauga Fuāda Haraza, apsviedīga un impozanta jordānieša, kas dzīvo Meifērā un strādā dažādās komercdarbības jomās, kas lielākoties saistītas ar transportu: vieglajiem automobiļiem, lidmašīnām un vispārsteidzošākajām jahtām, kādas Bonds jebkad redzējis. Abi ar Harazu viņi bija biedri azartspēļu klubā "Komodors" Bērklija skvērā.

Atšķirībā no daudziem citiem Londonas klubiem, kur par biedru varēja kļūt, samaksājot piecsimt mārciņu un piesakoties diennakti iepriekš, "Komodors" bija nopietna iestāde, kur kandidātus pienācīgi un nesteidzīgi izvētīja. Iestājoties klubā, jaunajam biedram bija jārēķinās ar vairākiem bargiem noteikumiem, piemēram, apģērba kodeksu un nevainojamu uzvedību pie galda. Tāpat klubs varēja lepoties ar lielisku restorānu un vīna krājumiem.

Harazs aicināja ieturēt vakariņas. lr kāda problēma, Džeims. Es negaidīti esmu kļuvis par aizbildni divām daiļavām no Sentropēzas. Kā tas notika? Tas ir pārāk garš un sarežģīts stāsts. Uzzināsi, kad tiksimies. Divām sievietēm mana šarma nepietiks. Izlīdzēsi?

Bonds smaidīdams piezvanīja draugam un paskaidroja, ka viņam ir citi plāni. Tika nolemts vakariņas pārcelt uz citu dienu.

Pēc tam Bonds izpildīja savu dušas rituālu vispirms verdoši karsts ūdens, tad ledains, un pēc tam noberzēšanās ar dvieli. Pārlaidis pirkstus vaigiem un zodam, viņš nolēma neatteikties no vecumvecā aizsprieduma neskūties divreiz dienā. Pēc tam viņš sevi sabāra: "Kāpēc tu vispār par to domā? Fillija Meidenstone ir skaista un gudra un brauc ar velnišķīgi glītu motociklu, taču vienlaikus ir darbabiedrene. Un nekas vairāk."

Tomēr acu priekšā ne saukts, ne lūgts pavīdēja melnais pieguļošais ādas kombinezons.

Uzvilcis peldmēteli, Bonds iegāja virtuvē, ielēja glāzē Basil Hayden's viskiju, iemeta vienu gabaliņu ledus un izdzēra pusi, izbaudīdams aso riekstu garšu. Pirmais malks dienā nemainīgi šķita vislabākais, sevišķi tādu notikumu atspulgā pēc grūtas cīņas ar ienaidnieku un pirms vakara skaistas sievietes sabiedrībā…

"Rimsties!" viņš sev atkal pārmeta.

Viņš sēdēja vecā ādas krēslā dzīvojamā istabā, kurā nebija daudz mēbeļu. Lielākoties tās bija mantotas no vecākiem un nonākušas te pēc tam, kad kādu laiku glabājušās noliktavā Kentā netālu no viņa krustmātes dzīvesvietas. Dažas mantas viņš bija iegādājies pats pāris lampas, rakstāmgaldu un krēslu, kā arī Bose stereosistēmu, kuru ieslēgt parasti nebija laika.

Uz kamīna dzegas rindojās vecāku un vecvecāku skotu no tēva puses, šveiciešu no mātes fotogrāfijas sudraba ietvaros. Dažās fotogrāfijās krustmāte Čārmiana bija redzama kopā ar Bondu Kentā. Pie sienas karājās citas fotogrāfijas, kuru autore bija viņa māte, ārštata fotogrāfe. Vairums melnbalto fotogrāfiju attēloja visdažādākās ainas politiskās sanāksmes, arodbiedrību sapulces, sporta sacīkstes, eksotisku vietu panoramas ainavas.

Vidū gozējās neparasts mākslas priekšmets lode. Tai nebija nekāda sakara ar aģenta amatu O-nodaļas 00 vienības Ārzemju attīstības grupā. Tā piederēja pavisam citam Bonda dzīves laikam un vietai. Viņš piegāja pie kamīna, pāris reižu pagrozīja lodi pirkstos, tad atlika to vietā un atkal apsēdās krēslā.

Par spīti apņēmībai saglabāt attiecības ar Filliju ar aģenli Meidenstoni tikai profesionālā līmeni, Bonds gluži neviļus domāja par viņu kā par sievieti.

Sievieti, kas vairs nav saderināta.

Spiests atzīt, ka pret Filliju jūt ne tikai fizisku iekāri, Bonds sev uzdeva jautājumu, kuru ari agrāk lai gan retumis bija nācies apsvērt par citām sievietēm. "Vai mūsu attiecības var kļūt nopietnas?"

Bonda mīlas dzīve bija sarežģītāka nekā vairumam cilvēku. Biežie komandējumi, prasības darbā un nepārtrauktās briesmas, kādās viņš atradās, neapšaubāmi radīja zināmus šķēršļus partnerattiecībām. Taču grūti būtu atklāt patiesību par savu amatu un vēl grūtāk par pienākumiem 00 vienībā, kuri vairumam sieviešu šķistu nepatīkami vai pat derdzīgi.

Viņš apzinājās, ka agrāk vai vēlāk būs spiests kaut daļu noslēpumu izpaust sievietei, kuru uzskatītu par kaut ko vairak, nekā tikai parastu mīļāko. Melot tuvajiem cilvēkiem ilgi nav iespējams. Cilvēki ir gudrāki un vērīgāki, nekā mēs uzskatām, un visdziļākos noslēpumus izdosies saglabāt tikai tad, ja to pieļaus mīļotais. Ticams noliegums varbūt noder Vaitholā, taču mīlētāju attiecībās tam nav ilgs mūžs.

Turpretim Fillijai Meidenstonei atzīšanās nebūs jāuzklausa pie vakariņu galda vai saburzītos palagos agrā rīta stundā. Viņa pārzināja Bonda biogrāfiju un pienākumus.

Un viņa bija ierosinājusi satikties restorānā, kas atradās netālu no viņas dzīvesvietas.

"Ko tas nozīmē?" Džeimss Bonds uzmeta skatienu pulkstenim. "Laiks ģērbties un mēģināt šo uzdevumu atrisināt."

18. NODAĻA

9

Piecpadsmit pāri astoņiem Bonds izkāpa no taksometra Blūmsberi rajonā pie restorāna Antoine's un uzreiz atzinīgi novērtēja Fillijas izvēli. Piebāztus, skaļus restorānus un bārus viņš necieta un vairākas reizes dzīvē bija atstājis augstākās sabiedrības iestādes, kad decibelu līmenis pārāk kaitināja. "Dārgie krogi drīzāk domāti gaisagrābšļiem, nevis gardēžiem," Bonds reiz secināja.

Turpretī Antoine's restorānā valdīja klusums un pustumsa. Telpas otrā malā dižojās iespaidīga vīnu kolekcija, un pie sienām karājās klusināti deviņpadsmitā gadsimta portreti. Bonds palūdza savrupu galdiņu netālu no sienas ar pudelēm, uz elegantā ādas dīvāna iekārtojās ar seju pret durvīm un nopētīja zāli un citus apmeklētājus. "Uzņēmēji un tuvējās apkārtnes iedzīvotāji," viņš sprieda.

-    Vai vēlaties kaut ko iedzert? piedāvāja viesmīlis, patīkams, nepilnus četrdesmit gadus vecs vīrietis ar gludi skūtu galvu un caurdurtām ausim.

Bonds izšķīrās par kokteili. Dubulto Croivn Royal ar ledu, lūdzu. Pievienojiet pusi mērtrauka*ar Triple sec apelsīnu liķieri, pāris malku rūgtā alus un apelsīna miziņu.

-     Labi, ser. Interesants dzēriens.

-     Līdzinās kokteilim "Vecmodīgais". Patiesībā es pats to izgudroju.

-    Kā to sauc?

-    Pagaidām nekā, viņš atteica. Es vēl neesmu sameklējis visatbilstošāko nosaukumu.

Pēc brīža viesmīlis atnesa glāzi, un Bonds nobaudīja malciņu. Kokteilis bija iemaisīts nevainojami, un Bonds nekautrējās izteikt uzslavu. Nolicis glāzi uz galda, viņš ieraudzīja pa durvīm ienakam starojošo, smaidošo Filliju. Šķita, ka solis paātrinās, tiklīdz viņa ieraudzīja Bondu gaidām.

Fillija bija tērpusies cieši pieguļošos melnos džinsos, brūna ādas jakā un zem tās pavilkuši pieguļošu tumši zaļu svīleri viņa Jaguar krāsā.

Tiklīdz Fillija pienāca, Bonds pa pusei pieslējās kājās, un viņa apsēdās drīzāk blakus nekā iepretim. Rokās viņa turēja portfeli.

-    Vai viss kārtībā? Fillija taujāja.

Aģents gan šķita gaidījis personiskāku apsveicināšanos, nevis šādu nevērīgu jautājumu. Bet tad viņš domās sev stingri noprasīja: "Kāpēc?"

Tikko novilkusi jaku, viņa piesaistīja viesmiļa skatienu, un tas smaidīdams sveicināja apmeklētāju: Ofīlija!

-    Aron! Es gribētu glāzi Mozeles rīslinga.

-    Jau nesu.

Kad viesmīlis pienesa vinu, Bonds pavēstīja, ka maltīti pasūtīs mazliet vēlāk. Abi pielieca glāzes vienu pret otru, taču nesaskandināja.

-    Vispirms par Haidtu, Bonds ieteicās klusā balsī, pievirzīdamies sievietei mazliet tuvāk. Pastāsti par viņu!

-     Es ievācu informāciju Īpašo operāciju direktorātā Skotlendjardā, MI6, Interpolā, Amerikas Nacionālajā noziedzības informācijas centrā, CIP un Nīderlandes Izlūkošanas un drošības dienestā. Paklusām ieguvu dažas ziņas arī no MI5. Viņas acīm nebija paslīdējusi secen spriedze Bonda un Osborna-Smita attiecībās. Sodāmības nav. Nav atrodams nevienā uzraugāmo saraksta. Drīzāk torijs, nekā leiborists, taču politikai lielu uzmanību nevelta. Nav reģistrēts nevienā draudzē. Pret padotajiem izturas labi, nav reģistrēti nekādi darbaspēka protesti. Šarežģījumu ar Ieņēmumu dienestu vai Veselības drošības dienestu nav. Šķiet, parasts bagāts uzņēmējs. Ļoti bagāts. Visu savu darba dzīvi saistījis ar atkritumu savākšanu un pārstrādi.

"Lupatlasis…" Bonds nodomāja.

-     Piecdesmit seši gadi, joprojām neprecējies. Holandiešu izcelsmes vecāki, abi jau miruši. Tēvs bijis itin turīgs un bieži braukājis komandējumos. Haidts dzimis Amsterdamā un divpadsmit gadu vecumā kopā ar māti apmeties uz dzīvi šeit. Viņa pārcietusi nervu sabrukumu, tāpēc zēnu lielākoties audzinājusi ekonome, kas atbraukusi ģimenei līdzi no

Holandes. Tad viņa tēvs zaudējis lielāko daļu naudas un izgaisis no zēna dzīves. Tā kā alga vairs nav maksāta, ekonome piezvanījusi sociālajiem dienestiem un pazudusi, kaut gan pirms tam astoņus gadus rūpējusies par zēnu. Fillija līdzcietīgi pašūpoja galvu. Tobrīd viņam bijis četrpadsmit gadu. Jau pēc gada viņš sācis strādāt par atkritumu savācēju. Turpmākos nepilnus desmit gadus par Haidtu nekas nav zināms. Viņš nodibināja Green Way International laikā, kad sākās pārstrādes bums.

-    Kā viņam tas izdevās? Vai mantojis naudu?

-    Nē. Tas joprojām ir noslēpumā tīts. Ciktāl man zināms, viņš sācis uzņēmējdarbību bez penija kabatā. Universitātes studiju laikā nodrošināja sevi pats. Daudz lasījis par seno laiku vēsturi un arheoloģiju.

-    Un uzņēmums?

-     Nodarbojas ar sadzīves atkritumu savākšanu, konteineru izvešanu, būvgružu aizvākšanu, metāllūžņu vākšanu, ēku nojaukšanu, otrreizējo pārstrādi, dokumentu iznīcināšanu, bīstamo materiālu apsaimniekošanu. Saskaņā ar ziņām presē, uzņēmums darbojas ducī ārvalstu, izveidojot tur atkritumu savākšanas un otrreizējās pārstrādes centrus.

Fillija parādīja uzņēmuma reklāmas brošūras. Ieraudzījis logotipu, Bonds sarauca pieri. Tas atgādināja plakaniski novietotu zaļu dunci.

-    Tas nav nazis, Fillija smiedamās sacīja. Es sākumā padomāju līdzīgi. Bet tā ir lapa. Globālā sasilšana, piesārņojums un enerģija ir vispievilcīgākie temati mūsdienu dabas aizsardzības kustībā. Taču videi draudzīga atkritumu savākšana un otrreizējā pārstrāde strauji gūst ievērību. Un Green Way šajā jomā ir viens no lielajiem» inovatoriem.

-    Vai ir kāda saistība ar Serbiju?

-    Caur meitas uzņēmumu viņam daļēji pieder neliela firma Belgradā. Bet arī tajā, tāpat kā visā uzņēmumu grupā, nevienam nav kriminālas pagātnes.

-    Es vienkārši netieku gudrs, kas viņam aiz ādas, Bonds sacija. Par politiku intereses nav, terorisma noslieces nav novērotas. Gandrīz vai šķiet, ka viņš ir nolīgts piektdien sarīkot uzbrukumu vai kādu citu pasākumu. Taču nauda viņam diez vai būtu vajadzīga. Bonds iedzēra kokteiļa malku. Labi, tagad, detektīvinspektore Meidenstone, pastāstiet par pierādījumiem! Par otru apdegušo lapiņu no

Marčas. MI6 izlasīja vārdus "Ben-Hinoma" un "piektdiena, divdesmitais maijs". Vai Skotlendjarda tiesmedicinas ekspertiem izdevās vēl kaut ko noskaidrot?

Fillija ierunājās klusākā balsī, un Bondam vajadzēja pieliekties tuvāk. Viņš sajuta saldās, taču nenosakāmās smaržas. Kašmira svīteris viegli pieskārās viņa plaukstas virspusei.

-    Izdevās gan. Viņi spriež, ka tur vēl ir rakstīts tā: "Kurss apstiprināts. Sprādziena rādiusam jābūt vismaz simts pēdas. Optimālais laiks desmit trīsdesmit."

-    Tātad spridzeklis. Desmitos trīsdesmit piektdien, turklāt vakarā, kā vēstīja pirmais pārtvertais ziņojums. Un ar "kursu", visticamāk, domāts kuģa vai lidmašīnas maršruts.

-     Un tagad pastāstīšu par tiem metāla gabaliņiem, Fillija turpināja. Tas ir titāna un tērauda velmējums. Unikāls. Neviens laboratorijas darbinieks neko tādu nebija redzējis. Tās ir sīkas skaidiņas, tapušas vakar vai aptuveni tai laikā.

"Ar ko Haidta cilvēki nodarbojās hospitāļa pagrabā? Vai no šā metāla izgatavoja ieroci?"

-     Un bāze joprojām pieder Aizsardzības ministrijai, lai gan trīs gadus nav izmantota.

Bonda skatiens pārslīdēja sievietes brīnišķīgajam profilam no pieres līdz krūtīm, kamēr viņa malkoja vīnu.

-    Kas attiecas uz serbiem, Fillija turpināja, es burtiski liku manīt, ka piespiedišu viņus nomainīt dinārus uz eiro, ja nesaņemšu palīdzību. Tādējādi es noskaidroju visu iespējamo. Aldo Karičs, kas strādāja kopā ar Iru, bijis dzelzceļa kravu plānotājs.

-      Viņš noteikti zināja, kurā vilcienā iekrauta bīstamā krava.

-    Jā. Fillija sarauca uzacis. Tomēr, Džeims, ir kaut kas dīvains. Metilizocianāts ir itin bīstama ķimikālija. Nonāvēja cilvēkus Bopalā.

-    Ak kungs!

-     Te būs visas vilciena kravas uzskaite. Fillija pasniedza angliski pārtulkotu sarakstu. Ķimikālijas glabājušās ložu necaurlaidīgos konteineros. Cik nopratu, tādas tvertnes neatvērtos pat tad, ja tās nomestu no lidmašīnas.

Bondu tādas ziņas mulsināja. Tātad vilciena katastrofa neizraisītu noplūdi?

-     Ārkārtīgi maz ticams. Un vēl kas. Vagonā atradās ne vairāk kā trīssimt kilogramu metilizocianāta. Tā neapšaubāmi ir bīstama viela, taču Bopalā izplūda četrdesmit divi tūkstoši kilogramu metilizocianāta. Pat ja daži konteineri atsprāgtu vaļā, postījumi nebūtu pārmērīgi.

"Kas tad interesējis Iru?" Bonds pārlūkoja sarakstu. Ja neskaita ķimikālijas, pārējā krava šķita nekaitīga boileri, transporta līdzekļu rezerves daļas, motoreļļa, metāllūžņi, baļķi, kokmateriāli… Neredzēja ne ieroču, ne nestabilu vielu, ne citu bīstamu materiālu. "Iespējams, incidents iecerēts kā sarežģīts plāns ar nodomu aizsūtīt uz viņsauli vilciena mašīnistu vai kādu, kas dzīvo kalna pakājē pie restorāna. Vai Iram bijis padomā sarīkot slepkavību, kas izskatītos pēc negadījuma? Iekams Noasa mērķis nav noskaidrots, skaidru atbildi rast nav iespējams." Atlika vienīgi cerēt, ka novērošana, kuru viņš pirms dažām stundām bija negribīgi uzsācis, ar laiku atmaksāsies.

-    Vai vēl kaut kas zināms par "Ben-Hinomu"?

-    Tā ir Elle.

-    Kā, lūdzu?

Fillijas seja atplauka smaidā. Ben-Hinoma ir jūdu un kristiešu elles koncepcijas pirmsākums. Tās nosaukums cēlies no Ben-Hinomas ielejas Jeruzalemē. Daži uzskata, ka senos laikos tajā dedzināja atkritumus un, iespējams, tur bijušas dabasgāzes iegulas, kas neļāva liesmām nodzist. Bībelē Ben-Hinoma apzimē vietu, kur tiks sodīti grēcinieki un neticīgie. Vienīgā nesenā atsauce… ja vien simt piecdesmit gadus vecus notikumus drīkst saukt par neseniem… atrodama Radjarda Kiplinga dzejoli. Fillija to zināja no galvas. "Lejup uz Ben-Hinomu vai augšup uz troni/Visātrāk nonāk tas, kurš ceļo viens."

Bondam šīs rindiņas iepatikās, un viņš tās klusībā atkārtoja.

-     Un tagad pievērsīsimies manam otrajam uzdevumam, proti, "Dzelzs patronai".

"Tikai mieru!" Bonds sev piekodināja un tēlotā nevērībā viegli iepleta acis.

-     Es nevarēju saskatīt nekādu saistību starp plānu "BenHinoma" un operāciju "Dzelzs patrona", Fillija atzina.

-    To es saprotu. Nedomāju, ka tāda vispār atrodama. Tas ir no citas jomas, vēl pirms Ārzemju attīstības grupas.

Bruno acu skatiens pārslīdēja viņa sejai un mazliet pakavējās pie rētas.

-   Tu atradies Aizsardzības ministrijas izlūkdienestā, vai ne? Un pirms tam Afganistānā ar Kara flotes rezerves vienību.

-    Tieši tā.

-    Afganistāna… Tur, protams, saimniekoja krievi, pēc tam uz tēju iegriezāmies mēs un amerikāņi. Vai tam būtu kāds sakars ar taviem uzdevumiem tajā valstī?

-    Tā noteikti varētu būt. Es nezinu.

Fillija noģida, ka uzdod jautājumus, uz kuriem Bonds nevēlas atbildēt.

-     Es saņēmu krievu failu, kuru mūsējie Krievijā ieguva, uzlaužot datubāzi, un izskatīju metadatus. Pēc tam nonācu citos avotos un noskaidroju, ka "Dzelzs patrona" bijusi augstā līmenī sankcionēta mērķpersonu iznicināšanas operācija. Nevaru noskaidrot, vai tas būtu VDK vai Ārējās izlūkošanas dienests, tālab datums nav zināms.

Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmajā gadā bēdīgi slavenā Padomju Savienības drošības un spiegošanas iestāde VDK pārtapa par Federālo drošības dienestu, kura pārziņā nonāca iekšzemes lietas, un Arējās izlūkošanas dienestu. Spiegu aprindās valdīja vienots uzskats, ka šīs pārmaiņas bijušas tikai virspusējas.

-    Mērķpersonu likvidēšana, Bonds apcerīgi atkārtoja.

-    Gluži pareizi. Un viens no mūsu slepenajiem MI6 aģentiem bijis tajā iesaistīts, taču pagaidām neesmu noskaidrojusi, kurš tas ir. Iespējams, mūsu cilvēks dzinis pēdas slepkavam no Krievijas. Iespējams, viņu gribēja pārvilināt mūsu pusē un padarīt par dubultaģentu. Un tikpat labi mūsu aģents pats varēja būt šim mērķis. Drīz ziņu būs vairāk, jo esmu jau iedarbinājusi dažas sviras.

Viņa ievēroja, ka sarunu biedrs, saraucis uzacis, veras galdautā. To manīdams, Bonds pazibināja smaidu. Lieliski, Fillija. Paldies.

Bonds ievadīja mobilajā tālrunī Fillijas stāsta kopsavilkumu, informāciju par Haidtu, "Divdesmitā datuma incidentu" un atkritumu pārstrādes uzņēmumu, bet ne vārda neminēja par operāciju "Dzelzs patrona" un nosūtīja ziņu M. un Billam Teneram. Tad viņš sacīja:

-    Tā. Pēc šī smagā darba laiks uzņemt pārtiku. Pirmām kārtām vīnu. Sarkano vai balto?

-     Šai meitenei nepatīk spēlēt pēc noteikumiem, Fillija noteica, un Bondam šķita, ka vārdi skan ķircinoši. Tad viņa paskaidroja: Es esmu ar mieru dzert sarkanvīnu, Margaux vai St Julien, apēst kādu pieticīgu zivtiņu, teiksim, paltusu. Neiebilstu arī pret Pinot Gris vai Albarino vīnu un jauku, sulīgu steiku. Fillija atmaiga. Ar to es gribēju teikt, ka esmu mierā ar visu, Džeims, ko esi iecerējis.

Fillija uzzieda uz apajmaizites sviestu un ar acīmredzamu baudu to apēda, pēc tam paķēra ēdienkarti un nopētīja to kā meitenīte, kas nespēj izšķirties, kuru Ziemassvētku dāvanu atvērt vispirms. Bondu tas apbūra.

Pēc brīža pie galdiņa parādījās viesmīlis Arons. Fillija uzrunāja Bondu:

-    Tu izvēlies pirmais. Man vajadzīgas vēl septiņas sekundes.

-    Sākšu ar pastēti. Pēc tam, lūdzu, grilētu āti.

Fillija pasūtīja rukolas salātus, Parmas sieru ar bumbieriem, pēc tam vārītu omāru ar kāršu pupām un jaunajiem kartupeļiem.

Bonds izvēlējās pudeli nerūsējoša tērauda (nevis ozola) mucās turēta Chardonnay vīna, kas gatavots Napā, Kalifornijas pavalstī.

-     Lieliski, Fillija paslavēja. Amerikāņiem ir labākās Chardonnay vīnogas, ja neskaita Burgundijas novadu, taču viņiem vajadzētu saņemt drosmi un izmest tās nolāpītās ozola mucas.

Bonds bija vienisprātis.

Gan vīns, gan ēdiens izrādījās teicami. Bondam vajadzēja atzīt, ka restorāns ir labs.

Iesākās ikdienišķa saruna. Fillija apjautājās Bondam par dzīvi Londonā, nesenajiem komandējumiem, bērnības vietām. Bonds izpauda tikai vispārēju informāciju, kas pieejama plašākai sabiedrībai, stāstīja par vecāku bojāeju, par bērnību, kas pavadīta pie krustmātes Čārmianas idilliskajā Kentas grāfistes ciematiņā Petbotomā, par neilgo skološanos Itonā un gadiem Fetesa koledžā Edinburgā, kurā savulaik izglītojies viņa tēvs.

-    Jā, es dzirdēju, ka Itonā tev gadijies neliels nesmukums ar istabeni. Fillija brīdi klusēja un pasmaidīja. Es dzirdēju oficiālo versiju; nedaudz skandaloza. Taču klīda ari citas baumas. Tu esot aizstāvējis meitenes godu.

-     Es domāju, ka par šo lietu manas lūpas joprojām būs slēgtas, Bonds smaidot sacīja. Es atsaukšos uz Oficiālo

valsts noslēpuma deklarāciju. Neoficiāli.

-   Ja tā tiešām notika, tu biji samērā jauns klejojošā bruņinieka lomai.

-    Šķiet, es toreiz nule biju izlasījis Tolkīna grāmatu "Sers Gaveins", Bonds attrauca. Un negribīgi secināja, ka Fillija nudien pacentusies ievākt par viņu informāciju.

Viņš apvaicājās par Fillijas bērnību. Izrādās, ka viņa augusi Devonā, mācījusies internātskolā Kembridžšīrā, kur pusaudzes gados izcelusies ar brīvprātīgo darbu cilvēktiesību organizācijās, tad sekojušas jurisprudences studijas Londonas Ekonomikas augstskolā. Viņai patīk ceļot, un viņa labprāt stāstīja par atvaļinājumos piedzīvoto. Bet Fillija no tiesas atdzīvojās, runājot par BSA motociklu un savu otro kaislibu slēpošanu.

"Interesanti," nodomāja Bonds. "Mums ir vēl kaut kas kopīgs."

Abu skatieni sastapās un vismaz piecas sekundes neatlaidās.

Cauri ķermenim gluži vai izšāvās elektrisks lādiņš tik pazīstamā sajūta. Bonda ceļgals pieskārās viņas kājai pa daļai nejauši, pa daļai tīšām. Viņa saglauda brīvi krītošos rudos matus.

Fillija paberzēja aizvērtās acis ar pirkstu galiem un, palūkojusies uz Bondu, klusi sacīja:

-     Neliegšos, ka doma par vakariņām bija kolosāla. Man patiešām vajadzēja… Balss noklusa, un viņa lūkojās Bondā ar uzjautrinājumu acis, it kā nevarēdama vai negribēdama paskaidrot savu domu. Es neesmu pārliecināta, ka vakaram tik ātri jābeidzas. Skat, tikai pusvienpadsmit.

Bonds paliecās uz priekšu. Abu apakšdelmi saskārās un šoreiz viņa neatrāvās.

-     Man kārojas mazliet iedzert pēc vakariņām, bet es īsti nezinu, kas šajā restorānā tiek piedāvāts, sacīja Fillija, taču Bonds saprata, ka viņas dzīvokli ielas pretējā pusē ir atrodams kāds portvīns vai brendijs, kā ari divāns un mūzika.

Un viņu tur, ļoti ticams, gaidīja vēl kaut kas.

Šifrētā saruna…

Nākamajiem vārdiem jābūt šādiem: "Es arī neatteiktos iedzert. Tomēr varbūt ne šeit."

Bet tajā bridi Bonds nejauši ievēroja kādu sikumu, kādu

tikko manāmu pazīmi.

Fillija ar labās rokas rādītājpirkstu un īkšķi bija apņēmusi kreisās rokas zeltnesi un viegli berzēja. Viņš pamanīja bālganu svītriņu uz zeltneša vietā, kur neseno brīvdienu laikā saule nebija tikusi klāt tolaik to sedza Tima dāvinātais saderināšanās gredzens.

Starojošās zaļi zeltainās acis joprojām kā piekaltas vērās Bondā, un smaids no lūpām nenozuda. Viņš apzinājās: "Jā, mēs varētu nomaksāt rēķinu, doties prom un pa ceļam uz dzīvokli sadoties rokās. Mēs turpinātu sacensties asprātībā. Mīlēšanās būtu piesātināta par to liecina viņas dzirkstošās acis un runa, labā apetīte, izvēlētais apģērbs un valkāšanas maniere. Un smiekli."

Taču vienlaikus Bonds apzinājās, ka tas nav pareizi. Pagaidām. Novilkusi no pirksta gredzenu un atdevusi to dāvinātājam, Fillija šķīrās no daļas savas sirds. Viņš nešaubījās, ka Fillija jau sākusi atgūties sieviete, kas ar BSA motociklu lielā ātrumā līkumo pa nomaļiem Pīka rajona ceļiem, ilgi negrims skumjās.

"Taču labāk būs nogaidīt," viņš nosprieda. "Ja izrādīsies, ka Ofīliju Meidenstoni ir vērts ielaist savā dzīvē, tad viņa tāda būs arī pēc mēneša vai diviem."

-    Man šķiet, es dzērienu kartē pamanīju kādu intriģējošu armanjaku. Gribētos to nobaudīt.

Fillijas seja atmaiga, un atvieglojums un pateicības jūtas pārmāca vilšanos lai arī tikai par nieka tiesu. Bonds saprata, ka ir rīkojies pareizi. Fillija saspieda viņa roku un atslīga krēslā.

-    Pasūti ari man, Džeims. Tu noteikti zināsi, kas man patīk.

Otrdiena NĀVE SMILTĀJOS

..

19. NODAĻA

3

Sirds spēcīgi sitās, un Džeimss Bonds, viscaur nosvīdis, pamodās no sapņa, kuru neatcerējās. Klausoties tālruņa griezīgajos treļļos, sirds iepukstējās vēl straujāk.

Pulkstenis pie gultas malas vēstīja vienu minūti pāri pieciem no rīta. Viņš paķēra mobilo tālruni, samirkšķināja acis, lai atgaiņātu miegu, un pavērās ekrānā. "Lai viņš svētīts," nodomāja Bonds.

-    Bonjour, mon ami, viņš sacīja klausulē.

-     Et toi aussi! atteica vīrietis piesātinātā, čerkstošā balsi. Līnija tiek šifrēta, vai ne?

-     Oui. Jā, protams.

-     Kā gan mēs rīkojāmies tais laikos, kad sarunas vēl nešifrēja? taujāja Renē Matiss, acīmredzot sēdēdams savā kabinetā Mortjē bulvārī Parīzes Divdesmitajā rajonā.

-    Tādu nebija, Renē. Bija vienīgi tāds laiks, kad uz pieskārienjutīgā ekrāna vēl neparādījās šifrēšanas sīkrīks.

-     Labi teikts, Džeims. Tu kļūsti aizvien gudrāks, comme un philosophe. Turklāt tik agri no rīta.

Trīsdesmit piecus gadus vecais -Matiss bija Direction Gйnйrale de la Sйcuritй Extйrieure jeb Francijas ārējās drošības pārvaldes aģents un laiku pa laikam sadarbojās ar Bondu Ārzemju attīstības grupas un pārvaldes kopīgajās operācijās, no kurām pēdējās bija Al-Kāidas un citu noziedzīgo organizāciju filiāļu likvidēšana Eiropā un Ziemeļāfrikā. Abi kopā bija izdzēruši visnotaļ daudz Lillet vīna un Louis Roederer šampanieša un pavadījuši vairākas… krāšņas naktis tādās pilsētās kā Bukareste, Tunisa. Ari Bari pilsētā, Itālijas izklaides pērlē Adrijas jūras krastā.

Iepriekšējās dienas pievakarē Bonds zvanīja Renē Matisam, nevis Osbornam-Smitam, un lūdza draugu uzsākt SeVēra Haidta novērošanu. Lēmums tika pieņemts ar smagu sirdi, taču Bondam nebija šaubu, ka šis politiski riskantais solis ir neizbēgams, lai apietu ne tikai Trešo daļu, bet ari ģenerāldirektoru. Novērošana bija nepieciešama, taču vienlaikus jādara viss, lai Haidts un īrs nenojauš, ka britu varas iestādes nākušas abiem uz pēdām.

Francijā, bez šaubām, strādāja sava okšķeru iestāde, līdzīga Valdības sakaru dienesta štābam Anglijā, Nacionālās drošības pārvalde Amerikā un citi dienesti ar lielu budžetu. Francijas Galvenā ārējās drošības pārvalde nepārtraukti noklausījās citvalstu, tostarp ari Apvienotās Karalistes pilsoņu sarunas un lasīja viņu elektronisko pastu. Patlaban abas šīs valstis bija sabiedrotās, taču pagātnes pēdas attiecībās nebija viegli izdzēšamas.

Tālab Bonds bija piezvanījis un lūdzis palīdzību. Renē Matisam bija jāpiefiksē informācija no elektroniskajiem avotiem un mobilajiem tālruņiem, kā arī elektroniskā pasta vēstulēm no Londonas, kurus uztvēra Francijas simts metru garā un gravitācijas spēka stabilizētā izlūkošanas satelīta antena, kas meklēja noteiktos atslēgas vārdus.

-    Esmu tev šo to sagādājis, Džeims, Matiss pavēstīja.

-    Es ģērbjos. Ieslēgšu telefona skaļruņus. Bonds nospieda taustiņu un izlēca no gultas.

-     Vai tas nozīmē, ka simpātiskā rudmate, kas guļ tev līdzās, arī visu dzirdēs?

Bonds iespurcās ari tāpēc, ka francūzim gadījies uzminēt matu krāsu. Acu priekšā pazibēja vakarnakts aina uz Fillijas dzīvokļa sliekšņa. Abi saskārās ar vaigiem, un viņas košie mati noslīdēja viņam gar plecu, un tad Bonds devās mājup.

-    Es meklēju signālus ar tagiem "Sevērs Haidts" un "Noass". Un visu, kas saistīts ar Green Way International, plānu "Ben-Hinoma", vilcieniem, kuri Serbijā nolaisti no sliedēm, un draudu pilniem notikumiem, kas gaidāmi šajā piektdienā, un visiem vārdiem, kuri kaut attālināti līdzinātos iru vārdiem. Gaužām dīvaini, Džeims. Satelīta vektors bija pavērsts tieši uz atkritumu pārstrādes uzņēmuma ēkām Londonas austrumos, taču no turienes nav saņemts praktiski neviens mobilā tālruņa vai e-pasta signāls. It kā viņš būtu aizliedzis strādniekiem lietot mobilos. Pagalam savādi.

"Tas tiesa," Bonds iedomājās, steidzīgi ģērbdamies.

-    Taču dažas ziņas tomēr izdevās sagādāt. Haidts patlaban atrodas mājās un šorīt atstās valsti. Es domāju, ka tas notiks drīz. Gan nezinu, kurp viņš dodas, taču noteikti ar lidmašīnu. Vienreiz tika minēta lidosta, pēc tam pases. Lidojums ar privāto lidmašīnu, jo viņa vīri ir apspriedušies ar pilotu. Diemžēl neuztvērām nekādu norādi par konkrētu lidostu. Es zinu, ka Londonā tādu ir daudz. Mēs antenas esam pavērsuši pret visām… tikai novērošanas nolūkos, esmu spiests steigšus piezīmēt.

Bonds gribot negribot pasmējās.

-    Džeims, par plānu "Ben-Hinoma" mēs neko neizzinājām, taču manā rīcībā ir satraucoša informācija. Pirms piecpadsmit minūtēm atšifrējām isu tālruņa zvanu uz kādu vietu desmit jūdžu attālumā uz rietumiem no tā atkritumu uzņēmuma.

-    Droši vien tur atrodas Haidta mājoklis.

-     Vīrietis iesāka: "Sevēr, te zvanu es." Mums neizdevās noteikt viņa akcentu, Matiss turpināja. Abi apmainījās ar dažām pieklājīgām frāzēm un tad atskanēja: "Apstiprināts, šovakar septiņos. Būs aptuveni deviņdesmit mirušo. Jums jābūt notikuma vietā ne vēlāk kā sešos četrdesmit piecās."

"Tātad Haidts ir iesaistījies masu slepkavības plānā vai arī iecerējis to paveikt pats," Bonds sprieda.

-    Kas būs upuri? Un kādēļ tiem jāmirst?

-     Es nezinu, Džeims. Taču Haidta reakcija, pēc manām domām, šķita tikpat satricinoša. Viņš runāja kā bērns, kam piedāvāta šokolāde. "Ak, cik brīnišķīgas ziņas! Liels paldies jums!" Pēc brīža Matiss drūmi piebilda: Es pirmo reizi mūžā balsi dzirdēju tādu sajūsmu par slepkavību. Bet vēlāk viņš nāca klajā ar pavisam dīvainu jautājumu: "Cik tuvu līķiem es varēšu atrasties?"

-    Tieši tā viņš noprasīja?

-    Tā gan. Nezināmais sarunu biedrs apliecināja, ka drīkstēs nostāties pavisam tuvu. Un Haidts arī par to gauži nopriecājās. Pēc tam tālruņi apklusa un kopš tās reizes nav lietoti.

-     Septiņos vakarā. Ārpus valsts robežām. Vai vēl kas ir zināms?

-    Diemžēl nav.

-    Paldies tev par visu. Man jāķeras klāt medībām.

-     Žēl, ka nevarēšu nodarbināt satelītus ilgāk. Priekšniecība jau sāk prašņāt, kālab esmu ieinteresējies par tādu sīku, nenozīmīgu pilsētiņu kā Londona.

-     Kad nākamreiz tiksimies, Renē, uzsaukšu tev pudeli /)om Pйrignon šampanieša.

-    Protams! Au revoir.

-    А bientфt, et merci beaucoup, attrauca Bonds.

Karalisko Jūras flotes rezerves spēku komandiera un Ārzemju attīstības grupas aģenta gados Bonds bija cīnījies pret īstiem neliešiem nemierniekiem, teroristiem, psihopātiem un amorāliem nodevējiem, kas pārdeva kodolnoslēpumus cilvēkiem, kuri savā ārprātā tos nekavējās izmantot. "Bet… kas slēpjas galvā Haidtam?"

Mērķis… reakcija.

"Ja arī šā cilvēka perversais mērķis nav īsti skaidrs, vismaz vienu atbildes reakciju es varēšu izraisīt," Bonds nosprieda.

Pēc desmit minūtēm viņš skrēja lejup pa kāpnēm, pa ceļam izzvejodams no kabatas atslēgas. Sevēra Haidta adrese nebija jāmeklē. To Bonds iegaumēja vēl iepriekšējā vakarā.

20. NODAĻA

j

Temzas nams, MI5, Ziemeļīrijas lietu ministrijas un citu ar to saistītu drošības organizāciju mītne nav tik iespaidīga kā MI6 štābs, kurš atrodas upes pretējā krastā un visai nepārprotami atgādina futūristisku anklāvu no kādas režisora Ridlija Skota filmas. Ēku nereti dēvē par Bābeli pie Temzas, jo tā līdzinās zikurātam, un mazliet negodbijīgi par Legolandi.

Taču, lai ari no arhitektūras viedokļa Temzas nams nešķiet tik satriecošs, tas tomēr ir krietni biedējošāks. Ja šāds deviņdesmit gadus vecs pelēkā akmens monolīts atrastos Padomju Krievijā vai Austrumvācijā, tad cilvēks, kurš tajā nonācis, sāktu atbildēt uz jautājumiem, iekams tos vispār uzdod. No otras puses, ēka varēja lepoties ar vienu otru iespaidīgu skulptūru, piemēram, Čārlza Sārdženta Džegera "Britāniju" un "Sv. Juri". Ik pa laikam pie galvenajām durvim uzradās tūristi no Arkanzasas vai Tokijas, noturēdami to par Teita galerijas ēku, kas patiesībā atradās mazliet tālāk.

Temzas nama bezlogu dzīlēs izvietojās Trešās daļas biroji. Slepenības nolūkos organizācija ar nodomu irēja gan telpas, gan aparatūru no MI5 (un nevienam nav labākas aparatūras par MI5), kas atradās turpat rokas stiepiena attālumā.

Ēkas centrā atradās liela vadības telpa mazliet noplukuši, ar aplupušām un nobružātām zaļām sienām, daudz cietušām mēbelēm un nopēdotu paklāju. Visur rēgojās obligātie valdības brīdinājuma plakāti par aizdomīgiem saiņiem, ugunsdzēsības trauksmēm, veselības un arodbiedrības noteikumiem tekstu nereti izpušķoja birokrāti, kuriem nebija nekā cita, ko darīt.

N E P I E C I E Š AMīBAS GADiJ U M Ā U Z L I KT A I Z S A RGBRILLES

Taču datori šeit bija jaudīgi, un dučiem lielo plakanā ekrāna monitoru spidēja koši. Pie vislielākā un viskošākā monitora stāvēja direktora vietnieks lauka operāciju jautājumos l'ērsijs Osborns-Smits. Rokas uz krūtīm salicis, uzvilcis brūnu žaketi un nepieskaņotas bikses viņš bija pamodies četros no rīta un saģērbies piecu minūšu laikā. Līdzās atradās divi jaunekļi asistents un noplucis tehniķis, kas bija salīcis pār tastatūru.

Osborns-Smits pieliecās un nospieda taustiņu, vēlreiz noklausīdamies tekstu, kas ierakstits pēc viņa brauciena uz Kembridžu, kura vienīgā jēga, kā izrādījās, bija nobaudīt vakariņās vistu ar kariju. Sarunu bija fiksējušas noklausīšanās ierīces, un tādēļ viņš tika uzrauts no miega nakts vidū. Noklausīšanās droši vien nebija saistīta ar aizdomās turamo "Divdesmitā datuma incidenta" lietā, un neviens konkrēto cilvēku nenosauca vārdā, taču rezultāti šķita visnotaļ labi. Neinformējot MI5 par saviem nodomiem, Osborna-Smita darbinieki bija piestiprinājuši mikrofonus anonīmā sazvērnieka līdzdalībnieka dzīvokļa logiem tas bija kāds Džeimss Bonds no Ārlietu un sadraudzības lietu ministrijas Ārvalstu attīstības grupas O-nodaļas 00 vienības.

Tādējādi Osborns-Smits bija uzzinājis par Sevēru Haidtu, kurš slēpjas aiz iesaukas "Noass" un vada Green Way International. Bondam acīmredzot bija piemirsies pastāstīt, ka viņa misija Būtsroudā nesusi visnotaļ svarīgus atklājumus.

-     Nelietis, noteica Osborna-Smita adjutants, kalsns jauneklis ar kaitinoši kuplu tumšu matu ērkuli. Bonds spēlējas ar dzīvību.

-    Nomierinies, labi? Osborns-Smits aizrādīja puisim, kuru pats saukāja par "vietnieka vietnieku", lai gan izvairījās tā darīt viņa klātbūtnē.

-     Bet viņš ir nelietis.

Osborns-Smits gan atzina, ka Bonda lēmums sazināties ar Francijas slepeno dienestu bija atstājis uz viņu lielu iespaidu. Pretējā gadījumā neviens nebūtu uzzinājis, ka Haidts grasās atstāt valsti un ieplānojis nogalināt apmēram deviņdesmit cilvēku vai vismaz novērot viņu bojāeju. Šīs ziņas nostiprināja Osborna-Smita apņēmību ieslēgt Sevēru Haidtu jeb Noasu dzelžos, aizvilkt viņu uz Belmāršu vai Trešās daļas nopratināšanas telpu, kas nebija daudz mājīgāka par cietumu, un nolaist tam labi daudz asinu.

r /

-     Haidta meklēšanā iedarbini visus kanālus, OsbornsSmits pavēlēja vietnieka vietniekam. Es gribu zināt, kas viņa labs un kas viņā slikts, kādas zāles viņš lieto, vai lasa Independent vai Daily Sport, ir Arsenal vai Chelsea līdzjutējs; kāda ir viņa iecienītākā ēdienkarte, kādas filmas viņu biedē vai saraudina; ar ko viņš mīlinās un kas mīlinās ar viņu. Un kā to dara. Un sapulciniet aresta vienību. Paklau, mēs taču neesam saņēmuši no Bonda iesniegumu šaujamieroču nēsāšanai, vai ne?

-    Neesam gan, ser.

Tas Osbornu-Smitu no tiesas aizskāra.

-    Kur mana debesu acs? viņš noprasīja jaunajam tehniķim, kas sēdēja pie savas videospēļu konsoles.

Haidta galamērķi viņi bija mēģinājuši noteikt vieglākā ceļā. Tā kā Parīzes spiegs bija noskaidrojis, ka šis vīrs lidos ar privātu lidmašīnu, viņi bija pārskatījuši civilās aviācijas datubāzes, meklējot lidaparātus, kas reģistrēti uz Sevēra Haidta, Green Way vai meitas uzņēmumu vārda. Velti. Tad viņi ķērās pie vecmodīgām okšķerēšanas metodēm ja vien tā var nosaukt trīs miljonus mārciņu vērtu bezpilota lidmašīnu.

-     Mirklīti, mirklīti! tehniķis iesaucās un beidzot piebilda: Lielais putns patlaban uzsācis vērošanu.

Osborns-Smits pētīja ekrānu. Skats no divu jūdžu augstuma izrādījās pārsteidzoši skaidrs.

-    Vai esi pārliecināts, ka tā ir Haidta personiskā māja, nevis uzņēmuma telpas? Osborns-Smits noprasīja.

-    Pilnīgi. Viņa privātā rezidence.

Nams aizņēma veselu kvartālu Keningtaunā. Likumsakarīgi, ka no kaimiņiem pašvaldības mājās vai pussagruvušās daudzdzīvokļu mājās to atdalīja augsta, bieza siena, kuras augšpusē spīguļoja dzeloņstieples. Teritorija bija iekārtoti rūpīgi kopti dārzi maija ziedonī. Pēc visa spriežot, pirms gadsimta tur bijusi neliela noliktava vai fabrika, kas nesen renovēta. Cita citai blakus slējās četras ēkas un garāža.

"Ko tas varētu nozīmēt?" Osborns-Smits prātoja. "Kādēļ tāds bagātnieks nolēmis apmesties Keningtaunas rajonā, kur dzīvo trūcīgi daudzu nāciju pārstāvji ar noslieci uz vardarbību, noziedzību un pulcēšanos bandās? Tiesa, iedzīvotāji ir trakoti uzticīgi savam apgabalam, un no tā ievēlētie deputāti savu cilvēku dēļ gāja caur uguni un ūdeni. Patlaban rajonā norit vērienīgi pārbūves darbi nesaistīti ar celtnēm, kas top gaidāmajām Olimpiskajām spēlēm. Daži uzskata, ka rekonstrukcija varētu laupīt rajonam tā burvību." Osborns-Smits atcerējās, ka viņa tēvs pirms vairākiem desmitiem gadu bija apmeklējis The Police, Džefa Beka un Depeche Mode koncertus kādā leģendārā Keningtaunas krodziņā.

/

-    Kāpēc Haidts dzīvo tieši tur? viņš ļāva domām izskanēt skaļi.

-    Nupat pienākusi ziņa, ka Bonds izgājis no dzivokļa un brauc austrumu virzienā, iejaucās asistents. Mūsu sekotājs gan netika viņam līdzi. Bonds vada auto kā Mihaels Šūmahers.

-     Mēs zinām, kurp viņš dodas, Osborns-Smits pavēstīja. Pie Haidta.

Viņš necieta, ka jāskaidro acīmredzamais.

Kamēr ritēja minūtes un Haidta mājas tuvumā valdija miers, Osborna-Smita jauneklīgais asistents ziņoja, ka sapulcināta aizturēšanas vienība un tajā ir arī policisti ar šaujamieročiem. Tiek gaidīta pavēle, ser.

Osborns-Smits mirkli apdomājās. Lai būtu gatavībā. Taču pagaidīsim. Varbūt Haidts ar kādu tiekas. Es gribu savākt visas iesaistītās personas.

-    Ser, sākusies kustība, tehniķis brīdināja.

Pieliecies tuvāk ekrānam, Osborns-Smits ievēroja, ka plecīgs vīrietis melnā uzvalkā visticamāk, miesassargs, izripina no Haidta mājas koferus un ievelk tos nomaļā garāžā.

-   Ser, Bonds nupat ieradies Keningtaunā. Tehniķis viegli pakustināja vadības sviru, un skata lauks paplašinājās. Viņš norādīja ekrānā. Lūk, tur. Beiitlei/.

Automobilis palēnināja gaitu un apstājās pie ietves.

Asistents nosvilpās. Continental GT. Tas nu gan ir ellīgi smalks! Man šķiet, to reiz apsprieda ari raidījumā "Gāzi grīdā". Vai tu, Pērsij, to skaties?

-     Par nožēlu, es parasti strādāju. Osborns-Smits pameta izspurušajam vietnieka vietniekam sērīgu skatienu un nosprieda, ka šī puiša karjera varētu aprauties drīz pēc "Divdesmitā datuma incidenta" lietas izmeklēšanas, ja viņš nepratīsies izrādīt mazliet vairāk pazemības un cieņas.

Bonda automašīna bija pazagšus ja vien tā var sacīt par simt divdesmit piecus tūkstošus mārciņu vērtu Bentley Keningtaunā novietota piecdesmit metru attāluma no Haidta mājas un slēpās aiz vairākām būvgružu tvertnēm.

-    Aresta vienība atrodas helikopterā, asistents pavēstīja.

-     Lai paceļas, izlēma Osborns-Smits. Liec pakavēties gaisā turpat pie Pipargurķīša.

Četrdesmit stāvu augstais Swiss Re pārapdrošināšanas uzņēmuma debesskrāpis, kas slējās pāri Sitijai, pēc OsbornaSmita domām, drīzāk atgādināja pagājušā gadsimta piecdesmito gadu kosmosa kuģi, nevis marinētu gurķi. Tas atradās rajona vidū un tādējādi bija labs orientieris medību sākumam.

-    Brīdini drošības dienestus visās lidostās, Hītrovā, Getvi, kā, Lūtonā, Stenstedā, Londonsitijā, Sausendā un Biginhillā!

-    Jā, ser.

-    Parādījušās vēl dažas personas, tehniķis vēstīja.

Ekrānā bija redzams, kā māju atstāj trīs cilvēki. Vispirms

gara auguma vīrietis uzvalkā ar iesirmiem matiem un bārdu. Viņam blakus uz āru izvērstām pēdām gāja tievs, izstīdzējis gaišmatis. Abiem sekoja trauslas miesasbūves gaišmate melnā kostīmā.

-     Bārdainais ir Haidts, norādīja tehniķis.

-    Kas varētu būt tā sieviete?

-    Nav ne jausmas, ser.

-     Un žirafe? Osborns-Smits nicinoši noprasīja. Tas, ka Bonds neiesniedza lūgumu pēc šaujamieroču nēsāšanas atļaujas, direktora vietnieku bija krietni saērcinājis. Vai tas ir īrs, par kuru visi tā runā? Nobildē un sāc meklēšanu! Nevelc garumā!

Trijotne iegāja garāžā. Pēc īsa brīža pa galvenajiem vārtiem izdrāzās melns Audi A8 un, nonācis uz ceļa, strauji uzņēma ātrumu.

-    Mašīnā trīs cilvēki, un miesassargs dodas līdzi, vietnieka vietnieks norādīja.

-    Liec lietā izmēru un signatūru ierīci. Un uzrīdiet arī lāzeru!

-    Es mēģināšu, tehniķis solījās.

-    Dari gan tā.

Visi vēroja, ka Bonds ar savu automobili ieslīd satiksmes plūsmā un traucas pakaļ Audi.

-    Attālinieties, bet neizlaidiet no acīm, Osborns-Smits piekodināja, viegli šļupstēdams. No šī paraduma viņš jau sen veltīgi pūlējās atbrīvoties.

Kamera sekoja vācu automobilim. Nu, re. Malacis, viņš uzslavēja tehniķi.

Audi uzņēma ātrumu. Bonds tam sekoja slepus un nevienā krustojumā neatpalika. Lai cik prasmīgs būtu vācu automobiļa šoferis, Bonds izrādījās pārāks. Viņš prata paredzēt autovadītāja asprātīgos gājienus pēkšņu ieceri iegriezties šķērsielā vai negaidīti nomainīt joslu un atbildēt ar pretpasākumu. Krustojumos automobiļi allaž nonāca apmēram vienlaikus.

-     Dodas uz ziemeļiem. Prinča reģenta iela.

-     Tātad Londonsitijas lidosta neder.

Audi nogriezās uz Ņūemas ceļa.

-    Tā. Vietnieka vietnieks satraukti plūkāja savus kuplos matus. Stensteda vai Lūtona.

-     Ziemeļu virziens, A406 maģistrāle, uzsauca apaļīga gaišmate, kas bija uzradusies nez no kurienes.

Pēc iespaidīgas pakaļdzīšanās abi sāncenši, Audi un Bentley, traucās pa M25 loka ceļu pretēji pulksteņa rādītāja virzienam.

-    Lūtona! iesaucās asistents.

Osborns-Smits, saglabādams mieru, pavēlēja: Liec mūsu spārei doties ceļā.

-    Tiks izdarīts.

Visi klusēdami sekoja Audi maršrutam. Beidzot automašīna lielā ātrumā iebrauca īslaicīgajā stāvvietā pie Lūtonas lidostas. Bonds piesardzīgi novietoja automobili tā, lai Haidtam tas nebūtu redzams.

-    Helikopters nosēžas pretterorisma laukā pie lidostas. Mūsu cilvēki dosies uz stāvvietu.

No Audi neviens neizkāpa. Osborns-Smits smaidīja.

Es jau tā zināju! Haidts gaida savus līdzbiedrus. Savāksim visus kopā. Lai mūsējie nelien ārā, iekams es nedodu pavēli. Un pieslēdzies Lūtonas kamerām.

Viņš sprieda, ka teritorijā izvietotās novērošanas kameras ļaus viņiem ieraudzīt, cik satriekts būs Bonds, kad Trešās daļas vienības kā vanagi uzklups Haidtam un Iram un abus arestēs. Protams, Bonda sejas izteiksme nebija Osborna-Smita mērķis, taču tā šķita ļoti jauka piedeva.

21. NODAĻA

Hanss Grūle sēdēja pie Sevēra Haidta eleganta melnā Audi A8 stūres. Gaišmatainais, ar masīvo augumu apveltītais Nīderlandes armijas veterāns jaunībā bija nodarbojies ar motokrosu un citām ātrumsacīkstēm. No rīta viņš ar prieku uzklausīja mistera Haidta lūgumu likt lietā savas vadītāja iemaņas. Labprāt gremdedamies atmiņās par trakulīgo braucienu no Keningtaunas līdz Lūtonas lidostai, Grūle izklaidīgi klausījās trijotnes sarunā. Vīrietis un sieviete sēdēja aizmugurē, otrs vīrietis atradās viņam līdzās priekšēja sēdeklī.

Pasažieri līksmoja par straujā brauciena sagādāto satraukumu. Sekotājs Bentley automobili bija ārkārtīgi prasmīgs, turklāt apveltīts ar intuīciju. Viņš nevarēja zināt, kurp dodas Grūle, tomēr paredzēja pagriezienus, no kuriem daudzi lika veikti uz labu laimi. Acīmredzot sekotājam piemita sestais prāts, kas pateica priekšā, kurā brīdī Grūle pagriezīsies, palēninās vai palielinās ātrumu.

Iedzimts braucēja talants.

"Bet… kas viņš ir?"

Tas drīz noskaidrosies. Neviens Audi pasažieris nespēja aprakstīt vajātāju šoferis bija pārāk gudrs -, taču numura zirni viņi tagad zināja. Grūle piezvanīja kolēģim, kurš atradās Green International galvenajā mītnē, un tas lūdza saviem paziņām Autovadītāju un transporta līdzekļu licencēšanas aģentūrā Svonsi pilsētā noskaidrot automašīnas īpašnieku.

Taču Hanss Grūle bija sagatavojies jebkurai draudīgai situācijai. Kreisajā padusē ērti dusēja četrdesmit piektā kalibra Kolta sistēmas pistole, 1911. modelis.

Viņš vēlreiz uzmeta skatienu Bentley sudrabainā spārna malai, ko varēja saskatīt spogulī, un uzrunāja vīrieti, kas sēdēja aizmugurē:

-    Izdevās, Harij. Esam viņus piemānījuši. Zvani misteram Haidtam.

Visi trīs automašīnas pasažieri bija "Ben-Hinomas" operācijā iesaistīti atkritumu pārstrādes uzņēmuma darbinieki. Pēc izskata viņus varēja noturēt par misteru Haidtu, mis Bārnsu un Nialu Dannu, kas tobrīd atradās ceļā uz Getviku, kur tos gaidija privātā lidmašīna.

Šādu māņu gājienu, protams, bija piedāvājis Danns. Zem ledainās ārienes slēpās ass prāts. Mārčā bija gadījusies nelaime kāds nogalināja Ēriku Jansenu, vienu no Grūles kolēģiem drošības nodaļā. Slepkava gan pats gāja bojā, taču, pēc Danna domām, fabriku vai māju vai pat abus varētu novērot citi. Lai pieviltu novērotājus, viņš bija uzmeklējis visiem trim ārēji līdzīgus darbiniekus un licis tiem agrā rītā izbraukt no Keningtaunas. Grūle izripināja koferus no mājas garāžā, un viņam drīz sekoja misters Haidts, mis Bārnsa un Irs. Grūle ar viltvāržiem, kas jau gaidīja Audi salonā, traucās uz Lūtonu. Desmit minūtes vēlāk Haidts ar pārējiem iekārtojās netrafarētas Green Way International kravas automašīnas aizmugures sēdekli un devās uz Getviku.

Tagad pievilinātājputni sēdēs Audi, cik vien ilgi iespējams, lai piesaistītu sekotāju uzmanību, kamēr misters Haidts ar pārējiem izkļūst no Lielbritānijas gaisa telpas.

-     Būs jāuzgaida, atzina Grūle. Norādījis ar roku uz radio, viņš pavērās pārējos. Kuru staciju ieslēgsim?

Vairākumu balsu saņēma Radio 2.

-    Ā, nolādēts, tas bija viltus gājiens! Osborns-Smits secināja. Balss skanēja tikpat rāmi kā vienmēr, taču lamu vārds liecināja par milzīgu niknumu.

Lūtonas autostāvvietas novērošanas kamera sūtīja attēlu uz lielo ekrānu Trešajā daļā, un realitātes šovs šķita samērā neizdevies. Ieslīpais skata leņķis uz Audi nebija gluži lieliskākais pasaulē, taču varēja skaidri redzēt, ka aizmugures sēdeklī nav Sevērs Haidts un viņa pavadone, bet priekšā nesēž lempis, kuru viņš bija noturējis par Iru.

Pievilinātājputni.

-    Bet viņi katrā ziņā devās uz kādu Londonas lidostu, vietnieka vietnieks aizrādīja. Sadalīsim vienību.

-    Ja vien viņi nav nolēmuši aizvizināties līdz Mančestrai vai Līdsas un Bredfordas lidostai.

-    Ak jā. Pareizi.

-     Nosūtiet Haidta fotogrāfiju visiem Novērotājiem A-nodaļā! Bez kavēšanās.

-    Jā, ser.

Osborns-Smits, acis samiedzis, aplūkoja novērošanas kameru raidīto attēlu. Varēja redzēt daļu no Džeimsa Bonda automobiļa sudrabotā spārna divdesmit piecu jardu attālumā no Audi.

Vienīgais mierinājums šajā jezgā ari Bonds bija iekritis lamatās. Ņemot vērā viņa nevēlēšanos sadarboties, šaubīgo lūgumu Francijas drošības dienestam un augstprātīgo tieksmi būt svētākam par visiem, šāds misēklis varētu iezvanīt viņa karjeras norietu.

22. NODAĻA

Piecpadsmit pēdu garā kravas automašīna, kas izīrēta Green Way International, bet nav apzīmēta ar uzņēmuma logotipu, piestāja ceļa malā pie Getvikas lidostas biznesa reisu termināļa. Kabīnes durvis atslīdēja vaļā, izkāpa Sevērs Haidts, pavecāka sieviete un Irs. Visi paņēma savus koferus.

Trīsdesmit pēdu attālumā turpat autostāvvietā atradās melni sarkans Mini Cooper, kura salonu rotāja plastmasas vā-zītē iesprausta dzeltena roze. Pie stūres sēdēja Džeimss Bonds un vēroja, kā visi trīs pasažieri nostājas uz ietves. īrs, protams, piesardzīgi nopētīja apkārtni. Likās, ka viņš ne uz mirkli nezaudē modrību.

- Kādas ir tavas domas? Bonds jautāja mobilā tālruņa brīvroku sistēmā.

- Par ko?

- Par manu automobili.

- Goda vārds, Džeims, tādai mašīnai nudien nepieciešams vārds, Fillija Meidenstone attrauca. Viņa bija dzinusies pakaļ Haidta Audi no pašas Keningtaunas un tagad sēdēja Bon-da Bentley Continental GT pie Lūtonas lidostas.

- Neesmu radis piešķirt savām mašīnām vārdu, Bonds aizrādīja un domās piemetināja: "Tāpat kā nemēdzu piešķirt saviem ieročiem dzimumu' Viņš nenolaida skatienu no trijotnes, kas rosījās pavisam netālu.

Bonds bija pārliecināts, ka pēc notikumiem Serbijā un Mārčā Haidts vai, ticamāk, Irs iedomāsies par iespējamiem sekotājiem Londonā. Tāpat viņš bažījās, ka Os-borns-Smits noorganizējis paša aģenta izsekošanu. Pēc sarunas ar Renē Matisu Bonds aiztraucās uz apjumtu autostāvvietu Sitijā, satikās ar Filliju un samainījās ar automašīnām. Viņai tika uzdevums izsekot Haidta Audi, kurā, pēc Bonda domām, atradīsies pievilinātāji, kamēr viņš pats kolēģes automobilī gaidīs, kad no savas mājas izbrauks īstais Haidts.

Pēkšņi Bonds ievēroja, kā Haidts, pieliecis galvu, kādam zvana. Sieviete stāvēja viņam līdzās. Bonds lēsa, ka viņai ir sešdesmit divi vai sešdesmit pieci gadi, pievilcīgi vaibsti, lai arī seja izskatījās bāla un kalsna, un šo iespaidu vēl pastiprināja melnais mētelis. Iespējams, nav izgulējusies.

"Mīļākā?" prātoja Bonds. "Vai ilggadēja asistente?" Spriežot pēc sejas izteiksmes, ar kādu viņa uzlūkoja Haidtu, Bonds izšķīrās par pirmo variantu. "Tā, tagad Irs. Serbijā neizdevās viņu pienācīgi aplūkot, taču šaubu nav tā pati lempīgā gaita, uz āru vērstās pēdas, neglītā stāja, dīvainais gaišo matu griezums."

Bonds pieļāva, ka tieši viņš Mārčā vadīja buldozeru un tik cietsirdīgi nonāvēja pats savu apsardzes cilvēku. Atcerējies Serbijas notikumos noslepkavotos aģentus, vilciena mašīnistu un kravas automašīnas vadītāju, kā arī paša Ira partneri -, Bonds ļāva dusmām uzšvirkstēt un atkal noplakt.

- Atbildot uz tavu jautājumu, varu teikt, ka man tā gaužām patika, Fillija sacīja. Mūsdienās daudziem dzinējiem ir bezgalīgi daudz zirgspēku. Dieva dēļ, tagad pat ar AMG Mercedes furgontipa vieglajām mašīnām ved bērnus uz skolu! Cik liels griezes moments ir bentlijam? Tādas sajūtas man rodas pirmo reizi.

- Mazliet vairāk par piecsimt.

- Mans Dievs! Fillija izdvesa, vienlaikus paužot gan apbrīnu, gan skaudību. Un visu riteņu piedziņa mani vienkārši sajūsmina. Kā tā sadalīta?

- Sešdesmit procenti aizmugures šasijā, četrdesmit priekšējā.

- Ģeniāli.

- Tavs auto arī nav peļams, Bonds atzina. Tu esi ielikusi papildu gaisa kompresoru.

- Tā patiešām ir.

- Kāda firma?

- Autorotor. Zviedru ražojums. Jauda gandrīz dubultojās. Tagad ir zem trīssimt zirgspēkiem.

-     Es jau tā nojautu. Pēc Bonda domām, tas bija iespaidīgs uzlabojums. Noteikti iedosi sava mehāniķa adresi. Man ir vecs jaguar, kuru derētu apstrādāt.

-    Tikai nesaki, ka tas ir E-typeAuto vēsturē nav seksīgākas mašīnas.

"Tātad mums ir vēl kaut kas kopīgs," Bonds aši ieprātojās. Ļaušu tev pamocīties minējumos. Pag, Haidts dodas tālāk!

Bonds izkāpa no Mini Cooper un paslēpa automašīnas atslēgas riteņa arkā. Tad viņš paķēra koferi un klēpjdatora somu, uzlika nesen pirktās saulesbrilles bruņurupuča raga ietvarā un iejuka pūlī, sekodams Haidtam, īram un sievietei uz Getvikas privāto lidmašīnu termināli.

-    Vai dzirdi? viņš jautāja brīvroku sistēmā.

-    Dzirdu, Fillija atsaucās.

-    Ko dara pievilinātāji?

-    Tikai sēž mašīnā.

-    Viņi gaidīs, kamēr Haidts pacelsies un lidmašīna atstās Lielbritānijas gaisa telpu. Pēc tam automašīna dosies atpakaļ, lai aizvestu tevi un droši vien arī misteru Osbornu-Smitu uz Londonu.

-    Tu domā, ka Ozijs vēro?

Bonds nevarēja nepasmaidīt. Esmu pārliecināts, ka desmit tūkstoš pēdu augstumā virs tevis atrodas bezpilota lidmašīna. Viņi patlaban ieiet termināli. Tagad beigsim, Fillija.

-    Man pārāk reti izdodas izrauties no biroja, Džeims. Paldies par iespēju uzspēlēt "Pirmo formulu".

-    Paklau, man ir ideja, viņš impulsīvi ierunājās. Mes varētu kādreiz doties ārpus pilsētas un no sirds ar to izbraukāties.

-     Džeims! Fillija īgni atsaucās. Viņš iztrūkās, vai nav pārkāpis kādu robežu. Tu nedrīksti šo brīnišķīgo mašīnu saukt par "to". Es izdomāšu viņai pienācīgu vārdu. Jā, brauciens ārpus pilsētas būtu debešķigs, ja vien man būs atļauts atrasties pie stūres tieši pusi laika. Pirms tam būs jāiesniedz neaizturēšanas lūgums… man jau ir daži soda punkti.

Saruna beidzās, un Bonds neuzkrītoši sekoja laupījumam. Trijotne apstājās pie ķēdes nožogojuma vārtiem un pasniedza apsargam pases. Bonds ievēroja, ka sievietes pasei ir zili vāciņi. Amerikāniete? Formastērpā ģērbtais apsargs aši pierakstīja dažus vārdus lapā uz planšetes un ar žestu ļāva višiem trim doties tālāk. Piegājis pie nožogojuma, Bonds paguva saskatīt, kā visi trīs dodas augšup pa privātās reaktīvās lidmašīnas pakāpieniem. Tas bija liels balts lidaparāts ar septiņu apaļu iluminatoru rindu sānos un jau ieslēgtām gaisinām. Durvis aizvērās.

Bonds nospieda ātrā zvana pogu.

-    Flenegans. Sveiks, Džeims. Tas bija Ārzemju attīstības grupas T-nodaļas vadītājs, kurš atbild par transporta jautājumiem.

-    Moris, man nepieciešams noskaidrot privātās lidmašīnas galamērķi, Bonds sacīja. Tā nupat pacēlās no Getvikas. Viņš nolasīja uz motora pārsega uzkrāsoto reģistrācijas kodu no pieciem burtiem.

-    Vienu mirklīti.

Lidmašīna ripināja uz priekšu. "Sasodīts! Nesteidzies taču!" Bonds lādējās. "Nav šaubu ja Renē Matisa sniegtās ziņas ir patiesas, Haidts pašlaik ir ceļā, lai kļūtu par liecinieku vismaz deviņdesmit cilvēku slepkavibai, kas tiks pastrādāta jau šovakar."

-    Rokā ir, atsaucās Moriss Flenegans. Jauks putniņš. Grumman 550. Jaunakās tehnoloģijas, ellīgi dārgs. Konkrētais aparāts pieder kādam Holandes uzņēmumam, kas darbojas atkritumu un otrreizējās pārstrādes sektorā.

Neapšaubāmi viens no Haidta uzņēmumiem.

-    Lidojumu plānā norādītais galamērķis ir Dubaija.

"Dubaija? Vai tur plānota masu slepkavība?"

-    Kur tā nolaidīsies uzpildīt degvielu?

Flenegans iesmējās. Džeims, tā spēj mērot vairāk nekā sešarpus tukstošus jūdžu bez uzpildes. Maha skaitlis tai ir nulle, komats, astoņdesmit astoņi.

Bonds vēroja, kā lidmašīna tuvojas skrejceļam. Dubaija no Londonas atradās apmēram trīstūkstoš piecsimt jūdžu attalumā. Ņemot vērā laika starpību, Grumman nolaidīsies trijos vai četros pēcpusdienā pēc vietējā laika.

-    Man jānokļūst Dubaijā pirms šis lidmašīnas. Kā tu varētu palīdzēt? Man ir pases, kredītkartes un trīs taukšķi skaidrā naudā. Dari, ko vari. Ā, un ierocis arī man ir; tas jāņem vērā.

Bonds nenolaida acu no elegantā baltā lainera ar augšup uzliektajiem spārnu galiem. Tas drīzāk atgādināja pūķi, nevis putnu, un līdzība droši vien nebija iezagusies prātā nejauši; galu gala Bonds zinaja, kas taja sež un kādus plānus kaļ.

"Deviņdesmit mirušo…"

Aizritēja daži saspringti brīži, kamēr Bonds vēroja, kā reaktīvā lidmašīna palēnām tuvojas skrejceļam.

-     Piedod, Džeims, ierunājās Flenegans. Es varu tev izgādāt vietu tikai komercreisā no Hitrovas pēc dažām stundām. Dubaijā tu nonāksi ap sešiem divdesmit.

-    Nederēs, Moris. Vai nav kads armijas reiss? Valdības?

-    Pilnīgi nekā.

"Nolādēts! Varbūt palūgt Filliju vai Billu Teneru, lai pavēl kādam no MI6 Arābu Emirātu bāzes sagaidīt reisu Dubaijas lidostā un sekot Haidtam un Dannam līdz galamērķim?"

/

-    Rezervē man vietu komercreisā. Bonds nopūtās.

-     Tiks darīts. Piedod.

Bonds ieskatījās pulkstenī. "Līdz masu slepkavībai palikušas deviņas stundas. Vienmēr var cerēt, ka Haidta lidojums tiks aizkavēts."

Bet tajā bridi viņš ieraudzīja, kā lidmašīna pagriežas galvenā skrejceļa galā, neapstādamās uzņem ātrumu, bez piepūles atraujas no betona un paceļas debesīs pūķis šāvās aizvien augstāk un pamazām pārvērtās par sīku punktiņu.

Pērsijs Osborns-Smits liecās tuvāk lielam plakanajam ekrānam, kurā attēls bija sadalīts sešos taisnstūros. Pirms divdesmit minūtēm kāda novērošanas kamera uz A23 maģistrāles pie Redhilas un Raigeitas pagrieziena, kas veda uz Getviku, bija fiksējusi Sevēra Haidta uzņēmumā reģistrētas kravas automašīnas numura zirni. Viņš ar padotajiem tobrīd pētīja visu lidostā un tās tuvumā izvietoto novērošanas kameru sūtītos attēlus, meklējot transporta līdzekli.

Tehniķe, kas bija ieradusies vēlāk, sasēja gaišos matus ar elastīgo saiti un ar tuklo pirkstu norādīja uz vienu no ekrāniem. Re, tur tas ir!

Spriežot pēc videomateriāla laika zīmoga, smagais automobilis ielas malā netālu no privātā lidostas termināļa bija apstājies pirms piecpadsmit minūtēm, un no tā bija izkāpuši vairāki cilvēki. Jā, tas bija meklētais trio.

-     Kāpēc Haidta seju neatpazina, kad viņš ieradās? Mēs varam sazīmēt Riodežaneiro futbola huligānus, kamēr tie vēl nav nonākuši Old Trafford stadionā, toties masu slepkava gaiša dienas laikā paliek nepamanits! Mans Dievs, ko tas liecina par Vaitholas prioritātēm? Bet jūs nevienam to nesakiet, skaidrs? Noskenējiet lidostas asfaltēto teritoriju!

Puisis pie datora steidza izpildīt pavēli. Ekrānā parādījās I laidts ar abiem līdzbiedriem pa ceļam uz privātas lidmašīnas pusi.

-   Noskaidrojiet reģistrācijas numuru un sameklējiet informāciju datubāzē!

Gods kam gods, vietnieka vietnieks jau to bija paveicis.

Tā pieder holandiešu uzņēmumam, kas nodarbojas ar atkritumu pārstrādi. Tā, ari lidojuma plāns ir rokā. Dodas uz Dubaiju. Lidmašīna jau ir ceļā.

-    Kur tā atrodas tagad? Kur?

-    Pārbaudu… Asistents nopūtās. Taisni šobrīd atstāj Lielbritānijas gaisa telpu.

Zobus sakodis, Osborns-Smits vērās sastingušajā videokadrā un skaļi prātoja:

-     Interesanti, kas notiktu, ja mēs palaistu dažas Harrier lidmašīnas un piespiestu viņus nosēsties? Pacēlis galvu, viņš atskārta, ka visi kolēģi pievērsušies viņam. Es, protams, nerunāju nopietni. Lai gan domās viņš šādu iespēju bija pieļāvis.

-    Paskatieties tur! vinu pārtrauca tehniķis.

-Kur?

-    Jā, viņus vēro vēl kāds, bilda vietnieka vietnieks.

Ekrānā bija redzama ieeja Getvikas privāto lidaparātu

termināli. Pie dzeloņstiepļu žoga stāvēja kāds vīrietis un cieši nolūkojās pakaļ Haidta gaisa kuģim.

"Mans Dievs! Bonds!" domās secināja Osborns-Smits. "Tātad šis nolāpīti gudrais Ārzemju attīstības grupas aģents ar pasakaino autiņu un bez atļaujas nēsāt šaujamieroci Apvienotās Karalistes teritorijā tomēr izsekojis Haidtu." Viņš uz brīdi iedomājās, kas sēdējis pie Sentiey stūres. "Skaidrs, ka šī viltība izstrādāta, lai apmuļķotu ne tikai Haidtu, bet ari Trešo daļu."

Juzdamies ļoti apmierināts, Osborns-Smits vēroja, kā Bonds uzgriež muguru žogam, dodas uz autostāvvietu un pa ceļam, pieliecis galvu, runā mobilajā tālrunī bez šaubām, saņem vārdisku pērienu no priekšniecības par to, ka izlaidis lapsu no nagiem.

23. NODAĻA

5

Parasti mēs nedzirdam troksni, kas mūs uzmodina. Dzirdam tikai tad, ja skaņa atkārtojas.

Džeimss Bonds tā ari neuzzināja, kas uzjundījis viņu no miega bez sapņiem. Viņš paskatījās pulksteni.

Mazliet pāri vieniem pēcpusdienā.

Nāsis iesitās patīkams aromāts viņaprāt, jasmīna parfīms un piesātināta augstakā labuma šampanieša smarža. Blakus viņš ieraudzīja daiļas Tuvo Austrumu sievietes debešķīgās aprises kārdinošais augums bija tērpts gludos sārti violetos svārkos un zeltainā blūzītē ar garām piedurknēm. Apkakle bija aizdarīta ar pērli, kas nelīdzinājās pārējām blūzes pogām. Sīkais krēmkrāsas punktiņš viņa acīs šķita sevišķi kārdinošs. Uz augšu saspraustie mati mirdzēja zili melni kā kraukļa spalvas, gara šķipsna no vienas puses ķircinoši ieskāva viegli un rūpīgi uzkrāsoto seju.

-    Salam alaikutn, viņš sacija.

-      Va alaikum assalam, sieviete atbildēja. Viņa nolika uz atvāžamā galdiņa Bondam priekšā kristāla šampanieša glāzi un elegantu pudeli ar karalisko Moēt &amp; Chandon šampanieti Dom Perignon.

-      Piedodiet, mister Bond. Es jūs pamodināju. Diemžēl man gadījās izvilkt korķi skaļāk, nekā biju cerējusi. Atstāšu jums glāzi un vairs jūs netraucēšu.

-    Sukran, pateicās Bonds, paņemdams glāzi. Nesatraucieties. Paukšķis šampanieša pudeles atvēršanas brīdī ir teju jaukākais modinātājs.

Svešiniece liegi pasmaidīja. Es varu parūpēties par jūsu lenču.

-    Tas būtu jauki, ja vien tas nesagādā pārāk daudz neērtību.

Sieviete atgriezās lidmašīnas virtuvē.

Bonds malkoja šampanieti un lūkojās ārā pa privātās lidmašīnas plato iluminatoru. Dubultie Rolls-Royce dzinēji vienmerigi dūca, un lidmašīna ar ātrumu, kas pārsniedz sešsimt judzes stundā, traucās Dubaijas virzienā četrdesmit divu tūkstošu pēdu augstumā. Bonds uzjautrinājās, ka lido ar Grumman, tāpat kā Sevērs Haidts, taču viņam ticis 650. modelis, kas lepojas ar lielāku ātrumu un spēju bez pārsēšanās aizlidot daudz tālāk.

Pakaļdzīšanās bija sākusies pirms vairākām stundām, modernā versijā atdarinot pazīstamās ainas no vecām amerikāņu kriminālfilmām, kurās detektīvs ielec taksometrā un norīko sekot citai automašīnai. Nospriedis, ka ar komercreisu Dubaijā nonāks pārāk vēlu un nevarēs apturēt slepkavošanu, Bonds piezvanīja savam kluba "Komodors" biedram Fuadam Harazam, kurš nekavējoties nodeva viņa rīcībā privāto aviolaineri. Mans draugs, tu taču zini, ka esmu tavs parādnieks, arābs viņam atgādināja.

Reiz pirms gada viņš lūdza Bondam palīdzību kutelīgā jautājumā, jo nojauta, ka biedra nodarbošanās ir saistīta ar valsts drošību, Haraza pusaugu dēls mājupceļā no skolas pastāvīgi cieta no deviņpadsmit vai divdesmit gadus vecu huligānu bandas, kas ar saviem izlēcieniem dižojās kā ar dienesta pakāpes uzplečiem. Policija pauda līdzcietību, taču tai nebija laika problēmas risināšanai. Ārkārtīgi noraizējies par dēlu, Harazs lūdza padomu Bondam. Vājuma mirklī bruņnieciskais gars Bondā bija guvis virsroku. Tobrid Ārzemju attīstības grupā valdīja klusums, tādēļ viņš piedāvājās kādudien pavadīt zēnu mājās no skolas. Kad uzradās mocītāji, sākās Bonda darbs.

Divus viņš ar pāris austrumu cīņas paņēmieniem bez piepūles noguldīja uz ietves un trešo, bandas vadoni, piespieda pie mura. No autovadītāja apliecībām uzzinājis viņu vārdus, Bonds klusi, salti piedraudēja ja Haraza puikam vēl kads piedurs pirkstu, nākamā saruna nebeigsies tik civilizēti. Puiši aizslāja izaicinošā gaitā, bet Haraza dēlu vairs neviens neaiztika, un viņa stāvoklis citu skolēnu acīs strauji paaugstinājās.

Tā Bonds bija kļuvis par Fuāda Haraza "labāko draugu no visiem labākajiem draugiem". Tāpēc Bonds nolēma atgādināt par parādu un aizņemties vienu lidmašīnu.

Saskaņā ar priekšējā sēdekļa atzveltnē iestrādāto digitālo karti, kas vēstīja ari lidmašīnas augstumu un pārvietošanās ātrumu, tā atradās virs Irānas. Nosēšanās Dubaijā gaidāma pēc divām stundām.

Uzreiz pēc pacelšanās Bonds piezvanīja Billam Teneram, pastāstīja par savu mērķi un aptuveni deviņdesmit cilvēku bojāeju, kas iecerēta septiņos vakarā, iespējams, Dubaijā, bet tikpat labi tas varētu notikt jebkurā Apvienoto Arābu Emirātu vietā.

-     Kādā nolūkā Haidts plāno cilvēkus nogalēt? štāba priekšnieks jautāja.

-    Es droši nezinu, vai to darīs tieši viņš. Taču tāds upuru skaits ir iecerēts, un viņš atradīsies tuvumā.

-    Pa diplomātiskajiem kanāliem es izziņošu par draudiem un piebildīšu, ka mums nav zināms nekas konkrēts. Tad informāciju pa slepenajiem kanāliem saņems ari Dubaijas drošības iestādes.

-    Nesauc Haidtu vārdā. Viņam valsti jāiekļūst netraucētam. Viņš nedrīkst neko nojaust. Man jānoskaidro, kas viņam padomā.

-    Piekritu. Nokārtosim to paslepus.

Bonds palūdza Teneru ielūkoties Colden VVire tīklā un sameklēt iespējamo Haidta saistību ar Emirātiem varbūt tādējādi datubāzē uzrādītos trijotnes galamērķis valsts teritorijā. Štāba priekšnieks atgriezās pie klausules pēc dažiem mirkļiem.

-    Tuvumā nav atzīmēts neviens ar Haidtu saistīts birojs, dzīvesvieta vai uzņēmums. Turklāt es nupat veicu datizraci. Uz viņa vārda nav reģistrēts neviens viesnīcas numurs.

Bondu tas nepriecēja. Nolaidies lidostā, Haidts nekavējoties iejuks milzīgajā valstī ar divarpus miljoniem iedzīvotāju. Būs neiespējami viņu atrast pirms uzbrukuma.

Tikko saruna bija beigusies, parādījās stjuarte. Mēs piedāvājam lielu ēdienu izvēli, taču ievēroju, ka jūs augsti novērtējat Dom Perignon, tālab nospriedu jums sniegt vislabāko, kas vien ir mūsu rīcībā. Misters Harazs piekodināja jūs uzņemt ar karalisku viesmīlību. Viņa novietoja sudraba paplāti uz galdiņa līdzās šampanieša glāzei, kuru pati uzreiz piepildīja vēlreiz. Es atnesu jums Irānas kaviāru, protams, belugas, ar grauzdiņu, nevis bliņām, ar skābo krējumu un kaperiem. Milzīgos kaperus viņai bija nācies sagriezt gabalos. Rīvētie sīpoli nāk no Amerikas, tie ir saldākie pasaulē, turklāt arī elpai nekaitē, viņa piemetināja. Mēs tos dēvējam par "mīlnieku sīpoliem". Pēc tam pile ar aspiku, piparmētru jogurtu un datelēm. Varu arī uzcept steiku.

Nē, nē, jau vairāk nekā pietiekami, Bonds iesmējās.

Sieviete aizgāja. Pēc maltītes Bonds, lasīdams Fillijas Meidenstones sagādātās izlūkziņas par Haidtu un atkritumu pārstrādes uzņēmumu, izdzēra divas tasītes arābu kafijas ar kardamona garšu. Divi aspekti viņam likās ievērības cienīgi I laidta milzīgās pūles izvairīties no organizētās noziedzības un teju fanātiskie centieni paplašināt darbību visā pasaulē. I lilija bija atklājusi, ka vēl nesen iesniegti oficiāli pieteikumi atvērt uzņēmumus Dienvidkorejā, Ķīnā, Indijā, Argentīnā un pusduci mazāku valstu. Tomēr materiālos nebija atrodama kaut sīkākā norāde uz īra personas datiem, un tas Bondam sagādāja vilšanos. Gan īra, gan tās sievietes fotogrāfiju Fillija bija ievadījusi datubāzēs, taču neviens ieraksts netika atrasts. Visbeidzot Bills Teners ziņoja, ka MI5 aģenti, Smagās organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes un Skotlendjarda īpašo noziegumu nodaļas darbinieki, kas ieradās Getvikā, bija noskaidrojuši, ka diemžēl visi dati par Grumman pasažieriem "šķiet izgaisuši".

Tajā brīdī Bonds saņēma vēl satraucošāku informāciju. Šifrētu elektroniska pasta vēstuli no Fillijas. Pec visa spriežot, kāds aplinkus tīko iegūt ziņas no MI6 par Bonda atrašanās vietu un paredzamo maršrutu.

Šis kāds, pēc Bonda domām, nevarēja būt neviens cits kā viņa dārgais draugs Pērsijs Osborns-Smits. Teorētiski darbs Dubaijā neietilptu Trešās daļas direktora vietnieka pienākumos, taču tas nenozīmē, ka šis cilvēks nespētu sagādāt Bondam pamatīgas nepatikšanas un pat sabojāt operāciju.

Bondam nebija nekādu sakaru ar MI6 cilvēkiem Dubaijā. "Jāpieņem, ka Osbornam-Smitam tādi ir," viņš prātoja. "Tātad es nevarēšu lūgt vietējos operatīvos aģentus vai darbiniekus, lai sagaida Haidta reisu. Un vispār nedrīkstēšu sadarboties ar tautiešiem. Žēl, jo Dubaijas ģenerālkonsuls ir gudrs un apķērīgs cilvēks… un mans draugs." Viņš aizsūtīja īsziņu Billam Teneram un lūdza pagaidām atturēties no darbu koordinēšanas ar MI6.

Pa iekšējo sakaru sistēmu Bonds sazinājās ar pilotu, vēlēdamies noskaidrot, kur atrodas vajātā lidmašīna. Izrādījās, ka gaisa dispečeru dienests ir licis Bonda lidmašīnai samazinat ātrumu, turpretim Haidta lidaparātam tāda pavēle nav dota, tālab apdzīt to neizdosies. Viņi nolaidīsies vismaz pusstundu pēc Haidta ierašanās.

"Nolādēts! Šīs trīsdesmit minūtes var būt vismaz deviņdesmit cilvēku dzīvības vai nāves jautājums." Viņš vērās ārā pa iluminatoru uz Persijas jūras līci. Izņemdams mobilo tālruni un pārskatīdams garo telefongrāmatas sarakstu, aģents atkal atcerējās lielo spiegošanas bilanci. "Es sāku justies kā Lehman Brothers baņķieris," viņš iedomājās. "Mani parādi ir daudz lielāki par maniem aktīviem."

Bonds piezvanīja.

24. NODAĻA

j

Limuzīns pieveda Sevēru Haidtu, Džesiku Bārnsu un Ni.ilu Dannu pie viesnīcas Intercontinental, kura atradās platā, rāmā Dubaijas līča piekrastē. Masīvo robusto vietējo šoferi viņi nodarbināja ne pirmo reizi. Un, tāpat kā Hanss Grūle Anglijā, viņš vienlaikus kalpoja ari par miesassargu, bet dažkart veica citus uzdevumus.

Visi palika automašīnā, kamēr Danns izlasīja tikko atsūlito īsziņu vai vēstuli. Atvienojis savu iPhone no interneta, viņš pacēla acis un uzrunāja Haidtu:

-    1 lanss ir ievācis ziņas par bentlija šoferi. Interesanti.

Grūle ar kāda Green Way darbinieka starpniecību centās

noskaidrot, kam pieder automašīna. Haidts sasita kopā garos nagus.

Danns vairījās uzlūkot līdzbiedrus.

-    Turklāt atklāta saistība ar Mārču, viņš piebilda.

-   Patiesi? Haidts pūlējās nolasīt Ira dziļākās domas, taču viņa acis, kā parasti, šķita pilnīgi neizdibināmas.

Vairāk Irs neko nestāstīja Džesikas klātbūtnē nepieklājas. Haidts palocīja galvu.

-     Iesim reģistrēties.

Haidts pavilka elegantās uzvalka žaketes piedurkni un ielūkojās pulkstenī. Atlikušas divarpus stundas.

"Būs aptuveni deviņdesmit mirušo…"

Danns izkāpa pirmais un, kā ierasts, nopētīja apkārtni, meklējot iespējamās briesmas.

-     Viss kārtībā, viņš viegli provinciālā akcentā paziņoja, gaiss tīrs.

Haidts ar Džesiku izkāpa no automašīnas spiedīgajā versmē un strauji devās uz dzestro Intercontinental vestibilu, kurā skatienu piesaistīja satriecoša desmit pēdas augsta eksotisku ziedu kompozīcija. Pie tuvējās sienas karājās fotogrāfijas ar nopietniem un pašapzinīgiem Apvienoto Arābu Emirātu valdošo ģimeņu locekļiem.

Džesika reģistrējās viesnīcas numurā, kas bija rezervēts uz viņas vārda ari tā bija Danna ideja. Lai gan viņi negrasījās palikt te ilgi tālākais lidojums gaidāms jau vakarā -, viņiem ļoti noderēs vieta, kur nolikt somas un atvilkt elpu. Bagāžu viņi nodeva nesēju uzrauga rīcībā un lika nogādāt numurā.

Atstājis Džesiku stāvam blakus ziediem, Ilaidts ar galvas mājienu paaicināja Dannu sāņus. Kas vadīja bentliju?

-    Auto reģistrēts kādā Mančestras uzņēmumā. Tajā pašā adresē, kur "Midlendsas atkritumu apsaimniekošana".

Uzņēmums bija saistīts ar vienu no lielākajiem organizētās noziedzības sindikātiem, kas darbojās Mančestras dienvidu daļā. Amerikā mafija izsenis bijusi cieši saistīta ar atkritumu izvešanu, un Neapolē, kur valdīja bēdīgi slavenais sindikāts Camorra, atkritumu savākšana tiek saukta par II Re del Crimine jeb noziedzības karali. Lielbritānijas organizētā noziedzība šajā rūpalā nebija tik ieinteresēta, tomēr palaikam kāds vietējais kriminālās pasaules boss gluži kā smagsvars no Gaja Ričija filmas pūlējās ielauzties šajā tirgū.

-    Un šorīt armijas bāzē ieradušies policisti, visiem rādīdami fotogrāfiju ar cilvēku, kas vakar redzēts tajā apkaimē, Danns turpināja stāstīt. Viņu meklē par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Viņš strādājis "Midlendsas atkritumu apsaimniekošanas" uzņēmumā. Policija apgalvo, ka viņš pazudis bez vēsts.

"Tā parasti gadās, kad līķis sāk pūt zem tūkstošiem tonnu smagiem noārdīta hospitāļa gruvešiem," Haidts nodomāja.

-    Ko gan viņš tur meklējis? viņš jautāja.

Danns kādu brīdi domāja. Droši vien gribēja sabotēt nograušanas darbus. Ja kas noietu greizi, uzņēmums iegutu sliktu slavu un "Midlendsas atkritumu apsaimniekošana" pārņemtu daļu biznesa.

-    Tātad tas, kurš atradās bentlijā, tikai gribēja noskaidrot, kas vakar noticis ar vina biedru.

-Jā.

Haidts izjuta milzīgu atvieglojumu. "Tātad šim atgadījumam nav nekāda sakara ar "Ben-Hinomas" plānu. Vēl būliskāk ir tas, ka nelūgtais viesis nav bijis nedz no policijas, nedz no drošības iestādēm. Kartēja nepatīkamā tikšanās ar atkritumu nozares padibenēm."

-    Labi. Ar "Midlendsas atkritumu apsaimniekošanu" tiksim galā vēlāk.

-    Mums ar Nialu ir dažas darīšanas, Haidts sacīja Džesikai. Es atgriezīšos pirms vakariņām.

-    Es laikam iziešu pastaigāties, viņa noteica.

-    Tādā tveicē? Haidts sarauca pieri. Tas tev diez vai nāks par labu.

Viņš negribēja, lai Džesika aizklīst pārāk tālu. Raizes par to, ka Džesika varētu izpļāpāties, Haidtu nemāca visi plāna "Ben-Hinoma" aspekti no viņas tika slēpti. Protams, viņa daudz ko zināja par Haidta dzīves tumšāko pusi, taču tajā nebija nekā nelikumīga. Galvenokārt viņš vēlējās Džesiku paturēt blakus tikai viena iemesla dēļ ja viņš sievieti gribēja, tad tūlīt un uz vietas. Sevērs Haidts ticēja neizbēgamajai satrūdēšanas varai un uzskatīja, ka dzīve ir pārāk īsa un trausla, lai sev kaut ko liegtu.

-    Gan es pati labāk zināšu, Džesika atteica, taču balss skanēja bikli.

-    Protams, protams. Tomēr… sieviete viena pati? Haidts nerimās. Tu jau zini, kādi var būt vīrieši.

-    Tu domā arābus? Džesika pārvaicāja. Te nav ne Telierāna, ne Džida. Neviens pat neskatās uz mani. Dubaijā vīrieši man izrāda vairāk cieņas nekā Parīzē.

Haidts maigi pasmaidīja. Uzjautrinoši, tomēr patiesi vārdi.

-     Un tomēr… Varbūt drošības pēc nevajadzētu nekur iet? Viesnīcā ir brīnišķīgs spa centrs. Tev tas būtu kā radīts. Baseina dibens daļēji veidots no organiskā stikla, tādēļ var palūkoties uz zemi četrdesmit pēdas lejāk. Skats uz Halīfa torņa debesskrāpi ir visnotaļ iespaidīgs.

-    Droši vien.

Un bridi, kad Džesika pacēla galvu un aplūkoja augsto ziedu kompozīciju, Haidts ievēroja sievietei ap acīm jaunu krunciņu līniju.

Tāpat viņš iedomājās par sievietes līķi, ko atrada konteinerā un kas tagad, saskaņā ar brigadiera Džeka Denisona atskaiti, gulēja nemanāmi iezīmētā kapā. Haidts juta dvēselē liegi raisāmies vaļā ko līdzigu savilktai atsperei.

-     Rīkojies tā, kā tev ir patīkami, viņš klusi attrauca un ar vienu garo nagu novilka pāri grumbām Džesikas sejā. Viņa jau sen bija pārstājusi vairīties, turklāt Haidtu tāpat nekas neatturēja no šādiem glāstiem.

Piepeši Haidts sajuta Danna kristāldzidro zilo acu skatienu. Irs tikko manāmi sastinga, bet tad atguvās un novērsās. Haidtu tas ērcināja. "Kāda viņam darīšana, kas mani iekārdina?" Viņš jau kuro reizi iedomājās, ka Dannam viņa kaisles paveidi nepatīk ne jau tādēļ, ka tie ir netradicionāli; patiesībā īrs nicina jebkuru seksualitātes izpausmi. Abi iepazinās pirms vairākiem mēnešiem, taču īrs nebija redzēts paveramies ar iekāri ne uz sievieti, ne uz vīrieti.

Haidts nolaida roku un atkal palūkojās uz Džesiku un grumbām, kas ieskāva viņas padevīgās acis. "Vai tagad būtu īstais laiks? Izlidošana plānota jau šovakar, un lidmašīnā privāti numuriņi nav paredzami." Viņš nevarēja iedomāties, ka varētu mīlēties Danna tuvumā pat tad, ja īrs būtu aizmidzis.

Viņš svārstījās. "Vai pietiks laika noguldīt Džesiku gultā, atraut aizkarus tik plaši, lai zemu slīdošās saules stari applūdina maigo ādu, apmirdzot viņas auguma cēlumus un kritumus… un pārlaist nagus viņas ādai?"

Sajūtas, kādas viņu bija pārņēmušas, ilgas pēc šīs sievietes un domas par septiņos vakarā gaidāmo ainu liecināja, ka mīlas akts nebūtu ilgs.

-     Sevēr! Danns skaidrā balsī uzsauca. Mēs nezinām, ko Fulans mums sagatavojis. Vislabāk būtu, ja mēs dotos ceļā jau tagad.

Haidts izlikās apdomājam priekšlikumu.

-     Mēs esam mērojuši tālu ceļu. Es gribu pārģērbties, Haidts attrauca un pavērās Džesikas gurdajās acis. Un tev derētu nosnausties, mana dārgā.

Viņš saņēma sievieti aiz rokas un veda uz liftu.

25. NODAĻA

Aptuveni bez piecpadsmit minūtēm piecos otrdienas pēcpusdienā Fuāda Haraza privātā lidmašīna lēni apstājās skrejceļa galā. Atsprādzējis drošības jostu, Džeimss Bonds paņēma bagāžu. Viņš pateicās pilotiem un arī stjuartei, cieši saņēmis viņas plaukstu un atvairījis vēlmi noskūpstīt sievieti uz vaiga viņi jau atradās Tuvajos Austrumos.

Miegains Imigrācijas dienesta darbinieks iespieda pasē zīmogu, paslidināja dokumentu atpakaļ īpašniekam un ar rokas mājienu atļāva ieiet valstī. Ar nāvējošo kontrabandu koferī Bonds ašā solī izgāja cauri muitas zonai un apliecināja, ka viņam nav nekā deklarējama. Driz vien, juzdamies kā nometis no pleciem lielu smagumu, viņš attapās mokošajā svelmē.

Bonds atkal jutās kā zivs ūdenī šajā misijā viņš darbojas viens pats. Viņš atradās uz svešas valsts zemes, un carte blanche bija atjaunota.

īsais brauciens no lidostas uz Festivālpilsētas rajonu veda Bondu cauri necilai teritorijai. Ceļš no lidostas uz centru visur pasaulē ir līdzīgs, un šis maršruts maz atšķīrās no A4 Londonas rietumos vai maksas šosejas no Vašingtonas Dallesa lidostas, vienīgi Austrumos apkārt bija vairāk smilšu. Bet Emirātos ceļš, tāpat kā lielākā daļa teritorijas, bija nevainojami tīrs.

Pa ceļam Bonds aplūkoja plašo pilsētu un Persijas līci, kas vidēja ziemeļos. Vēlajā pēcpusdienas karstuma ņirboņā virs ģeometriski sarežģītā Šeiha Zāida ceļa debesis ietiecās Halifa tornis, adatai līdzīgais mirdzošais debesskrāpis, pagaidām visaugstākā celtne pasaulē. Agrāk tāda goda īpašnieki mainījās vai ik mēnesi, taču šā torņa tituls neapšaubāmi vēl ilgu laiku paliks nemainīgs.

Bonds ievēroja vēl vienu šīs pilsētas iezīmi visur redzēja ceļamkrānus, gan baltus, gan dzeltenus, gan oranžus. Tie šķita slejamies malu malās un pēc ilgāka laika atkal rosīgi darbojās. Iepriekšējā viesošanās reizē to milzīgo stublāju šķita tikpat daudz, taču vairums likās pamesti kā bērnam apnikušas rotaļlietas. Nesenā ekonomiskā krīze Emirātiem bija sagādājusi lielu triecienu. Lai neizkristu no oficiālās lomas, Bonds cieši sekoja notikumiem pasaules finanšu tirgos, un viņu nereti kaitināja Dubaijas virzienā vērstās kritikas bultas, kas bieži tika izšautas no Londonas vai Ņujorkas; it kā Sitija un Volstrīts nebūtu tikpat aizrautīgi piedalījušies ekonomiskā krituma radīšanā.

Jā, šeit vērojamas pārmērības, un daudzi ambiciozi projekti, iespējams, tā ari netiks pabeigti piemēram, mākslīgais arhipelāgs pasaules kartes veidolā, kas sastāv no mazām smilšu salām piekrastē. Tomēr pāri malām plūstošā greznība bija tikai viena neliela Dubaijas iezīme un, taisnību sakot, ne pārāk atšķīrās no Singapūras, Kalifornijas, Monako un simtiem citu vietu pasaulē, kur bagātie strādāja un atpūtās. Jebkurā gadījumā Bonda uztverē Dubaijas būtība nebija meklējama neierobežotā uzņēmējdarbībā vai nekustamā īpašuma darījumos; viņš pilsētā saskatīja eksotiskas paražas, vietu, kur saplūst senais un mūsdienīgais, kur blakus cita citai miermīlīgi pastāv daudzas kultūras un reliģijas. īpašu patiku viņam sagādāja plašais, tukšais sarkano smilšu apvidus, kuru apdzīvoja kamieļi un Range Rover apvidus auto lielāku atšķirību no bērnībā pieredzētajām Kentas ainavām būtu grūti iedomāties. Bonds ieprātojās, vai šīsdienas misija viņu aizvedīs viz šo Tukšo kvartālu.

Automašīna brauca garām nelielām brūnām, baltām un dzeltenām vienstāva ēkām, par kuru nosaukumiem un piedāvātajiem pakalpojumiem vēstīja pieticīgas arābu rakstu zīmes zaļā krasā. Neredzēja ne spilgtu, bezgaumīgu plakātu, ne neona izkārtņu, vīdēja vien daži vēstījumi par gaidāmajiem notikumiem. Virs zemajām dzīvojamām un darījumu ēkām kā stabilas ticības pīlāri miglainajā tālumā slējās mošeju minareti. Visuresošais tuksnesis par sevi atgādināja vai ik uz soļa, un dateļpalmu, nima un eikaliptu koku rindas veidoja galantus posteņus, kas sargā no neatlaidīgajiem un nebeidzamajiem smilšu uzbrukumiem.

Taksometrs apstājās, kā norādīts, pie iepirkšanās centra. Bonds pasniedza dažas desmit dirhemu naudaszīmes un izI apa. Bija laiks starp asra un megriba lūgšanu, tādēļ centrā ņudzēja vietējo iedzīvotāju pūļi, bet netrūka arī ārzemnieku, kas stūma iepirkumu ratiņus un spiedās veikalos, kur darījumi neapsīka ne uz mirkli. Viņš atcerējās, ka šo valsti nereti dēvēja par Do buy "noteikti nopērc".

Bonds iejuka burzmā un lūkojās apkārt, it ka meklēdams draugu, ar kuru norunājis satikties. Patiesībā viņš centās ieraudzīt cilvēku, kas bija viņam sekojis no lidostas, iespējams, ar naidīgiem nolūkiem. Jau divas reizes acīs pagadījās kāds vīrietis saulesbrillēs un zilā kreklā vai jakā vispirms lidostā un pēc l.im putekļiem klātā melnā Toijota automobilī aiz Bonda taksometra. Brauciena laikā svešais bija uzlicis parastu melnu cepuri, taču Bonds pazina lidostā redzēto virieti pēc galvas un pleni apveida un pēc brillēm. Tas pats automobilis nule pabrauca garām iepirkšanās centram bez jelkāda redzama iemesla ripodams pārāk lēni un nozuda aiz tuvējās viesnīcas ēkas.

Tā nebija nejauša sakritība.

Bonds vienubrīd apsvēra iespēju sūtīt taksometru pa aplinkus ceļu, taču nebija pārliecināts, vai grib atbrīvoties no sekotāja. Daudzos gadījumos labāk iedzīt vajātāju stūrī un noskaidrot, kas tam sakāms.

"Kas tas bija? Vai viņš mani gaidīja Dubaijā? Vai arī sekojis man jau no Londonas? Nav teikts, ka sekotājs zina, kas es esmu; tikpat labi viņš varbūt nolēmis paturēt acīs kādu pilsētā iebraukušu svešinieku," Bonds sprieda.

Saule karsēja, pat svilināja, tomēr Bonds nopirka laikrakstu, atteicās no izvēlētās kafejnīcas iekštelpu gaisa kondicionētājā vēsuma un apsēdās pie galdiņa ārpusē tā, lai varētu novērot visas ieejas un izejas tuvākajā apkārtnē. Lāgu lāgiem viņš raudzīja pēc cilvēka, kas viņam sekojis, taču pagaidām to neredzēja.

Kamēr viņš uzrakstīja, izsūtīja un saņēma vairākas īsziņas, pienāca viesmīlis. Uzmetis skatienu uz galda novietotajai pabalējušajai ēdienkartei, Bonds pasūtīja turku kafiju un gāzēto ūdeni. Kad viesmīlis devās prom, Bonds ielūkojās pulkstenī. Pieci vakarā.

Līdz brīdim, kad šajā elegantajā smilšu un tveices pilsētā ies bojā vairāk nekā deviņdesmit cilvēku, palikušas tikai divas stundas.

Puskvartāla attālumā no iepirkšanās centra masivas miesasbūves vīrietis zilā jakā iegrūda Dubaijas satiksmes policistam saujā vairākus simtus dirhemu un angliski apliecināja, ka neuzkavēsies ilgi un katrā ziņā dosies prom vēl pirms saulrieta lūgšanas beigām.

Policists aizgāja, izlikdamies, ka šī saruna par neatļautā vietā novietoto melno, putekļaino automobili nav notikusi.

Vīrietis, kuru sauca Niks, aizdedzināja cigareti un nocēla no pleca mugursomu, tad ieslīdēja iepirkšanās centra ēnās, kur mērķis bezrūpīgi malkoja espresso vai turku kafiju, it kā viņu nenomāktu ne mazākās raizes.

Tieši ta Niks šo cilvēku uztvēra kā mērķi. Tas nebija nelietis vai ienaidnieks. Niks zināja, ka šādā operācijā lai cik grūti tas nāktos jāizturas absolūti bezkaislīgi. Šis vīrs nebija cilvēks tikai melns punktiņš tēmēkļa stikliņa vidū.

Mērķis.

Lai arī acīmredzami veikls, šis vīrs no lidostas bija devies prom, neizrādot aizdomas. Niks viņam sekoja bez grūtībām. Tas tikai vairoja viņā pārliecību par gaidāmā uzdevuma sekmīgo izpildi.

Slēpdams seju aiz saulesbrillēm un beisbola cepurītes ar platu nagu, Niks lavījās aizvien tuvāk mērķim. Atšķirībā no daudzām citām pasaules malām, Dubaijā šādi maskēšanās līdzekļi nepiesaistīja uzmanību, jo visi valkāja galvassegas un saulesbrilles.

Vienīgais apģērba gabals, kas viņu atšķīra no apkārtējiem zilā jaka ar garām piedurknēm, jo tādā versmē tik biezu apģērba gabalu izvēlējās tikai rets vietējais. Taču citādi nevarēja apslēpt pistoli, kas aizbāzta aiz jostas.

Arī zelta auskars varētu piesaistīt da^u labu ziņkāru skatienu, taču šajā Dubaijas liča pusē, kur atradās daudzi iepirkšanās centri un atrakciju parki, drūzmējās daudz tūristu, un vietējie piedeva neparastu ģērbšanas stilu, ja vien cilvēki publiskā vietā nedzēra alkoholu un neskūpstījās.

Dziļi ievilcis dumu, Niks nosvieda cigareti, samidīja to un pamazām tuvojās mērķim.

Kā no zila gaisa uzradās tirgotājs un angliski piedāvāja paklājus. Ļoti lēti, ļoti lēti. Daudz mezglu! Tūkstošiem un tūkstošiem mezglu!

Ar vienu Nika skatienu pietika, lai tirgotājs aprautos un pazustu.

Niks apcerēja plānu. "Skaidrs, ka radīsies šādas tādas grūtības loģistikā šajā valstī visi cits citu novēroja. Nāksies aizgādāt mērķi prom no citu acīm, ieslodzit kādā autostāvvietā vai, vēl labāk, iepirkšanās centra pagrabā. Iespējams, lūgšanas laikā, kad ļaužu drūzma noplok. Droši vien jāizvēlas visvienkāršākā metode, proti, klusītēm jāpielavās no mugurpuses, jāiespiež mugurā pistoles stobrs un jāpavada mērķis lejup pa kāpnēm. Tad pie darba ķertos duncis. Jā, mērķim… lai notiek, esmu ar mieru viņu dēvēt par nelieti… būs daudz stāstāmā, kamēr asmens nesteidzoties šķērdis

vina ādu."

/

Iebāzis roku zem jakas, Niks izmanīgi pārvietojās ēnās un pastūma augšup pistoles aizslēgu.

26. NODAĻA

9

Džeimss Bonds sēdēja, lasīdams Abū Dabi pilsētā izdoto laikrakstu National, priekšā uz galdiņa atradās kafija un gāzētais ūdens. Viņš to uzskatīja par labāko avīzi Tuvajos Austrumos. Tajā varēja atrast visdažādākos rakstus, kādus vien iztēle ļāva iedomāties, sākot ar skandālu par Mumbajas ugunsdzēsēju nelietderigajiem formastērpiem un publikācijām par sieviešu tiesībām arābu pasaulē un beidzot ar puslappusi garu atmaskojumu par Kipras gangsteri, kas atracis salas bijušā prezidenta kapu un nolaupījis mirstīgās atliekas.

Turklāt laikrakstā atrodama lieliska "Pirmās formulas" sacīkšu reportāža un Bondam tas šķita būtiski.

Tomēr šoreiz viņš avīzi izmantoja par rekvizītu lai gan nelietoja nodrāzto spiegu paņēmienu izdurt caurumus, piemēram, starp Dubaijas Lulu lielveikalu ķēdes reklāmām un vietējām ziņām. Laikraksts atradās viņam priekšā uz galdiņa, un pats Bonds sēdēja, nodūris galvu, taču acis nepārtraukti saspringti novēroja apkārtni.

Tajā mirklī viņš izdzirdēja sev aiz muguras noskrapstam ādas zoli. Acīmredzot kāds straujā soli tūvojās.

Bonds palika sēžam pavisam mierigs.

Plata, bāla, vasarraibumiem nosēta plauksta satvēra blakus esošā krēsla atzveltni un pavilka krēslu atpakaļ.

Tajā smagi nosēdās kāds vīrs.

Vesels, Džeims! Balsī jautas spēcīgs teksasieša akcents. Sveicināts Dubaijā.

Smaidīdams Bonds pagriezās pret draugu, un abi sirsnīgi sarokojās.

Fēlikss Laiters bija dažus gadus vecāks par Bondu, izstīdzējis gara auguma vīrietis, kuram uzvalks šķietami nokarājās no pleciem. Bālā āda un salmu krāsas mati visumā kavēja viņu veikt slepenus uzdevumus Tuvajos Austrumos, ja vien viņa uzdevums nebija tēlot pašam sevi atjautīgu Amerikas dienvidu puisi, kas iebrāzies pilsētā darba darīšanās un neatteiksies izbaudit pa kādam prieciņam. Lēnīgā izturēšanās un nevērīgais runasveids bija mānīgi nepieciešamības gadījumā viņš jaudāja reaģēt strauji kā atspernazis… Bondam to bija nācies pieredzēt pašam savām acīm.

Kad Fuāda Haraza lidmašīnas pilots atzina, ka neizdosies panākt un apdzīt Haidtu, Bonds nolēma piezvanīt Fēliksam Laiteram, vēl vienam cilvēkam, kurš bija viņam pakalpojumu parādā. Ņemot vērā Osborna-Smita ziņu ievākšanas metodes, Bondam nebija vēlams izmantot paziņas vietējā MI6 pārstāvniecībā, taču saistībā ar CIP, kas izvērsusi plašu darbību Apvienoto Arābu Emirātos, viņš tādas bažas nejuta. Lūgums palīdzēt, kas izteikts Laiteram, CIP Nacionālā Slepenā dienesta vecākajam aģentam, no politiskā viedokļa bija riskants solis. Brālīgās aģentūras iesaistīšana bez priekšniecības atļaujas varēja izraisīt nopietnas diplomātiskas sekas; sadarbodamies ar Renē Matisu, Bonds jau bija šo noteikumu pārkāpis. Nule atjaunotajai carte blanche tā neapšaubāmi bija smaga pārbaude.

Fēlikss Laiters ar lielāko prieku atsaucās lūgumam sagaidīt Haidta lidmašīnu un sekot atbraucējiem uz galamērķi, kas izrādījās viesnīca Intercontinental tā atradās zem viena jumta ar iepirkšanās centru, kurā abi sēdēja.

Bonds jau bija viņam izklāstījis visu par Haidtu, Iru un pirms desmit minūtēm īsziņā arī par vīrieti Toyota automobilī. Laiters pirmīt kādu brīdi bija uzturējies novērošanas postenī pie iepirkšanās centra, lai burtiskā nozīmē sargātu Bondu no muguras.

-    Vai mūsu draugs joprojām atrodas tepat?

-   Pamanīju viņu tuvojamies apmēram četrdesmit jardu attālumā dienvidu pusē, atteica Laiters ar tādu smaidu, it kā pretizlūkošana viņam nebūtu ne prātā. Viņš atradās pie ieejas. Bet tas kuņasbērns pazuda.

-    Lai nu kas šis puisis būtu… viņš strādā labi.

-    Tas tiesa. Pavēries apkārt, Laiters ievaicājās: Ko tu domā par iepirkšanos? Viņš pameta ar roku pircēju virzienā. Jums Anglijā ari ir lielveikali, Džeims?

-     Ir gan. Televizori arī. Un ūdens no krāna. Ceram kādudien tikt pie datoriem.

-     Ha! Aizbraukšu pie jums ciemos. Kolīdz iemācīsieties atdzesēt alu. Laiters paaicināja viesmīli un pasūtīja kafiju. Pēc tam viņš pačukstēja Bondam: Es gribēju pasūtīt amerikāņu kafiju, bet tad viņi uzminētu manu tautību, un visa mana rūpīgi izstrādātā loma būtu vējā.

Viņš paraustīja ausi tā izrādījās zīme, un parādījās tievs arābs, kurš ģērbies kā vietējais iedzīvotājs. Bondam nebija ne jausmas, kurā filiālē viņš strādā. Pēc izskata spriežot, viņš tikpat labi varētu vadīt kādu abru laivu, upes taksometru, kas kursē gar Dubaijas līča piekrasti.

-    Jūsufs Nasads, Laiters paziņoja. Un tas ir misters Smits.

Bonds pieņēma, ka arī Nasads nav šī cilvēka istais uzvārds. "Acīmredzot vietējais darbinieks, un noteikti sasodīti noderīgs, ja reiz Laiters viņu atsaucis." Fēlikss Laiters neapšaubāmi bija lielisks kurators un pastāstīja, ka tieši Nasads palīdzēja izsekot Haidtu no lidostas.

Nasads apsēdās.

-    Un mūsu draugs? Laiters apvaicājās.

-    Aizlaidās. Es teiktu, ka viņš ieraudzīja jūs.

-    Jā, nolāpīts, es pārāk izceļos uz šī fona. Laiters pasmējās. Nesaprotu, kāpēc Lenglija mani šurp atsūtīja. Alabamā gan mani neviens neievērotu.

-    Es viņu lāgā neredzēju, Bonds ierunājās. Tumši mati, zils krekls.

-    Skarbs puisis, papildināja Nasads, un Bonds nosprieda, ka viņš runā ar amerikāņu televīzija^ seriālu aktieru akcentu. Sportisks. Gauži īsi mati. Un vēl viņam ir zelta auskars. Bārdu neredzēju. Mēģināju nobildēt. Bet viņš pazuda pārāk ātri.

-    Turklāt mums nākas fotografēt ar nejēdzīgu tehniku, piebalsoja Laiters. Jums joprojām strādā tas zellis, kas izsniedz glītas mantiņas? Kā viņu sauca? Sākās ar burtu K. Kventins? Kviglijs?

-     K ir nodaļas nosaukums, nevis cilvēka vārds. No vārda "kvartīrmeistars".

-    Turklāt mugurā viņam ir jaka, nevis krekls, Nasads piebilda. Kaut kas līdzīgs vējjakai.

-    Šada svelme? Bonds neticīgi novilka. Tatad viņam bija ierocis. Vai to redzēji?

-    Nē.

-    Kas viņš varēja būt? Ir kādas idejas?

-    Katrā ziņā tas nebija arābs, Nasads sprieda. Varbūt katsa.

-    Velns un elle, kāpēc Mossad operatīvie darbinieki interesējas par mani?

Iejaucās Laiters: Uz to vari atbildēt tikai tu, puisīt.

Bonds pakratīja galvu. Varbūt kāds vietējās slepenpolicijas nolīgts cilvēks?

-     Ļoti šaubos. Atnn al-Daiola nevienu neizseko. Viņi aicina uz četrzvaigžņu apartamentiem Deiras rajonā, kur tu izklāsti pa notīm visu, ko tev jautā. Pilnīgi visu, neko neslēpjot.

Nasads veikli nopētīja kafejnīcu un tuvējo apkartni, taču acīmredzot nekā bīstama neredzēja. Viņš tā rīkojās kopš brīža, kad pienāca pie galdiņa.

-    Tu domā, ka tas ir Haidta cilvēks? Laiters vaicāja Bondam.

-    Iespējams. Tomēr šaubos, ka viņi zinātu, kas es esmu.

Bonds pastāstīja par savām bažām, ka Haidtam un īram

varētu rasties aizdomas par izsekošanu, īpaši pēc notikumiem Serbijā. Viņš palūdza T-nodaļu koriģēt Bentley reģistrācijas ierakstus, lai tie norādītu uz kādu Mančestras atkritumu savākšanas uzņēmumu, kuru tur aizdomās par saistību ar kriminālo pasauli. Pēc tam Bills Teners aizsūtīja uz nojaukto bāzi aģentus, kas uzdevās par Skotlendjarda darbiniekiem, un lika izplatīt runas, ka tajā apvidū pēkšņi pazudis kads "Midlendsas atkritumu apsaimniekošanas" uzņēmuma apsargs.

-    Tas vismaz dažas dienas novirzīs Haidtu un īru pa nepareizām pēdām, Bonds secināja. Un kādas runas dzirdamas šeit?

Parasti jautrā amerikāņa seja nocietinājās. No elektroniska avota vai mobilā nav uztverts nekas būtisks. Lai gan par noklausīšanos es neesmu īpaši augstās domās.

Fēlikss Laiters, agrākais jūras kājnieks, ar kuru Bonds iepazinās, dienējot flotē, bija aģentūras spiegs. Viņam daudz vairāk prieka sagādāja kuratora pienākumi, piemēram, izrīkojot vietējo darbaspēku, tādus vīrus ka Jūsufs Nasads.

-    Es atgādināju daudzus reiz izdarītus pakalpojumus un izrunājos ar visiem saviem svarīgākajiem darbiniekiem. Lai ko Haidts ar vietējiem ir iecerējis, tas noris vislielākajā slepenībā. Man nav izdevies uziet nevienu pavedienu. Neviens nav ievedis Dubaijā noslēpumainas kravas. Neviens nepiekodina draugiem un ģimenes locekļiem šovakar septiņos turēties pa gabalu no kādas mošejas vai iepirkšanās centra. Un pāri līcim arī nav ieslīdējis neviens aizdomīgs tips.

-     Tas ir Ira pirksts. Viņš mēdz visu turēt slepenībā. Es nezinu, kādas ir viņa attiecības ar Haidtu, taču viņš ir sasodīti gudrs un augstu vērtē drošību. Brīžiem šķiet, ka viņš spēj paredzēt katru mūsu soli un uzsākt attiecīgu pretdarbību.

Apklusuši viņi nevērīgi nopētīja iepirkšanās centru. No sekotāja zilajā vējjakā nebija ne vēsts. Ari Haidtu vai Iru nemanīja.

-    Tu vēl aizvien esi skribents? Bonds jautāja Laiteram.

-    Skaidrs, ka esmu, teksasietis apstiprināja.

Laiters uzdevās par ārštata žurnālistu un emuāru autoru, kas specializējies mūzikā un lielākoties raksta par blūzu, ritmblūzu un Kārību jūras reģiona iedzīvotāju mūziku. Žurnālistika ir iecienīts izlūkdienesta aģentu aizsegs, jo ļauj ticami izskaidrot biežo ceļošanu uz karstajiem punktiem un ne pārāk patīkamām pasaules malām. Vienā ziņā Laiteram laimējās vislabākās leģendas ir tās, kuras atspoguļo aģenta paša intereses, jo uzdevums nereti jāpilda vairākas nedēļas vai pat mēnešus. Stāsta, ka producents un režisors Aleksandrs Korda, kuru bija savervējis slavenais britu spiegošanas lietpratējs sers Klods Densijs, pirms Otrā pasaules kara izmantojis filmēšanas vietu meklēšanas ekspedīcijas par aizsegu, lai nofotografētu aizliegtas teritorijas. Bonda vienmuļīgais oficiālais amats, Ārvalstu attīstības grupas drošības un integritātes analītiķis, nodrošināja mokoši garlaicīgu uzdevuma oficiālo daļu; gadoties īpaši drausmīgām dienām, viņš sapņoja par slēpošanas vai zemūdens peldēšanas instruktora pienākumiem.

Bonds izslējās krēslā taisns, un Laiters sekoja viņa skatienam. Abi vēroja, kā pa InterContinental viesnīcas galvenajām durvīm iznāk divi vīrieši un pieiet pie melna Lincoln Town Car.

-    Tas ir Haidts. Un Irs.

Laiters aizsūtīja Nasadu pēc automobiļa un norādīja uz putekļainu, vecu Alfa Romeo tuvējā autostāvvietā, pačukstēdams Bondam:

Re, tur ir mans vāģis. Ejam.

27. NODAĻA

j

Lincoln automašīna, kas veda Sevēru Haidtu un Nialu Dannu, lēni devās cauri dūmakai un svelmei austrumu virzienā gar masīvajām augstsprieguma līnijām, kas piegādāja elektrību pilsētvalsts nomaļākajiem rajoniem. Tuvumā atradās Persijas jūras līcis, kura piesātināti zilos ūdeņus putekļu mākoņi un zemu slīdošās, taču neatlaidīgi spīdošās saules stari bija ietonējuši smilškrāsā.

Viņi devās pa aplinkus ceļiem cauri Dubaijai un pabrauca garām apjumtajam slēpošanas kompleksam, kā arī satriecošajai viesnīcai "Arābu bura", kas ir gandrīz tikpat augsta kā Eifeļa tornis, un greznajam Džumeiras palmas rajonam veikalu, dzīvojamo namu un viesnīcu kompleksam, kas palmas zara formā iestiepjas tālu līcī. Šādas mirdzoša skaistuma ainas viss jaunais un neaptraipītais Sevēru Haidtu nomāca. Viņš jutās daudz ērtāk, kad automobilis ieslīdēja vecajā Satvas rajonā, ko blīvi apdzīvoja tūkstošiem un tūkstošiem strādnieku šķiras pārstāvju, lielākoties imigranti.

Pulkstenis rādīja gandrīz pusseši. Līdz notikumam atlikusi pusotra stunda. Turklāt, kā Haidts ironiski klusībā atzīmēja, an līdz saulrietam ir pusotra stunda.

"Interesanta sakritība," viņš iedomājās. "Laba zīme." Viņa senči garīgie, ja ne ģenētiskie priekšgājēji ticēja zīmēm, labām un ļaunām, un arī viņš padevās tādai pat ticībai. "Jā, es esmu praktisks, nesaudzīgs darījumu cilvēks, taču… man ir arī cita puse."

Viņš atkal iegrima domās par gaidāmo vakaru.

Automašīna meta sarežģītus lokus. Šī galvu reibinošā maršruta mērķis nebija skaistāko objektu apskatīšana. Nē, šāds apkārtceļš uz vietu, kas atradās tikai piecu jūdžu attālumā no Intercontinental viesnīcas, bija Danna ierosināts drošības pasākums.

Taču šoferis algotnis ar pieredzi Afganistānā un Sīrijā pavēstīja:

-   Vienu mirkli man šķita, ka mums seko Alfa Romeo, iespējams, arī Ford. ja tā bija, tad tagad mēs pavisam droši esam atrāvušies.

Danns paraudzījās atpakaļ un noteica:

-    Labi. Dodamies turp.

Drīz vien automašīna atgriezās pilsētā. Pēc desmit minūtēm tā atradās pie rūpnieciska kompleksa Deirā, krāšņā, biezi apbūvētā pilsētas centra rajonā, kas atradās starp Dubaijas līci un Persijas jūras līci. Haidts uzreiz nomierinājās. Ieniris šajā rajonā, cilvēks jutās kā atgriezies pagātnē šķībi nami, tradicionāli tirdziņi un vienkārša osta līča piekrastē. Piestātne, kur rindojās dou un citi kuģīši, varētu kalpot par lielisku uzņemšanas laukumu piedzīvojumu filmai, kuras darbība noris pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados. Kuģi grima zem neaptverami augstu sakrautiem, ar virvi nostiprinātiem konteineru torņiem. Šoferis atrada galamērķi paprāvu rūpnīcu un noliktavu ar piebūvētu, jau aplupušu smilškrāsas vienstāva biroja ēku. Virs stiepļu žoga, kas apjoza teritoriju, aizvijās dzeloņstieple salīdzinoši drošajā Dubaijā tāds skats bija retums. Autovadītājs piestūrēja pie namruņa un pateica dažus vārdus arābu valodā. Vārti lēni atvērās, un Lincoln gausi iebrauca stāvvietā.

Danns un Haidts izkāpa. Līdz saulrietam palika stunda un viens ceturksnis, gaiss pamazām kļuva vēsāks, lai arī zeme izstaroja dienas laikā uzkrāto siltumu.

Haidts izdzirdēja putekļainā vēja atnesto balsi:

-    Lūdzu! Ienāciet, mans draugs!

Vīrietis, kas māja ar roku, bija ģērbies baltā, unikāla Emirātu modeļa dišdāšā un bez galvassegas. Haidts zināja, ka sagaidītājam ir aptuveni piecdesmit pieci gadi, lai gan viņš, kā daždien arābu vīrietis, izskatījās jaunāks. Gudra seja, smalkas brilles, Rietumos pirktas kurpes. Pagarie mati bija atsukāti no pieres.

Mehdī Fulans lieliem soļiem tuvojās pa sarkanu smilšu kārtu, kas plūda pār asfaltu un pārklāja ietvi, celiņus un ēku sienas. Arābam spīdēja acis kā skolaspuikam, kas grasās parādīt ilgi gatavotu projektu. Pēc Haidta domām, tas nemaz nebija tālu no patiesības. Smaidu ietvēra melna bārda. Haidts reiz uzjautrināts uzzināja, ka zemē, kur vīrieši un sievietes parasti nēsā galvassegas, matu krāsas nav populārs produkts, turpretim bārdu krāsa izpelnījusies lielu pircēju ievērību.

Visi sarokojās.

Mans draugs! Haidts necentās sasveicināties arabiski. Valodas viņam nepadevās, un mēģinājumus darīt to, kas nepadodas, viņš uzskatīja par vājuma pazīmi.

Pleciem noraustoties kā allaž, kad viņš gāja savā lempīgajā gaitā, Nials Danns paspēra soli uz priekšu un ari sasveicinājās, taču blāvās acis vērās garām arābam. Tās beidzot vairs nepūlējās saskatīt kaut ko draudīgu. Viņš aizgrābts uzlukoja noliktavā glabāto balvu, ko varēja redzēt pa pavērtajām durvīm, tur atradās apmēram piecdesmit iekārtas visos ģeometriskajos veidolos, radītas no neapstrādāta un krāsota tērauda, dzelzs, alumīnija, oglekļa šķiedras… un sazin vēl no kā. Visur spraucās ārā caurules, kabeļi, vadības ierīces, lampiņas, slēdži, teknes un siksnas. Ja robotiem gadītos kaislīgi sapņi, to darbība norisinātos šai telpā.

Viņi iegāja noliktavā, kurā neredzēja neviena strādnieka. Danns apstājās, lai ciešāk nopētītu un palaikam pat noglāstītu vienu vai otru iekārtu.

Mehdī Fulans bija rūpniecisku iekārtu projektētājs, beidzis Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtu. Viņš vairījās no plaši pazīstamiem uzņēmumiem, kas palīdzētu parādīties uz lietišķās preses izdevumu vākiem un citkārt arī pasēdēt bankrota tiesā, un specializējās funkcionālu rūpniecisku iekārtu un vadības sistēmu projektēšanā šādām iekārtām netrūka noieta. Abi reiz iepazinās pārstrādes iekārtu konferencē, un viņš kļuva par vienu no galvenajiem Sevēra Haidta piegādātājiem. Tikko 1 laidts bija uzzinājis par arāba paradumu šad un tad izbraukt uz ārzemēm un par bīstamiem cilvēkiem, kuriem tas pārdeva savas preces, viņi ātri vien uzsāka sadarbību. Fulans bija gudrs zinātnieks, izdomas bagāts inženieris, un viņa idejas un izgudrojumi "Ben-Hinomai" bija svarīgi.

Piedevām viņam bija sakari.

"Deviņdesmit bojāgājušo…"

To atcerējies, Haidts neviļus ielūkojās pulksteni. Bez dažām minūtēm seši.

-    Ludzu, nāciet līdzi. Fulans bija uztvēris Haidta skatienu. Arābs veda viņus cauri vairākām puskrēslā un klusumā grimstošām telpām. Danns atkal gausināja soli, aplūkodams te kādu iekārtu, te kādu vadības paneli, brīžiem atzinīgi pamādams vai neizpratnē raukdams pieri un, iespējams, lauzīdams galvu, kā šī sistēma darbojas.

Pēc eļļas un krāsas smaržojošās iekārtas, kas izplatīja jaudīgām elektrosistēmām raksturīgo neatkārtojamo asiņu metālisko smārdu, palika aiz muguras, un viņi iegāja biroja telpās. Pustumšā gaiteņa galā Fulans ievadīja kodu un atvēra durvis bez jebkāda uzraksta, un viņi iegāja plašā zālē, kura no vienas vietas mētājās papīra lapas, rasējumi un citi dokumenti ar tekstiem, grafikiem un diagrammām, kas I Iaidtam lielākoties bija neizprotami.

Apkārt valdīja, maigi izsakoties, rēgaina gaisotne, gan pustumsas, gan jucekļa… gan arī sienu rotājumu dēļ.

Tās greznoja acu attēli.

Visdažādāko acu cilvēku, zivs, suņu, kaķu un kukaiņu fotogrāfijas, datorizēti trīsdimensiju atveidojumi, deviņpadsmitā gadsimta mediķu zīmējumi. Visbiedējošākais bija krāšņs, detalizēts cilvēka acs rasējums, it kā mūsdienu doktors Frankenšteins ar modernās inženierzinātnes paņēmieniem konstruētu savu briesmoni.

Pie viena no desmitiem lielu datoru monitoriem sēdēja pievilcīga, aptuveni divdesmit astoņus gadus veca brunete. Viņa piegāja pie Haidta un enerģiski paspieda roku. Stella Kerkpatrika. Esmu Mehdī asistente pētniecības darbā.

Viņa sasveicinājās arī ar Dannu.

Lai ari vairākas reizes apmeklējis Dubaiju, Haidts ne reizi nebija viņu sastapis. Sievietes runā jautās amerikānisks akcents. Pēc Haidta domām, viņa bija gudra, lietišķa un iemieso tradicionālu fenomenu, kādu te var sastapt jau simtiem gadu, būtni no Rietumu pasaules, kas iemīlējusi arābu kultūru.

-   Stella izstrādāja lielāko daļu algoritmu, Fulans pavēstīja.

-    Ak tā gan? Haidts ar smaidu pārvaicāja.

Viņa pietvīka, un sārtuma iemesls drīzāk bija siltās jūtas pret savu darba vadītāju, kuram viņa uzmeta ašu skatienu, meklēdama atzinību, un Fulans asistentei to dāvāja ar pavedinošu smaidu. Haidts izlikās, ka neko nemana.

Kā jau sienas rotājumi mudināja domāt, Fulans specializējās optika. Viņa dzives mērķis bija aplaimot aklos un izgudrot mākslīgo aci, kas būtu tikpat izcila kā tā, ko "Allahs, lai Viņš slavēts, mums radījis". Bet pagaidām viņš pelnīja labi daudz naudas, projektējot rūpnieciskās iekārtas. Viņš izgudroja vairumu Green Way šķirotājiem un dokumentu smalcinātajiem uzstādīto specifisko drošības, vadības un pārbaudes sistēmu.

Haidts nesen bija pasūtījis viņam vēl kādu iekārtu un kopā ar Dannu vēlējās apskatīt tās prototipu.

-    Vai nodemonstrēt? arābs taujāja.

-    Jā, lūdzu, Haidts atteica.

Visi atgriezās iekārtu valstībā. Fulans pieveda viesus pie sarežģīta, vairākas tonnas smaga mehānisma, kas atradās iekraušanas platforma līdzās diviem lieliem rūpniecisko atkritumu presētājiem.

Arābs nospieda dažas pogas, un mehānisms ierūcies lēnām iesila. Iekārta bija apmēram divdesmit pēdas gara, sešas pēdas augsta un sešas pēdas plata. Tās priekšgalā metāla konveijera lente ieslīdēja aptuveni jardu platā atvērumā. Iekšā valdīja tumsa, tomēr Haidtam izdevās saskatit horizontāli novietotus, smailēm klātus cilindrus, kādi atrodami kombainos. Aizmugurē pusducis tekņu stiepās virs konteineriem ar bieziem pelēkiem atkritumu maisiem, kas acīmredzot gatavojās uztvert visu, ko iekārta izmet.

Haidts cītīgi pētīja ierīci. Viņš un Green Way pelnīja bargu naudu, sniedzot drošus dokumentu smalcināšanas pakalpojumus, taču pasaulē noritēja pārmaiņas. Mūsdienās vairums datu atradās datoros un zibatmiņās, un nākotnē šī tendence vienīgi palielināsies. Haidts bija nolēmis paplašināt savu impēriju, piedāvājot jaunu pieeju datu glabāšanas ierīču iznīcināšanā.

Līdzīgu pakalpojumu sniedza arī vairāki citi uzņēmumi, taču Fulana izgudrojums nodrošinās priekšrocības tieši Haidta firmai. Patlaban, lai datus iznīcinātu efektīvi, datori bija jāizjauc ar rokām, ar demagnetizēšanas ierīcēm jāizdzēš no cietajiem diskiem visi dati un pēc tam detaļas jāsaspiež. Lai sadalītu veco datoru komponentēs daudzas bija bīstami elektroniskie atkritumi -, nācās veikt vēl vairākas darbības.

Turpretim šī iekārtā visu veica automātiski. Veco datoru novietoja uz konveijera lentes, un pārējo paveica aparatūra datoru sadalīja, optiskās sistēmas fiksēja sastāvdaļas un novirzīja tās uz attiecīgajām tvertnēm. Haidta pārdošanas speciālisti pratīs pārliecināt klientus, ka aparatūra spēj iznīcināt slepenu informāciju cietajos diskos, turklāt ari pārējās komponentes tiek identificētas un sašķirotas atbilstīgi vietējiem vides aizsardzības noteikumiem.

Priekšnieka galvas mājiena iedrošināta, Stella novietoja vecu klēpjdatoru uz rievotās konveijera lentes. Pēc brīža tas pazuda iekārtas tumšajās dzīlēs.

Atskanēja vairāki asi krakšķi un būkšķi, un pēc tam skaļa šņirkstoņa. Fulans aizveda viesus iekārtai otrā pusē, un tie vēroja, ka mehānismi izgrūž atsevišķajās tvertnēs dažādas atlūzas metālu, plastmasu, shēmas plates un tamlīdzīgi. Tvertnē ar uzrakstu "Datu glabāšanas ierīces" krājās smalki metāla un silicija putekļi viss, kas palicis pāri no cietā diska. Bīstamie elektroniskie atkritumi, piemēram, baterijas un smagie metāli, nonāca tvertnē ar brīdinājuma zīmēm uz sāniem, un nekaitīgās komponentes iekrita otrreizējai pārstrādei paredzētajās vietās.

Pēc tam Fulans aizveda Haidtu un Dannu pie monitora, kurā parādījās iekārtas darbības ziņojums.

Danns šķita atmaidzis, un viņa sejā parādījās kaut kas līdzīgs priecīgam satraukumam.

Ari Haidtā kūsāja saviļņojums, liels saviļņojums. Viņš jau dzīrās uzdot kādu jautājumu, bet tad paskatījās sienas pulksteni. Tas rādīja pusseptiņi. Domas vairs ne lūdzamas nepievērsās mehānismiem.

28. NODAĻA

9

Pietupušies aiz liela konteinera piecdesmit pēdu attālumā no fabrikas, Džeimss Bonds, Fēlikss Laiters un Jūsufs Nasads pa iekraušanas platformas logu vēroja Haidtu, īru, arābu tradicionālajā baltajā apģērbā un kādu pievilcīgu sievieti tumšiem matiem.

Bonds un Laiters ar amerikāņa Alfa Romeo un Nasads pēc tam savā Ford automobilī sāka sekot Lincoln Toivn Car jau no viesnīcas Intercontinental, taču aģenti driz vien apjauta, ka arābu šoferis izmanto izvairīšanās taktiku. Raizējoties, ka viņus var pamanīt, Bonds ar lietojumprogrammas palīdzību savā mobilajā tālrunī ieguva automašīnas izmēru un signatūru datus, ar lāzeru noskaidroja tās koordinātas un augšupielādēja datus Valdības sakaru dienesta štāba izsekošanas centram. Laiters samazināja ātrumu un ļāva, lai sekošanu Lincoln automobilim turpina satelīti, kas ik pa laikam nosūtīja rezultātus uz Bonda mobilo tālruni.

Velns! Laiters novilka, lūkodamies uz aparātu Bondam rokā. Es arī tādu gribētu.

Bonds sekoja Haidta automobiļa virzībai uz kartes un stāstīja Laiteram ceļu. Nasads turējās viņiem aiz muguras. Pamazām atklājās, ka maršruts ir ārkārtīgi līkumains. Visbeidzot Lincoln devās atpakaļ uz Deiru, pilsētas vecāko rajonu. Pēc dažām minūtēm tur ieradās Bonds, Laiters un viņa padotais, atstāja abus transporta līdzekļus šķērsielā starp noputējušām noliktavām un, pārgriezuši stiepļu žogu, sameklēja vietu, no kuras varēs novērot Haidtu un īru. Lincoln šoferis bija palicis autostāvvietā.

Bonds iesprauda austiņu un pavērsa tālruņa kameras objektīvu uz rūpnīcas pusi, ar Sanu Hirani izstrādātu lietojumprogrammu noklausīdamies Haidta sarunas. Vibra-Mike rekonstruēja sarunas, nolasot logu, durvju stiklu vai citu tuvumā esošu gludu virsmu vibrācijas. Pēc tam fiksēto audiomateriālu salīdzināja ar lūpu un mutes kustībām, acu izteiksmi un ķermeņa valodu. Šādos apstākļos programma spēja uztvert sarunas ar astoņdesmit piecu procentu precizitāti.

Drīz vien Bonds pavēstīja pārējiem:

-     Viņi apspriež iekārtu, kas paredzēta Haidta atkritumu uzņēmumam. Velns parāvis!

-     Paskat, kāds neģēlis, Laiters čukstēja. Viņš zina, ka pēc pusstundas ies bojā apmēram deviņdesmit cilvēku, bet lerzē te kā ar pārdevēju par lielekrāna televizoru pikseļiem.

Iezvanījās Nasada tālrunis. Viņš runāja asi, it kā skaldīdams vārdus, un Bonds daļu arābu valodas teksta saprata. Nasads saņēma informāciju par rūpnīcu. Beidzis sarunu, viņš pastāstīja aģentiem, ka rūpnīca pieder Dubaijas pilsonim Mehdī Fulanam. Atsūtītā fotogrāfija apstiprināļa, ka Fulans ir tas pats arābs, ar kuru sarunājas Haidts un Irs. Viņu neturēja aizdomās par saistību ar terorismu, viņš ne reizi nebija apmeklējis Afganistānu un, pēc visa spriežot, bija vien inženieris un uzņēmējs. Tiesa, viņš projektēja un pārdeva savu produkciju arī militārajām kliķēm un ieroču tirgotājiem. Nesen viņš bija izstrādājis kājnieku mīnās uzstādāmu optisku skeneri, kas spēj atšķirt ienaidnieka un sava karaspēka formastērpus un militārās uzšuves.

Bonds atsauca atmiņā Mārčā atrastās piezīmes. "Sprādziena rādiuss…"

Saruna noliktavā atsākās, un Bonds pielieca galvu, lai klausītos. Haidts sacīja Iram:

-    Es vēlos apmeklēt… pasākumu. Mēs ar Mehdī dosimies ceļā jau tagad. Viņš veltīja arābu kolēģim spokainu, teju badīgu skatienu. Tas taču nav tālu, vai ne?

-    Nē, var aiziet kājām.

-   Jūs ar Stellu varētu pārspriest kādu tehnisku sīkumu, I laidts norādīja savam Iru partnerim.

īrs pagriezās pret asistenti, un Haidts ar arābu nozuda noliktavā.

Bonds aizvēra lietojumprogrammu un palūkojās uz Laiteru.

-     Haidts ar Fulanu dodas uz vietu, kur notiks uzbrukums. Iet kājām. Es viņiem sekošu. Pamēģini ievākt ziņas tepat. Sieviete un Irs paliks te. Centies piekļūt viņiem tuvāk. Kad noskaidrošu kaut ko vairāk, es tev piezvanīšu.

-    Labs ir, teksasietis atsaucās.

Nasads pamāja.

Pārbaudījis savu Valtera sistēmas pistoli, Bonds ielika to atpakaļ makstī.

-     Pagaidi, Džeims, Laiters uzsauca. Izglābdams tos deviņdesmit cilvēkus, tu vari atklāt savas kārtis. Nojautis, ka esi viņam uz pēdām, Haidts var ielīst dziļā alā, pazust bez pēdām… un tu viņu vairs neatradīsi līdz brīdim, kad viņš nāks klajā ar jaunu incidentu. Un tad viņš daudz rūpīgāk glabās noslēpumus. Ja tu ļausi Haidtam īstenot to, kas šeit iecerēts, viņš par tevi neuzzinās.

-    Tātad tu iesaki upurēt šos cilvēkus?

Amerikānis skatījās Bondam tieši acīs. Grūta izvēle. Es nezinu, vai man tāda būtu pa spēkam. Bet to ir vērts apsvērt.

-    Es jau apsvēru. Nē, viņi neies bojā.

Bonds pamanīja, ka Haidts ar arābu iziet no teritorijas.

Laiters pieliecies aizskrēja līdz sienai, ietrausās iekšā pa nelielu logu un bez trokšņa nozuda ēkā. Pēc brīža viņš pa logu pamāja ar roku. Nasads viņam sekoja.

Tūdaļ pēc tam Bonds izspraucās pa caurumu žogā un devās pakaļ Haidtam. Vairākus kvartālus savādi līkumojuši pa rūpnieciskā rajona šķērsielām, Haidts un Fulans iegāja Deiras apjumtajā sūkā jeb tirgū, kur simtos kiosku un parasto veikalu varēja iegādāties zeltlietas, garšvielas, apavus, televizorus, kompaktdiskus, videokasetes, Mars šokolādes batoniņus, suvenīrus, rotaļlietas, Austrumu un Rietumu apģērbu… burtiski visu, ko vien var iedomāties. Tikai neliela daļa apmeklētāju šķita vietējie; Bonds saklausīja sarunu drumslas gan tamilu, gan malajalu, gan urdu, gan talalu valodās, taču arābu valoda skanēja salīdzinoši reti. Visur drūzmējās pircēji, simtiem pircēju. Pie katra kioska un katrā veikalā noritēja saspringta tirgošanās, cilvēki drudžaini žestikulēja, rauca uzacis, zibenīgi apmainījās aprautiem vārdiem.

Bonds sekoja abiem vīriešiem drošā attālumā un centās saskatīt kādas pazīmes, kas liecinātu par to, ka apkārt ir cilvēki, kam pēc divdesmit piecām minūtēm jāmirst.

"Kas Lupatlasim prātā? Izmēģinājuma gājiens, gaidot daudz vērienīgāko Piektdienas slaktiņu? Varbūt šie pasākumi tomēr nav saistīti? Iespējams, starptautiskā uzņēmuma vadītāja loma Haidtam ir tikai aizsegs, un viņi ar īru ir tikai .ilgoti slepkavas? Augsta līmeņa slepkavas?"

Bonds izlavierēja cauri pircēju un tūristu pūlim un tika garam doku strādniekiem, kuri lādēja kuģīšos kravu. Te pirms megriba valdīja milzīga drūzma. "Vai uzbrukums notiks tirgus laukumos?"

Izgājuši cauri tirgum, Haidts un Fulans pēc puskvartāla apstājās un palūkojās uz mūsdienīgu trīsstāvu celtni lieliem stikla logiem, no kuriem pavērās Dubaijas līča ainava. Ļaužu pārpilnu sabiedrisko ēku. Bonds piegāja tuvāk un ieraudzīja uzrakstu arābu un angļu valodās: "Emirātu muzejs."

"Tātad šis ir uzbrukuma mērķis. Sasodīti piemērots," Bonds nosprieda. "Pirmajā stāvā vien pulcējas vismaz simts cilvēku, un pārējos stāvos neapšaubāmi ir vēl lielāka burzma." Ēka atradās tuvu līcim, no krasta to atdalīja vienīgi šaurs ceļš, un tas nozīmēja, ka ārkārtas dienestu transportam būs grūti nekavējoties piebraukt notikuma vietai.

Fulans nemierīgi nopētīja apkārtni, bet Haidts pastūma galvenās durvis, un abi nozuda ēkā.

"Es nepieļaušu, lai šie cilvēki iet bojā." Bonds iesprauda austiņu, savā mobilajā tālrunī atvēra noklausīšanās lietojumprogrammu un sekoja abiem vīriešiem. Viņš noskaitīja nelielu ieejas maksu un, iejucis rietumu tūristu grupā, pamazām tuvojās Haidtam.

Prātā negribētas mudžēja domas par Fēliksa Laitera brīdinājumu. "Izglābdams šos cilvēkus, es patiešām varu likt Haidtam manīt, ka viņam kāds ir nācis uz pēdām. Kā šādos apstākļos rīkotos M.?"

Bonds sprieda, ka vecais vīrs droši vien upurētu deviņdesmit cilvēku, lai izglābtu tūkstošus. Ģenerāldirektors savulaik bijis aktīvā dienesta admirālis Karaliskajos Jūras kara spēkos. Šāda līmeņa virsniekiem bieži vajadzēja pieņemt līdzīgus smagus lēmumus.

"Tomēr nolādēts! man kaut kas ir jāuzsāk!" Bonds nodomāja. Muzejā draiskojās bērni, pieaugušie apskatīja un dzīvīgi apsprieda eksponātus, apmeklētāji smējās un aizgrābti māja ar galvu, klausoties gidā.

Haidts ar Fulanu virzījās dziļāk ēkā. "Ko viņi dara? Vai plāno atstāt spridzekli? Iespējams, tieši tas tika būvēts hospitāļa pagrabā Mārčā. Bet tikpat labi iespējams, ka rūpniecisko iekārtu projektētājs Fulans Haidta uzdevumā radījis kādu citu ierīci."

Bonds meta lokus pa plašo marmora vestibilu, kuru pārpildīja arābu mākslas darbi un senlietas. Visiespaidīgākais priekšmets telpā bija milzīga zeltā veidota lustra. Bonds it kā nejauši pavērsa mikrofonu uz Haidta pusi. Viņš bija uztvēris dučiem citu cilvēku sarunu, taču Haidtu un Fulanu nesadzirdēja. Noskaities uz sevi, viņš pagrozīja aparātu un beidzot izdzirdēja Haidta balsi.

-     Es šo bridi esmu gaidījis ilgi. Gribu vēlreiz pateikties jums par to, ka palīdzējāt to īstenot.

-     Priecājos paveikt to, ko spēju, sacīja Fulans. Labi, ka mēs strādājam kopā.

-     Es gribētu nofotografēt mirušos, Haidts nevērigi pačukstēja.

-    Jā, jā, protams. Visu, ko vēlaties, Sevēr.

"Cik tuvu līķiem es varēšu atrasties?"

-    Tūlīt būs septiņi, sacīja Haidts. Vai esam gatavi?

"Ko lai es iesāku?" Bonds izmisīgi lauzīja galvu. "Cilvēkiem draud nāve."

Prātā atausa pamācība: "Tava rīcība būs atkarīga no tava ienaidnieka mērķa."

Pie sienas atradās ugunsgrēka signāla svira. "Ja tas atskanēs, cilvēkus no ēkas evakuēs." Taču turpat bija izvietotas ari novērošanas kameras un grozījās apsardze. Uzreiz tiktu noskaidrots, ka tieši Bonds ir iedarbinājis trauksmes sviru. "Ja centīšos aizbēgt, mani var notvert apsardze un policija, kas atradīs ieroci. Varbūt mani ieraudzīs Haidts, kuram nebūs grūti izsecināt, kas noticis. Misija ar troksni izgāztos. Varbūt ir vēl kāda izeja?"

Nekas cits prātā nenāca, tālab aģents palēnām virzījās tuvāk ugunsgrēka trauksmes panelim.

"Seši un piecdesmit piecas minūtes."

Haidts ar Fulanu straujā solī devās pie durvīm vestibila otrā pusē. Bonds jau stāvēja blakus svirai.

Un divdesmit pēdu attālumā atradās apsargs. Bondu viņš jau bija ievērojis un, iespējams, konstatējis, ka apmeklētājs neizturas kā parasts rietumu tūrists šādos noslēpumu pilnos muzejos. Apsargs pielieca galvu un pateica dažus vārdus mikrofonā, kas bija piestiprināts pie pleca.

Bondam priekšā kada ģimene aplūkoja kamieļu skriešanās sacīkšu diorāmu. Zēns ar tēvu skaļi smējās par komiskajiem modeļiem.

"Seši un piecdesmit sešas."

Nelielā auguma druknais apsargs pagriezās pret Bondu. Viņam pie sāniem pavīdēja pistole. Maksts aizsargatloks jau bija atsprādzēts.

"Seši un piecdesmit septiņas."

Turēdams roku pie ieroča, apsargs tuvojās Bondam.

Tomēr Bonds jau pasniedzās satvert ugunsgrēka trauksmes sviru.

29. NODAĻA

Tajā brīdī skaļruņos atskanēja uzruna arābu valodā.

Bonds sastinga un klausījās. Lielāko daļu paziņojuma viņš saprata. Pēc brīža tas pats tika atkārtots angļu valodā.

Kungi! Tie, kas iegādājušies biļetes uz izrādi pulksten septiņos, tiek lūgti doties uz Ziemeļu spārnu.

Tai pašai ieejai tobrīd tuvojās Haidts ar Fulanu lielās zāles dziļumā. Viņi negrasījās atstāt muzeju. "Ja te paredzēta cilvēku bojāeja, kādēļ viņi nebēg?" prātoja Bonds.

Viņš atkāpās no trauksmes paneļa un gāja uz durvju pusi. Apsargs vēlreiz nomērīja vīrieti ar skatienu un tad novērsās, aizpogādams maksts aizsargatloku.

Haidts ar biedru stāvēja pie ieejas īpašajā izstādē, ko bija sarīkojis muzejs. Bonds lēni izelpoja, un pamazām pār viņu nāca atklāsme. Izstādes nosaukums "Nāve smiltājos". Uzraksts pie ieejas durvīm vēstīja, ka iepriekšējā gada rudenī arheologi netālu no Abū Dabī Livas oāzes apmēram simts kilometru attālumā no Persijas jūras līča krasta atrakuši tūkstoš gadu vecus masu kapus. Secināts^ ka spējā uzbrukumā apkauta visa arābu nomadu cilts, deviņdesmit divi cilvēki. Uzreiz pēc kaujas sacēlusies smilšu vētra un līķus aprakusi. Mirstīgās atliekas karstajās, sausajās smiltīs bija ideāli saglabājušās.

Ekspozīcijā rekonstruēts viss ciemats, un izkaltušie līķi izstādīti tieši tādās pozās kā atrasti. Ētisku apsvērumu dēļ tie parasti piesegti, bet par godu īpašās izstādes apmeklētājiem zinātniekiem, zinātņu doktoriem un profesoriem pārklāji noņemti. Pēc visa spriežot, Fulans bija izgādājis Haidtam biļeti.

Bonds tik tikko noturējās, neiesmējies skaļi, un viņu pārņēma spējš atvieglojums. Pārpratumi un pat atklāti misēkļi smalkajā spiegošanas nozarē, kur operatīvie darbinieki spiesli izstrādāt plānus un tos realizēt, balstoties uz nepilnīgu, skopu informāciju, nav retums. Tādu kļūdu sekas bieži ir katastrofālas Bonds nevarēja atcerēties nevienu gadījumu, kad gaidāmā traģēdija izvērtusies par nekaitīgu kultūras pasākumu. Viņš jau iztēlojās, ar kādu baudu to stāstīs Fillijai Meidenstonei.

Tomēr uzjautrinājums noplaka, kad viņš ar skaidru prātu iedomājās, ka pirms tūkstoš gadiem mirušu deviņdesmit cilvēku dēļ gandrīz izgāzta visa operācija.

Garastāvoklis sabojājās vēl vairāk, kad Bonds ielūkojās lielajā izstādes zālē un paguva apskatīt nāves panorāmu daudziem līķiem uz kauliem bija saglabājusies sažuvusi, savecējusi āda, bet no citiem pāri palicis vienīgi skelets. Rokas pastiepušās augšup, iespējams, vēl beidzamo reizi lūdzot žēlastību. Mātes sargādamas apskāvušas bērnus. Tukši acu dobuļi, tievi pirksti un platas mutes, ko laiks un trūdēšana savilkusi izķēmotos, šaušalīgos smīnos.

Bonds pievērsās Haidtam, kurš cieši lūkojās uz mirušajiem. Viņš bija ekstāzē, acīs zvēroja gandrīz seksuāla iekāre. Pat Fulans jutās neērti blakus darījumu partnerim, kuru pārņēmusi tāda degsme.

"Es pirmo reizi mūžā balsī dzirdēju tādu sajūsmu par slepkavību."

Haidts nerimās fotografēt, un viņa mobilā tālruņa zibšņi lēja pār līķiem spožu gaismu, kurā tie šķita vēl pārdabiskāki un šausmīgāki.

"Nolāpīti velti izšķiests laiks," Bonds iedomājās. "Izdevies noskaidrot vien to, ka Haidts savam pārstrādes uzņēmumam sagādājis jaunu, smalku iekārtu un gūst šķebinošu baudu no mirušu cilvēku fotogrāfijām. Vai "Divdesmitā datuma incidents" lai kas tas būtu ir tāds pat pārpratums, aplama pārtvertas ziņas interpretācija?" Viņš atsauca atmiņā pirmās ziņas tekstu un nonāca pie secinājuma, ka piektdien tomēr tiek plānoti īsti draudi.

…iespējamais cietušo skaits tūkstošos, nelabvēlīgi skartas britu intereses, naudas pārvedums, kā iepriekš nolemts.

Tas nepārprotami bija uzbrukuma apraksts.

Haidts un Fulans devās dziļāk izstāžu zālē, un Bonds, kuram nebija īpašās biļetes, nevarēja tiem sekot. Bet Haidts atsāka sarunu. Bonds pacēla tālruni pie auss.

-    Es tomēr ceru, ka jūs apzināties tās meitenes likteni. Kā viņu isti sauca?

-    Stella, atbildēja Fulans. Jā, mums nav izvēles. Uzzinājusi, ka negrasos atstāt sievu, viņa kļūs bīstama. Stella zina pārāk daudz. Un, godīgi sakot, viņš piemetināja, pēdējā laikā sākusi krist man uz nerviem.

-    Mans kolēģis visu nokārtos, Haidts turpināja. Izvedīs meiteni tuksnesi, un tur viņa pazudis. Lai ko viņš iecerējis, tas tiks paveikts rūpīgi. Viņam nepārspējami padodas saplānot… visu.

"Tad tādēļ Irs palika noliktavā," Bonds secināja. "Ja viņš gatavojas nogalināt Stellu, tad viņu biznesā ne viss ir likumīgs. Jāpieņem, ka saistiba ar "Divdesmitā datuma incidentu" tomēr pastāv." Bonds izsteidzās no muzeja un zvanīja Fēliksam Laiteram. "Sieviete jāizglābj un jānoskaidro, ko viņa zina."

Laiters neatsaucās pēc četriem pīkstieniem zvans tika pārsūtīts uz balss pastkastīti. Bonds zvanīja vēlreiz. "Nolāpīts, kur tas amerikānis palicis? Vai viņš ar Nasadu patlaban cenšas izglābt Stellu, varbūt pat cīnās ar Iru vai šoferi? Vai abiem?"

Vēl viens zvans. Atkal balss pasts. Bonds metās skriešus, lavierēdams cauri tirgum. Tobrīd saulrieta debesis pieskandēja aicinājumi Istenticigajiem doties uz lūgšanu.

Nosvīdis Bonds smagi elsa un pēc piecām minūtēm nonāca pie Fulana noliktavas. Haidta automobili tur vairs neredzēja. Bonds iespraucās pa pirmīt žogā izgriezto caurumu. Logs, pa kuru iekāpa Laiters, bija aizvērts. Pieskrējis pie noliktavas, Bonds atmūķēja sānu durvis, izvilka pistoli un ieslīdēja ēkā.

Tā šķita pamesta, lai gan tuvumā bija dzirdama skaļa iekārtu dārdoņa.

"No meitenes ne miņas. Kur palikuši Laiters un Nasads?"

Aizritēja dažas sekundes, un Bonds guva atbildi uz šo jautājumu vismaz daļēji. Telpā, kurā bija iegājis Laiters, viņš ieraudzīja uz grīdas svaigus asiņu traipus. Varēja redzēt cīņas pēdas, blakus mētājās vairāki instrumenti… arī Laitera pistole un tālrunis.

Bonds iztēlojās, kas telpā noticis. "Laiters un Nasads pašķīrušies, un amerikānis noslēpies te. Kamēr viņš vērojis Iru un Stellu, arābu šoferis piezadzies no aizmugures un iesitis nelūgtajam viesim ar uzgriežņu atslēgu vai caurules gabalu. Vai Laiteru aizvilka, iemeta mašīnā un aizveda tuksnesī kopā ar meiteni?"

Sažņaudzis ieroci plaukstā, Bonds devās pie durvīm, aiz kurām dzirdēja mehānismu radītu troksni.

Uz sliekšņa viņš sastinga.

Vīrietis zilajā jakā viņa pirmītējais sekotājs uzvēla samaņu zaudējušo Fēliksu Laiteru ar kājām pa priekšu uz nekustīgas konveijera lentes milzīgā atkritumu presēšanas iekārtā. Tā jau darbojās vidū divas lielas metāla plātnes ik pa laikam savirzījās kopā un atkal atvirzījās, gaidīdamas jaunu atkritumu kravu.

Laitera kājas atradās vien pāris jardu attālumā no plātnēm.

Uzbrucējs pacēla skatienu un, saviebis seju, pavērās negaidītajā apmeklētājā.

Bonds notēmēja un uzkliedza: Rokas nost!

Svešais paklausīja, bet tad piepeši metās uz labo pusi, aši nospieda kādu pogu iekārtas sānā un aizskrēja prom.

Konveijera lente sāka neatlaidīgi kustēties uz priekšu, un Laiters atradās pavisam tuvu biezajām tērauda plātnēm, kas sakļāvās sešu collu attālumā viena no otras un tad atrāvās, lai ļautu starp tām nonākt kārtējai atkritumu partijai.

Piesteidzies pie iekārtas, Bonds zibenīgi nospieda izslēgšanas pogu un jau dzīrās doties pakaļ uzbrucējam, taču jaudīgais motors neapstājās uzreiz un lente slidēja uz priekšu pretī nāvējošajām plātnēm.

"Ak kungs!" Bonds iegrūda pistoli makstī un pagriezās atpakaļ. Satvēris Laiteru, viņš pūlējās novilkt kolēģi nost no konveijera, taču lentē iestrādātie asie dzelkšņi bija ieķērušies apģērbā.

Bija atlikušas astoņpadsmit collas, sešpadsmit… divpadsmit.

Bonds uzlēca uz lentes, atspiedās ar pēdu pret iekārtas rāmi, aptina Laitera žaketi ap plaukstam un sirdigi parāva. Gaita palēninājās, taču masīvais motors turpināja dzīt lenti tuvāk plātnēm.

Laiters nonāca astoņu, pēc tam sešu collu attālumā no baisās atveres, kur viņa pēdas un potītes pārvērtīsies mīkstā masā.

Roku un kāju muskuļi sāpēs dega Bonds rāva vēl spēcīgāk, piepūlē iestenēdamies.

Trīs collas…

Visbeidzot lente apstājās, hidraulika nošņācās, un plātnes norima.

Cīnīdamies pēc elpas, Bonds atāķēja amerikāņa bikses no lentes dzelkšņiem un uzmanīgi noguldīja draugu uz grīdas. Tad viņš aizskrēja uz iekraušanas platformu, pa ceļam izvilkdams ieroci, taču no vīrieša zilajā jakā nebija ne vēsts. Pārliecinājies, ka briesmas pagaidām nedraud, Bonds atgriezās pie CIP aģenta, kurš tobrīd jau sāka atgūties un ar Bonda palīdzību lēni pietrausās sēdus.

-    Tevi taču nevar ne uz piecām minūtēm atstāt vienu, vai ne? Bonds sacija, slēpdams šausmas, ko izjutis brīdī, kad draugam draudēja nāve. Viņš apskatīja brūci galvā un noslaucīja asinis ar turpat blakus atrastu lupatu.

Laiters pavērās uz iekārtu un pašūpoja galvu. Kalsnā seja izplūda pierastajā smaidā. jūs, briti, mūždien iejaucaties nelaikā. Vēl mirklis, un es būtu ar viņu ticis galā.

-   Slimnīcā? Bonds iejautājās. Glābšanas darbu pūliņu un iznākuma atvieglojuma dēļ sirds pukstēja straujā ritmā.

-    Nē. Amerikānis apskatīja lupatu. Lai gan tā mirka asinīs, Laiters šķita drīzāk noskaities nekā ievainots. Velns, Džeims, jau pāri noteiktajam laikam! Tie deviņdesmit…

Bonds pastāstīja par izstādi.

-     Kāda neraža! Laiters skaļi, skarbi iesmējās. Kā mēs, brāl, tā kļūdījāmies? Tātad Haidts ķer ekstāzi no līķiem. Un fotografēja tos? Labs porno…

-    Kas īsti atgadījās, Fēliks? Bonds atdeva Laiteram tālruni un ieroci.

Laitera skatiens sastinga.

-    Tikko tu aizgāji, noliktavā ienāca šoferis. Es redzēju, kā viņš ar iru sarunājas un pamet aci uz meiteni. Sapratu, ka viņiem ir kāds plāns, un tas nozīmēja, ka meitene šo to zina. Man ienāca prātā viltība, lai viņu izglābtu. Mēs uzdotos par drošības inspektoriem vai ko tamlīdzīgu. Bet es nepaguvu. Viņi meiču sagūstīja, sasēja un aizvilka uz kabinetu. Es sūtīju Jūsufu apiet no otras puses un jau devos klāt, bet nepaspēru ne desmit soļus, kad tas nelietis… puisis no

iepirkšanās centra, tavs sekotājs… mani sagrāba.

-    Zinu. Es viņu redzēju.

-    Tas suņabērns labi pārvalda austrumu cīņas, to nu gan es varu apgalvot. Es kārtīgi dabūju pa seju un iekritu nokdaunā.

-    Vai viņš kaut ko sacīja?

-    Kaut ko ņurdēja.

-    Viņš sadarbojas ar īru vai Fulanu?

-    Nemāku teikt. Es neredzēju viņus kopā.

-    Un meitene? Mums viņa jāatrod.

-    Viņi droši vien jau devušies uz tuksnesi. Ja mums paveicies, Jūsufs viņiem ir uz pēdām. Droši vien mēģināja mani sazvanīt, kamēr biju atslēdzies.

Bondam piepalīdzot, aģents uztrausās kājās un nospieda ialruņa ātro zvanu pogu.

Un tuvumā atskanēja apslāpēti zvana treļļi, jautra elektroniska melodija.

Abi viri palūkojās apkārt. Laiters pagriezās pret Bondu.

-     Nevar būt! amerikānis nočukstēja, uz mirkli aizvērdams acis. Tad viņš pieskrēja pie presētāja. Skaņas plūda no liela pilna plastmasas maisa, kuru aparāts bija automātiski aizsējis ar vadu un novietojis uz iekraušanas platformas, lai vēlāk aizgādātu uz izgāztuvi.

Ari Bonds aptvēra notikušo. Es paskatīšos, viņš piedāvājās.

-    Nē, Laiters stingri noteica. Tas ir mans pienākums.

Viņš atlocīja vadu, dziji ieelpoja un ieskatījās maisā. Bonds

nostājās viņam līdzās.

Sablīvētās asu metāla lausku, vadu, uzgriežņu, bultu un skrūvīšu drumslas jaucās ar asiņainu masu un lupatām, cilvēka orgānu gabaliem un kaulu šķembām.

Griestos stingi vērās Jūsufa Nasada glāžainās acis.

Nepārmijuši ne vārda, abi atgriezās pie Alfa Romeo un atvēra satelītu sekošanas sistēmu, kas vēstīja, ka Haidta limuzīns ir atgriezies viesnīcā Intercontinental. Divreiz pa ceļam tas bija īsu brīdi apstājies visticamāk, lai pārceltu meiteni citā automašīnā, kas aizvedīs viņu pēdējā braucienā uz tuksnesi, un uzņemtu llaidtu pie muzeja.

Pēc piecpadsmit minūtēm Bonds ar Alfa Romeo pabrauca

garām viesnīcai un iestūrēja stāvvietā.

-    Vai negribi noīrēt numuru? Bonds apjautājās. Un apkopt brūci? Viņš norādīja uz Laitera galvu.

-     Nē, sasodīts, man gribas iedzert! Es tikai noskalošos. Satiksimies bārā.

Novietojis auto, Bonds atvēra bagāžnieku, izņēma somu ar klēpjdatoru, bet lielo koferi atstāja. Laiters uzmeta plecā savu nelielo somu un atrada cepurīti, kuru greznoja Teksasas universitātes Longhorns amerikāņu futbola komandas logotips. Saudzīgi uzvilcis to pāri brūcei, viņš pastūma zem cepures salmu krāsas matus. Viesnīcā viņi iegāja pa sānu durvīm.

Laiters devās noskaloties, un Bonds, pārliecinājies, ka neviens no Haidta pavadoņiem negrozās vestibilā, izgāja pa galvenajām durvim uz ielas un vērtējoši nopētīja vairākus limuzīnu šoferus, kas enerģiski tērzēja. Pēc Bonda domām, Haidta šofera viņu vidū nebija. Viņš ar žestu paaicināja tuvāko neliela auguma šoferi, un tas dedzīgi paklausīja.

-    Vai jums ir vizītkarte? Bonds jautāja.

-    Jā gan, patiesi ir, ser. Tā kā Bonds uzmeta tai skatienu un noglabāja kabatā, šoferis pavaicāja: Ko jūs vēlētos, ser? Pabraukāties pa kāpām? Nē, es zinu, uz zeltlietu tirgu. Jūsu kundzei. Jūs aizvedīsiet viņai no Dubaijas kādu mantiņu un būsiet varonis.

-      Cilvēks, kas nolīga to limuzīnu… Bonda skatiens strauji aizslīdēja pie Lincoln, ar kuru vēl nesen bija braucis Haidts.

Šofera acis sastinga. Bonds neuztraucās viņš nojauta, ka ziņas būs nopērkamas. Un izmēģināja laimi vēlreiz. Jūs viņu pazīstat, vai ne?

-    Ne īpaši, ser.

-    Bet jūs, šoferi, allaž visu apspriežat. Jūs zināt visu, kas šeit notiek. Sevišķi par tādu savdabīgu zelli kā misters Haidts. Bonds iespieda vīrietim saujā piecsimt dirhemu.

-    Jā, ser, jā. Es laikam kaut ko esmu dzirdējis… Es padomāšu. Jā, iespējams.

-    Kas tas varētu būt?

-    Es domāju, ka viņš ar draugiem ir devies uz restorānu. Viņi tur uzturēsies kādas divas stundas. Tas ir ļoti labs restorāns. Maltītes tur rit nesteidzīgi.

-    Vai zināms, kurp viņi dosies pēc tam?

Vīrietis pamāja ar galvu, taču cieta klusu.

Vēl piecsimt dirhemu atraisīja viņam mēli.

-     Mūsu klātbūtnē ļaudis kļūst bezrūpīgi. Šoferis klusi un ciniski pasmējās. Mēs esam tikai kamieļi. Nastu nesēji. I's ar to gribu teikt, ka mūs neviens neievēro. Un tāpēc uzdrošinās runāt visu. Visu, kas ir slepens. Visu, kas ir vērtīgs.

Bonds izņēma vēl dažas naudaszīmes, taču atlika tās kabatā.

Šoferis aši paraudzījās apkārt un turpināja stāstīt:

-    Viņš šovakar dosies uz Keiptaunu. Ar privāto lidmašīnu, kas pacelsies aptuveni pēc trim stundām. Es jau sacīju, ka mūsu restorāns pagrabā ir pazīstams ar piedāvāto iespēju krāšņi un nesteidzīgi pusdienot. Vīrietis tēloti sarauca degunu. Taču jautājumi liek manīt, ka jūs droši vien nevēlaties, lai mani biedri jums rezervē galdiņu. Es saprotu. Varbūt atcerēsieties, kad nākamreiz viesosieties Dubaijā.

Bonds pasniedza pārējo naudu, izņēma šofera vizītkarti un, uzsitis tai ar īkšķi, pavaicāja:

-    Vai redzējāt manu kolēģi? To vīru, kas iegāja viesnīcā kopā ar mani?

-    To skarbo veci?

-    Gaužām skarbs. Es drīz došos prom no Dubaijas, bet viņš paliks. Viņš no sirds cer, ka jūsu ziņas par misteru Haidtu ir patiesas.

Smaids pazuda kā vēja pūstas smiltis. Jā, jā, ser, tās ir pilnīgi patiesas, zvēru pie Allāha! Lai Viņš slavēts!

30. NODAĻA

Bonds iegāja bārā un apsēdās pie galdiņa ārpusē uz terases, no kuras pavērās skats uz Dubaijas līci, mierpilnu spoguli ar krāsainu līgojošo gaismiņu atspulgiem. Tāda aina nesaderējās ar pirmīt pieredzētajām šausmām Fulana rūpnīcā.

Pienāca viesmīlis un apvaicājās, ko kungs vēlētos. Bonda iemīļotākais alkoholiskais dzēriens bija amerikāņu viskijs, taču, pēc viņa uzskatiem, dzeldinoši aukstam degvīnam piemita ja ne dziedējošas, tad vismaz medicīniskas īpašības. Viņš pasūtīja dubulto Stoļičmja ar vidēji sausu martini un lūdza to kārtīgi sakratīt, nevis samaisīt. Tādējādi degvīns tiek labāk atdzesēts un bagātinās ar gaisu, un vienlaikus uzlabojas garša.

-    Un klāt tikai citrona miziņu.

Kad atnesa dzērienu necaurspīdīgums apliecināja, ka tas sagatavots pareizi, Bonds bez kavēšanās izdzēra pusi glāzes un juta, kā dedzinošais saltums izlīst cauri rīklei un iesveļas sejā. Tas palīdzēja notrulināt izmisīgo rūgtumu par to, ka viņš nav izglābis nedz jauno sievieti, nedz Jūsufu Nasadu.

Tomēr tas nekādi neaizgaiņāja atmiņas par Haidta sejas izteiksmi, kad viņš ar pārdabisku iekāri Vērās uz līķiem.

Bonds iedzēra vēl vienu malku un izklaidīgi raudzījās televizorā virs bāra letes ekrānā skaistā Bahreinas dziedātāja Ahlama virpuļoja videoklipā, kas bija samontēts arābu un indiešu televīzijai pierastajā saraustītajā stilā. No skaļruņiem plūda viņas apburošā, trillinošā balss.

Izdzēris glāzi, Bonds piezvanīja Billam Teneram, izstāstīja par velto trauksmi vēstures muzejā un mirušajiem un piebilda, ka Haidts vakarā dosies uz Keiptaunu.

-     Vai T-nodaļa nevarētu izgādāt man biļeti? Drauga lidmašīnu nevaru aizņemties, jo tā jau atgriezusies Londonā.

-    Darīšu, ko varēšu, Džeims. Droši vien nāksies lidot ar komercreisu. Bet neesmu pārliecināts, vai nokļūsi tur pirms I laidta.

-    Man tikai nepieciešams kāds, kurš sagaida viņa lidmašīnu un novēro, kurp viņš dodas. Kāda ir MI6 situācija tajā valstī?

-   Dienvidāfrikas bāzē Keiptaunā ir slepenais operatīvais darbinieks Gregorijs Lems. Es paraudzīšos, kāds ir viņa statuss. Klausulē atskanēja taustiņu klaboņa. Viņš patlaban atrodas Eritrejā; zobenu žvadzināšana pie Sudānas robežas pieņemas spēkā. Bet, Džeims, neiesaistīsim Lemu, ja vien varam no tā izvairīties. Viņam nav ideāli tīra pagātne. Viņš ir pārgājis iezemiešu pusē, gluži kā tēls kādā Greiema Grīna romānā. Man šķiet, MI6 jau grasījās viņu atlaist, taču sazin kāpēc tas vēl nav izdarīts. Es atradīšu kādu vietējo. Iesaku Dienvidāfrikas policijas dienestu, nevis Nacionālo Izlūkošanas pārvaldi, kura beidzamā laikā bieži parādās ziņās un parasti ne pārāk labā gaismā. Es šur tur piezvanīšu un tad ar tevi sazināšos.

-    Paldies, Bili. Vai savienosi mani ar K-nodaļu?

-     Lai notiek. Vēlu veiksmi.

Drīz vien klausulē atskanēja domīga balss. K-nodaļa. Hirani.

-   Sanu, te aģents nulle, nulle, septiņi. Esmu Dubaijā. Man vajag palīdzību.

Uzklausījis Bondu, Hirani šķita vīlies par to, ka uzdevums ir tik vienkāršs.

-    Kur tu atrodies? viņš taujāja.

-     Festivālpilsētas rajonā, viesnīcā Intercontinental.

Bonds dzirdēja, kā klab taustiņi.

-    Labi. Pusstunda. Bet atceries par ziediem!

Saruna beidzās, un pienāca Laiters. Viņš apsēdās un pasūtīja tīru Jim Beam viskiju.

-    Bez ledus, bez ūdens, bez augļu salātiem, bez visa pārējā. Toties dubulto. Un es nemaz neatteiktos no trīskāršā.

Bonds pasūtīja vēl vienu martini. Kad viesmīlis aizgāja, aģents apvaicājās:

-    Kā galva?

-    Nieki vien, Laiters klusi atrūca. Ievainojums nelikās bīstams, un Bonds nojauta, ka drauga nomāktā garastāvokļa cēlonis ir Nasada zaudējums. Vai kaut ko noskaidroji par Ilaidtu?

-    Viņi šovakar lido uz Keiptaunu. Pēc pāris stundām.

-    Kas tur paredzēts?

-    Nav ne jausmas. Tieši tas man jānoskaidro.

"Turklāt trīs dienu laikā," Bonds sev atgādināja, "ja vien gribu izglābt tūkstošiem cilvēku."

Kamēr viesmīlis pienesa dzērienus, abi sēdēja un klusēja. Malkodami aģenti uzmanīgi pārlūkoja lielo telpu. Nekur nemanīja ne tumšmataino vīrieti ar auskaru, ne novērotājus, kuri censtos neuzkrītoši sekot abiem vīriešiem, kas sēdēja stūri.

Ne viens, ne otrs nepieminēja bojā gājušo kolēģi. Aģenti to nekad nedarīja.

-    Un Nasada līķis? Bonds iejautājās.

Doma, ka sabiedrotais nonāks tādā negodpilnā kapā, šķita grūti paciešama.

Laiters saknieba lūpas. Ja tur iesaistīti Haidts un īrs un es izsaukšu vienību, viņi sapratīs, ka esam nākuši uz pēdām. Es nedrīkstu piejaut, ka mūsu operācija tiek atmaskota. Jūsufs apzinājās risku.

Bonds palocīja galvu. "Protams, tā būs pareizi, lai gan lēmumu pieņemt tālab nav vieglāk."

Laiters ievilka nāsīs viskija aromātu un iedzēra vēl vienu malku. Zini, mūsu darbā tieši tādi lēmumi ir visgrūtākie. Izvilkt revolveri un tēlot lielceļa laupītāju nav tik grūti. To var darīt bez domāšanas.

Iezvanījās Bonda mobilais tālrunis. T-nodaļa bija viņam rezervējusi vietu Air Emirates nakts reisā uz Keiptaunu. Jāizlido pēc trim stundām. Bondu šādas aviokompānijas izvēle priecēja. Tā rūpīgi pieraudzija, lai nekļūtu par kārtējo masveida tirgus produktu, un sniedza saviem pasažieriem aviopārvadāšanas zelta laikmeta cienīgu apkalpošanu, kādu varēja baudīt pirms piecdesmit vai sešdesmit gadiem. Viņš pastāstīja Laiteram par saviem ceļojuma plāniem un beigās piedāvājās ieturēt kopā maltīti.

Amerikānis ar rokas mājienu paaicināja viesmīli un palūdza uzkodu plati.

-    Pēc tam atnesiet grilētu jūras asari. Un esiet tik mīļi un izņemiet asakas.

-    Jā, ser.

Bonds pasūtīja pudeli laba premier cru Chablis, ko atnesa jau pēc brīža. Abi klusuciezdami dzēra vīnu no atdzesētām glāzēm, līdz atnesa pirmo ēdienu koftu ar olīvām, humusu, sieru, baklažānu, riekstiem un labāko neraudzēto maizi, kādu Bonds savā mūžā bija baudījis. Viņi ķērās pie maltītes. Nokopis galdu, viesmīlis atnesa otro ēdienu. Zaļu lēcu ielenkumā kūpēja vienkārša balta zivs. Izrādījās ļoti garšīga, maiga, taču ar vieglu gaļas piegaršu. Nobaudījis tikai dažus kumosus, Bonds izdzirdēja iezvanāmies tālruni. Ekrānā iegaismojās vienīgi Lielbritānijas valdības iestādes kods. Domādams, ka Fillija zvana no citām telpām, Bonds atbildēja.

Savu rīcību viņš uzreiz nožēloja.

31. NODAĻA

j

-     Džeims! Džeims! Džeims! Uzmini, kas zvana! Te Persijs. Sen neesam runājušies.

Bondam pamira sirds.

Ieraudzījis niknumu drauga sejā, Laiters sarauca pieri.

-    Pērsij… jā.

-    Vai tu labi jūties? Es ceru, ka neesi iesaistījies strīdos, kuru seku novēršanai būtu nepieciešams kas nopietnāks par plāksteri, Trešās daļas direktora vietnieks Osborns-Smits taujāja.

-    Viss kārtībā.

-    Priecājos to dzirdēt. Mums šeit notikumi risinās vēja ātrumā. Tavs priekšnieks visiem izstāstīja par plānu "BenIlinoma". Tev jau nebija laika to izdarīt, ja reiz tik steidzīgi pameti valsti. Pēc brīža Osborns-Smits piebilda: Aha. Es tikai kacinos, Džeims. Patiesībā es tev zvanu vairāku iemeslu dēļ un vispirms gribu atvainoties.

-    Nudien? Bonds pārjautāja aizdomu pilnā balsī.

-    Es atzīstu, ka šorīt no rīta Londonā kaujas vienība bija gatavībā nogrābt Haidtu un atvest viņu pie manis uz tēju un sarunu. Osborns-Smits runāja pavisam nopietni. Bet izrādījās, ka tev ir taisnība. Novērotāji atšifrēja vienu sarunas fragmentu. Mirklīti uzgaidi, es nocitēšu. Tas skanēja šādi… Vispirms nesaprotami trokšņi, un tad: "Sevēram ir trīs galvenie partneri… Ja viņa paša nav, ikviens no tiem drīkst nospiest podziņu." Redzi, Džeims, ja mēs viņu arestētu, tā tiešām būtu nelaime… taisni tā, kā tu sacīji. Pārējie ieraktos dziļi pazemē, un mums zustu visas izredzes noskaidrot plāna "Ben-Hinoma" būtību un pielikt tam punktu. Viņš ievilka elpu. Mūsu tikšanās reizē es mazliet par daudz činksleju un par to lūdzu piedošanu. Es gribētu sastrādāties ar levi, Džeims. Vai pieņemsi atvainošanos? Kas bijis, tas bijis… pavēzējam Hermiones burvju zizli, un miers? Sarunāts?

Bonds sen bija nācis pie secinājuma, ka izlūkošanas pasaulē sabiedrotie ne retāk kā ienaidnieki lūdz piedošanu par pārkāpumiem. "Nav šaubu, ka Osborna-Smita nožēla ir saistīta ar vēlmi palikt laukumā un tīkot pēc pienācīgas slavas spozmes. Bet man nav iebildumu. Svarīgāk ir noskaidrot, kas ir šis plāns "Ben-Hinoma", un novērst tūkstošiem cilvēku bojāeju."

-    Lai notiek.

-    Labi. Tavs priekšnieks nosūtīja mums ziņojumu par tavu atradumu Mārčā, un es vācu informāciju. Ar "sprādziena rādiusu" viss ir samērā saprotams, proti, tas būs pašdarināts spridzeklis, tālab mēs pārbaudām visas norādes par neuzskaitītām sprāgstvielām. Un zīmītē pieminēti pieci miljoni mārciņu. Es iesaistīju Anglijas Bankas cilvēkus, kas man bija pakalpojumu parādā, un uzdevu novērot visas aizdomīgās finanšu operācijas.

Arī Bonds bija prātojis par to. "Taču mūsdienās pieci miljoni mārciņu ir tāda sīknauda, ka būtu jāpārbauda pārlieku daudz sūtījumu. Bet Osborns-Smits lai pastrādā."

-     Runājot par apstiprināto "kursu"… Trešās daļas direktora vietnieks piebilda, kamēr nav plašāku ziņu, mēs nevaram novērot nevienu lidaparātu vai kuģi. Taču es pabridināju aviācijas un ostu puišus, lai nepieciešamības gadījumā nekavējas rīkoties.

-     Labi, Bonds atteica, taču noklusēja, ka lūdzis Billu Teneru darīt tāpat. Es tikko noskaidroju, ka Haidts, viņa draudzene un īrs grasās braukt uz Keiptaunu.

-    Uz Keiptaunu? Par to ir vērts pakustināt smadzenes. Es te drusku painteresējos par Haidtu. Dienvidāfrikā atrodas viena no lielākajām Green Way filiālēm. Viņa otrās mājas. Es gribētu saderēt, ka tā ir saistīta ar "Ben-Hinomu". Dievs zina, cik daudz tur ir britu interešu.

Bonds pastāstīja par Fulanu un meitenes nāvi. Konkrēti mēs uzzinājām vienīgi to, ka Haidts gūst baudu, aplūkojot mirušu cilvēku fotogrāfijas. Un arāba uzņēmums arī droši vien ir saistīts ar "Ben-Hinomu". Viņš savulaik ir piegādājis aprīkojumu ari ieroču tirgotājiem un militārajām kliķēm.

-     Patiesi? Interesanti. Jā, ja reiz par to runājam… uzmet aci fotogrāfijai, kuru es augšupielādēju. Tā noteikti jau ir pienākusi.

Bonds minimizēja tālruņa aktīvā zvana ekrānu un atvēra šifrēto sūtījumu un tai pievienoto fotogrāfiju. Tajā bija redzams īrs.

-    Tas ir viņš, aģents pavēstīja Osbornam-Smitam.

-    Tā jau domāju. Viņa vārds ir Nials Danns.

-    Kā tu viņu atradi?

-    Getvikas novērošanas kameru uzņēmums. Datubāzēs šis vīrs nav atrodams, taču mani nenogurdināmie padotie lika salīdzināt šo attēlu ar Londonas ielu novērošanas kameru iegūtajiem videomateriāliem. Vīrietis ar tādu pašu savādu matu griezumu tika manīts pētām tuneļus, kurus Green Way patlaban izbūvē netālu no Viktorijas krastmalas. Atkritumu vākšana un transportēšana pa pazemes tuneļiem tagad ir jaunākais modes kliedziens. Ceļi tad ir tīri, un tūristi priecīgi. Daži mūsu zēni izlikās par komunālā uzņēmuma darbiniekiem, nofotografēja to zelli un noskaidroja viņa isto vārdu. Es nosūtīju viņa dosjē uz MI5, Skotlendjardu un jūsu štāba priekšniekam.

-     Kas ir zināms par Danna pagātni? aģents taujāja. Priekšā uz galda atdzisa zivs, taču Bonds par to nelikās zinis.

-     Interesants stāsts. Dzimis Belfāstā, studējis arhitektūru un inženierzinātnes, kļuvis par labāko savā kursā. Armijā apguvis sapiera amatu.

Sapieru un kara inženieru pienākums ir būvēt tiltus, lidlaukus un patvertnes kaujas vienībām, kā arī izveidot un attīrīt minu laukus. Izslavēti ar savu prasmi improvizēt un spējām radīt apbruņojumu aizsardzības vai uzbrukuma nolūkiem, kā arī nocietinājumus no pieejamajiem materiāliem un ne gluži ideālos apstākļos.

Ārzemju attīstības grupas leitnants Bills Teners bija dienējis sapieru vienībā, un tagad viņš štāba priekšnieks ar kluso balsi un kaislību uz golfu bija viens no gudrākajiem un bīstamākajiem vīriem, kādus Bonds pazina.

-    Izstājies no dienesta, viņš kļuva par pašnodarbinātu inženierdarbu inspektoru, Osborns-Smits stāstīja. Es gan nezināju, ka tāds amats vispār pastāv, taču izrādās, ka dažādās ēku celtniecības, kuģu vai lidmašīnas būvniecības stadijās jāiztur simtiem pārbaužu. Danns apskata darbu un dod slēdzienu. Cik nopratu, viņš bijis augstu novērtēts un spējis atrast vainas tur, kur neviens cits neko būtisku neievēroja. Taču, saskaņa ar Ieņēmumu dienesta reģistra datiem, viņš negaidīti pameta šo darbu un kļuva par konsultantu. Turklāt strādā sasodīti labi, ja reiz pelna ap divsimt tūkstošiem gadā… un iztiek bez uzņēmuma logotipa vai tāda mīlīga talismana kā mūsu olimpiskie Venloks un Mandvils.

Bonds ievēroja, ka pēc atvainošanās Osborna-Smita asprātības kādas nu tās bija viņu kaitina mazāk.

-    Iespējams, tā viņi iepazinās. Danns veica savus inspektora pienākumus uzņēmumā Green Wai/, un Haidts pēc tam viņu nolīga.

-    Datizrace vēsta, ka Danns pēdējo četru gadu laikā bieži lido uz Keiptaunu. Viņam ir dzīvoklis gan tur, gan Londonā, kuru mēs, starp citu, izpētījām, bet nekā ievenbas cienīga neatradām. Tūrisma datubāzes liecina, ka viņš apmeklējis Indiju, Indonēziju, Kārību jūras salas un dažas citas vietas, kur briest nepatikšanas. Jādomā, ka viņš priekšnieka uzdevumā izlūko jaunas filiāles. Tad Osborns-Smits piebilda: Vaitholā joprojām nerimstas par Afganistānu, taču, manuprāt, viņu teorijas nav nenieka vērtas. Esmu pārliecināts, ka tu esi trāpījis mērķi, Džeims.

-    Paldies, Pērsij. Tava palīdzība man lieti noder.

-   Priecājos pakalpot. Vārdi, kas vēl vakar Bondam šķistu augstprātīgi un pazemojoši, tagad izklausījās sirsnīgi.

Pabeidzis sarunu, Bonds izstāstīja Fēliksam Laiteram par Osborna-Smita atklājumiem.

-    Tātad šis putnubiedēklis Danns ir inženieris? Mēs štatos tādus saukājam par ņergām.

Restorānā ienāca tirgotājs un apstaigāja galdiņus, piedāvādams iegādāties rozes.

Laiters pamanīja, kurp vēršas Bonda skatiens.

-    Paklau, Džeims, vakariņas izvērtās brīnišķīgas, taču tu pūlies velti, ja gribi iegūt manu labvēlību ar puķu pušķi.

Bonds pasmaidīja.

Tirgotājs piegāja pie blakus galdiņa, kur sēdēja jauns pāris, un pasniedza rozi.

-    Lūdzu, viņš sacīja sievietei. Jaukajai dāmai šī par brīvu un ar maniem laba vēlējumiem.

Pēc brīža Bonds pacēla salveti un atvēra aploksni, kuru pirmīt nemanāmi bija izņēmis no tirgotāja kabatas.

"Atceries par ziediem!"

Viņš neuzkrītoši nopētīja viltoto Dienvidāfrikas šaujamieroču nēsāšanas atļauju ar visiem nepieciešamajiem zīmogiem un parakstiem.

-     Ir laiks, viņš bilda, kad noskaidroja, cik rāda pulkstenis. Nebija vēlēšanās, ejot ārā no viesnīcas, uzskriet Haidtam, Dannam vai sievietei.

-    Šo liksim nokārtot tēvocim Semam, Laiters sacīja un samaksāja rēķinu. Izgājuši no bāra, viņi izslīdēja no viesnīcas pa sānu durvim un nonāca autostāvvietā.

Pēc pusstundas abi jau atradās lidostā.

-    Jūsufs, protams, bija lielisks darbinieks, Laiters klusā balsi sacīja, kad viņi uz atvadām sarokojās. Taču vienlaikus viņš bija arī labs draugs. Džeims, ja tas bandubērns zilajā jakā tev gadīsies pa ķērienam, nepalaid izdevību garām!

Trešdiena NĀVES LAUKI

..

32. NODAĻA

9

Kamēr Air Emirates piederošais Boeing laineris līgani slīdēja pa betona segumu uz Keiptaunas lidostas vārtejas pusi, Džeimss Bonds izstaipījās un steidza uzvilkt kurpes. Viņš jutās atguvis spēkus. Drīz pēc pacelšanās no Dubaijas lidostas viņš pacienājās ar divām glāzēm Jim Beam viskija ar mazliet ūdens, un šāds dzēriens nevainojami paveica savu uzdevumu sagādāja Bondam gandriz septiņas stundas svētlaimīga nepārtraukta miega. Pamodies viņš pārskatīja Billa Tenera atsūtītās īsziņas.

Ar kontaktpersonu kapt. Jordānu no DĀ policijas Noziedzības apkarošanas un izmeklēšanas nodaļas tikšanās lidostā. Haidta novērošana sākta.

Drīz sekoja otra.

Gregorijs Lems no MI6 acīmredzot vēl Eritrejā. Šeit valdošais viedoklis vairīties no viņa, cik iespējams.

Beidzot arī pēdējā.

Prieks dzirdēt, ka esat sabučojušies un izlīguši ar Osbornu-Smitu. Kad paredzēta vecpuišu ballīte?

Bonds nenoturējās un pasmaidīja.

Lidmašīna pieripoja pie vārtejas un apstājās, un vecākais stjuarts nolasīja Bondam tik pazīstamo nosēšanās liturģiju:

Apkalpei durvis pārslēgt manuālajā režīmā, pārbaudīt. Dāmas un kungi, lūdzu, esiet uzmanīgi, atverot bagāžas nodalījumus virs galvas! Varbūt mantas lidojuma laikā pārbīdījušās.

"Esi svētīts, mans bērns, jo Liktenis ir lēmis tevi nogādāt sveiku un veselu uz zemes… vismaz pagaidām."

Bonds nocēla klēpjdatora somu koferi, kurā atradās ierocis, viņš bija nodevis bagāžā, un cauri rosmes pārņemtajai zālei soļoja uz Imigrācijas daļu. Saņēmis pasē oficiālo zīmogu, viņš iegāja Muitas zālē un uzrādīja druknam, nopietnam darbiniekam šaujamieroču nēsāšanas atļauju, lai varētu saņemt koferi. Muitnieks uzmanīgi nopētīja Bondu. Tas saspringa, nojauzdams, ka viegli cauri netiks.

-     Tā, tā, uzpūtīgā toni novilka muitnieks. Viņa platā, spidīgā seja izstaroja zemākās ierēdniecības varas pārākumu. Tagad jūs man izstāstīsiet patiesību.

-    Patiesību? Bonds rāmi pārvaicāja.

-    Jā… Kā medību laikā iespējams nokļūt tik tuvu gazelei vai kudu, lai varētu šaut ar pistoli?

-    Viegli tas nav, Bonds atteica.

-    Tam es ticu, nudien.

Bonds sarauca pieri. Taču es nemedīju gazeles.

-    Nē? No tām sanāk visgardākais biltongs.

-    Tā var būt, taču gazeles nomedīšana Anglijai var nest lielu nelaimi regbija laukumā.

Muitnieks skaļi iesmējās, paspieda Bondam roku un ar galvu pameta uz izejas pusi.

Atlidošanas zāle bija bāztin piebāzta. Vairums cilvēku bija ģērbušies rietumniekiem pierastās drānās, lai gan daži lepojās ar tradicionālo afrikāņu tērpu: vīrieši uzvilkuši dašikus jeb krāsainos kreklus un brokāta tērpus, savukārt sievietes izvēlējušās košus kentes auduma kaftānus un turbānus. Šur tur manīja kādu musulmaņu tērpu, un pavīdēja ari daži sari.

Spraukdamies cauri sagaidītāju pūlim, Bonds paguva sakļausit vairākas valodas un daudz vairāk dialektu. Afrikāņu valodās pierastā klakšķināšana viņu allaž fascinēja dažos vārdos šī skaņa, ko radīja mute un mēle, aizvietoja līdzskaņus. Visvairāk to izmantoja koisanu valodā, kurā runā šīs Āfrikas daļas iedzimtie, lai gan klakšķināšana sastopama arī zulu un kosu valodās. Vairākas reizes izmēģinājies, Bonds bija sapratis, ka viņam neizdosies šo skaņu atdarināt.

Nevarēdams sazīmēt kapteini Jordānu, Bonds iegāja kafejnīcā, apsēdās uz bāra krēsla pie letes un pasūtīja dubulto espresso. Izdzēris tasīti tukšu, viņš samaksāja un devās prom. Viņa uzmanību saistīja glīta, aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca lietišķi ģērbusies sieviete ar eksotiski augstiem vaigu kauliem. Viņas tumšajos, viļņainajos matos pavīdēja dažas pāragras sirmas šķipsnas, un tas jutekliskumu vienīgi vairoja. Tumši sarkanais kostīms ar melno blūzīti cieši apņēma pilnīgo, taču sportisko augumu.

"Es domāju, ka Dienvidāfrikā man iepatiksies," Bonds nosprieda un pasmaidīja, palaizdams sievieti pa priekšu un ļaudams viņai turpināt ceļu uz izeju. Tāpat kā vairums izskatīgu sieviešu tādās cilvēku pārpilnās vietās kā lidosta, viņa par vīrieša smaidu nelikās zinis.

Kādu brīdi pastāvējis zāles vidū, Bonds nosprieda, ka varbūt pirmais solis jāsper pašam. Viņš aizrakstīja Teneram īsziņu un lūdza atsūtīt fotogrāfiju. Taču, nospiedis sūtīšanas taustiņu, viņš uzreiz pamanīja policijas virsnieku. Prāva auguma rudmatis ar bārdu, ģērbies gaiši brūnā uzvalkā atgādināja lāci. Viņš uzmeta Bondam skatienu un, nekādi nelikdams manīt, ka pazīst šo cilvēku, diezgan aši aizgriezās un devās uz kiosku iegādāties cigaretes.

Spiegu darbā zemteksta nozīme ir nepārvērtējama jādzīvo ar svešu vārdu, jārisina garlaicīgas sarunas ar šifrētām frāzēm, lai nodotu ziņas par šokējošiem faktiem, nevainīga izskata priekšmeti jāizmanto par slēptuvēm vai ieročiem.

Pēkšņais kolēģa lēmums pirkt cigaretes bija zīme. Viņš vairījās satikties tādēļ, ka tuvuma atradās naidīgas personas.

Bonds briesmas neredzēja, taču instinktīvi ievēroja tādos gadījumos noteikto kārtību. Ja persona izvairās no kontakta, aģentam bez lieka trokšņa un uzmanības piesaistīšanas jāatstāj konkrētā vieta un jāsazinās ar starpnieku, kas nosaka jaunu tikšanos drošākā vietā. Šis uzticamais vidutājs bija Bills Teners.

Bonds jau dzirās doties uz izeju.

Par vēlu.

Redzēdams, kā vīrietis ieliek kabatā cigaretes, kuras droši vien nekad neizsmēķēs, un ieslīd vīriešu tualetē, Bonds izdzirdēja pie pašas auss draudīgu balsi:

-     Negriezies apkārt.

Angliski teiktos vārdus iekrāsoja spēcīgs vietējais akcents. Bonds nojauta, ka svešais ir kalsns un gara auguma. Ar acs kaktiņu Bonds pamanīja vismaz vienu viņa partneri, īsāka, taču druknāka auguma virieti, kurš nekavēdamies atņēma viņam klēpjdatora somu un arī koferi ar ieroci.

Pirmais uzbrucējs pavēlēja:

-    Tūlīt pat ej ārā no zāles.

Atlika vien pakļauties. Bonds pagriezās un pa tukšu gaileni devās prom, vienlaikus izvērtēdams situāciju. "Spriežot pēc soļu radītās atbalss, garā vīra partneris atrodas pietiekami tālu, tātad pirmajā mirklī varēšu neitralizēt tikai vienu no viņiem. īsākajam vajadzēs nomest manu koferi un klēpjdatora somu, līdz ar to man būs dažas sekundes laika, taču pretinieks pagūs izvilkt ieroci. Arī īsāko vīru varētu neitralizēt, taču no apšaudes izvairīties nebūtu iespējams. Nē," Bonds sprieda. "Tuvumā ir pārāk daudz nevainīgu cilvēku. Labāk pagaidīt, kamēr mēs iziesim no ēkas."

-    Pa durvīm kreisajā pusē. Es taču tev liku neatskatīties.

Viņi izgāja spilgtajā saules gaismā. Valdīja rudens un spirdzinoša temperatūra, un debesis iekrāsojās spoži gaišzilas. Kamēr viņi tuvojās ietves malai pie pamestas jaunbūves, piebrauca apbružāts melns Range Rover un, riepām iekaucoties, apstājās.

Vēl dažas naidīgas personas lai gan pagaidām ārā neviens nekāpa.

"Mērķis… reakcija. Viņu mērķis ir nolaupīt mani. Bet es reaģēšu tieši tā, kā rakstīts mācību grāmatā par nolaupīšanas mēģinājumiem. Proti, dezorientēšu un uzbrukšu." Nevērīgi pārvilcis Rolex pulksteni pāri pirkstu kauliņiem gluži kā kasteti, Bonds ar nicīgu smaidu negaidīti pagriezās pret abiem nolaupītājiem. Tie bija jauni, ārkārtīgi nopietni puiši, kuru ādas krāsa stipri kontrastēja ar iecietināto kreklu spožo baltumu. Abi uzvalkos viens brūnā, otrs tumši zilā un šaurās tumšās kaklasaitēs. "Droši vien apbruņoti, taču ir iespējams, ka pārliekas pašpārliecinātības dēļ ieroči nav izvilkti no makstīm."

Brīdī, kad Range Rover durvis atvērās, Bonds pakāpās sāņus, lai viņam nevarētu uzbrukt no aizmugures, un novērtēja situāciju. Viņš nolēma vispirms salauzt žokli garākajam un, viņa ķermeni izmantojot par vairogu, pievirzīties tuvāk isajam. Viņš rāmi ieskatijās pretiniekam acīs un iesmējās:

-    Acīmredzot nāksies par jums ziņot tūrisma birojam. Es esmu daudz dzirdējis par dienvidafrikāņu draudzīgumu un biju cerējis, ka mani sagaidīs viesmllīgāk.

Jau grasīdamies mesties uzbrukumā, viņš sadzirdēja sievietes balsi. Runātāja sēdēja automobilī.

-     Mēs nodrošinātu viesmīlīgāku sagaidīšanu, ja vien jūs nebūtu rīkojies tik nepiesardzīgi. Kā var malkot kafiju visu acu priekšā lidostā, kur klīst naidīgas personas!

Bonds atslābināja duri un pagriezās. Ieskatījies salonā, viņš neveiksmīgi pūlējās slēpt pārsteigumu. Aizmugurē sēdēja skaistā sieviete, kuru viņš pirmīt bija redzējis Atlidošanas zālē.

-     Kapteine Bheka Jordāna, Dienvidāfrikas policijas Noziedzības apkarošanas un izmeklēšanas nodaļa.

-     A… Bonds palūkojās uz pilnīgajām, kosmētikas neskartajām lūpām un tumšajām acīm. Viņa nesmaidīja.

Iedūcās viņa mobilais tālrunis. Bija pienākusi īsziņa no Billa Tenera vienlaikus ar multimediju ziņu un fotogrāfiju, kurā redzama nupat sastaptā sieviete.

Garākais nolaupītājs ierunājās:

-      Komandieri Bond, es esmu Dienvidāfrikas policijas apakšvirsnieks Kvalene Nkosi.

Viņš pastiepa roku, un abu plaukstas sastapās tradicionālajā dienvidafrikāņu sveicienā vispirms pierastais rietumnieku rokasspiediens, kam seko vertikāls satvēriens, un tad atgriežas pie parastā sveiciena. Bonds zināja, ka pārāk ātri atlaist roku tiek uzskatīts par nepieklājību. Acīmredzot viņš bija sagaidījis īsto bridi, jo Nkosi sirsnīgi pasmaidīja un pameta ar galvu uz īsākā vīrieša pusi, kurš tobrīd nesa Bonda koferi un klēpjdatora somu uz Range Rover bagāžnieka pusi. Un tas ir seržants Mbalula.

Druknais vīrietis nopietni pamāja ar galvu un, ievietojis Bonda bagāžu automašīnā, ātri vien nozuda visticamāk, devās uz citu transporta līdzekli.

-    Lūdzu atvainot mūsu paskarbo izturēšanos, komandieri, Nkosi sacīja. Mēs nospriedām, ka vislabāk būs izvilināt jūs no lidostas pēc iespējas ātrāk un nešķiest laiku paskaidrojumos.

-    Pietiks tērēt laiku visādām laipnībām, apakšvirsniek, Bheka Jordāna klusi un nepacietīgi aizrādīja.

Bonds ieslīdēja aizmugures sēdeklī viņai blakus. Nkosi .ipsedās priekšā līdzās šoferim. Pēc īsa brīža džipam aiz muguras piestāja seržanta Mbalulas nemarķētais melnais sēda ns.

-    Aiziet! Jordāna noskaldīja. Ātri!

Džips atrāvās no ietves malas, izpelnīdamies vairākus enerģiskus signāltauru kaucienus un miegainus lāstus, nekaunīgi iejaucās satiksmes plūsmā un vietā, kur bija atļauts Braukt ar ātrumu četrdesmit jūdzes stundā, traucās uz priekšu ar vairāk nekā deviņdesmit jūdzēm stundā.

Izņēmis no siksnai piesprādzēta maka mobilo tālruni, Bonds nospieda dažus taustiņus un lasīja tekstu.

-    Vai kaut kas redzams, apakšvirsniek? Jordāna vaicāja Nkosi.

Apakšvirsnieks tobrīd uzmanīgi vērās sānskata spogulī un atbildēja zulu vai kosu valodā. Bonds nepārvaldīja ne vienu, ne otru, taču atbildes tonis un kapteines reakcija nepārprotami liecināja, ka neviens sekotājs nav ieraudzīts. Izbraucis no lidostas teritorijas un nogriezies zemu, bet iespaidīgu kalnu puduru virzienā, automobilis gausināja ātrumu.

Jordāna pastiepa roku. Bonds smaidīdams jau dzīrās to paspiest, taču aprāvās. Sieviete turēja plaukstā mobilo tālruni.

-    Ja nav iebildumu, viņa bargi noteica, lūdzu, piespiediet šeit pirkstu.

Te nu bija starptautisko attiecību atkusnis.

Viņš paņēma tālruni, piespieda ekrāna vidū īkšķi un atdeva aparātu. Kapteine nolasīja drīz vien pienākušo ziņu.

-     Džeimss Bonds, Ārvalstu attīstības grupa, Ārlietu un Sadraudzības lietu ministrija. Tagad jūs gribēsiet pārbaudīt manus personas datus. Viņa pastiepa plaukstu un izpleta pirkstus. Es pieņemu, ka jums ir lietojumprogramma, kas prot nolasīt pirkstu nospiedumus?

-    Nevajag.

-    Kā tā? Jordana vēsā toni jautāja. Vai es, pēc jūsu uzskatiem, esmu pievilcīga sieviete, un tāda nav jāpārbauda? Es varu izrādīties slepkava. Varbūt es esmu Al-Kāidas teroriste ar spridzekļu jostu.

Bonds nolēma neatzīties, ka pirmīt, novērtēdams viņas figuru, spridzekļus noteikti nebija manījis. Viņš atbildēja visnotaļ daiļrunīgi.

-     Man nav vajadzīgi jūsu pirkstu nospiedumi. No mūsu biroja es saņēmu jūsu fotogrāfiju, turklāt mans mobilais tālrunis jau pirms pāris minūtēm noskenēja jusu acu zīlītes un ieguva apstiprinājumu, ka jūs patiešām esat kapteine Bheka Jordāna no Dienvidāfrikas policijas Noziedzības apkarošanas un izmeklēšanas nodaļas. Policijā jūs strādājat astoņus gadus, dzīvojat Leuvena ielā Keiptaunā un pagājušajā gadā saņēmāt Zelta Krustu par drosmi. Apsveicu.

Vēl Bonds bija uzzinājis viņas vecumu trīsdesmit divi gadi -, algas apmēru un šķirtenes stāvokli.

Apakšvirsnieks Nkosi pagriezās sēdeklī un pameta skatienu uz mobilo tālruni.

-    Glīta mantiņa, komandieri Bond! Nešaubīgi!

-    Kvalene! Jordāna spīvi apsauca padoto.

Smaids jaunekļa sejā izdzisa, un viņš atgriezās pie sava sargposteņa sānskata spoguļu vērošanas.

Kapteine nicīgi pavērās uz Bonda tālruni.

-    Mēs aizbrauksim uz mūsu galveno mītni un tur izspriedīsim, kā rīkoties situācijā ar Sevēru Haidtu. Esmu sadarbojusies ar jūsu pulkvežleitnantu Teneru, kad viņš vēl strādāja MI6, tālab piekritu jums palīdzēt. Ļoti gudrs un savam darbam nodevies cilvēks. Turklāt īsts džentlmenis.

Tas bija mājiens, ka Bonds tāds, iespējams, nav. Viņu ērcināja tāds aizvainojums par nevainīgu salīdzinoši nevainīgu smaidu Atlidošanas zālē. "Neesmu taču pirmais vīrietis, kas raidījis viņai flirtējošu skatienu."

-    Vai Haidts ir savā birojā? Bonds taujāja.

-    Tieši tā, Nkosi atteica. Gan viņš, gan Nials Danns atrodas Keiptaunā. Mēs ar seržantu Mbalulu sekojām viņiem no lidostas. Kopā ar viņiem bija arī kāda sieviete.

-    Vai viņi patlaban tiek novēroti?

-    Protams, atsaucās seržants. Mūsu pilsētā novērošanas kameras savulaik izvietotas tāpat kā Londonā, tālab centrā to ir papilnam. Pašlaik Haidts atrodas savā birojā, un viņu novēro no centra. Ja viņš dosies prom, sekosim jebkurā virzienā. Ari mums ir šādas tādas mantiņas, komandieri.

Bonds uzsmaidīja viņam un uzrunāja Jordānu:

-    Jūs minējāt, ka lidostā atradās naidīgas personas.

-      Imigrācijas dienestā mēs noskaidrojām, ka aptuveni vienā laikā ar jums no Abū Dabi ieradies kāds vīrietis. Viņš ceļoja ar viltotu britu pasi… To uzzināja jau pēc tam, kad viņš bija izgājis muitas pārbaudi un pazudis.

"Lācīgais vīrietis, kuru es noturēju par Jordānu? Vīrs ar zilo jaku no Dubaijas līča iepirkšanās centra?" Bonds pastāstīja kapteinei par abiem.

-    Nezinu, viņa strupi atmeta. Kā jau minēju, mūsu vienīgais informācijas avots bija reģistrs. Tā kā viņa atrašanās vieta nebija zināma, es nospriedu, ka mums labāk satikties .irpus Atlidošanas zāles. Tālab tur iesūtīju savus padotos. l'iepeši viņa paliecās uz priekšā un noprasīja Nkosi: Un tagad? Nav neviena?

-    Nē, kapteine. Mums neviens neseko.

-    Šķiet, esat nobažījusies, Bonds piezīmēja.

-    Dienvidāfrika līdzinās Krievijai, Jordāna paskaidroja.

Iepriekšējais režīms ir gāzts, un te veidojas pavisam jauna

pasaule. Tas pievilina cilvēkus, kuri tiecas nopelnīt un iesaistīties politikā un citās dažādās afērās, gan likumīgās, gan nelikumīgās.

-    Mums ir teiciens: "Kur daudz iespēju, tur rodas daudz operatīvo darbinieku," Nkosi paskaidroja. Mēs policijā to allaž paturam prātā un ik brīdi paraugāmies pār plecu. |us, komandieri Bond, nešaubīgi darītu prātīgi, ja rīkotos tāpat.

33. NODAĻA

Keiptaunas centra rajona policijas iecirknis Beitekanta ielā drīzāk atgādināja patīkamu viesnīcu, nevis valsts iestādi. No divstāvu celtnes ar tīri noberztām sarkanu ķieģeļu sienām un sarkanu dakstiņu jumtu pavērās skats uz plašu, tīru avēniju, kuras malās stiepās palmu un žakarandu rindas.

Automašīna apstājās ēkas priekšā, un visi vietējie, izņemot vadītāju, izkāpa. Jordāna un Nkosi nostājās uz ietves un paraudzījās apkārt. Secinājis, ka briesmas nedraud un viņus neviens nenovēro, apakšvirsnieks ar rokas mājienu atļāva izkāpt arī Bondam. Viņš izņēma no bagāžnieka savu klēpjdatora somu un koferi un līdz ar policistiem iegāja ēkā.

Nonācis aiz durvīm, Bonds pārsteigumā samirkšķināja acis. Skatienam pavērās plāksnīte ar uzrakstu Servamus et Servimus, acīmredzot Dienvidāfrikas policijas spēku moto. "Sargājam un kalpojam."

Izbrīnu radīja tas, ka abi svarīgākie vārdi šajā saukli paradoksālā kārtā līdzinājās Sevēra Haidta vārdam.

Negaidīdama liftu, Jordāna pa kāpnēm devās uz otro stāvu. Viņas pieticīgā kabineta sienas aizņēma plaukti ar grāmatām un specializētajiem žurnāliem, Keiptaunas un Rietu mkāpas provinces mūsdienu kartes un ierāmēta simt divdesmit gadus veca Dienvidāfrikas austrumu krasta karte ar Natālas provinci, kurā Durbanas osta un Leidismitas pilsēta nez kāpēc iezīmētas ar senu pabalējušu tinti. Uz ziemeļiem atradās Zululenda un Svazilenda.

Uz Jordānas rakstāmgalda rindojās ietvaros saliktas fotogrāfijas vienā, rokās sadevušies, stāvēja gaišmatains vīrietis un tumšādaina sieviete, un abi bija redzami ari citos attēlos. Sievietē jautās neskaidra līdzība ar Jordānu, un

Honds nosprieda, ka tie ir viņas vecāki. Vēl citos fotoattēlos bija redzama pavecāka sieviete tradicionālās afrikāņu ilrānās un arī daži bērni. Bonds secināja, ka tās diez vai ir lordānas atvases. Nekur neredzēja fotogrāfijas ar viņas dzīvesbiedru.

Tad Bonds atcerējās, ka viņi ir šķīrušies.

Uz rakstāmgalda atradās apmēram piecdesmit mapes. Policijas darbā, tāpat kā spiegošanā, ir daudz vairāk papīru nekā šaujamieroču un dažādu tehnisku nieciņu.

Par spīti vēlajam rudenim, Keiptaunā valdīja mēreni jauks laiks, un kabinets sila. Pēc īsa pārdomu brīža Jordāna novilka sarkano žaketi un pakarināja to. Melnās blūzītes īsās piedurknes atklāja platu, biezu kosmētikas slāni labā apakšdelma iekšpusē lai arī kapteine nešķita no tetovējumu cienītājām, iespējams, tieši to slēpa šī kārta. Pēc tam Bonds nosprieda, ka, visticamāk, tā nosedz kādu neglītu rētu.

"Zelta Krusts par drošsirdību."

Bonds apsēdās viņai iepretim blakus Nkosi, kurš atpogāja žaketi un palika sēžam taisnu muguru. Bonds uzdeva jautājumu abiem:

-    Vai pulkvedis Teners izstāstīja par manu misiju šai valstī?

-    Tikai to, ka jūs izmeklējat Sevēra Haidta darbibu lietā, kas skar valsts drošības intereses.

Bonds ātri izklāstīja visu, kas zināms par "Divdesmitā datuma incidentu", kas pazīstams arī kā plans "Ben-Hinoma", un piektdien gaidāmo masu slepkavību.

Nkosi augstajā pierē iezīmējās grumbas. Jordāna vispirms uzklausīja ziņas un tad saspieda kopā plaukstas. Abu roku vidējos pirkstus apvija pieticīgi gredzeni.

-    Skaidrs. Un pierādījumi ir ticami?

-    Jā. Vai tas jūs izbrīna?

-    Sevēru Haidtu grūti iedomāties kā ļaunuma iemiesojumu, viņa nosvērtā balsi atbildēja. Mēs, bez šaubām, par viņu zinām. Pirms diviem gadiem viņš atvēra šeit Green Way International filiāli un noslēdza daudzus līgumus par atkritumu savākšanu un pārstrādāšanu Dienvidāfrikas lielākajās pilsētās, piemēram, Pretorijā, Durbanā, Portelizabetā, Johannesburgā, un, protams, arī šeit, rietumos. Viņš mūsu tautiešiem darījis daudz laba. Kā zināt, mūsu valsts pašlaik piedzīvo pārmaiņas, un mūsu pagātne ir radījusi vides aizsardzības problēmas. Savu tiesu prasījušas gan zelta un dimantu raktuves, gan nabadzība un infrastruktūras trūkums. Atkritumu vākšana vēl nesen radija galvassāpes gan nabadzīgajos rajonos, gan skvoteru apmetnēs. Lai novērstu apartelda laikā pieņemtā iedzīvotāju grupu pārvietošanas likuma sekas, valdība izbūvēja mājokļus jeb tā dēvētos lokasus, aicinot tur apmesties būdiņu iemītniekus. Bet arī tajos rajonos iedzīvotāju skaits pieauga tik ātri, ka atkritumu vākšanu bija grūti noorganizēt, un dažviet tas vispār nebija iespējams. Izplatījās arī slimības. Sevērs Haidts ir ļoti palīdzējis šo situāciju atrisināt. Tāpat viņš ziedo organizācijām, kas cīnās pret AIDS un badu.

Bonds atcerējās, ka visnopietnākās noziedzīgās organizācijas algo sabiedrisko attiecību speciālistus. Arī tādi, kurus "grūti iedomāties kā ļaunuma iemiesojumus", nedrīkstēja izbēgt no rūpīgas izmeklēšanas.

Varēja just, ka Jordānai viņa skepse nav paslīdējusi garām nemanīta.

-    Es vienīgi gribēju sacīt, ka Haidts ne visai atbilst priekšstatam par teroristu vai noziedzīgas grupas vadoni, viņa turpināja. Taču, ja viņš tāds ir, mana nodaļa ir gatava sniegt savu atbalstu.

-    Pateicos. Vai jums ir kaut kas zināms par viņa līdzzinātāju Nialu Dannu?

-    Šo vārdu pirmoreiz izdzirdēju šorīt, kapteine atzina.

-    Un ievācu ziņas. Viņš jau vairākus gadus laiku pa laikam ierodas valstī ar īstu britu pasi. Ar viņu nekādas problēmas nav gadījušās. Viņš nav nevienā uzraugāmo sarakstā.

-    Ko jūs zināt par sievieti, kas atbrauca abiem līdzi?

Nkosi ieskatījās mapē. Amerikas pase. Džesika Bārnsa.

Es teiktu, ka viņa mums ir tumšais zirdziņš. Policijas datubāzē nav atrodama. Noziedzīgas darbības nav reģistrētas. Nekā. Vien dažas fotogrāfijas.

-    Tā nav viņa, Bonds iebilda, ieraudzīdams jaunas gaišmatainas skaistules attēlus.

-    A, atvainojiet, aizmirsu piebilst, ka tās ir vecas fotogrāfijas. Atradu internetā. Nkosi pagrieza fotogrāfiju otrādi.

-    šī ir no septiņdesmitajiem gadiem. Viņa ieguva titulu "Mis Masačūsetsa" un piedalījās arī "Mis Amerika" skaistumkonkursā. Šobrīd Džesikai ir sešdesmit četri gadi.

To zinādams, Bonds varēja saskatīt līdzību. Kur atrodas uzņēmuma birojs? viņš pajautāja.

-    Ir divi biroji, Nkosi stāstīja. Viens tepat tuvumā, un otrs apmēram divdesmit jūdžu uz ziemeļiem, pie Haidta lielas atkritumu vākšanas un pārstrādes rūpnīcas.

-    Man jāiekļūst birojos un jānoskaidro, kas viņam padomā.

-    Protams, Bheka Jordāna atteica. Bridi valdija klusums.

Jūs taču runājat par likumīgiem līdzekļiem, pareizi?

-    "Likumīgiem līdzekļiem"?

-    Jūs drīkstat sekot viņam uz ielas, jūs drīkstat novērot viņu sabiedriskās vietās. Taču es nevaru dabūt jums atļauju uzstādīt noklausīšanās ierīces viņa mājās vai birojā. Kā jau minēju, Sevērs Haidts šeit nav pastrādājis neko pretlikumīgu.

Bonds tik tikko novaldījās nepasmaidījis. Manā darbā parasti neprasa atļaujas.

-    Toties es prasu.

-     Kapteine, šis cilvēks divreiz mēģinājis mani nogalināt, Serbijā un Lielbritānijā… un vakar viņš pavēlēja nonāvēt jaunu sievieti un, iespējams, ari CIP aģentu Dubaijā.

Jordāna sarauca uzacis, un sejā parādījās līdzcietīga izteiksme. Protams, man ļoti žēl, ka tā noticis. Taču šie noziegumi nav pastrādāti uz Dienvidāfrikas zemes. Ja es saņemtu šo jurisdikciju izsniegtas un vietējā miertiesneša apstiprinātas izdošanas pavēles, es nekavētos tās izpildīt. Taču, ja tādu nav… Viņa pacēla rokas.

-    Mēs negribam viņu arestēt, Bonds sadusmojies izgrūda. Mums nav vajadzīgi pierādījumi tiesai. Es šeit ierados viena iemesla dēļ, proti, gribu noskaidrot, kas tiek plānots, un tam darīt galu. Tāds ir mans nolūks.

-   Jūs varat to īstenot, taču tikai ar likumīgiem līdzekļiem. Ielaušanās viņa mājā vai birojā ir kriminālpārkāpums.

Viņas acis iezaigojās kā melns granīts, un Bondam neradās ne mazākās šaubas, ka šī sieviete ar lielāko prieku saslēgtu viņu rokudzelžos.

34. NODAĻA

j

-    Viņš nedrīkst palikt dzīvs.

Sēdēdams savā Green Way International ēkas kabinetā Keiptaunas centrā, Sevērs Haidts cieši spieda tālruni pie auss un klausījās Niala Danna ledainajos vārdos. "Nē," viņš iedomājās. "Tā gluži nav. Tas nav ne saltums, ne kvēle. Balss skan pavisam neitrāli."

Un tieši tas stindzināja visvairāk.

-     Paskaidro. Haidts ar garo, dzeltenīgo nagu uz rakstāmgalda virsmas izklaidīgi zīmēja trijstūri.

Danns pastāstīja par uzņēmuma darbinieku, kurš, ļoti iespējams, ir šo to uzzinājis par "Ben-Hinomu". Tas bija kāds no legālās Keiptaunas ārpilsētas atkritumu pārstrādes rūpnīcas strādniekiem, kuram par Haidta slepenajiem darījumiem nekas nav zināms. Nejauši nonācis galvenās mītnes aizliegtajā zonā, viņš varbūt redzēja kādu elektroniskā pasta vēstuli, kurā pieminēts šis projekts.

-    Pagaidām viņam nekāda nojausma neradīsies, taču, kad incidents šās nedēļas beigās nonāks ziņās… un nav nekādu šaubu, ka tas tiešām notiks… viņš noģidis, ka aiz tā stāvam mēs, un izpļāpāsies policijai.

-    Kāds ir tavs priekšlikums?

-    Es pašlaik to apsveru.

-    Ja tu viņu nogalināsi… vai policija nesāks mūs iztaujāt? Viņš taču ir mūsu darbinieks.

-    Es visu nokārtošu viņa dzīvesvietā, skvoteru apmetnē. Tur policija īpaši nebāž degunu; varbūt vispār neparādās. Taksisti gan, visticamāk, notikušo izmeklēs, taču šajā ziņā nekādas grūtības neradīsies.

Nabadzīgo iedzīvotāju rajonos, skvoteru apmetnēs un pat jaunajos lokasos taksobusu uzņēmumi bija ne vien transporta pakalpojumu sniedzēji, bet uzņēmās ari pašpasludināta tiesneša un zvērināto lomu, sprieda tiesu, dzina pēdas vainīgajiem un tos sodīja.

-    Labi. Tomēr rīkosimies ātri.

-    Šovakar, kad viņš pārradīsies mājās.

Danns beidza sarunu, un Haidts atgriezās pie darba. Kopš ierašanās viņš bija visu rītu veicis sagatavošanas darbus, organizējot Mehdī Fulana izstrādātās cieto disku iznīcināšanas iekārtas ražošanas priekšdarbus un norīkojot uzņēmuma pārdošanas nodaļu sākt produkta reklamēšanu klientiem.

Taču domas aizklīda, un viņš iztēlojās jaunās Stellas līķi kapa zem Tukšā kvartāla nemierīgajām smiltīm uz dienvidiem no Dubaijas. Dzīvē viņas skaistums nebija Haidtu uzbudinājis, toties prāta uzburtā aina ar Stellu pēc vairākiem mēnešiem vai gadiem gan iekvēlināja. "Un pēc tūkstoš gaiļiem viņa būtu tieši tāda pati kā līķi, kurus vakar vakarā es redzēju muzejā."

Viņš piecēlās, novietoja uzvalka žaketi uz pakaramā un atgriezās pie rakstāmgalda. Viņš zvanīja un atbildēja uz vairākiem zvaniem par firmas legālo darbību. Taču neviena saruna nešķita pārlieku aizraujoša, līdz piezvanīja uzņēmuma Dienvidāfrikas pārdošanas nodaļas vadītājs, kas sēdēja stāvu zemāk.

-    Sevēr, man zvana kāds afrikands no Durbanas. Gribot parunāt par atkritumu savākšanas projektu.

-     Nosūti viņam brošūru un pasaki, ka es būšu aizņemts līdz nākamajai nedēļai. Patlaban visas Haidta domas aizņēma plāns "Ben-Hinoma", un viņam negribējās apspriest jaunu klientu piesaistīšanu.

-     Viņš negrib mūs nolīgt. Viņš runā par kādu Green Wa vienošanos ar viņa uzņēmumu.

-     Par kopuzņēmumu? Haidts ciniski noprasīja. Kolīdz kāds cilvēks sāk baudīt panākumus un kļūst pazīstams, allaž tuvumā uzrodas dažādi uzņēmīgi ļaudis, kuri alkst tikt pie sava kumosa.

-     Patlaban mums ir pārāk daudz citu projektu. Tas mani neinteresē. Tomēr pateicies viņam par piedāvājumu.

-     Labi. Jā, bet viņš palūdza piebilst kaut ko dīvainu. Ka viņam ir tāda pati problēma kā Izandlvanā deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados.

Haidts atrāva skatienu no dokumentiem uz galda. Pēc briža viņš attapa, ka klausuli cieši sažņaudzis rokā. Vai tu esi drošs, ka viņš tā sacīja?

-Jā. "Tāda pati kā Izandlvanā." Man nav ne jausmas, kas ar to domāts.

-    Vai viņš ir Durbanā?

-    Tur izvietota uzņēmuma galvenā mītne. Bet viņš pats uz vienu dienu ieradies Keiptaunā.

-    Noskaidro, vai viņam ir laiks satikties.

-    Kad? jautāja pārdošanas vadītājs.

-    Tūlīt pat, Haidts atteica pēc īsa klusuma brīža.

Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit astotā gada janvāri ar satriecošu britu armijas sakāvi sākās nopietns karš starp Lielbritāniju un Zulu karaļvalsti. Pie Izandlvanas, saduroties ar milzīgu pārspēku (divdesmit tūkstoši zulu pret nepilniem diviem tūkstošiem britu un koloniju karavīru) un pieņemot dažus aplamus taktiskus lēmumus, briti cieta pilnīgu sagrāvi. Šeit zuli ielauza britu karē, pazīstamo kaujas ierindu kamēr vieni kareivji šāva, otri viņiem tieši aiz muguras pārlādēja savus ieročus, šādi apberot ienaidnieku ar teju nepārtrauktu ložu krusu; tajā gadījumā no nāvējošajām, pa stobra resgali lādējamām Martini-Henrija sistēmas šautenēm. •

Taču pie Izandlvanas taktika izgāzās, un kaujaslaukā galu atrada tūkstoš trīssimt britu un sabiedroto spēku karavīru.

"Atkritumu" problēma, kuru pieminēja afrikands, varēja nozīmēt tikai vienu. Kauja norisinājās janvārī, kad teritorijā, kur mūsdienās atrodas Kvazulu-Natālas province, valdīja neciešams vasaras karstums un steidzami aizvākt līķus bija nepieciešamība… un grūts loģistikas uzdevums.

Par to, kā aizvākt līķus pēc projekta "Ben-Hinoma" realizācijas, jau veselu mēnesi sprieda arī Haidts ar Dannu.

"Kādēļ gan Durbanas uzņēmējam radusies šāda problēma un jāmeklē mana palīdzība?"

Pēc desmit ilgām minūtēm durvju ailā parādījās sekretāre.

-     Ieradies misters Terons, ser. No Durbanas.

-    Labi, labi. Lūdzu, aicini viņu šurp.

Sekretāre nozuda un pēc brīža atgriezās ar paskarbu, nedaudz nervozu vīrieti, kas piesardzīgi, tomēr mazliet izaicīnoši nopētīja Haidta kabinetu. Viņš bija ģērbies Dienvidafrikai pierastajā lietišķajā apģērbā uzvalkā un labā krekla, taču bez kaklasaites. Lai kādā nozarē strādādams, viņš bija guvis panākumus labo roku apjoza smaga zelta rokassprādze, un delnas locītavā zaigoja spožs Breitling pulkstenis. Uz pirksta mirdzēja zelta zīmoggredzens pēc Haidta domām, pārāk uzkrītošs.

-    Labrīt. Vīrietis sniedza Haidtam roku. Viņš gan ievēroja garos, dzeltenigos nagus, taču neiztrūkās, kā tas ne reizi vien bija gadījies, sarokojoties ar citiem. Džīns Terons, viņš sacīja.

-    Sevērs Haidts.

Abi apmainījās ar vizītkartēm.

Jūdžīns Dž. Terons SIA "J. Dž. T. pakalpojumi" prezidents Durbana, Keiptauna un Kinšasa

"Birojs Kongo galvaspilsētā, vienā no visbīstamākajām vietām Āfrikā," Haidts domās piezīmēja. "Interesanti."

Terons paraudzījās uz durvīm, kas stāvēja vaļā. Haidts aizvēra tās un no jauna apsēdās pie galda.

-    Jūs esat no Durbanas, mister Teron?

-    Jā, un uzņēmuma galvenā mītne atrodas tur. Taču es bieži dodos komandējumos. Un jūs? Balsī jautās viegli melodisks akcents.

-    Uzturos Londonā, Holandē un šeit. Dodos ari uz Tālajiem Austrumiem un Indiju. Tur, kur mani aizved darīšanas. Tā. "Terons" ir hugenotu uzvārds, vai ne?

-Jā.

-    Mes aizmirstam, ka afrikandi ne vienmer ir holandieši.

Terons sarauca pieri, it kā šādus izteikumus būtu līdz apnikumam klausījies jau bērnībā.

Iedžinkstējās Haidta tālrunis. Zvanīja Nials Danns.

-   Atvainojiet uz bridi, Haidts sacīja, un apmeklētājs pamāja. Jā? Haidts vaicāja, piespiedis tālruni cieši pie auss.

-    Terons tiešām ir tas, par ko uzdodas. Dienvidāfrikas pilsonis. Dzīvo Durbanā, tur viņam pieder apsardzes uzņēmums, kuram šeit un Kinšasā nodibinātas filiāles. Tēvs afrikands, māte angliete. Bērnību lielākoties pavadījis Kenijā. Viņu tur aizdomās par karaspēka un bruņojuma piegādi konfliktu rajoniem Āfrikā, Dienvidaustrumāzijā un Pakistānā, Danns turpināja. Patlaban Terona darbība netiek aktīvi izmeklēta. Kambodžā viņu aizturēja saistībā ar apsūdzību nelegālā darbaspēka un algotņu ievešanā, jo viņam bijuši darījumi ar šaniem Mjanmā, taču vēlāk atlaida. Interpolā par viņu nav nekā. Pēc visa spriežot, viņa veikals plaukst un zeļ.

Haidts pats to jau bija secinājis viesa Breitling pulkstenis maksāja apmēram piecus tūkstošus mārciņu.

-    Es nupat nosūtīju tev fotogrāfiju, Danns piebilda. Attēlā Haidta tālruņa ekrānā redzamais vīrietis bija Terons. Tomēr… Danns turpināja, vai tu esi drošs, ka vēlies tieši tagad domāt par viņa piedāvājumu?

Balsī, šķiet, bija jaušama greizsirdība varbūt bažas par to, ka algotnis piedāvās projektu, kas novirzīs Haidta uzmanību no Danna izlolotā "Ben-Hinomas" plāna.

-    Pārdošanas rādītāji ir labaki nekā cerēts. Pateicos, viņš noteica, beidza sarunu un pievērsās Teronam: Kā jūs par mani uzzinājāt?

Lai ari kabinetā viņi atradās divi vien, Terons atbildēja klusākā balsī, nenolaizdams stingro, zinošo skatienu no Haidta:

-     Kambodžā. Es tur kārtoju darījumus, un daži man par jums pastāstīja.

Tagad Haidts visu saprata, un no šīs atklāsmes viņam pārskrēja uzbudinošas trisas. Pērn darba darīšanās ieradies Tālajos Austrumos, viņš bija apmeklējis vairākus bēdīgi slavenos Nāves laukus tur sarkanie khmeri pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados bija nogalinājuši miljoniem valsts iedzivotāju. Memoriālā netālu no Pnompeņas, kur masu apbedījumos gulēja teju deviņi tūkstoši mirušo, Haidts bija iztaujājis vairakus kara veterānus un uzņēmis simtiem fotogrāfiju savai kolekcijai. Acīmredzot kāds no vietējiem ir minējis viņa vārdu Teronam.

-    Jums tur bija darījumi, jūs sakāt? Haidts pārjautāja, atcerēdamies Danna sniegtās ziņas.

-    Jā, Terons atbildēja ar pienācīgu izvairību.

I laidtu pārņēma spēcīga ziņkāre, taču viņš vispirmām kārtām bija lietišķs cilvēks, tādēļ pūlējās neizrādīt aizrautību.

-    Un kāds sakars Izandlvanai un Kambodžai ar mani?

-    Abās tika zaudēts daudz dzīvību. Tur palika daudz kritušo, kas jāapbedī.

"Kambodžā tā bija genocīda, nevis kaujas vieta," Haidts domās aizrādīja, bet skaļi neko neteica.

-    Tās kļuva par svētvietām. Tas droši vien nav slikti. Vienīgi… Terons brīdi klusēja. Es jums pastāstīšu par kādu problēmu, ar kuru esmu sastapies, un iespējamo risinājumu. Pēc tam jūs varat man pateikt, vai tas ir iespējams solis un jums pa spēkam.

-    Stāstiet.

-    Man ir sakari daudzu Āfrikas valstu valdībās un uzņēmumos visā kontinentā, Terons iesāka un uz brīdi apklusa. Dārforā, Kongo, Centrālāfrikas Republikā, Mozambikā, Zimbabvē un vēl šur tur.

"Konfliktu reģioni," Haidts domās piezīmēja.

-    Šīs organizācijas bažījas par iespējamām sekām pēc, teiksim, šaušalīgas dabas katastrofas… piemēram, pēc sausuma, bada vai negaisiem… vai, atklāti runājot, pēc jebkuriem notikumiem, kuros ir daudz bojāgājušo un jāaprok daudz līķu. Kā tas notika Kambodžā vai Izandlvanā.

-    Šādos gadījumos gaužām būtiska ir veselības aizsardzība, Haidts nevainīgi iestarpināja. Nedrīkst pieļaut ūdens piesārņošanu un slimību izplatīšanos.

-     Nē, Terons iebilda. Es runāju par kaut ko citu. Par māņticību.

-    Par māņticibu?

-    Piemēram, līdzekļu vai resursu trūkuma dēļ līķi tiek atstāti masu kapos. Žēl, protams, bet tā gadās.

-    Tā patiesi notiek.

-    Ja valdība vai kāda labdarības organizācija vēlas uzbūvēt taja apkaimē sabiedrībai noderīgu objektu, piemēram, slimnīcu, dzīvojamo namu rajonu vai pat ceļu, ideja, visticamāk, tiek noraidīta. Zemes gabals ir ideāls, sameklētas gan finanses būvniecībai, gan strādnieki, taču daudzi vietējie baidās no spokiem vai gariem un atsakās apmeklēt slimnīcu vai dzīvot mājās, kas uzceltas tādā vietā. Man tas šķiet absurds, un esmu drošs, ka jus esat tādās pašās domās. Bet daudzi uzskata tieši tā. Terons paraustīja plecus. Tomēr bēdīgi, ka šādu aplamu iedomu dēļ cieš šo apvidu iedzīvotāju drošība un veselība.

Aizgrābts Haidts pieķēra sevi klusi klaudzinām ar nagiem pa galdu un piespieda rimties.

-     Tātad, mans priekšlikums ir šāds. Es apsveru iespēju piedāvāt šo valstu valdībām pakalpojumu, proti, pārvietot masu kapos apglabāto mirstīgās atliekas citur. Terona seja atplauka. Tas ļautu būvēt jaunas rūpnīcas, slimnīcas, ceļus, fermas, skolas, palīdzētu nabagiem un trūkumcietējiem.

-    Jā, Haidts piekrita. Pārapbedīt mirušos kādā citā vietā.

Terons novietoja plaukstas uz galda. Saules staru apspīdēts, ievizējās zelta zīmoggredzens.

-   Tā būtu viena iespēja, taču tā var izrādīties gaužām dārga. Un tādas pašas likstas varētu sākties jaunajā apbedījumu vietā.

-    Tas tiesa. Vai ir kāds cits variants? Haidts vaicāja.

-    Jūsu specialitāte.

-    Proti?

-    Varbūt… otrreizēja pārstrāde, Terons nočukstēja.

Haidtam scenārijs uzreiz bija skaidrs. Džins Terons, visnotaļ veiksmīgs algotņu vervētājs, bija piegādājis karaspēku un ieročus dažādām armijām un militārajām kliķēm daudzās Āfrikas valstīs, kur slepenībā apkauti simtiem vai tūkstošiem cilvēku, kas apglabāti masu kapos. Tagad viņi sāka bažīties, ka likumīgās valdības, miera uzturēšanas spēki, žurnālisti vai cilvēktiesību organizācijas var apbedījumus atklāt.

Terons guva peļņu, piegādājot iznīcināšanas līdzekļus. Tagad viņš iecerējis gūt peļņu, iznīcinot to izmantošanas liecības.

-     Man šāds risinājums šķita interesants, Terons sacija. Taču nesaprotu, ar ko sākt. Jūsu… intereses Kambodžā un pārstrādes uzņēmums šeit apliecināja, ka varbūt esat apsvēris šādu iespēju. Vai arī būtu ar mieru apsvērt. Vēso acu skatiens nopētīja Haidtu. Es klusībā spriedu par betonu vai ģipsi. Varbūt izdevīgāks ir mēslojums?

"Pārvērst līķus tādos produktos, kuros neviens neatpazīs cilvēka mirstīgās atliekas!" Haidts tik tikko spēja novaldīties. "Patiesi ģeniāls plāns. Nudien, tādu izdevību visā pasaulē sarastos simtiem Somālijā, bijušajā Dienvidslāvijā, Latiņamerikā… Un Āfrikā bija ne mazums tādu Nāves lauku. Tūkstošiem." Sirds krūtīs strauji pukstēja.

-    Tāds ir mans priekšlikums. Katram pieder puse kopuzņēmuma. Es sagādāju izejmateriālu, un jūs to pārstrādājat. Terons šķita gluži vai uzjautrināmies.

-     Es domāju, ka mēs droši vien spēsim sastrādāties. Haidts pasniedza roku afrikandam.

35. NODAĻA

9

Vislielākais risks, kādu uzņēmās Džeimss Bonds, tēlodams Džinu Teronu, bija tāds, ka Nials Danns varēja viņu atcerēties no Serbijas vai Fensas laikiem vai ari saņemt aprakstu no Dubaijas ja vien vīrietis zilajā jakā, kas viņam sekoja, patiešām bija Haidta cilvēks.

Tādā gadījumā, kad Bonds pārdroši iesoļotu Green Way Keiptaunas birojā un izteiktu vēlēšanos sadarboties ar Haidtu, lai atbrīvotos no Āfrikas masu kapos apraktiem līķiem, I )anns viņu vai nu nonāvētu uzreiz, vai ari nogādātu uz savu personisko Nāves lauku, kur paveiktu darbu ar saltu efektivitāti.

Bet, sarokojies ar ieintriģēto Sevēru Haidtu, Bonds secināja, ka viltība ir izdevusies. "Vismaz pagaidām. Protams, ka iesākumā Haidtu māca aizdomas, taču viņš bija ar mieru mani uzklausīt ar vēsu prātu. Kāpēc? Tāpēc, ka es pavicināju viņam deguna priekšā ēsmu, no kuras viņš nespēja novērsties, nāvi un trūdus."

Torīt, atrazdamies policijas galvenajā mītnē, Bonds sazinājās ar Filliju Meidenstoni un Osbornu-Smitu savu jauno sabiedroto -, un viņi izpētīja Haidta un atkritumu pārstrādes uzņēmuma kredītkaršu datus. Tika noskaidrots, ka viņš ir apmeklējis ne tikai Kambodžas Nāves laukus, bet arī Polijas pilsētu Krakovu un vairākas reizes devies uz tuvumā esošo Aušvici. Tolaik viņš bija iegādājies vairākas AA tipa baterijas un papildu zibatmiņas karti fotokamerai.

"Jauns porno…"

Bonds nosprieda, ka varētu ielauzties Haidta dzīvē, piedāvādams izredzes apmierināt šādu kāri pieeju slepeniem masu kapiem visā Āfrikā un priekšlikumu pārstrādāt cilvēku mirstīgās atliekas.

Veselas trīs stundas, Bhekas Jordānas apmācīts, Bonds pulējās pārtapt par afrikandu un algotņu vervētāju no Durbanas. Džīns Terons varēja lepoties ar mazliet neparastu pagātni viņa vecāki bijuši hugenoti, nevis holandieši, un zēna mājās labprātāk sarunājās angļu un franču valodā, tādējādi kļuva skaidrs, kālab viņa afrikandu valodas zināšanas ir tik trūcīgas. Studijas britu universitātē Kenijā izskaidroja viņa akcentu. Tomēr vienu Jordāna paguva Bondam iegalvot ja Leonardo Di Kaprio un Mets Deimons, gatavojoties savām nesenajām kinolomām, bija spējuši iemācīties šo tikko manāmo intonāciju un debesu vārdā, tie taču bija amerikāņi, arī viņam tas ir pa spēkam.

Kamēr kapteine lika Bondam iekalt faktus, kas būtu zināmi Dienvidāfrikas algotņu vervētājam, seržants Mbalula lietisko pierādījumu arhīvā uzmeklēja ieslodzīta narkotiku tirgotāja spožo, uzkrītošo Breitling pulksteni, ko Bonds uzlika sava gaumīgā Rolex vietā, un zelta rokassprādzi, kas jānēsā panākumiem bagātam darbonim. Pēc tam seržants aiztraucās pie juveliera Gārdensas iepirkšanās centrā Dzirnavu ielā, iegādājās zelta zīmoggredzenu un lika iegravēt uz tā iniciāļus "J. Dž. T.".

Apakšvirsnieks Kvalene Nkosi tikmēr drudžaini sadarbojās ar Ārzemju attīstības grupas 1-nodaļu Londonā, radot Džīna Terona tēlu, ievietojot internetā skarbā algotņu vervētāja biogrāfijas faktus, ar Photoshop apstrādātas fotogrāfijas un izdomātā uzņēmuma datus.

Fortmonktonas lekciju kursu, kurā mācīja uzdoties par citu cilvēku, varētu rezumēt vienā instruktora ievada teikumā: "Ja tu neesi timekli, tevis nav vispār."

Nkosi bija arī licis nodrukāt S1A "J. Dž. T. pakalpojumi" vizītkartes, un MI6 vecas draudzības vārdā sarunāja ar Pretorijas iestādēm, ka uzņēmums tiek steidzami reģistrēts ar atpakaļejošu datumu. Jordāna par to nebija sajūsmā viņasprāt, tas bija svētā likuma pārkāpums, taču viņa un policija šajā lietā nebija iesaistīta, tādēļ nolēma neuztraukties. Inodaļa ievietoja datubāzē informāciju par Kambodžā uzsāktu izmeklēšanu, kurā pētītas Terona šaubīgās mahinācijas Mjanmā, un turpat tika minēti viņa tumšie darījumi citās valstīs.

Pirmo šķērsli viltus afrikands bija pārvarējis, bet turpat aiz stūra gaidīja otrais, visbīstamākais. Haidts pa tālruni aicināja Nialu Dannu tikties ar "uzņēmēju no Durbanas".

Beidzis sarunu, Haidts nevērigi ieteicās:

-    Viens jautājums. Vai jums gadījumā nav šo lauku… šo apbedījumu fotogrāfijas?

-    To var nokārtot, Bonds atzina.

-    Lieliski. Haidts pasmaidīja kā skolas puika un patrina plaukstas virspusi pret bārdu.

Bonds dzirdēja, kā durvis viņam aiz muguras atveras.

-    Ā, ieradies mans kolēģis Nials Danns… Nial, tas ir Džīns Terons no Durbanas.

"Izšķirošais mirklis. Vai mani gaida lode?" Bonds piecēlās, pagriezās un piegāja pie Ira, lūkodamies viņam tieši acīs un savilkdams lūpas tik stīvā smaidā, kāds piedien lietišķiem cilvēkiem. Sarokojoties Danns palūkojās svešajā. Saltās zilās acis dzēla kā dunči.

Tomēr skatienā nejautās aizdomas. Bonds nešaubījās, ka nav pazīts.

Aizvēris kabineta durvis, īrs veltīja uzņēmuma vadītājam jautājošu skatienu un tūdaļ saņēma "]. Dž. T. pakalpojumu" vizītkarti. Visi trīs apsēdās.

-    Misters Terons atnācis ar kādu priekšlikumu, Haidts aizrautīgi uzsāka un īsumā izklāstīja nule dzirdēto plānu.

Bonds manīja, ka arī Danns šķiet ieintriģēts.

-    Jā, viņš piebalsoja, tas tiešām būtu labi. Protams, nāksies risināt vienu otru loģistikas jautājumu.

-    Vēl misters Terons sagādās mums šo vietu fotogrāfijas, I laidts turpināja. Lai mēs gūtu labāku priekšstatu par to, kas mūs sagaida.

Danns uzmeta uzņēmuma vadītājam nemierīgu skatienu. Pasākums īram šķita nevis aizdomīgs, bet drīzāk nepatīkams. Mums līdz pusčetriem jābūt rūpnīcā. Tur norisināsies sanāksme. Viņš atkal pievērsās Bondam. Jūsu birojs ir pavisam netālu. Bonds klusībā nodomāja, ka Irs ir iegaumējis adresi no pirmā acu uzmetiena. Danns turpināja: Vai jūs varētu dabūt tās fotogrāfijas jau tagad?

-     Nu… droši vien varētu, Bonds noteica, pūlēdamies novilcināt laiku.

Danns mierīgi nopētīja viņu. Labi. Kad īrs attaisīja durvis un palaida Bondu pa priekšu, viņa žakete pavērās, atklājot skatienam jostas makstī piestiprināto Beretas sistēmas pistoli; iespējams, to pašu, ar kuru viņš nošāva cilvēkus Serbijā.

"Vai tas ir vēstījums man? Brīdinājums?"

Bonds izlikās to neredzam. Viņš palocīja galvu, lai atvadītos. Es atgriezīšos pēc pusstundas.

Džins Terons bija prom tikai piecas minūtes, kad Danns aicināja Haidtu:

-    Ejam.

-    Uz kurieni? Priekšnieks sarauca pieri.

-     Uz Terona biroju. Tūlīt.

Haidts ievēroja, ka partnera sejā atkal parādījusies pazīstamā izteiksme izaicinājums un neiecietiba.

"Atkal šī dīvainā greizsirdība. Kas īsti notiek Danna sirdī?"

-    Kāpēc? Tu viņam neuzticies?

-     Ari tas ir iespējams, Danns attrauca. Mēs jau vairākkārt esam apsprieduši līķu aizvākšanu. Taču piektdienai šis jautājums nav svarīgs. Man vienkārši šķiet aizdomīgi tas, ka viņš uzrodas kā no zila gaisa. Mani tas padara nervozu.

"It kā sapieris ar ledus gabalu sirds vietā spēj paust šādas emocijas," nodomāja Haidts un padevās. "Man vajadzīgs cilvēks, kas novelk mani atpakaļ uz zemes, un nav noliedzams, ka Terona piedāvājums ir sevišķi kārdinošs."

-    Tev, bez šaubām, ir taisnība, viņš atzina un paņēma žaketi.

Viņi izgāja no kabineta. Danns rādija ceļu uz biroju, kura adrese bija uzdrukāta uz vizītkartes.

"īram ir taisnība, taču es no sirds ceru, ka Terons ir tas, par ko uzdodas. Līķi, akriem vien kaulu!" I Iaidts dedzīgi alka tos apskatīt un ieelpot smārdu. Un izpētīt attēlus.

Abi nonāca pie biroju ēkas, kurā atradās Terona uzņēmuma Keiptaunas filiāles birojs. Tas bija tipisks pilsētas darījumu rajona nams, funkcionāls metāla un akmens veidojums. Ēka šķita pa pusei pamesta. Vestibilā neredzēja dežurējam apsargu, un tas šķita savādi. Haidts un Danns uzbrauca ar liftu ceturtaja stāvā un piegāja pie durvīm ar četrsimt trešo numuru.

-     Nekur nav redzams uzņēmuma nosaukums, Haidts secināja. Tikai biroja numurs. Dīvaini.

-    Nešķiet lāgā, Danns piekrita un ieklausījās. Es neko nedzirdu.

-     Ieiesim.

Danns paraustīja rokturi. Durvis ir aizslēgtas. Haidtu pārņēma spēcīga vilšanās, un viņš prātoja, vai ir leronam izpļāpājis kaut ko svarīgu vai inkriminējošu. Šķiet, ka ne.

-        Vajadzētu savākt mūsu apsargus, Danns sprieda. Kad Terons atgriezīsies… ja vispār atgriezīsies… novedī-

sim viņu lejā uz pagrabu. Es noskaidrošu, kas viņam aiz adas.

Viņi jau dzīrās doties prom, kad Haidts izmisīgi cerēdams, ka Terons galu galā tomēr ir Terons, ierosināja:

-    Pieklauvē. Redzēsim, vai tur kāds ir.

Danns brīdi pārdomāja, pacēla žaketes atloku, lai būtu ērtāk piekļūt pistolei, un pieklauvēja pie koka durvīm. Klusums.

Viņi pagriezās uz lifta pusi. Un tajā brīdi durvis atvērās.

Džīns Terons pārsteigts samirkšķināja acis. Haidt… Dann. Ko tad jūs te darāt?

36. NODAĻA

i

Bridi vilcinājies, afrikands ar strupu žestu aicināja abus apmeklētājus birojā. Viņi nekavējās. Ārpusē nevienas plāksnītes neredzēja, taču kabinetā pie sienas vīdēja neuzkrītošs uzraksts: "SIA "]. Dž. T. pakalpojumi", Durbana, Keiptauna, Kinšasa."

Nelielajā birojā rosījās tikai trīs darbinieki, kuru rakstāmgaldi bija nokrauti ar mapēm un dokumentiem pierasta aina šādos lietišķos kantoros, turklāt neatkarīgi no tā, cik ētiski vai zemiski ir piedāvātie pakalpojumi un preces.

-     Mēs nolēmām aiztaupīt jums pūles, Danns paskaidroja.

-    Ak tā?

Haidts saprata algotņu vervētāja noskaņojumu viņi ieradušies negaidot, jo acīmredzot viņam pilnībā neuzticas. No otras puses, Terons darbojās nozarē, kurā uzticība ir tikpat bīstama kā nestabilas sprāgstvielas, tālab viņa nepatika ātri pagaisa. Beigu beigās, gan jau arī Terons bija rīkojies lidzigi pirms ierašanās viņa birojā pārliecinājies Kambodžā un citur par Haidta uzticamību. Tā darījumu" pasaulē ir pierasts.

Apbružātās sienas un logi, pa kuriem pavērās visnotaļ drūms skats uz pagalmu, atgādināja Haidtam, ka pat nelegāla uzņēmējdarbība ne vienmēr ir tik ienesīga, kā filmās un ziņās mēdz attēlot. Lielākajā kabinetā, kas atradās vistālāk, bija iekārtojies pats Terons, taču arī tas izskatījās pieticīgi.

Viens no darbiniekiem, jauns gara auguma afrikānis, pētīja automātisko ieroču katalogu internetā. Dažus greznoja treknas zvaigznītes, norādot, ka šīm precēm pienākas desmit procentu atlaide. Cits darbinieks steidzīgi klabināja datora taustiņus, rakstīdams tikai ar rādītājpirkstiem. Abi vīrieši bija ģērbušies baltos kreklos un aplikuši šauras kaklasaites.

Aiz rakstāmgalda līdzās Terona kabineta durvim sēdēja sekretāre. Haidts gan ievēroja viņas glītumu, taču tik jaunas sievietes viņu neinteresēja.

Terons pameta skatienu uz sievieti. Mana sekretāre tūdaļ izdrukās dažus failus, kurus mēs apspriedām.

Pēc brīža no krāsu printera sāka lēnām spraukties ārā lapas ar masu apbedījumu attēliem.

"Jā, tie ir lieliski," Haidts nodomāja. "Nudien, ļoti labi." Pirmās fotogrāfijas bija uzņemtas drīz pēc slepkavības. Vīrieši, sievietes un bērni nošauti vai sacirsti gabalos. Daži jau agrāk pārcietuši amputācijas tiem bija nocirstas plaukstas vai roka virs elkoņa. Šādu paņēmienu iecienījuši Āfrikas militāristi un diktatori, lai sodītu un iebiedētu cilvēkus. Grāvi gulēja apmēram četrdesmit mirušo. Grūti pateikt, kur tas īsti notika, taču apkaime atgādināja reģionu uz dienvidiem no Sahāras Sjerraleoni, Libēriju, Kotdivuāru, Centrālafrikas Republiku. Sajā nemieru plosītajā kontinenta iespēju netrūka.

Drīz sekoja citas fotogrāfijas cilvēku mirstīgās atliekas dažādās satrūdēšanas stadijās. Pie tām Haidts pakavējās īpaši.

-    DPA? Danns noprasīja, bezkaislīgi pārskatīdams attēlus.

Atbildēja garais, kalsnais darbinieks: Misters Terons nesadarbojas ar Dieva pretošanās armiju.

Nemiernieku organizācija, kas operācijas izvērsa Ugandā, Centrālāfrikas Republikā un dažos Kongo un Sudānas rajonos, par savu filosofiju ja to var tā nosaukt bija pasludinājusi reliģisko un mistisko ekstrēmismu. Tā bija vardarbīgi noskaņota kristiešu zemessardze, kas pastrādājusi neskaitāmas zvērības un kuras rindās cīnījās arī bērni.

-    Citur var darboties tikpat sekmīgi, Terons piebalsoja.

Viņa morāle Haidtu uzjautrināja.

No printera izslīdēja vēl pusducis attēlu. Dažos varēja redzēt lielu lauku, kur no zemes ārā spraucās kauli un daļēji aprakti līķi ar sažuvušu ādu.

Haidts parādīja fotogrāfijas Dannam. Kādas ir tavas domas? Pēc tam viņš pagriezās pret Teronu. Nials ir inženieris.

Irs kādu brīdi aplūkoja fotogrāfijas. Apbedījumi izskatās sekli. Būs viegli izcelt līķus. Svarīgākais ir noslēpt to, ka tic tur vispār atradušies. Atkarībā no tā, cik ilgi tie atradušies zemē, pēc līķa izcelšanas augsnes temperatūra daudzus mēnešus būs manāmi atšķirīga. To var noteikt ar pareizo aparatūru.

-    Mēnešus? Terons sadrūmis pārjautāja. Es tiešām nezināju. Uzmetis Dannam isu skatienu, viņš uzrunāja Haidtu: Viņš nudien ir lietpratējs.

-    Es saucu viņu par cilvēku, kas spēj padomāt par visu.

-    Būtu vērts izmēģināt ātraudzīgu veģetāciju, Danns domīgi sprieda. Dažas izsmidzināmas vielas spētu iznicināt DNS paliekas. Šajā darbā ir daudz apsvērumu, taču nekā neatrisināma neredzu.

Tehniskie jautājumi bija apspriesti, un Haidts atkal pievērsās attēliem. Vai es drīkstu tās paturēt?

-    Protams. Vai vēlaties arī digitālās kopijas? Tās būs asākas.

-    Jā, pateicos. Haidts veltīja sarunu biedram smaidu.

Terons pārkopēja attēlu failus uz zibatmiņu un pasniedza

Haidtam. Tas ieskatījās pulkstenī. Es gribētu apspriest detaļas. Vai jūs šovakar esat brīvs?

-    Esmu.

Taču Danns jau rauca pieri. Tev šopēcpusdien ir sanāksme un vakarā labdarības pasākums.

Haidts saviebās. Kāda organizācija, kurai es mēdzu ziedot, rīko pasākumu. Es nevaru tur neierasties. Taču… ja esat brīvs, mēs varētu satikties pasākuma laikā.

-    Vai man arī būs jāziedo? Terons vaicāja.

Sevērs Haidts nesaprata, vai šis cilvēks joko. Nē. Jums nāksies noklausīties dažas runas un iedzert mazliet vīna.

-    Lai notiek. Kur tas būs?

Uztvēris Haidta mudinošo skatienu, atbildēja Danns: Ložas klubā. Deviņpadsmitos nulle, nulle.

-    Etiķete pieprasa žaketi, taču par kaklasaiti varat nerūpēties, piebilda Haidts.

-    Tiksimies tur. Terons paspieda abiem roku.

-     Viņš ir tas, par ko uzdodas, Haidts noteica, vairāk uzmundrinādams sevi.

Pa ceļam uz biroju Dannam piezvanīja. Pēc dažām minūtēm pabeidzis sarunu, viņš paskaidroja:

-    Zvanīja par Stīvenu DIamini.

-    Par ko?

-    Par apkopēju, kurš mums jāiznīcina. Viņš it kā redzējis vēstules par piektdienu.

-    Ak jā. Pareizi.

-    Mūsu cilvēki atraduši viņa būdeli Primrouzgārdensā, pilsētas austrumu nomalē.

-    Kā jūs to nokārtosiet?

-    Noskaidrots, ka viņa pusaugu meita sūdzējusies par vietējo narkotiku tirgotāju, kurš piedraudējis meiteni nogalināt. Mēs sarīkosim tā, lai vaina DIamini ģimenes bojāejā krīt uz viņu. Šis cilvēks arī agrāk ir strādājis ar degbumbām.

-    Tātad DIamini ir ģimene.

-     Sieva un pieci bērni, Danns paskaidroja. Viņus arī nāksies iznīcināt. Iespējams, ka viņš par vēstulēm izstāstījis sievai. Ja viņš dzīvo graustu rajonā, tad visa ģimene mitinās tikai vienā vai divās istabās, un tāpēc to varētu noklausīties jebkurš. Vispirms iemetīsim granātas, pēc tam degbumbu. Es domāju, ka vispiemērotākais laiks būtu ap vakariņām, jo tad visi būs vienkop istabā. Danns pameta ašu skatienu uz Haidtu. Nāve būs ātra.

-    Man nerūp viņu ciešanas, Haidts attrauca.

-     Man ari ne. Es tikai paskaidroju, ka tas būtu samērā viegls paņēmiens, kā visu ģimeni vienā rāvienā aizraidīt uz viņsauli. Tas ir ērti, ziniet.

Pēc apmeklētāju aiziešanas apakšvirsnieks Kvalene Nkosi, vēl tikko pētījis automātisko ieroču cenu sarakstu, pieslējās no krēsla un ar galvas mājienu norādīja uz ekrānu.

-    Nudien pārsteidzoši, ko var iegādāties internetā, vai ne, komandieri Bond?

-    Laikam gan.

-     Pērkot deviņus automātus, desmito saņem par brīvu, apakšvirsnieks jokodams uzrunāja seržantu Mbalulu, kurš pirmīt neatlaidīgi drukāja ar diviem pirkstiem.

-    Paldies par savlaicīgu palīdzību pretošanās armijas jautājumā, apakšvirsniek, Bonds sacīja. Viņš bija piemirsis šo abreviatūru, kuru zinātu jebkurš algotnis Āfrikā. Tobrīd operācija nudien zvārojās bezdibeņa malā.

Bonda "sekretāre" Bheka Jordana palūkojās ārā pa logu. Viņi dodas prom. Es nevienu miesassargu neredzu.

-     Manuprāt, mēs viņus apvedām ap stūri, noteica seržants Mbalula.

Viltība patiesi šķita izdevusies. Bonds bija pārliecināts, ka viens no vīriem visticamāk, ar aso prātu apveltītais Danns vēlēsies apskatīt viņa Keiptaunas biroju. Aģents uzskatīja, ka pienācīgas, ticamas dekorācijas veikli iekārtots birojs spēlēs lielu lomu centienos pārliecināt Haidtu par to, ka viņš saticies ar īstu afrikandu, kurš piedalās konfliktu risināšanā un kuram jāatbrīvojas no daudziem līķiem.

Kamēr Bonds zvanīja Haidtam un pieteica viziti, Jordāna sameklēja nelielu Kultūras ministrijas īrētu, taču neizmantotu biroju. Nkosi izdrukāja dažas vizītkartes, un drīz vien policisti ieradās izrādes vietā.

-    Jūs būsiet mana partnere, Bonds smaidīdams ierosināja Jordānai. Gudra un pievilcīga kolēģe. Tas radītu par mani labu priekšstatu.

Viņa sabozās. Ticamības labad šādam birojam nepieciešama sekretāre.

-    Ja tā vēlaties.

-    Nevēlos, viņa atcirta, bet tā tam jābūt.

Bonds paredzēja, ka Haidts ar Iru gribēs apmeklēt biroju, taču nebija nopietni rēķinājies ar savādo vēlēšanos apskatīt Nāves lauku fotogrāfijas. Izgājis no Haidta kabineta, viņš nekavējoties piezvanīja Jordānai un lika bruņoto spēku un policijas arhīvos atrast Āfrikas masu apbedījumu fotogrāfijas. Par nožēlu, šāds uzdevums nebija grūti izpildāms, un kapteine jau bija lejupielādējusi duci attēlu, kamēr viņš pārradās no vizītes pie Haidta.

-     Vai būtu iespējams paturēt te dažus cilvēkus uz dienu vai divām? Bonds vaicāja. Gadījurnam, ja nu Danns atgriežas.

-    Vienu policistu es varu atlicināt, Jordāna sacīja. Seržant Mbalula, pagaidām dežurēsiet jūs.

-    Klausos, kapteine.

-     Es instruēšu kādu patrulētāju par radušos situāciju un tevi aizvietos. Viņa atkal pagriezās pret Bondu. Vai, jūsuprāt, Danns atgriezīsies?

-     Domāju, ka ne. Tomēr tā var notikt. Haidts ir priekšnieks, taču viņš ir izklaidīgāks. Danns ir aizdomīgāks un daudz labāk koncentrējas. Pēc maniem uzskatiem, viņš tādējādi ir bīstamāks.

-     Komandieri? Nkosi atvēra nobružātu portfeli. Tas jums atsūtīts uz galveno mītni.

Viņš pasniedza biezu aploksni. Atplēsis to, Bonds ieraudzīja desmit tūkstošus rendu lietotās naudaszīmēs, viltotu Dienvidāfrikas pilsoņa pasi, kredītkartes un debetkartes visas uz Jūdžīna Dž. Terona vārda. I-nodaļa kārtējo reizi bija pierādījusi savas burvju spējas.

Aploksnē atradās arī zīmīte. "Rezervācija uz nenoteiktu laiku viesnīcā Table Mountain, numurā ar skatu uz līci."

Bonds visu salika pa kabatām. Tā, pastāstiet, kas ir šis Ložas klubs, kurā man šovakar paredzēts tikties ar Haidtu.

-    Man tas ir par dārgu, Nkosi atzina.

-    Tajā ir restorāns un pasākumu zāle, Jordāna stāstīja.

Neesmu bijusi ne vienā, ne otrā. Agrāk tur atradās privātais medību klubs. Tikai baltajiem vīriešiem. Pēc deviņdesmit ceturtā gada vēlēšanām, kad pie varas nāca Afrikāņu Nacionālais Kongress, kluba īpašnieki nolēma to izformēt, nevis paplašināt kluba biedru loku. Padomei nebija iebildumu pret melnajiem vai krāsainajiem vīriešiem, taču sievietes klubā būtu nepieļaujama vaļība. Jūsu valstī, Džeims, gan tādu klubu noteikti nav, vai ne?

Viņš neatzina, ka arī Lielbritānijā tādi tomēr pastāv.

-    Manā iecienītākajā Londonas klubā jūs redzēsiet īstu demokrātijas paraugstundu. Ikviens tiek aicināts tajā iestāties… un pazaudēt naudu pie azartspēļu galdiem. Un es tā ari daru. Turklāt bieži, atļaušos piebilst.

Nkosi smējās.

-    Ja kādreiz apmeklēsiet Londonu, es jums to miļuprāt izrādīšu, Džeimss solīja Jordānai.

Šķita, ka viņa šos vārdus pielīdzinājusi kartēja i bezkaunīga flirta izpausmei un pagodināja uzaicinājumu ar ledainu klusēšanu.

-    Es aizvedīšu jūs uz viesnicu, garais policijas virsnieks pavisam nopietni sacīja. Es apsveru iespēju aiziet no darba Dienvidāfrikas policijā un palūgt jums sagādāt man darbu Anglijā.

Štrādāt Ārzemju attīstības grupā vai M16 struktūrā drīkstēja tikai Lielbritānijas pavalstnieki, un vismaz vienam no vecākiem bija jābūt Apvienotās Karalistes pilsonim vai cieši saistītam ar šo valsti. Ari dzīvesvietai jābūt tās teritorijā.

-    Pēc šā lieliskā slepenā uzdevuma paveikšanas… Nkosi ar plašu žestu pavēcināja roku, norādot uz telpu. …es apjaušu, ka esmu diezgan labs aktieris. Es došos uz Londonu un strādāšu Vestendā. Tur taču ir slavenie teātri. Vai tiesa?

-    Jā. Lai gan Bonds pats no brīvas gribas jau gadu gadiem nebija apmeklējis nevienu Vestendas teātri.

-    Esmu pārliecināts, ka gūtu visnotaļ labus panākumus, apakšvirsnieks nerimās. Es izjūtu vājību pret Šekspīru. Deivids Mamets arī ir lielisks. Neapšaubāmi!

Bonds nosprieda, ka, strādājot Bhekas Jordānas pakļautībā, Nkosi gaužām reti rodas izdevība pieslīpēt savu humora izjūtu.

37. NODAĻA

9

Viesnīca atradās netālu no Galda līča elegantajā Grīnpointas rajonā Keiptaunā. Vecajā sešstāvu ēkā, kura celta klasiskajā Keiptaunas arhitektūras stilā, joprojām jautās koloniālisma iezīmes. Tās bija skaidri saredzamas arī rūpīgi uzturētajā ainavā, kuru tobrīd čakli kopa strādnieki; neuzkrītošajos, taču striktajos uzrakstos par piemērota vakariņu apģērba izvēli; atturīgā, taču allaž iztapīgā personāla nevainojami spodrajos baltajos formastērpos un no rotangpalmas dzinumiem pītajās mēbelēs uz plašās verandas, no kuras pavērās skats uz līci.

Turklāt misteram Teronam vaicāja, vai viņš vēlētos sava apmeklējuma laikā nodrošināties ar personisko sulaini. Viņš pieklājīgi atteicās.

Viesnīcu Table Mountain greznie izvītie burti "TM" bija iestrādāti marmora grīdā un izšūti uz salvetēm varētu uzskatīt par visatbilstīgāko apmešanās vietu bagātajam afrikandu uzņēmējam no Durbanas: gan kā legālam datoru izplatītājam, gan kā algotņu vervētājam, kuram padomā noslēpt desmit tūkstošus līķu.

Reģistrējies Bonds jau devās uz liftu, bet tad ar acs kaktiņu pamanīja uz ielas kaut ko dīvainu.

Viņš ieslīdēja suvenīru veikalā iegādāties nevajadzīgu skūšanās krēmu, pēc tam izmeta likumu līdz reģistrācijas galdam, lai ielietu glāzē par brīvu piedāvāto augļu sulu no liela stikla trauka, kam apkārt izvietotas purpursarkanu žakarandu un sarkanu un baltu rožu kompozīcijas.

Protams, viņš varēja kļūdīties, taču šķita, ka viņu kāds novēro. Tikko Bonds bija strauji pagriezies, lai ielietu glāzi sulas, ēna tikpat strauji pazuda.

"Kur daudz iespeju, tur rodas daudz operatīvo darbinieku."

Bonds vēl bridi pagaidīja, taču svešais vairs neparādījās.

Protams, operatīvajā dienestā paranoja nav rets viesis dažkārt garāmgājējs ir tikai garāmgājējs un ziņkārīgs skatiens liecina vienīgi par ziņkāru prātu. Turklāt cilvēkam nav iespējams pasargāt sevi no visiem riskiem tas, kurš no tiesas vēlas nogalināt, agrāk vai vēlāk savu vēlēšanos īstenos. Bonds atvairīja domas par sekotāju un uzbrauca ar liftu otrajā stāvā tajā gar numuriem veda atklāts balkons, no kura pavērās skats uz vestibilu. Iegājis istabā, viņš aizvēra durvis un uzlika ķēdi.

Nometis koferi uz gultas, Bonds lieliem soļiem piegāja pie loga un aizvilka aizkarus, tad visu, kas norādīja uz viņu kā uz Džeimsu Bondu, ieslidināja lielā oglekļa šķiedru aploksnē ar elektronisko slēdzeni. Pēc tam viņš ar plecu pagāza uz sāniem kumodi un pagrūda aploksni zem tās. Protams, aploksni nebūtu grūti atrast un nozagt, taču, ja kāds mēģinātu to atvērt bez Bonda pirksta nospieduma, viņa organizācijas C-nodaļa saņemtu šifrētu ziņojumu, un Bills Teners nosūtītu viņam ārkārtas īsziņu ar brīdinājumu.

Bonds piezvanīja apkalpošanas dienestam un pasūtīja divkāršo sendviču un Gilroy's tumšo elu. Pēc tam viņš nomazgājās dušā. Ieģērbies pelēkās biksēs un melnā polo kreklā, viņš sagaidīja maltīti. Izlaidis ķemmi cauri mitrajiem matiem, vīrietis ieskatījās durvju actiņā un ielaida viesmīli.

Paplāti viņš novietoja uz mazā galdiņu un rēķinu parakstīja kā J. Dž. Terons pats savā rokrakstā, jo to nekad, pat visslepenākajos uzdevumos, nedrīkstēja viltot. Izplūzdams pateicības vārdos, viesmīlis ielika kabatā dzeramnaudu. Bonds piegāja pie durvīm, lai izlaistu jaunekli un no jauna uzliktu durvju ķēdīti, un tūdaļ automātiski pārlaida skatienu balkonam un vestibilam.

Viņš uzmanīgi pavērās lejup, samiedza acis un aši aizvēra durvis.

"Sasodīts!"

Ar nožēlu paraudzījies uz sendviču un vēl žēlāku skatienu uzmezdams alum -, viņš uzvilka savas kurpes un atrāva vaļā koferi. Pēc tam Bonds pieskrūvēja pistolei Gemtech skaņas slāpētāju, aši pavilka atpakaļ pistoles slēgu un pārliecinājās, ka patrona ir patrontelpā.

Pistole tika ievietota salocītā Cape Times izdevumā, kuru Bonds nolika uz paplātes starp sendviču un elu. Turēdams paplāti uz vienas plaukstas virs pleca un tādējādi aizsegdams seju, viņš izgāja no istabas, pielieca galvu un gāja raitā solī nejaušs vērotājs viņu mierīgi varētu noturēt par steidzīgu viesnīcas darbinieku.

Pa evakuācijas durvīm gaiteņa galā Bonds izgāja kāpnēs, nolika zemē paplāti un, paņēmis laikrakstu ar pistoli, klusiem soļiem nokāpa uz pirmo stāvu.

Paraudzījies pa virpuļdurvju apaļo lodziņu, viņš ar pūlēm saskatīja to pašu vīrieti zvilnam klubkrēslā vestibila tumsas ieskautajā tālajā stūrī. Sēdēdams ar muguru pret Bondu, viņš ik pa brīdim pacēla skatienu no laikraksta te uz vestibilu, te uz otrā stāva balkonu. Acīmredzot viņš nebija pamanījis, kā Bonds iziet no numura.

Bonds novērtēja situāciju, viesu, personāla un apsardzes darbinieku skaitu. Viņš gaidīja, kamēr garām paiet nesējs, stumdams koferiem nokrautus ratiņus, kamēr viesmīlis aiznes paplāti ar sudrabainu kafijas kannu citam viesim vestibila otrā galā, un pulciņš japāņu tūristu visi kopā izspraucas pa durvīm, piesaistot sev ari tā vīrieša uzmanību.

"Tagad!" sev bezkaislīgi pavēlēja Bonds.

Viņš pagrūda durvis un žiglā solī devās pie klubkrēsla, virs kura atzveltnes vīdēja vīrieša galva. Apmetis loku, Bonds strauji apsēdās krēslā tieši iepretim un pasmaidīja, it kā būtu saticis senu draugu. Viņš turēja pirkstu uz pistoles mēlītes, kuru kaprālis Menzīzs bija noregulējis ar ārkārtīgi īsu gājienu.

Vīrietis pacēla sārto, vasarraibumaino seju, un ieplestajās acīs pazibēja izbrīns par to, ka ticis piemuļķots, un arī atskārsme. Skatiens pauda, ka tā nav sakritība viņš tiešām novērojis Bondu.

Šo cilvēku Bonds no rīta bija ievērojis lidostā un noturējis par kapteini Jordānu.

Padomā tik, kāda satikšanās! Bonds jautri iesāka ar nolūku izklīdināt aizdomas jebkuram, kas varētu noklausīties sarunu. Viņš pacēla sarullēto avīzi tā, lai skaņas slāpētāja stobra gals būtu pavērsts pret sekotāja platajām krūtīm.

Taču dīvainā kārtā pārsteigumu duļķaini zaļajās acīs nomainīja nevis bailes vai izmisums, bet gan uzjautrinājums.

-     Ā, mister… Teron, vai pareizi? Vai tā mēs sevi šodien dēvējam?

Balsi skanēja Mančestras izloksne. Vīrietis pacēla tuklās rokas.

Bonds pielieca galvu. Slāpētāja dēļ šīs lodes ir gandrīz nedzirdamas. Iekams kāds pagūs atjēgties, jūs jau sen būsiet viņsaulē un es būšu pazudis no visu acīm.

-    Jā, bet tu negribi mani nošaut. Tam būtu itin nepatīkamas sekas.

Ieraudzījis notēmētu ieroci, ikviens cilvēks ir spējīgs uz visdažādākajiem monologiem. Parasti viņš ar asprātīgu repliku palīdzību cenšas novilcināt laiku vai novirzīt uzmanību un gatavojas izmisīgam uzbrukumam. Bonds labi zināja, ka cilvēka vārdi nav nenieka vērti, toties jāpēta pretinieka rokas un ķermeņa valoda.

Tomēr nākamos teikumus, kas pārvēlās pār gaļīgajām lūpām, nevarēja neievērot.

-    Galu galā… ko sacītu M., uzzinājis, ka esat nošāvis vienu no Kroņa izcilākajiem aģentiem? Piedevām tik skaistā apvidū?

38. NODAĻA

9

Viņu sauca Gregorijs Lems, un to apstiprināja acu zīlīšu un pirkstu nospiedumu skenēšanas lietojumprogramma tas bija MI6 cilvēks Keiptaunas teritorijā. Aģents, no kura Bills Teners ieteica izvairīties.

Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi sēdēja Bonda numurā bez ela un sendviča Bonds apjucis konstatēja, ka centīgs kalpotājs jau novācis kāpņu galā atstāto paplāti.

-    Tu taču varēji aiziet bojā, Bonds klusā balsī pārmeta.

-    Reālas briesmas man nedraudēja. Jūsu vienība neizdāļā tos dubultnuļļu kodus muļķiem, kas nervozi šaudās pie pirmās izdevības… Nu, nu, draugs, nesāc bozties. Daži gan zina, ar ko patiesībā nodarbojas jūsu Ārvalstu attīstības grupa.

-    Kā tu zināji par manu atbraukšanu?

-    Saliku visus prātus kopā, ja? Dzirdēju par dažiem notikumiem un sazinājos ar draugiem Lambetā.

Sadarboties ar MI6 vai Aizsardzības ministriju izlūkdienesta uzdevumā nebija pārlieku izdevīgi galvenokārt tādēļ, ka par veicamo darbu uzzināja vairāk cilvēku nekā vajadzētu. Kādēļ tu ar mani nesazinājies pa drošiem kanāliem? Bonds skarbi noprasīja.

-    Tā biju domājis darīt, taču te pamanīju kādu tēlojam ēnu.

Tagad Bonds bija pati uzmanība. Slaids vīrietis zilā jakā? Ar zelta auskaru?

-    Nu, auskaru gan neizdevās saskatīt. Acu gaišums nav tāds kā jaunībā. Taču visumā aprakstam atbilst. Viņš te kādu laiku paslaistījās un tad pazuda kā Galdauts, kad parādās saule. Nu, tu jau zini… migla virs Galda kalna.

Bondu šādi dabas jaukumi tobrīd neinteresēja. "Nolādēts! Cilvēks, kurš noslepkavojis Jūsufu Nasadu un gandrīz aizsūtījis nāvē Fēliksu Laiteru, tagad ir uzzinājis par to, ka esmu šeit. Droši vien tas pats vīrs, par kuru stāstija Jordāna tas, kurš ar viltotu britu pasi agrā rītā bija ielavījies valstī no Abū Dabī. Kas viņš tāds ir, sasodīts?"

-    Vai tev neizdevās viņu nofotografēt? Bonds jautāja.

-    Jupis rāvis, nē! Tas zellis ir žigls kā udensvabole.

-    Vai neievēroji vēl kaut ko? Mobilo tālruni, ieročus, transportu?

-     Nekā. Tukšs numurs. Kā ūdensvabole. Un Lems paraustīja platos plecus, kuri, pēc Bonda domām, noteikti bija tikpat sārti un vasarraibumaini kā seja.

-     Tu biji lidostā, kad es ierados valsti, Bonds mainīja sarunas tematu. Kāpēc tu novērsies?

-    Ieraudzīju kapteini Jordānu. Es viņai sazin kāda iemesla dēļ neesmu iepaticies. Varbūt viņa mani uzskata par lielu, baltu mednieku un kolonizatoru, kas ieradies te atkal piesavināties viņas valsti. Pirms dažiem mēnešiem viņa mani pamatīgi izlamāja.

-     Mans štāba priekšnieks stāstīja, ka tu esot Eritrejā, Bonds aizrādīja.

-     Es tur tiešām pagājušajā nedēļā biju un arī paviesojos robežas otrā pusē Sudānā. Rādās, ka ļaudis no sirds nobrieduši karot, tālab man nācās pasvīst, lai apšaudēs neiet bojā vajadzīgi cilvēki. Kad to biju nokārtojis, man ausīs nāca šī Ārzemju attīstības grupas operācija. Lema skatiens satumsa. Brīnos, ka neviens man neuztrinkšķināja.

-    Bija doma, ka tu esi aizņemts visai nopietnā un riskantā operācijā, Bonds attrauca.

-    Ak tā! Lems laikam noticēja. Lai nu kā, es nospriedu, ka būtu vēlams traukties palīgā. Redzi, Keiptauna ir viltīga pilsēta. Izskatās glīta, tīra, tūristiem draudzīga, taču tas ir tikai mānīgs priekšstats. Negribētos pašam sev asti celt, taču tev būs vajadzīgs tāds kā es, kurš spēs ielavīties zem fasādes un noskaidrot, kas patiesībā notiek. Man ir sakari. Vai tu zini vēl kādu MI6 aģentu, kurš spējis izmānīt no pašvaldības attīstības fonda līdzekļus savas darbības finansēšanai? Pērn es Kronim sagādāju tīri glītu peļņu.

-    Vai viss nonāca Valsts kasē?

Lems paraustīja plecus. Man taču ir ticami jātēlo sava loma, ja? Pasaules acīs es esmu veiksmīgs uzņēmējs. Ja cilvēks neprot izlocīties, tad zobratiņos iebirst kāds smilšu graudiņš un drīz vien tev uz pieres parādās milzīgs uzraksts: "Es esmu spiegs!" Paklau, vai mums nevajadzētu pasirot pa tavu minibāru?

Bonds pameta ar roku. Ņem vien.

Lems izvēlējās divas miniatūras Bombay Sapphire džina pudelītes, ko iztukšoja glāzē. Ledus nav? Žēl. Nu, nekas. Viņš pielēja mazliet tonika.

-    Kada ir tava leģenda?

-    Pārsvarā es nodarbojos ar kravas kuģu traktēšanu. Spīdoša doma, ja drīkstu sevi paslavēt. Man ir iespēja saieties .ir sliktajiem zēniem no dokiem. Piedevām es piedalos zelta un alumīnija raktuvju izpētē un infrastruktūras būvniecībā.

-    Un vēl paliek laiks spiegošanai?

-     Labs jautājums, mans draugs! Lems nez kāpēc sāka stāstīt Bondam par savu dzīvi. Britu pilsonis, tāpat kā viņa māte, bet tēvs bijis dienvidafrikanis. Ieradies valstī kopā ar vecākiem, Lems atskārtis, ka te dzīvot viņam patīk vairāk nekā Mančestrā. Pēc apmācības kursa Fortmonktonā lūdzis nosūtījumu tieši uz Dienvidāfriku. Visu mūžu nostrādājis te un citas vietas nealkst. Lielāko daļu laika viņš pavadīja Rietumkāpas provincē, taču bieži ceļoja pa Āfriku, lai viņu tiešam uzskatītu par nopietnu uzņēmēju. Ievērojis, ka Bonds zaudē interesi, Lems iedzēra malku no glāzes un pajautāja:

Ar ko tu šeit īsti nodarbojies? Kāda saistība ar Sevēru I laidtu? Tam nu gan ir vārds! Un "Divdesmitā datuma incidents"? Super! Izklausās diezgan līdzīgi puišiem no Aizsardzības ministrijas izlūkdienesta, kuri meklē NLO Anglijas centrālajā daļā.

Zaudēdams pacietību, Bonds paskaidroja:

-     Es agrāk strādāju Aizsardzības ministrijā. Piecdesmit piektā nodaļa nodarbojas ar raķetēm vai lidmašīnām, kas pārkāpušas Lielbritānijas gaisa robežu. Nevis ar NLO.

-     Jā, jā, gan jau tā ir… Skaidrs, ka tautai viņi tā pūlas iegalvot.

Bonds tikko novaldījās, neizsviedis Lemu pa durvīm. "Varbūt tomēr vērts papētīt, kas viņam zināms?"

-    Tātad par "Divdesmitā datuma incidentu" tu jau zini. Vai nojaut, kā tas saistīts ar Dienvidāfriku?

-    Es gan ziņojumus saņēmu, Lems atzina, taču nepievērsu tiem dižu uzmanību, jo bija norādīts, ka uzbrukums notiks britu teritorijā.

Bonds atgādināja viņam tekstu vārdu pa vārdam. Notikuma vieta nebija nosaukta, vienīgi pieminēts, ka tiek nelabvēlīgi skartas britu intereses.

-    Tātad tas var notikt jebkur. Nebiju iedomājies.

"Drīzāk nebiji rūpīgi izlasījis!" Bonds domās atcirta.

-     Un tagad ciklons ir nolaidies manā lauciņā. Ērmīgi ir tie likteņa pavērsieni, vai ne?

Bonda mobilā tālruņa lietojumprogramma, kas pārbaudīja Lema personas datus, bija atklājusi arī viņa drošības atļaujas pakāpi augstāku, nekā Bonds būtu iedomājies. Tālab runāt par plānu "Ben-Hinoma", Haidtu un Dannu varēja visnotaļ droši. Viņš jautāja vēlreiz:

-     Vai tev ir viedoklis par saistību ar šo valsti? Apdraudēta tūkstošiem cilvēku dzīvība un britu intereses, turklāt plāns izperināts Sevēra Haidta kabinetā.

Pievērsis stingu skatienu glāzei, Lems domīgi atbildēja:

-     Nevaru iztēloties, kāds uzbrukums atbilst mums zināmajiem nosacījumiem. Mums te dzīvo daudz britu pavalstnieku, ierodas tūristi un uzņēmēji, kam ir saikne ar Londonu. Bet aizsūtīt pie tēviem tik daudz cilvēku vienā rāvienā? Tas drīzāk būtu kāds pilsoņu nemieru iznākums. Un Dienvidāfrikā es neko tādu nevaru iedomāties. Mums gan ir savas ķibeles, tas nav noliedzams… patvēruma meklētāji no Zimbabves, arodbiedrību nemieri, AIDS… tomēr mēs esam visstabilākā valsts pasaulē.

Beidzot Bondam izdevās izvilināt no nule sastaptā vira kāciu noderīgu redzējumu lai arī ne pārāk dziļu. Tas apstiprināja pieņēmumu, ka sviras gan iedarbinātas Dienvidāfrikā, bet nāve piektdien iestāsies citviet.

Rudmatis bija iztukšojis lielāko tiesu glāzes. Tu nedzersi? Velti izgaidījies Bonda atbildi, viņš piemetināja: Žēl, ka vecie laiki jau pagājuši, vai ne, mans draugs?

Bonds nezināja, par kuriem vecajiem laikiem tiek runāts, tomēr nosprieda, ka diez vai nožēlotu tos. Vienlaikus viņš secināja, ka uzruna "vecais draugs" viņu it nemaz neiejūsmina.

-     Tu minēji, ka negribēji satikt Bheku Jordānu. Tā kā Lems tikai kaut ko atrūca, Bonds turpināja: Kas tev par viņu zināms?

-    Nekautrēšos atzīt, ka viņa savu darbu prot. Jordāna bija tā, kas vadīja izmeklēšanu lietā ar Dienvidafrikas Nacionālo Izlūkošanas pārvaldi, kura nelikumīgi novērojusi politiķus. Lems drūmi nokrekšķināja. Mūsu valstī jau nu nekad nekas tāds nenotiktu, vai ne?

Bonds atcerējās, ka Bills Teners bija izvēlējies sadarboties ar Dienvidā frikas policiju, nevis ar Nacionālo Izlūkošanas pārvaldi.

Lems turpināja stāstīt: Šo lietu uzticēja Jordānai, cerot, ka viņa izmeklēšanu izgāzīs. Bet kapteine tāda vis nav. It nemaz. Acis iezaigojās tikko jaušams slimīgs spīdums. Izmeklēšana sāka virzīties uz priekšu, un tad vadība pārbijās. Viņas tiešais priekšnieks policijā lika pazaudēt pierādījumus pret pārvaldes aģentiem.

-    Tātad viņa arestēja savu tiešo priekšnieku?

-     Un viņa tiešo priekšnieku arī! Lems izplūda smieklos un ielēja mutē visu atlikušo dzērienu. Pati izpelnījās lielus apbalvojumus.

"Zelta Krustu par drošsirdību?" Bonds iedomājās, taču skaļi vaicāja: Vai izmeklēšanas laikā viņai gadījās ciest arī liziski?

-    Ciest fiziski?

Bonds pastāstīja par rētu rokā.

-     Tā varētu teikt, jā. Pēc lietas slēgšanas Jordāna saņēma paaugstinājumu. No politiska viedokļa tas bija neizbēgami. Tu jau zini, kā tas ir. Toties daži policijas vīri, kas arī gaidīja rindā uz paaugstinājumu, nepavisam nepriecājas. Viņa saņēma draudus, piemēram, "sievietei neklājas ieņemt vīriešiem domātus amatus" un tādā garā. Kāds pameta "Molotova kokteili" zem viņas patruļmašīnas. Tobrīd kapteine atradās iecirkni, taču automobiļa aizmugures sēdeklī gulēja piedzēries arestētais, kuru uzbrucēji nepamanīja. Kapteine izbrāzās no iecirkņa un, izglābdama arestēto, tika pie apdegumiem. Vainīgos tā arī nenoskaidroja, jo noziedznieki strādāja maskās. Taču ikvienam ir skaidrs, ka tie bijuši cilvēki, ar kuriem viņa kopā strādāja. Un varbūt vēl aizvien strādā.

-     Ak kungs… Tagad Bonds, šķiet, aptvēra jordānas attieksmi pret viņu. Iespējams, flirtējošo skatienu lidostā kapteine bija pārpratuši un nodomājusi, ka arī viņš neuzskata sievieti par policista darba cienīgu.

Viņš izstāstīja Lemam par nākamo soli vakarā paredzēto tikšanos ar Haidtu.

-    A, Ložas klubs. Visnotaļ sakarīgs. Kādreiz bijis ekskluzīvs, toties mūsdienās tur uzņem kuru katru… Jā, es redzēju tavu skatienu! Tā tas nebija domāts. Es par sabiedrību kopumā neesmu augstās domās. Pats biežāk sadarbojos ar melnādainajiem un krāsainajiem nekā baltajiem… Tā, atkal tas skatiens!

-    Krāsainajiem? Bonds skābi atkārtoja.

-    Cilvēkiem ar dažādu rasu asiņu sajaukumu, un šaipusē tāds vārds ir pilnīgi pieņemams. Neviens par tādu neapvainojas.

Bonda pieredze savukārt liecināja, ka cilvēki, kas lieto šādus apzīmējumus, paši diez vai gribētu tādus saņemt. Taču viņam nebija vēlēšanās ar Gregoriju Lemu apspriest politiku. Bonds ieskatījās Breitling pulkstenī.

-     Paldies par viedokli, viņš ne pārāk aizrautīgi novilka. Pirms tikšanās ar Haidtu man vēl jāpastrādā.

Jordāna viņam bija atsūtījusi dažus materiālus par afrikandiem, Dienvidāfrikas kultūru un karstajiem punktiem, kuros Džins Terons varētu aktīvi darboties.

Lems piecēlās un neveikli sastomījās. Labi, esmu gatavs palīdzēt. Esmu tavā rīcībā. Nudien, tikai pasaki, kas vajadzīgs. Šķita, ka viņš runā no sirds.

-    Pateicos. Bondam uzmācās aplama vēlme iespiest vīram rokā divdesmit rendu naudaszīmi.

Pirms aiziešanas Lems vēlreiz ielūkojās minibārā un iztukšoja no tā divas miniatūras degvīna pudelites.

-    Tev jau nebūs iebildumu, vai ne? M. rīcībā ir patiešām apjomīgs budžets, to zina visi.

Bonds izvadīja ciemiņu.

"Saulainu taciņu!" viņš nodomāja, .durvīm aizveroties. Pērsijs Osborns-Smits, salīdzinot ar šo zelli, bija apburošs cilvēks.

39. NODAĻA

f

Bonds apsēdās pie luksusa numura platā rakstāmgalda, ieslēdza datoru un, noskenējis acu zīlīti un pirksta nospiedumu, pieslēdzās datubāzei. Kamēr viņš caurlūkoja Bhekas Jordānas augšupielādēto informāciju, pienāca šifrēta elektroniskā vēstule.

Džeims!

Domāts tikai tavām acīm.

Apstiprināts, ka "Tērauda patrona" bijis VDK/AID ierosināts vērienīgs "aktīvo mēru" komplekss, lai likvidētu slepenos M16 un CIP aģentus un vietējos darbiniekus un neļautu šīm organizācijām noskaidrot, cik dziļi iefiltrējušies krievu aģenti. Tolaik tika sludināta saspīlējuma mazināšanās pirms Padomju Savienības sabrukuma un uzlabojās attiecības ar Rietumiem.

Pēdējās "Tērauda patronas" operācijas ietvaros veiktā mērķpersonu likvidācija notikusi astoņdesmito gadu beigās vai deviņdesmito gadu sākumā. Pagaidām esmu atradusi tikai vienu incidentu upuris bija privātais līgumdarbinieks, kas strādāja MI6 labā. Dziļi pagrīdē. Plašāku ziņu nav, vienīgi tas, ka aktīvo mēru izpildītājs parūpējies, lai viss izskatās pēc nelaimes gadījuma. Šad tad notikuma vietā atstāja īstas tērauda patronas, lai piekodinātu citiem aģentiem turēt mēli aiz zobiem.

Turpinu izmeklēšanu.

Tavas otrās acis

Fillija

Atslīdzis krēslā, Bonds pavērās griestos un nodomāja: "Ko lai es ar to iesāku?"

Viņš pārlasīja vēstuli un nosūtīja Fillijai īsu pateicības ziņu. Tad, atgāzies atpakaļ ar visu krēslu, spogulī telpas otrā pusē viņš ieraudzīja sevi ar stingru un mērķtiecīgu skatienu kā plēsoņam.

"Tātad," viņš secināja, "VDK aktīvo pasākumu aģents astoņdesmito gadu beigās vai deviņdesmito gadu sākumā nogalināja M16 līgumdarbinieku."

Tajā laikā gāja bojā Džeimsa Bonda tēvs.

Tas notika decembri, drīz pēc dēla vienpadsmitās dzimšanas dienas. Endrū un Monika Bondi bija atstājuši jauno Džeimsu pie krustmātes Čārmianas, kura dzīvoja Petbotomas ciematā Kentas grāfistē, un solīja atgriezties pirms Ziemassvētkiem. Tad viņi ar lidmašīnu devās uz Šveici un pēc tam ar auto aizbrauca uz Monblānu, lai piecas dienas nodotos slēpošanai un kāpšanai kalnos un ledājos.

Tomēr vecāku solījums palika neizpildīts. Pēc divām dienām viņi gāja bojā, nokrītot no kādas pārsteidzoši skaistas klints Egijrūžas masīvā netālu no Šamonī.

Skaistas klintis, jā, iespaidīgas… taču ne pārlieku bīstamas, vismaz tai vietā, kur viņi kāpa. Pieaudzis Bonds bija izpētījis negadījuma apstākļus un uzzinājis, ka nogāze, no kuras nokrita vecāki, neprasīja augstāko alpīnisma prasmi patiesībā tajā vietā neviens pat nebija guvis savainojumus, kur nu vēl gājis bojā. Tomēr kalni, protams, ir bēdīgi slaveni ar savu neparedzamību, un Bondam nebija iemesla apšaubīt žandarma stāstījumu krustmātei kritiena iemesls bija pārtrūkusi virve un vienlaikus no sienas atdalījies milzīgs klints gabals.

"Mademoiselle, je suis dйsolй de vous dire…"

Bērnībā Džeimsam patika kopā ar vecākiem doties uz svešām zemēm, kurp Endrū Bonds tika sūtīts komandējumā. Zēnam patika apmesties viesnīcu luksusa numuros. Viņš izbaudīja vietējo virtuvi, kas krietni atšķīrās no ēdieniem, kādus pasniedza Anglijas un Skotijas krodziņos un restorānos. Eksotiskas kultūras iezīmes, eksotisks apģērbs, mūzika un valodas zēnu valdzināja.

Tāpat viņam patika pavadīt laiku kopā ar tēvu. Kad māte saņēma kārtējo ārštata fotožurnālistes darba uzdevumu, Džeimsu nodeva draugu vai aprūpētāju pārziņā, turpretim tēvs bieži vien paņēma viņu līdzi uz lietišķām sarunām restorānos vai viesnīcu vestibilos. Zēns mēdza nomesties tuvumā ar kādu Tolkīna darbu vai amerikāņu detektīvromānu rokā, kamēr tēvs apspriedās ar nopietniem vīriem vārdā Sems, Mika vai Huans.

Džeimss priecājās par tādu iespēju kuram tad nepatiktu iet tēvam līdzi uz darbu? Tomēr viņu allaž māca ziņkāre par to, kādēļ brīžiem Endrū aicināja dēlu turēties blakus, bet citkārt diezgan strikti piekodināja sēdēt tālāk.

Vēlākos gados Bondu vairs šīs domas nenodarbināja… līdz apmācības kursam Fortmonktonā.

Toreiz jaunekļa uzmanību piesaistīja kāda instruktora stāsts. Apaļīgais, briļļainais MI6 spiegošanas apmācības nodaļas darbinieks pavēstīja audzēkņiem:

-    Aģentiem vai vietējiem darbiniekiem, kas strādā visslepenākajos uzdevumos, nav vēlams precēties vai veidot ģimeni. Ja tā tomēr noticis, vislabāk ģimeni turēt pa gabalu no aģenta operatīvā darba. Bet vienā gadījumā "tipiska dzīve" aģentiem nāk tikai par labu. Šie aģenti darbojas visdziļākajā pagrīdē un veic vissvarīgākos uzdevumus, kuros iegūst valstij visnozīmīgākās ziņas. Tad ģimenes dzīve var izgaisināt ienaidnieka aizdomas par iespējamo operatīvo darbu. Parasti šie cilvēki oficiāli ir iesaistīti darbā kādā uzņēmumā vai organizācijā, par ko interesi izrāda ienaidnieka aģenti, infrastruktūras, informācijas, bruņojuma, aviācijas jomā vai valsts iestādē. Ik pēc pāris gadiem tos nosūta uz nākamo darbavietu, un ģimenes dodas līdzi.

Džeimsa Bonda tēvs strādāja lielā britu bruņojuma ražošanas uzņēmumā, un viņu sūtīja strādāt te uz vienas, te uz citas valsts galvaspilsētu. Sieva un dēls allaž apmetās kopā ar viņu.

-     Noteiktos apstākļos vissvarīgākajos uzdevumos, gan īsās, acumirklīgās tikšanās reizēs, lai nodotu informāciju, gan ilgās sanāksmēs, operatīvajiem darbiniekiem ir lietderīgi ņemt līdzi bērnu, instruktors turpināja klāstīt. Nekas tā neapliecina nevainīgumu kā paša bērns. To ieraugot, ienaidnieks gandrīz vienmēr būs pārliecināts, ka šis cilvēks neko neslēpj. Vai tad vecāki pakļautu briesmām savus bērnus? Instruktors nopētīja klases telpā sēdošos aģentus, kuru sejās atspoguļojās visdažādākā reakcija uz tik cinisku paziņojumu. Lai apkarotu ļaunumu, dažkārt nepieciešams uz laiku aizmirst par vispārpieņemtajām vērtībām.

Tobrīd pār Bondu nāca atskārsme. "Mans tēvs bija spiegs? Neiespējami! Pilnīgas blēņas."

Pabeidzis apmācību Fortmonktonā, viņš kādu laiku pētīja tēva pagātni, taču nekādus pierādījumus par slepenu dzīvi neatrada. Vienīgā liecība bija vairākas reizes pārskaitīta nauda Džeimsa krustmātei, lai gādātu par iztikšanu papildus vecāku apdrošināšanas polises prēmijām. Naudu reizi gadā līdz pat Džeimsa pilngadībai pārskaitīja uzņēmums, kas noteikti bija saistīts ar Endrū darba devēju, lai gan aģentam tā ari neizdevās izdibināt, kur tāds uzņēmums atrodas un kālab pārskaita naudu.

Ar laiku viņš sevi pārliecināja, ka šādas domas ir pilnīga neprātība, un izmeta tās no galvas.

Un tad no Krievijas pienāca signāls par "Tērauda patronu".

Franču policijas sagatavotajā ziņojumā par nelaimes gadījumu ar vecākiem bija pieminēts, ka pie tēva līķa atrasta septiņu, komats, sešdesmit divu milimetru tērauda patrona šautenei.

Džeimss to saņēma lidz ar vecāku mantām. Tā kā Endrū strādāja ar bruņojumu saistītā uzņēmumā, tika pieņemts, ka lode bijusi klientiem domāts preču paraugs.

Pirmdien, pirms divām dienām, izlasījis ziņojumu no Krievijas, Bonds izskatīja tēva uzņēmuma interneta vietnē atrodamo arhīvu un noskaidroja, ka tas neražo munīciju. Tāpat uzņēmums nekad nav pārdevis ieroci, kas šauj ar tādām patronām.

Tagad šī lode atradās labi redzamā vietā uz kamīna dzegas viņa Londonas dzīvokli.

"Vai mednieks notikuma vietā to nosviedis aiz nevērības? Vai arī atstājis ar nodomu, kā brīdinājumu?"

Tas, ka "Tērauda patronas" operācijas aprakstā pieminēta VDK, vienīgi stiprināja Bonda vēlmi noskaidrot, vai tēvs bijis slepenais aģents. "Tas ir jāizdara. Man nav jāsamierinās ar varbūtību, ka tēvs melojis. Visi vecāki māna savus bērnus. Tomēr lielākoties tas notiek izdevīguma, slinkuma vai nevērības dēļ. Ja tēvs man melojis, uz to viņu pamudinājis aizliegums pārkāpt Valsts noslēpuma deklarācijas nosacījumus."

Turklāt patiesību noskaidrot nebija vajadzības tādēļ, lai viņš varētu kā ierosinātu psihoterapeits televīzijas šovā vēlreiz izdzīvot jaunībā pārciesto traģēdiju un beidzot pasērot no sirds. Kādas muļķības!

Nē, Bonds gribēja izdibināt patiesību daudz vienkāršāka iemesla dēļ tāda, kas viņam derēja kā Sevilrovā šūts uzvalks. Proti, cilvēks, kas nogalinājis viņa vecākus, iespējams, vēl atrodas uz brīvām kājām, sildās saulē, bauda gardu maltīti vai pat vērpj sazvērestību ar nolūku atņemt dzīvību arī citiem. "Ja tā tiešām ir, es pieraudzīšu, lai slepkavu gaida tads pats liktenis kā manus vecākus. Tas būs efektīvi un saskaņā ar oficiālo pilnvarojumu, liekot lietā visus nepieciešamos līdzekļus."

40. NODAĻA

»

īsi pirms pieciem trešdienas vakarā Bonda mobilais tālrunis izskandināja melodiju, kas domāta vienīgi ārkārtas ziņām. Viņš izsteidzās no vannas istabas, kur nupat bija nomazgājies dušā, un izlasīja šifrēto vēstuli. To sūtīja Valdības sakaru dienesta štābs, ziņojot, ka Bonda mēģinājums uzsākt Sevēra Haidta noklausīšanos visumā izrādījies sekmīgs. Kapteinei Bhekai Jordānai nezinot, Haidtam uzdāvinātā zibatmiņa ar digitālajām fotogrāfijām, kurās redzami masu apbedījumi Āfrikā, slēpa mazītiņu mikrofonu un raidītāju. Lai arī iekārta nevarēja lepoties ar teicamu audio izšķirtspēju un baterijas darba ilgumu, to kompensēja raidītāja diapazons. Signālu uztvēra satelīts, pastiprināja un noraidīja lejup uz milzīgajām uztvērējantenām Menvithillā, kas atradās gleznainā Jorkšīras lauku apvidū.

Ierīce bija noraidījusi daļu Haidta un Danna sarunas pēc tam, kad abi izgāja no fiktīvā "]. Dž. T. pakalpojumu" biroja Keiptaunas centrā. Teksts beidzot atšifrēts, un to bija izlasījis analītiķis, kurš to atzīmējis kā būtisku un nosūtījis Bondam.

Viņš izlasīja neapstrādātos izlūkdatus un pēc tam analītiķa secinājumus. Spriežot pēc sarunas, Danns iecerējis nogalināt vienu no Haidta darbiniekiem. Stīvenam Dlamini un viņa ģimenei jācieš par to, ka viņš Green Way aizliegtajā zonā ir pamanījis kaut ko slepenu. Iespējams, kādu informāciju, kas saistīta ar "Ben-Hinomu". Bonda mērķis kļuva skaidrs šis cilvēks jāizglābj par katru cenu.

"Mērķis… reakcija."

Stlvens Dlamini dzīvoja ārpilsētā. Viņa bojāejas apstākļi liecinās par ielu bandas uzbrukumu. Tiks izmantotas granātas un degbumbas. Un uzbrukums notiks ap vakariņu laiku.

Tomēr pēc tam baterija izdzisa, un ierīce pārtrauca raidīt.

Vakariņu laikā. Iespējams, kuru katru brīdi.

Bondam nebija izdevies izglābt sievieti Dubaijā. Viņš negrasījās pieļaut, lai iet bojā šī ģimene. Bija jānoskaidro, ko Dlamini zina.

Bet viņš, protams, nevarēja sazināties ar Bheku Jordānu un atklāt visu, ko bija uzzinājis, nelikumīgi noklausoties sarunas. Viņš pacēla klausuli un piezvanīja portjē.

-    Jā, ser?

-    Es gribēju noskaidrot vienu jautājumu, Bonds nevērīgi ierunājās. Šodien gadījās problēma ar automašīnu, un kāds vietējais nāca man talkā. Man nebija līdzi daudz naudas, tomēr gribētu viņu atalgot par pūlēm. Kā lai noskaidroju šā cilvēka adresi? Man ir zināms viņa vārds un pilsēta, kurā viņš dzīvo, taču neko citu es nezinu.

-    Kur viņš dzīvo?

-     Primrouzgārdensā.

Iestājās klusums. Pēc brīža portjē noteica: Tas ir pilsētas rajons.

"Skvoteru apmetne," no Bhekas Jordānas atsūtītajiem informatīvajiem materiāliem bija izlobījis Bonds. "Būdām reti ir īsta pasta adrese."

-    Bet es varētu turp aizbraukt un apklaušināties, vai kāds viņu pazīst?

Atkal brīdis klusuma. Ser, tas diez vai būtu droši.

-    Tas mani neuztrauc.

-    Es domāju, ka tas arī nebutu lietderīgi.

-    Kālab tā?

-      Primrouzgārdensā ir apmēram piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju.

Pulksten pussešos jau iestājās rudenīga krēsla, un Nials Danns vēroja, kā Sevērs Haidts atstāj Green Way Keiptaunas biroju un ar zināmu eleganci staltā gaitā lieliem soļiem dodas pie sava limuzīna. Haidts nevērsa pēdas uz āru un ejot prata savaldīt rokas, viņa augums nešķita sakumpis. ("Ei, paskat, kāds lamzaks! Nials ir baigā žirafe!")

Haidts devās uz mājām, lai pārģērbtos vēlāk viņš ar Džesiku ies uz labdarības pasākumu Ložas klubā.

Danns stāvēja uzņēmuma biroja vestibilā un raudzījās arā pa logu. Limuzīns, kurā Haidts nupat bija iesēdies kāda miesassarga pavadībā, nozuda skatienam.

Vērodams, kā priekšnieks brauc uz mājām pie savas līdzbiedres, Danns juta sīku dūrienu sirdī.

"Neesi taču tāds sasodīts nejēga," viņš sevi aprāja. "Saņemies veicamajam darbam. Piektdien ies elle vaļā; ja kaut sīkākais zobratiņš vai skrūvīte nebūs savā vietā, vainos tevi. Tagad koncentrējies!"

Tā viņš ari darīja.

Danns izgāja no biroja, iesēdās savā automašīnā un izbrauca Primrouzgārdensas virzienā. Viņam bija paredzēts satikties ar kādu uzņēmuma apsardzes darbinieku un īstenot plānu, kuru pagaidām viņš pārskatīja prātā, apsverot izpildes laiku, sākumu, granātu un degbumbu skaitu un atkāpšanās ceļu.

Kā allaž, viņš rīkojās detalizēti un pacietīgi apcerēja ikvienu plāna punktu.

"Tas ir Nials. Viņš ir ģēnijs. Viņš ir mans projektu radītājs…"

Taču iejaucās citas domas, un nolaidenie pleci vēl vairāk saguma viņš iztēlojās savu darbadevēju labdarības pasākumā. Dzelonis iedūrās vēlreiz.

"Iespējams, ka daži prāto, kālab esmu palicis viens, kādēļ manā dzīvē nav neviena tuva cilvēka. Ļaudis droši vien spriež, ka man trūkst spējas just un es vairāk līdzinos mehānismam. Viņi neapjēdz, ka, saskaņā ar klasiskās mehānikas koncepciju, pastāv vienkāršas ierīces, piemēram, skrūvītes, sviras un trīši, un sarežģītas ierīces, piemēram, dzinēji, kuru pamatuzdevums ir pārvērst enerģiju kustībā."

Viņš loģiski secināja ja kalorijas tiek pārvērstas enerģijā, kas kustina cilvēka ķermeni, tad viņš tiešām ir iekārta. "Bet tādi esam mēs visi, ikviena radība uz zemes. Tas vēl nenozīme, ka jāzaudē spēja mīlēt."

Nē, viņa vientulība izskaidrojama vienīgi ar to, ka iekāres objekts diemžēl neiekāroja viņu.

"Cik apkaunojoši triviāli, cik prasti! Un, protams, nolāpīti negodīgi. Kungs tētīt, cik negodīgi! Neviens rasētājs neprojektēs iekārtu, kurā divas detaļas, kam jārada vienmērīga kustība, nedarbosies ideāli saderīgi tā, lai tās būtu nepieciešamas viena otrai un spētu apmierināt otras detaļas vajadzības." Taču tieši tāda bija situācija, kurā Dannam gadījies nonākt, viņš ar darbadevēju bija šīs divas nesaderīgās detaļas.

"Turklāt," viņš rūgti nodomāja, "pievilkšanās spēku likumi ir daudz riskantāki par mehānikas likumiem." Attiecības bija juceklīgas, bīstamas un zudumiem pārpilnas dzinēju varēja darbināt simtiem tūkstošu stundu, turpretim divu cilvēcisku būtņu izjusta mīlestība nereti dzirksteļoja un ieķīlējās drīz pēc darbības sākuma.

Tā ari pievīla cilvēku daudz biežāk nekā mehānismi.

"Blēņas!" Nials Danns domās izgrūda tik nikni, cik vien spēja. "Aizmirsti to visu! Tev šovakar ir darbs!" Viņš no jauna aši apsvēra plānu. Un tad to izdarīja vēlreiz.

Atstājot aiz muguras pilsētu un aizvien retāko satiksmes plūsmu, viņš pa tumšiem, grantainiem ceļiem, mitriem kā upes piestātnēm, brauca austrumu virzienā uz graustu rajonu.

Iestūrējis iepirkšanās centra stāvvietā, Danns izslēdza motoru. Pēc brīža aiz automašīnas nostājās nobružāts furgons. Danns izkāpa un, pamājis apsardzes darbiniekam ārkārtīgi muskuļotam vīrietim armijas formastērpā -, iekāpa otrā transporta līdzeklī. Nepārmijuši ne vārda, viņi nekavējoties devās ceļā un pēc desmit minūtēm ripināja pa Primrouzgārdensas ieliņām bez nosaukumiem. Danns ierāpās furgona aizmugurē, kur nebija logu. Šai apvidu viņš ar savu garo augumu un matu krāsu, protams, izcēlās. Turklāt viņš bija baltais, un viņa atrašanās Dienvidāfrikas piepilsētas graustu rajonā pēc tumsas iestāšanās būtu ārkārtīgi aizdomīga. Pieļaujot, ka narkotiku tirgotājs, kurš izteicis draudus Dlamini meitai, arī ir baltais vai viņa bandā atrastos kads baltais -, Danns tomēr izšķīrās palikt neredzams. Vismaz līdz brīdim, kad pienāks laiks iemest pa būdeles logiem granātas un degbumbas.

Viņi brauca pa nebeidzamiem zemes ceļiem, kas šajā graustu pilsēta kalpoja par ielām, garām skraidelējošu bērnu pulciņiem, izkāmējušiem suņiem un vīriem, kas sēž uz

sliekšņa. /

GPS te nelīdzēs, ierunājās lielā auguma miesassargs, un tie bija viņa pirmie vārdi brauciena laikā. Viņš nesmaidīja, un Danns netika gudrs, vai tas ir joks. Apsargs pēcpusdienā bija divas stundas meklējis Dlamini būdu. Rau, kur tā ir.

Viņi apstājās ceļa otrā pusē. Vienstāva mājele, kā visas Primrouzgārdensas celtnes, bija ļoti maza, un sienas veidoja pa roku galam sasistas finiera un viļņotā šīfera plāksnes koši sarkanā, zilā un dzeltenā krāsā it kā spītējot apkārt valdošajai nekārtībai. Vienā pusē pāri pagalmam stiepās veļas aukla spriežot pēc izkārtajiem apģērba gabaliem, ģimenē bija bērni vecumā no pieciem, sešiem līdz sešpadsmit gadiem un pieaugušie.

Šajā nostūrī pastrādāt slepkavību nebūs grūti. Būdai iepretim pletās tukšs laukums, tāpēc liecinieku tikpat kā neatradīsies. Tas gan nešķita būtiski furgonam nebija numura zīmes, un šādi balti transporta līdzekļi Rietumkāpas provincē bija tikpat bieža parādība kā kaijas Green Wai/ teritorijā.

Abi desmit minūtes sēdēja klusuciezdami drīz viņu automobilis tiks ievērots. Tad apsardzes darbinieks norādīja: Re, viņš nāk.

Pa putekļainu ceļu tuvojās Stīvens Dlamini, slaids, tievs vīrietis ar iesirmiem matiem, izbalējušā jakā, oranžā tenisa kreklā un brūnos džinsos. Viņš tuvojās kopā ar vienu no saviem dēliem. Apmēram vienpadsmit gadus vecais zēns nesa dubļiem nošķiestu futbola bumbu un pat šajā rudenīgajā dzestrumā iztika bez jakas, vien ar Springboks regbija kreklu.

Dlamini ar dēlu kādu laiku uzkavējās uz ielas, paspārdīdami bumbu, un tad iegāja mājā. Danns pameta ar galvu apsardzes darbiniekam, un abi uzvilka slēpotāju maskas. Danns pārlaida pētošu skatienu graustam. Būda rādījās lielāka nekā vairums citu, taču ar līdzpaņemtajiem spridzekļiem un degbumbām pietiks. Logiem bija aizvilkti aizkari, un cauri lētajam audumam spiedās lampas mesta gaisma.

Danns nez kāpēc atkal aizdomājās par savu darbadevēju vakara pasākumā, taču ātri aizgaiņāja šo vīziju.

Viņš pavilcinājās vēl piecas minūtes, kamēr Dlamini apmeklēs tualeti ja vien būdā tāda bija un ģimene sasēdīsies pie vakariņu galda.

-     Iesim, Danns noteica. Apsardzes darbinieks palocīja galvu. Abi izkāpa no furgona, turēdami rokā jaudīgas granātas ar nāvējošu vara lādiņu. Iela bija gandrīz tukša.

"Ģimenē ir septiņi cilvēki," Danns sev atgādināja.

-    Aiziet! viņš nočukstēja. Abi izvilka granātu adatas un iemeta spridzekļus katrs pa savu logu. Piecu sekunžu ilgajā klusumā pirms eksplozijas Danns sagatavoja degbumbu benzīna tvertni ar nelielu detonatoru. Kad, atlikušos logu stiklus izšķaidīdami, zemi satricināja apdullinoši sprādzieni, viņš iesvieda degbumbu pa logu, un abi vīri ielēca furgonā. Apsardzes vīrs iedarbināja dzinēju, un viņi aiztraucās prom.

Tieši pēc piecām sekundēm pa logiem izvirda liesmas, un no virtuves krāsns dūmeņa divdesmit pēdu augstumā uzšāvās krāšņs uguns stabs Dannam tas atgādināja uguņošanu, par kādu tas priecājās zēna gados Belfāstā.

41. NODAĻA

9

-    Hayi! Hayi!

Nakts tumsu piepildīja vaimanas. Sieviete kliedza un neatņemdamas lūkojās uz uguns pārņemto būdu, savām mājām. Acīs sariesās asaras.

Kopa ar pieciem bērniem sieviete stāvēja otrpus svelošās pekles. Pavērtās sētas puses durvis ļāva nolūkoties baismīgajā ainā uz trakojošajām liesmām, kas iznīcināja visu ģimenes mantību. Viņa lauzās ārā no skāvieniem, alkdama skriet un izglābt, ko vēl spētu, taču viņas vīrs Stīvens Dlamini cieši turēja sievu un nemitīgi runāja, pēc Bonda domām, kosu valodā.

Uz ielas sāka drūzmēties kaimiņi, un īsā brīdi sapulcējas tāda kā ugunsdzēsēju brigāde, kas nodeva no rokas rokā spaiņus ar ūdeni, veltīgi pūlēdamās apdzēst bangojošās liesmas.

-     Mums jādodas prom, Bonds uzrunāja apakšvirsnieku. Abi stāvēja blakus nemarķētam Dienvidāfrikas policijas furgonam.

-    Nešaubīgi, Kvalene Nkosi piekrita.

Ar to Bonds domāja, ka jāved ģimene prom no šā graustu rajona, iekams Danns uzzina, ka upuri palikuši dzīvi.

Turpretī Nkosi bažījās par kaut ko citu. Piesardzīgi vērodams aizvien pieaugošāko pūli, viņš manija baltajam cilvēkam pievērstos skatienus tos nevarēja dēvēt par draudzīgiem.

-     Uzrādi tiem savu žetonu, Bonds ierosināja.

Nkosi iepleta acis. Nē, nē, komandieri, tas nebutu prātīgi. Dosimies prom. Bez kavēšanās.

Abi palīdzēja Stīvenam Dlamini ar ģimeni sakāpt furgonā. Bonds iekārtojās blakus pārējiem, Nkosi nosēdās pie stūres, iedarbināja dzinēju un aizveda visus nakts tumsā.

Aiz muguras palika nikns, apjucis pūlis un satracinātas liesmas taču visi bija izsprukuši sveikā, bez nevienas skrambiņas.

Lai izglābtu šo ģimeni, Bondam nācās veikt īstu spurtu.

Uzzinājis, ka Dlamini, kas mitinās milzīgā graustu rajonā nenosakāmā vietā, lemts iet bojā no Danna rokas, Bonds ilgi gudroja, kā viņu sameklēt. Ne Valdības sakaru dienesta štābs, ne MI6 neatrada mobilo tālruni uz viņa vārda, nebija neviena ieraksta Dienvidāfrikas iedzīvotāju reģistrā vai informācijas arodbiedrību reģistros. Nolēmis riskēt, viņš piezvanīja Kvalenem Nkosi.

-    Gribu jums kaut ko pavēstīt, apakšvirsniek. Es ceru, ka varu uz jums paļauties un jūs glabāsiet šo informāciju slepenībā. Neizpaužot nevienam.

Pēc īsa klusuma brīža jaunais vīrietis piesardzīgi sacīja: Stāstiet.

Bonds izklāstīja sarežģīto situāciju, neslēpdams arī to, ka noklausīšanās veikta nelikumīgi.

-    Jūsu mobilā tālruņa signāls ir pārāk vājš, komandieri. Pēdējo teikumu es nesadzirdēju.

Bonds pasmējās. Tomēr mums nekavējoties jānoskaidro, kur šis Stīvens Dlamini dzīvo.

Nkosi nopūtās. Tas būs grūti. Primrouzgārdensa ir milzīga. Tomēr man ir kāda doma.

Pēc visa spriežot, taksobusu operatori par graustu pilsētiņām un lokasiem zināja vairāk nekā vietējā pašvaldība. Tika nolemts, ka apakšvirsnieks sazināsies ar šiem uzņēmumiem. Viņš turpināja zvanīšanu arī tad, kad satikās ar Bondu un abi lielā ātrumā aiztraucās uz Primrouzgārdensu. Pirms sešiem vakarā, kamēr abi braukāja pa graustu rajonu, pieteicās kāds taksobusa šoferis un pavēstīja, ka viņam ir zināma Dlamini dzīvesvieta. Viņš sniedza norādes, kā tur nokļūt.

Tuvojoties norādītajai vietai, viņi ieraudzīja pie mājas kādu furgonu, kura logā pavīdēja balta seja.

-    Danns, nosprieda Nkosi.

Viņi ar Bondu nogriezās pa citu ielu un apstājās būdai otrā pusē. Kad viņi iegāja mājiņā pa sētas puses durvīm, ģimeni pārņēma panika, taču Nkosi viņu dzimtajā valodā paskaidroja, ka ieradies viņus izglābt. Visiem bija nekavējoties jāatstāj māja. Stīvens Dlamini tika gaidīts atgriežamies kuru katru bridi.

Pēc dažām minūtēm ģimenes galva tiešām pārnāca mājās, un Bonds neredzēja citu izeju kā vien izvilkt pistoli un ar varu izdzīt visus pa sētas puses durvīm. Nkosi steidza izskaidrot Bonda rīcības iemeslus un draudošās briesmas. Teju nākamajā mirkli uzsprāga granātas un pēc brīža arī degbumba.

Furgons pa N1 maģistrāli traucās uz rietumiem. Dlamini pateicībā cieši satvēra Bonda roku. Pēc tam viņš paliecās uz priekšu un apskāva policistu, kas atradās priekšējā sēdeklī. Acīs mirdzēja asaras. Sieva ar bērniem, kopā saspiedušies furgona aizmugurē, uzlūkoja Bondu neuzticības pilnām acīm, kamēr aģents paskaidroja, kas uzbrukumu patiesībā sarīkojis.

Pēc tam Dlamini izbiedēts iejautājās:

-     Misters Haidts? Bet… kā tas var būt? Viņš ir vislabākais šefs. Pret visiem izturas labi. Dikti labi. Es nesaprotu.

Bonds paskaidroja, ka Dlamini acīmredzot kaut ko uzzinājis par Haidta un Danna nelegālajām darbībām.

Vīrieša acīs pazibēja apjausma. Es zinu, par ko jus runājat. Viņš sparīgi kratīja galvu un pavēstīja Bondam, ka strādā par apkopēju Green Way rūpnīcā pilsētas ziemeļos. Kādu rītu viņš ieraudzījis Izpētes nodaļas durvis vaļā, jo tika gaidīts kurjers. Nodaļas darbinieki atradušies dziļāk telpā. Dlamini pamanījis pārpildītu atkritumu grozu. Parasti tos tīrīja cits darbinieks, taču Dlamini nolēma to izdarīts pats. Es tikai gribēju strādāt labi. Tas ari viss. Viņš pašūpoja galvu. Es eju iekšā un beru ārā atkritumus, bet viens darbinieks mani ierauga un sāk uz mani bļaut. Ko es redzēju? Kur es lūru? Es teicu, ka neko neredzēju. Viņš mani izraidīja.

-     Vai jūs redzējāt kaut ko tādu, kas varētu viņus sadusmot?

-    Nedomāju vis. Datorā blakus atkritumu grozam pamanīju atvērtu dokumentu. Laikam elektronisko vēstuli. Izlasīju tajā angliski vārdu "Serbija". Un pārējais mani vispār neinteresēja.

-    Vai vēl kaut ko redzējāt?

-     Nē, ser.

"Serbija. Tātad vismaz daži "Ben-Hinomas" noslēpumi glabājas aiz Izpētes nodaļas durvīm."

-    Mums jāaizved ģimene prom, Bonds sacīja apakšvirsniekam Nkosi. Ja es iedošu naudu, vai viņi varēs līdz nedēļas nogalei padzīvot kādā viesnīcā?

-    Es atradīšu viņiem kādu istabu.

Bonds pasniedza tūkstoš piecsimt rendu. Ieraugot tādu summu, Dlamini samiedza acis. Nkosi paskaidroja, ka ģimenei nāksies neilgu laiku slēpties un bēguļot.

-    Liec, lai viņš piezvana tuviniekiem un draugiem un paziņo, ka ģimene ir sveika un vesela, taču dažas dienas tēlos mirušos. Vai tu varētu izsūtīt medijiem ziņu par ģimenes bojāeju?

-     Droši vien varu. Apakšvirsnieks vilcinājās. Bet es likai domāju, vai…

Balss apsīka.

-    Mēs paturēsim to noslēpumā. Kapteinei Jordānai nekas nav jāzina.

-    Tā būtu vislabāk. Nešaubīgi.

Acu priekšā pletās krāšņā Keiptaunas ainava. Bonds ieskatījās pulkstenī. Pienācis laiks vakara otrajam uzdevumam, kurā vajadzēs parādīt nevis prasmi izvairīties no granātām un degbumbām, bet pavisam citas spējas. Protams, tas nenozīmēja, ka pienākums būs vieglāks.

42. NODAĻA

Ložas klubs Bondam nešķita iespaidīgs.

Varbūt agrāk, kalpodams par patvērumu medniekiem galifē biksēs un jakās ar platām cilpām, kurās glabāt munīciju lielā piecinieka lauvu, ziloņu, bifeļu, leopardu un degunradžu medību šautenēm, klubs bijis elegantāks un greznāks, taču mūsdienās tas atgādināja banketa zāli, kurā vienlaikus norisinās vairākas kāzas. Bonds pat nebija pārliecināts, vai izbāzta bifeļa galva pie sienas blakus ārdurvīm ir īsta vai ražota Ķīnā.

Viņš nosauca savu vārdu Džins Terons vienai no glītajām jaunajām sievietēm, kas sagaidīja apmeklētājus pie durvīm. Sagadījās, ka tā bija jutekliska gaišmate cieši pieguļošā tumšsarkana kleitā ar laiviņveida izgriezumu. Otra sagaidītāja, zulu vai kosu izcelsmes sieviete, dižojās ar līdzīgu augumu un apģērbu. Bondam radās nojauta, ka labdarības organizācijas vadība prot taktiski pieglaimoties abu rasu ziedotājiem, kuru vidū lielākā daļa bija vīrieši.

-    Mistera Haidta viesis, viņš piebilda.

-    Ak, jā. Blondīne ieveda viņu vāji apgaismotā telpā, kurā drūzmējās aptuveni piecdesmit cilvēku. Te tika piedāvāts vīns, šampanietis un bezalkoholiskie dzērieni, un Bonds izvēlējās dzirkstošo vīnu.

Klausot Haidta padomiem apģērba izvēlē, Durbanas algotnis bija tērpies gaišpelēkās biksēs, melnā vieglā žaketē un gaiši zilā kreklā bez kaklasaites.

Bonds aplaida skatienu greznajai zālei. Pasākumu rīkoja Starptautiskā organizācija cīņai pret badu, kuras galvenā mitne atradās Keiptaunā. Uz molbertiem izkārtotajās fotogrāfijās bija redzami strādnieki, kas izsniedz lielas pakas laimīgajiem saņēmējiem, lielākoties sievietēm, un no Hercules lidmašīnām un kuģīšiem lādē ārā rīsu vai kviešu miltu maisus. Nekur neredzēja bada izvārdzinātu bērnu attēlus. Caur un caur gaumīgs kompromiss. Ziedotājiem jāliek justies mazliet neērti, taču nav vēlams pārspīlēt. Bonds nosprieda, ka altruisma pasaulē nav mazāk smalkumu kā Vaitholas politikā.

No griestos iebūvētiem skaļruņiem plūda Ladi/smith Black Mambazo izpildītās melodijas un Keiptaunas dziedātājas Veritijas iedvesmojošās dziesmas, kas radīja šim vakaram pievilcīgu fonu.

Pasākuma gaitā notika klusā izsole, un galdi bija nokrauti ar visdažādākajiem priekšmetiem, ko izsolei atvēlējuši organizācijas atbalstītāji. Piemēram, tur bija futbola bumba, uz kuras parakstījusies Dienvidāfrikas izlase ar iesauku Bafana Bafana; ceļazīmes uz vaļu vērošanas izbraucienu jūrā un nedēļas nogali Stellenbosas pilsētā; zulu skulpturiņa; briljantu auskari un citas lietas. Apmeklētāji apstaigāja galdus un pierakstīja vēlamās summas uz papīra lapas tas, kurš būs pieteicis vislielāko summu, būs izsoles uzvarētājs. Sevērs Haidts bija piedāvājis vairāksolīšanai astoņus tūkstošus rendu vērtas vakariņas četrām personām pirmklasīgā restorānā. Bonds izrēķināja, ka tas būtu septiņsimt mārciņu.

Vīlis plūda bagātīgā straumē, un apkārt riņķoja viesmīļi, nesdami sudraba paplātes ar izsmalcinātiem kanapē.

Desmit minūtes pēc Bonda ierašanās zālē ar savu kompanjoni pie rokas parādījās Sevērs Haidts. Nials Danns nekur nebija redzams. Aģents pamāja ar galvu Haidtam, kurš bija uzģērbis labi piegrieztu tumši zilu uzvalku droši vien amerikāņu, spriežot pēc slīpā plecu griezuma. Sieviete, kuru, ja atmiņa nevīla, sauca Džesika Bārnsa, bija tērpusies vienkāršā melnā kleitā un bagātīgi izrotājusies ar briljanta un platīna dārglietām. Kājās viņai bija baltas zeķes. Sejā neredzēja ne miņas no krāsām nebija lietota pat lūpu pomāde. Pirmais iespaids palika nemainīgs par spīti pievilcīgajam augumam un sejai, sieviete šķita gaužām vāja. Kalsnums padarīja viņu krietni vecāku un līdzīgu rēgam. Bondā modās ziņkāre visas pārējās Džesikas vecuma sievietes šajā telpā nepārprotami bija stundām ilgi nopūlējušās, lai sevi uzskaistinātu.

A, Teron! Haidts noducināja un, atraisījies no Džesikas, kas vīrietim sekoja, straujiem soļiem tuvojās jaunajam paziņam. Kamēr Bonds paspieda Haidta roku, sieviete nomērīja viņu ar skatienu, izvairīgi pasmaidīdama. Bonds pagriezās pret Džesiku. Spiega darbs prasa nemitīgas, pat nogurdinošas pūles. Jāprot rādīt vieglas ziņkāres pilnu izteiksmi, satiekoties ar personu, kuru pazīsti vienīgi no novērošanas datiem. Vienkārša pārteikšanās "Ā, priecājos jus atkal redzēt!" gadījumā, kad sarunbiedri patiesībā nekad nav tikušies aci pret aci, ir maksājusi cilvekiem dzīvību.

Kamēr Haidts iepazīstināja ar savu pavadoni, Bonds prata saglabāt skatienu neitrālu.

-    Tā ir Džesika. Haidts pagriezās pret sievieti. Džins Terons. Mans sadarbības partneris.

Džesika palocīja galvu, skatījās Bondam tieši acīs un roku pastiepa piesardzīgi. "Nedrošības pazīme," Bonds secināja. Otra šāda pazīme bija rokassomiņa, kas pārmesta pār plecu un cieši iespīlēta starp roku un sāniem.

Viņi sāka tērzēt. Bonds vārds vārdā atkārtoja Jordānas iemācītos stāstus par šo zemi un centās nepieļaut kļūdas, jo Džesika sarunu varēja atreferēt Haidtam. Viņš klusinātā balsi izteica savas domas, ka Dienvidāfrikas valdībai ir jārisina svarigāki jautājumi par to, vai Pretorija jāpārdēvē par Tsvani. Viņš priecājās, ka situācija ar arodbiedrībām uzlabojas. Jā, dzīve austrumkrastā viņam patīkot. Liedagi netālu no viņa Durbanas mājas esot sevišķi skaisti, īpaši tagad, kad uzstādīti haizivju tīkli, lai gan viņam ne reizi nav gadījies saķerties ar lielo balto haizivi, kurai šad tad gadījies pagaršot gabaliņu cilvēka gaļas. Pēc tam abi sprieda par dzīvo dabu. Džesika nesen vēlreiz apmeklējusi slaveno Krīgera medību rezervātu un redzējusi, kā divi pusaugu zilonēni izārda kokus un krūmus. Tas viņai atgādinājis Samervilā, Masačūsetsas pavalstī, turpat uz ziemeļiem no Bostonas redzētās pusaudžu bandas, kas postīja parkus. Bonds tūdaļ atzina, ka pamanījis viņas valodā amerikāņu akcentu.

-    Vai jūs esat bijis Amerikā, mister Teron?

-     Lūdzu, uzrunājiet mani par Džīnu, Bonds sacīja, atsaukdams atmiņā Bhekas Jordānas un I-nodaļas sacerēto biogrāfiju. Neesmu, viņš atbildēja. Tomēr ceru kādudien turp aizbraukt.

Bonds pavērās uz Haidtu. Lupatlaša ķermeņa valoda bija mainījusies un liecināja par nepacietību. Zīmīgais skatiens Džesikas virzienā apstiprināja vēlmi panakt sarunas beigas, lai viņš varētu palikt divatā ar Teronu. Haidts savu pārākumu izrādīja tikai nedaudz ieeietīgāk par tiem kolēģiem, kuru pārestības izcietusi Bheka Jordāna. Pēc brīža Džesika atvainojās un pateica, ka dosies "nopūderēt degunu" šo i/teicienu Bonds nebija dzirdējis gadiem ilgi. "Paradoksāli, ka viņa lieto tādu apzīmējumu, jo patiesībā diez vai grasās to darīt."

Palicis ar Bondu divatā, Haidts sacīja:

-    Esmu apdomājis jūsu priekšlikumu un vēlētos apspriest detaļas.

-     Lieliski.

Katrs paņēma pa vēl vienai šampanieša glāzei, ko pienesa jauna, glīta afrikandiete. Dankie, pateicās Bonds un piekodināja sev nepārspīlēt.

Viņi devās apspriesties zāles stūrī, un Haidts pa ceļam pamāja citiem viesiem vai sarokojās ar tiem. Kad abi bija iekārtojušies zem gazeles vai antilopes izbāztās galvas tālāk no pārējiem, Haidts apbēra Bondu ar jautājumiem par apbedījumu skaitu, Nāves lauku platību un valstīm, kurās tie atrodas. Viņš arī interesējās, cik drīz varas iestādes laukus varētu atklāt. Improvizēdams atbildes, Bonds nevarēja nebrīnīties par to, cik šis cilvēks ir pedantisks. Šķita, ka viņš visu pēcpusdienu apcerējis vienīgi šo projektu. Bonds rūpīgi noglabāja atmiņā visu, ko stāstījis Haidtam, un apņēmās vēlāk pierakstīt.

Pēc piecpadsmit minūtēm Bonds ieteicās:

-     Es arī gribētu jums uzdot dažus jautājumus. Pirmām kārtām par jūsu rūpnīcu. Es vēlētos to apskatīt.

-    Domāju, ka tas tiešām būtu nepieciešams.

Tā kā Haidts neminēja konkrētu laiku, Bonds piedāvājas: Varbūt rīt?

-     Tas būtu grūti, jo mums piektdien paredzēts svarīgs projekts.

Bonds palocīja galvu. Daži mani klienti alkst rīkoties. Jūs esmu uzrunājis pirmo; ja sāksies kavēšanās, es būšu spiests…

-    Nē, nē. Lūdzu! Mēs noteikti varam satikties rīt.

Bonds jau dzīrās turpināt iztaujāšanu, taču tobrīd zālē satumsa, un uz paaugstinajuma netālu no vietas, kur stāvēja Haidts ar Bondu, uzkāpa sieviete.

-    Labvakar, viņa iesāka, un zemajā balsī jautās dienvidafrikāņu akcents. Esiet sveicināti! Paldies, ka piekritāt apmeklēt mūsu pasākumu.

Tā bija organizācijas rīkotājdirektore Felisitija Vilinga, un Bondu viņas vārds uzjautrināja, jo pārtulkots nozīmēja "svētlaime un gatavs darīt".

Bonda skatījumā viņa, atšķirībā no Fillijas Meidenstones, neizskatījās kā modelē no žurnāla vāka. Taču viņas seja izstaroja spraigumu. Ar tik lietpratīgi uzkrāsotiem vaibstiem viņa līdzinājās kaķenei. Acis mirdzēja tumši zaļas kā saules apspīdētas vēlas vasaras koku lapas, un gaišie mati bija saņemti uz augšu un pakausī cieši savilkti, izceļot deguna un zoda apņēmīgās līnijas. Viņa bija tērpusies cieši pieguļošā tumši zilā kokteiļkleitā ar dziļu izgriezumu priekšpusē un vēl dziļāku uz muguras. Sudraba krāsas kurpītes dižojās ar šaurām siksniņām un bīstami augstiem papēžiem. Kaklu apvija iesārtas pērlītes, un uz labā rādītājpirksta zaigoja ar pērli rotāts gredzens. īsi apgrieztos nagus klāja bezkrāsaina laka.

Viņa pārlaida publikai caururbjošu, gandrīz izaicinošu skatienu un turpināja:

-     Es gribu jūs visus brīdināt… Spriedze telpā pieauga. Universitātē man bija iesauka "Vilfula" jeb Stūrgalvīgā. Vēlāk, kad apstaigāšu zāli, jūs atskārtīsiet, ka šādi mani nesauca velti. Iesaku jums drošības pēc turēt savas čeku grāmatiņas pa rokai. Bargi savilktie vaibsti atmaiga, un sejā atmirdzēja smaids. Kad smiekli norima, Felisitija iesāka stāstīt par Āfrikā valdošu badu: Āfrika ir spiesta importēt divdesmit piecus procentus pārtikas… Par spīti straujajam iedzīvotāju skaita pieaugumam, labības tīrumu platība palikusi tāda pati kā tūkstoš deviņi simti astoņdesmitajā gadā… Tādās vietās kā Centrālāfrikas Republika gandrīz trešdaļa mājsaimniecību ierindojamas bada riska grupā… Galvenais smadzeņu bojājumu cēlonis Āfrikā ir joda trūkums, galvenais akluma iemesls savukārt ir A vitamīna trūkums… Āfrikā pastāvīgi cieš badu teju trīssimt miljoni cilvēku, tātad gandrīz tikpat daudz, cik ir iedzīvotāju Amerikas Savienotajās Valstīs.

Turpinājumā Felisitija atzina, ka Āfrika noteikti nav vienīgais kontinents, kas izjūt pārtikas trūkumu, un viņas vaditā organizācija cīnās ar to visās frontēs. Pateicoties dāsnajiem ziedotājiem, no kuriem daudzi ieradušies uz pasākumu, organizācija nesen paplašinājusi savu darbību ārpus Dienvidāfrikas Republikas robežām, kļūstot par starptautisku organizāciju un nodibinot birojus Džakartā, Portoprensā un Mumbajā, turklāt iecerēts izveidot birojus arī citur.

Tad viņa piebilda, ka drīz Keiptaunā tiks nogādāta līdz šim vislielākā kukurūzas, sorgo, piena pulvera un citu barības vielām bagātu produktu krava Āfrikā un to paredzēts izdalīt visā kontinentā.

Felisitija uzklausīja aplausus. Pēc tam smaids no sejas izgaisa, viņa atkal pievērsa klātesošajiem caururbjošo skatienu un klusā, pat draudīgā balsī stāstīja par nepieciešamību padarīt nabadzīgākās valstis neatkarīgas no rietumu "agropolēm". Viņa kaismīgi brīdināja, ka amerikāņi un eiropieši bada apkarošanai aizvien biežāk lieto sevišķu paņēmienu trešās pasaules valstīs sabūvē milzīgas fermas un pamazām izspiež vietējos zemniekus, kuri pārzina vietējos apstākļus un prot iegūt no tīrumiem vislielāko ražu. Šādi uzņēmumi izmanto Āfriku un valstis citos kontinentos par laboratoriju, kurā testē citur neizmēģinātus procesus un produktus, piemēram, sintētisko mēslojumu un ģenētiski radītas sēklas.

-   Starptautiskos lauksaimniecības uzņēmumus lielākoties interesē tikai peļņa, nevis iespeja remdēt līdzcilvēku ciešanas. Un tas nudien nav pieņemami.

Visbeidzot, izšāvusi visas lodes, Felisitija pasmaidīja un uzteica atsevišķus ziedotājus, to vidū arī Haidtu. Vīrietis pamāja ar roku, pateikdamies par aplausiem. Sejā parādījās smaids, taču Bondam klusi bilstie vārdi liecināja par pretējām izjūtām:

-    Ja gribat uzklausīt glaimus, sāciet ziedot naudu. Jo izmisušāki saņēmēji, jo vairāk jūs mīl. Viņam pasākums nepārprotami nepatika.

Felisitija nokāpa no paaugstinājuma un sāka apstaigāt zāli, bet viesi atkal iesaistījās klusajā izsolē.

Bonds uzrunāja Haidtu: Nezinu, vai jums ir kādi plāni, taču es gribēju jūs uzaicināt kopa ieturēt vakariņas. Uz mana rēķina.

-    Diemžēl, Teron, man jāsatiekas ar kompanjonu, kurš nupat ieradies, lai palīdzētu pirmīt minētajā projektā.

"Ben-Hinoma". Arī Bonds gribēja satikt šo cilvēku. Es labprāt uzaicinātu visus, arī jūsu kompanjonu.

-     Baidos, ka šovakar nekas nesanāks, Haidts nevērīgi attrauca, izņemdams savu iPhone un meklēdams nelasītas īsziņas vai neatbildētus zvanus. Pacēlis acis, viņš pamanīja Džesiku, kas viena pati neveikli grozījās pie galda, uz kura bija novietoti izsolāmie priekšmeti. Kad abu skatieni sastapās, Haidts nepacietīgi pamāja, aicinādams sievieti blakus.

Bonds pārlika prātā citas iespējas, kā izteikt ielūgumu, taču nosprieda, ka pārlieka neatlaidība var modināt aizdomas. Pavedinājums spiegu darbā līdzinās pavedinājumam mīlestībā tas izdodas vislabāk tad, ja iekāres objektu pašu vilina klāt. Nekas nesabojā pūliņus ātrāk kā izmisīga vajāšana.

-    Tad līdz rītam, Bonds noteica un, izlikdamies nevaļīgs, ieskatījās pats savā tālruni.

-    Jā, labi. Haidts pacēla galvu. Felisitija!

Labdarības organizācijas rīkotājdirektore smaidīdama pameta apaļīgu, gandrīz plikgalvainu vīrieti pelēkā smokingā. Resnis bija spiedis viņas roku daudz ilgāk, nekā pieklājība atļāva. Viņa pienāca pie Haidta, Džesikas un Bonda.

-     Sevēr! Džesika! Felisitija apskāva abus tik cieši, ka vaigi saskārās.

-    Tas ir mūsu kompanjons Džīns Terons. Viņš uz dažām dienām ieradies no Durbanas.

Felisitija paspieda Bondam roku. Viņš uzdeva parastos jautājumus par viņas vadīto organizāciju un gaidāmajiem pārtikas sūtījumiem, cerēdams, ka Haidts pārdomās un piekritīs pavakariņot.

Taču Lupatlasis vēlreiz ielūkojās savā iPhone un noteica:

-    Diemžēl mums jādodas prom.

-    Sevēr! Felisitija centās viņu aizturēt. Diez vai manos vārdos izskanēja dziļā pateicība, kādu esam jums parādā. Jūs esat piesaistījis mūsu organizācijai vairākus nozīmīgus ziedotājus. Es nudien nezinu, kā lai jums pateicos.

Bonds secināja, ka viņa pazīst dažus Haidta darījumu partnerus. "Vajadzētu to kaut kā izmantot."

-    Es priecājos sniegt savu artavu, atbildēja Haidts. Man dzīvē ir smaidījusi laime. Es vēlos savā turībā dalīties. Viņš pagriezās pret Bondu. Tiksimies rīt, Teron. Ap pusdienlaiku, ja tas ir ērti. Uzvelciet vecas drēbes un apavus. Viņš pārvilka sprogainajai bārdai ar rādītājpirkstu, kura nagā atspoguļojās dzeltenīga gaisma. Jūs dosieties ekskursijā pa elli.

Pēc Džesikas un Haidta aiziešanas Bonds pagriezās pret Felisitiju.

-    Statistika, ko pieminējāt runā, šķita baisa. Iespējams, es varētu sniegt jums atbalstu.

Stāvēdams tik tuvu Felisitijai, viņš ieelpoja smaržas ar muskusa aromātu.

-    Tiešām? viņa pārvaicāja.

Bonds apstiprinoši pamāja.

Felisitijas sejā rotājās smaids, taču acis palika nopietnas.

-     Redziet, mister Teron, no trim ziedotājiem tikai viens patiesībā izraksta čeku. Pārējie pauž interesi, taču no viņiem es neredzu ne renda. Tad jau labāk, lai man tieši acīs pasaka, ka nevēlas ar mums sadarboties. Tad es varu pievērsties saviem darbiem. Piedodiet par tiešumu, bet es pašlaik cīnos karā.

-    Un gūstekņus neņemat.

-     Nē. Viņa smaidīja, un šoreiz, šķita, no sirds. Neņemu gan.

Felisitija Stūrgalvīgā…

-    Tādā gadījumā es noteikti palīdzēšu, Bonds solījās un domās sprieda, ko Londonā sacīs A-nodaļa, viņa tēriņu konta izrakstā ieraugot ziedojumu. Es gan neesmu pārliecināts, vai spēšu pacelties līdz Sevēra dāsnumam.

-      Ikviens ziedots rends pietuvina mūs problēmas atrisinājumam, Felisitija noteica.

Mirkli paklusējis, Bonds sacīja:

-      Man piepeši radās doma. Sevēram ar Džesiku šovakar bija citi plāni, un man šai pilsētā paziņu nav. Vai jūs būtu ar mieru pēc izsoles man piebiedroties vakariņās?

Felisitija apsvēra priekšlikumu. Neredzu iemeslu atteikties. Jūs rādāties pienācīgi muskuļots. Viņa devās prom, apņēmībā atgādinot lauveni, kas grasās uzbrukt gazeļu baram.

43. NODAĻA

9

Pēc pasākuma, kurā savāktā summa pielīdzināma trīsdesmit tūkstošiem britu mārciņu tajā bija iekļauts arī pieticīgs ziedojums no Džina Terona kredītkartes -, Bonds ar Felisitiju Vilingu devās uz autostāvvietu aiz Ložas kluba.

Viņi piegāja pie liela furgona, kuram blakus bija sakrautas dučiem prāvu kartona kastu. Viņa sarāva augšup kleitas apakšmalu, pieliecās kā stividors piestātnē un pa atvērtajām sānu durvīm iecēla smagu kasti transporta līdzekli.

Piepeši kļuva skaidrs, ar kādu nolūku pirmīt vērtēta Bonda fiziskā forma. Palaidiet mani, viņš piedāvājās.

-    Strādāsim kopā.

No kastēm plūda pārtikas smarža. Ēdiena atliekas? Bonds minēja.

-    Vai, jūsuprāt, nav paradoksāli, ka mēs servējām gabaliņos sagrieztas delikateses pasākumā, kurā lūdzam ziedot naudu bada nomocītajiem? Felisitija taujāja.

-    Jā, tā šķiet.

-    Ja es būtu piedāvājusi cepumus no kārbas un kausēto sieru, tas viss tiktu notiesāts. Taču man izdevās izspiest ziedojumus no trīszvaigžņu restorāniem, un viesi no šā smalkā ēdiena neuzdrīkstējās paņemt vairāk kā vienu vai divus kumosus. Es gribēju but droša, ka gana daudz paliks pāri.

-    Kur mēs pārpalikumus vedīsim?

-    Uz netālo pārtikas dalīšanas punktu. Mūsu organizācija sadarbojas ar tādiem.

Kad kastes bija iekrautas, abi iekāpa furgonā. Felisitija apsēdās pie stūres un noslidināja kurpes, lai spiestu pedāļus basām kājām un spīdzinātu sajūgu un ātrumkārbu. Spēcīgi kratīdamies pa nelīdzeno asfalta segumu, furgons aiztraucās nakts tumsā.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi piebrauca pie Keiptaunas Starpkonfesionālās pārtikas bankas. Apāvusi kurpes, Felisitija atrāva vaļā sānu durvis un kopā ar Bondu izcēla kastes ar krevetēm, krabju gaļas bulciņām un Jamaikas cāļiem, kuras darbinieki sanesa patversmē.

Kad furgons bija iztukšots, Felisitija pamāja prāva auguma vīrietim, kuram maija dzestrums acīmredzot nekaitēja, jo viņš bija ģērbies plānās haki krāsas biksēs un tenisa kreklā. Paminstinājies un ziņkāri nopētījis Bondu, viņš piegāja klāt un ierunājās:

-    Jā, mis Vilinga? Paldies, mis Vilinga. Daudz laba ēdamā visiem šovakar. Vai iegājāt patversmē? Pārpildīta.

Felisitija nemaz neklausījās, taču Bondam šķita, ka vīrietis ar tādu tērgāšanu vēlas novērst uzmanību no svarīgākiem jautājumiem.

-    Džoso, pagājušā nedēļā pazuda sūtījums. Piecdesmit kilogrami. Kurš to pievāca?

-    Es neko neesmu dzirdējis.

-     Es neprasu, vai tu esi ko dzirdējis. Es prasu, kurš to pievāca.

Sākotnēji neizdibināmā seja pēc brīža nomācās. Kamdēļ jūs prasāt man, mis Vilinga? Es neko neesmu darījis.

-     Džoso, vai tu apjēdz, cik cilvēku var pabarot ar piecdesmit kilogramiem risu?

-     Es…

-     Pasaki! Cik cilvēku? Džoso bija stipri garāks par Felisitiju, taču viņa neatkāpās. Bonds iepratojās, vai viņa fiziskā forma atzīta par labu tādēļ, ka Felisitijai nepieciešama aizmugure. Taču sievietes skatienā bija redzams, ka viņa par Bondu ir aizmirsusi. Šis jautājums kārtojams viņai ar pārkāpēju, kurš nozadzis pārtiku tiem, kurus viņa zvērējusi aizsargāt, un viņa pauda gatavību stāties vīrietim pretī viena pati. Tāda izteiksme bija ari Bonda acis, kad viņš sāka cīņu ar ienaidnieku.

-    Cik cilvēku? Felisitija atkārtoja.

Džoso vārdi zulu vai kosu valodā skanēja nožēlojami.

-    Nē, viņa izlaboja. Varētu pabarot vairāk, daudz vairāk.

-     Tas bija nejauši, Džoso taisnojās. Es aizmirsu aizvērt durvis. Bija vēls. Es strādāju…

-    Tas nebija nejauši. Kāds redzēja, ka tu pirms aiziešanas tīšām atstāj neaizslēgtas durvis. Pie kā rīsi glabājas?

-     Nē, nē, ticiet man!

-    Pie kā? Felisitija neatlaidās.

Džoso bija sakauts. Pie kāda vīra Kāpas Klaidā. No bandas. Lūdzu, mis Vilinga! Ja pateiksiet policijai, viņš uzzinās, ka tas biju es. Viņš sapratīs, ka es visu izstāstīju. Viņš novāks mani, viņš novāks manu ģimeni!

Felisitija sakoda zobus stingrāk, un Bonds nejaudāja atvairīt pirmīt radušos priekšstatu par kaķeni, kura gatava lēcienam. Viņas balsī nemanīja ne drusciņas līdzcietības:

-    Es neiešu uz policiju. Šoreiz ne. Bet tu pats visu pastāstīsi direktoram. Lai viņš izlemj, vai tevi paturēt.

-    Tas ir mans vienīgais darbs, Džoso lūdzās. Man ir ģimene. Mans vienīgais darbs.

-     Bet tu mīļuprāt dari visu, lai no ta tiktu vaļā, Felisitija atcirta. Tagad ej un izrunājies ar mācītāju van Grotu. Ja viņš tevi paturēs un notiks vēl viena zādzība, es patiešām zvanīšu policijai.

-    Tas vairs neatkārtosies, mis Vilinga. Džoso pagriezās un pazuda ēkā.

Bonds apbrīnoja, cik aukstasinīgi un efektīvi viņa nokārtoja šo starpgadījumu. Felisitijas pievilcību tas tikai vairoja.

Pamanot Bonda skatienu, Felisitijas vaibsti atmaiga. Runājot par karošanu… Dažkārt nav saprotams, kurš ir ienaidnieks. Gadās, ka tas atrodas manā frontes pusē.

"Cik labi es to zinu!" nodomāja Bonds.

Viņi piegāja pie furgona. Felisitija pieliecās, lai novilktu apavus, taču Bonds aši piedāvājās:

-    Stūrēšu es. Tad jums nebūs jānomokās ar kurpju atsprādzēšanu.

Viņa iesmējās. Abi iekāpa furgonā un-devās ceļā.

-    Vai ieturēsim kopā vakariņas? viņa atgādināja.

Tik daudz klausījies par badu, Bonds gandrīz ļāvās vainas apziņai. Ja vien joprojām esat ar mieru.

-    O, es pavisam noteikti esmu ar mieru.

Pa ceļam Bonds apvaicājās: Vai viņu tiešām nogalinātu, ja jūs iesaistītu policiju?

-    Policija tikai pasmietos, ja tai lūgtu izmeklēt piecdesmit kilogramu rīsu zādzības lietu. Taču Kāpas Klaids ir bīstams rajons, tas nu tiesa. Ja kāds vietējais turētu Džoso aizdomās par nodevību, viņu gaidītu droša nāve. Cerēsim, ka Džoso ir guvis mācību. Balsī atkal ieskanējās dzedrāki toņi, un viņa piemetināja: Ar iecietību var iegūt sabiedrotos. Taču tā var izrādīties čūska azotē.

Felisitija rādīja ceļu uz Grīnpointu. Tā kā viņas ieteiktais restorāns atradās līdzās viesnīcai Table Mountain, Bonds atstāja furgonu tās stāvlaukumā, un uz vakariņām abi devās kājām. Bonds ievēroja, ka Felisitija vairākas reizes saspringta pagriežas un vērīgi palūkojas pār plecu. "Iela ir tukša kā izslaucīta. Kādēļ viņa jūtas apdraudēta?" Bonds prātoja.

Nonākot restorāna foajē, ko rotāja gobelēni un tumša koka un misiņa mēbeles, Felisitija manāmi nomierinājās. Pa platajiem logiem pavērās ainava uz gaiši ņirbošo ūdens klaju. Telpu lielākoties apgaismoja simtiem krēmkrāsas sveču. Kamēr abus pavadīja pie galdiņa, Bonds pamanīja, ka sievietes šaurā kleita mirguļo gaismā un pie katra soļa šķita mainām krāsu iezaigojoties te tumši zila, te gaišzila, te debesszila. Arī āda mirdzēja.

Viesmīlis sasveicinādamies uzrunāja Felisitiju vārdā un veltīja Bondam smaidu. Viņa pasūtīja kokteili Cosmopolitan, un Bonds izvēlējās dzērienu, kurti bija baudījis kopā ar Filliju Meidenstoni.

-    Dubulto Croum Royal viskiju ar ledu. Pusi mērtrauka ar apelsīnu liķieri Triple sec, pāris malku rūgtā alus un apelsīna miziņu, nevis šķēlīti.

Kad viesmīlis aizgāja, Felisitija ierunājās:

-    Es par tādu kokteili nebiju dzirdējusi.

-    Tas ir mans izgudrojums.

-    Un tam jau ir nosaukums?

Bonds klusībā pasmaidīja. Londonas Antoine's viesmīlis bija uzdevis to pašu jautājumu.

-    Nē, nav. Tad Bonds atcerējās pirms dažām dienām notikušo sarunu ar ģenerāldirektoru, un radās iedvesma. Lai gan… Es saukšu to par Carte blanche. Jums par godu.

-    Kāpēc? vaicāja Felisitija, saraukusi šaurās uzacis.

-     Izdzēruši gana daudz šo kokteiļu, ziedotāji dos jums pilnīgu brīvību pievākt viņu naudu.

Felisitija pasmējās, viegli saspieda Bondam roku un paņēma ēdienkarti.

Bonds novēroja, cik lietpratīgi viņai uzklāta kosmētika, izceļot kaķenes acis, vaigu kaulus un žokļa līniju. "Fillijai Meidenstonei varbūt piemīt klasiska pievilcība, taču viņas skaistums ir pasīvs. Felisitijas daiļums šķiet uzstājīgāks, spēcīgāks."

Aģents sabāra sevi par to, ka aizdomājies par šādu salīdzinājumu, un centās iedziļināties ēdienkartē. Pārlūkodams garo piedāvājuma sarakstu, viņš uzzināja, ka restorāns ar nosaukumu Celsius ir izslavēts ar savu īpašo grila krāsni, kurā temperatūra sasniedz deviņsimt piecdesmit grādus pēc Celsija.

-     Pasūtiet mums abiem, Felisitija sacīja. Aperatīvam varat izvēlēties, ko gribat, taču otrajā man noteikti vajag steiku. Nekas nelīdzinās šī restorāna krāsnī grilētajai gaļai. Mans Dievs, Džīn, jūs taču neesat vegāns, vai ne?

-    Nebūt ne.

Kad klusi pienāca viesmīlis, Bonds pasūtīja svaigi grilētas sardīnes un otrajā lielu ribu gabala steiku divām personām, palūgdams, lai šefpavārs izcep gaļu ar visu kaulu. Amerikā to dēvē par "kovboju šķēli".

Viesmīlis atgādināja, ka steikus parasti pasniedz ar eksotiskām mērcēm argentīniešu čimičuri, indonēziešu kafijas mērci, madagaskariešu piparu graudiņu mērci vai spāniešu madeiras vīna mērci. Bonds no visām atteicās. Viņš uzskatīja, ka steika gaļai piemīt izteikta garša un to vajag papildināt vienīgi ar sāli un pipariem.

Felisitija pamāja par zīmi, ka piekrīt.

Pēc tam Bonds izvēlējās pudeli Dienvidāfrikas sarkanā vīna, divtūkstoš piektā gada Rustenberg Peter Barloiv Cabernet.

Vīns izrādījās tikpat labs kā gaidīts. Abi saskandināja glāzes un nobaudīja gardo dzērienu.

Viesmīlis pienesa pirmo ēdienu. Bonds, kura pusdienas bija iztraucējusi iepazīšanās ar Gregoriju Lemu, jutās krietni izsalcis.

-    Ar ko jūs pelnāt iztiku, Džīn? Sevērs neko neteica par to. /

-    Apsardzes darbā.

-    Ak tā. Pār galdiņu nolaidās tikko manāms dzestrums. Felisitija acimredzot bija skarba, dzlvesgudra, lietišķa sieviete un saprata šo eifēmismu. Viņa noteikti uzminēja, ka vīrietim ir kada saistība ar daudzajiem bruņotajiem konfliktiem Āfrikā. Karš, kā viņa pieminēja savā runā, ir viens no būtiskākajiem bada izplatības cēloņiem.

-     Man pieder uzņēmumi, kas uzstāda drošības sistēmas un sniedz apsardzes pakalpojumus, Bonds paskaidroja.

Felisitija šķita noticam. Es piedzimu Dienvidāfrikā un četrus vai piecus gadus dzīvoju šajā pusē. Esmu pieredzējusi šis pārmaiņas. Noziedzība vairs nesagādā tik milzīgas problēmas kā agrāk, taču apsardze joprojām ir nepieciešama. Mūsu organizācijai arī ir vairāki apsargi. Bez tiem neiztikt. Nodošanās labdarībai neatbrīvo mūs no riska. Un viņa drūmi piebilda: Pārtikas dalīšana man sagādā prieku. Taču es nepieļaušu, ka to zog.

Lai aizkavētu nepatīkamus jautājumus, Bonds izprašņāja Felisitiju par viņas dzīvi.

Piedzimusi bušā, Rietumkāpas provincē, vienīgais bērns angļu ģimenē. Tēvs bijis augstā amatā kādā kalnrūpniecības uzņēmumā. Kad meitenei bija trīspadsmit gadu, ģimene pārcēlās atpakaļ uz Londonu. Internātskolā viņa bijusi izstumtā. Es būtu tur iederējusies labāk, ja nepļāpātu tik daudz par gazeļu kaušanu un iekšu izņemšanu, īpaši ēdamzālē, Felisitija atzina.

Pēc tam sekoja studijas Londonas Biznesa augstskolā, darbs lielā Sitijas investīciju bankā, kur viņai veicies "visnotaļ labi" nevērīgi pieticīgais tonis liecināja, ka patiesībā viņai tur klājies ārkārtīgi labi.

Taču šis darbs galu galā nebija sniedzis gandarījumu. Pārāk viegli, Džln. Nekādu grūtibu. Man nepieciešams stāvāks kalns. Tā nu pirms kādiem četriem gadiem es nolēmu pārlūkot savu dzīvi. Paņēmu mēnesi atvaļinājuma un pavadīju kādu laiku šeit. Kad sapratu, ka pasauli plosa bads, nolēmu ko darīt lietas labā. Visi mani centās atrunāt, jo mainit pasauli neesot iespējams. Bet man tas bija kā bullim sarkana lupata.

-     Felisitija Stūrgalvīgā.

Viņa pasmaidīja. Un te nu es esmu. Iebaidu ziedotājus, izspiežu no viņiem naudu un stājos pretī amerikāņu un eiropiešu megafermām.

-     "Agropolēm". Trāpīgs termins.

-    Man pašai tas ienāca prātā, Felisitija atzinās un piepeši iekaisa: Agropoles iznīcina visu kontinentu. Es nepieļaušu, ka tās paliek nesodītas!

Nopietno sarunu aprāva viesmīļa parādīšanās. Viņš atnesa dzelzs šķīvī čurkstošu steiku ar apogļotu kārtiņu ārpusē un sulīgu vidu. Kādu laiku abi ēda klusēdami. Vienbrīd Bonds nogrieza gabaliņu gaļas ar cietu garozu, taču pievērsās vīna glāzei, to neapēdis. Paraudzījies uz šķīvi, viņš atklāja, ka gabaliņš ir pazudis, un Felisitija ir savilkusi nebēdnīgu izteiksmi un valsta pa muti kumosu.

-    Piedodiet. Man piemīt paradums iegūt to, kas sirdij tīkams.

Bonds smējās. Nočiept gaļu drošības ekspertam zem deguna! Veikli, tik tiešām!

Viņš pamāja ar roku vīnzinim, un uz galda parādījās otra pudele. Bonds novirzīja sarunu uz Sevēru Haidtu.

Diemžēl viņu gaidīja vilšanās Felisitija nevarēja sniegt īpaši daudz misijai noderīgu ziņu. Tomēr viņa nosauca dažus Lupatlaša darījumu partnerus, kas ziedojuši organizācijai, un aģents tos iekala atmiņā. Ar Nialu Dannu viņa tikusies nebija, taču zināja, ka Haidtam ir kāds ģeniāls asistents, kuram ir pa spēkam dažādas tehnoloģiskas burvestības. Felisitija sarauca pieri un noteica:

-    Es beidzot sapratu. Sevērs jūs ir nolīdzis.

-    Kā, lūdzu?

-    Jūs apsargājat Green Way rūpnīcu pilsētas ziemeļu nomalē. Es pati tur neesmu bijusi, bet viens mans asistents devās uz rūpnīcu saņemt ziedojumu no viņa. Tur esot papilnam visādu metāla detektoru un skeneru. Pat saspraudi tur nevarot ienest, kur nu vēl mobilo tālruni. Viss jāatstāj aiz durvīm. Tāpat kā vecajos amerikāņu vesternos, kur barā drīkst ieiet tikai tie, kas nodevuši ieročus.

-    Nē, tādu drošības sistēmu uzstādīja cits uzņēmums. Mēs darām daudz ko citu.

Šādas ziņas Bondam nepatika. Viņš bija iecerējis iekļūt rūpnīcā, ņemot līdzi daudz vairāk priekšmetu nekā papīra saspraudi un mobilo tālruni par spīti Bhekas Jordānas nievīgajai attieksmei pret nelikumīgu novērošanu. Būs jāapsver iespējamās sekas.

Maltīte tuvojās beigām, un viņi izdzēra arī otru pudeli. Citi restorāna apmeklētāji jau bija aizgājuši. Bonds palūdza rēķinu un samaksāja.

-    Tas būs mans otrais ziedojums, viņš izmeta.

Foajē viņš paņēma Felisitijas melno kašmira mēteli un aplika to viņai ap pleciem. Abi devās prom pa ietvi, un viņas kurpju tievie papēdīši klaudzēja uz betona seguma. Viņa atkal uzmanīgi nopētīja ielu un nomierinājusies cieši ieķērās Bondam elkonī. Viņš saoda sievietes smaržas un palaikam manīja viņas krūti viegli piespiežamies savai rokai.

Pieejot pie viesnīcas, Bonds izņēma no kabatas furgona atslēgas. Felisitija palēnināja soli. Virs galvas pletās skaidras, milzum daudzām zvaigznēm nobārstītas naksnīgās debesis.

-    Ļoti jauks vakars, Felisitija atzina. Paldies par palīdzību ēdiena atlieku nogādāšanā. Jūs esat spēcīgāks nekā domāju.

-    Vai gribat vēl vienu glāzi vīna? Bonds pajautāja.

Felisitija raudzījās viņam acis. Vai jūs to vēlaties?

-    Jā, viņš noteikti atbildēja.

Pēc desmit minūtēm abi sēdēja Bondam noīrētajā Table Mountain viesnīcas numurā uz dīvāna, kuru divatā bija pagriezuši un piestūmuši tuvu logam. Abi turēja glāzes ar Stellenbosas sarkanvīnu.

Viņi lūkojās uz mirguļojošajām gaismiņām līcī, kas, šaudoties nepacietīgās gaidās, mirdzēja blāvi dzeltenas un baltas kā labdabīgi kukaiņi.

Felisitija pagriezās pret Bondu it kā grasldamās kaut ko teikt -, un viņš pieliecās un maigi piespieda lūpas viņas mutei. Tad viņš uz brīdi mazliet atrāvās, novērtēja viņas reakciju un noskūpstīja sievieti ciešāk, aizmirsdamies viņas pieskārienā, garšā, siltumā. Elpodama uz viņa kakla, Felisitija apvija lokanās rokas viņam ap pleciem, bet abu mutes neatrāvās viena no otras. Tad viņa skūpstīja Bonda kaklu un kā ķircinādama viegli iekoda stingrajā plecā. Mēle slīdēja gar rētu, kas izliecās lejup pāri augšdelmam.

Bonds slidināja pirkstus sievietei gar kaklu, iegremdēja tos matos un pievilka viņu sev klāt, gluži vai iegrimdams viņas asajās smaržās.

Līdzīgas izjūtas sniedza slēpošana brīdī, kad nostājies kalna galā un nolūkojies uz skaistu, taču bīstamu nogāzi. Cilvēkam ir izvēle laisties lejup vai palikt. Vienmēr var atsprādzēt slēpju zābakus un doties prom no kalna. Taču Bonds uzskatīja, ka, nostājoties kalna galā, nav iespējams pretoties gravitācijas spēkam un ātruma vilinājumam. Atlika tikai viena iespēja aizvien ātrāk traukties lejup.

Tieši tāpat kā divatā ar Felisitiju.

Bonds dedzīgi norāva viņai kleitu, kas noslīga uz grīdas. Felisitija liecās atpakaļ, vilkdama vīrieti sev virsū, līdz abi nogūlās uz dīvāna. Viņa vieglītēm kodīja Bonda apakšlūpu. Bonds pagrieza viņas seju pret savējo, un Felisitija piespieda plaukstas viņa krustiem. Felisitija notrīsēja un strauji ievilka elpu, un Bonds noģida, ka viņai nez kādēļ patīk glāstīt tieši krustus. Tad Bonds apvija rokas viņas viduklim un sajuta smalkos mugurkaula skriemeļus. Mīlētāji sazinās ar pieskārieniem, atliek vien iegaumēt partnera jutīgākās vietas.

Uzlūkojot sievietes augumu, Bondu pārņēma ekstāze, šīs alkainās lūpas, tvirtie, nevainojamie augšstilbi, stingrajā melnajā zīda audumā ietvertās krūtis, trauslais kakls un mute, no kuras paspruka kluss vaids, un biezie mati, kas ieskauj seju, un maigās atrisušās cirtas…

Skūpsts ilga teju bezgalīgi, bet tad viņa atrāvās un ieskatījās Bonda kvēlajās acīs. Viņas puspievērtos plakstiņus viegli sedza zaļi luminiscējoša krāsa. Abpusēja padošanās, abpusēja uzvara.

Bonds viegli pacēla sievieti. Abu lūpas vēlreiz īsi sastapās, un viņš nesa Felisitiju uz gultu.

Ceturtdiena PAZUŠANAS RINDA

..

44. NODAĻA

Džeimss Bonds uztrūkās no murga, kas nebija palicis atmiņā. Nez kādēļ prātā vispirms ienāca Fillija Meidenstone un uzmācās nejēdzīgi pašpārmetumi par neuzticību sievietei, kurai viņš pieskāries tikai vienu reizi uz pussekundi vaigam.

Viņš apvēlās uz otriem sāniem. Gulta bija tukša. Pulkstenis rādīja pusastoņi. No palagiem un spilveniem vēl plūda Felisitijas smaržas.

Iepriekšējais vakars bija iesācies kā uzdevums ienaidnieka un tā nodomu izzināšanai, taču izvērties par kaut ko citu. Viņš ļoti labi izprata Felisitiju Vilingu, stipru sievieti, kas iekarojusi Sitiju un tagad visus savus resursus izmanto cēlākajai kaujai. "Savā ziņā mēs abi esam klejojošie bruņinieki," viņš nodomāja.

Un viņš alka Felisitiju atkal sastapt.

Taču svarīgākie darbi vispirms. Bonds izkāpa no gultas un uzmeta plecos peldmēteli. Viņš iegāja luksusa numura dzīvojamā telpā pie klēpjdatora. Tajā K-nodaļa bija iestrādājusi ar kustību sensoru aktivizējamu kameru, kas darbojas ari trūcīgā apgaismojumā. Bonds ieslēdza aparātu un pārskatīja nofilmēto. Kamera bijusi pavērsta tikai pret ārdurvīm un krēslu, uz kura Bonds bija nometis žaketi un bikses ar kabatas portfeli un mobilo tālruni. Apmēram pussešos no rīta, kā liecināja laikspiedols, Felisitija apģērbusies pagāja garām uz krēsla novietotajam apģērbam, neizrādot interesi ne par tālruni, ne par kabatām, ne par klēpjdatoru. Viņa apstājās un paraudzījās atpakaļ uz gultas pusi. "Vai viņa smaida? Laikam jā." Taču pārliecināts Bonds nebija. Novietojusi uz galdiņa blakus durvīm kādu priekšmetu, Felisitija izgāja no numura.

Viņš platiem soļiem piegāja pie galdiņa. Blakus lampai atradās viņas vizītkarte. Uz tās zem organizācijas kontakttālruņu rindas Felisitija bija uzrakstījusi savu mobilā tālruņa numuru. Bonds ieslidināja vizītkarti kabatas portfelī.

Iztīrījis zobus, nomazgājies dušā un noskuvies, Bonds uzvilka zilus džinsus un vaļigu melnu Lacoste firmas kreklu, kas bija izvēlēts tālab, lai zem tā varētu ērti noslēpt pistoli. Klusībā smiedamies, viņš uzlika briesmīgo rokassprādzi, pulksteni un zīmoggredzenu ar iniciāļiem.

Izskatījis īsziņas un elektroniskās vēstules, viņš ievēroja sūtījumu no Pērsija Osborna-Smita. Turēdams godā savu solījumu laboties, Trešās daļas direktora vietnieks sniedza kodolīgu pārskatu par Lielbritānijā notiekošo izmeklēšanu, kura gan nebija sevišķi pavirzījusies uz priekšu. Osborns-Smits secināja:

Mūsu draugi Vaitholā ir nudien apmāti ar Afganistānu. Es teiktu, ka tas mums nāk par labu, Džeims. Ar nepacietību gaidu Džordža Krusta pasniegšanas ceremoniju mums abiem, kad Haidts beidzot būs saslēgts važās.

Ieturēdams brokastis numurā, Bonds prātā pārlika gaidāmo braucienu uz Haidta rūpnīcu un visu, ko iepriekšējā vakarā redzējis un dzirdējis. īpašu uzmanību viņš pievērsa ārkārtīgi stingrajiem drošības pasākumiem, kas izvērsti šajā uzņēmumā. Pabeidzis brokastot, viņš piezvanīja K-nodaļai un lūdza savienot ar Sanu Hirani. Fonā klaigāja bērni, un aģents nojauta, ka Hirani atrodas mājās un runās pa mobilo tālruni. Hirani bija seši bērni. Visi spēlēja kriketu, un vecākā meita varēja kļūt par lietpratīgu sitēju šai sporta veidā.

Bonds izklāstīja savas vajadzības. Hirani radās dažas idejas, tomēr viņš nebija pārliecināts, vai pagūs laikus rast risinājumu. Kāds ir termiņš, Džeims?

-     Divas stundas.

No tālruņa septiņu tūkstošu jūdžu attālumā atlidoja domīga nopūta. Tad Hirani teica:

-      Man vajadzēs starpnieku Keiptaunā; cilvēku, kas labi pārzina vietējos apstākļus un kuram ir augstākā līmeņa pieeja valsts noslēpumiem. Jā, un pienācīgu leģendu. Vai tu zini kādu, kurš atbilst šādiem priekšnosacijumiem?

-    Diemžēl zinu.

Pusvienpadsmitos Bonds, tērpies pelēkā vējjakā, ieradās centrālajā policijas iecirkni un tika pavadīts uz Noziedzības apkarošanas un izmeklēšanas nodaļas biroju.

-     Labrīt, komandieri, Kvalene Nkosi viņu smaidīdams uzrunāja.

-    Apakšvirsnieki Bonds palocīja galvu, un abu skatieni sazvērnieciski sastapās.

-    Vai redzējāt šārīta ziņas? Nkosi taujāja, ar pirkstu norādīdams uz Cape Times. Traģiska ziņa. Vakar vakarā Primrouzgārdensas rajonā gājusi bojā vesela ģimene, kad māju aizdedzinājusi degbumba.

-    Cik šausmīgi, noteica Bonds. Par spīti tīkoju miem pēc darba Vestendā, Nkosi aktiermāksla nebija augstā līmenī.

-     Nešaubīgi.

Bonds ieskatījās Bhekas Jordānas kabinetā. Viņa pamāja ar roku, aicinādama iekšā.

-      Labrīt, viņš sveicināja, ievērodams kabineta stūrī krietni nomītas sporta kurpes. Jūs mēdzat skriet?

-    Šad un tad. Man ir svarīgi būt formā.

Londonā Bonds vismaz stundu dienā vingroja Ārzemju attīstības grupas trenažieru zālē un skrēja pa Rīdženta parka takām. Man arī tas patīk. Ja atradīsies laiks, jūs varētu man parādīt dažus iecienītākos celiņus. Pilsētā droši vien ir viena otra skaista taciņa.

-     Viesnīcā noteikti ir karte, Jordāna izvairīgi attrauca. Vai jūsu tikšanās Ložas klubā bija veiksmīga?

Bonds īsumā izklāstīja notikumus labdarības pasākumā.

-    Un pēc tam? Jordāna vaicāja. Vai mis Vilinga izrādījās… noderīga?

-    Man šķita, ka jūs neatzīstat nelikumīgu novērošanu. Bonds iepleta acis.

-     Pārliecināšanās, ka cilvēks ir drošībā sabiedriskās vietās un ielās, nav pretlikumīga. Apakšvirsnieks Nkosi jums pastāstīja par mūsu novērošanas kamerām pilsētas centrā.

-    Atbildot uz jūsu jautājumu, varu teikt, ka viņa bija noderīga. Sniedza man ziņas par pastiprinātu apsardzi Green Way rūpnīcā. Tad Bonds atturīgi piebilda: Labi, ka tā. Neviens cits par to nav ieminējies. Pretējā gadījumā mans šīsdienas brauciens uz rūpnīcu ar troksni izgāztos.

-    Tad mums ir palaimējies, Jordāna secināja.

Bonds nosauca Felisitijas pieminētos ziedotājus trīs cilvēkus, ar kuriem Haidts bija organizācijas rīkotājdirektori iepazīstinājis.

Divi no tiem izrādījās panākumiem bagāti likumīgos darījumos iesaistīti veikalnieki. Nkosi pārbaudīja datubāzes un noskaidroja, ka nevienam no Bonda minētajiem cilvēkiem nav sodāmības, turklāt visi izbraukuši no pilsētas. Bonds sprieda, ka tuvākajā laikā viņu palidzlba diez vai būs noderīga.

-    Jums Felisitija Vilinga nepatīk? Bonds vaicaja kapteinei.

-    Jūs domājat, ka esmu greizsirdīga? Skatiens vēstīja, ka tieši tā spriestu tipisks vīrietis.

Nkosi novērsās. Bonds palūkojās uz apakšvirsnieku, taču viņš šajā starptautiskajā konfliktā nenostājās Lielbritānijas pusē.

-    Nekas tāds man pat prātā nav nācis. Jūsu nepatiku nodeva jūsu skatiens. Kāpēc viņa jums nepatīk?

-     Es viņu pat nepazīstu. Mis Vilinga, iespējams, ir pavisam jauka sieviete. Tomēr man nepatīk.

-    Kāpēc?

-     Viņa ir svešzemniece, kas ierodas paglāstīt mums galviņu un sadalīt žēlastības dāvanas. Tas ir divdesmit pirmā gadsimta imperiālisms. Agrāk Āfriku ekspluatēja, lai iegūtu dimantus un vergus. Mūsdienās to ekspluatē, lai remdētu bagātu rietumnieku vainas apziņu.

-     Man gan šķiet, Bonds nosvērti atbildēja, ka bads nekādi neveicina attīstību. Nav taču svarīgi, no kurienes cilvēki saņem pārtiku, vai ne?

-    Labdarība iemidzina. No apspiestības un trūkuma jāizlaužas ar spēku. Mēs to paveiksim paši. Varbūt nedaudz lēnāk, bet mēs to spēsim.

-     Kad Lielbritānija vai ASV ievieš ieroču embargo vietējiem militāristiem, jūsu iebildumus nedzird. Bads ir tikpat bīstams kā prettanku granātmetēji vai kājnieku mīnas. Kāpēc nevēlaties, lai ari to mēs palīdzam apkarot?

-    Tas, bez šaubām, ir pavisam kaut kas cits.

-    Es gan tā neteiktu, aģents vēsā toni attrauca. Turklāt Felisitija drīzāk ir jūsu pusē. Viņas ienaidnieku vidū ir lielas korporācijas gan Eiropā, gan Amerikā, gan Āzijā. Viņa uzskata, ka tās iejaucas Āfrikas darīšanās, un šejieniešiem nepieciešama lielāka pašnoteikšanās. Bonds atcerējās, cik Felisitija vakar šķita saspringta, mērojot nelielo ceļa gabalu līdz restorānam. Domāju, ka ar šādiem izteikumiem viņa sevi pakļauj zināmam riskam. Ja vien jūs manas domas interesē.

Bet Jordānu tās nepārprotami neinteresēja. Šī sieviete no tiesas Bondu bezgala kaitināja.

Bonds ieskatījās savā masīvajā Breitling pulkstenī. Man drīz jādodas uz rūpnīcu. Būs nepieciešams transports. Vai kāds varētu noīrēt automobili uz Terona vārda?

Nkosi aizrautīgi palocīja galvu. Nešaubīgi. Jums patīk vadīt auto, komandieri?

-    Jā, Bonds atzina. Kā jūs zināt?

-    Vakar, braucot no lidostas, jūs izrādījāt zināmu interesi par Maserati, Moto Cuzzi un amerikāņu Ford Mustang, kuram stūre izvietota kreisajā pusē.

-    Jūs esat vērīgs, apakšvirsniek.

-    Cenšos. Tas Ford bija pavisam glīts vāģītis. Kādudien man piederēs Jaguar. Tas ir mans mērķis.

No gaiteņa atskanēja skaļi sveicieni.

Bondu neizbrīnīja tas, ka nācējs ir Gregorijs Lems. M16 aģents iemaršēja kabinetā, pamādams visiem ar roku. Bija labi redzams, ka Bheka Jordāna tiešām izjūt pret šo cilvēku nepatiku, turpretī ar Nkosi viņš acīmredzot sapratās visnotaļ labi. Viņi īsi apmainījās domām par neseno futbola spēli.

Piesardzīgi palūkojies uz Jordānu, sārtvaidzis Lems pievērsās Bondam:

-    Nācu talkā, mans draugs. Saņēmu signālu no Voksholkrosas ar lūgumu tev palīdzēt.

Tieši Lemu Bonds bija no rīta negribīgi ieteicis ieroču meistaram Hirani. Bonds saprata, ka tik īsā laikā piemērotāku kandidātu neatradīs šis vismaz bija pārbaudīts kadrs.

-    Uzreiz lecu ringā; pat brokastis nepaēdu! Aprunājos ar to zelli no jūsu K-nodaļas. Vai viņš rīta agrumā allaž ir tik sasodīti līksms?

-    Patiesībā ir gan, Bonds atteica.

-    Mēs apspriedāmies. Manis nofraktētajiem kuģiem ir gadījušās likstas ar navigāciju. Pirāti laiž virsū signāla traucējumus. Kur palikuši acs pārsēji un koka kājas, hmm? Šis Hirani apgalvo, ka esot aparāti, kas prot traucēt signāla traucētājiem. Viņš gan atteicās man tādus nosūtīt. Vai tu nevarētu aizlikt kādu vārdiņu?

-    Lem, tu taču zini, ka mūsu vienība oficiāli nepastāv.

-     Mēs visi esam vienā komandā, Gregorijs Lems sapīcis attrauca. Rit vai parīt jāsūta prom nofraktēts kuģis ar lielu kravu. Ar milzīgu kravu.

Pabalstīt Lema ienesīgo karjeru Bondam nebija nekādas vēlēšanās. Kā paliek ar šāsdienas uzdevumu?

-    Ak jā. Lems pasniedza Bondam melnu portfeli, kuru nesa gluži kā karalisku dārglietu lādi. Esmu spiests pieticīgi atzīt, ka šorīt mums smaidīja milzīga veiksme. Pagalam satriecoši. Es tik skraidelēju šurp un turp. Nācās dažiem iespiest ķepā itin prāvas summas. Tu taču kompensēsi, protams?

-     Gan šo jautājumu nokārtos. Bonds atvēra portfeli. Vienu priekšmetu viņš aplūkoja rūpīgāk. Tas bija neliels plastmasas flakons ar uzrakstu: "Re-leef. Lietot akūtas astmas lēkmes gadījumā."

"Hirani ir ģēnijs."

-     Inhalators? Jums ir slimas plaušas? Nkosi apvaicājās. Manam brālim arī ir tāda kaite. Viņš ir zeltracis.

-    Nu, ne gluži. Bonds ielika flakonu kabatā, un turpat nonāca ari visi pārējie Lema atnestie priekšmeti.

Nkosi atbildēja uz tālruņa zvanu. Beidzis sarunu, viņš pavēstīja:

-     Es jums sagādāju glītu braucamo, komandieri. Subaru ar četrriteņu piedziņu.

"Tad nu gan mašīna," Bonds skeptiski nodomāja. "Furgontipa vieglais auto priekšpilsētas iedzimtajam." Taču Nkosi staroja, tālab Bonds laipni sacīja:

-     Pateicos, apakšvirsniek. Gaidu ar nepacietību, kad varēšu to izmēģināt.

-    Turklāt ari benzīna patēriņš nav liels, Nkosi jūsmīgi piemetināja.

-    Par to es nebrīnos. Bonds devās uz durvju pusi.

Viņu apstādināja Gregorijs Lems.

-     Bond, viņš klusu ierunājās. Man dažkārt šķiet, ka valdošā vara Londonā mani neuztver īsti nopietni. Es vakar nedaudz pārspīlēju par to Keiptaunu. Patiesībā ļaunākais, kas te var notikt, ir kāds militārists no Kongo, kurš ieradies atpūsties spa centrā, vai kāds Hamas zellis, kurš iecerējis pārsēšanos Keiptaunas lidostā. Es tikai gribēju pateikties, ka atcerējies par mani, mans draugs. Es…

Bonds viņu pārtrauca: Nav par ko, Lem. Labāk vienosimies, ka es esmu tavs draugs un tu to neatkārto katru reizi. Skaidrs?

Vārds vietā, mans…. vārds vietā. Platā seja izplūda smaidā.

Un Bonds izgāja pa durvīm, klusībā nodomādams: "Nākamā pietura elle."

45. NODAĻA

Džeimsam Bondam patika Kvalenes Nkosi jociņš.

Jā, aģenta vajadzībām bija sagādāts neliels japāņu automobilis. Tomēr solīdā ģimenes auto vietā viņam bija ticis Subaru Impreza WRX ST1 modelis metāliski zilā krāsā, ar trīssimt piecu zirgspēku turbomotoru, sešiem ātrumiem un augstu spoileri. Tādam ņipram automobilim drīzāk vieta atrastos rallija trasēs nevis kādā Asda lielveikalu stāvvietā, un Bonds nevarēja sevi apvaldīt. Atstādams aiz muguras divas paralēlas gumijas sliedes uz asfalta, viņš aiztraucās pa Beitenkanta ielu maģistrāles virzienā.

Ar satelītnavigācijas palīdzību viņš pusstundu brauca uz ziemeļiem aiz Keiptaunas robežām un pēc tam, nogriezies no N7 maģistrāles, stūrēja rietumu virzienā garām aizvien tukšākām ceļmalām un plašām, bezdibenīgām akmeņlauztuvēm, līdz nonāca nekoptā apkaimē, kur slējās pakalni, dažs krāsodamies zaļš, cits rudenīgi brūns. Vienmuļo ainavu vietumis pārtrauca koku stāvi.

Maija debesis bija nomākušās, un gaiss mitrs, taču no ceļa pacēlās putekļi, ko uzvandīja Green Way smagās automašīnas, vezdamas atkritumus tajā pašā virzienā, kur devās Bonds. Līdzās parastajiem atkritumu vedējiem redzēja arī krietni lielākus automobiļus, kuri ari dižojās ar Green Way nosaukumu un labi pamanāmo logotipu zaļo lapu vai dunci. Uzraksti uz sāniem liecināja, ka automašīnas sabraukušas no uzņēmuma filiālēm visā Dienvidāfrikā. Bonds ar pārsteigumu ieraudzīja, ka viena mērojusi daudzas jūdzes pat no Pretorijas, valsts administratīvās galvaspilsētas. "Kādēļ Haidts šķiež naudu par ceļa izdevumiem, vedot atkritumus uz Keiptaunu, ja var uzbūvēt pārstrādes rūpnīcas arī citviet valstī?"

Bonds pārslēdza uz zemāku ātrumu un patraucās garam kravas automašīnu virknei. Nelielais transporta līdzeklis viņam sagādāja lielu baudu. "Noteikti jāizstāsta par to Fillijai Meidenstonei."

Garām pazibēja liela melnbalta ceļazīme.

Gevaar!!! Uzmanību!!!

Privaat-eienskap Privātīpašums

Pēc vairākām jūdzēm ceļš sadalījās, un kravas automobiļi nogriezās pa labi. Bonds izvēlējās braukt pa kreisi, kur zīme ar bultu norādīja:

Korporatiewe Kantoor Galvenais birojs

Patraucies garām koku audzei koki bija gari, taču izskatījās nesen iestādīti, viņš zibenīgi pāršāvās pāri pakalnam un spēji nobremzēja, jo skatienam parādījās Green Way International ēka. Straujās apstāšanās iemesls nebija šķērslis vai ass pagrieziens. Bondu pārsteidza aina.

Tas šķita nebeidzams atkritumu pārstrādes komplekss, kurš nozūd dūmainā, putekļainā miglā. No kādas lielas dedzināšanas iekārtas vismaz jūdzes attālumā cēlās oranžas liesmas.

Nudien īsta elle.

Aiz pārpildītas stāvvietas atradās uzņēmuma galvenā mītne. Arī tai piemita savs baisums. Celtne nebija liela, toties askētiska un drūmi iespaidīga. Nekrāsotais vienstāva betona bunkurs spīdināja tikai dažus logus tie acīmredzami bija noplombēti. Teritoriju apjoza divas metāla sētas, katra desmit pēdas augsta un uzbūvēta trīsdesmit pēdu attālumā viena no otras. Augšgalā izvijās pamatīga dzeloņstieple, kas zaigoja pat šādā blāvā gaismā.

Sētas atgādināja Bondam par kādu citu iežogojumu zonu, kurā šauj bez brīdinājuma un kas ieskauj Ziemeļkorejas cietumu, no kura viņš iepriekšējā gadā bija veiksmīgi izglābis kādu vietējo MI6 aģentu.

Aplūkodams žogus, Bonds saviebās. "Viens plāna punkts tātad nav izpildāms." Felisitija bija stāstījusi, ka te būs metāla detektori un skeneri, un, visticamāk, arī biedējošs žogs. Taču Bonds cerēja ieraudzīt tikai vienu žogu, kam pāri nogādāt dažas Hirani sūtītās mantas izturīgu miniatūru saziņas līdzekli, kam nekaitē laika apstākļi, un ieroci. Viņš gribēja tos paslēpt zālē vai krūmos, lai vēlāk paņemtu. Divi žogi un lielais atstatums starp tiem padarīja ieceri nerealizējamu.

Tālāk Bonds ieraudzīja, ka ieeju teritorijā aizšķērso biezi tērauda vārti ar uzrakstu vērtnes augšdaļā:

SAMAZINĀT, LIETOT OTRREIZ, PĀRSTRĀDĀT

Sauklis uzdzina Bondam saltus šermuļus. Ne paši vārdi, bet gan izskats izliekti, primitīvi, no melna metāla veidoti burti. Tie atgādināja uzrakstu virs ieejas nacistu nāves nometnē Aušvicē, šausminoši paradoksālo apliecinājumu, ka darbs padarīs ieslodzītos brīvus Arbcit Macht Frei.

Bonds novietoja automašīnu un izkāpa, paņēmis līdzi pistoli un mobilo tālruni, lai pārliecinātos par apsardzes darba efektivitāti. Kabatā atradās arī Hirani sagādātais astmas inhalators. Ierocis un sakaru ierīce, ko Lems no rīta atnesa, bija noglabātas zem priekšējā sēdekļa.

Viņš piegāja pie sardzes mājiņas līdzās ārējam žogam. Apsargs formastērpā atturīgi pamāja ar galvu. Bonds nosauca savu neīsto vārdu. Sargs piezvanīja, pēc brīža parādījās tikpat barga izskata un prāva auguma vīrietis tumšā lietišķā uzvalkā. Viņš aicināja:

-     Mister Teron, lūdzu, nāciet līdzi!

Šķērsojis neitrālo zonu starp abiem žogiem, Bonds nonāca telpā, kur trīs bruņoti apsargi skatījās futbola maču. Viņi acumirklī pietrūkās kājās.

Apsargs pagriezās pret Bondu.

-     Mister Teron, mums šeit ir ārkārtīgi stingri noteikumi. Šīs filiāles teritorijā misters Haidts ar partneriem veic lielāko daļu izpētes saviem uzņēmumiem. Mēs strikti sargājam savus profesionālos noslēpumus. Aizliegts ienest mobilos tālruņus vai jebkādus citus sakaru līdzekļus. Arī fotokameras un peidžeri nav atļauti. Visas šīs ierīces ir jāatdod mums.

Bonds aplūkoja lielu plauktu, kas atgādināja veclaicīgās viesnīcās saglabājušos atslēgu statīvu. Lielākajā daļā no simtiem nodalījumu atradās mobilie tālruņi. Apsargs pamanīja Bonda skatienu. Šis noteikums ir spēkā ari mūsu darbiniekiem.

Te nu Bonds atcerējās, ka Renē Matiss par Haidta Londonas uzņēmumu bija stāstijis to pašu uzņēmuma teritorijā nevar uztvert praktiski nevienu elektroniskās ierīces signālu.

-    Jādomā, ka drīkstēšu piezvanīt pa fiksēto tālruni. Man būs jānoklausās atstātās ziņas balss pastkastē.

-     Daži tādi tālruņi ir, taču visas līnijas iet cauri komutatoram apsardzes nodaļā. Apsargs var piezvanīt jūsu vietā, taču jūs nedrīkstat pieprasīt nekādu privātumu. Lielākā daļa apmeklētāju labāk paciešas, kamēr tiek ārā no teritorijas. Tas pats attiecas uz elektronisko pastu un pieeju internetam. Ja gribat ienest kādu priekšmetu, mums tas jāapskata rentgena uzņēmumā.

-    Man jāatzīst, ka esmu bruņots.

-    Jā, protams… Tā vien šķita, ka vairums apmeklētāju ierodas bruņoti un apsargam tas nav nekāds brīnums.

-    Vai arī ierocis man ir jānodod?

-    Tieši tā.

Bonds domās pateicās Felisitijai Vilingai, kura brīdinājusi par stingro apsardzi Haidta uzņēmumā, citādi viņš būtu pieķerts ar kādu K-nodaļas standarta video vai stopkadru novērošanas kameru, kas iebūvēta pildspalvā vai žaketes pogā, un misija beigtos nesākusies… Droši vien izraisītos vispārējs kautiņš.

Neļaudams sev izkrist no skarbā algotņu vervētāja lomas, Bonds ar grimasi pauda sarūgtinājumu par tādām neērtībām, taču atdeva pistoli un tālruni, kas bija ieprogrammēts izpaust informāciju vienīgi par Džinu Teronu ja nu kādam ienāktu prātā aparātu uzlauzt. Pēc tam viņš novilka bikšu siksnu un pulksteni un kopā ar atslēgām novietoja uz paplātes, lai to caurskatītu ar rentgenu.

Viņš ātri izgāja cauri detektoram un atguva savu mantibu pēc tam, kad apsargs pārliecinājās, ka pulkstenī, atslēgās un siksnā nav iemontētas ne kameras, ne ieroči, ne ierakstīšanas ierīces.

-     Lūdzu, ser, uzgaidiet šeit, apsardzes vīrs norādīja. Bonds apsēdās.

Inhalators joprojām atradās kabatā. Ja viņu pārmeklētu, ierīci atrastu un izjauktu. Tad izrādītos, ka tā patiesībā ir juliga fotokamera, kuras sastāvā nav nevienas metāla detaļas, šo aparātu kāds Sanu Hirani savervēts Keiptaunas meistars bija samontējis dažu stundu laikā. Aizslēgs un atsperes, kas !o darbināja, bija veidoti no oglekļa šķiedras.

Aparātā iestrādātā attēlu saglabāšanas tehnoloģija bija īliezgan interesanta un mūsdienām pavisam unikāla senlaicīga mikrofilma, kādu spiegi lietoja Aukstā kara laikos. Fotokameras objektīvam bija nemainīgais fokuss; attēlu uzņēma, piespiežot aparāta pamatni, un filmiņu pārtina, pamatni pagriežot. Pavisam iespējami trīsdesmit kadri. Pat šajā digitālajā laikmetā dažkārt noderēja putekļiem klātā pagātne.

Bonds velti meklēja norādi uz Izpētes nodaļu, kur rodama kāda informācija par projektu "Ben-Hinoma". Viņš nosēdēja piecas minūtes, līdz parādījās ne ar vienu nesajaucamais Sevēra Haidta siluets garš augums, masīva galva, sprogaini mati un bārda, labi pašūts uzvalks. Biedinošais stāvs pakavējās uz durvju sliekšņa.

-     Teron!

Melnās acis neatlaidīgi pētīja Bondu.

Abi sarokojās, un Bonds pulējās nepievērst uzmanību vienlaikus dīvainajai un nepatīkamajai sajūtai, kad Haidta garie nagi pārslīdēja rokas locītavai un delnai.

-     Nāciet līdzi, Haidts aicināja un aizveda apmeklētāju uz galveno biroju ēku. Fasāde izrādījās daudz askētiskāka par interjeru. Dārgas mēbeles, mākslas un antīkie priekšmeti, ērtas darbvietas. Izskatījās kā daždien vidēja lieluma uzņēmumā. Vestibilā atradās neiztrūkstošais dīvāns un klubkrēsli, galdiņš ar lietišķajiem žurnāliem un Keiptaunas avīzi. Sienas greznoja fotoattēli meži, virmojošas druvas un pļavas, avoti un okeāni.

Un visur rēgojās tas jokainais logotips duncim līdzīgā lapa.

Ejot pa gaiteni līdzās Haidtam, aģents uzmanīgi vēroja, vai neredzēs Izpētes nodaļu. Visbeidzot ēkas otrā galā viņš pamanīja bultiņu uz vajadzīgo telpu, tomēr Haidts nogriezās uz pretējo pusi. Nāciet. Izvadāsim jūs piecdesmit rendu vērtā ekskursijā.

Pirms iziešanas no ēkas Bondam pasniedza tumši zaļu aizsargķiveri. Arī Haidts tādu uzlika. Pieejot pie durvīm, Bonds ar pārsteigumu ieraudzīja vēl vienu apsardzes posteni. Neizprotamā kārtā strādnieki, kas ieradās ēkā no izgāztuves, ari tika pārbaudīti. Viņi ar Haidtu izgāja pagalmā, no kura pavērās skats uz zemu ēku puduri. Visās celtnēs iekšā un ārā kā bites stropā slīdēja kravas automašīnas un autokrāvēji. Visur redzēja strādniekus aizsargķiverēs un formastērpos.

Glītās rindās izvietotās barakas Bondam atkal atgādināja cietumu vai koncentrācijas nometni.

Arbeit Macht Frei.

-    Nāciet līdzi! skaļi aicināja Haidts, platiem soļiem mērodams teritoriju, kur visās malās redzēja zemes pārvietošanas tehniku, būvgružu konteinerus, eļļas mucas un transporta platformas ar papīra un kartona ķīpām. No visām pusēm skanēja klusa dārdoņa, un zeme šķita laiku pa laikam notrīsam, it kā pazemē darbotos milzīgas krāsnis vai mašinērija tas asi kontrastēja ar spalgajiem ķērcieniem, ko izgrūda kaijas, laidelējoties apkārt un uzlasot atkritumus, ko aiz sevis atstāja automašīnas, kas iebrauca pa vārtiem ceturtdaļjudzi tālāk uz austrumiem.

-    Es īsumā iepazīstināšu ar mūsu jomu, Haidts sacīja.

-    Jā, lūdzu. Bonds pamāja.

-     Pastāv četri paņēmieni, kā atbrīvoties no atkritumiem. Pirmkārt, izmest tos nomaļā vietā, mūslaikos lielākoties izgāztuvēs vai pildizgāztuvēs, taču arī okeāns nav zaudējis savu popularitāti. Vai zinājāt, ka Klusajā okeānā plastmasas ir četras reizes vairāk nekā zooplanktona? Vislielākā izgāztuve pasaulē ir Lielais Klusā okeāna Atkritumu lauks, kas dreifē starp Japānu un Ziemeļameriku. Tas ir vismaz divreiz lielāks par Teksasu un varbūt pat sasniedz Savienoto Valstu teritorijas apmērus. To neviens patiesībā nezina. Taču ir skaidrs, ka lauks aug aizvien plašāks. Vēl atkritumus var sadedzināt, Haidts turpināja, taču tas ir ļoti dārgi un var radīt bīstamus pelnus. Treškārt, tos var pārstrādāt, un tas ir Green Way lauciņš. Ceturtkārt, atkritumu apjomu var samazināt, ja tiek radīts un pārdots pēc iespējas mazāk izmetamu materiālu. Esat taču redzējis plastmasas pudeles, kurās pārdod ūdeni?

-    Protams.

-    Materiāls ir daudz plānāks nekā agrāk.

Bonds ticēja viņam uz vārda.

-    Šo tendenci sauc par "samazināšanu". Tādu materiālu ir daudz vieglāk saspiest. Redziet, paši produkti atkritumu ziņā nerada sarežģījumus; lielāko daļu apjoma aizņem iepakojums. Ar atkritumiem nebija problēmu līdz brīdim, kad radās patērētāju sabiedrība un sākās preču masveida ražošana. Kā nogādāt produktus cilvēkiem rokās? Ievietot tos putu polistirola kārbā, to savukārt ielikt kartona kastē un pēc tam, Dievs pasarg, to visu ievietot plastikāta maisiņā, lai klients varētu preci aiznest mājās. Ja tā ir dāvana, tad iesaiņosim visu krāsainā papīrā un pārsiesim ar lentīti. Ziemassvētki ir visaptveroša atkritumu lavīna. Izslējies un pārlūkojis savu impēriju, Haidts turpināja: Vidēja atkritumu savākšanas un pārstrādes rūpnīca aizņem vairāk nekā piecdesmit vai pat septiņdesmit piecu akru plašu teritoriju. Mūsējai tie ir simts akri. Dienvidāfrikā man pieder vēl trīs tādas pašas rūpnīcas, kā ari dučiem tālāknodošanas bāzu, uz kurām atkritumu vedēji, kurus parasti redzat ielās, nogādā atkritumus sapresēšanai un nogādāšanai uz apstrādes punktiem. Es pirmais izveidoju tālaknodošanas bāzes Dienvidafrikas skvoteru apmetnēs. Pēc pusgada ārpilsētas reģionos sanitārais stāvoklis bija uzlabojies par sešdesmit līdz septiņdesmit procentiem. Plastmasas maisiņus agrāk dēvēja par "Dienvidāfrikas nacionālo puķi". Tagad tā jau ir pagātne. Šos uzlabojumus ieviesu es.

-   Es redzēju smagās mašīnas, kas veda atkritumus no Pretorijas un Portelizabetas uz šo izgāztuvi. Kādēļ jāmēro tik tāls ceļš?

-    Tās pārvadā īpašu materiālu, Haidts nevērīgi attrauca.

"Vai kādas sevišķi bīstamas vielas?" Bonds iedomājās.

-    Tomēr mēģināsim noskaidrot precīzu terminoloģiju, Teron, uzņēmuma īpašnieks turpināja. Izmestā pārtika un tamlīdzīgi atkritumi tiek saukti par "slapjo drazu". Sadzīves atkritumi ir sausie materiāli, piemeram, kartons, saslaukas, kārbas. Tas, ko atkritumu vedēji pievāc no dzīvojamo māju un biroju ēku priekšas, ir "municipālie cietie atkritumi". Vēl ir būvgruži. Atkritumi no valsts iestādēm, komercfirmām un rūpnicām tiek saīsināti saukti par IKK. Visaptverošs termins būtu "atkritumi", taču man labāk patīk teikt: "drazas". Viņš norādīja uz vietu aiz rūpnīcas. Visu, kas nav pārstrādājams, aprok pildizgāztuvē starp plastmasas kārtām, lai neļautu baktērijām un piesārņojumam iesūkties zemē. Izgāztuves atrašanās vietu var viegli noteikt pēc putnu bara.

Bonds pavērās turp, kur raudzījās Haidts, uz kaijām, kas riņķoja debesīs.

-    So pildizgāztuvi mēs saucam par "Pazušanas rindu".

Haidts pieveda Bondu pie garas ēkas durvīm. Atšķirībā no pārējām barakām, tajā bija iestrādātas lielas, slēgtas durvis. Bonds ielūkojās iekšā pa logiem. Strādnieki sadalīja pa sastāvdaļām datorus, cietos diskus, televizorus, radioaparātus, peidžerus, mobilos tālruņus un printerus. Tur atradās daudzas tvertnes, kas pārpildītas ar akumulatoriem, spuldzītēm, datoru cietajiem diskiem, drukāto shēmu platēm, vadiem un mikroshēmām. Papildus aizsargtērpiem cilvēkiem bija respiratori, biezi cimdi un brilles vai sejas maskas.

-     Mūsu Elektronisko atkritumu nodaļa. Paši mēs to dēvējam par "Silīcija rindu". E-atkritumos nonāk vairāk nekā desmit procenti pasaules nāvējošo vielu. Smagie metāli, litijs no akumulatoriem. Ņemsim par piemēru datorus un mobilos tālruņus. To mūžs parasti nav ilgāks par diviem vai trim gadiem, un tad patērētājs aparātus izsviež. Vai esat kādreiz izlasījis brošūru, kas tiek dota līdzi klēpjdatoram vai tālrunim? Tajā tiek lūgts "atbrīvoties no aparāta atbildīgi".

-    Ne gluži.

-     Protams. Neviens to nelasa. Bet datori un mobilie tālruņi, ja ņem vērā svara attiecību, ir nāvējošākie atkritumi zemes virsū. Ķīnā tos sadedzina vai aprok. Šāda rīcība cilvēkiem nes nāvi. Es grasos iedibināt jaunu pakalpojumu, kas šo situāciju uzlabos. Proti, mēs sadalīsim datoru komponentēs jau klientu uzņēmumos un pēc tam pienācīgi utilizēsim. Haidts pasmaidīja. Pēc dažiem gadiem tas būs mans ienesīgākais pakalpojums.

Bonds iedomājās par Fulana noliktavā redzēto aparatūru to, kas atradās blakus presēšanas iekārtai, kura bija izdzēsusi Jūsufa Nasada dzīvību.

-    Un tur, aiz ēkas… Haidts rādīja virzienu ar garo, dzelteno nagu. …izvietota Bīstamo materiālu atgūšanas nodaļa. Viens no lielākajiem un pelnošākajiem pakalpojumiem. Tur mēs apstrādājam visu, sākot no krāsas un motoreļļas un beidzot ar arsēnu un poloniju.

-     Poloniju? Bonds atturīgi pasmējās. Ar šā radioaktīvā materiāla palīdzību pirms dažiem gadiem aizraidīja uz viņsauli krievu spiegu Aleksandru Ļitviņenko, kas dzīvoja trimdā Londonā. Tā ir viena no toksiskākajām vielām pasaulē. Vai to tā vienkārši izmet? Vai tas nav nelikumigi?

-    Bet tur jau tā lieta, Teron! Cilvēki izmet šķietami nevainīgas antistatiskas ierices… kuras, kā izrādās, satur poloniju. Bet to neviens nezina.

Viņš veda Bondu garām stāvlaukumam, kur atradās vairakas kravas automašīnas, katra aptuveni divdesmit pēdu gara. Uz sāniem greznojās uzņēmuma nosaukums un logotips, kā arī vārdi: "Drošie dokumentu iznīcināšanas pakalpojumi."

Haidts sekoja Bonda skatienam un paskaidroja: Arī tā ir mūsu specialitāte. Mēs iznomājam dokumentu iznīcināšanas iekārtas uzņēmumiem un valsts iestādēm, bet mazākas organizācijas labprātāk nolīgst mūs, lai paveicam šo darbu viņu vietā. Vai zinājāt, ka septiņdesmitajos gados irāņu studenti, kas ieņēma Amerikas vēstniecību, spēja rekonstruēt slepenos CIP dokumentus, kurus vēstniecības darbinieki pirms ēkas ieņemšanas sasmalcināja? Toreiz tika noskaidroti daudzu slepeno aģentu īstie vārdi. Šo darbu paveica vietējie audēji.

Izlūkošanas aprindās tas bija vispārzināms fakts, taču Bonds tēloja pārsteigumu.

-    Mēs savā uzņēmumā veicam aizsardzības izlūkošanas industriālā standarta sestā līmeņa smalcināšanu. Principā mūsu mašīnas pārvērš dokumentus putekļos. Mums ir līgumi ar visslepenākajām valdības iestādēm.

Pēc tam viņš veda Bondu uz lielāko ēku rūpnīcā, divsimt jardu garu trīsstāvu celtni. Pa vienām durvīm tajā ieplūda nepārtraukta smago auto virkne un pa otru tā slīdēja ārā. Galvenais pārstrādes cehs. Šo mēs saucam par "Atdzimšanas rindu".

Viņi iegāja iekšā. Trīs lielās iekārtās nebeidzamā straumē ieplūda papīrs, kartons, plastmasas pudeles, polistirols, metāllūžņi, koks un simtiem citu atkritumu veidu.

-Šie ir šķirotāji! Haidts sauca.

Telpā valdīja apdullinošs troksnis. Tālākajā galā sašķirotos materiālus iekrāva auto kravas kastēs, lai vestu tālāk. Tur bija skārds, stikls, plastmasa, papīrs un citi materiāli.

-     Pārstrāde ir interesanta nozare, Haidts skaļā balsī skaidroja. Tikai dažus produktus, lielākoties stiklu un metālu, var pārstrādāt neskaitāmas reizes. Viss pārējais ar laiku sairst un tiek sadedzināts vai nonāk pildizgāztuvē. Alumīnijs ir vienīgais materiāls, kuru pārstrādā ar peļņu. Lielāko daļu produktu ir daudz vieglāk, tīrāk un ērtāk pagatavot no jauniem izejmateriāliem, nevis pārstrādātiem. Smagās mašīnas, kas papildus nepieciešamas pārstrādājamo materiālu pārvadāšanai, un pats pārstrādes process piesārņo gaisu. Turklāt produkta izgatavošana no pārstrādātiem materiāliem patērē vairāk enerģijas, tādējādi atkal izšķiežot resursus. Haidts iesmējās. Tomēr otrreizējā pārstrāde ir politiski korekta nozare… Tālab klienti nāk pie manis.

Bonds kopā ar savu ekskursijas vadītāju izgāja no ēkas un ieraudzīja Nialu Dannu. Atvairīdams atmiņas par Danna nežēlīgo izturēšanos pret cilvēkiem Serbijā un viņa pastrādāto Fulana asistentes slepkavību Dubaijā, Bonds laipni pasmaidīja un paspieda īra plato plaukstu.

Danns pamāja sveicienu, taču sejā nekādu īpašo sirsnību nemanīja. Viņš pavērās uz Haidtu. Mums vajadzētu doties. Viņā jautās nepacietība.

Haidts norādīja uz tuvējo Raņge Rover, lūgdams Bondu tajā iekāpt. Aģents paklausīgi apsēdās priekšējā sēdeklī. Haidtu un Dannu šķita pārņēmušas gaidas, it kā tūliņ īstenosies kāds senlolots plāns. Sestais prāts brīdināja Bondu par nepatikšanām. "Vai viņi noskaidrojuši, kas es patiesībā esmu? Vai esmu sevi kaut kā nodevis?"

Kamēr sakāpa abi pārējie un nopietnais Danns ieņēma šofera vietu, Bonds iedomājās: "Diez vai rodama ideālāka vieta, kur varētu slepus atbrīvoties no līķa. Pazušanas rinda…"

46. NODAĻA

Range Rover brauca austrumu virzienā pa platu zemes ceļu, apdzīdams zemus, platus smagos automobiļus ar lielām, dziļi rievotām riepām, kas veda atkritumu tvertnes vai ķīpas. Kādā brīdī džips pabrauca garām platai, vismaz astoņdesmit pēdu dziļai gravai.

Bonds paraudzījās lejup. Te automašīnas izgāza kravas, un buldozeri stūma atkritumus tuvāk pildizgāztuves sienai. Bedres dibenu klāja biezas tumšas plēves. Haidtam bija taisnība par kaijām. Tūkstošiem vien tās laidelējās apkārt, un skaļie ķērcieni un neprātīgā šaudīšanās radīja nemieru. Bondam pār muguru pārskrēja trīsas.

Drīz vien Haidts norādīja Bondam uz pirmīt redzētajām liesmām. Nu tās atgādināja milzīgas uguns lodes, un karstums sildīja seju.

-     Pildizgāztuvēs rodas metāna gāze, Haidts skaidroja. Mēs ieurbjamies tajās un ar iegūto gāzi nodrošinām ģeneratoru darbu. Parasti gan rodas gāzes pārpilnība, un daļu nākas sadedzināt. Ja mēs tā nerīkotos, visa pildizgāztuve uzietu gaisā. Tā nesen gadījās Amerikā, un toreiz vairāki simti cilvēku guva ievainojumus.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi izbrauca cauri cieši saaugušu koku rindai un vārtiem. Bonds nenovaldījās un aprauti iesmējās. Atkritumu izgāztuvju neauglīgais apvidus bija pazudis. Visapkārt pletās pārsteidzoši skaista ainava koki, puķes, akmeņu krāvumi, taciņas, dīķi, mežs. Rūpīgi labiekārtotā ainava stiepās vairāku jūdžu garumā.

-     Mēs to dēvējam par Elisiju. Senajiem grieķiem tā bija svētlaimīgo valstība. Paradīze… pēc ellē pavadītā laika. Tomēr arī šī ir pildizgāztuve. Mums zem kājām atrodas teju simts pēdas augsts atkritumu slānis. Taču šo zemi mēs esam atguvuši, un pēc kāda gada es atvēršu to vispārējai apskatei. Mana dāvana Dienvidāfrikai. Puvekļi, kas atdzimuši skaistumā.

Bonds nebija botānikas cienītājs Čelsijas ziedu izstāde viņā mēdza izraisīt vienīgi aizkaitinājumu par satiksmes sastrēgumiem, ko tā radīja ap viņa māju, taču nevarēja nepiekrist, ka šie dārzi ir iespaidīgi. Viņa uzmanību piepeši saistīja koku saknes.

-    Vai tās nešķiet mazliet dīvainas? Haidts pajautāja.

Tās bija metāla caurules, nokrāsotas kā koka saknes.

-     Pa šīm caurulēm pazemē radītā metāna gāze nonāk spēkstacijās vai tur, kur to sadedzina.

Aģents nosprieda, ka ari šo sistēmu izgudrojis Haidta ģeniālais inženieris.

Auto iebrauca koku audzē un apstājās. Tuvējā dīķī, karaliski izslējusies, bez grūtībām uz vienas kājas balansēja zilā dzērve, Dienvidāfrikas nacionālais putns.

-    Nāciet, Teron. Parunāsim par darbu!

"Kādēļ tieši te?" nobrīnījās Bonds, sekodams Haidtam pa taciņu, kuras malās nelieli uzraksti vēstīja par iestādītajiem augiem. "Vai abi kaļ plānus pret mani?" Viņš veltīgi centās ieraudzīt jel kādu ieroci vai atkāpšanās ceļu.

Haidts apstājās un atskatījās. Bonds darīja tāpat un pēkšņi izjuta spēju satraukumu. Tuvojās Danns, nesdams šauteni.

Ārēji Bonds saglabāja mieru. "Savu īsto vārdu un nodarbošanos jūs aiznesīsiet lidzi kapā," Fortmonktonas pasniedzēji mēdza mācīt audzēkņiem.

-    Jūs protat apieties ar šautenēm? Danns izrādīja medību bisi ar melnu plastmasas vai oglekļa šķiedras laidi un slīpētā tērauda stobru.

-    Jā, protu. Fetesa koledžā Bonds bija šaušanas komandas kapteinis un uzvarēja sacensībās gan ar mazkalibra, gan ar lielkalibra ieročiem. Viņš bija ieguvis Karalisko Izcilas šaušanas medaļu, vienīgo apbalvojumu šāvējiem, kuru drīkstēja piespraust pie formastērpa. Viņš paraudzījās uz ieročiem. Divsimt septiņdesmitā kalibra Vinčestera sistēmas šautene.

-    Labs ierocis. Piekritīsiet?

-    Jā. Man šis kalibrs patīk labāk neka trīsdesmit, nulle, seši kalibrs. Lēzenāka trajektorija.

-    Vai aizraujaties ar medībām, Teron? Haidts apvaicājās.

-    Nav bijis daudz izdevību.

Haidts pasmējās. Es arī medīju… tikai vienu sugu. Smaids izdzisa. Mēs ar Nialu par jums spriedām.

-    Ak tā gan? Bonds nesatricināmā balsī pārjautāja.

-     Mēs nolēmām, ka jūs varētu sniegt vērtīgu pienesumu dažiem citiem projektiem, kurus mēs izstrādājam. Taču mums nepieciešams pārliecināties par jūsu uzticamību.

-     Nauda? Bonds vilcināja laiku. Viņš, šķiet, bija atminējis ienaidnieka mērķi, un bija nekavējoties jāizšķiras par reakciju.

-    Nē, klusi atteica Haidts, pieliecis milzīgo galvu Bonda virzienā. Es nedomāju naudu.

Danns paspēra soli uz priekšu, piespiedis šauteni pie gurna un pavērsis stobru augšup. Labi, vediet ārā!

Divi darbinieki apsargu formastērpos no žakarandas krūmu biežņas izveda tievu vīrieti tenisa kreklā un novazātās dzeltenbrūnās biksēs.

Haidts veltīja vīrietim nievīgu skatienu un pievērsās Bolīdam:

-    Šis cilvēks ielauzās mūsu īpašumā un mēģināja nozagt mobilos tālruņus no elektronisko atkritumu nodaļas. Kad apsargs viņu pārsteidza, nelietis sāka šaut, bet netrāpīja un tika pievārēts. Noskaidroju, ka viņš ir izbēdzis noziedznieks, sēdējis aiz restēm par izvarošanu un slepkavību. Es varētu viņu nodot varas iestādēm, taču nospriedu, ka viņš devis man un jums iespēju.

-    Par kādu iespēju jūs runājat?

-     Jums ir izdevība pirmo reizi iziet medībās. Ja jūs nošausiet šo cilvēku…

-    Nē! iekliedzās sagūstītais.

-    Ja jūs viņu nogalināsiet, cita avansa man nevajadzēs. Mēs turpināsim jūsu projektu, un es nolīgšu jūs palīdzēt arī citu ieceru realizēšanā. Ja nebūsiet ar mieru šaut… es to visādā ziņā sapratīšu… Nials jūs pavadīs līdz galvenajiem vārtiem, un tur mūsu ceļi šķirsies. Lai cik kārdinošs šķistu jūsu piedāvājums attīrīt Nāves laukus, es būšu spiests to noraidīt.

-    Aukstasinīgi nošaut cilvēku?

-     Lēmums ir jūsu rokās. Varat nešaut. Un tad brauciet prom, ierunājās Danns. Iru akcents šajos vārdus šķita vēl jūtamāks.

"Tāda izdevība iekļūt Sevēra Haidta svētumu svētumā! Es varētu noskaidrot visu par plānu "Ben-Hinoma". Viena dzivlba pret tūkstošiem citu," Bonds prātoja. "Un cik vēl ies bojā, ja piektdienas notikums nebūs pēdējais šāds projekts?"

Bonds vērās noziedznieka tumsnējā sejā ar ieplestajām acīm, gar sāniem nolaistās rokas drebēja. Tad Bonds uzmeta skatienu Dannam, piegāja viņam klāt un paņēma šauteni.

-    Lūdzu, nē! sauca gūsteknis.

Apsargi nogrūda viņu uz ceļgaliem un pakāpās nost. Vīrietis lūkojās uz Bondu, kurš pirmo reizi dzīvē apjauta, ka uz nāvi notiesātajiem pirms nošaušanas aizsien acis ne jau pašu upuru dēļ; tas domāts bendēm, lai tiem nav jāraugās nāvei nolemtā acis.

-    Ser, lūdzu, nē! nabaga likumpārkāpējs sauca.

-     Patrona ir patrontelpā, Danns aizrādīja. Drošības slēgs nav noņemts.

"Vai patrona ir tukša? Mani tikai pārbauda? Varbūt Danns tomēr nav pielādējis ieroci? Zaglim zem plānā tenisa krekla noteikti nav pavilkta bruņuveste." Bonds pasvārstīja ieroci. Viņš nopētīja zagli, kas atradās četrdesmit pēdu attālumā, un notēmēja.

Vīrietis pacēla rokas un aizsedza seju. Nē! Lūdzu!

-    Vai gribat pieiet tuvāk? Haidts jautāja.

-    Nē. Tomēr es negribu, lai viņš velti mokās, Bonds lietišķi atbildēja. Šautenes lode šādā attālumā novirzās augstāk vai zemāk?

-    To es nezinu, Danns sacīja.

Bonds pavērsa ieroci pa labi, notēmēja uz koku, kas atradās aptuveni tikpat tālu, cik sagūstītais, un nospieda gaili. Atskanēja spalgs krakšķis, un kādas lapas vidū tieši turp Bonds bija mērķējis parādījās caurumiņš. Bonds izmeta tukšo patronu un ievietoja patrontelpā citu. Tad viņš saminstinājās.

-    Kā tad būs, Teron? Haidts čukstēja.

Bonds pacēla ieroci un atkal notēmēja uz upuri.

īss klusuma brīdis. Viņš nospieda mēlīti. Atskanēja vēl viens apdullinošs krakšķis, un tenisa krekla vidū uzziedēja sarkans punktiņš. Vīrietis atmuguriski saļima zemē.

47. NODAĻA

-   Tā, noskaldīja Bonds, atvērdams šautenes aizbīdni un pasviezdams ieroci Dannam. Vai esat apmierināti?

Irs ar lielajām rokām bez grūtībām notvēra pamesto ieroci. Viņā, kā allaž, nemanīja nekādas emocijas. Arī atbildēt viņš negrasījās.

Turpretim Haidts izskatījās iepriecināts.

-    Labi, Lupatlasis sacīja. Tagad dosimies uz biroju un iedzersim par godu mūsu sadarbībai… Un jūs ļausiet, lai jums atvainojos.

-    Par to, ka piespiedāt mani nogalināt cilvēku?

-    Nē, par to, ka piespiedu jūs noticēt, ka esat nogalinājis cilvēku.

-Ko?

-    Viljam!

Vīrietis, plati smaidīdams, uzlēca kājās.

Bonds apcirtās pret Haidtu. Es…

-   Vaska lodes, iejaucās Danns. Policija tās izmanto apmācībā, un filmu uzņemšanā tādas lieto kaujas skatos.

-    Nolādēts, tā bija pārbaude?

-    Kuru izstrādājis mūsu draugs Nials. Labs tests, un jūs to izturējāt spīdoši.

-     Vai es, jūsuprāt, esmu kāds skolaspuika? Ejiet ellē! Bonds apsviedās un straujā solī gāja uz dārza vārtu pusi.

-      Pagaidiet, pagaidiet! Saraucis pieri, viņam sekoja Haidts. Mēs esam darījumu cilvēki. Mēs tā rīkojamies. Mums ir jāpārliecinās.

Bonds izgrūda kādu rupjību un, rokas te sažņaugdams dūrēs, te atlaizdams, turpināja iet pa taku.

-    Jūs varat iet, Haidts steidzīgi piebilda. Bet iegaumējiet, Teron, ka jūs atstājat aiz muguras ne tikai mani, bet arī miljonu dolāru, kas jau rīt nonāks jūsu kontā, ja paliksiet. Un pirmajam sekos daudzi citi.

Bonds apstājās un pagriezās.

-    Dosimies uz biroju un izrunāsimies. Paudīsim profesionālu attieksmi, mudināja Haidts.

Aģents paraudzījās uz Viljamu, kurš joprojām plati smaidīja. Miljons dolāru? Bonds pārjautāja Haidtam.

Lupatlasis palocīja galvu. Tie būs jūsu jau rīt.

Bridi pastāvējis, Bonds aplūkoja patiesi krāšņos dārzus. Tad viņš piegāja pie Haidta un pa ceļam uzmeta vēsu skatienu Nialam Dannam, kurš tobrīd izlādēja šauteni un rūpīgi tīrīja, noglāstīdams metāla detaļas. Bonds pūlējās saglabāt sašutuma pilnu sejas izteiksmi un rūpīgi tēlot apvainoto.

Tā tiešām bija izlikšanās, jo viņš jau iepriekš bija iedomājies par vaska lodēm. Nevienu, kurš ir šāvis ar parastu šaujampulvera lādiņu un svina lodi, nepiemānīs šāviens ar vaska lodi, kura rada krietni vājāku atsitienu nekā kaujas patrona (izsniegt tukšas patronas šāvēju vienībai ir bezjēdzīgi šāviena brīdi karavīram ir nekļūdīgi skaidrs, ka tā nav bijusi kaujas patrona). Aizdomas apstiprināja arī tas, ka "zaglis" tobrīd aizklāja acis. Cilvēki, kuriem draud nošaušana, parasti neko nepiesedz ar rokām. Tas liecināja, ka viņš baidās no tā, ka var palikt akls. Tādējādi Bonds secināja, ka patronas ir tukšas vai lodes ir no vaska.

Viņš bija iešāvis koka lapā, lai novērtētu atsitienu. Saņēmis pavisam vieglu belzienu pa plecu, viņš vēlreiz pārliecinājās, ka ieroci nav ielādētas īstas patronas.

Bonds nešaubījās, ka "cietušais" noteikti saņems kompensāciju par saviem pūliņiem. Lai nu kas sakāms par Haidtu, bet par saviem padotajiem viņš rūpējās-labi. Un Haidts tiešām noskaitīja dažas rendu naudaszīmes un izsniedza Viljamam, kurš piegāja pie Bonda un paspieda viņam roku.

-    Labi trāpīts, ser! Jūs man iešāvāt svētītā vietā. Šeit! Viņš pabikstīja sev krūtis. Viens cits iešāva zemāk. Pats saprotat, kur. Mērglis! Man sāpēja dienām ilgi! Un mana sieva ari sūdzējās!

Iesēdušies Range Rover, visi tris vīri klusuciezdami devās atpakaļ uz rūpnīcu, un skaistos dārzus nomainīja baismīgā Pazušanas rinda, skaļie kaiju ķērcieni, tik raksturīgais izgāztuves smārds.

"Ben-Hinoma."

Danns apstādināja džipu pie galvenās ēkas, pamāja ar galvu Bondam un uzrunāja Haidtu:

-    Es aizbraukšu uz lidostu sagaidīt jūsu partnerus. Viņi ierodas septiņos vakarā. Nogādāšu viņus viesnīcā un braukšu atkal šurp.

"Tātad Danns ar Haidtu paredzējuši strādāt vēlu vakarā. Vai tas izlūkošanai rūpnīcā nāk par labu? Viens tomēr ir skaidrs: man jāiekļūst Izpētes nodaļā," Bonds apņēmās.

īrs aizsoļoja prom, bet I Iaidts ar Bondu turpināja ceļu uz eku. Jūs man ari šeit visu izrādīsiet? Bonds vaicāja. Te ir siltāks… Un nav tik daudz kaiju.

Haidts smējās. Nekā daudz apskatāma te nav. Dosimies uz manu kabinetu!

Viņš tomēr neaiztaupīja jaunajam partnerim drošības pārbaudi pie sētas puses durvīm. Apsargi inhalatoru neievēroja. Ieejot galvenajā gaitenī, Bonds pamanīja norādi uz Izpētes nodaļu un klusi teica:

-    Es tomēr neļaunotos par ekskursiju uz tualeti.

-   Jāiet uz to pusi, Haidts norādīja un izvilka mobilo tālruni, lai kādam piezvanītu. Bonds ātri devās uz priekšu pa gaiteni, iegāja tukšajā vīriešu tualetē, paķēra prāvu vīkšķi papīra dvieļu un iemeta podā. Kad nolaida ūdeni, papīrs aizdambēja kanalizācijas cauruli. Piegājis pie durvīm, aģents palūkojās, ko dara Haidts. Tas bija pieliecis galvu un visu uzmanību veltīja sarunai. Tuvumā neredzēja nevienu novērošanas kameru, tālab Bonds aizgriezās un devās prom, pa ceļam sacerēdams aizbildinājumu.

"Viena kabīne bija aizņemta, un otrā izrādījās nelietojams pods, tālab gāju meklēt citu tualeti. Negribēju jūs traucēt sarunā."

Kārtējais ticamais noliegums.

Bonds steidzās prom pa tukšo gaiteni.

IZPĒTE UN ATTĪSTĪBA. IEEJA AIZLIEGTA

Stingrās metāla durvis varēja atvērt, nospiežot kodu uz ciparnīcas un novelkot atslēgkarti. Bonds paņēma saujā inhalatoru un uzņēma vairākas fotogrāfijas, tostarp ari dažus ciparnīcas tuvplānus.

"Ātrāk!" aģents domās steidzināja darbiniekus otrpus durvīm kādam nevilšus vajadzēja kļūt par viņa līdzdalībnieku. "Kādam no jums taču vajag uz tualeti vai ēdnīcu pēc kafijas!"

Tomēr neviens neizrādīja atsaucību. Durvis palika aizvērtas, un Bonds nosprieda atgriezties pie Haidta. Viņš apmetās uz papēža un aiztraucās pa gaiteni pretējā virzienā. Par laimi, Haidts joprojām runāja pa tālruni un pacēla galvu tikai tad, kad Bonds jau bija pagājis garām tualetes durvim.

Haidts beidza sarunu. Nāciet līdzi, Teron.

Pa gaiteni viņi nonāca lielā telpā, kas šķita kalpojam vienlaikus par darba kabinetu un dzīvojamo telpu. Iepretim lielam rakstamgaldam pletās liels logs, no kura pavērās Haidta tukšaines impērijas ainava. Divainā kārtā aiz sienas vienā telpas pusē bija iekārtota guļamistaba. Bonds pa atvērtajam durvīm pamanīja nesaklātu gultu. Haidts vedināja viesi prom no guļamistabas durvīm, tās aizvēra un ar žestu lūdza Bondu apsēsties uz dīvāna pie kafijas galdiņa telpas stūri.

-    Vai vēlaties iedzert?

-    Viskiju. Skotu. Tikai ne jaukto.

-      Auchentoshan?

Šī viskija darītava atradās Glāzgovas apkaimē. Ar mieru. Un nedaudz ūdens, Bonds sacija.

Ielējis glāzē dāsnu devu viskija un piepilinājis mazliet ūdens, Haidts pasniedza dzērienu viesim. Sev viņš ielēja glāzi Dienvidāfrikas Constantia. Tas bija vīns medus saldumā, kuru nesen atkal sākuši ražot un kurš savulaik bijis Napoleona iecienītākais dzēriens. Trimdā izraidītais imperators licis atgādāt simtiem galonu šā vīna uz Svētās Helēnas salu, kur viņš pavadīja sava mūža pēdējos gadus. Šo vīnu dižais karavadonis iemalkoja, ari gulēdams uz-nāves gultas.

Patumšajā telpā atradās antīki priekšmeti. Mērija Gudnaita bez mitas sajūsminājās par lētajiem un lieliskajiem atradumiem Londonas Portobelloroudas tirgū, taču Haidta biroja interjera priekšmeti neizskatījās pēc tādiem, kas varētu ienest kaut mazliet naudas; tie izskatījās apdiluši, nodauzīti, šķībi. Pie sienām karājās vecas fotogrāfijas, gleznas un bareljefi. Akmens plātnēs redzēja izbalējušus grieķu un romiešu dievus un dievietes, par kuru vārdiem Bondam nebija ne jausmas.

Haidts apsēdās, un abi pacēla glāzes tostā. Lupatlasis ar patiku aplūkoja sienas. Lielākā daļa šo priekšmetu nākuši no celtnēm, kuras ārdījis mans uzņēmums. Manās acīs tās ir ka svēto relikvijas. Tās mani, starp citu, ari interesē. Manā īpašumā ir dažas tādas relikvijas… lai gan Romā par to nekas nav zināms. Viņš auklēja plaukstā vīna glāzi. Man mierinājumu sniedz viss, kas ir vecs vai izmests. Pat nezinu, kādēļ tā notiek. Vienalga. Es uzskatu, Teron, ka vairums cilvēku šķiež pārāk daudz laika, prātodami, kādēļ viņi tādi ir. Pieņem savu dabu tādu, kāda tā ir, un izpildi savas vēlēšanās. Man patīk puvekļi, pagrimums… tas, no kā citi novēršas. Bridi klusējis, viņš apjautājās: Vai gribat zināt, kā es uzsāku darboties šai nozarē? Visai saturīgs stāsts.

Labprāt uzklausīšu.

-Jaunībā es piedzīvoju grūtus laikus. Protams, kuram gan nav tā bijis? Taču es biju spiests agri uzsākt darba gaitas. Sagadījās tā, ka mana pirmā darbavieta bija atkritumu savākšanas uzņēmums. Es biju Londonas atkritumu aizvācējs. Kādudien mēs ar draugiem pārtraukumā sēdējām un dzērām tēju. Mūsu brigādes šoferis norādīja uz dzīvokli ielas pretējā pusē un sacīja: "Tur dzīvo viens no tiem Klarkenvelas džekiem."

Klārkenvela bija teju lielākais un ievērojamākais organizētās noziedzības sindikāts Lielbritānijas vēsturē. Mūsdienās tas ir tikpat kā likvidēts, taču divdesmit gadus tā locekļi ar brutālu spēku valdīja Izlingtonas apkaimē. Tiek lēsts, ka uz sindikāta sirdsapziņas ir divdesmit piecas slepkavības.

Tumšajām acīm dzirkstot, Haidts turpināja stāstīt: Mani tas ieintriģēja. Pēc pārtraukuma apgaita turpinājās, taču es, citiem nezinot, noslēpu tā dzīvokļa atkritumus. Naktī atgriezos, paņēmu maisu, aizvedu mājās un izskatīju saturu. Tā es rīkojos nedēļām ilgi. Izskatīju katru vēstuli, katru kārbu, katru rēķinu, katru prezervatīvu iepakojumu. Lielākā daļa šo drazu bija nederīga. Taču vienu interesantu sīkumu es tomēr uzgāju. Papiru ar kādu adresi Londonas austrumos un vārdu "šeit". Nekas cits tur rakstīts nebija. Taču man radās nojauta par teksta jēgu. Tolaik es piepelnījos kā metāla meklētājs. Jūs taču zināt… puiši, kas klīst pa Braitonas vai Istbornas liedagu un pēc tūristu aiziešanas ar metāla detektoru meklē pazudušas monētas un gredzenus. Man piederēja labs aparāts, un tālab es nākamajā nedēļas nogalē devos uz zīmītē minēto īpašumu. Kā jau gaidīts, tas bija brīvs zemes gabals. Haidts atdzīvojās, jūtami izbaudot paša stāstījumu. Desmit minūšu laikā es biju atradis aprakto ieroci. Iegādājos pirkstu nospiedumu noņemšanas komplektu un, lai ari nebiju speciālists, nospriedu, ka nospiedumi uz ieroča un uz papira sakrīt. Es nezināju, kādam nolūkam ierocis lietots, taču…

-    Kāda jēga to norakt, ja tas nav izmantots slepkavībā?

-    Tieši tā. Es devos pie tā Klārkenvelas vira un pastāstīju, ka ierocis un zīmīte ir nogādāti manam advokātam. Man tāda, protams, nebija, taču es prasmīgi blefoju. Es paziņoju, ka advokāts visu nosūtīs Skotlendjardam, ja es stundas laikā nepiezvanīšu. Vai tas bija risks? Bez šaubām. Tomēr ar aprēķinu. Vīrs nobālēja un uzreiz noprasīja, cik es gribu. Es nosaucu summu. Viņš samaksāja skaidrā naudā. Šādi es ieguvu pirmo kapitālu un nodibināju nelielu atkritumu savākšanas uzņēmumu. Ar laiku tas pārtapa par Green Way.

-    Tādējādi vārds "pārstrāde" iegūst pavisam jaunu nozīmi, vai ne?

-    Tā nudien ir. Haidtu šī replika uzjautrināja. Viņš malkoja vīnu un pārlūkoja teritoriju, kur tālumā mirdzēja sadedzinātās gāzes liesmu kupoli. Vai zinājāt, ka no kosmosa uz Zemes var saskatīt tikai trīs cilvēka roku radītas celtnes? Lielo Ķīnas mūri, piramīdas un Freškilsu, agrāko Ņūdžersijas pildizgāztuvi.

Bonds to nezināja.

-     Man drazas ir vairāk nekā bizness, Haidts apliecināja. Tas ir logs uz mūsu sabiedrību… un uz mūsu dvēselēm. Viņš paliecās uz priekšu. Redzat, mēs dzīvē šad tad tiekam pie ieguvumiem bez iepriekšēja nodoma; mums tos uzdāvina, pie mums tie nonāk mantojuma ceļā, ar nevērības, kļūdu, alkatības vai slinkuma palīdzību. Taču atbrīvojamies no kaut kā mēs gandrīz vienmēr ar saltu aprēķinu. Viņš apdomīgi iedzēra malku vīna. Teron, vai zināt, kas ir entropija?

-     Nē.

-     Entropija, skaidroja Haidts, noklikšķinādams garos, dzeltenos nagus, ir dabas dziļākā būtība. Tā ir tieksme uz trūdēšanu un jukām gan fizikā un sabiedrībā, gan mākslā un dzīvajās būtnēs… it visā. Tas ir ceļš uz anarhiju. Lupatlasis pasmaidīja. Izklausās pesimistiski, taču tā nav. Entropija ir brīnišķīgākais, kas vien var būt pasaulē. Spējot pieņemt patiesību, cilvēks nevar nošaut greizi. Un entropija ari ir patiesība. Viņa skatiens apstājās pie bareljefa. Vai zinājāt, ka es savulaik nomainīju vārdu un uzvārdu?

-    Nezināju, atteica Bonds, lai gan bija noskaidrojis, ka reiz šo cilvēku sauca par Mārtenu Holtu.

-     Uzvārdu es mantoju no tēva, un arī vārdu man bija izdomājis viņš. Es tiecos apcirst visas saiknes ar tēvu. Lupatlasis dzestri pasmaidīja. Es jau pieminēju bērnību. Izvēlējos "Haidtu" tādēļ, ka tas asociējas ar galveno varoni romānā "Doktors Džekils un misters Haids", kuru ar patiku lasīju skolas gados. Redziet, es uzskatu, ka ikvienam cilvēkam piemīt sabiedrībā rādāmā puse un tumšā puse. Grāmata apliecināja manas domas.

-     Un "Sevērs"? Neparasts vārds.

-    Tā jūs nedomātu, ja būtu dzīvojis Romā mūsu ēras otrajā un trešajā gadsimtā.

-    Patiešām?

-     Universitātē es mācījos vēsturi un arheoloģiju. Ja piemin seno Romu, Teron, ko cilvēki uzreiz iedomājas? Jūliju Cēzaru un citus imperatorus. Augustu, Tiberiju, Kaligulu, Klaudiju un Neronu. Vismaz tā viņi domā, ja ir lasījuši "Es, Klaudijs" vai arī redzējuši lielisko BBC seriālu ar Dereku Džakobi titullomā. Taču visa šī līnija stiepās nožēlojami īsu laiku, mazliet ilgāk par simts gadiem. Jā, jā, mare nostrum, pretoriāņi, filmas ar Raselu Krovu galvenajā lomā… Ļoti dekadentiski un dramatiski: "Mans Dievs, Kaligula, tā taču ir tava māsa!" Bet manās acīs īstā Roma atklājas daudz vēlāk un citā dzimtas līnijā, proti, Sevēru dinastijā, kuru aizsāka Septimijs Sevērs daudzus gadus pēc Nerona pašnāvības. Redziet, viņi bija klāt impērijas sabrukumā. Viņu valdīšana savu augstāko punktu sasniedza laikposmā, kuru vēsturnieki nodēvējuši par Anarhijas periodu.

-    Entropija, Bonds iestarpināja.

-    Tieši tā! Haidts atplauka. Ieraudzījis Septimija Sevēra statuju, es nodomāju, ka pēc izskata mazliet līdzinos viņam, un tālab piesavinājos viņa uzvārdu. Viņš vērīgi paraudzījās uz Bondu. Vai jūtaties neveikli, Teron? Neraizējieties. Kapteiņa Ahaba te nav. Es neesmu traks.

Bonds smējās. Es tā nemaz nedomāju. Goda vārds, man patlaban prātā ir jūsu pieminētais miljons dolāru.

-     Protams. Haidts cieši nopētīja Bondu. Rit tiks īstenots pirmais no projektu cikla, kuru esmu iecerējis. Īeradīsies mani galvenie partneri. Ari jūs nāciet. Tad redzēsiet, kur visa sāls.

-     Ko jūs gribat, lai es par šo miljonu paveicu? Bonds pajautāja, viegli sadrūmis. Nošauju kādu ar īstām lodēm?

Haidts atkal glaudīja bārdu. Viņš patiešām atgādināja Romas imperatoru. Rīt jums nekas nebūs jādara. Tas projekts ir pabeigts. Mēs vērosim iznākumu. Un svinēsim, es ceru. Sauksim jūsu miljonu par paraksta avansu. Pēc tam jūs būsiet gaužām aizņemts.

Bonds piespieda sevi pasmaidīt. Priecājos, ka varu but noderīgs.

Tajā bridī iezvanījās Haidta mobilais tālrunis. Viņš paskatījās ekrānā, piecēlās un aizgriezās. Bonds saprata, ka gadījusies kāda kļūme. Haidts neiekarsa dusmās, taču viņa spriedze liecināja par neapmierinātību.

-      Es atvainojos. Kāda aizķeršanās Parīzē. Inspektori. Arodbiedrības. Šis jautājums attiecas tikai uz Green , un tam nav nekāda sakara ar rītdienas projektu.

Negribēdams viņā modināt aizdomas, Bonds neuzstāja un teica: Labi. Cikos man jābūt klāt?

-     Desmitos no rīta.

Atcerējies pirmo Valdības sakaru dienesta štāba atšifrēto ziņu un Mārčā atrastās norādes par iespējamo uzbrukuma laiku, Bonds izrēķināja, ka viņa rīcībā ir divpadsmit stundas, lai noskaidrotu projekta "Ben-Hinoma" būtību un plānam pieliktu punktu.

Durvīs parādījās Džesika Bārnsa savā, pēc visa spriežot, ierastajā ģērbā melnos svārkos un vienkāršā baltā blūzē. Bondam nepatika sievietes, kas pārāk bagātīgi krāsojas, taču pat viņš brīnījās, ka Džesika vairās "pat no visniecīgākā kosmētikas daudzuma.

-    Džesika, tas ir Džins Terons, Haidts izklaidīgi pavēstīja, aizmirsis, ka abi jau iepazinās labdarības pasākumā. Džesika to neatgādināja.

Bonds saņēma viņas roku. Viņa atbildēja ar biklu galvas mājienu un uzrunāja Haidtu: Reklāmu korektūru loksnes būs tikai rīt.

-    Tad tu varēsi tās izskatīt rīt, vai ne?

-    Jā, bet šeit man vairs nekā darāma nav. Es domāju atgriezties Keiptaunā.

-    Man te ir neparedzēta aizķeršanās. Es vēl dažas stundas uzkavēšos, varbūt ilgāk. Tu vari pagaidīt… Haidta skatiens aizklīda pie durvīm, aiz kurām Bonds bija redzējis gultu.

Viņa saminstinājās un nopūtās. Labi.

-     Es dodos uz pilsētu. Varu jūs aizvest, ja vēlaties, Bonds piedāvājās.

-    Tiešām? Tas nesagādās neērtības? Jautājums gan bija domāts nevis Bondam, bet Haidtam.

Lupatlasis tobrīd kaut ko meklēja mobilajā tālrunī un pacēla galvu. Būšu pateicīgs, Teron. Tiekamies rīt.

Abi paspieda viens otram roku.

-    Totsiens, Bonds atvadījās ar afrikandu vārdu, kuru bija apguvis kapteines Bhekas Jordānas Valodu skolā.

-    Kad tu būsi mājās, Sevēr?

-   Tad, kad būšu, viņš nevērīgi attrauca, ievadīdams tālrunī numuru.

Pēc piecām minūtēm Džesika un Bonds nonāca pie priekšējā apsardzes posteņa, un viņš vēlreiz izgāja cauri metāla detektoram, taču neatguva ieroci un mobilo tālruni. Apsargs norādīja:

-    Kas tas ir, ser? Jūsu kabatā?

"Inhalators? Kā viņš, sasodīts, pamanījis nelielo izcilni vējjakā?" Bonds prātoja.

-    Nekas sevišķs.

-     Es to gribētu redzēt, lūdzu.

-     Es neko neesmu nozadzis no izgāztuves, Bonds atcirta.

Sargs pacietīgi noskaldīja: Mūsu noteikumi ir pavisam skaidri, ser. Uzrādiet to, ser, citādi man nāksies zvanīt misteram Dannam vai misteram Haidtam.

"Savu īsto vārdu un nodarbošanos jūs aiznesīsiet līdzi kapā."

Bonds ar drošu kustību izņēma melno plastmasas flakoniņu un parādīja apsargam. Tās ir zāles.

-   Ak tā gan? Vīrietis rūpīgi aplūkoja aparātu, grozīdams to pirkstos. Fotokameras objektīvs bija ieslēpts, taču Bonda acīm tas šķita pārāk viegli saskatāms. Apsargs jau dzirās atdot ierīci īpašniekam, taču pārdomāja pacēla vāciņu, atklāja dozatoru un novietoja uz tā īkšķi.

Bonds pameta skatienu uz pistoli, kas atradās vienā no nodalījumiem desmit pēdu attālumā. Viņu no tā šķira divi bruņoti apsargi.

Tiklīdz apsargs piespieda dozatoru, gaisā netālu no viņa sejas izšāvās smalka denaturēta spirta migliņa.

Sanu Hirani, protams, bija strādājis apdomīgi. Smidzināšanas mehānisms bija īsts, bet šķidrums ne. Fotoaparāts bija iestrādāts apakšējā daļā. Novēdija spēcīga spirta dvaka. Apsargs savieba seju un, acīm asarojot, atdeva Bondam ierīci.

Paldies, ser. Ceru, ka bieži jums nenākas to lietot. Zāles šķiet visai nepatīkamas.

Neatbildējis Bonds ievietoja inhalatoru kabatā un saņēma savu ieroci un tālruni.

Viņš devās uz durvju pusi. Tur sākās neitrālā zona starp abiem žogiem. Kad aģents jau spēra kāju pāri slieksnim, skaļi iekaucās trauksmes signāls, un sāka zibsnīt lampiņas.

48. NODAĻA

Tikai sekundes desmitdaļas trūka, lai Bonds apcirstos otrādi un nostātos šaušanai ērtā pozā un notēmētu.

Taču instinkts pavēlēja savaldīties.

Šoreiz tas nemaldināja. Apsargi pat neskatījās uz viņu visi trīs atgriezās pie televizora.

Bonds teju bezrūpīgi paraudzījās apkārt. Signalizācija iedarbojās tādēļ, ka Džesika, uz kuru drošības pārbaudes neattiecās, izgāja cauri metāla detektoram ar rokassomiņu un dārglietām. Apsargs nevērīgi nospieda sviru un izslēdza trauksmi.

Sirdspuksti pamazām atgriezās ierastajā ritmā, un Bonds kopā ar Džesiku turpināja ceļu, izgāja cauri nākamajam apsardzes postenim un nonāca stāvlaukumā, kur viegls vējiņš dzenāja sačervelējušās brūnās lapas. Bonds atvēra Subaru priekšējās durvis, pagaidīja, kamēr sieviete iekāpj, tad apsēdās pie stūres un iedarbināja dzinēju. Viņi brauca pa putekļaino ceļu uz N7 maģistrāles pusi, garām un pretī visuresošajiem atkritumu vedējiem.

Iesākumā Bonds klusēja, taču tad palēnām un izmanīgi ķērās pie darba. Viņš sāka ar nevainīgiem jautājumiem, šādi cerēdams ceļabiedrei atraisīt mēli: "Vai jums patīk ceļot? Kuri šejienes restorāni jums visvairāk pa prātam? Kāds ir jūsu amats uzņēmumā?"

Pēc tam viņš teica: Mani māc ziņkāre… kā jūs abi iepazināties?

-    Jūs patiešām gribat zināt?

-     Pastāstiet.

-    Jaunībā es piedalījos skaistumkonkursos.

-    Nudien? Es nekad neesmu tādu sievieti saticis. Viņš pasmaidīja.

-     Man veicās diezgan labi. Pat piedalījos "Mis Amerika" konkursā. Bet visvairāk man toreiz… Džesika piesarka. Nē, tas ir muļķīgi.

-    Lūdzu, turpiniet.

-     Es toreiz piedalījos konkursā Ņujorkā, VVnldorf-Astoria viesnīcā. Mēs, daudzas meitenes, pirms konkursa uzturējāmies vestibilā. Mani ieraudzīja Džekija Kenedija. Viņa pienāca klāt un atzina, ka es viņai šķietot skaista. Džesikas sejā staroja tāds lepnums, kādu Bonds viņā redzēja pirmoreiz. Tas bija viens no manas dzīves augstākajiem punktiem. Meitenes gados es viņu dievināju. Tad smaids izdzisa. Jūs nemaz to negribējāt zināt, vai ne?

-    Tā nav. Es taču pats apvaicājos.

-     Protams, skaistumkonkursu pasaulē ilgi noturēties nav iespējams. Kad izkritu no aprites, es piedalījos dažās reklāmās un TV veikalu sižetos, taču pēc laika arī šādi piedāvājumi izsīka. Pagāja daži gadi, nomira mana māte… mēs ar viņu bijām ļoti tuvas… un man sākās grūti laiki. Es dabūju darbu Ņujorkas restorānā, strādāju par zāles pārzini. Sevēram tajā pusē bija darišanas, un viņš ieradās satikties ar klientiem. Mēs sākām runāties. Viņš bija fascinējošs! Viņam patīk vēsture, un viņš ir daudz ceļojis. Mēs pārrunājām tūkstošiem dažādu lietu. Nodibinājās cieša saikne, Džesika atzina. Tas bija pavisam… kaut kas jauns. Skaistumkonkursos es mēdzu jokot, ka dzīve ir sekla, katrā ziņā nav dziļāka par kosmētikas kārtu. Cilvēki neko citu neredz, vien smiņķi un apģērbu. Jādomā, ka Sevērs manī saskatīja kaut ko dziļāku. Mēs labi sapratāmies. Viņš palūdza manu tālruņa numuru un nerima zvanīt. Es taču nebiju muļķe. Es biju piecdesmit septiņus gadus veca, bez ģimenes un tikpat kā bez iekrājumiem. Un šeit gadījies tāds izskatīgs vīrietis… dzīvīgs vīrietis.

Bonds aizdomājās, vai šo apzīmējumu sapratis pareizi.

Navigācijas ierīce mudināja nobraukt no lielceļa. Viņš uzmanīgi stūrēja pa pārpildīto ceļu. Visur redzēja taksobusus. Krustojumos gaidija evakuācijas automašīnas acīmredzot tādēļ, lai avārijas vietā pagūtu pirmās. Ceļa malā piepelnījās vietējie, no furgoniem un kravas automašīnām pārdodot dzērienus. Dažiem veidojās plaukstošs veikals, pārdodot akumulatorus un piedāvājot ģeneratora remontu. "Interesanti, kādēļ šāda kaite vajā tieši Dienvidāfrikas transporta līdzekļus?"

Nospriedis, ka neuzticēšanās ledus sarunā palēnām salauzts, Bonds it kā neviļus apjautājās par rītdienas tikšanos, taču Džesika apliecināja, ka par to neko nezina, un aģents viņai ticēja. Bonds sarūgtināts secināja, ka Haidts slēpj no Džesikas visu, kas saistīts ar "Ben-Hinomu" un visām pārējam nelikumīgajām aktivitātēm, kurās viņš, Danns vai uzņēmums bija iesaistīti.

Navigācijas ierīce vēstīja, ka līdz galamērķim atlikušas piecas minūtes, un Bonds ieteicās:

-    Atzīšos godīgi, ka tas ir savādi.

-    Kas tieši?

-    Tas, cik viņš dziļi iegrimis.

-     Kur viņš tā iegrimis? Džesika jautāja, uzmanīgi vērdamās šoferī.

-    Iznīcībā, puvekļos.

-    Tāda ir viņa nodarbošanās.

-   Es nedomāju viņa darbu uzņēmumā. To es varu saprast. Bet viņš ārkārtīgi personiski interesējas par visu veco, lietoto… izmesto.

Džesika brīdi klusēja un tad norādīja uz lielu koka privātmāju, kuru apjoza iespaidīgs akmens mūris. Pie tās mājas. Tā ir… Viņa ieelsās un sāka raudāt.

Bonds apstādināja automašīnu ielas malā. Džesika, kas noticis?

-    Es… Viņa strauji elpoja.

-    Vai viss kārtībā? Viņš pavilka regulēšanas sviru un pastūma sēdekli atpakaļ, lai varētu pagriezties ar seju pret sievieti.

-    Nekas, tas nekas. Cik man ir neērti!

Bonds parakājās viņas rokassomiņā, sameklēja salveti un pasniedza sievietei.

-    Paldies. Džesika mēģināja kaut ko sacīt, taču atkal izplūda elsās. Nomierinājusies viņa pagrieza pret sevi atpakaļskata spoguli. Viņš neļauj man lietot kosmētiku, tāpēc man vismaz nav notecējusi skropstu tuša un es nelīdzinos klaunam.

-    Neļauj jums… Kā to saprast?

Atzīšanās izplēnēja uz lūpām. Nē, nekas.

-     Vai es pateicu kaut ko aplamu? Piedodiet, ja satraucu jūs. Es tikai gribēju uzturēt sarunu.

-    Nē, nē, jūs neizdarījāt neko aplamu, Džīn.

-    Sakiet, lūdzu, kas notiek? Bonds cieši raudzījās Džesikai acīs.

Viņa acīmredzami svārstijās. Es nebiju pret jums pilnīgi atklāta. Es protu labi izlikties, taču tā ir mana ārējā čaula. Mūs nekas nesaista un nekad nav saistījis. Viņš mani grib… Džesika pacēla roku. Ak, jūs negribētu to dzirdēt.

Bonds pieskārās viņas rokai. Lūdzu, runājiet. Es savā ziņā jūtos atbildigs, gvelzdams bez apdomas. Jūtos kā nelga. Stāstiet!

-    Jā, viņš mīl visu veco… izmantoto, izmesto. Mani.

-     Mans Dievs! Nē, es nedomāju…

-    Es zinu, ka jūs tā nedomājat. Bet tieši šāda iemesla dēļ mani grib Sevērs, proti, es viņam esmu daļiņa šīs lejupvedošās spirāles. Es esmu viņa laboratorija visam, kas izdziest, noveco, satrūd. Nekas cits es viņam neesmu. Viņš ar mani tikpat kā nesarunājas. Man nav gandrīz nekādas nojausmas, kas norisinās viņa prātā, un viņu neinteresē, kāda es patiesībā esmu. Viņš man izsniedz kredītkartes, vadā pa skaistām pasaules malām, gādā par mani. Pretī es sniedzu… viņam iespēju vērot, kā es novecoju. Es pieķeru viņu urbjamies manī ar skatienu, pamanot gan jaunu krunciņu, gan kādu vecuma plankumu. Tādēļ man liegts uzklāt kosmētiku. Viņš neizslēdz gaismu, kad… Nu, jūs sapratāt. Vai spējat iedomāties, cik tas ir pazemojoši? Viņš to apzinās. Pazemošana ir vēl viens satrūdēšanas paveids. Viņa rūgti iesmējās, piespiezdama acīm salveti. Un ziniet, kas ir paradoksāli, Džīn? Sasodīti paradoksāli? Jaunībā es dzīvoju skaistumkonkursu dēļ. Nevienam, ne tiesnešiem, ne manām konkurentēm… pat mātei neinteresēja, kas notiek manā dvēselē. Tagad es esmu veca, un arī Sevēram nerūp mana iekšējā pasaule. Brīžiem man no sirds riebj būt kopā ar viņu. Bet… ko lai es iesāku? Es esmu bezspēcīga.

Bonds viegli saspieda viņas roku. Nieki. Jūs nebūt neesat bezspēcīga. Būt vecākam ir spēks. Vecumam līdzi nāk pieredze, spriestspēja, prasme uztvert un savu resursu apzināšanās. Jaunībā ir maldi un impulsivitāte. Ticiet man, es to gluži labi zinu.

-    Bet… ko lai es iesāku, tikusi no viņa vaļā? Kurp lai dodos?

-     Jebkur. Jūs varat darīt, ko vēlaties. Jūs noteikti esat gudra sieviete, esat iekrājusi naudu.

-    Mazliet. Taču tas nav naudas jautājums. Runa ir par to, vai spēšu savā vecumā atrast kādu.

-    Kālab jums kāds vajadzīgs?

-    Tā runātu tikai jauneklis.

-    Un tā runā tikai cilvēks, kas tic iegalvotajam, nevis domā pats.

Džesika vāri pasmaidīja. Tušē, Džīn. Viņa viegli papliķēja Bondam pa roku. Jūs esat nudien laipns. Pati brīnos, kā es sabruku pilnīgi sveša cilvēka klātbūtnē. Man ar steigu jāiet. Viņš drīz zvanīs, lai pārliecinātos, kur esmu.

Viņa norādīja uz māju.

Bonds iedarbināja auto un piebrauca pie vārtiem, apsarga modrās acs uzmanīts tas aizkavēja viņa nodomu iekļūt mājā un paraudzīties, kādus noslēpumus tā glabā.

Džesika saņēma viņa roku savās, paspieda un izkāpa.

-    Mēs taču rīt redzēsimies? aģents taujāja. Rūpnīcā?

Viņa tikko manāmi pasmaidīja. Jā, es tur būšu. Mani tur

diezgan īsā pavadā. Viņa pagriezās un aši iegāja pa vārtiem, kas tobrīd vērās vaļā.

Nokaucinājis riepas, Bonds devās ceļā. Džesika Bārnsa tai pašā mirklī bija izgaisusi no prāta, un visas domas saistīja nākamais galamērķis un tas, kas viņu tur gaida.

Draugs vai ienaidnieks?

Bonds savās darba gaitās bija nācis pie secinājuma, ka šīs kategorijas nav savstarpēji izslēdzamas.

49. NODAĻA

Visu ceturtdienas ritu un pēcpusdienu sarunas vērpās vienīgi ap draudiem.

Viņi sprieda par draudiem no Ziemeļkorejas, draudiem no talibiem, draudiem no Al-Kāidas, čečeniem, musulmaņu Džihāda brālības, Austrummalaizijas, Sudānas un Indonēzijas. Pa vidu vēl gadījās īsa saruna par irāņiem par spīti sirreālajai retorikai, kuru uzturēja prezidents, neviens viņus par pilnu neņēma. M. teju juta nožēlu par nabaga Teherānas režīmu. Senatnē Persija taču bija dižena impērija.

Draudi…

"Taču pats uzbrukums," viņš īgni nodomāja, "notiek tikai tagad, drošības konferences tējas dzeršanas laikā." M. beidza sarunu ar Manīpeniju un atslīga krēslā viņš atradās nobružātā, ar zeltu rotātā viesistabā kādā ēkā Ričmondterasē starp Vaitholu un Viktorijas krastmalu. Šādās pilnīgi neievērojamās un izbalējušās nenosakāma vecuma celtnes norisinājās svarīgākais valsts vadīšanas darbs.

Gaidāmajā uzbrukumā bija iesaistīti divi ministri, Apvienotās Izlūkošanas komisijas locekļi. Viņi parādījās durvīs un nopētīja istabu. M. prātā modās salīdzinājums ar televīzijas komiķu duetu "Divi Roniji", un šie tēli nebija tik viegli atvairāmi. Tomēr ministru sejas neko uzjautrinošu nesolīja.

Mails, viņu sveicināja vecākais. Uzruna "sers Endrū" pilnībā harmonēja ar vīrieša cienīgajiem vaibstiem un sirmajiem matiem.

Otrs, vārdā Bikstons, sveicinādams pielieca masivo galvu, kuras vidū atspoguļojās noputējušās lustras mestā žilba. Viņš smagi elsoja. Nē, aizelsušies bija abi.

Negaidīdami Mailsa uzaicinājumu, ministri apsēdās uz Edvarda laikmeta dīvāna iepretim galdiņam ar tējas paplāti.

Uzmācās kārdinājums izņemt no diplomāta cigāru un to pagrauzt, taču Mailss pārdomāja un neķērās pie palīglīdzekļiem.

-    Mēs uzreiz runāsim par lietu, sers Endrū iesāka.

-    Mēs zinām, ka jums jāatgriežas drošības konferencē, iejaucās Bikstons.

"Tagad skaidrs, kādēļ abiem tā cilājas krūtis. Viņi nevar ierasties no Pārstāvju palātas ar transporta līdzekli, jo drošības konferences dēļ Vaithola no Horsgārdas avēnijas līdz Karaļa Džordža ielai ir slēgta kā zemūdene, kas pošas ienirt."

-     "Divdesmitā datuma incidents"? M. pajautāja.

-    Tieši tā, Bikstons attrauca. Mēs mēģinām sadzīt pēdas ari MI6 ģenerāldirektoram, taču šī sasodītā konference… Tikai nesen iecelts Apvienotajā komisijā, viņš acīmredzot piepeši aptvēra, ka nebūtu vēlams tik atklāti šaustīt tos, kuri viņam maksā naudu.

-    …sasodīti nojauc plānus, M. dobjā balsī pabeidza teikumu. Viņam nebija grūti nopelt jebkuru cilvēku vai organizāciju, ja vien tie bija pelnījuši bārienu.

Sarunas pavedienu pārņēma sers Endrū. Aizsardzības izlūkošana un Valdības sakaru dienesta štābs ziņo par neskaitāmiem signāliem no mobilajiem un e-pasta Afganistāna pēdējo sešu stundu laikā.

-     Un tiek vispārēji atzīts, ka tam ir saistība ar "Divdesmitā datuma incidentu".

-     Vai ir kāda konkrēta norāde uz Haidtu… Noasu… vai tūkstošiem cilvēku bojāeju? M. taujāja. Nialu Dannu? Armijas bāzēm Mārčā? Pašizgatavotiem spridzekļiem? Inženieriem no Dubaijas? Atkritumu savākšanas un otrreizējās pārstrādes rūpnīcām Keiptaunā?

M. bija lasījis ikvienu ziņojumu, kas nonāca viņam uz galda vai mobilaja tālrunī.

-      To pagaidām nevar pateikt, atgādināja Bikstons. "Virtulis" vēl nav uzlauzis kodu. Valdības sakaru dienesta štāba galvenā mītne atgādināja resnu apli. Atšifrēšanas programmu paketes ir gluži jaunas. Tas pagaidām visu kavē.

-    Signāli no mobilajiem uzrodas cikliski, M. noburkšķēja. Viņš bija strādājis MI6 ļoti augstā amatā un ieguvis slavu kā nepārspējams izlūkošanas datizraces meistars, kurš piedevām ļoti prasmīgi spēja no tiem izlobīt noderīgu informāciju.

-    Tiesa, sers Endrū piekrita. Tomēr tā ir diezgan liela sakritība, ka šie zvani un elektroniskā pasta vēstules uzrodas taisni tagad, dienu pirms "Divdesmitā datuma incidenta". Jūs tā nedomājat?

"Ne obligāti."

Sers Endrū turpināja: Un neviens nav uzracis neko, kas konkrēti saista Haidtu ar draudošajām briesmām.

"Neviens" patiesībā nozīmēja "007".

M. ieskatījās pulkstenī, kas reiz bija piederējis viņa dēlam, Karalisko Strēlnieku pulka karavīram. Drošības sanāksmei jāturpinās pēc pusstundas. Viņš bija pārguris, un piektdien pasākums vilksies vēl ilgāk, bet noslēgumā paredzētas garlaicīgas vakariņas, kam sekos iekšlietu ministra runa.

Sers Endrū ievēroja ne pārāk slepeno skatienu uz nobružāto stundeni.

-     īsi sakot, Mails, komisija uzskata, ka šis Sevērs Haidts Dienvidāfrikā ir domāts uzmanības novēršanai. Iespējams, viņš ir saistīts ar šo notikumu, taču nav galvenā persona. MI5 un M16 cilvēki spriež, ka patiesie izpildītāji atrodas Afganistānā, un tieši tur norisināsies uzbrukums. Armijai, palīdzības organizāciju aktīvistiem vai llgumdarbiniekiem.

"Skaidrs, ka viņi tā teiks vienalga, kādas ir viņu patiesās domas. Pasākums Kābulā bija izmaksājis miljardiem mārciņu un laupījis pārāk daudz dzīvību. Jo vairāk ļaunuma tur var atrast, lai attaisnotu iebrukumu, jo labāk." M. to bija sapratis jau kopš paša "Divdesmitā datuma incidenta" operācijas sākuma.

-     Tātad Bonds…

-    Viņš strādā labi, mēs to zinām, Bikstons viņu pārtrauca, pētīdams šokolādes biskvītus, kurus M. gan nebija pasūtījis, taču tos tik un tā atnesa.

Sers Endrū sarauca pieri.

-    Vienīgi žēl, ka viņš necik daudz nav noskaidrojis, Bikstons nerimās. Ja vien, protams, kāda informācija nav pietaupīta vēlākam laikam.

M. cieta klusu un nomērīja abus vīriešus ar vienādi saltu skatienu.

-    Bonds, protams, ir zvaigzne, sers Endrū atzina. Tādēļ mēs uzskatām, ka visu interesēs ir viņu steidzamā kārtā nogādāt Kābulā. Jau šovakar, ja vien tas iespējams. Nosūtiet viņu uz karsto punktu kopā ar pāris dučiem augstākās klases MI6 puišu. Paziņosim arī CIP. Mums nav nekas pretī, ja slava izplatās tālāk.

"Un arī vaina, ja lieta noiet greizi," domās piebilda M.

-    Loģiska izvēle, piemetināja Bikstons. Bonds taču ir dienējis Afganistānā.

-    "Divdesmitā datuma incidentam" jānotiek rīt. Lai nokļūtu Kābulā, viņam jālido visu nakti. Kā gan viņš varēs aizkavēt tā norisi?

-    Mēs uzskatām… Sers Endrū apklusa. Mēs neesam pārliecināti, ka to var aizkavēt.

Iestājās nepatīkams klusums kā vilnis, kurā skalojas medicīniskie atkritumi.

-    Mēs iesakām šādu variantu. Jūsu cilvēks un citi izveido post-mortem analīzes vienību un mēģina noskaidrot, kas aiz tā stāv. Izstrādā reaģēšanas taktiku. Bonds pat varētu būt vienības vadītājs.

M., bez šaubām, saprata šo vārdu būtību "Divi Roniji" piedāvā Ārzemju attīstības grupai viltīgu paņēmienu, kā glābt tās reputāciju. Ja arī organizācija gūst deviņdesmit piecus procentus panākumu, viena vienīga kļūda ar lieliem zaudējumiem nozīmē to, ka vadītājam pirmdienas rītā jāierodas pie priekšniecības un jāuzzina, ka vienība tiek izformēta vai vēl ļaunāk tiek pārstrukturēta par informācijas pārbaudes aģentūru.

Ārvalstu attīstības grupa jau no paša sākuma laipoja pa plānu ledu, jo tās sastāvā iekļautā 00 vienība izraisīja daudzu iebildumus. Klupiens ar "Divdesmitā datuma incidentu" būtu patiesi smags. Nosūtīdama Bondu uz Afganistānu, Ārzemju attīstības grupa iesaistītu spēlē savu pārstāvi lai arī viņš nonāktu laukumā ar nosebošanos.

-    Jūsu doma ir skaidra, džentlmeņi, M. nosvērti atteica. Es šur tur piezvanīšu.

Bikstons atplauka, taču sers Endrū nelikās pabeidzis sarunu. Viņam piemītošā neatlaidība un tāpat vērīgums bija viens no iemesliem, kāpēc M. sprieda, ka nākotnē tikšanas ar viņu notiks premjerministra rezidencē Dauningstrītā. Un Bonds steigsies turp kopā ar visiem?

Jautājums slēpa draudu ja aģents nulle, nulle, septiņi paliks Dienvidāfrikā par spīti M. pavēlēm, sers Endrū var liegt savu protekciju gan Bondam, gan M., gan visai Ārzemju attīstības grupai.

Paradoksāli, bet aģentam, tādam kā nulle, nulle, septiņi, saņemot carte blanche, ir pienākums rīkoties pēc apstākļiem un tas dažkārt nozīmēja, ka viņš nevar atsaukties trauksmes aicinājumiem kopā ar citiem. "Šajā gadījumā vilks nevarētu būt paēdis un kaza palikt dzīva," M. nodomāja. Kā jau sacīju, es šur tur piezvanīšu.

-    Labi. Mums jādodas prom.

Kad ministri pameta kabinetu, M. piecēlās un pa stikla divvērtņu durvīm izgāja uz balkona, kur ieraudzīja Metropolitēna policijas īpašās aizsardzības policistu ar automatu. Nopētijis ģenerāldirektoru un pamājis ar galvu, policists no jauna pievērsās ielai, kas aizstiepās trīsdesmit pēdas lejāk.

-    Vai viss mierigi? M. apjautājās.

-    Jā, ser.

M. piegāja pie balkona tālākā gala, aizdedzināja cigāru ar apgriezto galu un ievilka dūmus dziļi plaušās. Ielās valdīja spokains klusums. Tās bija aizšķērsotas nevis ar parastiem metāla žogiem, kādus redzēja pie parlamenta ēkas, bet ar četras pēdas augstiem betona klučiem, kas spētu apturēt automašīnas triecienu. It visur patrulēja bruņoti sargi, un M. pamanīja uz tuvējo ēku jumtiem vairākus snaiperus. Pēc tam viņš izklaidīgi pavērās pāri Ričmondterasei uz Viktorijas krastmalu.

Tad viņš izņēma mobilo tālruni un piezvanīja Manīpeni-

jai.

Viņa atsaucās jau pec pirmā signālā. Ja,, ser?

-     Man jārunā ar štāba priekšnieku.

-    Viņš noskrēja lejā uz ēdnīcu. Es jūs-savienošu.

Gaididams M. samiedza acis un klusi iesmējās. Krustojumā pie šķēršļiem stāvēja liela kravas automašīna, un vairāki vīri vilka turp un atpakaļ atkritumu tvertnes. Tie bija Sevēra Haidta uzņēmuma Green Way International darbinieki. Ģenerāldirektors attapa, ka vērojis tos jau vairākas minūtes, taču nav pamanījis. Tie bijuši kā neredzami.

-    Teners klausās, ser.

Atkritumu savācēji izkūpēja no domām. M. izrāva no mutes cigāru un nosvērti teica:

-    Bili, mums jāparunā par nulle, nulle, septiņi.

50. NODAĻA

Navigācijas ierīces vadīts, Bonds brauca cauri Keiptaunas centram garām darījumu rajoniem un dzīvojamiem namiem un drīz nonāca Signālkalna pakājē kadā apvidū, kur kalna nogāzē drūzmējās nelielas spilgti zilas, sārtas, sarkanas un dzeltenas mājas. Šaurās ieliņas lielākoties klāja bruģakmens. Apkaime Bondam atgādināja Kārību jūras salu ciematus atšķirība bija vienīgi tāda, ka te daudzus mājokļus rotāja nemanāmi arābu rakstu elementi. Viņš pabrauca garām klusai mošejai.

Vēsajā ceturtdienas vakarā pulkstenis rādīja pusseptiņi, un viņš bija ceļā uz Bhekas Jordānas māju.

"Draugs vai ienaidnieks…"

Automašīna lavierēja pa nelīdzenajām ielām, līdz apstājās netālu no kapteines mājas. Viņa sagaidīja ciemiņu pie durvīm un nopietni sasveicinājās, pamādama ar galvu. Darba drēbju vietā viņai mugurā bija cieši pieguļošs tumši sarkans vilnas džemperis un kājās zili džinsi. Mirdzošie tumšie mati bija brīvi izlaisti, un viesi apņēma tikko izmazgātu matu piesātinātā liliju smarža.

-    Interesanta apkaime, viņš secināja. Te ir jauki.

-   Šo pilsētas daļu sauc par Bo-Kāpu. Senākos laikos te dzīvoja pavisam nabadzīgi pilsētnieki, lielākoties musulmaņi, imigranti no Malaizijas. Es pirms vairākiem gadiem šurp pārcēlos kopā ar… ar kādu cilvēku. Toreiz tas vēl bija nabadzīgs rajons. Mūsdienās apkaime kļūst aizvien prestižāka. Kādreiz pie mājām novietoja tikai velosipēdus. Tagad redz Toi/ota automobiļus, bet drīz to vietā parādīsies Mercedes. Man tas nepatīk. Gribētos, lai būtu tā, kā agrāk. Taču te ir manas mājas. Turklāt Ugogo pārmaiņus dzīvo pie visām manām māsām tepat netālu un arī pie manis. Tas ir ērti.

-     Ugogo? pārvaicāja Bonds.

-     Vecmāmiņa. Mūsu mātes māte. Mani vecāki dzīvo Pītermaricburgā, Kvazulu-Natālas provincē, labu gabalu uz austrumiem.

Bonds atcerējās aizvēsturisko karti viņas kabinetā.

-    Tā nu mēs Ugogo pieskatām. Tāda ir zulu paraža.

Iekšā Bondu neaicināja, tāpēc viņš turpat uz sliekšņa izklāstīja visu, ko bija piedzīvojis atkritumu pārstrādes rūpnīcā. Šī fotofilmiņa ir jāattīsta. Viņš pasniedza kapteinei inhalatoru. Astoņu milimetru filmiņa, ISO 1200. Vai varēsiet to nokārtot?

-    Es? Nevis jūsu kolēģis no MI6? viņa iedzēla.

Bonds nejuta vajadzību aizstāvēt Gregoriju Lemu. Es viņam uzticos, taču viņš uzbruka manam minibāram un nolaupīja no tā dzērienus divsimt rendu vērtībā. Es gribētu, lai to paveic cilvēks ar skaidru galvu. Filmiņu attīstīšana var būt āķīgs uzdevums.

-     Es to nokārtošu.

-    Šovakar pilsētā ierodas Haidta partneri. Rīt no rīta rūpnīcā ieplānotā tikšanās. Viņi ielido aptuveni septiņos. Vai varat noskaidrot vārdus?

-    Vai zināt aviokompāniju nosaukumus?

-    Nē, bet Danns viņus sagaidīs.

-    Mēs izvietosim novērotājus. Kvalenem tas labi padodas. Viņš ir liels jokdaris, taču strādā nevainojami.

"Tas nu tiesa. Turklāt prot glabāt noslēpumus," Bonds nodomāja.

No mājas atskanēja sievietes balss.

Jordāna pagrieza galvu. Ize balulekile.

Sievietes pārmija dažus teikumus zulu valodā.

Kapteines sejā nepakustējās ne vaibsts. Vai ienāksiet? Ugogo vēlas pārliecināties, ka neesat kādas bandas loceklis.

Es viņai saku, ka tas nav nekas sevišķs. Bet vina tik un tā

i ' t i

raizējas.

"Nekas sevišķs?"

Bonds kopā ar kapteini iegāja nelielajā, taču akurātajā un patīkami iekārtotajā dzivokli. Sienas greznoja gravīras, drapērijas un fotogrāfijas.

Vecmāmiņa, kas nupat bija uzrunājusi Jordānu, sēdēja pie liela ēdamgalda, kas saklāts divām personām. Maltīte acīmredzot bija gandrīz galā. Viņa bija ļoti kalsna. Bonds atcerēļ.is redzējis šo sievieti daudzās fotogrāfijās Jordānas kabinetā. Viņai mugurā bija plata oranži brūna kleita un kājās ribiņas. Sirmie mati bija īsi apcirpti. Viņa mēģināja piecelties.

-    Nē, lūdzu, nevajag, Bonds iebilda.

Tomēr sakumpusī sieviete piecēlās un pašļūca pretī ciemiņam, dāvādama ciešu, sausu rokasspiedienu.

-    Jūs esat tas anglis, par ko Bheka stāstīja. Izrādās, nemaz tik slikts neesat.

Jordāna veltīja radiniecei niknu skatienu.

-    Mani sauc Mbali, vecmāmiņa teica.

-    Džeimss.

-     Es iešu nosnausties. Bheka, pabaro vīrieti! Viņš ir pārāk tievs.

-    Nē, man jādodas prom.

-    Jūs esat izsalcis. Es redzēju, kā jūs skatījāties uz boboti. Tas garšo pat labāk nekā izskatās.

Bonds pasmaidīja. Viņš tiešām bija pievērsis uzmanību katlam uz plīts.

-     Mana mazmeita ļoti labi gatavo. Jums garšos. Vēl jūs iedzersiet zulu tradicionālo alu. Vai esat tādu mēģinājis?

-    Es esmu dzēris Birkenhead un Gilroy's.

-     Nē, zulu alus ir visgardākais. Mbali uzmeta ašu skatienu mazmeitai. Atnes viņam alu un ari ēdienu pagādā. Uzkrauj uz šķivja boboti ar sambalas mērci. Viņa nopētīja Bondu. Vai jums garšo asi ēdieni?

-    Jā, noteikti.

-     Labi.

Zaudēdama pacietību, iejaucās Jordāna. Ugogo, viņš taču sacīja, ka steidzas.

-     Viņš tā sacīja tevis dēļ. Pagādā viņam alu un ēdienu. Paskat, cik šis tievs!

-    Izbeidz, Ugogo!

-    Tāda nu ir mana mazmeita. Pašai sava galva.

Vecmāmiņa paņēma keramikas krūku ar alu un iegāja guļamistabā. Durvis aizvērās.

-    Vai viņai kaut kas kaiš? Bonds apvaicājās.

-    Vēzis.

-    Man ļoti žēl.

-     Viņai gan klājas labāk nekā cerēts. Vecmāmiņai ir deviņdesmit septiņi gadi.

Bonds neslēpa pārsteigumu. Es būtu domājis, ka viņai ir tikai septiņdesmit pieci.

It kā baidīdamās, ka klusums radīs nepieciešamību risināt sarunu, Jordāna strauji piegāja pie veca kompaktdisku atskaņotāja un ievietoja tajā disku. No skaļruņiem izplūda klusa sievietes balss un hiphopa ritmi. Bonds paguva ieraudzīt kompaktdiska vāciņu. Dziedāja Tandisva Mazvai.

-    Apsēdieties, Jordāna piedāvāja.

-     Nē, nevajag.

-    Ko jūs ar to domājāt?

-     Nevajag tā rosīties ar to ēdienu.

-    Ja Ugogo uzzinās, ka neesmu jums piedāvājusi ne alu, ne boboti, viņa būs ļoti dusmīga, Jordāna aprauti atteica, paņēma māla podiņu ar pītu vāciņu un ielēja glāzē putainu sārtu šķidrumu.

-    Tātad tas ir zulu alus?

-Jā.

-     Pašgatavots?

-   Zuli alu gatavo tikai mājās. To brūvē trīs dienas un dzer, kamēr tas vēl rūgst.

Bonds iedzēra malciņu. Garša bija vienlaikus skāba un salda, un alus šķita ne pārāk stiprs.

Pēc tam Jordāna pasniedza boboti porciju un ar karoti uzlēja sarkanīgu mērci. Ēdiens mazliet atgādināja angļu zemnieku brokastis, tikai kartupeļu vietā tam pievienoja olu, taču garšoja labāk nekā jebkurš sacepums, ko Bonds baudījis Anglijā. Biezā mērce bija aromātiska un tiešām asa.

-    Jūs man nepiebiedrosieties? Bonds pameta ar galvu brīva krēsla virzienā. Jordāna stāvēja, atspiedusies pret izlietni un sakrustojusi rokas uz valdzinošajām krūtīm.

-    Esmu jau paēdusi, viņa strupi atcirta un palika stāvam.

"Draugs vai ienaidnieks."

Bonds paēda. Jāatzist, ka esat visai apdāvināta. Gudra policiste, kas prot brūvēt brīnišķīgu alu un… Viņš pamāja uz katla pusi. …gatavot boboti. Nezinu, vai izrunāju to vārdu pareizi.

Atbildes nebija. "Vai katrs mans izteikums viņai šķiet apvainojošs?"

Bonds apspieda aizkaitinājumu un pārlaida skatienu daudzajām fotogrāfijām pie sienām un uz kamīna dzegas. Jūsu vecmāmiņa noteikti pieredzējusi daudzus vēsturiskus pavērsienus.

Palūkojusies guļamistabas virzienā, Jordāna atsaucās:

-    Ugogo ir dzivs Dienvidāfrikas vēstures iemiesojums. Viņas tēvoci ievainoja Kambulas kaujā, kad zulu cīnījās pret britiem. Tas notika dažus mēnešus pēc Izandlvanas kaujas, par kuru jums stāstīju agrāk. Viņa piedzima tikai dažus gadus pēc tam, kad, apvienojot Kāpas un Natālas provinces, tika izveidota Dienvidāfrikas Savienība. Piecdesmitajos gados saskaņā ar iedzīvotāju grupu pārvietošanas likumu viņu pārcēla uz citu dzīvesvietu. Un tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā vecmāmuļu ievainoja protesta demonstrācijas laikā.

-    Kā tas notika?

-    Šārpvilas slaktiņš. Viņa bija to vidū, kas protestēja pret dumpasēm, īpašajām krāsainajiem paredzētajām caurlaidēm. Aparteida laika likumdošana sadalīja iedzīvotājus baltajos, melnajos, krāsainajos un indiešos.

Tas Bondam atgādināja Gregorija Lema izteikumus.

-    Ja melnais atradās baltajiem iedzīvotājiem paredzētajā rajonā, tad vajadzēja nēsāt līdzi viņa darba devēja parakstītu caurlaidi. Tas bija pazemojoši un šausmīgi. Norisinājās mierpilni protesti, taču policija atklāja uguni uz demonstrantiem. Gāja bojā gandrīz septiņdesmit cilvēku. Lode trāpīja arī Ugogo. Kājā. Tāpēc viņa klibo. Mazliet pasvārstījusies, Jordāna beidzot ielēja mazliet alus un iedzēra. Ugogo arī izvēlējās manu vārdu. Tas ir, viņa lika vecākiem mani tā nosaukt, un viņi paklausīja. Parasti vecmāmuļu neuzdrīkstas neklausīt. Zulu valodā šis vārds nozīmē "tas, kurš pieskata cilvēkus".

-    Tātad sargs. Jums bija zvaigznēs ierakstīts kļūt par policisti. Bondam mūzika visnotaļ patika.

-     Ugogo iemieso veco Dienvidāfriku, savukārt es jauno. Es esmu zulu un afrikandu krustojums. Jā, mūsu valsti sauc par "varavīksnes valsti", taču redziet, varavīksnē katra krāsa ir atsevišķi. Dienvidāfrikai jākļūst tādai kā es, proti, sajauktai. Līdz tam vēl tāls ceļš ejams. Bet ar laiku tas notiks. Kapteine skaudri pavērās Bondā. Tad mēs varēsim nicināt cilvēkus rakstura vai rīcības dēļ, nevis ādas krāsas dēj.

Bonds izturēja viņas skatienu un tad teica:

-    Paldies par vakariņām un alu. Man nu jādodas.

Jordāna pavadīja viņu līdz durvīm, un Bonds izgāja uz ielas.

Un tajā bridi viņš pirmoreiz rūpīgi nopētīja vīru, kas bija viņam sekojis no Dubaijas. Viru zilajā jakā, ar zelta auskaru viru, kurš nogalināja Jūsufu Nasadu un gandrīz aizraidīja uz viņsauli Fēliksu Laiteru.

Viņš stāvēja otrpus ielas, ieslēpies ēnās pie vecas, arābu rakstiem un mozaīkām rotātas ēkas.

-    Kas tas ir? Jordāna taujāja.

-    Naidīga persona.

Vīrietis turēja rokā mobilo tālruni, taču nezvanīja viņš

fotografēja Bondu kopā ar Jordānu. Kā pierādījumu, ka Bonds sadarbojas ar policiju.

-    Paķeriet ieroci un palieciet mājā kopā ar vecmāmiņu, Bonds pavēlēja.

Viņš lielā ātrumā pāršāvās pāri ielai, un svešais bēga pa šauru šķērsieliņu, kas aizstiepās Signālkalna virzienā. Krēsla pamazām sabiezēja.

51. NODAĻA

Vīrietis atradās desmit jardus priekšā, taču atstatums pamazām saruka. Nikni kaķi un izkāmējuši suņi spruka pa malu malām, no durvīm tieši Bondam ceļā iznāca bērns ar apaļīgu seju un malaiziešu vaibstiem, taču vecāki viņu nekavējoties ierāva atpakaļ mājā.

Atrodoties piecpadsmit pēdu attālumā no uzbrucēja, Bonds atskārta, ka svešais varbūt sagatavojis kādus slazdus, kas palīdzētu viņam izbēgt. Bonds palūkojās lejup. Jā! Uzbrucējs pāri šķērsielai aptuveni vienas pēdas augstumā bija izvilcis tumsā teju nesaskatāmu stiepli. Pats viņš tās atrašanās vietu zināja to iezīmēja māla lauska un mierīgi pārlēca tai pari. Bonds nepaguva laikus apstāties, taču paguva sagatavoties kritienam.

Viņš pavērsa plecu uz priekšu un kūleniski metās pāri stieplei, kad inerces dēļ augums paliecās uz priekšu. Spēji nokritis uz zemes un viegli apdullis, Bonds īsu mirkli gulēja un nolādēja sevi par to, ka ļāvis uzbrucējam izsprukt.

Taču tas nebēga.

Stieple bija domāta nevis vajātāja aizkavēšanai, bet novājināšanai.

Svešais, no kura plūda alus, sastāvējušos cigarešu dūmu un nemazgātas miesas dvinga, vienā mirkli atradās Bondam virsū un izrāva tam no maksts pistoli. Bonds lēca kājās, saķēra uzbrucēja labo roku aiz plaukstas locītavas un izgrieza, līdz ierocis nokrita zemē. Pretinieks aizspēra šaujamo nesasniedzamā attālumā. Bonds elsdams turēja cieši pretinieka labo roku un vairījās no spēcīgajiem otras rokas zvēlieniem.

Viņš pameta skatienu atpakaļ, cerēdams, ka Bheka Jordāna nebūs paklausījusi brīdinājumam un tomēr steigsies viņam palīgā. Taču ieliņa bija tukša.

Uzbrucējs mazliet atvirzījās, acīmredzot tādēļ, lai triektu pretiniekam ar pieri. Taču bridi, kad Bonds pagriezās aizsardzībai, vīrietis kā vingrotājs burtiski izmeta atmugurisku salto un atlēca atpakaļ. Spīdoša māņu kustība. Bonds atcerējās Fēliksa Laitera vārdus.

"Tas suņabērns labi pārvalda austrumu cīņas."

Bonds pielēca kājās un attapās ar seju pret vīrieti, kurš bija nostājies cīnītāja pozā, turēdams nazi ar asmeni uz leju un aso malu uz āru. Kreiso roku ar pavērtu plaukstu viņš vēzēja, it kā novērsdams uzmanību, bet patiesībā pūlējās satvert Bondu aiz apģērba un pievilkt klāt, lai viņu nodurtu. Bonds pacēlās pirkstgalos un pagriezās.

Viņš jau kopš Fetesa koledžas laikiem Edinburgā bija apguvis vairākus tuvcīņas veidus, taču Ārzemju attīstības grupa saviem aģentiem mācīja reti praktizētu tuvcīņas metodi, kurā neizmantoja ieročus un ko viņi aizņēmās no agrākā (varbūt arī tagadējā) ienaidnieka no krieviem. Kazaku seno cīņas mākslu jeb "sistēmu" bija pilnīgojis specnazs, Galvenās izlūkošanas pārvaldes specvienība.

"Sistēmas" cīnītāji reti lika lietā dūres. Galvenie ieroči ir pavērtas plaukstas, ceļgali un elkoņi. Tomēr cīnītāji uzbruka, cik vien reti iespējams; mērķis drīzāk bija nogurdināt pretinieku un satvert plecu, plaukstas locītavu, roku vai potīti no augšas vai apakšas. Labākie "sistēmas" cīnītāji nekad nenonāca kontaktā ar pretinieku, kurš beigu beigās kļuva bezpalīdzīgs. Uzvarētājs tad nogāza viņu zemē un ar ceļgalu piespieda uz krūtīm vai kakla.

Instinktīvi uzsākdams ierastās "sistēmas" kustības, Bonds vairījās no uzbrukumiem.

"Izvairīties, izvairīties, izvairīties…. izmantot viņa enerģiju pret pašu."

Bondam visumā tas padevās, tomēr divas reizes naža asmens nošņāca dažu collu attālumā no viņa sejas.

Svešais kustējās strauji, vicināja spēcīgās rokas, pārbaudīdams Bondu, kurš pakāpās sāņus un izvērtēja pretinieka stiprās (muskuļains, pieredzējis tuvcīņas meistars, psiholoģiski gatavs nogalināt) un vājās puses (alkohols un smēķēšana acimredzot darīja savu).

Prasme aizsargāties, ko demonstrēja Bonds, acimredzot laupīja pretiniekam pacietību. Viņš satvēra nazi citādi, gatavodamies durt no augšas, un uzbrukumi kļuva gandrīz izmisīgi. Sejā parādījās dēmonisks smaids un sviedri, par spīti dzestrajam gaisam.

Uzgriezdams viegli ievainojamu ķermeņa daļu krustus -, Bonds spēra soli uz to pusi, kur zemē gulēja pistole. Taču tā liija māņu kustība. Iekams pretinieks paguva mesties virsū, Bonds atliecās, ar apakšdelmu pagrūda nost pretinieka roku, kas turēja nazi, un ar pavērtu plaukstu spēcīgi iesita viņam pa kreiso pusi. Brīdī, kad delna pieskārās ausij, Bonds to ielieca kā kausiņu, lai spiediens pabojātu vai pat pārplēstu uzbrucēja bungādiņu. Svešais iekaucās sāpēs un satracināts uzbruka. Viegli pasitis augšup roku, kurā atradās nazis, Bonds spēra soli uz priekšu, abām rokām satvēra pretinieka plaukstas locītavu un lieca atpakaļ sāpīgs paņēmiens -, līdz nazis nokrita uz zemes. Novērtējis pretinieka spēku un mežonīgo apņēmību, Bonds pieņēma lēmumu… un uzspieda vēl stiprāk, līdz nokrakstēja kauls.

Ievainotais iekliedzās, noslīga ceļos un nobalis palika sēžam zemē. Galva ļengani nokarājās uz sāniem, un Bonds aizspēra nazi prom. Uzmanīgi pārmeklējis svešo, viņš izņēma tam no kabatas nelielu automātisko pistoli un santehnikas līmlentes rituli. "Pistole? Kādēļ viņš mani vienkārši nenošāva?" Bonds brīnījās.

Viņš ieslidināja pistoli kabatā un paņēma savu ieroci, tad paķēra arī svešā mobilo tālruni. "Kam viņš nosūtījis fotogrāfiju, kur es esmu kopā ar Jordānu? Ja tikai Dannam, vai es pagūšu viņu atrast un neitralizēt? Varbūt viņš jau būs paziņojis Haidtam?"

Bonds izpētīja zvanu un īsziņu žurnālu. "Paldies Dievam, nekas nav sūtīts. Viņš tikai filmējis mani. Bet kāpēc?"

Atbilde drīz kļuva skaidra.

jebi ti! uzbrucējs izspļāva.

Rupjība kādā Balkānu tautu valodā visu izskaidroja.

Aģents izskatīja uzbrucēja dokumentus un guva apliecinājumu tam, ka uzbrucējs ir Nikolajs Ratko un pieder pie serbu paramilitārās vienības.

Ratko auklēja roku un vaidēja. Tu ļāvi manam brālim nomirt. Tu viņu pameti! Tajā uzdevumā viņš bija tavs partneris. Savu partneri nekad nedrīkst pamest!

Ratko brālis bija jaunākais no diviem Serbijas Drošības un informācijas pārvaldes aģentiem, kas kopā ar Bondu svētdienas vakarā piedalījās operācijā Novisadas apkaimē.

"Mans brālis operāciju laikā vienmēr smēķē. Serbijā nesmēķēšana neizskatās normāli."

Tagad Bonds saprata, kā viņu atrada Dubaijā. Lai panāktu Serbijas Drošības un informācijas pārvaldes piekrišanu sadarboties Serbijas operācijā, Ārzemju attīstibas grupa un MI6 Belgradas drošības iestādes vadošajiem darbiniekiem atklāja Bonda īsto vārdu un misijas būtibu. Pēc brāļa nāves Ratko ar biedriem no specvienibas acīmredzot uzsāka vērienīgu operāciju, lai ar NATO un MI6 kontaktpersonu palīdzību izzinātu Bonda atrašanās vietu, un noskaidroja, ka Bonds ir ceļā uz Dubaiju. Protams, nu Bonds atģida, ka Ratko, nevis Osborns-Smits, bija manīgi pūlējies izvilināt no M16 ziņas par slepenā aģenta plāniem. Ratko dokumentu vidū atradās arī pilnvara veikt lidojumu ar armijas lidmašīnu no Belgradas uz Dubaiju. Kļuva skaidrs, kādēļ viņš ieradies Emirātos pirms Bonda. Papīri apliecināja, ka vietējais algotnis bija nodevis specvienibas aģenta rīcībā neizsekojamu melnu Toyota automašīnu.

"Kāds ir viņa mērķis? Droši vien ne jau arests un nogādāšana mītnes valsti. Ratko, visticamāk, plānoja uzņemt video ar manu atzīšanos vai atvainošanos. Varbūt pat ierakstīt, kā spīdzina mani un nogalina."

-     Kā tevi saukt? Par Nikolaju vai Niku? Bonds pietupās un vaicāja.

-    Yebie se! skanēja atbilde.

-    Uzklausi mani. Man žēl, ka tavs brālis zaudēja dzīvibu. Taču viņam drošības pārvaldē nebija ko meklēt. Viņš bija pārāk nevērīgs un neklausīja pavēlēm. Tieši viņa dēļ mēs pazaudējām objektu.

-    Viņš bija jauns.

-    Tas nav attaisnojums. Tas nebūtu gana labs attaisnojums man, un tas nebūtu attaisnojums arī tev laikā, kad tu piedalījies "Arkana tīģeros".

-     Viņš bija tikai zēns. Pretinieka acīs iemirdzējās asaras, taču Bonds nebija pārliecināts, kas ir īstais cēlonis salauztā plaukstas locītava vai sēras pēc mirušā brāļa.

Bonds pacēla acis un ieraudzīja tuvojamies Bheku Jordanu kopā ar vairākiem vietējiem policistiem. Pieliecies viņš pacēla serba nazi un pārgrieza slazdu stieplīti. Pēc tam viņš pietupas blakus serbam. Aizvedīsim tevi pie ārsta.

Tajā mirklī kapteine asi uzsauca: Stāt!

-    Viss kārtībā, Bonds paskaidroja. Es paņēmu visus viņa ieročus.

Bet tobrīd aģents attapa, ka policiste tēmē ar pistoli uz viņu. Raukdams pieri, Bonds piecēlās.

-    Neaiztiec viņu! Jordāna noskaldīja.

Divi policisti nostājās starp Bondu un Ratko. Viens, mirkli vilcinājies, uzmanīgi izņēma nazi viņam no rokas.

-    Tas ir serbu izlūks. Gribēja mani nogalināt. Tieši viņš nesen noslepkavoja CIP vietējo darbinieku Dubaijā.

-    Tas nenozīmē, ka jūs drīkstat pārgriezt viņam rīkli. Tumšajās, piemiegtajās kapteines acīs jautās dusmas.

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Jūs atrodaties manā valstī. Jūs paklausieties likumam!

Bonds pamanīja, ka pārējie policisti uzmanīgi vēro viņu,

un dažu sejās redzēja niknumu. Viņš pameta skatienu uz Jordānu un, ar žestu aicinādams viņu līdzi, pakāpās sāņus.

Kad abi palika divatā, kur neviens cits sarunu nevarēja dzirdēt, Jordāna skarbā tonī turpināja: Jūs bijāt viņu pievārējis. Viņš bija sakauts un vairs neradīja draudus. Kādēļ jus grasījāties viņu nogalināt?

-    Es negrasījos, Bonds liedzās.

-    Neticu. Jūs likāt man palikt māja kopā ar vecmāmiņu. Nelūdzāt izsaukt policiju, jo negribējāt, lai kāds redz, kā jūs viņu spīdzināt un nonāvējat.

-     Biju pārliecināts, ka pati iedomāsieties izsaukt papildspēkus. Negribēju, lai atstājat vecmāmiņu vienu pašu, jo uzbrucējs varēja ierasties ar līdzzinātājiem.

Taču Jordāna viņā neklausījās un turpināja rāties:

-    Jūs ar savu dubultnuļļu numuru uzrodaties šeit, mūsu valstī! Jā, es ļoti labi zinu, kā jūs strādājat.

Beidzot kļuva skaidrs, ar ko Bonds izpelnījies viņas nepatiku. Tam nebija nekāda sakara ar neveiksmīgu flirtu vai vīriešu apspiedēju dzimumu. Viņa nicināja Bonda bezkaunīgo nepaklausību likumam. Ārzemju attīstības grupā to dēvēja par Pirmā līmeņa misiju, bet likums par slepkavību.

Viņš spēra soli uz priekšu un, ar pūlēm valdīdams niknumu, ierunājās klusā balsī:

-     Dažos gadījumos, kad man nav bijis cita ceļa, kā aizsargāt valsti, es esmu atņēmis dzīvību. Un tikai tad, ja man dota tāda pavēle. Es nerīkojos tā, iegribu vadīts. Man tas nesagādā baudu. Es tā daru, glābdams cilvēkus, kuri to ir pelnījuši. Varat to saukt par grēku, taču tas ir nepieciešams grēks.

-    Nebija vajadzības viņu nonāvēt, Jordāna atcirta.

-    Es nemaz negrasljos to darīt.

-     Nazis… Es redzēju…

-     Nikolajs bija sagatavojis slazdus, izvilkdams pāri ielai stiepli, aģents norādīja. Es to pārgriezu, lai neviens pār to nepakluptu. Bet, runājot par viņu… Bonds pameta ar galvu serba virzienā. …es nupat solīju aizvest viņu pie ārsta. Pajautājiet viņam pati. Man nav paraduma nogādāt slimnīcā tos, kurus taisos nogalināt. Viņš pagriezās un, pazibinājis izaicinošu skatienu, it kā aicinot viņu aizkavēt, paspraucās garām diviem policistiem, kas stāvēja ceļā. Nepagriezies Bonds uzsauca: Gribu pēc iespējas drīzāk atgūt attīstīto filmiņu. Tāpat arī vēlos saņemt visu Haidta rītdienas ciemiņu vārdus.

Viņš lieliem soļiem aizgāja pa šķērsielu un pavisam driz, krietni pārsniegdams atļauto ātrumu, savā Subaru traucās pa līkumainajām, gleznainajām ieliņām garām Bo-Kāpas rajona krāsainajām mājām.

52. NODAĻA

Redzeslokā parādījās restorāns, kas piedāvā vietējo virtuvi, un Džeimsam Bondam sakārojās kāda stiprāka dzēriena. Viņš joprojām nebija nomierinājies pēc saķeršanās ar Bheku Jordānu.

Kapteines pasniegtais sautējums neapšaubāmi garšoja lieliski, taču porcija bija pārāk maza, it kā mudinātu viesi ātri pabeigt maltīti un doties prom. Bonds pasūtīja bagātīgu sosati porciju uz iesmiem grilētu gaļu ar dzeltenajiem rīsiem un marogas spinātiem, tomēr pieklājīgi noraidīja iespēju nobaudīt restorāna īpašo ēdienu, proti, zupu no mopanes kāpuriem. Maltītes laikā viņš izdzēra divus degvīna un martini kokteiļus un pēc tam atgriezās Table Mountain viesnīcā.

Tur Bonds nomazgājās dušā, nosusinājās un apģērbās. Pie durvīm pieklauvēja portjē un pasniedza lielu aploksni. Lai kādi bijuši Jordānas personiskie uzskati par viņu kā par aukstasinīgu sērijveida slepkavu, viņas darbu tie neietekmēja. Aploksnē viņš atrada melnbaltas fotogrāfijas, kuras uzņemtas ar inhalatora fotokameru. Daži uzņēmumi izskatījās izplūduši, taču vissvarīgākais kadru sērija, kurās redzamas Green Way Izpētes nodaļas durvis, signalizācija un slēdzējmehānismi bija izdevies. Turklāt Jordana bija rīkojusies profesionāli un pievienojusi zibatmiņu ar fotogrāfiju failiem, tādēļ Bonda dusmas noplaka. Viņš ielādēja failus klēpjdatorā, iešifrēja un, pierakstījis klāt vairākus norādījumus, nosūtīja Sanu Hirani.

Pusminūti pēc nosūtīšanas viņš saņēma atbildi: "Mēs nekad neguļam."

Bonds pasmaidīja un nosūtīja pateicības īsziņu.

Pēc dažām minūtēm zvanīja Bills Teners no Londonas.

-    Es tieši grasījos ar tevi sazināties, Bonds sacīja.

-     Džeims… Teners izklausījās ļoti nopietns. Ir kāda

aizķeršanās.

/

-    Runā.

-     Izcēlusies neliela panika. Vaithola ieņēmuši galvā, ka "Divdesmitā datuma incidentam" nav tieša sakara ar Dienvidāfriku.

-Ko?

-    Tiek uzskatīts, ka Haidta aktivitātes domātas uzmanības novēršanai. "Divdesmitā datuma incidentam" jānotiek Afganistānā, un Vaitholā uzskata, ka upuri bus palīdzības organizāciju darbinieki vai tie, kas noslēguši līgumus ar militāri rūpniecisko kompleksu. Izlūkošanas komisija balsojot pieņēma lēmumu tevi pārcelt uz Kābulu, jo, atklāti runājot, pašreizējā darbības vietā tu necik daudz taustāma atradis neesi.

Bondam sirds strauji sitās. Bili, es esmu pārliecināts, ka svarīgākais…

-     Pagaidi, Teners viņu pārtrauca. Es tikai stāstu, ko lēma komisija. Taču M. iecirtās un uzstāja, ka tev tur jāpaliek. Izvērtās neliela, skaļa Trafalgaras kauja. Mēs devāmies pie ārlietu ministra un izskaidrojām situāciju. Runā, ka lietā iesaistījies ari premjerministrs, taču droši es nezinu. Lai nu kā, M. guva uzvaru. Tu vari palikt turpat. Un tev noteikti gribēsies uzzināt, ka uzradās aizstāvības liecinieks, kas tevi atbalstīja.

-    Kurš tas bija?

-    Tavs jaunais draugs Pērsijs.

-    Osborns-Smits? Bonds tikko noturējās neiesmējies.

-     Viņš paziņoja, ka jāļauj tev strādāt, ja reiz esi ticis uz pēdām.

-    Vai patiesi? Kad viss beigsies, es viņam izmaksāšu pinti alus. Tev tāpat.

-    Tiesa, ne viss rādās tik rožainās krāsās, Teners grūtsirdīgā balsī turpināja. Lai tevi neraustītu, vecais lika uz spēles Ārzemju attīstības grupas labo slavu. Ari tavu labo slavu. Ja izrādīsies, ka Haidtu patiešām izmantojuši uzmanības novēršanai, tam būs sekas. Nopietnas sekas.

"Vai no maniem panākumiem atkarīga visa Ārzemju attīstības grupas nākotne? Politika," Bonds domās ciniski novilka. Bet skaļi teica: Esmu pārliecināts, ka aiz incidenta stāv Haidts.

-    Un M. ir vienisprātis ar tevi. Tālāk Teners apvaicājās, kādi būs turpmākie plāni.

-    Rīt no rīta ieradīšos Haidta rūpnīcā. Redzēsim, ko man izdosies noskaidrot. Iespējams, būs jārīkojas strauji, un var rasties grūtības ar sazināšanos. Ja līdz vēlai pēcpusdienai neko nenoskaidrošu, likšu Bhekai Jordānai tur iebrukt, veikt kratīšanu, sirsnīgi nopratināt Haidtu un Dannu un izdibināt, kas rītvakar ieplānots.

-    Labi, Džeims. Ziņo man par jaunumiem. Es pavēstīšu M. Viņš atkal augu dienu sēdēs tai drošības konferencē.

-    Arlabunakti, Bili. Pateicies viņam manā vietā.

Beidzis sarunu, Bonds ielēja kristāla glāzē dāsnu Crown

Royal viskija devu, piemeta klāt divus ledus gabaliņus un izslēdza gaismu. Viņš atrāva aizkarus līdz galam vaļā, apsēdās uz dīvāna un vērās uz ņirbošo ostas uguntiņu klāju. Piestātne lēni ieslīdēja milzīgs izpriecceļojuma kuģis ar britu karogu.

Iezvanījās mobilais tālrunis, un Bonds ieskatījās ekrānā.

-    Fillija! Viņš iedzēra vēl vienu aromātiskā viskija malku.

-    Vai tu patlaban ieturi vakariņas?

-     Dzeru kokteili pēc kokteiļu stundas.

-    Tu nudien esi manas dvēseles radinieks, sacīja Fillija. Dzirdot šos vārdus, Bonda skatiens pakavējās pie gultas, kurā iepriekšējo nakti bija pavadījis kopā ar Felisitiju Vilingu. Fillija turpināja: Es nezinu, vai tev vēl nepieciešama informācija par operāciju "Tērauda patrona".

Bonds izslējās taisni. Jā. Ko tu noskaidroji?

-    Es domāju, ka tas ir visai interesanti. Pēc visa spriežot, operācijas nolūks nebija tikai novākt jebkuru mūsu aģentu vai ārštata darbinieku. Krievi nogalināja savus "kurmjus" MI6 un CIP rindās.

Bondam bija sajūta, it kā sirdi kaut kas uzsprāgst. Viņš nolika glāzi.

-     Līdz ar Padomju Savienības sabrukumu Kremlis tiecās nostiprināt saikni ar Rietumiem, Fillija sacīja. Ja dubultaģenti tiktu atmaskoti, tas no politiskā viedokļa butu neērti. Tādēļ aktīvie VDK aģenti nogalināja visveiksmīgākos "kurmjus", kas bija ieperinājušies MI6 un CIP, un slepkavības tika nomaskētas kā nelaimes gadījumi. Taču notikuma vietā atstāja tērauda patronu par bridinājumu citiem turēt muti. Tas ir viss, ko es pagaidām zinu.

"Ak Dievs…" prātoja Bonds. "Tēvs… Mans tēvs bijis dubultaģents… nodevējs?"

-    Tu mani dzirdi?

-    Jā. Uz brīdi aizdomājos. Bet tu labi pastrādāji, Fillija. Rīt es lielākoties nebūšu sasniedzams, taču, ja ko atklāsi, sūti īsziņu vai e-pasta vēstuli.

-     Lai notiek. Sargi sevi, Džeims! Es par tevi raizējos.

Saruna beidzās.

Bonds paņēma vēso kristāla glāzi, kuras sieniņas klāja kondensāts, un piespieda pie pieres. Viņš prātā parlūkoja ģimenes vēsturi, pūlēdamies uziet kādu norādi, kas apstiprinātu šādu drausmīgu versiju. Bonds bērnībā bija cieši pieķēries tēvam, pastmarku un automašīnu fotogrāfiju kolekcionāram. Endrū piederēja vairāki transporta līdzekļi, taču lielāku prieku viņam sagādāja nevis ātra braukšana, bet gan automobiļu remontēšana un spodrināšana. Paaudzies Bonds tincināja krustmāti par savu tēvu. Mazliet padomājusi, Čārmiana atbildēja: "Viņš, protams, bija lāga vīrs. Stingrs, uzticams ciets kā klints. Taču kluss. Endrū nekad neizcēlās."

Viņam piemita labākās slepeno izlūkošanas aģentu īpašības.

"Vai viņš varētu būt krievu "kurmis"? Un… Ja apstiprinātos versija par tēva dubultdzīvi, tad tā bijusi par cēloni ari manas mātes bojāejai."

Jauno Džeimsu par bāreni padarījuši ne tikai krievi, bet ari viņa tēva nodevība.

Tālrunis iepīkstējās, vēstot par atsūtītu īsziņu, un Bonds satrūkās.

Līdz vēlam vakaram gatavojos pārtikas sūtījumiem. Nupat izgāju no darba. Negribi piebiedroties?

Felisitija.

Džeimss Bonds brītiņu vilcinājās un atbildēja apstiprinoši.

Pēc desmit minūtēm, kad pistole jau bija ievīstīta dvielī un noslēpta zem gultas, viņš atvēra durvis un ielaida Felisitiju Vilingu. Visas šaubas par to, vai abu attiecības pēc iepriekšējās nakts varētu turpināties, izgaisināja viņas rīcība Felisitija apmeta Bondam rokas ap kaklu un cieši noskūpstīja viņu. Bonds ievilka nāsīs viņas smaržas, kas plūda no aizauss. Piparmētras.

-    Nav īstais apģērbs randiņam, Felisitija smiedamās sacīja. Zilais kokvilnas krekls bija sabāzts slavena dizainera modelētos, putekļainos un saburzītos džinsos.

-   Ij negribu dzirdēt, Bonds attrauca un noskūpstīja viņu vēlreiz.

-    Tu sēdi tumsā, Džīn, viņa aizrādīja. Pirmo reizi operācijas laikā atgādinājums par afrikanda lomu Bondam likās nepatīkams.

-    Man patīk šī ainava.

Viņi atkāpās viens no otra, un vārajā gaismā, kas plūda no loga, Bonds nopētīja Felisitijas seju, kas viņam šķita tikpat spraigi jutekliska kā iepriekšējā vakarā. Viņa nepārprotami bija nomocījusies. Jādomā, ka uzraudzīt vislielākā Āfrikai domātā pārtikas sūtījuma loģistiku bija, maigi izsakoties, nogurdinošs uzdevums.

-    Lūdzu. No Felisitijas plecu somas iznira vīna pudele, augstākā labuma Three Cape Lādies, sarkanvīnu maisījums no Muldersvleijas netālu no Keiptaunas. Bonds zināja tā labo slavu. Izvilcis korķi, viņš salēja vīnu. Abi apsēdās uz dīvāna un iemalkoja.

-     Brīnišķīgi, Bonds novilka.

Felisitija atbrīvojās no apaviem. Bonds apvija roku viņai ap pleciem un pūlējās atgaiņāt domas par savu tēvu. Felisitija atspieda galvu pret viņa plecu. Pie apvāršņa vidēja vēl vairāk kuģu nekā iepriekšējā vakarā.

-     Tie ir mūsu pārtikas kuģi. Paskat tik! viņa ierunājās. Par cilvēkiem dzird tik daudz ļauna, bet tā ne vienmēr ir patiesība. Viņos ir ari labais. Protams, uz to nevar paļauties, droši zināt nav iespējams, bet vismaz…

-    Vismaz kāds ir… gatavs darīt, Bonds pajokoja.

-    Tevis dēļ es gandrīz izlēju vīnu, Džīn! Felisitija smējās. Mana blūze būtu pagalam.

-    Es zinu, kā to novērst.

-      Nedzert vīnu? viņa rotaļīgi saīga. Bet tas ir tik gards!

-    Nē, man padomā ir labāks risinājums. Bonds noskūpstīja Felisitiju un lēnām atpogāja viņas apģērbu.

Pēc stundas abi gultā snauda, pagriezušies uz sāniem. Bonds gulēja, piespiedies pie Felisitijas, satvēris plaukstā viņas krūti, un abu pirksti bija cieši savijušies.

Tomēr šoreiz, atšķirībā no iepriekšējās nakts, Bonds nevarēja aizmigt.

Prāts drudžaini rosījās, pārcilājot visus neatbildētos jautājumus. "Kā tieši no manis ir atkarīga Ārzemju attīstības grupas nākotne? Kādus noslēpumus glaba rūpnīcas Izpētes nodaļa? Kāds ir Haidta nolūks "Ben-Hinomas" projektā? Kā lai izstrādā atbilstošus pretpasākumus? Mērķis… reakcija… Un tēvs?"

-    Tu nokaujies ar nopietnām domām, Felisitija miegaini ierunājās.

-    Kālab tu tā domā?

-    Sievietes nojauta.

-    Es domāju par to, cik tu esi skaista.

Viņa pacēla Bonda roku un viegli iekoda viņam pirkstā. Tā ir pirmā reize, kad tu man samelo.

-    Par darbu, viņš atzinās.

-    Tad es tev piedodu. Ar mani ir līdzīgi. Darbaspēka koordinēšana dokos, pilotu atalgojums, noņemšanās ar kuģu traktēšanu, smago mašīnu īri, arodbiedrībām. Felisitijas balsī ieskanējās skarbi toņi, kādus aģents agrāk tajā nebija saklausījis, un viņa turpināja: Un vēl par tavu darbu. Mums dokos jau reģistrēti divi ielaušanās mēģinājumi. Vēl pat neesam sākuši izkraut pārtiku. Tas ir savādi. Iestājās klusums, un tad viņa ievaicājās: Džīn?

Bonds nojauta, ka gaidāms nopietns jautājums. Viņš kļuva modrs un vērīgs. Līdz ar ķermeņu tuvību mostas arī prāta un gara tuvība un tiem, kas nav gatavi otrajai, nevajadzētu tiekties pēc pirmās. -Jā?

-    Man ir sajuta, ka ar tavu darbu saistas kaut kas vairak, nekā tu man esi stāstījis, Felisitija mierīgi sacīja. Nē, neatbildi. Es nezinu, kādas ir tavas domas, taču… ja mums ir lemts tikties arī turpmāk, ja… Viņas balss izdzisa.

-    Saki līdz galam, Bonds čukstēja.

-    Ja izrādīsies, ka mēs turpinām satikties, vai tu nevarētu man izdabāt kādā jautājumā? Es gribēju teikt… ja tev patiešām jālien kadā tumšā nostūrī, vai tu varētu apsolīt, ka nelidīsi… visļaunākajā vietā? Bonds juta viņas augumu saspringstam. Ai, es pati nejēdzu, ko runāju. Neņem mani galvā, Džīn.

Lai ari Felisitija uzrunāja drošības ekspertu un vienlaikus algotņu vervētāju no Durbanas, šoreiz viņas vārdi attiecās ari uz Džeimsu Bondu, aģentu nulle, nulle, septiņi.

Paradoksālā kārtā šī atzīšanās viņa acīs apliecināja, ka Felisitija spētu sadzīvot ar zināmu Terona darba tumšo pusi un varbūt pieņemtu ari Bondu tādu, kāds viņš ir.

-    Es domāju, ka tas ir ļoti iespējams, Bonds čukstus atteica.

Felisitija noskūpstija viņa plaukstu. Vairs ne vārda. Tas ir viss, ko es vēlējos dzirdēt. Man radās kāda ideja. Nezinu, kādi ir tavi plāni šai nedēļas nogalei…

"Es arī to nezinu," Bonds sarūgtināts nodomāja.

-    …bet rītvakar mēs būsim izkrāvuši pārtikas sūtījumu no kuģiem. Es zinu kādu viesnīciņu Franshūkas pilsētā… vai tu esi tur bijis?

-     Nē.

-     Tā ir visskaistākā vieta Rietumkāpā. Tur izvietojušies daudzi vīna dārzi. Restorāns ir saņēmis Michelin zvaigznīti, un no tā terases paveras visromantiskākā ainava pasaulē uz apkārtējiem kalniem. Atbrauksi man līdzi sestdien?

-    Ar prieku, viņš atteica un noskūpstija sievieti uz matiem.

-    Tu tiešām esi ar mieru?

Skarbais kareivis, kurš ar drošu sirdi cīnītos pret pasaules agropolēm, tagad izklausījās trausls un nedrošs.

-Jā.

Pēc piecām minūtēm Felisitija ieslīga miega.

Turpretim Bonds palika nomodā un uzlūkoja ostas gaismiņas. Viņa domas vairs nekavējās nedz pie tēva nodevības, nedz pie Felisitijai Vilingai dotā solījuma turēties tālāk no tumšiem darījumiem, nedz arī grima gaidās par nedēļas nogali, kuru abi varētu pavadīt kopā. Nē, Džeimss Bonds koncentrējās tikai uz vienu uz tām neskaidrajām sejām kādā pasaules malā, uz tiem cilvēkiem, kam dzīvību, pretēji uzskatiem Vaitholā, tikai viņš vien spēja glābt. Par to viņš bija drošs.

Piektdiena LEJUP UZ BEN-HINOMU

..

53. NODAĻA

Pulksten astoņos četrdesmit no rīta Bonds iestūrēja putekļaino un dubļaino Subaru Keiptaunas policijas galvenās mītnes autostāvvietā. Viņš izslēdza dzinēju un iegāja ēkā, atrazdams Bheku Jordānu, Gregoriju Lemu un Kvaleni Nkosi kapteines kabinetā un ar galvas mājienu sveicinādams visus.

Lems rādīja ieintriģētu sejas izteiksmi, un Nkosi atbildēja ar mundru smaidu.

Ierunājās Jordāna: Haidta partnerus, kuri nesen ieradās, mēs esam sazīmējuši.

Viņa pagrieza klēpjdatoru pret kolēģiem un uzsāka slīd radi. Pirmajās fotogrāfijās bija redzams prāva auguma vīrs ar apaļu piķa melnu seju. Viņš valkāja spilgtu, zeltā un sudrabā šūtu kreklu, dārgas modernas brilles un nesamērīgi platas, vieglas brūnas bikses.

-     Čārlzs Matebula. "Melnais dimants" no Johannesburgas.

-     Tā deve Dienvidāfrikas jaunbagatnieku šķiru, paskaidroja Lems. Daži sarausa savas bagātības burtiski vienā acumirkli un ne pārāk caurskatamiem paņēmieniem, ja saprotat, ko domāju.

-     Bet citi, Jordāna salti piebilda, kļuva turīgi smaga darba rezultātā. Matebulam pieder, pēc visa spriežot, legāli uzņēmumi, kas nodarbojas ar kuģniecību un transportu. Tiesa, pirms vairākiem gadiem viņš nonāca policijas redzeslokā saistībā ar ieroču kravu sūtījumiem, taču nekādi pierādījumi par likumpārkāpumiem netika atrasti.

Noklaudzēja taustiņš, un parādījās cits fotoattēls.

-     Tā, un šis ir Deivids Huangs. Fotogrāfijā smaidīja kalsns vīrietis. Šo attēlu savā Facebook lapā izlika viņa meita. Dumiķe… Toties mums tas nāca par labu.

-    Pazīstams mafijas loceklis?

-     Turēts aizdomās kā mafijas loceklis, Nkosi izlaboja.

-    No Singapūras. Lielākoties naudas atmazgāšana. Iespējams, cilvēku tirdzniecība.

Parādījās cita seja. Jordāna iebakstīja ar pirkstu ekrānā.

-     Vācietis. Hanss Eberhards. Ieradās trešdien. Interesējas par izrakteņiem, it sevišķi par dimantiem. Lielākoties tādiem, kurus lieto rūpniecībā un ari juveliermākslā.

Attēlā redzamais izskatīgais gaišmatis tobrīd pameta lidostu. Viņam mugurā bija labi pašūts viegls uzvalks ar kreklu, bet bez kaklasaites.

-     Ir aizdomas par viņa saistību ar dažādiem noziegumiem, taču teorētiski viņš ir godavīrs.

Bonds nopētīja visus vīriešus.

"Eberhards. Huangs. Matebula." Viņš iegaumēja šos vārdus.

-    Es tomēr neaptveru, kādēļ Haidtam nepieciešami partneri, Jordāna padrūmi novilka. Jādomā, ka viņam ir gana naudas, lai viens finansētu plānu "Ben-Hinoma".

Arī Bonds bija par to prātojis. Divi iemesli ir samērā ticami. "Ben-Hinoma" neapšaubāmi ir dārgs projekts. Viņš gribētu piesaistit naudu no ārpuses, lai audita gadījumā nebūtu jāskaidro milzīgais iztrūkums. Taču būtiskāk ir tas, ka viņam nav noziedzīgas pagātnes un sakaru ar kriminālo pasauli. Lai kāda būtu iecere "Ben-Hinomas" projektā, viņam nepieciešami kontakti, un šie trīs var palīdzēt.

-    Jā, Jordāna piekrita. Izklausās loģiski.

Bonds pievērsās Lemam. Sanu Hirani no K-nodaļas šorīt atsūtīja īsziņu. Ko man dosi?

-    Ak, jā. Piedod. MI6 aģents pasniedza aploksni.

Ieskatijies aploksnē, Bonds ielika to kabatā. Es tagad dodos uz rūpnīcu. Mēģināšu noskaidrot, kas ir "Divdesmitā datuma incidents", kur un kas tiek apdraudēts. Tiklīdz varēšu, došu ziņu. Taču mums būs vajadzīgs atkāpšanās plāns.

Viņi vienojās ja līdz pulksten četriem vakarā no Bonda nav nekādu ziņu, Jordāna dod pavēli kaujas vienībai iebrukt rūpnīcā, aizturēt Haidtu, Dannu un partnerus un konfiscēt Izpētes nodaļā atrodamos materiālus.

-    Tā mēs… vai arī jūs, ja es būšu izstājies no spēles… iegūsim piecas vai sešas stundas viņus nopratināt un noskaidrot, kāda ir "Divdesmitā datuma incidenta" būtība.

-    Kratīšana? Jordāna rauca pieri. Tas nav iespējams.

-    Kālab ne?

-    Es jau paskaidroju. Ja man nav miertiesneša izdota ordera vai pamatotas pārliecības, ka uzņēmumā tiek pastrādāts noziegums, es neko nevaru uzsākt.

Sasodītais sievišķis. Te nav runa par viņa tiesībām uz taisnu tiesu. Te ir runa par tūkstošiem dzīvību glābšanu. Iespējams, to vidū ir daudzi dienvidafrikāņi.

-     Bez ordera es neko nevaru uzsākt, un man nav pierādījumu, uz kuru pamata tiesa man varētu izsniegt orderi.

-    Ja es līdz četriem neierodos, varat pieņemt, ka viņš ir mani nogalinājis.

-    Es, bez šaubām, ceru, ka tā nenotiks, komandieri. Taču jūsu prombūtne nav pietiekams iegansts. Nav nekāda attaisnojuma kratīšanai.

-     Es jums jau stāstīju, ka viņš ir ar mieru uzrakt Nāves laukus un pārstrādāt cilvēku mirstīgās atliekas celtniecības materiālos. Kas vēl jums nepieciešams?

-    Pierādījumi par noziegumu rūpnīcas teritorijā. Kapteine cieši sakoda zobus, un acis mirdzēja kā melns granīts. Bija skaidrs, ka viņa nepadosies.

-    No sirds cerēsim, ka es atradīšu atbildi, Bonds atcirta. Vairāku tūkstošu nevainīgu cilvēku vārdā.

Viņš pamāja ar galvu Nkosi un Lemam un izgāja no kabineta, nepagodinājis Jordānu ar skatienu. Nokāpis lejā un lieliem soļiem piegājis pie sava automobiļa, viņš iekrita sēdekli un iedarbināja dzinēju.

-   Pagaidiet, Džeims! Bonds pagriezās un ieraudzīja Bheku Jordānu. Ludzu, pagaidiet.

Bonds apsvēra iespēju nepaklausīt un traukties prom, tomēr atvēra logu.

-    Par serbu, kuru aizturējām vakar, viņa iesāka, pieliekusies tuvu klāt.

-Jā?

-    Es ar viņu aprunajos. Viņš atstastīja jusu sarunu… ka piedāvājāt aizvest viņu pie ārsta. Tā kā Bonds tikai pamāja, policiste nopūtusies turpināja: Es izdarīju pārsteidzīgus secinājumus. Es… Brīžiem man tā gadās. Mans spriedums ir gatavs pārāk ātri. Es cenšos tā nerīkoties, taču šad un tad nejaudāju sevi atturēt. Es gribēju atvainoties.

-    Atvainošanās pieņemta, Bonds noteica.

-    Taču, runājot par kratīšanu… Jums jāsaprot, ka aparteīda gados tālaika Dienvidāfrikas policija un kriminālizmeklēšanas nodaļa pastrādāja šausmu darbus. Tagad mūs, jauno policiju, cieši uzrauga, lai pārliecinātos, ka mēs neejam vecās struktūras pēdās. Nelikumīga kratīšana, patvaļīgi aresti un pratināšana… tieši tā rīkojās iepriekšējais režīms. Mēs nedrīkstam to atkārtot. Mums jābūt labākiem par mūsu priekšgājējiem. Apņēmībā sasprindzinājusi seju, kapteine piebilda: Es cīnišos ar jums plecu pie pleca, ja likums to ļaus. Taču bez dibināta iemesla, bez ordera manas rokas ir saistītas. Piedodiet.

Nereti Ārzemju attīstības grupas 00 vienības aģentus apstrādāja arī psiholoģiski, un viens no šīs nogurdinošās apmācības mērķiem bija iedvest aģentos pārliecību, ka viņi ir citādi, ka viņiem ir pieļaujams nē, no viņiem tiek prasīts darboties ārpus likuma ietvariem. Pirmā līmeņa misijai, kurā aģents pilnvarots veikt slepkavību, Džeimsa Bonda acīs jābūt tikai parastai darba sastāvdaļai tikpat viegli var fotografēt slepenas būves vai ievietot presē dezinformāciju.

Kā reiz bija izteicies M.: "Lai paveiktu visu nepieciešamo sekmīgai misijas izpildei, Bonda rīcībā ir jābūt carte blanche. Mēs aizsargājam karalisti… ar visiem iespējamiem līdzekļiem."

Tas Bondam bija asinīs tik tiešām, bez tā viņš nevarētu paveikt savu darbu -, un viņam bija nemitigi jāatgādina sev, ka Bhekai Jordānai un pārējiem strādīgajiem, cītīgajiem likumsargiem visā pasaulē ir pilnīgas tiesības ievērot likumus. Šajā likumam paklausīgajā pasaulē tieši viņš bija nepiederošā persona.

-    Es visu saprotu, kapteine, Bonds atteica visnotaļ laipni. Lai kā izvērtīsies notikumi, ar jums kopā strādāt nenoliedzami bija interesanti.

Viņa pasmaidīja acumirklīgi, gaistoši, taču, pēc Bonda domām, no sirds. Un tā bija pirmā reize, kad viņa klātbūtnē šajā skaistajā sejā bija parādījusies sirsnīga izteiksme.

54. NODAĻA

Bonds lielā ātrumā iebrauca ar Subaru stāvlaukumā pie atkritumu pārstrādes rūpnīcas un nobremzēja.

Pie vārtiem rindojās vairāki limuzīni.

SAMAZINĀT, LIETOT OTRREIZ, PĀRSTRĀDĀT

Turpat grozījās daži cilvēki. Bonds pazina vācu uzņēmēju Hansu Eberhardu smilškrāsas uzvalkā un baltās kurpēs. Tas sarunājās ar Nialu Dannu, kurš stāvēja stingi kā japāņu kaujas zivtiņa. Viegls vējiņš bužināja viņa matu cirtas uz pieres. Eberhards tobrīd nosvieda izsmēķēto cigareti. Iespējams, Haidts neļāva kūpināt uzņēmuma teritorijā, un tas būtu paradoksāli. Šeit gaisu biezināja migla un izgarojumi no spēkstacijas un sadedzinātā metāna.

Bonds pameta ar roku Dannam, un tas sveiciena vietā stīvi pamāja un turpināja sarunu. Pēc tam Danns no maka, kas bija piesprādzēts pie siksnas, izņēma mobilo tālruni un izlasīja īsziņu vai elektronisko pasta vēstuli. Izlikdamies, ka zvana paša mobilais tālrunis, Bonds palaida noklausīšanās lietojumprogrammu un pielika tālruni pie auss, bet ar otru roku tikmēr atvēra automašīnas pasažiera puses logu un nomērķēja tālruni Ira virzienā.

Pats viņš vērās taisni uz priekšu un vārstīja muti, lai Danns nenojaustu, ka viņa virzienā ir pavērsts mikrofons.

Saklausīt varēja tikai Ira vārdus:

…ārā ar Hansu. Viņš gribēja uzsmēķēt… Es zinu.

"Droši vien sarunājas ar Haidtu."

Pēc tam Danns sacīja: Pagaidām iekļaujamies grafikā. Tikko atsūtīja vēstuli. Smagais izbrauca no Mārčas un dodas uz Jorku. Nonāks galā kuru katru bridi. Iekārta jau ir pielādēta.

"Tātad tas ir "Divdesmitā datuma incidents"! Uzbrukumam jānotiek Jorkā."

-     Mērķis apstiprināts. Detonācija vēl aizvien ieplānota desmitos trīsdesmit pēc vietējā laika.

Apjucis Bonds prātoja par paredzamo uzbrukuma laiku. Viņi bija pieņēmuši, ka uzbrukums notiks desmitos trīsdesmit vakarā, taču Danns, ikreiz minēdams noteikto laiku, bija izmantojis divdesmit četru stundu laika skaitīšanu. Paredzot uzbrukumu veikt pirms pusnakts, viņš sacītu "divdesmit divos trīsdesmit".

Danns paskatījās uz Bonda automašīnu un pavēstīja tālruni:

-     Ieradies Terons… Labi.

Viņš pabeidza sarunu un atgādināja Eberhardam, ka sapulce drīz sāksies. Tad īrs pagriezās pret Bondu. Viņā jautās nepacietība.

Bonds tikām sastādīja numuru. "Lūdzu, atsaucies!" viņš nedzirdami čukstēja.

-    Osborns-Smits! pēc mirkļa sacīja Trešās daļas direktora vietnieks.

-     Pērsij, te Džeimss Bonds. Klausies uzmanīgi. Man ir viena minūte laika. Ir ziņas par "Divdesmitā datuma incidentu". Rīkojies nekavējoties. Mobilizē vienību. Iesaisti organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldi, M15, vietējo policiju. Bumba ir Jorkā.

-    Jorkā?

-     Ilaidta cilvēki ved ierīci smagajā mašīnā no Mārčas uz Jorku. To uzspridzinās vēl šorīt. Es nezinu, kur to novietos. Varbūt kādā tuvējā lidostā… tekstā bija pieminēts vārds "kurss"… vai citā vietā, kur pulcējas daudz cilvēku. Izskatiet visu, ko uzfilmējušas novērošanas kameras Mārčā un tās tuvumā, sazīmējiet visu kravas automobiļu numura zīmes, kuras spējat saskatīt, un salīdziniet ar visām tām mašīnām, kas patlaban tuvojas Jorkai. Jums nepieciešams…

-    Vienu mirklīti, Bond, viņu atturīgi pārtrauca OsbornsSmits. Tam nav nekāda sakara ar Mārču vai Jorkšīru.

Bonds ievēroja gan valdonīgo Osborna-Smita balss toni, gan to, ka nosaukts uzvārdā. Kā tu to zini?

Danns ar rokas mājienu aicināja Bondu sekot. Aģents palocīja galvu, pūlēdamies joprojām draudzīgi smaidīt.

-    Vai zināji, ka Haidta uzņēmumi pārstrādā bīstamas vielas?

-    Jā, bet…

-    Atceries, es tev stāstīju, ka viņa darbinieki rok tuneļus zem Londonas, ari ap Vaitholu, veidojot jaunu smalku atkritumu savākšanas sistēmu? Osborns-Smits runāja kā advokāts, iztaujādams liecinieku.

Bonds sāka svīst. Bet ne jau par to ir runa.

Danns acīmredzot sāka zaudēt pacietību un cieši pētīja Bondu.

-    Atļaušos nebūt vienisprātis, Osborns-Smits manierīgi attrauca. Viens no šādiem tuneļiem stiepjas netālu no Ričmondterases, kur šorīt norisinās drošības jautājumiem veltītā konference. Tajā piedalās tavs priekšnieks, mans priekšnieks, augsti stāvoši CIP un MI6 cilvēki un Apvienotā Izlūkošanas komisija. Pilns pasaules drošības aprindu katalogs. Haidts iecerējis izpludināt ko nejauku, kas iegūts viņa bīstamo materiālu pārstrādes iekārtās. Tas nogalinātu visus. Viņa darbinieki jau vairākas dienas vadā atkritumu tvertnes šurpu turpu gan no tuneļiem, gan no ēkām Vaitholas tuvumā. Neviens neiedomājās to pārbaudīt.

-     Pērsij, tas nav gaidāmais uzbrukums. Viņš nesūtīs savus cilvēkus tieši uz notikuma vietu. Tas pārāk skaidri norādītu uz viņu.

-    Bet… kā tu izskaidrotu mūsu mazo atradumu tuneļos? Radiācija.

-    Cik liela? Bonds strupi noprasīja.

īss klusums. Un Osborns-Smits neiecietīgi atbildēja, viegli šļupstēdams:

-    Apmēram četri miliremi.

-    Tas ir tīrais nieks, Pērsij. Visi O-nodaļas aģenti labi pārzināja kodolstarojuma skaitļus. Ikviens cilvēks uz planētas gada laikā saņem sešdesmit miliremu starojuma devu no kosmiskajiem stariem. Ja tam pievieno vienu vai divus rentgena kabineta apmeklējumus, sanāk līdz pat divsimt miliremiem gadā. "Netīrā" bumba radītu lielāku piesārņojumu nekā četri miliremi.

Nelikdamies ne zinis par tādiem paskaidrojumiem, Osborns-Smits jautrā balsī atteica:

-     Bet par Jorku tu esi pārklausījies. Iespējams, tika pieminēts krodziņš "Jorkas hercogs" vai Londonas teātra nosaukums. Tā varbūt ir pulcēšanās vieta pirms operācijas. Mēs pārbaudīsim. Jebkurā gadījumā es pieprasīju pārtraukt konferenci un nogādāju visus drošās vietās. Kopš brīža, kad uzzināju, ka Haidts ir apmeties uz dzīvi Keningtaunā un tu pastāstīji par viņa apsēstību ar tūkstoš gadu veciem līķiem, es prātoju par to, kas kalpo par virzitājspēku viņa uzvedībai. Viņam sagādā baudu puvekļi, sabrukušas pilsētas.

Danns lēnā gaitā tuvojās Subaru.

-    Es zinu, Pērsij, bet… Bonds iesāka.

-    Nav labāka paņēmiena veicināt sociālo puvumu kā novākt dažu lielāko rietumvalstu drošības aparātu.

-    Labi, nolādēts! Londonā dari, ko gribi, taču liec smago noziegumu apkarotājiem vai kādai MI5 vienībai izsekot Jorkas pavedienu.

-     Mums taču nav cilvēkresursu, skaidrs? Nevaru atlicināt nevienu. Varbūt pēcpusdienā, bet pagaidām diemžēl ne. Līdz vakaram šā vai tā nekas nenotiks.

Bonds paskaidroja, ka operācija paredzēta agrāk.

Otrā galā atskanēja smiekliņi. Tavam Iram patīk divdesmit četru stundu laika skaitīšana, vai ne? Viss smalki pārdomāts. Nē, pieturēsimies pie mana plāna.

"Tad tālab Osborns-Smits bija atbalstījis M. nostāju, ļaujot man palikt Dienvidāfrikā! Patiesībā viņš neuzskatīja, ka esmu nācis kādam uz pēdām. Viņš vienkārši gribēja visus nopelnus pievākt sev." Bonds beidza sarunu un zvanīja Billam Teneram.

Bet Danns jau atrāva vaļā automašīnas durvis. Nāciet, Teron. Nelieciet savam jaunajam priekšniekam gaidīt. Jūs kārtību zināt. Atstājiet tālruni un ieroci mašīnā.

-    Biju domājis tos atdot jūsu smaidošajam durvju sargam.

Ja situācija nonāks līdz kautiņam, Bonds cerēja, ka būs

iespēja savākt ieroci un sazināties ar ārpasauli.

-    Ne šodien, Danns attrauca.

Bonds nestrīdējās. Ievietojis tālruni un pistoli automobiļa cimdu nodalījumā, viņš izkāpa un ar pulti aizslēdza automašīnu.

Jau otrreiz paciezdams drošības posteņu rituālus, Bonds pameta skatienu uz pulksteni pie sienas. Jorkā tobrīd bija dažas minūtes pirms astoņiem no rīta. Viņam atlika mazliet vairāk par divarpus stundām, lai noskaidrotu, kur novietota bumba.

55. NODAĻA

Rūpnīcas ēkas vestibils šķita pilnīgi pamests. Bonds nosprieda, ka Haidts vai drīzāk Danns noorganizējis personālam brīvdienu, lai sanāksme un plāna "Ben-Hinoma" pirmais pasākums norisinātos bez traucējumiem.

Pa gaiteni pretī nāca Sevērs Haidts, kurš sirsnīgi sasveicinājās ar Bondu. Viņš šķita labā noskaņojumā, pat iejūsmināts. Melnās acis mirdzēja.

-     Teron!

Bonds paspieda viņam roku.

-     Es gribu, lai jūs izklāstāt maniem partneriem jūsu Nāves lauku projektu. To finansēs par viņu līdzekļiem. Jums nav jānodrošina oficiāla prezentācija. Parādiet uz kartes lielāko apbedījumu vietas, nosauciet aptuveno līķu skaitu katrā, pasakiet, cik ilgi tie tur gulējuši un cik jūsu klienti ir ar mieru maksāt. Jā, starp citu, viens vai divi mani partneri darbojas līdzīgā jomā. Iespējams, jūs esat pazīstami.

Aģentam prātā iešāvās satraucoša doma, ka patiesībā šie vīri interesēsies, kāpēc neko nav dzirdējuši par cietsirdīgo algotņu vervētāju Džinu Teronu no Durbanas, kas iesējis Āfrikas zemē tik daudz cilvēka līķu.

Ejot cauri ēkai, Bonds apjautājās par savu darba vietu cerībā, ka tagad viņš kļuvis par uzticamu partneri un Haidts aizvedīs viņu uz Izpētes nodaļu.

-     Mēs jums iekārtojām kabinetu. Taču viņi pagāja garām Izpētes nodaļas durvīm un devās uz lielu telpu bez logiem, kur atradās daži krēsli, rakstāmgalds un vēl viens galds. Arī biroja piederumi bija sagādāti. Piezīmju grāmatiņas dzeltenām lapām, pildspalvas, dučiem detalizētu Āfrikas karšu un iekšējais tālrunis; ārējā nebija. Pie korķa tāfe-

Ies bija piespraustas Bonda sagādāto trūdošo līķu fotogrāfiju kopijas. "Interesanti, kur ir oriģināli? Vai Haidta guļamistabā?" iedomājās Bonds.

-    Vai būs labi? Lupatlasis laipni apvaicājās.

-Jā, jauki. Dators ari noderētu.

-    To es varu nokārtot. Ar to varēsiet rakstīt un drukāt. Pieejas internetam, protams, nebūs.

-    Nē?

-Tā mēs nodrošināmies pret ielaušanos mūsu sistēmā. Bet pagaidām neraizējieties par oficiāliem dokumentiem. Varat visu pierakstīt ar roku.

Saglabādams rāmu sejas izteiksmi, Bonds paskatījās pulksteni pie sienas. "Jorkā ir divdesmit pāri astoņiem. Atlicis mazliet vairāk par divām stundām."

-    Tad jāķeras klāt.

-     Mēs būsim tepat netālu, galvenajā konferenču zālē. Ejiet pa gaiteni līdz galam un tad pa kreisi. Numur deviņi simti. Nāciet, kad varat, taču ierodieties pirms pusdivpadsmitiem. Tobrīd pa televizoru rādīs ko tādu, kas varētu jūs ieinteresēt.

"Pusvienpadsmitos pēc Jorkas laika."

Kad Haidts aizgāja, Bonds pārliecās pār karti un apvilka dažus apgabalus, kurus, tiekoties ar Haidtu Ložas klubā, bija patvaļīgi nodēvējis par karstajiem reģioniem. Viņš pierakstīja dažus skaitļus, kas apzīmēja mirušo skaitu, tad paņēma kartes, piezīmju grāmatu un dažas pildspalvas un izgāja tukšajā gaiteni. Mirkli noorientējies, Bonds devās atpakaļ uz Izpētes nodaļu.

Spiega darbā vislabākā pieeja parasti ir vienkāršākā pat šādās slepenās operācijās.

Ievērojot šo likumu, Bonds pieklauvēja pie durvīm.

"Misters Haidts palūdza man sameklēt dažus dokumentus… Atvainojiet par traucējumu, es nebūšu ilgi."

Bonds gatavojās mesties virsū tam, kurš atvērs durvis, satvert viņa plaukstas locītavu vai roku, nospiest zemē un pievārēt. Viņš bija gatavs sastapties ar bruņotu apsargu, patiesībā pat cerēja, ka pretī iznāks apsargs, kuram varēs atņemt šaujamieroci.

Taču neviens neatsaucās. Acīmredzot ari šīs nodaļas personāls bija ticis pie brīvas dienas.

Vajadzēja ķerties pie mazliet sarežģītākā rezerves plāna. Iepriekšējā vakarā viņš bija nosūtījis Sanu Hirani fotografijas ar Izpētes nodaļas durvīm. K-nodaļas vadītājs atzina, ka šāda slēdzene ir teju neuzlaužama lai to atvērtu, paies vairākas stundas. Viņš ar padotajiem solījās rast citu risinājumu.

Drīz pēc tam Bonds saņēma ziņu, ka Hirani ir norīkojis Gregoriju Lemu sadabūt vēl vienu darbarīku, ko no rīta nogādās Bondam kopā ar rakstisku instrukciju, kā atvērt durvis. Tieši to MI6 aģents bija atdevis Bondam Bhekas Jordānas kabinetā.

Vēlreiz paraudzījies pār plecu, Bonds ķērās pie darba. No žaketes iekškabatas viņš izņēma Lema sagādāto makšķerauklas rituli neilona aukla, kuru Green Way metāla detektori neuztvēra, spētu izturēt divsimt mārciņu smagumu. Tās vienu galu Bonds ievirzīja spraugā virs durvīm un bīdīja, līdz tās gals nonāca uz grīdas otrā pusē. Noplēsis dzeltenā piezīmju papīra strēmelīti, viņš izveidoja no tās kaut ko līdzīgu āķim. To ieslidinājis spraugā zem durvīm, viņš aizķēra

makškerauklu un izvilka to ārā. /

Ar trīskāršo mezglu Bonds sasēja kopā abus galus, ap durvīm no augšas līdz apakšai savilkās cilpa. Pēc tam ar pildspalvu viņš izveidoja tādu kā žņaugu un, virpinādams to, vilka arvien ciešāk.

Neilona aukla pamazām nospriegojās… un sāka spiest lejup otrpus durvīm ierīkoto horizontālo atvēršanas stieni. Visbeidzot kā to Hirani bija samērā droši paredzējis durvis noklikšķēja un atvērās, it kā cilvēks būtu stieni piespiedis no otras puses. Ugunsdrošības noteikumu dēļ iekšpusē nebija ierīkota koda tastatūra.

Bonds iegāja pustumšajā telpā, atraisīja "žņaugu" un ielika kabatā ielaušanās pierādījumus. Aizvērdams durvis, viņš ieslēdza gaismu un pārlaida skatienu laboratorijai, meklēdams tālruņus, rācijas vai ieročus. Nekā tamlīdzīga neredzēja. Telpā atradās dučiem datoru, gan stacionāro, gan klēpjdatoru, taču visus trīs, kurus viņš ieslēdza, aizsargāja paroles. Pie citiem viņš vairs laimi neizmēģināja.

Nelaimīgā kārtā uz rakstāmgaldiem un darbagaldiem atradās tūkstošiem dokumentu un mapju, un nevienu nerotāja uzraksts "Ben-Hinoma", kas neapšaubāmi atvieglotu meklējumus.

Viņš rakņājās pa rasējumu, tehnisko diagrammu un specifikāciju dokumentiem un shēmu zīmējumiem. Daži bija saistīti ar ieroču un drošības sistēmām, citi ar transporta līdzekļiem. Neviens nesniedza atbildi uz būtisko jautājumu kas tiek apdraudēts Jorkā un kur tieši atrodas bumba.

Visbeidzot Bonds uzgāja mapi ar uzrakstu "Serbija", atrāva to vaļā un sāka aši pētīt dokumentus. Viņš sastinga, teju neticēdams savām acīm.

Tā bija fotogrāfija, kurā redzami galdi Mārčas armijas bāzes hospitāļa morgā. Uz viena no šiem galdiem bija novietots ierocis, kuram teorētiski nevajadzētu pastāvēt, spridzeklis ar neoficiālu nosaukumu "Griezējs". M16 un CIP bija aizdomas, ka Serbijas varas iestādes tādu izstrādā, taču vietējie izlūki nebija atraduši it nekādus pierādījumus, ka tāds patiesi tapis. Griezējs bija pretkājnieku ierocis, kurā parastās sprāgstvielas pastiprināja raķešu cietā degviela un kas ar milzīgu ātrumu gandriz trīs tūkstoši jūdžu stundā izmeta simtiem siku titāna asmenišu.

Šo drausmīgo ieroci, par kuru izstradašanu klīda vienīgi baumas, jau bija paguvusi nosodīt ANO un cilvēktiesību organizācijas. Serbi kategoriski noraidīja aizdomas, ka tie būtu izstrādājuši tādu iekārtu, un neviens, pat ieroču tirgotāji ar vislabākajiem sakariem, nekad nebija tādu ierīci redzējis.

"Kā, velns parāvis, Haidts pie tādas ticis?"

Bonds šķirstīja dokumentus un atrada detalizētas shēmas, rasējumus un norādījumus, kā izgatavot asmenīšus ieroča šrapneli un kā programmēt ielādēšanas sistēmu. Norādījumi bija rakstīti serbu valodā un pārtulkoti angliski. Beidzot kļuva skaidrs, ka Haidts ir tādu ierīci uzbūvējis. Sazin kā viņam bija izdevies iegūt savā īpašumā šādus plānus, un viņš bija norīkojis inženierus samontēt šādu nolādētu ierīci. Fensas armijas bāzē atrastie titāna gabaliņi bija šo nāvējošo asmeņu skaidas.

Un vilciens Serbijā te nu bija atrisināta bīstamās ķimikālijas mikla, kurai nebija nekāda sakara ar Danna misiju. Iespējams, Irs par indi neko nezināja. Novisadas brauciena nolūks bijis nozagt daļu titāna, ko veda divos vagonos uzreiz aiz lokomotīves, lai pēc tam izlietotu šīs ierīces būvei. Tāds bija operācijas mērķis. Danna mugursomā neatradās ieroči vai spridzekļi, kas domāti ķīmikāliju mucu iznīcināšanai. Danns ieradās ar tukšu somu un piepildīja to ar unikālām titāna atlūzām, kuras aizveda uz Mārču un ievietoja Griezējā.

Irs bija sarīkojis šo katastrofu, inscenējot nelaimes gadījumu, lai neviens nenojaustu, ka nozagtas metāla atlūzas.

"Taču kā Danns un Haidts tikuši pie tehniskajiem zīmējumiem? Serbi noteikti pieliktu visas pūles, lai rasējumi un specifikācijas nenāktu gaismā."

Atbildi Bonds atrada pēc brīža memorandā, kuru pirms gada bija sūtījis Dubaijas inženieris Mehdī Fulans.

Sevēr!

Paklausot tavam lūgumam, es izpētīju iespēju radīt sistēmu, kas rekonstruē sasmalcinātus slepenos dokumentus. Bīstos, ka ar mūsdienīgu aparatūru sasmalcinātos papīrus atjaunot nav iespējams. Taču man ir priekšlikums es varu radīt elektrisko aci kā drošības līdzekli, kas neļauj personālam nejauši savainoties. Taču patiesībā tas vienlaikus kalpotu kā milzum ātrs optiskais skeneris. Kad dokumentu ievietos sistēmā, skeneris pirms papīra sasmalcināšanas pagūs nolasīt visu informāciju. Datus var noglabāt trīs vai četru terabaitu lielā cietajā diskā, ko ieslēpj smalcinātājā, un pēc tam tos augšupielādē pa drošu mobilo vai satelītu kanālu vai ari izņem apkopes laikā, kamēr jūsu darbinieki ievieto jaunus asmeņus un tīra iekārtu.

Tāpat es iesaku jums piedāvāt klientiem tik efektīvus smalcinātājus, kas burtiski pārvērš dokumentus putekļos šādi jūs viņos iedvesīsiet uzticību un pamudināsiet nolīgt jūs pat visslepenāko materiālu iznīcināšanai.

Turklāt man ir nodoms radīt līdzīgu aparātu, kurš spētu izdabūt datus no cietajiem diskiem, kas paredzēti iznīcināšanai. Es uzskatu, ka ir iespējams uzbūvēt iekārtu, kas izjauc klēpjdatoru vai stacionāro datoru, ar optikas palīdzību sazīmē cieto disku un novada uz īpašu sadaļu turpat iznīcības aparātā, kur cieto disku uz laiku pieslēdz pie procesora. Tā visu slepeno informāciju varēs pārkopēt.

Bonds atcerējās rūpnīcas teritorijas apskati un Haidta sajūsmu par automātisko datoru iznīcināšanas aparātu.

"Pēc dažiem gadiem tas bus mans ienesīgākais pakalpojums."

Dokumentu smalcināšanas skeneri jau tika izmantoti visās pilsētās, kurās Green Way bija ierīkojusi filiāles. Klientu vidū bija ari visslepenākās serbu militārās iestādes un militārie kontraktori Belgradas apkārtnē.

Citos memorandos bija detalizēti plāni, kā iegūt mazāk slepenus, tomēr gana vērtigus dokumentus ar īpašu atkritumu savācēju vienību palīdzību tās savāktu noteiktu personu atkritumus, nogādātu tos īpašās vietās un atlasītu no tiem personisku un konfidenciālu informāciju.

Bonds saprata, cik iekārta ir vērtīga. Viņš atrada kredītkaršu čeku kopijas, dažas neskartas, citas atjaunotas pēc tam, kad iznīcinātas vienkāršos dokumentu smalcinātajos. Piemēram, viens no rēķiniem bija izrakstīts viesnīcā Pretorijas pievārtē. Kartes īpašnieka tituls bija "Augsti godājamais", kā parasti mēdz uzrunāt tiesnešus. Rēķinam pievienotā zīmīte brīdināja, ka tiesneša ārlaulības sakars nāks gaismā, ja viņš nepiekritīs prasībām, kuras izteicis kāds opozīcijas politiķis. Lūk, kas bija "īpašie materiāli", kurus Bonds redzēja atgādājam uz rūpnīcu no citām pilsētām uzņēmuma kravas automašīnās.

Turpat atradas daudzas jo daudzas lapas ar tālruņu numuriem līdzīgām skaitļu virknēm, tāpat arī citi skaitļi, virtuālie segvārdi, paroles un elektroniskā pasta vēstuļu un īsziņu fragmenti. E-atkritumi. Nav šaubu, ka Silīcija rindas darbinieki pētīja tālruņus un datorus, izdabūja elektroniskos sērijas numurus no mobilajiem tālruņiem, paroles, bankas datus, īsziņas, tūlītējās ziņapmaiņas tekstus un Dievs vien zina, ko vēl.

Taču tūdaļ, protams, radās jautājums kur tieši Griezēju gatavojas detonēt?

Viņš vēlreiz izšķirstīja piezīmes. Tur rodamā informācija nesniedza norādes par to, kur varētu atrasties Jorkas bumba, ko paredzēts detonēt pēc vairāk nekā stundas. Viņš stāvēja, paliecies pāri darba galdam, un pētīja iekārtas shēmu, un deniņos sāpīgi pulsēja.

"Domā!" viņš sev nikni pavēlēja. "Domā…"

Pirmajās minūtēs galva šķita tukša kā izslaucīta. Pēc tam radās ideja. "Ar ko nodarbojas Sevērs Haidts? No atliekām un druskām savāc vērtīgu informāciju. Rīkojies līdzīgi," Bonds sevi pamācija. "Saliec kopā mozaīkas gabaliņus. Bet… Kādas druskas ir manā rīcībā?"

*  Mērķis atrodas Jorkā.

*   Vienā ziņā bija vārdi "term" un "Pieci miljoni mārciņu".

*  Haidts ir gatavs sarīkot masu slepkavību, lai novērstu uzmanību no īstā nozieguma, ko gatavojas pastrādāt līdzīgi kā ar vilciena katastrofu Serbijā.

*  Griezējs bija noslēpts Mārčas tuvumā un nupat nogādāts ļorkā.

*  Par uzbrukumu viņam maksā viņa dzinulis nav ideoloģija.

*   Haidts varēja izmantot jebkuru spridzekli, taču pielika milzu pūles, lai iegūtu Serbijas militāristu radītas detaļas un ar to palīdzību uzbūvētu Griezēju ieroci, kas vispārējā bruņojuma tirgū nav pieejams.

*  Mirs tūkstošiem cilvēku.

*  Eksplozijas rādiuss būs vismaz simts pēdu.

*  Griezēju detonēs noteiktā laikā desmitos trīsdesmit pirms pusdienas.

*   Uzbrukumam ir kāds sakars ar "kursu" ceļu vai citu maršrutu.

Tomēr šīs nepilnīgās informācijas druskas nešķita saistītas.

"Neatlaidies!" Bonds sirdījās. No jauna uzmanīgi pārskatījis katru informācijas fragmentu, viņš ikreiz prātā to pārcēla citur.

Kļuva skaidra vēl cita iespēja. Ja Haidts ar Dannu ir spējuši radīt Griezēju, tad tiesmedicīnas vienības, kuras pārmeklēs notikuma vietu pēc sprādziena, atradīs armijnieku izmantotas detaļas un saistīs sprādzienu ar Serbijas valdību vai bruņotajiem spēkiem, jo ierīce vēl nav pieejama melnajā tirgū. Haidts to paveicis, lai novērstu uzmanību no patiesajiem noziedzniekiem sevis un tiem, kuri samaksājuši viņam miljoniem mārciņu. Tas būs viltus gājiens gluži tāpat kā ieplānotajā vilciena avārijā.

Tas nozīmēja, ka pastāv divi mērķi. Acīmredzamajam būs kada saistība ar Serbiju, un sabiedrības un policijas acīs tas būs uzbrukuma nolūks. Taču īstais upuris būs kāds sprādzienā bojāgājušais, kuru visi uzskatīs par vienkāršu garāmgājēju. Neviens neuzzinās, ka šī persona ir Haidta un viņa klienta īstais mērķis… un šī cilvēka bojāeja kaitētu britu interesēm.

"Kurš tas ir? Kāds valdības ierēdnis no Jorkas? Zinātnieks? Nolādēts, bet kur īsti uzbrukums ir paredzēts?"

Bonds vēlreiz izskatīja raibo informācijas virkni.

Nekā…

Tad prātā kaut kas it kā noklikšķēja. "Term" varbūt nenozīmēja terminētu līgumu un kaut kā attiecās uz augstskolu, bet ar vārdu "kurss" domāts lekciju kurss.

"Tas būtu visai loģiski. Liela iestāde, tūkstošiem studentu. Bet… kur?"

Bonds prātoja par iestādi, kurā no rita pusvienpadsmitos tiek lasīts lekciju kurss, varbūt notiek mītiņš, izstāde vai kāds līdzīgs pasākums, kas saistīts ar Serbiju. Visticamāk, tā būtu kāda universitāte.

"Vai šī jaunizceptā teorija izrādīsies patiesa?"

Pārdomām vairs neatlika laika. Viņš pameta ašu skatienu uz digitālo pulksteni pie sienas, kurš noskaitīja kārtējo minūti.

Jorkā tobrīd pulksteņi rādīja bez divdesmit minūtēm desmit.

56. NODAĻA

Ar Nāves lauku karti padusē Bonds mierīgi soļoja pa gaiteni.

Apsargs ar lielu lodes apveida galvu veltīja viņam aizdomu pilnu skatienu. Bondam par vilšanos, virs izrādījās neapbruņots, un arī rācijas viņam nebija. Aģents apjautājās, kā nokļūt Haidta konferenču zālē. Vīrs parādīja.

Bonds jau devās prom, bet tad apstājās, it kā būtu kaut ko atcerējies. Ak, jā! Man jāpajautā misis Bārnsai par pusdienām. Vai zināt, kur viņa ir?

Brīdi vilcinājies, apsargs norādīja uz citu gaiteni. Tur atrodas viņas kabinets. Dubultdurvis pa kreisi. Numur simt astoņi. Vispirms pieklauvējiet.

Pēc mirkļa atradis kabinetu, Bonds pavērās atpakaļ. Gaitenī neviena neredzēja. Viņš pieklauvēja pie durvim.

-    Džesika, te Džins. Man ar jums jārunā.

Klusums. Viņa gan bija solījusies ierasties, taču tikpat labi varbūt saslimusi vai ļoti nogurusi un, par spīti "īsajai pavadai", nospriedusi palikt mājās.

Taču tad noklikšķēja slēdzene. Durvis atvērās, un Bonds iegāja kabinetā. Džesika Bārnsa pārsteigta mirkšķināja acis. Viņa telpā bija viena.

-    Džin? Vai kas noticis?

Bonds aizcirta durvis, un viņa skatiens pievērsās mobilajam tālrunim, kas atradās uz galda.

Pār Džesiku spēji nāca atklāsme. Iepletusi tumšās acis, vina piegāja pie galda, paķēra mobilo tālruni un atkāpās tālāk.

-    Jūs… Viņa pakratīja galvu. Jūs esat policists. Jūs gribat viņu aizturēt. Kā gan es to nesapratu?

-    Uzklausiet mani!

-    Jā, tagad man ir skaidrs. Vakar mašinā… jūs… kā briti to saka? Piecirtāt kanti? Lai izpelnītos manu labvēlību.

-    Pēc četrdesmit piecām minūtēm Sevērs taisās nogalināt daudz cilvēku, Bonds pavēstīja.

-    Nevar būt.

-    Tomēr tā ir. Nāve draud tūkstošiem. Viņš iecerējis uzspridzināt kādu universitāti Anglijā.

-    Es jums neticu! Viņš nemūžam tā nerīkotos. Taču Džesikas balss neskanēja sevišķi pārliecinoši. Droši vien viņa bija redzējusi daudz Haidta fotogrāfiju un nevarēja noliegt sava sabiedrotā apsēstību ar nāvi un trūdēšanu.

-    Viņš iegūst no atkritumiem kompromitējošus materiālus, pārdod noslēpumus un šantažē un nogalina cilvēkus. Bonds stāstīdams pagājās uz priekšu un pastiepa roku pēc tālruņa. Lūdzu!

Galvu purinādama, viņa atkāpās vēl tālāk. Aiz atvērtā loga pēc nesenā negaisa bija sakrājusies neliela peļķe. Viņa izstiepa roku ārā pa logu un turēja tālruni virs ūdens. Stāviet!

Bonds paklausīja. Mēs esam laika trūkumā. Lūdzu, palīdziet man!

Neizturami ritēja sekundes. Visbeidzot Džesikas šaurie pleci saguma.

-     Viņa dvēsele tiešām ir tumša. Agrāk es domāju, ka viņam pietiek ar fotogrāfijām, kurās redzami… nu, ar šaušalīgām fotogrāfijām. Viņam ir slimīga tieksme pēc puvekļiem. Taču man allaž bija aizdomas, ka jāmeklē dziļāk. Ka tas ir kaut kas briesmīgāks. Sirdi viņš tiecas būt ne tikai iznīcības liecinieks; viņš vēlas to izraisīt. Džesika atkāpās no loga un pasniedza aģentam tālruni.

-    Paldies, viņš teica.

Tajā mirklī durvis atsprāga vaļā, un parādījās apsargs, kurš bija parādījis Bondam ceļu.

-     Ko tas nozīmē? Apmeklētājiem tālruņus nedrīkst izsniegt.

-    Steidzams gadījums, Bonds skaidroja. Saslimis kāds ģimenes loceklis. Gribēju piezvanīt uz mājām un apvaicāties par veselības stāvokli. Es lūdzu mis Bārnsai mobilo tālruni, un viņa to laipni atvēlēja.

-    Tā ir, viņa apstiprināja.

-    Nu, es tomēr to paņemšu.

-    Nedomāju vis, Bonds attrauca.

Iestājās piesātināts klusums. Apsargs metās virsū Bondam. Tas nometa tālruni uz galda un ieņēma aizsardzības pozīciju. Sākās ciņa.

Apsargs bija kādus trīs vai četrus stounus smagāks par Bondu un cīņas mākslā acīmredzami apdāvināts, nepārprotami bija apguvis kikboksu un aikido. Lai ari spēdams atvairīt viņa uzbrukumu, Bonds tam patērēja daudz pūļu. Ari manevrēt bija grūti, jo kabinets, kaut gan liels, bija piebāzts ar mēbelēm. Vienbnd muskuļotais apsargs strauji parāvās atpakaļ un notrieca uz grīdas Džesiku. Sieviete iekliedzās, nokrita un apdullusi palika guļam.

Aptuveni minūti abi pretinieki sīksti cīnījās, un Bonds sāka noģist, ka ar izvairīgajiem "sistēmas" gājieniem vien nebūs lidzēts. Pretinieks bija stiprs un neizrādīja noguruma pazīmes.

Raidīdams spraigu, niknu skatienu, apsargs izvērtēja iespējas un uzbruka. Viņš raudzīja iespert vismaz tā šķita sākumā. Bet tā izrādījās māņu kustība. Bonds tomēr bija to paredzējis; kad plecīgais vīrietis pagriezās, Bonds spēcīgi ietrieca ar elkoni tam sānos pa nierēm. Parasti šāds sitiens ne tikai būtu mokoši sāpīgs, bet arī iedragātu iekšējos orgānus.

Taču Bonds pārāk vēlu attapa, ka arī šoreiz apsargs izdarījis māņu kustību viņš bija ar nodomu atsedzis sānu, lai varētu mesties uz galda pusi, kur atradās tālrunis. Apsargs paķēra Nokia aparātu, trieca pret galdu, pārlauza uz pusēm un izmeta abus gabalus pa logu. Viena tālruņa daļa pārslīdēja pāri peļķei un pēc tam iekrita ūdenī.

Kad vīrietis iztaisnojās, Bonds jau. bija klāt. Viņš atmeta ar roku "sistēmai", ieņēma klasisko boksera stāju un ar kreiso dūri trieca pa pretinieka saules pinumu. Tiklīdz apsargs saliecās, Bonds atvēzēja labo roku un zvēla no augšas pa pakausi turpat aiz auss. Sitiens bija nevainojami nomērķēts. Apsargs nodrebēja un nokrita bez samaņas. Tomēr arī pēc tik spēcīga un precīza belziena cietušais drīz varētu atgūties. Bonds aši sasēja viņu ar galda lampas vadu un aizbāza muti ar salvetēm, ko paņēma no brokastu paplātes.

To paveicis, viņš pagriezās pret Džesiku, kas tobrīd slējās kājās. Kā jūtaties? viņš apjautajās.

-    Gan būs labi, viņa klusi bez elpas attrauca un pieskrēja pie loga. Tālrunis pagalam. Ko lai iesākam? Citu te nav. Tikai Sevēram un Nialam ir mobilie tālruņi. Un komutatoru viņš šodien izslēdza, jo personālam ir brīvdiena.

-     Pagriezieties! izrīkoja Bonds. Es jūs sasiešu. Stingri. Viņiem jānotic, ka jūs man nepalīdzējāt.

Džesika aizlika rokas aiz muguras, un aģents sasēja tās pie plaukstu locītavām.

-     Piedodiet. Es darīju, ko varēju.

-     Kuš, nočukstēja Bonds. Es zinu. Visiem sakiet, ka nezināt, kur es paliku. Izliecieties, ka esat nobijusies.

-     Man nebūs jāizliekas, viņa attrauca. Džīn? Bonds paskatījās uz Džesiku, un viņa turpināja: Mēs ar māti pirms katra skaistumkonkursa lūdzām Dievu. Es bieži uzvarēju. Acīmredzot mēs labi lūdzāmies. Es arī tagad par jums noskaitīšu lūgšanu.

57. NODAĻA

Bonds steidzās pa pustumsā grimstošo gaiteni garām fotogrāfijām, kurās bija redzama Haidta uzņēmuma atjaunotais zemes gabals, par Elisiju pārvērstais skaistais dārzs, kas pletās pildizgāztuvju teritorijas austrumu pusē.

Jorkā pulkstenis rādija bez piecām desmit. Sprādziens gaidāms pēc trīsdesmit piecām minūtēm.

"Bez kavēšanās jātiek ārā no uzņēmuma." Pārliecināts, ka tuvumā iespējams, pie priekšējā drošības posteņa ir izvietota kāda ieroču glabātava, Bonds devās turp. Viņš gāja mierīgi, pieliecis galvu, un rokā turēja kartes un piezīmju grāmatiņu. Viņš atradās aptuveni piecdesmit jardu attālumā no ieejas un pārdomāja stratēģiju. "Trīs vīri pie priekšējā drošības posteņa. Vai sētas puses durvis arī tiek apsargātas? Visticamāk, jā." Lai ari biroju ēkā personāla neredzēja, Bonds bija manījis teritorijā grozāmies strādniekus. "Vakar tur dežurēja trīs apsargi. Cik vēl apsardzes darbinieku ir ēkā? Vai kāds no apmeklētājiem ir nodevis glabāšanā šaujamieroci? Varbūt arī viņiem pavēlēts atstāt tos automašīnās? Iespējams…"

-    Lūk, kur jūs esat, ser!

Balss viņu iztrūcināja. Tuvojās divi plecīgi apsargi, aizšķērsojot ceļu. Sejas šķita neizteiksmīgas. Bonds iedomājās, vai viņi jau atraduši Džesiku un piekauto apsargu. Acīmredzot vēl ne.

-    Mister Teron, misters Haidts jūs meklē. Kabinetā jūs nebijāt, tādēļ viņš atsūtīja mūs pavadīt jus uz konferenču zāli.

Mazākā auguma apsargs rūpīgi nopētīja Bondu. Skatiens bija ciets kā melnā prusaka apvalks.

Vajadzēja doties uz apspriedi. Pēc dažām minūtēm visi nonāca pie konferenču zāles. Druknākais sargs pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra Danns, kurš nomērīja Bondu ar bezkaislīgu skatienu un aicināja visus ienākt. Haidta partneri sēdēja pie galda. Milzīgā auguma apsargs, kurš iepriekšējā dienā bija ievedis Bondu uzņēmumā, tagad, ģērbies tumšā uzvalkā un sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja pie durvīm.

Haidts iesaucās tikpat sajūsmināti kā pirmīt. Teron! Kā jums veicās?

-    Gaužām labi. Taču es vēl neesmu pabeidzis. Es teiktu, ka man nepieciešamas vēl piecpadsmit vai divdesmit minūtes. Viņš pameta skatienu uz durvīm.

Bet Haidts uzvedās kā bērns. Jā, jā, bet vispirms ļaujiet jūs iepazīstināt ar sadarbības partneriem. Es jau viņiem par jums izstāstīju, un viņi deg nepacietībā jūs sastapt. Kopumā man ir kādi desmit investori, taču šie ir trīs galvenie.

Iepazīšanās laikā Bonds ieprātojās, vai kādam tomēr neradīsies aizdomas par to, kāpēc par tādu misteru Teronu nav dzirdēts. Taču Matebula, Eberhards un Huangs acīmredzot kavējās domās par šāsdienas darbiem un, pretēji Haidta jūsmīgajiem izteicieniem, vien palocīja galvu.

Jorka pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri desmitiem.

Bonds jau grasījās iet prom, taču Haidts viņu aizkavēja un ar galvas mājienu parādīja televizora virzienā. Danns ieslēdza Sky ziņu kanālu, kas raidīja no Londonas, un pieklusināja skaņu.

-    Jūs gribējāt redzēt mūsu pirmo projektu. Es jums pastāstīšu, kas šeit norisinās.

I Iaidts apsēdās un izklāstīja Bondam to, ko viņš jau zināja. "Ben-1 Iinomas" projekta būtība bija slepena materiāla rekonstruēšana vai noskenēšana ar nolūku to pārdot vai izmantot izspiešanai un šantāžai.

Izlikdamies, ka tas atstāj iespaidu, Bonds iepleta acis. Vēl reizi zagšus paskatījies uz izeju, viņš nosprieda, ka diez vai būtu iespējams piepeši mesties ārā no telpas muskuļotais apsargs melnajā uzvalkā stāvēja līdzās durvīm.

-    Saprotiet, Teron, ka vakar, kad stāstīju par dokumentu smalcināšanas operācijām, es nebiju pilnīgi atklāts. Taču tas notika pirms mūsu nelielās pārbaudes ar šauteni. Es atvainojos.

Bonds paraustīja plecus un izvērtēja situāciju un ienaidnieka spēkus. Secinājumi nebija viņam par labu.

Lupatlasis izlaida cauri bārdai garos, dzeltenīgos nagus.

-    Jūs droši vien māc ziņkāre par šodien gaidāmajiem notikumiem. Es uzsāku projektu "Ben-Hinoma" ar vienīgo mērķi zagt un pārdot slepenu informāciju. Taču tad aptveru, ka tajā slēpjas ienesīgāks… un manās acīs apmierinošāks uzieto noslēpumu izlietojums. Tos var izmantot par ieročiem. Nogalināt un iznicināt. Pirms vairākiem mēnešiem es tikos ar kāda farmācijas uzņēmuma vadītāju, Haidts stāstīja. Šim uzņēmumam, R &amp; K Pharmaceuticals no Ziemeļkarolīnas pavalsts Roli pilsētas, es pārdevu rekonstruētos komercnoslēpumus. Viņi ar to bija apmierināti, taču izteica kādu citu piedāvājumu. Mazliet radikālāku. īpašnieks pastāstīja man par kādu ģeniālu pētnieku, Jorkas profesoru, kurš izstrādā jaunas pretvēža zāles. Kad tās nonāks tirgū, mana klienta uzņēmums tiks izstumts no biznesa. Firmas īpašnieks bija gatavs maksāt miljoniem dolāru, lai pētnieks aiziet bojā un viņa birojs tiek iznicināts. Tajā brīdī "Ben-Hinomas" plāns uzplauka pilnībā.

Pēc tam Haidts apstiprināja pārējos Bonda secinājumus par to, kā Haidta uzņēmuma Belgradas filiāle spējusi atjaunot Serbijas radītās bumbas plānus un rasējumus un kā radīts bumbas prototips. Rastos iespaids, ka uzbrukuma mērķis ir cits Jorkas universitātes profesors, kurš savulaik sniedzis liecības Starptautiskajā Krimināltiesā bijušās Dienvidslāvijas lietā. Viņš pasniedz Balkānu vēstures kursu auditorijā tieši blakus vēža pētnieka mācību telpai. Visi uzskatītu, ka uzbrukums vērsts pret šo slāvu izcelsmes profesoru.

Bonds paraudzījās uz ziņu lenti, kas slīdēja ekrāna apakšā. Anglijā tobrīd bija piecpadsmit pāri desmitiem.

Viņam bija jātiek ārā no konferenču zāles.

-    Ģeniāli, no tiesas ģeniāli, Bonds sacīja. Taču es gribētu paņemt savas piezīmes, lai varētu pilnībā izklāstīt savu ideju.

-    Palieciet un noraugieties mūsu svētkos. Haidts pamāja ar galvu uz televizora pusi. Danns pagrieza to skaļāk. Haidts turpināja stāstīt Bondam: Sākotnēji mēs bijām iecerējuši detonēt ierīci desmitos trīsdesmit pēc vietējā laika, taču saņēmām apstiprinājumu, ka abas lekcijas jau ir sākušās, un nolēmām sākt operāciju jau tagad. Turklāt, viņš atzina, man ārkārtīgi kārojas redzēt, kā mūsu ierīce darbojas.

Bonds nepaguva pat pirkstu pakustināt Haidts jau sastadija numuru mobilajā tālruni un paskatījās ekrāniņā.

-    Tā, signāls ir saņemts. Gaidīsim.

Visi klusuciezdami pievērsās televizoram. Tobrīd rādija ierakstītu ziņu materiālu par karalisko ģimeni. Pēc dažām minūtēm ekrāns satumsa, un tajā iezibējās melni sarkans uzraksts:

JAUNĀKĀS ZIŅAS

Tad parādījās eleganti ģērbta Dienvidāzijas izcelsmes sieviete, kura sēdēja ziņu dienesta telpā pie galda. Viņai trīsēja balss.

-    Mēs pārtraucām mūsu programmu, lai paziņotu, ka Jorka nograndis sprādziens. Ācīmredzot spridzeklis ievietots automašīnā… Varas iestādes apliecina, ka sprāgusi automašīnā ievietota bumba, kas sagrāvusi lielu daļu universitātes ēkas… Mēs nupat uzzinājām… Jā, ēka atrodas Berdfordas universitātes pilsētiņā Jorkšīrā… Tiek ziņots, ka eksplozijas laikā notikušas lekcijas, un telpas, kas atradās vistuvāk sprādziena epicentram, esot bijušas pilnas cilvēkiem… Par notikušo pagaidām neviens nav uzņēmies atbildību.

Lūkodamies ekrānā, Bonds nopūtās caur cieši sakostajiem zobiem. Turpretim Sevēra Haidta acis uzvaroši mirdzēja. Visi pārējie telpā aplaudēja tik sirsnīgi, it kā viņu iecienītākais uzbrucējs nupat butu guvis vārtus pasaules čempionāta mačā.

58. NODAĻA

Pēc piecām minūtēm notikuma vietā ieradās vietējā ziņu dienesta grupa un sāka raidīt pasaulei traģēdijas ainas. Videomateriālā bija redzama pa pusei sagrauta celtne, zeme bija nobārstīta gruvešiem un stikla lauskām, visās malās vijās dūmi, skraidīja glābēji un tuvojās dučiem policijas automašīnu un ugunsdzēsības transporta līdzekļu. Ziņu lentes virsraksts vēstīja: "Milzīgs sprādziens universitātē Jorkā."

Cilvēki šai laikmetā kļuvuši imūni pret baisiem skatiem televizorā. Divdimensiju ekrānā, kurā vel pirms brīža redzēts zinātniskās fantastikas seriāls, Ford Mondeo un M&amp;S apģērbu reklāmas, aculiecinieku piedzīvotās šausmas šķiet salīdzinoši vienmuļas.

Taču šī traģēdijas norises aina putekļu mākoņu apņemtā pussagruvusī universitātes celtne un apjukušie, bezpalīdzīgie cilvēki sagrāba savā varā, laupot runas spējas. Telpās, kas atradās vistuvāk sprādziena vietai, dzīvajos droši vien nav palicis neviens.

Bonds raudzījās ekrānā kā piekalts.

Haidts izturējās līdzīgi, taču viņa acīs spīdēja aizgrābtība. Visi trīs partneri dzīvi un trokšņaini tērzēja kā daždien cilvēki, kas vienā sekundes tūkstošdaļā sarausuši miljoniem mārciņu.

Diktore vēstīja, ka bumba bijusi pielādētā ar bārdas asmenīšiem līdzīgām metāla lauskām, kas lidojušas ar ātrumu tūkstošiem jūdžu stundā. Spridzeklis bija saārdījis lielāko daļu auditoriju un pasniedzēju kabinetus pirmajā un otrajā stāvā.

Pēc tam diktore ziņoja, ka laikraksts Ungārijā nupat atradis reģistrācijas sekretariātā atstātu vēstuli, kurā Serbijas militāro virsnieku grupa uzņemas atbildību par sprādzienu. Vēstulē teikts, ka universitāte bija "devusi patvērumu un atbalstu" profesoram, kurš ir "Serbijas iedzīvotāju un tautas nodevējs".

-    Ari tas ir mūsu roku darbs, Haidts palielījās. Kādā atkritumu grozā mēs atradām Serbijas armijas vēstuļu veidlapas.

Haidts paraudzījās uz Dannu, un Bonds atjauta, ka ari šis sīkums ir Ira izstrādātā virsplāna sastāvdaļa.

"Cilvēks, kurš padoma par visu."

-    Tagad mums jāsāk plānot svinīgās pusdienas.

Bonds vēl reizi paskatījās ekrānā un dzīrās doties uz durvju pusi, bet tajā brīdī diktore pielieca galvu un ierunājās: Jauns pavērsiens Jorkā. Balss izklausījās apmulsusi. Viņa piespieda pirkstus austiņai un ieklausījās. Jorkšīras policijas vecākais superintendants Fils Pelems gatavojas nākt klajā ar paziņojumu. Atgriežamies notikuma vietā un turpinām tiešraidi.

Ekrānā parādījās norūpējies pusmūža vīrietis policijas formastērpā, bet bez cepures un jakas stāvam pie ugunsdzēsēju automašīnas. Viņam pretī stiepās ducis mikrofonu. Vīrietis nokremšļojās. Šodien aptuveni desmitos piecpadsmit no rīta Bredfordas universitātes teritorijā detonēts spridzeklis. Lai arī celtnei nodarīts milzīgs postījums, pēc visa spriežot, nav reģistrēts neviens nāves gadījums un pusducis cilvēku guvuši nelielus savainojumus.

Visi trīs partneri apklusa. Niala Danna zilajās acīs iemirguļoja neraksturīgas emocijas.

Sadrūmis Haidts smagi nopūtās.

-    Aptuveni desmit minūtes pirms sprādziena varas iestādes saņēma ziņu, ka Jorkas universitātē vai tās tuvumā ir novietota bumba. Daži papildu fakti liecināja, ka uzbrukuma mērķis varētu būt Bredfordas universitāte, taču drošības apsvērumu dēļ tika evakuētas visas izglitības iestādes pilsētā, rīkojoties saskaņa ar plāniem, kurus amatpersonas izstrādāja pēc septītā jūlija uzbrukumiem Londonā. Es vēlreiz uzsveru, ka gūtie ievainojumi ir nebūtiski un lielākoties cietis personāls, kas palika teritorijā pēc studentu aiziešanas, lai pārliecinātos, ka viss kolektīvs ir pilnībā evakuēts. Turklāt kāds profesors, medicīnas zinātņu doktors, kuram bija paredzēts lasīt lekciju auditorijā, kas atradās vistuvāk sprādziena epicentram, ir viegli cietis. Viņš tieši pirms eksplozijas aizvāca mapes ar pierakstiem no sava kabineta. Mums ir zināms, ka serbu militāristu grupējums uzņēmies atbildību par sprādzienu, un es varu apliecināt, ka Jorkšīras policija, Metropolitēna policija Londonā un Drošības dienesta darbinieki pieliek visas pūles, lai izmeklētu šo…

Nedzirdami nospiedis taustiņu, Haidts aptumšoja ekrānu.

-    Viens no jūsu vietējiem cilvēkiem būs pārdomājis un brīdinājis varas iestādes! Huangs iesaucās.

-   Jūs solījāt, ka varam uzticēties visiem! vācietis dzedrā tonī piebalsoja, nikni vērdamies Haidtā.

Partnerība sāka irt.

Haidta skatiens aizslīdēja pie Danna, no kura sejas jau bija nozuduši acumirklīgie emociju uzplūdi. Irs koncentrējās, kā inženieris rāmi analizēdams pieļauto kļūmi. Kamēr partneri kaismīgi strīdējās, Bonds nolēma izmantot izdevību un virzījās uz durvju pusi.

Kad viņš atradās pusceļā līdz brīvībai, durvis atsprāga vaļā. Tajās parādījās apsargs, kurš, acis miegdams, pavērsa pret Bondu pirkstu. Viņš! Tas ir viņš!

-    Ko? noprasīja Haidts.

-     Mēs atradām Čensīru un mis Bārnsu sasietus viņas kabinetā. Čensīrs gan bija zaudējis samaņu no sitiena, taču atgūdamies redzējis, ka tas vīrs iebāzis roku mis Bārnsas rokassomiņā un kaut ko izņēmis. Tas izskatījies pēc nelielas rācijas. Tad viņš ar kādu sazinājies.

Haidts rauca pieri, pūlēdamies aptvert notikušo, turpretī Danna sejas izteiksme pauda, ka viņš gandrīz vai gaidījis tādu nodevību. Uztvēris inženiera skatienu, muskuļotais apsargs melnajā uzvalkā izņēma ieroci un notēmēja tieši Bondam krūtīs.

59. NODAĻA

Tātad apsargs Džesikas kabinetā bija atjēdzies agrāk, nekā Bonds paredzēja… un pamanījis, ko viņš darīja pēc tam, kad sasēja sievieti. Tobrīd Bonds izņēma no viņas somiņas citus priekšmetus, kurus Gregorijs Lems vakar no rita bija piegādājis vienlaikus ar inhalatoru.

Iepriekšējā dienā, apstājies netālu no Džesikas mājas, Bonds bija uzdevis pasažierei vairākus nesmalkjūtīgus jautājumus ar nolūku novirzīt domas, izsist viņu no līdzsvara un, ja ļoti paveiksies, saraudināt, lai aģentam būtu iemesls paņemt viņas rokassomiņu, sameklēt tajā salveti un… ieslidināt sānu kabatiņā priekšmetus, kurus Sanu Hirani bija piegādājis ar Lema palīdzību. To vidū bija miniatūrs satelittālrunis, kas atgādināja resnu pildspalvu. Dubultžogs ap rūpnīcas teritoriju neļāva noslēpt aparātiņu zālē vai krūmos lauka malā. Zinādams, ka Džesika šodien ieradīsies darbā, Bonds nolēma ieslēpt aprīkojumu viņas rokassomiņā, jo atcerējās, ka viņai ļauts nepārmeklētai iziet cauri metāla detektoram.

-    Atdod man! Haidts pavēlēja.

Bonds izvilka aparātu no kabatas. Haidts to aplūkoja, nometa uz grīdas un sašķaidīja ar papēdi.

-    Kas tu esi? Kā labā tu strādā?

Bonds papurināja galvu.

Zaudēdams agrāko rāmumu, Haidts vērās satracinātajos partneros, kuri sirdīgi mudināja ziņot, kas darīts, lai par viņiem neviens neko neuzzinātu. Vini lika atdot mobilos tāl-

/ t

ruņus. Matebula pieprasīja savu ieroci.

Danns nopētīja Bondu kā dzinēju, kuram gadījusies kļūme. Viņš ierunājās klusi, it kā savā nodaba.

-     Tu acīmredzot biji tas vīrs Serbijā. Un arī armijas bāzē Mārčā. Uzacis zem gaišajiem matiem saraucās. Kā tu izbēgi? Kā? Nešķita, ka īrs gaida atbildi; viņš neuzrunāja nevienu, tikai pats sevi. Un "Midlendsas atkritumu apsaimniekošanas" uzņēmums tur nemaz nebija iejaukts. Tas bija aizsegs tavam novērošanas darbam. Tad šeit, Nāves lauki… Balss izdzisa. Sejā vāri iezīmējās kaut kas līdzīgs apbrīnai. Iespējams, viņš nosprieda, ka Bonds pats savā ziņā ir inženieris un cilvēks, kurš prot izstrādāt sarežģītus plānus. Viņam ir kontakti Lielbritānijā, Irs uzrunāja Haidtu. Tikai tā varēja pagūt universitāti evakuēt. Viņš ir no kādas britu drošības iestādes, taču sadarbojas ar kādu vietējo. Tomēr Londonai nāksies sazināties ar Pretoriju, un mēs maksājam gana daudz ierēdņiem un varēsim novilcināt laiku. Viņš pagriezās pret apsargu. Izvediet ārā visus atlikušos strādniekus. Lai paliek tikai apsardze. Iedarbini toksiskās noplūdes trauksmi. Sadzen visus autostāvvietā. Tas radīs jauku sastrēgumu, ja ciemos sadomās ierasties policijas vai Nacionālās Izlūkošanas pārvaldes darbinieki.

Apsargs piegāja pie iekšējā tālruņa un sniedza norādījumus. Iekaucās trauksmes signāls, un no skaļruņu sistēmas vairākās valodās nodārdēja paziņojums.

-    Ko iesākt ar viņu? Huangs taujāja, pamājis uz Bonda pusi.

-    Ā, Danns lietišķi novilka, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, un pievērsās apsardzes darbiniekiem. Nogaliniet viņu un līķi iesviediet krāsnī.

Lielā auguma vīrs, tikpat bezkaislīgs kā Danns, paspēra soli uz priekšu un rūpīgi notēmēja ar Gloka sistēmas pistoli.

-     Lūdzu, nē! Bonds iesaucās un pacēla roku. Dabisks žests tādos apstākļos.

Tādēļ apsargu pārsteidza melnā asmens nazis, kuru Bonds nomērķēja viņam sejā. Tā bija beidzamā sastāvdaļa Hirani palīdzības paciņā, kas paslēpta Džesikas rokassomiņā. /

Bonds nepaguva nomērīt attālumu un nažu sviešana nebija gluži viņa stiprā puse -, taču manevrs bija vairāk domāts uzmanības novēršanai. Apsardzes vīrs tomēr paguva atvairīt ieroci, kas virpuļodams lidoja viņam virsū, un uzasinātais asmens dziļi iecirtās viņam rokā. Pirms viņš atguvās un pārējie paguva reaģēt, Bonds metās apsargam virsū, izgrieza viņam roku un atņēma pistoli. Tad viņš iešāva apsargam muskuļotajā kājā šādi vienlaikus pārliecinādamies, ka ierocis darbojas, un laupīdams apsargam kaujas spējas. Kamēr Danns un otrs bruņotais apsargs izvilka ieročus un sāka šaut, Bonds lēcienā tika ārā pa durvīm.

Gaitenī neviena neredzēja. Aizcirtis durvis, Bonds noskrēja divdesmit jardu un paradoksālā kārtā atrada patvērumu aiz zaļas atkritumu tvertnes.

Konferenču zāles durvis piesardzīgi pavērās. Otrs bruņotais sargs uzmanīgi izslīdēja gaitenī un, samiedzis acis, pārlūkoja apkārtni. Bonds neredzēja nekāda iemesla jaunekli nogalināt, tālab iešāva viņam rokā pie elkoņa. Puisis iekliegdamies nokrita uz grīdas.

Bonds zināja, ka zālē esošie būs izsaukuši papildspēkus, tāpēc piecēlās un turpināja bēgšanu. Skriedams viņš izņēma aptveri. Palikušas desmit patronas. Deviņi milimetri, simt desmit granu, ar pilnu metāla apvalku. Vieglās patronas ar vara apvalku neradīja tik lielu triecienspēku kā patronas ar dobu smaili, taču lidoja taisnā trajektorijā un šāviena ātrums bija liels.

Viņš iegrūda aptveri pistolē.

Desmit patronas.

"Vienmēr izskaiti…"

Taču, nekur tālu neticis, aģents izdzirdēja skaļu krakšķi netālu no auss, un gandrīz tai pašā acumirklī viņu sasniedza šautenes radits blīkšķis no sānu gaiteņa. Viņš redzēja tuvojamies divus vīrus apsargu haki krāsas formastērpos ar Bušmāstera sistēmas kaujas šautenēm rokās. Bonds izšāva divas reizes, netrāpīja, taču tas viņam deva iespēju izspert tuvējā kabineta durvis un ieskriet telpā, kur valdīja liels juceklis. Divsimt divdesmit trešā kalibra lodes šķaidīja aplodu, sienu un durvis.

Palikušas astoņas patronas.

Abi sargi acīmredzot zināja, kas darāms. Bonds sprieda, ka viņi ir bijušie armijnieki. Šāvienu blīkšķu apdullināts, viņš nedzirdēja balsis, taču ēnas gaitenī liecināja, ka abiem viriem piebiedrojušies pārējie, iespējams, ari Danns. Tāpat Bonds noskārta, ka uzbrucēji nodomājuši iebrukt telpā visi reizē, tādēļ ieņēmuši pozīcijas vēdekļveidīgi. Pret tādu pārspēku Bondam nebūtu izredžu.

Ēnas virzījās tuvāk.

Viņš spēja iedomāties tikai vienu izeju un tā nebija nedz īpaša gudra, nedz viltīga. Bonds iztrieca cauri loga stiklam krēslu un izlēca ārā, nokrizdams zemē sešas pēdas zemāk. Trieciens gan bija spēcīgs, taču viņš tika sveikā cauri bez lūzumiem vai izmežģījumiem un aiztraucās tālāk teritorijā, kur strādnieku vairs nebija.

Pagriezies pret vajātājiem, Bonds nometās zemē un rada patvērumu aiz nomontētas buldozera lāpstas netālu no Augšāmcelšanās rindas. Viņš pavērsa ieroci pret logu un tuvējām durvīm.

Palikušas astoņas patronas, astoņas patronas, astoņas…

Viņš vieglitēm piespieda jutīgo ieroča mēlīti un pacietīgi gaidīja, pēc iespējas pūlēdamies kontrolēt elpu.

Taču apsargi negrasījās iekrist slazdos. Pie izsistā loga neviens neparādījās. Tas nozīmēja, ka vajātāji atstāj ēku pa citām durvīm, lai ielenktu viņu no flangiem. Un tieši tā viņi tobrīd rīkojās, turklāt pavisam efektīvi. Ēkas dienvidu pusē Danns un divi apsargi metās aizsegā aiz kravas automašīnām.

Bonds instinktīvi paraudzījās uz pretējo pusi. Abi apsargi, kas iepriekš apšaudīja viņu gaitenī, tagad tuvojās no ziemeļu puses. Viņi sameklēja aizsegu aiz dzeltenzaļa ekskavatora. •

Buldozera lāpsta Bondu sargāja tikai no rietumu puses, taču tur ienaidnieka neredzēja abas grupas nāca viena otrai pretī.

Brīdī, kad viens no apsargiem atklāja uguni no ziemeļiem, Bonds aizvēlās sāņus. Bušmāstera sistēmas šautene ar īsu stobru šāva baisi precīzi. Lodes būkšķēdamas ieurbās zemē un skaļi klaudzēja pret buldozera lāpstas balstiem, un pār Bondu bira karstas svina un vara atlūzas no sasprāgušajām lodēm.

Kamēr abi apsargi ziemeļu pusē uguņoja, piespiežot Bondu pie zemes, otra vienība ar Dannu priekšgalā tuvojās no otras puses. Bonds nedaudz pacēla galvu, lai labāk saskatītu pretinieku, taču nepaguva noteikt kaut viena uzbrucēja atrašanās vietu tie slēpās aiz daudzajām atkritumu kaudzēm, eļļas mucām un iekārtam. Bonds vēlreiz pārlaida skatienu apkārtnei, taču neviena neredzēja.

Piepeši zeme viņam visapkārt gluži vai uzspraga abas grupas notvēra viņu krustugunīs, un lodes svilpa aizvien tuvāk seklajai ieplakai, kurā Bonds bija paslēpies. Apsargi ziemeļu pusē pazuda aiz kāda uzbēruma, acīmredzot iecerējuši uzrāpties augšā un izveidot ideālu skata punktu, no kura viņu apšaudīt.

"Nekavējoties jāatstāj šīs pozīcijas!" Bonds pagriezās un visiem spēkiem līda pāri nezālēm aizaugušajam mauriņam uz austrumu pusi, dziļāk teritorijā. Viņu saldēja pilnīgas nevarības sajūta. Uzbērums atradās viņam aiz muguras, vairāk kreisajā pusē. Bonds zināja, ka abi šāvēji pavisam drīz ieņems ērtu pozīciju un viņš kļūs par vieglu mērķi.

Aģents mēģināja iztēloties apsargu pārvietošanos. "Vai tiem līdz pakalna augšai atlikušas kādas piecpadsmit pēdas? Desmit? Piecas? Nē! Aiziet!" viņš sev pavēlēja, tomēr drošības pēc pagaidīja vēl piecas mokošas sekundes. Tās vilkās gliemeža gaitā kā stundas. Tad viņš apmetās uz muguras un novietoja pistoli izstieptajās rokās virs vēdera.

Viens apsargs patiešām stāvēja uzbēruma galā un centās saskatīt mērķi. Otrs tupēja viņam līdzās.

Bonds vienreiz nospieda mēlīti, pavirzīja pistoli pa labi un izšāva vēlreiz.

Vīrietis, kas stāvēja kājās, satvēra krūtis, nokrita kā nopļauts un aizripoja lejup pa nogāzi. Šautene aizslīdēja viņam iīdzi. Otrs apsargs aizvēlās prom neskarts.

Atlikušas sešas patronas. Sešas.

Un četras naidīgas personas.

Kamēr Danns ar pārējiem apšaudīja viņa atrašanās vietu, Bonds ielīda starp eļļas mucām un pārlūkoja apkārtni. Viņa vienīgais bēgšanas maršruts veda pa ēkas fasādes durvīm, kas atradās simts pēdu attālumā. Gājēju celiņš bija brīvs, taču viņu no tā šķīra liela, viegli pārskatāma platība. Dannam un abiem padotajiem viņš būtu viegls mērķis tāpat ari apsargam uzbēruma galā. Viņš varētu…

Izvirda strauja ložu krusa. Bonds iespieda seju putekļainajā zemē, līdz iestājās klusums. Nopētīdams apkaimi un šāvēju atrašanās vietas, viņš veikli pielēca kājās un metās skriet pie kāda nīkulīga kociņa, kam blakus bija sakrautas eļļas mucas, pusizjaukti mašīnu motori un ātrumkārbas. Viņš skrēja neslēpdamies, taču pusceļā pēkšņi apstājās un apcirtās. Viens no apsargiem, kurš bija ieradies kopā ar Dannu, nebija to gaidījis, un mērķēja ar aprēķinu, lai lodes trāpa Bondam kustībā dažus jardus tālāk. Apsargam nebija ienācis prātā, ka

Bonds skrējis tikai tādēļ, lai izvilinātu pretinieku no slēpņa. Divas Bonda izšautās deviņu milimetru lodes nogāza viņu zemē. Kamēr pretinieks slēpās, viņš pieskrēja pie koka un patvērās aiz nelielas atkritumu kaudzes. Piecpadsmit pēdas līdz vārtiem. Ložu kārta no Danna pozīcijām piespieda Bondu ievelties zemā augu paklājā.

Četras patronas.

Trīs ienaidnieki.

Viņš varētu nonākt līdz vārtiem desmit sekunžu laikā, taču piecas no tām viņš būtu pilnīgi neaizsargāts.

Īpašas izvēles gan nebija, jo pretinieks tuvosies no flangiem. Bet tad Bonds pamanīja kustību starp divām augstām būvgružu kaudzēm. Virs pašas zemes, tik tikko saskatāmas pāri zāles stiebriem, slējās trīs galvas. Dzīvs palikušais apsargs no ziemeļu puses bija piebiedrojies Dannam un otram apsargam. Viņi šķita dedzīgi sačukstamies, it kā apspriestu stratēģiju.

Visi trīs atradās Bonda apšaudes laukā.

Trāpīt varēja, lai gan vieglās patronas un nepazīstamais ierocis Bondam noteikti nenāca par labu. Tomēr izdevību nedrīkstēja laist secen. Jārīkojas nekavējoties. Pretinieks varēja jebkurā brīdī attapt, ka draud briesmas, un atkal paslēpties.

Gulēdams uz vēdera, Bonds notēmēja masīvo, stūraino pistoli. Sacensībās šāvēji nekad nejūt, kā nospiež mēlīti. Lai izdarītu precīzu šāvienu, vissvarīgākais ir spēja kontrolēt elpošanu un turēt roku un ķermeni pilnīgi nekustīgu, lai ieroča tēmēklis ne par matu nenovirzās no mērķa. Pirksts piespiežas mēlītei, un ierocis izšauj šķietami pats no sevis vistalantīgākie šāvēji vienmēr ir nedaudz pārsteigti, kad šāviens iet vaļā.

Šādos apstākļos otrajai un trešajai lodei, protams, jāseko atri pēc pirmās. Taču pirmā lode bija paredzēta Dannam, un Bonds gribēja būt drošs, ka tā sasniegusi mērķi.

Viņš nekļūdījās.

Atskanēja spēcīgs, skaļš krakšķis, kam sekoja vēl divi pēc kārtas.

Šaušanā ir līdzīgi kā golfā tiklīdz lādiņš aizlido, cilvēks uzreiz noprot, cik labi notēmējis. Un zibenīgās, spīdīgās lodes ietriecās tieši tur, kur Bonds bija vēlējies trāpīt.

Taču tad, sev par nepatiku, viņš atklāja, ka precizitātei nav nozīmes. Lodes ieurbās nevis ienaidniekos, bet gan lielā mirdzošā hroma plāksnē, kuru viens no viņiem noteikti Irs bija uzgājis kādā tuvējā būvgružu konteinerā un uzstādījis tādā leņķī, lai uztvertu triju pretinieku atspulgu un pievilinātu Bonda uguni. Spldigā metāla plāksne nokrita zemē.

Nolādēts…

"Cilvēks, kurš padomā par visu."

Trijotne momentāni sadalījās neapšaubāmi pēc Danna norādījuma un devās ieņemt kaujas pozīcijas. Bonds vajātājiem bija pakalpīgi atklājis savu atrašanās vietu.

Divi skrēja Bondam pa labo pusi sargāt vārtus, un Danns devās pretējā virzienā.

Atlikusi viena patrona. Viena.

Pretinieks nezināja, ka Bondam teju beigsies munīcija, lai gan drīz par to pārliecināsies.

Viņš bija iesprostots, un patvērumu dāvāja vienīgi zema kartona un grāmatu kaudzīte. Uzbrucēji viņu ielenca. Pēc neilga brīža viņš atkal nonāks krustugunis un bez iespējas efektīvi aizsargāties.

Bonds nolēma, ka jāpanāk, lai pretinieks pieņem lēmumu viņu nenogalināt, jānovilcina laiks. Viņš iesaucās: Padodos! Tad viņš piecēlās, aizmeta prom ieroci un pacēla rokas.

Abi apsargi labajā pusē atklāja sevi. Ieraugot, ka pretinieks nav bruņots, tie pieliekušies uzmanīgi tuvojās.

-    Nekusties! viens uzsauca. Rokas augšā!

Abu ieroču stobri vērsās tieši pret Bondu.

Tad netālu kāds ierunājās:

-    Velns parāvis, ko jūs kavējaties? Mums nevajag gūstekņus! Šaujiet nost!

Tādu intonāciju, protams, varēja gaidīt tikai no Ira.

60. NODAĻA

Apsargi pārmija ašus skatienus un acīmredzot apņēmās kopā aizraidīt uz viņsauli vīru, kas izjaucis "Ben-Hinomas" plānu un nogalinājis vairākus viņu kolēģus.

Abi piespieda melnās ieroču laides pie pleciem.

Bet brīdī, kad aģents gatavojās mesties zemē, bezcerīgi raugot izvairīties no lodēm, aiz muguras atskanēja skaļš blīkšķis. Cauri vārtiem izdrāzās balts furgons, aizlidinot pa gaisu žogu un dzeloņstieples. Automobilis strauji nobremzēja, durvis atvērās, izlēca gara auguma vīrietis uzvalkā, zem kura bija pavilkta bruņu veste, un atklāja uguni pret abiem apsargiem. '

Lai arī nervozs un sasprindzis, Kvalene Nkosi neatkāpās no pozīcijām.

Sargi atbildēja ar šāvieniem, taču tikai sedza atkāpšanos uz austrumu pusi, dziļāk rūpnīcas teritorijā, un drīz pazuda krūmājos. Bonds pamanīja Dannu, kurš mierīgi novērtēja situāciju, pēc tam pagriezās un aizsteidzās pa pēdām apsargiem.

Bonds paķēra savu nupat lietoto ieroci un traucās pie policijas transporta. Izkāpa Bheka Jordāna un nostājās blakus Nkosi. Apakšvirsnieks uzmanīgi vērās apkārt, meklēdams ienaidnieku. Gregorijs Lems vispirms palūkojās ārā pa furgona durvīm un tad piesardzīgi izkāpa. Rokā viņš turēja četrdesmit piektā kalibra Kolta sistēmas pistoli.

-    Tomēr nolēmāt ierasties uz ballīti? Bonds vaicāja kapteinei.

-    Nospriedu, ka nenāktu par ļaunu pabraukāties šajā pusē kopā ar citiem policistiem. Gaidīdami netālu ceļa malā, izdzirdējām šāvienus. Man radās aizdomas par malumedniecibu. Tas ir noziegums. Pietiekams iemesls, lai ielauztos teritorijā.

Nešķita, ka policiste joko. Bonds iedomājās, ka viņa šādu ieganstu sacerējusi priekšniecībai. "Ja tā, tad viņai jāiemācās melot ticamāk," nosprieda aģents.

-     Es atvedu līdzi nelielu vienību, Jordāna turpināja. Seržants Mbalula ar citiem policistiem iebruka galvenajā ēkā.

-    Tur ir Haidts… vismaz bija, Bonds pavēstīja. Tāpat arī visi tris viņa partneri. Es pieņemu, ka viņi jau ir apbruņoti. Un te noteikti ir vēl citi apsargi.

Viņš ziņoja par naidīgo personu atrašanās vietu un īsumā aprakstīja galvenās mītnes telpu izvietojumu. Pateica ari, kur atrodas Džesikas kabinets. Viņš neaizmirsa piebilst, ka ši kundze viņam palīdzējusi, un piekodināja, ka nedrīkst

vinu uztvert ka ienaidnieci.

/

Kapteine pameta ar galvu kolēģim Nkosi, un tas pieliecies devās uz ēkas pusi.

Jordāna nopūtās. Mums gāja grūti ar papildspēku savākšanu. Haidtam Pretorijā ir savs cilvēks, kas viņu sargā. Taču es piezvanīju kādam draugam no mūsu īpašo uzdevumu spēkiem. Vienība jau ir ceļā. Sai iestādei nav nekādas daļas gar politiku; lai sarikotu ciņu, gana labs ir jebkurš iemesls. Taču kaujinieki būs šeit pēc divdesmit vai trīsdesmit minūtēm.

Piepeši Gregorijs Lems sastinga. Zemu pieliecies, viņš aizlīda dienvidu virzienā, kur auga koku skupsna. Es apiešu no flanga.

Kam?

-    Pagaidi! Bonds uzsauca. Tur neviena nav. Ej līdzi Kvalenem! Aizturi Haidtu.

Taču plecīgais vīrietis nelikās dzirdam un gluži kā pavecāks bifelis pazuda krūmājā. "Nolādēts, kas viņam padomā?" prātoja Bonds.

Pēkšņi zemē ieurbās vairākas lodes. Bonds ar Jordānu metās guļus. Aizmirsis par Lemu, viņš meklēja šāvēju.

Nonākuši vairāku simtu jardu attālumā, Danns ar abiem apsargiem bija pārgrupējušies un pārtraukuši atkāpšanos, atklādami uguni uz vajātājiem. Lodes kapāja zemi pie furgona, taču lielu postu nenodarīja un nevienu neievainoja. Visi tris vīrieši izgaisa aiz atkritumu kaudzēm Pazušanas rindas malā. Kaiju bari kļuva retāki izdzirduši šāvienus, putni laidās prom.

Bonds ielēca pie furgona stūres un iepriecināts pamanīja kravas nodalījumā pusduci lielu munīcijas kārbu. Viņš iedarbināja dzinēju. Jordāna skrēja gar otru furgona pusi. Es došos jums līdzi.

Es labāk strādāšu viens pats. Pēkšņi atmiņā atausa Fillijas Meidenstones citētais Kiplinga dzejolis. Bonds nosprieda, ka tas ir itin jauks kaujas sauciens.

"Lejup uz Ben-Hinomu vai augšup uz troni/Visātrāk nonāk tas, kurš ceļo viens."

Tomēr Jordāna iekārtojās sēdekli viņam blakus un aizcirta durvis. Es solījos cīnīties blakus, ja tas būs likumīgi. Šoreiz tā ir. Brauc! Viņi bēg!

Pēc īsa pārdomu mirkļa Bonds ielika pirmajā ātrumā, un furgons aizkratījās pa zemes ceļiem, kas kā tīkls caurauda plašo kompleksu, garām Silīcija rindai, Augšāmcelšanās rindai, spēkstacijai.

Un, protams, atkritumiem, miljoniem tonnu drazu. Tur bija papīrs, plastmasas maisiņi, blāvi un spīdīgi metāllūžņi, keramikas lauskas un ēdiena atliekas, ap kurām no jauna sāka pulcēties rēgainais nevaldāmu kaiju bars.

Vadīt furgonu nebija viegli nācās izvairīties no zemes rakšanas iekārtām, konteineriem un ķīpām ar atkritumiem, kas gaidīja savu kārtu nonākt zem zemes. Labi, ka līkumotais maršruts Dannam un abiem apsargiem apgrūtināja šaušanu. Visi trīs vīrieši ik pa laikam pagriezās un izšāva, taču vairāk koncentrējās uz bēgšanu.

Jordāna sazinājās ar kādu pa rāciju un ziņoja par savu atrašanās vietu un bēgļiem, kuriem dzinās pakaļ. Bonds dzirdēja dispečeru pavēstam kapteinei, ka īpašo uzdevumu kaujinieki ieradīsies pēc pusstundas.

Kad Danns ar vīriem nonāca pie žoga, kas atdalīja netīro, nepievilcīgo uzņēmuma teritoriju no blakus izveidotā dārza, viens apsargs apmetās otrādi un izšāva furgona virzienā visu aptveri. Lodes triecās radiatora restēs un riepās. Kļuvis nevadāms, furgons sacirtās uz sāniem un pilnā gaitā taranēja papīra ķīpu kaudzi. Vienā mirklī piepūtās gaisa spilveni, un Bonds un Jordāna brīdi sēdēja kā apdulluši.

Tā kā ienaidnieks bija ievainots, Danns ar apsargiem atklāja nopietnu uguni.

Kamēr lodes kapāja metāla plāksnes, Bonds ar Jordānu izlēca no trīsošā automobiļa un aizrāpoja līdz seklajam grāvim.

-    Vai tu neesi ievainota? viņš vaicāja.

-     Nē. Es… Cik te ir skaļi! Kapteines balss nodrebēja, taču acis vēstīja, ka viņa prot pārvarēt bailes.

Bonds pavērās zem furgona riteņa arkas, ieraudzīja, ka viens no pretiniekiem nonācis viņam pa šāvienam, un guļus stāvoklī notēmēja ar savu automātisko pistoli.

Atlikusi viena patrona.

Viņš nospieda mēlīti, taču bridi, kad belzenis uzsita pa kapsulu, pretinieks pieliecās. Lode šķēla vien tukšu gaisu.

Bonds atrāva munīcijas kastes vāku, taču tajā izrādījās šautenēm domātas divsimt divdesmit trešā kalibra patronas. Otrajā kastē tāpat. Nevienā kastē Bonds neatrada deviņu milimetru pistoļu patronas. Viņš nopūtās un pārskatīja furgona kravas nodalījumu.

-    Vai tev ir kāds ierocis, kas šauj ar šīm patronām? Viņš norādija uz bagātīgo nederīgās munīcijas krājumu.

-    Kaujas šauteņu mums nav. Man ir tikai šis. Ķapteine izņēma savu ieroci. Ņem tu.

Tas bija Kolta sistēmas Paitona modeļa revolveris, trīssimt piecdesmit septītā kalibra magnums jaudīgs ierocis ar lieliski izstrādātu cilindra bloķētāju un izcilu mēlītes gājienu. Taču tas bija revolveris, kurā var ievietot tikai sešas patronas.

"Nē!" ieskatījies patrontelpā, Bonds sevi izlaboja. "Kā jau daždien konservatīva ieroču nēsātāja, Jordāna neatļāvās tur atstāt patronu."

-    Un te nav ne ātrā pielādētāja, ne citu rezerves patronu?

-    Nav.

Tātad piecas lodes pret trim ienaidniekiem ar pusautomātiskajiem ieročiem.

-     Vai tad jūs neesat dzirdējuši par Gloka sistēmas ieročiem? Bonds rūca, ieslidinādams tukšo ieroci aiz jostas uz muguras un pasvārstīdams revolveri saujā.

-      Es izmeklēju noziegumus, kapteine vēsi atbildēja. Man negadās bieži šaut pa cilvēkiem.

"Toties, kad šāds retais bridis pienāk, noderīgi turēt piemērotu ieroci pa tvērienam," Bonds domās atcirta, taču skaļi teica: Ej atpakaļ. Tikai turies drošā vietā.

Viņa cieši lūkojās Bondam acīs. Pie deniņiem, kur vērpās viņas krāšņās matu cirtas, spīguļoja sviedru lāsītes.

-    Ja tu grasies viņus vajāt, es iešu tev līdzi.

-     Bez ieroča tev nekas neizdosies.

Jordāna paskatījās turp, kur bija nozudis Danns ar pārējiem vīriem. Viņiem ir vairāki ieroči. Mums ir tikai viens. Tas nav godīgi. Mums noteikti ir jāatņem viens šaujamais.

Iespējams, kapteinei Jordānai tomēr piemita humora izjūta.

Abi sasmaidījās, un viņas kvēlajās acīs Bonds ieraudzīja degošās metāna gāzes oranžo liesmas atspulgu. Tas bija satriecošs skats.

Patverdamies aiz biezi saaugušajiem smalku skuju krūmājiem, vatsonijām, zāles, žakarandas un karaliskajam protejām, abi pieliekušies ieslīdēja Elisija laukos. Turpat redzēja arī desu kokus un dažus jaunus baobabus. Rietumkāpas provinces klimatā pat vēlajā rudeni lielākā daļa ziedu bija pilnā plaukumā. Pāris pērļvistiņu ar zināmu aizkaitinājumu nolūkojās abos cilvēkos un savā neveiklajā solī turpināja ceļu. Bonds uzreiz iedomājās par Nialu Dannu.

Uzbrukums sākās tad, kad viņi bija mērojuši septiņdesmit piecus jardus parkā. Vajātie gan devās dziļāk, taču šķita, ka tas darīts ar nolūku ievilināt Bondu un Dienvidāfrikas policisti dziļāk mežonīgajā audzē… un slazdā. Trijotne bija sadalījusies. Viens no apsargiem slēpās ar mīkstu zāli noauguša pakalna galā un raidija uguni pa vajātajiem, neļaujot tiem tikt uz priekšu, kamēr cits vīrietis visticamāk, Danns, lai gan Bonds viņu neredzēja, pa garo zāli brida arvien tuvāk pretiniekam.

Guvis izdevību izdarīt netraucētu šāvienu, Bonds nekavējās to izmantot, taču mirklī, kad viņš izšāva, apsargs iespruka aizsegā. Atkal netrāpīts. "Lēnāk!" aģents sev aizrādīja.

Palikušas četras patronas. Četras.

Bonds un Jordāna ietrausās ieplakā netālu no sukulentiem noaugušas pļaviņas un dīķa, kas pavasari droši vien kļūtu par mājvietu cēlajām japāņu karpām, un pacēla galvu virs zāles paklāja, meklēdami ienaidnieku. Pār viņiem nobira šķietami tūkstoš ložu krusa lai gan patiesībā droši vien to bija ne vairāk kā četrdesmit vai piecdesmit. Apkārt pašķīda akmeņi un ūdens.

Abi viri haki krāsas apģērbā acīmredzot izmisuši un sarūgtināti par kavēto bēgšanu nolēma likt lietā pārdrošu taktiku un uzbruka Bondam un Jordānai katrs no savas puses. Bonds divreiz izšāva pa vīrieti, kas tuvojās pa kreisi, un trāpīja viņam pa šauteni un kreiso roku. Apsargs sāpēs iekliedzās un nometa ieroci, kas noripoja pa nogāzi. Bonds gan ievēroja, ka ievainojums netraucē vīrietim ar labo roku izraut pistoli un joprojām piedalīties kaujā. Otrs apsargs metās aizsegā, un Bonds aši izšāva. Lode skāra augšstilbu, taču ari šis ievainojums rādījās virspusējs. Vīrietis pazuda krūmu biežņā.

Viena patrona. Viena patrona.

"Kur ir Danns? Zogas klāt no mugurpuses?"

Atkal iestājās klusums, lai gan ausīs skaļi zvanīja un sirdspuksti dobji, ritmiski dunēja. Jordāna trīsēja. Bonds uzlūkoja Bušmāstera sistēmas šauteni, kuru bija nosviedis ievainotais apsargs. Tā atradās desmit jardu attālumā.

Viņš uzmanīgi aplūkoja apkārtni.

Un apmēram piecdesmit vai sešdesmit jardu attālumā pamanīja augsto zāli kustamies abi apsargi, biezajā zālē neredzami, tuvojās. "Pēc minūtes vai divām viņi būs klāt. Vienu es varētu noguldīt ar pēdējo lodi, taču tad otrajam apsargam ceļš būs brīvs," sprieda Bonds.

-     Džeims? nočukstēja Jordāna, saspiezdama viņam roku. Es viņus aizvilināšu lidzi. Turp. Viņa norādīja uz līdzenumu, kurā auga zema zāle. Ja izšausi, vienam trāpīsi, bet otrs varēs paslēpties. Mans manevrs ļaus tev piekļūt šautenei.

-    Tā ir pašnāvība, viņš atčukstēja. Tu tur būsi kā uz delnas!

-    Nudien, pārtrauc taču šo nebeidzamo flirtu, Džeims!

Viņš pasmaidīja. Paklau, ja vienam no mums jābūt varonim, ļauj man. Es iešu viņiem pretī. Kad došu zīmi, grāb ciet šauteni. Vai pratīsi ar to apieties?

Viņa pamāja ar galvu.

Apsargi tuvojās. Atlika vairs trīsdesmit jardu.

-    Nenāc ārā, kamēr neesmu devis tev zīmi, Bonds čukstēja. Gatavojies.

Kamēr pretinieki piesardzīgi brida pa garo zāli, Bonds atkal pārlaida skatienu apkārtnei, dziļi ievilka elpu, tad mierīgi piecēlās kājās un, turēdams pistoli gar sāniem ar stobru uz leju, devās tiem pretī. Viņš pacēla kreiso roku.

-    Nē, Džeims! Jordāna čukstēja.

Bonds uzsauca abiem vīriem:

-    Es gribu ar jums aprunāties. Ja jūs palīdzēsiet noskaidrot citu šajā lietā iesaistīto cilvēku vārdus, jums tiks izmaksāta atlīdzība. Turklāt pret jums netiks izvirzīta apsūdzība. Vai sapratāt?

Abi apsargi, soļodami apmēram desmit pēdu atstatumā viens no otra, apstājās. Viņi apjuka. Saprata, ka pretinieks nevar nošaut viņus abus reizē, tomēr viņš lēni, mierīgi tuvojās un turēja pistoli gar sāniem.

-     Vai jūs sapratāt? Atlīdzība ir piecdesmit tūkstoši rendu.

Viņi palūkojās viens uz otru un pārlieku dedzīgi palocīja galvu. Bonds apzinājās, ka apsargi neapsver viņa piedāvājumu nopietni viņi cerēja pretinieku pievilināt tuvāk un tad izšaut. Abi pagriezās ar seju pret Bondu.

Tajā mirklī jaudīgais ierocis vienu reizi ierējās joprojām pavērsts lejup, tas ietrieca pēdējo lodi zemē. Apsargi satrūkušies pieliecās, un Bonds šāvās uz kreiso pusi, slēpdamies aiz koku rindas.

Apsargi saskatījās un paskrēja uz priekšu, pūlēdamies ieraudzīt Bondu, kurš lēcienā aizmetās aiz pakalna bridi, kad ietarkšķējās abu pretinieku šautenes.

Tajā bridi uzsprāga visa pasaule.

Šauteņu stobru galos pazibējusī uguns aizdedzināja metāna gāzi, kas sūcās ārā no mākslīgā koka saknes. Bonds ar savu pēdējo lodi to bija cauršāvis.

Viri pazuda liesmu vilni, kas uzbrāzās spēji kā kvēlojošs negaisa mākonis. Apsargi un zeme vietā, kur tie stāvēja, vienkārši izgaisa, un uguns pieņēmās spēkā. Putni panikā šāvās augstu gaisā, koki un krūmi acumirklī aizsvilās, it kā piesūcināti ar viegli uzliesmojošu šķidrumu.

Jordāna, kas atradās divdesmit pēdu attālumā, nedroši pieslējās kājās un dzīrās paņemt šauteni. Taču Bonds skrēja klāt un sauca: Plāni mainījušies! Lai paliek!

-    Ko mēs iesāksim?

Vēl viens sēnei līdzīgs liesmu mākonis izvirda turpat netālu un notrieca abus zemē. Uguns rēca tik skaļi, ka Bondam nācās piespiest muti pie viņas krāšņajiem matiem, lai pateiktu:

-    Nebūtu par ļaunu iet prom.

61. NODAĻA

j

-Jūs pieļaujat šausmīgu kļūdu!

Klusajā Sevēra Haidta balsi skanēja draudi, taču garā, ar bārdu noaugusi seja pauda pavisam pretējas izjūtas: šausmas par impērijas sabrukumu. To panāktu tālumā trakojošā uguns un īpašo uzdevumu vienība un policija, kas bija ielauzusies uzņēmuma teritorijā un kabinetā.

Tagad viņa izturēšanās nepavisam nebija valdonīga.

Rokudzelžos saslēgtais Haidts stāvēja blakus Jordānai, Nkosi un Bondam atklātajā laukumā starp biroju ēku un Atdzimšanas rindu pie vairākiem buldozeriem un kravas automašīnām. Viņi atradās netālu no tās vietas, kur vēl pirms neilga laika būtu nonāvēts Bonds… ja vien Bhekai Jordānai nebūtu izdevies dramatisks uznāciens nolūkā aizturēt "malumedniekus".

Seržants Mbalula pasniedza Bondam no Subaru atgādāto Valtera sistēmas pistoli, rezerves aptveres un mobilo tālruni.

Pateicos, seržant.

Uzņēmuma teritoriju pārmeklēja vietējā policija un Dienvidāfrikas īpašo uzdevumu vienības kaujinieki, cerēdami atrast vēl kādu aizdomās turamo un vākdami pierādījumus. Tālumā nopūlējās ugunsdzēsēju vienības, lai nodzēstu metāna baroto uguni tā tiešām bija īsta cīņa. Elisija rietumu mala pārvērtās par kārtējo elles stūrīti zemes virsū.

Pēc visa spriežot, korumpētie Pretorijas politiķi, kuriem Haidts bija maksājis, galu gala nesēdēja pārāk augstos krēslos. Nekavējoties iejaucās augstas amatpersonas, pavēlēja politiķus saņemt ciet un nodrošināt visus nepieciešamos papildspēkus Jordānas operācijai Keiptaunā. Policistu vienības tika izsūtītas arestēt Green Way birojus visās Dienvidāfrikas pilsētās.

Apkārt šaudījās arī ārsti, apraudzīdami ievainotos gan tikai Haidta drošības dienesta darbiniekus.

Haidta partneri, Haungs, Eberhards un Matebula, arī bija apcietināti viņu līdzdalība noziegumā gan vēl nebija pilnīgi skaidra, taču drīz tiks noteikta. Pilnīgi droši bija zināms vien tas, ka visi trīs bija kontrabandas ceļā ieveduši valstī šauļamieročus, un arestam ar to pietika.

Četri apsargi, kas bija palikuši dzīvi, un lielākā daļa no aptuveni simts rūpnīcas darbiniekiem, kuri vēl pirms brīža drūzmējās autostāvvietā, bija aizturēti un gaidīja nopratināšanu.

Danns bija izbēdzis. Īpašo uzdevumu vienība atrada pierādījumus par motociklu, kas acīmredzot slēpts zem salmiem klāta brezenta. Nav brīnums, ka Irs bija sagatavojis sev glābšanas laivu.

-   Es neesmu vainīgs! Severs Haidts neatlaidās. Jūs mani vajājat tālab, ka esmu brits. Un baltais. Tie ir aizspriedumi.

Jordāna neizturēja. Aizspriedumi? Es esmu arestējusi sešus melnos, četrus baltos un vienu aziātu. Kā lai citādi to nosauc, ja ne par varavīksni?

Pamazām Haidts sāka apzināties piedzīvoto katastrofu. Acis novērsās no ugunīm un sāka pārlūkot pārējo uzņēmuma teritoriju. Iespējams, viņš meklēja Dannu. Bez sava inženiera Haidts būtu kā bez rokām.

Viņš uzmeta skatienu Bondam un pievērsās Jordānai, uzrunādams sievieti izmisuma pārpilnā balsī:

-    Vai mēs varētu kaut kā vienoties?-Es esmu ļoti bagāts.

-    Laime, ka tā, kapteine attrauca. Juristu pakalpojumi jums izmaksās diezgan daudz.

-    Es nemēģinu jūs piekukuļot.

-     Tiešām ceru, ka ne. Tas būtu gaužām nopietns noziegums. Tad viņa lietišķi piebilda: Es gribu zināt, kurp devies Nials Danns. Ja pateiksiet, es paziņošu prokuroram, ka jūs varat palīdzēt man viņu atrast.

-    Es jums varu nosaukt viņa dzīvokļa adresi…

-    Turp jau ir nosūtīti policisti. Pasakiet, kur vēl viņš var paslēpties?

-    Jā… Gan es izdomāšu.

Bonds ieraudzīja, ka no tuksnešainās, pamestās teritorijas daļas tuvojas Gregorijs Lems. Viņš nesa lielo pistoli tā, it kā nekad nebūtu šāvis ar ieroci. Bonds atstāja Jordānu un Haidtu sarunājamies pie tumšajām eļļas mucām, kas sakrautas uz paliktņiem, un satikās ar Lemu pie nobružāta būvgružu konteinera.

-    Ā, Bonds! noteica MI6 aģents, smagi elsdams un pat dzestrajā rudens gaisā svīzdams. Uz sejas melnēja netīrumi, un žakete piedurknē bija ieplēsta.

-    Dabūji lodi? Bonds pameta ar galvu uz plīsumu, kuru acīmredzot bija radījis šāviens. Uzbrucējs šāvis no tuva atstatuma, jo caurumam apkārt vīdēja pulvera apdeguma pēdas.

-    Paldies Dievam, rokai nekādu postu nenodarīja. Vienīgi manam iecienītākajam uzvalkam.

Viņam palaimējies. Ja lode būtu pavirzījusies kādu collu pa kreisi, augšdelms būtu sadragāts.

-     Kur tad palika tie, kuriem tu dzinies pakaļ? Bonds taujāja. Es viņus tā ari neredzēju.

-     Par nožēlu, aizlaidās katrs uz savu pusi. Es zināju, ka viņi apmetīs loku un man uzbruks, taču tik un tā gāju vienam pa pēdām. Tā es ieguvu savu lorda Nelsona roku. Viņš pieskārās piedurknei. Sasodīts, viņi taču pārzina teritoriju, bet es ne. Vienam tomēr izdevās trāpīt.

-    Vai gribi pasekot asins pēdām?

Lems samirkšķināja acis. Es tā ari darīju. Bet tās pazuda.

Bondam zuda interese par dēkaiņa piedzīvojumiem bušā, un viņš pagāja malā, grasīdamies zvanit uz Londonu. Tanī bridi viņš izdzirdēja vairākus skaļus krakšķus un uzreiz noprata, ka jaudīgas lodes ir trāpījušas mērķi tiem sekoja attālu raidītu šauteņu zalves.

Apcirties Bonds taustījās pēc pistoles un pārlaida skatienu apkārtnei. Taču šāvēja neredzēja, vienīgi upuri Bheka Jordāna asiņoja. Viņa savēzēja rokas un, klupdama atmuguriski, ievēlās dubļainajā grāvi.

62. NODAĻA

-    Nē! kliedza Bonds.

Pirmajā mirkli instinkts lika steigties kapteinei palīgā, taču apjomīgais asiņu, kaulu un audu jūklis liecināja, ka viņa, visticamāk, nav izdzīvojusi.

Nē…

Bonds atcerējās Llgogo, oranžo liesmu atspīdumu Jordānas acīs, uzlūkojot abus apsargus Elisijā, un vāro smaidu.

"Viņiem ir vairāki ieroči. Mums ir tikai viens. Tas nav godīgi. Mums noteikti ir jāatņem viens šaujamais."

-    Kapteine! sauca Nkosi, slēpdamies aiz netālā būvgružu konteinera. Pārējie policisti raidīja lodes apkārt uz labu laimi.

-    Pārtraukt uguni! Bonds kliedza. Nešaujiet uz aklo. Pārlūkojiet perimetru, mēģiniet saskatīt uzliesmojumus stobra galā!

īpašo uzdevumu vienības kaujinieki tā nenervozēja ieņēmuši labas pozīcijas aizsegos, tie mekleja mērķi.

Tātad inženieris tomēr bija parūpējies, lai mīļotais priekšnieks varētu aizbēgt. Tieši to gaidīja Haidts. Danns piespiedīs policistus meklēt aizsegu, kamēr Haidts tiks līdz iepriekš norunātai vietai tepat mežā, kur citi apsargi viņu gaidīs ar automašīnu. Iespējams, ka teritorijā ir noslēpts helikopters. Haidts gan vēl nebija sācis skriet viņš joprojām kavējās starp transportēšanas platformu rindām, kur Jordāna viņu bija nopratinājusi. Varbūt gaidīja kārtējo ložu birumu, kas spiedīs pretinieku meklēt patvērumu.

Pieliecies Bonds sāka virzīties uz Haidta pusi. Kuru katru bridi staltais vīrietis varētu mesties skriešus uz buša pusi, Danna un, iespējams, citu uzticamu apsargu apšaudes piesegts.

Un Džeimss Bonds negribēja to pieļaut.

Viņš dzirdēja Gregoriju Lemu taujājam, vai nu ir droši, taču pašu kolēģi vairs neredzēja. Aģents attapa, ka MI6 darbinieks ir ielēcis pilnā būvgružu konteinerā.

Bonds apņēmās nepieļaut, ka Haidts aizbēg Bhekas Jordānas nāve nedrīkstēja but velta.

Pacēlis ieroci un gatavs neitralizēt Haidtu, viņš ieskrēja ēnainajā vietā starp augstajām eļļas mucu platformām.

Un sastinga. Sevērs Haidts nekur negrasījās bēgt. Lupatlasis, trūdu karalis un sapņotājs, entropijas pavēlnieks, gulēja uz muguras ar diviem ložu caurumiem krūtīs un vienu pierē. Laba tiesa pakauša bija izšķīdusi.

Bonds iegrūda ieroci maksti. īpašo uzdevumu vienības kaujinieki visapkārt sāka slieties augšup. Viens iesaucās, ka snaiperis jau ir pametis pozīcijas un pazudis bušā.

Aiz muguras negaidīti atskanēja skarba sievietes balss: Sihlama!

Tanī brīdī Bonds ieraudzīja no grāvja ārā lienam Bheku Jordānu, kura slaucīja seju un spļāva asinis. Viņa bija sveika un vesela.

Danns bija aizšāvis garām. "Bet varbūt viņa mērķis patiesībā bija paša priekšnieks?" Asiņainā masa Jordānas seju un krūtis apšļāca brīdī, kad Haidtam trāpīja lodes un viņa stāvēja blakus.

Bonds kapteini ievilka aizsegā aiz eļļas mucām. Nāsīs iesitās šķebinošais asiņu smārds.

-    Danns vēl ir tuvumā.

-    Kā jums ir, kapteine? Nkosi uzsauca.

-    Labi, labi, viņa atvairījās. Un Haidts?

-    Miris, Bonds paskaidroja.

-    Masende! viņa nolamājās.

Apakšvirsnieka sejā uzplauka smaids.

Norāvusi blūzi, zem kuras bija melns kokvilnas bezrocis un bruņuveste, Jordāna noslaucīja seju, kaklu un matus.

Policisti no pakalna kores sauca, ka perimetrs ir tīrs. Skaidrs, ka Dannam nebija vajadzības palikt viņš bija panācis to, ko vēlējās.

Bonds atkal nopētīja līķi un secināja lodes ieurbušās netālu cita no citas un liecina par to, ka Irs tēmējis uz Haidtu. Tas, bez šaubām, šķita loģiski Danns bija spiests nogalināt šo cilvēku, lai tas neko nepagūtu pastāstīt policijai. Tagad Bondam atausa atmiņa vairākas reizes pēdējo dienu laikā, kad Danns bija uzmetis Haidtam padrūmus skatienus, kas pauda… aizkaitinājumu, nicinājumu. Varbūt pat greizsirdību. Iespējams, ka Lupatlaša slepkavības iemesli tomēr ir personiskāki.

Lai nu kādi tie bija, Irs, kā parasti, paveicis darbu nevainojami.

Jordāna iesteidzās biroja ēkā. Pēc desmit minūtēm viņa parādījās no jauna ar mitru seju un matiem acīmredzot uzmeklējusi dušu vai ūdens krānu un lielāko daļu asiņu noskalojusi. Viņa niknojās uz sevi. Mans aizturētais gājis bojā. Vajadzēja viņu labāk sargāt. Es nebiju domājusi…

Viņu pārtrauca šaušalīgs, žēls kliedziens. Kāds traucās šurp un kliedza: Nē, nē, nē!

Džesika Bārnsa steidzās pie Haidta mirstīgajām atliekām. Nelikdamās ne zinis par baismajiem ievainojumiem, viņa nometās zemē un abām rokām cieši apskāva un šūpoja bojāgājušo mīlnieku.

Bonds satvēra viņu aiz šaurajiem, trīsošajiem pleciem un palīdzēja piecelties. Nē, Džesika. Nāciet man līdzi.

Aģents aizveda viņu aizsegā aiz buldozera. Bheka Jordāna ari piegāja klāt.

-    Viņš ir miris, viņš ir miris… Džesika piespieda galvu Bondam pie pleca.

Bheka Jordāna izņēma rokudzelžus.

-    Viņa mēģināja man palīdzēt, Bonds atgādināja. Esmu pārliecināts, ka Džesika nezināja, ar ko nodarbojās Haidts.

Kapteine atlika rokudzelžus atpakaļ. Mēs aizvedīsim viņu uz iecirkni un palūgsim sniegt liecību. Domāju, ka ar to mēs aprobežosimies.

Bonds atkāpās no Džesikas un saņēma viņu aiz pleciem. Paldies, ka palīdzējāt. Es apzinos, cik tas bija grūti.

Viņa dziļi ieelpoja. Un, mazliet nomierinājusies, pajautāja:

-    Kas to izdarīja? Kas viņu nošāva?

-    Danns.

Pārsteigumu Džesikas seja nepauda. Man viņš nekad nav paticis. Sevērs bija aizrautīgs, impulsīvs. Nemedza visu, kā nākas, apdomāt. Nials to apjauta un iekārdināja viņu ar saviem plāniem un gudrību. Man jau toreiz viņš šķita neuzticams. Taču man trūka drosmes to paziņot skaļi. Sieviete uz brīdi aizvēra acis.

-     Lūgšanas jums acīmredzot labi padodas, Bonds atzina.

-    Pat pārāk labi, Džesika atčukstēja.

Džesikai uz vaiga un kakla vīdēja koši Haidta asiņu traipi. Bonds aptvēra, ka pirmo reizi redz viņai uz ādas kādu krāsu. Viņš ieskatījās sievietei acīs. Daži man pazīstami cilvēki varētu jums sniegt palīdzīgu roku, kad atgriezīsieties Londonā. Viņi ar jums sazināsies; es to nokārtošu.

-    Pateicos, Džesika nomurmināja.

Kāda policiste viņu aizveda.

-     Vai gaiss tirs? Gregorijs Lems pamatīgi iztrūcināja Bondu, taču pats acīs nerādījās. Tad Bonds attapās, ka Lems joprojām slēpjas būvgružu konteinerā.

-    Tīrs.

MI6 aģents iztrausās no paslēptuves.

-     Uzmanies, te ir asinis, Bonds piekodināja Lemam, kurš tik tikko neiekāpa sarkanaja peļķē.

-   Ak Dievs! viņš klusi izgrūda un, likās, kuru katru brīdi izvemsies.

Bonds pievērsās Jordānai. Man jāzina, cik vērienīgs bija projekts "Ben-Hinoma". Vai vari pavēlēt saviem policistiem savākt visus dokumentus un datorus no Izpētes nodaļas? Un jūsu datornoziegumu vienībai vajadzēs uzlauzt paroles.

-    Jā, protams. Liksim aizvest uz mūsu birojiem. Tur arī varēsi tos apskatīt.

-    Ļaujiet man, komandieri, piedāvājās Nkosi.

Bonds viņam pateicās. Policists izturējās manāmi savaldīgāk un vairs tā nešķobīja apaļo seju kā agrāk. Aģents nodomāja, ka šī apakšvirsniekam droši vien bijusi pirmā aizturēšana ar apšaudi. Šādas ugunskristības Nkosi padarīs citādu uz mūžiem, taču Bonds sprieda, ka tās jauno policistu nevis novājinās, bet drīzāk bagātinās. Nkosi pameta ar roku dažiem Dienvidāfrikas tiesmedicinas ekspertiem un aizveda tos uz ēku.

-    Vai drīkstu uzdot jautājumu? Bonds vaicāja kapteinei. Viņa pagriezās, un aģents turpināja: Ko tu teici, kad rāpies ārā no grāvja?

Tumsnējā sejas āda neļāva noprast, vai viņa ir pietvīkusi.

-    Tikai nestāsti Ugogo.

-    Nestāstīšu.

-    Pirmais vārds zulu valodā nozīmē… Droši vien anglisk atbilstlgakais būtu "velns".

-    Es pats zinu šim vārdam dažas citas versijas. Un otrs? Viņa samiedza acis. To es, Džeims, atļaušos noklusēt.

-    Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka tas saistīts ar zināmu viriešu ķermeņa daļu. Un neuzskatu, ka būtu prātīgi tevi šajā virzienā iedrošinā

63. NODAĻA

Vēlajā pēcpusdienā saule sāka ripot uz ziemeļrietumiem. Džeimss Bonds, nomazgājies dušā un pārģērbies, no Tablc Mouiitaiii viesnīcas devās uz Keiptaunas centrālo policijas iecirkni.

Ejot cauri ēkai uz Jordānas kabinetu, viņš juta sev pievēršamies vairākus skatienus. Cilvēki lūkojās viņā ar apbrīnu, nevis ar ziņkāri, kā tas bija noticis pirmajā reizē pirms vairākām dienām. Iespējams, stāsts par viņa lomu Sevēra Haidta plānu novēršanā bija izplatījies. Arī tas, kā aģents ar vienu vienīgu lodi bija aizraidījis viņsaulē divus pretiniekus un uzlaidis gaisā pildizgāztuvi, bija ievērības cienīgs sasniegums. Vēlāk Bonds, sev par lielu atvieglojumu, uzzināja, ka uguns pamazām apdzēsta. Viņam nepavisam negribējās palikt vietējo atmiņā kā cilvēks, kura dēļ lidz pat smilšakmens pamatiem nodegusi prāva Keiptaunas teritorija.

Bheka Jordāna viņu sastapa gaitenī. Viņa bija vēlreiz nomazgājusies dušā un pārģērbusies tumšās biksēs un dzeltenā blūzē košā un līksmā, it kā spējā pretstatā rūpnīcā pārdzīvotajām šausmām.

Viņa norādīja Bondam uz savu kabinetu. Abi apsēdās blakus iepretim rakstāmgaldam.

Dannam izdevies patverties Mozambikā. Drošībnieki viņu tur pamanījuši, taču viņš iejuka kādā nelāgā Maputu pilsētas rajonā. Atklāti runājot, laba tiesa tās pilsētas ir nepievilcīga. Es piezvanīju kolēģiem Pretorijā, Finanšu izlūkdienestā, Dienvidāfrikas Republikas Īpašās izmeklēšanas vienībā un Banku riska informācijas centrā. Tika pārbaudīts viņa konts; protams, pēc tam, kad saņēmām orderi. Vakar pecpusdienā uz Danna Šveices bankas kontu pārskaitīti divsimt tūkstoši mārciņu. Pirms pusstundas viņš konta saturu izsūtījis uz dučiem anonīmu virtuālo kontu. Tiem viņš var piekļūt no jebkuras vietas pasaulē, tālab mums nav ne jausmas, kurp viņš varētu doties. Abu sejas bija savilktas līdzīgā netīksmes pilnā grimasē. Ja viņš uzrodas dienas gaismā vai atstāj Mozambiku, drošībnieki man ziņos. Bet līdz tam viņš mums nav sasniedzams.

Tobrīd parādījās Nkosi, stumdams lielus ratiņus ar kastēm. Tie bija dokumenti un klēpjdatori, kurus atsavināja Greet i Way Izpētes nodaļā.

Jordāna ieveda apakšvirsnieku un Bondu tukšā telpā, kurā Nkosi ap galdu uz grīdas bija sakrāvis kastes. Bonds jau pacēla kādas kastes vāku, taču Jordāna viņu pēkšņi atturēja.

-     Uzvelc cimdus. Es negribu, lai tu sabojā pierādījumus. Viņa pasniedza zilus lateksa cimdus.

Bonds sāji pasmējās, tomēr cimdus paņēma. Jordāna un Nkosi atstāja viņu strādājam. Iekams ķerties pie kastēm, aģents piezvanīja Billam Teneram.

-    Džeims, ierunājās štāba priekšnieks, mēs saņemam signālus. Rādās, ka jums tur gājusi elle vaļā.

Šāda vārdu izvēle Bondu uzjautrināja. Viņš sīki izstāstīja par apšaudi rūpnīcā, Haidta likteni un Danna aizbēgšanu. Izstāstīja arī par farmācijas uzņēmuma prezidentu, kas bija nolīdzis Haidtu. Teners solījās informēt FIB, lai sāk izmeklēšanu un aiztur šo cilvēku.

-     Man vajadzēs īpašo aizturēšanas vienību, lai notvertu Dannu. Ja vien varam noskaidrot viņa atrašanās vietu. Vai tuvuma neuzturas kāds nulle, nulle vienības aģents?

Teners nopūtās. Raudzīšu darīt, ko varēšu, Džeims. Bet Austrumsudānas situācijas dēļ man daudz lieku cilvēku nav. Mēs palīdzam Ārlietu un Sadraudzības lietu ministrijai un jūras kājniekiem drošības jautājumos. Iespējams, varēšu tev nogādāt kādu īpašo uzdevumu vienību kaujinieku no Aviācijas vai Jūras desanta dienestiem. Vai derēs?

-     Labs ir. Es izskatīšu visu, ko mēs savācām no Haidta uzņēmuma galvenās mītnes. Kad būšu pabeidzis, es tev piezvanīšu un ziņošu arī M.

Saruna beidzās, un Bonds steidza izklāt uz lielā galda "Ben-Hinoma" dokumentus. Viņš mazliet vilcinājās, tomēr, pazobodamies par sevi, uzvilka zilos cimdus. "Vismaz draugam Ronijam Volensam no Skotlendjarda būs iemesls uzjautrināties, kad par to uzzinās." Volenss mēdza daudzināt, ka no Bonda iznāktu nekam nederigs detektīvs, jo viņam ir tieksme noziedzniekus piekaut vai nošaut, nevis sakārtot pierādījumus un nogādāt vainīgos uz apsūdzēto sola.

Gandrīz stundu Bonds pārlapoja dokumentus. Visbeidzot, juzdams, ka ievācis pietiekami daudz ziņu, viņš atkal zvanija uz Londonu.

-    Šeit norisinās tīrie murgi, nulle, nulle, septiņi, M. piesmakušā balsī pavēstija. Tas muļķis no Trešās daļas iedarbinājis ļoti ietekmīgas sviras. Panāca, ka visu Vaitholu slēdz. Dauningstrītu ari. Sasodīts, bulvārpresei tik padod ziņu, ka starptautiska sanāksme par drošības jautājumiem slēgta drošības trauksmes dēļ.

-    Vai tā bija nepamatota? Bonds bija pārliecināts, ka uzbrukums tiks vērsts pret Jorku, taču tas nenozīmēja, ka Londonai pilnīgi nekas nedraud. Tieši tā viņš bija licis manīt Teneram, zvanīdams pa satelīttālruni no Džesikas Bārnsas kabineta.

-    Pilnīgi. Green Way uzņēmuma inženieri kopā ar policiju pārliecinājās, ka šie atkritumu tuneļi ap Vaitholu ir droši. Lai nebūtu nekādas bīstamas radiācijas, nekādu spridzekļu, nekādu sazvērestību. Signāli no mobilajiem un e-pastiem Afganistānā kļuvuši intensīvāki, jo mēs ar CIP pagājušajā pirmdienā turp nolaidāmies un neviens nevarēja apjēgt, kāda velna pēc mēs to darījām.

-    Un Osborns-Smits?

-    Tas nav būtiski.

Bonds netika gudrs, vai šīs apzīmējums ir veltīts pašam Trešās daļas darbiniekam vai ari viņa liktenim, kuru nav pat vērts apspriest.

-    Tā, un kas norisinās pie jums, nulle, nulle, septiņi? Es gribu dzirdēt visus sīkumus.

Iesākumā Bonds izstāstija par Haidta bojāeju un viņa trīs galveno partneru arestu. Viņš aprakstīja arī Danna aizbēgšanu un savu ieceri izpildīt svētdien doto Otrā līmeņa pavēli aizturēt īru.

Pēc tam Bonds sīki izklāstīja par "Ben-Hinomas" plānu par to, kā Haidts zaga un apkopoja slepenu informāciju, iecerēja šantažēt upurus un izspiest naudu. Tad Bonds uzskaitīja tās pilsētas, kurās Haidts darbojies. Tā bija Londona, Maskava, Parīze, Tokija, Ņujorka un Mumbaja, bet mazākas filiāles ierīkotas arī Belgradā, Vašingtonā, Taipejā un Sidnejā.

Klausulē iestājās klusums, un Bonds iztēlojās, kā priekšnieks košļā cigāru, apdomādams dzirdēto.

-    Sasodīti gudrs zellis. Ziņas guvis no atkritumiem, ģenerāldirektors noteica.

-    Haidts apgalvoja, ka atkritumu savācējus neviens neievēro. Tie patiesībā ir neredzami. Viņi ir visur, taču cilvēki lūkojas tiem cauri.

Šī bija retā reize, kad M. atļāvās pasmieties. Man vakar radās izdevība par to pārliecināties. Tad viņš kļuva nopietns. Ko tu iesaki, nulle, nulle, septiņi?

-    Es liktu mūsu sūtniecību cilvēkiem un MI6 visdrīzākajā laikā slēgt visas Green Way filiāles un uzņēmumus, kamēr projekta dalībnieki vēl nav nozuduši. Iesaldēt visus kontus un sekot ienākošās naudas plūsmai. Tas mūs aizvestu pie atlikušajiem "Ben-Hinomas" klientiem.

-    Hmm, norūca ģenerāldirektors, un viņa balss izklausījās neraksturīgi vieglprātīga. Tā droši vien varētu, jā.

"Kas vecajam vīram ir padomā?"

-     Lai gan es neesmu pārliecināts, vai būtu nepieciešams pārlieku steigties. Arestēsim galvenos dalībniekus visās vietās, jā, bet… nulle, nulle, septiņi, ko tu teiktu, ja mēs dažus mūsu vienības aģentus nosūtītu uz šiem birojiem un dažviet paildzinātu projektu "Ben-Hinoma"? Man nebūtu iebildumu noskaidrot, ko izsviež atkritumos Valsts Kosmosa pētniecības stacija Maskavas pievārtē. Un vēl es prātoju, ko sasmalcina Pakistānas konsulāts Mumbajā. Būtu interesanti to izdibināt. Nāksies sarunāt ar žurnālistiem, lai pagaidām neziņo par Haidta patiesajiem nolūkiem. Likšu dezinformācijas puišiem no MI6 palaist "pīli", ka Haidts sapinies ar organizēto noziedzību vai ko tamlīdzīgu. Neko konkrētu neteiksim. Ar laiku valodas nāks gaismā, bet līdz tam mēs būsim savākuši vienu otru vērtīgu atradumu.

"Vecais viltnieks!" Bonds klusībā nosmējās. Tātad Ārzemju attīstības grupa sāks darboties atkritumu pārstrādes industrijā. Spīdoši, ser.

-     Nosūti visu informāciju Billam Teneram, un ar to arī strādāsim. M. bridi klusēja un tad noskaldīja: Tas nolāpītais Osborns-Smits apturējis visu Londonas satiksmi. Sazin, kad vēl tikšu mājās. Es tā ari neesmu sapratis, kālab M4 maģistrāli nevarēja uzbūvēt līdz pašai Ērlskortai!

Un klausule tika nolikta.

64. NODAĻA

Džeimss Bonds sameklēja Felisitijas Vilingas vizītkarti un piezvanīja viņai uz darbu, gribēdams pirmais pavēstīt, ka viens no viņas vadītās organizācijas ziedotājiem ir noziedznieks… un gājis bojā aizturēšanas operācijas laikā.

Taču viņa jau zināja. Reportieri bija viņu apciemojuši un luguši izteikties par Green Way ciešajām saiknēm ar mafiju un Camorra. Bonds tobrīd nodomāja, ka "dezinformācijas puiši no MI6" neapšaubami strādā ārkārtīgi veikli.

Felisitija neslēpa niknumu par dažu žurnālistu mājieniem, ka viņa zinājusi par Haidta reputāciju, taču labprāt pieņēmusi viņa ziedojumus. Velns un elle, kā viņi drīkst tā jautāt, Džln? Debesu vārdā, Haidts mums ik gadu pārskaitīja piecdesmit vai sešdesmit tūkstošus mārciņu. Tas, bez šaubām, ir dāsns ziedojums, taču daudzi citi mums ir dāvinājuši krietni vairāk. Es ne mirkli nevilcinātos atteikties no ikviena ziedotāja, ja uzzinātu, ka tas nodarbojas ar nelikumībām. Balss atmaiga. Bet tu taču neesi cietis, vai ne?

-    Es pat nebiju klāt, kad policija iebruka uzņēmumā. Man vēlāk piezvanīja un uzdeva dažus jautājumus. Tas ari viss. Tomēr tas ir ellīgs satricinājums.

-    Tam es ticu.

Bonds apvaicājās par to, kā veicas ar pārtikas sūtījumiem. Viņa pastāstīja, ka kopumā atsūtīts pat vairāk nekā solīts. Sūtījumus jau izplata desmit valstis Melnajā Āfrikā. Pārtikas pietiks, lai vairākus mēnešus pabarotu simtiem tūkstošu cilvēku.

Bonds viņu apsveica un piebilda:

-    Tu taču nebūsi tik nevaļīga, ka netiksi uz Franshūku?

-    Džln, ja tu esi nodomājis izsprukt no mūsu iecerētās nedēļas nogales laukos, tavas cerības ir veltas.

Viņi norunāja no rīta satikties. Bonds apņēmās no rīta atrast kādu, kas nomazgās un nospodrinās Subaru. Viņš automašīnu bija iemīļojis par spīti tās spilgtajam krāsojumam un lielajam dekoratīvajam spoilerim uz bagāžnieka. Beidzis sarunu, viņš mierīgi atsēdās krēslā, izbaudīdams tikko dzirdēto jautrību Felisitijas balsī un arī atmiņas par kopā pavadīto laiku. Un domādams par nākotni.

"Ja tev patiešām jālien kādā tumšā nostūrī, vai tu varētu apsolīt, ka nelīdīsi… visļaunākajā vietā?"

Smaidīdams Bonds paplīkšķināja ar pirkstu pa vizītkarti, nolika to malā un no jauna uzvilka cimdus, lai turpinātu dokumentu un klepjdatoru pētīšanu un pierakstītu piezīmes par Green Way birojiem un operāciju "Ben-Hinoma", kuras nosūtīs M. un Billam Teneram. Aptuveni stundu smagi nopūlējies, Bonds nosprieda, ka ir laiks iedzert.

Viņš tīksmi izstaipījās.

Tad sastinga un lēni nolaida rokas. Tajā brīdi viņš sajuta tādu kā grūdienu. Pazīstama sajūta, kas nebija retums spiegošanas aprindās plašajā zemtekstu pasaulē, kur daudz kas patiesībā nav tāds, kā iesākumā šķitis. Bieži vien šāda trauksmaina satricinājuma cēlonis ir aizdomas, ka sākotnējais pieļāvums bijis aplams un pat draud ar katastrofālām sekām.

Lūkodamies uz piezīmēm, Bonds manīja, ka sācis strauji elst. Mute izkalta. Sirds sitās straujāk.

Bonds atkal pārlapoja simtiem dokumentu, pēc tam paķēra mobilo tālruni un nosūtīja Fillijai Meidenstonei prioritāru lūgumu. Kamēr viņa nebija atbildējusi, aģents staigāja šurpu turpu pa nelielo kabinetu un ļāvās domu gūzmai, kas traucās un šaudījās tikpat trakulīgi kā kaiju bari virs atkritumu pārstrādes rūpnīcas Pazušanas rindas.

Kad Fillija atbildēja, viņš paķēra mobilo tālruni un izlasīja īsziņu, lēni atlaizdamies neērtajā krēslā.

Pēkšņi, pacēlis acis, viņš ieraudzīja priekšā stāvam Bheku Jordānu.

-    Džeims, es tev atnesu kafiju, viņa sacīja. īstā krūzītē.

To rotāja Dienvidāfrikas futbola izlases spēlētāju sejas

visā savā krāšņumā.

Redzēdama, ka aģents neatbild un pat nepasniedzas pēc kafijas, viņa nolika krūzi uz galda. Džeims?

Bonds apzinājās, ka sejas izteiksme nodod viņā kūsājošo trauksmes sajūtu. Pēc brīža viņš nočukstēja:

-    Es laikam visu esmu sapratis aplam.

-    Ko tieši?

-    Visu. Gan par "Ben-Hinomu", gan par "Divdesmitā datuma incidentu".

-    Stāsti!

Bonds izslējās krēslā taisns. Pirmās pārtvertās ziņas liecināja, ka cilvēks ar iesauku Noass ir iesaistīts kādā šīsdienas notikumā, kura iznākumā ies bojā daudz cilvēku.

-    Jā. Bheka apsēdās līdzās. Sevērs Haidts.

Aģents papurināja galvu un norādīja uz Green birojā atrasto dokumentu kastēm. Tomēr es esmu izskatījis gandrīz katru papīra galiņu un pārbaudījis lielāko daļu mobilo tālruņu un datoru. Nevienā nav ne mazākās norādes uz Noasu. Un, tiekoties ar Haidtu un Dannu, es ne reizi nedzirdēju pieminam šo vārdu. Ja tā bijusi viņa iesauka, kālab tā pilnīgi nekur neparādās? Tad es sazinājos ar kolēģi no M16. Viņa itin labi pārzina datorus. Vai zini, kas ir metadati?

-     Informācija, kas iestrādāta datoru failos, Jordāna atteica. Šādi dati mums reiz palidzēja notiesāt kādu valdības ministru par korupciju.

Viņš pamāja ar galvu uz savu tālruni. Mana darbabiedrene izskatīja pusduci interneta lapu, kur minēta Haidta iesauka. Pilnīgi visās metadati rādīja, ka šī informācija uzrakstīta un augšupielādēta šonedēļ.

-    Tieši tā, kā mēs augšupielādējām datus par Džīnu Teronu, lai radītu tavu leģendu.

-   Gluži pareizi. To izdarīja īstais Noass, lai novirzītu mūsu pēdas uz Haidtu. Tas nozimē, ka sprādziens Jorkā nebija "Divdesmitā datuma incidents", kurā paredzēta tūkstošiem cilvēku bojāeja. "Ben-Hinoma" un šis incidents ir pilnīgi nesaistīti plāni. Notiks vēl kaut kas. Un drīz. Šovakar. Tieši par to vēstīja pirmā elektroniskā vēstule. Un visi šie cilvēki joprojām ir apdraudēti.

Par spīti sekmīgajai operācijai rūpnīcā, Bonds bija kārtējo reizi atgriezies pie sākotnējiem jautājumiem: "Kas ir mans ienaidnieks un kāds ir viņa mērķis?"

Neatbildējis uz šiem jautājumiem, viņš nevarēja izstrādāt rīcības plānu.

Tomēr tas ir jādara. Atlicis maz laika.

apstiprinat incidentu piektdienas vakara, divdesmitajā datumā, iespējamais cietušo skaits tūkstošos

-    Džeims?

Prātā virpuļoja faktu, atmiņu un teoriju daļiņas. Tāpat kā toreiz, Green Way Izpētes nodaļā, Bonds sāka apkopot visus viņam zināmās informācijas krikumus un pūlējās salikt kopā sasmalcināto "Divdesmitā datuma incidenta" plānu. Piecēlies kājās un salicis rokas aiz muguras, Bonds pieliecās un sāka aplūkot papīrus un zīmītes, kas klāja galdu.

Jordāna bija apklususi.

Visbeidzot viņš nočukstēja: Gregorijs Lems.

Kapteine sarauca uzacis. Kālab tu viņu piemini?

Bonds neatbildēja uzreiz. Viņš atkal apsēdās. Man būs nepieciešama tava palīdzība.

-    Protams, labprāt.

65. NODAĻA

-    Kas noticis, Džin? Tu sacīji, ka tas ir steidzami.

Viņi divi vien atradās Felisitijas Vilingas kabinetā labdarības organizācijas telpās Keiptaunas centrā netālu no kluba, kur trešdienas vakarā bija iepazinušies izsoles laikā. Pārtraucis sanāksmi, kurā piedalījās ducis pārtikas sadalē iesaistītu neatsveramu palīdzības organizācijas darbinieku, Bonds izteica vēlēšanos parunāt ar Felisitiju zem četrām acīm. Strauji aizvēris durvis, viņš paskaidroja:

-    Es ceru, ka tu varēsi man palīdzēt. Keiptaunā es pazīstu maz cilvēku un nezinu, kam varu uzticēties.

-    Saprotu.

Abi apsēdās uz kabineta lētā dīvāna. Felisitija bija ģērbusies melnos džinsos un baltā blūzē. Viņa pievirzījās tuvāk Bondam, līdz abu ceļgali saskārās. Viņa šķita vēl vairāk nogurusi nekā vakar. Bonds atcerējās, ka viņa bija aizgājusi pirms rītausmas.

-     Vispirms es gribu tev atzīties. Tas var ietekmēt mūsu braucienu uz Franshūku. Tas var ietekmēt daudzus plānus.

Pieri raukdama, Felisitija pamāja ar galvu.

-    Piedevām esmu spiests lūgt, lai tu to glabā noslēpumā. Tas ir ārkārtīgi būtiski.

Viņa uzmanīgi pētīja sarunu biedra seju. Ar mieru. Bet klāj vaļā! Es sāku nervozēt.

-    Es neesmu tas, par ko uzdodos. Laiku pa laikam es veicu dažus uzdevumus Lielbritānijas valsts labā.

-    Tu esi… spiegs? viņa nočukstēja.

Bonds pasmējās. Nē, tik grandioza šī profesija nav. Mans oficiālais amata nosaukums ir drošības un integritātes analītiķis. Parasti tas ir diezgan garlaicīgs darbs.

-    Bet tu esi viens no labajiem zēniem?

-    Tā var sacīt.

Felisitija nolaida galvu viņam uz pleca. Tu stāstīji, ka esi drošības konsultants. Āfrikā tas lielākoties nozīmē to, ka cilvēks ir algotnis vai vervē tādus. Lai gan apgalvoji pretējo, es tev īsti neticēju.

-    Tas bija izdomājums. Es izmeklēju Haidta darbību.

-     Bet es tevi lūdzu mazliet mainities. Felisitijas sejā atspoguļojās spējš atvieglojums. Un… tagad izrādās, ka tu esi pavisam citāds, nekā es biju iedomājusies. Pagrieziens par simt astoņdesmit grādiem.

-    Cik bieži vīrietis to spēj? Bonds ar sāju smaidiņu piezīmēja.

Viņa pasmaidīja. Tas nozīmē, ka… tu neesi Džins. Un tu neesi no Durbanas?

-    Nē. Es dzīvoju Londonā. Atmetis vieglo afrikandu akcentu, Bonds izstiepa roku. Mans vārds ir Džeimss. Es priecājos ar jums iepazīties, mis Vilinga. Vai tagad jūs mani izsviedīsiet pa durvīm?

Felisitija tikai mirkli vilcinājās un tad smiedamās apvija rokas viņam ap kaklu. Pēc brīža viņa atrāvās. Tu minēji, ka tev nepieciešama mana palīdzība.

-    Es tevi neiesaistītu, ja butu cita izeja. Taču esmu nonācis laika trūkumā. Uz spēles likta tūkstošiem cilvēku dzīvība.

-    Mans Dievs! Ko es varu tavā labā darīt?

-    Vai tev ir kaut kas zināms par Gregoriju Lemu?

-    Par Lemu? Felisitija sarauca smalkās uzacis. Viņš par sevi radījis samērā vieglprātīga naudas šķiedēja tēlu, tālab es vairākas reizes esmu viņu uzrunājusi, lūgdama ziedojumu. Viņš arvien solijās, taču tā arī ne reizi neko nav iedevis. Tāds dīvains cilvēks. Tāds… bauris. Viņa iesmējās. Es neteicu, ka viņš ir būrs.

-    Esmu spiests pavēstīt, ka tas ir tikai māns.

-    Mēs dzirdējām valodas, ka viņš pilda kāda pasūtījumus. Lai gan man grūti iedomāties, ka viņu kāds varētu noturēt par spiegu.

-     Es domāju, ka tā ir maska. Viņš izliekas par nelgu, lai cilvēki neuztvertu viņu nopietni un nenojaustu, ka patiesībā viņš nodarbojas ar itin skarbām lietām. Vai tu pēdējo dienu laikā esi apmeklējusi dokus?

-    Jā, itin bieži.

-    Vai esi dzirdējusi, ka Lems grasās uz šo vakaru nofraktēt kādu lielu kuģi?

-Jā, taču neko vairāk nezinu.

Bonds bridi klusēja un tad turpināja tincināt: Vai tev nav nācies dzirdēt, ka Lemu kāds nosauc par Noasu?

Felisitija padomāja. Droši pateikt nevaru, bet… Nē, laikam tomēr ir gadījies. Reiz kāds viņu nodēvēja šādā vārdā. Lema kuģniecības uzņēmuma dēļ. Bet ko tu īsti gribēji teikt par tiem tūkstošiem dzīvību?

-     Es droši nezinu, kas viņam padomā. Manuprāt, viņš iecerējis ar kravas kuģi nogremdēt kādu izpriecceļojuma laineri, kas kuģo zem britu karoga.

-    Mans Dievs! Bet kāda iemesla pēc viņš tā rīkotos?

-    Ja Lems ir iesaistījies, tad tikai naudas dēļ. Viņu būs nolīguši islāmisti, militāristi vai pirāti. Drīzumā zināšu vairāk. Mēs noklausāmies viņa tālruni. Pēc stundas vai divām pamestā viesnīcā Sixth Apostle Inn pilsētas dienvidu pusē viņam ir norunāta tikšanās ar kādu cilvēku. Es ari tur ieradīšos, lai izdibinātu, kas viņam aiz ādas.

-     Bet… Džeims, kādēļ tev pašam turp jādodas? Felisitija iebilda. Vai tad nevari piezvanīt policijai?

Bonds saminstinājās. Es tomēr nevaru šajā lietā iesaistīt policiju.

-   Tava darba dēļ? Felisitija mierīgi pajautāja. Jo tu esi "drošības analītiķis"?

Viņš mirkli klusēja. Jā.

-     Skaidrs, Felisitija Vilinga pamāja ar galvu. Tad viņa strauji paliecās uz priekšu un cieši noskūpstīja vīrieti uz lūpām. Atbildot uz tavu jautājumu, Džeims… nav svarīgi, ar ko tu nodarbojies un ko tu grasies darīt. Tas nekā neietekmēs mūsu plānus braucienu uz Franshūku. Un ari pārējos mūsu plānus.

66. NODAĻA

Maijā saule Keiptaunā noriet ap pussešiem. Traukdamies pa Viktorijas šoseju dienvidu virzienā, Bonds tīksminājās par krāšņajā saulrietā tīto sirreālo ainavu. Virs nemierpilnā Atlantijas okeāna mākoņi iekrāsojās purpursarkanām svītrām. Iestājās krēsla.

Aiz muguras palika gan Galda kalns, gan Lauvas Galvas kalns, un ceļš stiepās paralēli padrūmi cienīgajai, klinšainajai Divpadsmit Apustuļu kalnu grēdai, kas, apaugusi ar zāli, mūžzaļu skraju krūmmežu un proteju puduriem, palika kreisajā pusē. Šur tur izspraucās pa kādai piejūras priedei, kas spītīgi auga šai nepiemērotajā vietā.

Pusstundu braucis, Bonds kreisajā austrumu pusē pamanīja pagriezienu uz Sixth Apostle Inn. Ceļu rādīja divas zimes. Viena izbalējusi, ar nolupušu krāsu, vēstīja par viesnīcas nosaukumu. Zem tās otra košāka, vēlāk uzstādīta zīme liecināja, ka šeit norisinās celtniecības darbi un ieeja ir aizliegta.

Bonds strauji nogrieza Subaru no šosejas, izslēdza starmešus un lēni ripināja pa garo piebraucamo ceļu. Zem riepām čirkstēja grants. Geļš veda taisni pie savdabīgās Apustuļu kraujas, kas pacēlās apmēram simts pēdu augstumā aiz ēkas.

Parādījās noplukuši viesnīca, kura izmisīgi gaidīja solīto restaurāciju, lai gan jādomā, ka agrākos laikos tā bijusi ļoti pievilcīga vieta, kur pavadit atvaļinājumu vai arī lakstoties ap mīļāko no Londonas vai Honkongas. Brūkošā vienstāva celtne slējās plašu dārzu vidū tie gan bija aizauguši un atstāti novārtā.

Aiz ēkas pletās nezālēm aizaudzis stāvlaukums. Bonds noslēpa Subaru biezā, augsta zāles pudurī, izkāpa un paskatijās uz aptumšoto vagoniņu, ko izmantoja celtnieki. Viņš pārslidināja tam kabatas lukturīša staru. Nebija nekādu pazīmju, ka tas ir apdzīvots. Izvilcis pistoli, aģents klusītēm aizslīdēja uz viesnīcas pusi.

Galvenās durvis nebija aizslēgtas, un viņš iegāja viesnīcā. Uzvēdīja pelējuma, jaunuzklāta betona un krāsas smaržas. Vestibila galā rēgojās reģistrācijas galds bez virsmas. Pa labi atradās atpūtas istabas un bibliotēka, kreisajā pusē izvietojās plaša brokastu zāle un atpūtas telpa, kur aiz stiklotām divvērtņu durvīm ziemeļu pusē pavērās aina uz dārziem un Divpadsmit Apustuļiem, kas mijkrēsli bija tikko redzami. Šeit strādnieki bija atstājuši urbjmašīnas, ripzāģus un citus instrumentus, kas saslēgti ķēdēs ar atslēgām. Aiz šīs telpas aizstiepās gaitenis uz virtuvi. Bonds pamanīja slēdžus gan griestu lampām, gan prožektoriem, taču gaismu neieslēdza.

Zem grīdas dēļiem un sienās dzirdēja skrubināmies sīkas radības.

Bonds apsēdās brokastu zāles stūrī uz darbarīku kastes. Atlika vien gaidīt, līdz uzradisies ienaidnieks.

Prātā ienāca pulkvežleitnanta Billa Tenera vārdi drīz pēc Bonda pievienošanās Ārzemju attīstības grupai: "Paklau, nulle, nulle, septiņi, lielākoties tavā darbā nāksies gaidīt. Es ceru, ka tu esi pacietīgs cilvēks."

Bonds tāds nebija, taču ja misijas labā nepieciešams gaidīt, viņš to varēja.

Pret sienu pavīdēja gaišs stars tas noticis drīzāk nekā cerēts. Viņš piecēlās, lai paskatītos ārā pa logu. Tuvojās automašīna. Tā apstājās krūmājā netālu no parādes durvīm.

No transporta līdzekļa kāds izkāpa. Bonds viegli samiedza acis. Tā bija Felisitija Vilinga. Viņa bija rokas piespiedusi pie vēdera.

Iegrūdis šaujamo makstī, Bonds izspraucās pa galvenajām durvīm un skrēja klāt. Felisitija!

Viņa streipuļoja un tad pakrita uz grants celiņa. Džeims, palīdzi! Es… Palīdzi! Mani ievainoja.

Nākamajā brīdī Bonds pamanīja uz blūzītes izplešamies sarkanu plankumu. Arī sievietes pirksti mirka asinīs. Viņš nokrita uz ceļiem un saņēma Felisitiju rokās. Kā tas notika?

Es devos… Es devos pārbaudīt kādu sūtījumu dokos. Tur bija tas vīrs. Felisitija ieelsās. Viņš izvilka pistoli un šāva! Viņš neko neteica, izšāva uz mani un aizskrēja. Es tiku līdz mašīnai un braucu šurp. Palīdzi!

-    Bet policija? Kāpēc tu…

-    Tas bija policists, Džeims.

-Ko?

-    Es pamanīju viņam pie siksnas žetonu.

Bonds pacēla sievieti, ienesa brokastu zālē un lēni noguldīja uz putekļu apvalkiem, kas bija sakrauti pie sienas.

-     Es atradīšu pārsējus, viņš nočukstēja un sirdīgi piebilda: Tā ir mana vaina. Man vajadzēja pašam to apjaust. Tu esi "Divdesmitā datuma incidenta" mērķis. Lems nodomājis uzbrukt pārtikas vedējiem, nevis izpriecceļojuma kuģim. Kāds lauksaimniecības uzņēmums no Amerikas vai Eiropas, par kuriem tu stāstīji, ir viņu nolīdzis tevi nogalināt un iznīcināt pārtikas sūtījumu. Acīmredzot viņš samaksājis kādam policistam paveikt šo darbu.

-    Neļauj man nomirt!

-    Gan būs labi. Es sadabūšu pārsējus un piezvanīšu Bhekai. Viņai mēs varam uzticēties.

Viņš devās virtuves virzienā.

-     Nē, ierunājās Felisitija pārdabiski rāmā un mierīgā balsī.

Bonds apstājās. Un pagriezās.

-    Met prom mobilo tālruni, Džeims.

Viņš lūkojās skadrajās, zaļajās plēsoņas acīs. Rokā Felisitija turēja viņa paša ieroci Valtera sistēmas pistoli.

Kamēr viņš nesa Felisitiju ēkā, viņa to izvilkusi no maksts.

-    Tālruni! viņa atkārtoja. Neaizskar ekrānu. Izņem to aiz malām un nomet istabas stūri.

Bonds darīja kā pavēlēts.

-    Man žēl, viņa bilda. Man ļoti žēl.

Un Džeimss Bonds ticēja, ka dziļā sirds nostūri Felisitija patiešām tā domā.

67. NODAĻA

-     Kas tad tas? Džeimss taujāja, norādīdams uz viņas blūzi.

Tās, protams, bija asinis. īstas asinis. Viņas asinis. Felisitija joprojām juta dzalkstošas sāpes plaukstas virspusē, kur viņa ar saspraudi bija caurdūrusi vēnu. Izplūda gana daudz asiņu, lai notraipītu blūzi un radītu ticamu lodes ievainojuma ainu.

Viņa neatbildēja. Taču aģents ievēroja asinsizpludumiem klāto plaukstu un visu saprata.

-     Dokos nekāda policista nebija.

-    Es taču sameloju, vai ne? Apsēdies. Uz grīdas.

Kad Bonds paklausīja, Felisitija pabīdīja pistoles aizslēgu. Izkrita viena patrona, taču viņa pārliecinājās, ka patrontelpā vēl paliek otra gatava šāvienam.

-     Es zinu, ka esi apmācits atbruņot. Es arī agrāk esmu nogalinājusi cilvēkus, un uz mani tas nekādu iespaidu neatstāj. Man visumā ir vienalga, vai tu paliec dzīvs. Ar prieku nogalināšu tevi, ja tu kaut mazliet pakustēsies.

Tomēr, izrunājot vārdus "ar prieku", balss šķita nodrebam. "Velns parāvis, kas ar mani notiek?" Felisitija nikni pārmeta sev.

-    Uzliec! viņa svieda Bondam klēpi rokudzelžus.

Viņš tos notvēra gaisā. "Laba reakcija," Felisitija secināja un atkāpās apmēram trīs pēdas.

Gaisā jautās patīkamā smarža, kuru viņa juta pirms brīža, kad Bonds bija viņu nesis. "Droši vien viesnīcas ziepes vai šampūns. Viņš nav no tiem, kas lieto pēcskūšanās losjonu."

Atkal Felisitiju pārņēma dusmas. "Lai viņš nolādēts!"

-     Rokudzelžus! Felisitija atkārtoja.

Mazliet pavilcinajies, viņš izpildīja pavēli. Tā. Tagad paskaidro.

-    Ciešāk.

Bonds saspieda mehānismu. Viņa jutās apmierināta.

-    Kā labā tu strādā? Felisitija noprasīja.

-     Tā ir kāda iestāde Londonā. Sīkāk atļaušos nestāstīt. Tātad tu sadarbojies ar Lemu?

Felisitija pasmējās. Ar to resno, sviedraino muļķi? Nē. Es nezinu, kādēļ viņš šurp brauc, bet tam nav nekāda sakara ar manu šāvakara nodomu. Droši vien viņam padomā kārtējais absurdais biznesa projekts. Iespējams, viņš vēlas iegādāties šo viesnīcu. Es meloju, ka esmu dzirdējusi to iesauku.

-    Tad ko tu šeit dari?

-     Tu droši vien priekšniecībai Londonā jau esi paziņojis, ka Lems tagad ir galvenais aizdomās turamais. Mirklīga dzirkstelīte Bonda acīs to apstiprināja. Felisitija turpināja: Kapteine Jordāna un viņas mēreni kompetentie padotie no rīta ieraudzīs, ka šeit norisinājusies cīņa uz dzīvību vai nāvi. Tu, nodevējs Gregorijs Lems, kas bija iecerējis uzspridzināt izpriecceļojuma kuģi, un visi, ar ko viņš satiekas. Tu ar viņiem saskrējies, un sākās apšaude. Visi gāja bojā. Protams, paliks viena otra nenoskaidrota nianse, taču visumā lieta drīz tiks izbeigta. Un ar mani to nesaistīs.

-    Un tu varēsi piepildīt savas ieceres. Bet man tomēr nav skaidrs, kurš ir Noass?

-    Kurš, Džeims? Tas nav cilvēks. Tā ir abreviatūra.

Bonda glītajā sejā bija manāms apjukums. Un tad atausa

sapratne.

-       Mans Dievs…. Tava labdarības organizācija saucas "Starptautiskā organizācija cīņai pret badu". Labdarības pasākumā tu minēji, ka nesen organizācija paplašināta starptautiskā mērogā. Tas nozīmē, ka vēl nesen tās nosaukums bija "Nacionālā organizācija cīņai pret badu." Saīsinājumā NOASS.

Viņa pamāja.

Bonds, pieri saraucis, turpināja prātot. Pagājušās nedēļas nogalē pārtvertajā tekstā vārds "noass" bija rakstīts ar mazajiem burtiem, tāpat kā viss ziņas teksts. Es pieņēmu, ka tas ir cilvēka vārds.

-    Mēs bijām rīkojušies neapdomīgi. Organizācijas nosaukums jau labu laiku nav NOASS, taču mēs joprojām tā to dēvējam.

-    Mēs? Kurš sūtīja ziņu?

-     Nials Danns. Viņš ir mans partneris, nevis Haidta. Es viņu Haidtam tikai aizdevu.

-    Tavs?

-    Mēs sadarbojamies jau vairākus gadus.

-    Kā tu sasaistījies ar Haidtu?

-    Mēs ar Dannu sadarbojamies ar daudziem militāro kliķu vadītājiem un diktatoriem Melnajā Āfrikā. Pirms deviņiem vai desmit mēnešiem Nials no dažiem šiem vadoņiem padzirdēja par Haidta plānu, šo "Ben-Hinomu". Tas šķita samērā grūti īstenojams, taču pastāvēja itin laba iespēja kārtīgi nopelnīt. Es iedevu Dannam desmit miljonus, lai tos ieguldītu projektā. Viņš pastāstīja Haidtam, ka tos sūta kāds uzņēmējs, kurš vēlas palikt nezināms. Tomēr nauda tika piešķirta ar nosacījumu, ka Danns strādā kopā ar Haidtu un uzrauga, kā tā tiek tērēta.

-    Jā, Bonds piekrita, viņš minēja, ka ir arī citi investori. Tātad Haidts par tevi neko nezināja?

-    Pilnīgi neko. Izrādījās, ka Sevērs ir ļoti iepriecināts par tādu stratēģisko plānotāju. Ja nebūtu Danna, "Ben-Hinoma" nebūtu attīstījusies ne uz pusi tik tālu.

-    Cilvēks, kurš padomā par visu.

-    Jā, viņš lepojās ar šo Haidta uzslavu.

-     Danns cieši sadarbojās ar Haidtu arī cita iemesla dēļ, vai ne? Džeimss turpināja. Haidts bija tavs atkāpšanās plāns, iespēja novērst uzmanību.

Felisitija piekrita. Ja kādam rastos aizdomas… piemēram, tev… mēs Haidtu upurētu. Padarītu viņu par grēkāzi, lai neviens nerok dziļāk. Tieši tādēļ Danns pārliecināja Haidtu, ka sprādzienam Jorkā jānotiek šodien.

-Jūs vienkārši upurētu desmit miljonus dolāru?

-    Laba apdrošināšana nekad nav lēta.

-    Es allaž prātoju, kāpēc Haidts mērķtiecīgi turpināja īstenot plānu arī pēc tam, kad es uzrados gan Serbijā, gan Mārčā. Es gan rūpīgi slēpu savas pēdas. Kā Džinu Teronu viņš mani pieņēma daudz labprātāk, nekā varētu domāt, jo Danns viņam iestāstīja, ka es esmu drošs variants.

Viņa pamāja. Sevērs visā uzklausīja Nialu Dannu.

-    Tātad Danns ievietoja internetā norādi, ka Haidta iesauka ir Noass un ka viņš Bristolē būvējis jahtas.

-    Tieši tā. Atkal uzvirmoja dusmas un sarūgtinājums. Felisitija iesaucās: Nolādēts! Kāpēc tev vajadzēja rakties dziļāk ari pēc tam, kad Haidts bija pagalam?

Bonds veltīja viņai vēsu skatienu. Un kas notiktu pec tam? Tu pagaidītu, kamēr es tev blakus gultā aizmiegu, un… pārgrieztu man rīkli?

-     Es cerēju, ka tu esi tas, par ko uzdodies, viņa atcirta. -Algotņu vervētājs no Durbanas. Tieši tālab es pagājušā naktī tevi tirpināju par to, vai tu spētu mainīties. Es tev devu iespēju atzīties, ka patiešām esi slepkava. Es cerēju, ka mūsu…

Balss klusi izdzisa.

-    Tu cerēji uz attiecībām? Bonds saknieba lūpas. Zini, es arī biju tā cerējis.

"Paradoksāli," Felisitija nodomāja. Viņā kaisa rūgta vilšanās par to, ka šis vīrietis pieslējies labajiem. "Viņš noteikti ir tikpat vīlies par to, ka es nebūt neesmu tāda, kādu viņš iztēlojies."

-     Ko tu šeit dari šovakar? Kas ir tas projekts, kuru mēs dēvējam par "Divdesmitā datuma incidentu"? Bonds taujāja un viegli sakustējās. Rokudzelži nožvadzēja.

Nenovērsdama ieroci no gūstekņa, Felisitija jautāja: Vai tu kaut ko zini par konfliktiem pasaules malās?

-    Es klausos BBC, Bonds sausi atteica.

-    Tolaik, kad strādāju Sitijas bankā, mani klienti dažreiz ieguldīja līdzekļus uzņēmumos, kas darbojās pasaules karstajos punktos. Es šos reģionus iepazinu un drīz ievēroju kādu īpatnību. Proti, ikvienā konflikta zona milzīgi būtisks faktors ir bads. Cilvēks, kas cieš badu, ir izmisis. Ja piesola tādam pārtiku, viņš ir gatavs uz visu: mainīt politisko pārliecību, iet kaujā, apkaut civiliedzīvotājus, gāzt gan diktatorus, gan demokrātiskas iekārtas. Iespējams ir pilnīgi viss. Man ienāca prātā, ka badu var izmantot par ieroci. Tādējādi var apgalvot, ka es kļuvu par kaut ko līdzīgu ieroču tirgonei.

-    Tu esi bada māklere.

"Labs apzīmējums," Felisitija nosprieda.

Vēsi pasmaidījusi, viņa turpināja stāstīt: Organizācijas pārziņā ir trīsdesmit divi procenti pārtikas palīdzības, kas ienāk šajā valsti. Drīz,urnā mēs tieksimies iegūt tādu pašu ietekmi dažādās Latīņamerikas valstīs, Indijā, Dienvidaustrumāzijā. Pieņemsim, ka militārists no Centrālāfrikas Republikas kāro tikt pie varas un maksā man nolikto taksi. Es daru visu, lai viņa karavīri un atbalstītāji saņem nepieciešamo pārtiku un sāncenša sekotāji nesaņem neko.

Bonds pārsteigts samiedza acis. Sudāna. Tieši tas šovakar notiek. Karš Sudānā.

-    Gluži pareizi. Es sadarbojos ar valsts vadību Hartūmā. Prezidents pretojas Austrumu alianses vēlmei atdalīties un nodibināt laicīgu valsti. Austrumu režīms plāno nostiprināt saikni ar Lielbritāniju un pārdot naftu jums, nevis Ķīnai. Hartūma viena pati bez palīdzības neuzvarēs austrumus. Tādēļ valdība maksā man par pārtikas piegādēm uz Eritreju, Ugandu un Etiopiju. Šo valstu kaujas vienības ieradīsies valsti un dosies uzbrukumā vienlaikus ar valsts bruņotajiem spēkiem. Austrumu aliansei nebūs ne mazāko izredžu.

-     Tātad pārtvertajā ziņā minētie tūkstoši ir šonakt gaidāmajā iebrukumā paredzamais upuru skaits.

-    Tieši tā. Man nācās garantēt noteiktus zaudējumus Austrumu alianses spēkos. Ja tas pārsniegs divus tūkstošus, es saņemšu papildu samaksu.

-    Un Lielbritānijas interešu aizskārums? Tas, ka nafta tagad tiks Pekinai, nevis mums?

Viņa pamāja. Ķinieši palīdzēja Hartūmai nomaksāt manu rēķinu.

-    Cikos sāksies?

-     Apmēram pēc pusotras stundas. Iebrukums Austrumsudānā sāksies tad, kad lidmašīnas ar pārtiku pacelsies gaisā un kuģi nonāks starptautiskajos ūdeņos. Felisitija ieskatījās savā atturīgajā Baume &amp; Mercier pulkstenī. Viņa lēsa, ka Gregorijam Lemam drīzumā jābūt klāt. Tagad man no tevis jāizdabū vēl kas, proti, piekrišana sadarboties. Tā kā Bonds salti iesmējās, Felisitija piebilda: Ja tu atteiksies, tava draudzene Bheka Jordāna mirs. Man ir papilnam draugu visā Āfrikā, kas apguvuši slepkavošanu un savu prasmi mīļuprāt lieto praksē.

Viņu priecēja šo vārdu atstātais iespaids. Felisitijai Vilingai aliaž patika uztaustīt cilvēku vājos punktus.

-    Ko tu gribi? Bonds noprasīja.

-    Tu nosūti ziņu priekšniecībai, ka esi guvis apstiprinājumu par Gregorija Lema ieceri uzspridzināt izpriecceļojuma kuģi. Tev ir izdevies pielikt punktu šim plānam, un tu drīz ar viņu satiksies.

-    Tu zini, ka es tā nevaru rīkoties.

-    Mēs pašlaik tirgojamies par tavas draudzenes dzīvību. Džeims, esi taču varonis. Tev šā vai tā gals klāt.

Bonds pievērsa skatienu sievietei un atkārtoja: Es patiešām biju cerējis, ka mūsu attiecības veidosies tuvākas.

Felisitijai Vilingai pār muguru pārskrēja šermuļi.

Tad Bonda acis nocietinājās, un viņš noskaldīja:

-    Labi, nu jau gana. Rīkojieties strauji.

Viņa sarauca uzacis. "Ko viņš tur runā?"

-     Mēģiniet sagūstīt viņu, taču bez letāla iznākuma, Bonds piebilda. Ja vien varat…

-    Jēzus vārdā, nē! Felisitija čukstēja.

Telpu pārpludināja gaismas vilnis ieslēdzās griestu lampas. Griezdamās skrejošo soļu dipoņas virzienā, sieviete juta, ka pistole tiek izrauta viņai no rokas. Divi uzbrucēji nogāza viņu uz mutes. Viens no tiem iespieda ceļgalu viņai krustos un lietpratīgi ieslēdza viņu rokudzelžos.

Felisitija izdzirdēja pavēli:

-    Saskaņā ar Dienvidāfrikas deviņdesmit sestā gada Konstitūcijas Trīsdesmit piekto nodaļu, jums ir tiesības klusēt. Jums jāzina, ka ikviens jūsu vārds var tikt izmantots tiesā pret jums.

68. NODAĻA

»

-     Nē! neticības pārņemta, Felisitija Vilinga ieelsās. Un atkārtoja šo vārdu dusmās, teju kliedzot. Džeimss Bonds lūkojās uz smalko sievieti, kas sēdēja uz grīdas apmēram turpat, kur vēl pirms brīža bija atradies viņš. Felisitija kliedza: Tu zināji! Kuņas dēls, tu zināji! Tu ne bridi neesi turējis aizdomās Lemu.

-    Es taču sameloju, ja? Bonds nevērīgi izmeta viņas pašas vārdus.

Bheka Jordāna vēsi noraudzījās gūsteknē.

Bonds saberzēja plaukstu locītavas vietās, kur tās bija nospieduši rokudzelži. Gregorijs Lems uzkavējās blakus un runāja pa mobilo tālruni. Lems ar Jordānu bija ieradušies viesnīcā vēl pirms Bonda, izvietojuši mikrofonus un iekārtojušies noklausīties sarunu gadījumā, ja Felisitija uzķertos. Viņi sēdēja strādnieku vagoniņā. Bonds atbraucis pārlaida lukturīša staru vagoniņam par zīmi, ka viņi nav redzami, un šādi brīdināja par to, ka dosies viesnīcā. Rācijas izmantot negribējās.

Iezvanījās Jordānas tālrunis, un viņa kādu laiku klausījās, rakstīdama piezīmju grāmatiņā. Tad viņa pastāstija:

-     Mani cilvēki veikuši kratīšanu misis Vilingas kabinetā. Esam noskaidrojuši gan visu kuģu maršrutus, gan ari to, kur nolaidīsies lidmašīnas, kas piegādā pārtiku.

Gregorijs Lems ieskatījās viņas piezīmēs un nodeva visu informāciju pa tālruni. Lai ari viņš nespēja gūt uzticību kā izlūkošanas aģents, MI6 cilvēkam acīmredzot patiešām bija labi sakari, un viņš tos lika lietā.

-    Jūs nedrīkstat! Felisitija gaudoja. Jūs nesaprotat!

Bonds un Jordāna nelikās zinis un lūkojās uz Lemu. Pēc

kāda laika tas sarunu beidza.

-     Pie krasta kursē amerikāņu transportkuģis. No tā pacēlušies iznīcinātāji, lai pārtvertu lidmašīnas, kas ved pārtikas krājumus. Lielbritānijas Karalisko Gaisa spēku un Dienvidāfrikas kaujas helikopteri jau ir ceļā, lai piespiestu kuģus griezties atpakaļ.

Bonds pateicās druknajam, svīstošajam vīram par pūliņiem. Viņš Lemu ne uz brīdi nebija turējis aizdomās, jo viņa neparastās uzvedības cēlonis bija vienkārša gļēvulība. Viņš pats apliecināja, ka Green Way operācijas laikā iesprucis krūmos un noslēpies, bet nav vēlējies to atzīt un iešāvis sev piedurknē. Taču Bonds bija izšķiries par viņu kā par ideālu ēsmu sievietei, kuru turēja aizdomās.

Arī Bhekai Jordānai kāds zvanīja. Papildspēki mazliet kavējas. Nejauka avārija uz Viktorijas šosejas. Taču Kvalene sola būt klāt pēc divdesmit vai trīsdesmit minūtēm.

Bonds paskatījās uz Felisitiju. Pat sēdēdama šajā nolaistajā būvobjektā uz netīrās gridas, viņa kā būri iesprostota satracināta lauvene izaicinoši lūkojās gūstītājos.

-    Kā… Kā tu zināji? viņa taujāja.

Telpā ieplūda mierinoša, tomēr varena šalkoņa, okeāna bangām šķīstot pret krasta klintīm. Līdzi atlidoja putnu kliedzieni un kluss automašīnas signāltaures kauciens tālumā. Lai ari Keiptaunas centrs patiesībā nebija tālu, Sixth Apostle Inn viesnīcu no pilsētas likās šķiram gandrīz vai Visums.

-    Pārdomas raisīja vairāki jautājumi, Bonds atzina. Pirmām kārtām pats Danns. Kas tas par mīklainu naudas pārskaitījumu uz viņa kontu vēl pirms "Ben-Hinomas"? Tas uzvedināja uz domām par vēl vienu partneri. Līdzīgi es padomāju pēc tam, kad tika pārtverta vēl kāda ziņa. "Ja Haidts pazudīs no skatuves, atradīsies citi partneri, kas projektu varēs turpināt." Kam tā bija sūtīta? Viens no izskaidrojumiem bija tāds, ka šis cilvēks ir pilnīgi nesaistīts ar "BenHinomu". Pēc tam es atcerējos, ka Danns ir apmeklējis Indiju, Indonēziju un Kārību jūras salas. Labdarības pasākumā tu minēji, ka organizācija ir atvērusi birojus Mumbajā, Džakartā un Portoprensā. Zināma sakritība, vai ne? Jums abiem ar Dannu bija sakari Londonā un Keiptaunā, un jūs abi strādājāt Dienvidāfrikā vēl pirms tam, kad Haidts te atvēra biroju. Par organizāciju es pats uzminēju, Bonds turpināja. Sēdēdams Dienvidāfrikas policijas galvenajā mītnē, viņš bija aplūkojis Felisitijas vizītkarti un piepeši aptvēris, kā veidojas nosaukuma abreviatūra. Es izpētīju uzņēmumu reģistru Pretorijā un noskaidroju organizācijas sākotnējo nosaukumu. Dzirdot tavu apgalvojumu, ka Lems ir nodēvēts par Noasu, man tapa skaidrs, cik salti tu melo un tādējādi apstiprini savu vainu. Taču mums tik un tā vajadzēja no tevis izvilināt, ko tu zini un kas īsti ir "Divdesmitā datuma incidents". Viņš dzedri nolūkojās uz sievieti. Man nebija laika agresīvai nopratināšanai.

"Mērķis… reakcija."

Nezinot Felisitijas rīcības mērķi, šāda krāpšana bija labākā reakcija, kuru viņš paguva sarīkot.

Pamazām Felisitija virzījās uz sienas pusi vienlaikus pamezdama skatienu ārā pa logu.

Pēkšņi Bonda prātā sadrūzmējās vairāki novērojumi vienlaikus. Viņas acu šaudīgais skatiens, "avārija", kas nobloķēja Viktorijas šoseju, Danna ģeniālie plānotāja dotumi un auto signaltaure, kas iekaucās pirms trim minūtēm. Tas, protams, bija signāls, un Felisitija skaitīja sekundes kopš brīža, kad bija to dzirdējusi.

Uzbrukums! Bonds iekliedzās un metās virsū Bhekai Jordānai.

Viņi nokrita uz grīdas brīdī, kad pa logiem ietriecās lodes, izkaisot zāle mirdzošu stikla konfeti.

69. NODAĻA

Lems, Bonds un Jordāna slēpās no lodēm, kā vien prata, taču tas nebija vienkārši, jo visa zāles ziemeļu siena bija atklāta. Ripzāģu statīvi un citas celtniecības iekārtas sniedza zināmu aizsegu, taču griestu apgaismojums un prožektori ļāva snaiperim viegli pārskatīt istabas un cilvēkus.

Felisitija ciešāk pieplaka grīdai.

-    Cik vīru Danns atveda līdzi? Bonds asi uzsauca.

Sieviete neatbildēja.

Bonds notēmēja blakus viņas kājai. Šāviens norībēja apdullinoši skaļi un nobārstīja Felisitijas seju un krūtis ar koka šķembām. Viņa iespiedzās.

-     Pagaidām viņš ir viens pats, Felisitija čukstēja. Bet drīz palīgos ieradīsies citi. Paklau, ja palaidīsiet mani vaļā…

-    Turi muti!

"Tātad," nodomāja Bonds, "Danns ar daļu saņemtās naudas piekukuļojis drošības spēkus Mozambikā, lai tie samelo, ka viņš tur manīts, bet pats palika Dienvidāfrikā, lai atbalstītu Felisitiju. Un nolīgtu algotņus, kas nepieciešamības gadījumā izvestu abus."

Viņš pārlaida skatienu brokastu zālei un tuvējam vestibilam. Aizsegu atrast nebija iespējams. Rūpīgi notēmējis, viņš izšķaidīja prožektorus, taču griestu lampu bija pārāk daudz un tās spīdēja spoži. Bonds paslējās augstāk, taču tika atalgots ar diviem tuviem šāvieniem. Pretinieku saskatīt nebija izdevies. Pie debesīm gan spīdēja mēness, taču telpā valdošais spožais apgaismojums ietina ārpasauli piķa melnā tumsā. Varēja noteikt vienīgi to, ka Danns šauj no kādas augstākas vietas, no Apustuļu grēdas. Tur irs varēja atrasties jebkurā vietā.

Aizritēja sekundes, un telpā atkal iešāvās lodes, ieurbdamās ģipša maisos. Uzvirmoja putekļu mākoņi, un Bonds ar Jordānu iekāsējās. Bonds pamanīja, ka šo ložu trajektorijas atšķiras Danns acīmredzot mēģināja sameklēt pozīciju, no kuras varētu pamazām citu pēc cita novākt pretiniekus.

-    Lampas! Lems uzsauca. Tās ir jāizslēdz.

Tomēr slēdzis atradās gaitenī uz virtuvi; lai pie tā tiktu, bija jāskrien garām vairākām stikla durvīm un logiem, radot ideālu mērķi Dannam.

Bonds gan mēģināja, taču viņš telpā bija visneaizsargātākais, un brīdī, kad viņš trausās kājās, stabā un instrumentos turpat līdzās ietriecās lodes. Viņš atkal nogūlās uz grīdas.

-     Došos es, pieteicās Bheka Jordāna. Bonds pamanīja, ka viņa ar skatienu nomēra attālumus līdz lampu slēdžiem sienā. Es esmu vistuvāk. Domāju, ka pagūšu. Vai es tev, Džeims, nestāstīju, ka universitātes laikos biju godalgota regbiste? Es skrēju kā vējš.

-    Nē, Bonds stingri atteica. Tā ir pašnāvība. Mēs gaidīsim tavus policistus.

-    Tad jau būs par vēlu. Pēc dažām minūtēm viņš sameklēs pozīciju, no kuras mūs visus nošaus. Džeims, regbijs ir brīnišķīga spēle. Vai esi ar to nodarbojies? Jordāna iesmējās. Protams, neesi. Nevaru tevi iztēloties kā komandas spēlētāju.

Abu sejās uzplauka lidzīgs smaids.

-    No tavas pozīcijas vieglāk raidīt aizsega uguni, Bonds aizrādīja. Tavs lielais revolveris viņu nobiedēs līdz nāvei. Es sākšu skriet uz "trīs". Viens… Divi…

-     Liecieties mierā! kāds negaidīti uzsauca. Bonds paskatījās uz Lemu. Tas turpināja: Cik nodrāzta banalitāte filmās ir tā skaitīšana līdz trīs! Muļķības. Reālajā dzīvē neviens neskaita, viņš pieceļas un iet.

Un Lems tā arī rīkojās. Viņš piecēlās uz savām ļenganajām kājām un devās uz sienas slēdža pusi. Bonds ar Jordānu pavērsa ieročus uz kalnu pusi un šāva, radot viņam aizsegu. Viņiem nebija ne jausmas, kur Danns atrodas, un lodes, visticamāk, nelidoja pat tuvumā j?retiniekam. Tomēr šāda apšaude, kā izrādījās, neatturēja Iru raidīt precīzu šāvienu mirkli, kad Lems atradās desmit pēdu attālumā no slēdža. Lodes sašķaidīja logus viņam blakus un atrada mērķi. Grīdu un sienu nošļāca aģenta asinis, un viņš krita uz priekšu, sabruka uz grīdas un sastinga.

-    Nē! Jordāna iesaucās.

Precīzais trāpījums acīmredzot viesa Dannā pārliecību, jo nākamie šāvieni virzījās vēl tuvāk mērķim. Visbeidzot Bonds bija spiests pamest pozīcijas un aizrāpoja paslēpties blakus Jordānai aiz ripzāģa, kura asmeni greznoja Danna raidīto divsimt divdesmit trešā kalibra ložu iedobumi.

Viņi piespiedās viens otram. Pretī melnēja logu plašās tumšās atveres. Izejas nebija. Bondam pāri galvai pāršalca lode skaņas barjeru tā pārvarēja dažu collu attāluma no viņa auss.

Lai gan ar acīm to neredzēdams, viņš juta, ka Danns tuvojas un gatavojas raidīt izšķirīgo šāvienu.

-    Es varu tam darīt galu, Felisitija piedāvājās. Ļaujiet man iet. Es viņam piezvanīšu. Dodiet man tālruni.

Tumsā uzplaiksnīja šāviens, un Bonds ar roku nospieda Jordānas galvu lejup. Siena viņiem līdzās sašķīda. Lode pat aizskāra viņas cirtas pie auss. Kapteine ieelsās un drebēdama piespiedās aģentam. Uzvēdīja degošu matu smarža.

-    Neviens neuzzinās, ka jūs man ļāvāt aizbēgt, Felisitija nerimās. Atdodiet man tālruni! Es piezvanīšu Dannam.

-    Ej ellē, kuce! no telpas otras puses nošņāca Lems, satvēris rokās asinīm noplūdušās krūtis. Viņš grīļīgi pietrausās kājās un metās pie tālākās sienas. Pārlaidis plaukstu gaismas slēdzim, viņš otrreiz sabruka uz grīdas. Viesnīca iegrima tumsā.

Nākamajā brīdi Bonds jau bija kājās, izspēra vienas no sānu durvīm un iedrāzās krūmājā, lai vajātu pretinieku.

Prātā pazibēja: "Atlikušas četras locies, viena aptvere."

Bonds skrēja cauri krūmājam, kas veda pie stāvas klints, Divpadsmit Apustuļu pakājes. Viņš skrēja līkločiem, vairīdamies no Danna raidītajiem šāvieniem. Lai arī nespīdēja pilnmēness, šaušanai gaismas pietika, tomēr visas lodes aizspindza trīs vai četru pēdu atstatumā.

Visbeidzot, droši vien nospriedis, ka ir Bondam trāpījis vai arī tas aizsteidzies meklēt papildspēkus, Irs pārtrauca mērķēt uz aģentu. Danna galvenais nolūks, protams, bija nevis nogalināt pretiniekus, bet gan vienkārši nelaist tos prom līdz brīdim, kad ieradīsies viņa partneri. Pēc cik ilga laika tas notiks?

Bonds atspiedās pret lielo klinti. Nakts gaiss stipri saldēja, un cēlās vējš. Danns acīmredzot atrodas apmēram simts pēdu augstāk tieši virs viņa. Snaiperis bija ērti iekārtojies klints izvirzījumā, no kura pavērās lielisks skats uz viesnīcu un tuvākajiem pievedceļiem… un pašu Bondu, ja vien Danns paliektos pāri malai un paskatītos lejup.

No klintīm tieši virs Bonda ar jaudīgu kabatas lukturīti tika dots signāls. Bonds pagriezās turp, kurp rādīja stars. Okeānā lēnām zvalstījās laiva, virzīdamās uz krasta pusi. Tie, protams, bija algotņi.

Viņš aizdomājās, cik cilvēku varētu būt uz tās borta un kāds būtu bruņojums. Pēc desmit minūtēm laiva piestās krastā, un Bonds ar Bheku Jordānu divatā vairs nespēs pretoties, bet Viktorijas ceļš būs neizbraucams vēl labu laiku. Tomēr Bonds izvilka tālruni un nosūtīja Kvalenem Nkosi īsziņu par gaidāmo uzbrukumu no krastmalas puses.

Bonds pacēla galvu un apskatīja klints sienu.

Pie Darina veda tikai divi ceļi. Labajā, dienvidu pusē, sienā bija izveidojies stāvs, taču viegli pieveicams traverss šaura taka tūristiem. No Sestā Apustuļa kalna nogāzes tā veda garām klints izvirzījumam, kur bija iekārtojies Danns. Taču, iedams pa šo maršrutu, Bonds lielāko ceļa posmu būs viegls mērķis aizsega tur nemanīja.

Otra iespēja bija tiešs uzbrukums cietoksnim uztrausties taisni pa izrobotu, taču stāvu klints sienu simts pēdu augstumā.

Viņš nopētīja šo maršrutu.

Četrus gadus pēc vecāku nāves piecpadsmit gadus vecais Džeimss Bonds vēlējās darīt galu murgiem un bailēm, kas raisījās ikreiz, kad viņš vērās kalnos vai klinšu sienā pat uzlūkojot tādu iespaidīgu un visiem zināmu celtni kā Edinburgas pili no Castle Terrace restorāna stāvvietas. Toreiz viņš pierunāja kādu Fetesa koledžas profesoru nodibināt alpīnisma pulciņu, kas bieži devās Skotijas kalnājos apgūt šo sporta veidu.

Divu nedēļu laikā baiļu pūķis bija pievārēts, un Bonds toreiz pievienoja alpīnismu savam aktivitāšu sarakstam brīvajā dabā. Iegrūdis pistoli makstī, viņš pacēla galvu un prātā noskaitīja pamatnoteikumus: "Pieliec tik daudz spēka, lai varētu noturēties, un ne vairāk; ar kājām atbalsti augumu, ar rokām noturi līdzsvaru un pārvieto svaru; augumu pēc iespējas ciešāk piekļauj klints sienai; ar inerces palīdzību sniedzies līdz augstākajam sasniedzamajam punktam."

Bez virvēm, bez cimdiem, bez krīta, toties ādas apavos stilīgos, taču pavisam nepiemērotos šādām mitrām klints sienām, Bonds kāpa augšup.

/

70. NODAĻA

5

Nials Danns rāpās lejup pa Divpadsmit Apustuļu grēdas nogāzi, izmantojot tūristu taku, kas veda uz viesnicu. Turēdams rokā Beretas sistēmas pistoli, viņš uzmanījās, lai nenonāktu redzeslokā virietim, kurš tik prasmīgi bija uzdevies par Džīnu Teronu. Felisitija aptuveni pirms stundas bija pastāstījusi, ka tas patiesībā izrādījies britu aģents un viņa vārds ir Džeimss.

Vairs nevarēdams viņu saskatīt, Danns tomēr pirms dažām minūtēm redzēja, kā aģents rāpās augšup pa klints sienu. Džeimss bija uzķēries uz ēsmas un sācis uzbrukumu citadelei bet Danns tikmēr, tā sacīt, izslīdēja ārā pa cietokšņa sētas durtiņām un piesardzīgi kāpa lejā pa traversu. Pēc piecām minūtēm viņš atradīsies viesnīcā, bet britu aģents tikmēr būs pilnībā aizņemts uz klints sienas.

Viss saskaņā ar plānu… nu, ar pārstrādāto plānu.

Tagad atlika ātri un uz visiem laikiem pamest šo valsti. "Protams, es nebraukšu viens. Es došos prom kopā ar cilvēku, kuru apbrīnoju vairāk par visu pasaulē, ar cilvēku, kuru mīlu, ar cilvēku, kas ir visu manu fantāziju dzinējspēks."

Danns tā domāja par savu darbadevēju Felisitiju Vilingu.

"Tas ir Nials. Viņš ir ģēnijs. Viņš ir mans projektu raditājs "

Sadi sieviete viņu bija raksturojusi pirms vairakiem gadiem. Dzirdot šo uzslavu, viņš iekvēlojās priekā un tagad to glabāja atmiņā tāpat kā glabāja viņas matu cirtu, tāpat kā glabāja atmiņas par abu pirmo kopīgo darbu tolaik, kad Sitijas baņķiere nolīga viņu inspicēt kādu būvobjektu, kura pabeigšanai viņas klients bija paredzējis aizdot naudu. Danns bija sniedzis negatīvu atzinumu šaubīgajai iecerei, tādējādi ietaupot Felisitijai un viņas klientam miljonus. Pēc tam Felisitija piedāvāja kopā paēst vakariņas, un viņš, iedzēris pārāk daudz vīna, nerimās klāstīt, ka ētikai nav vietas ne kaujas laukā, ne uzņēmējdarbībā. Velns un elle, tai nav vietas nekur. Skaistā sieviete bija vienisprātis. "Mans Dievs!" Danns todien prātoja. "Beidzot kādam ir vienalga, cik briesmīgi izvērstas manas pēdas un cik man ir rezerves daļu! Beidzot kādam nav svarīgi, ka es ne sitams neprotu izstāstīt kādu joku vai likt lietā šarmu."

Gan Felisitija, gan Danns bija saderīgi savās emocijās. Viņas naudas pelnīšanas kaisle pilnībā līdzinājās viņa apsēstībai ar efektīvu iekārtu radīšanu.

Vakarā abi nonāca viņas greznajā dzīvoklī Naitsbridžā un mīlējās. Tā bez šaubām bija vislabākā nakts Danna mūžā.

Turpmāk abi sadarbojās arvien biežāk, pamazām pārejot pie darbiem, kuri bija pārāk neiedziļinoties detaļās mazlietiņ ienesīgāki un krietni vien nelikumīgāki par procentiem no apgrozības līdzekļu aizdevuma būvniecības darbiem.

Darbi kļuva aizvien pārdrošāki, drūmāki un ienesīgāki, taču abu attiecības tās gan bija mainījušās… kā jau viņš no paša sākuma bija paredzējis. Felisitija beidzot atzina, ka neuztver viņu kā mīļoto. Nakts, kad abi bijuši kopā jā, tā bijusi brīnišķīga nakts, un viņa jutusi stipru kārdinājumu turpināt sakaru, taču baidījusies, ka tas var sabojāt abu pārsteidzošo intelektuālo nē, garīgo saikni. Turklāt viņa vēl nesen esot ļoti apdedzinājusies. Viņa esot putns ar salauztu un vēl nesadzijušu spārnu. Danns jautājis: "Vai mēs nevarētu vienkārši palikt partneri un draugi? Lūdzu!" Felisitija atbildēja: "Tu vari būt mans plānotājs…"

Stāsts likās mazliet juceklīgs, taču Nials izšķīrās ar to samierināties. Daudzi tic mīļotajam, ja meli nodara mazāk sāpju nekā patiesība.

Taču viņu rūpals strauji guva panākumus naudas piesavināšanās, izspiešana -, un Danns gaidīja izdevīgu brīdi, jo ticēja, ka Felisitija atgriezīsies. Viņš prata izlikties, ka siltās jūtas pret darbadevēju viņā izdzisušas. Viņš spēja savu apsēstību ar šo sievieti norakt kā paslēptu sprādzienbīstamu VS-50 kājnieku mīnu.

Toties nu viss ir mainījies. Viņi drīz būs kopā.

Dziļi sirdī Nials Danns to zināja.

Viņš zināja, ka iekaros Felisitijas mīlestību, izglābdams viņu. Izglabdams par spīti pārspēkam. Un vienā acumirklī nogādās drošībā Madagaskarā, kur viņš iekārtojis noslēgtu īpašumu, kur abi varēs uzsākt ērtu kopdzīvi.

Tuvodamies viesnīcai, Danns iedomājās par to, kā Džeimss piesaistījis Haidta uzmanību. Aģents bija pieminējis Izandlvanu, zulu sagrāvi kaujas laukā deviņpadsmitajā gadsimtā. Bet Danns tagad domāja par otro kauju tai janvāra dienā, pie Rorka brasla. Četri tūkstoši zulu karaviru uzbruka nelielam, nomaļus izvietotam britu armijas fortam un slimnīcai, kurā atradās apmēram simt trīsdesmit britu kareivju. Lai cik neiespējami tas šķistu, briti todien sekmīgi aizstāvēja fortu ar minimāliem zaudējumiem.

Niala Danna acīs šī kauja guva ievērību tādēļ, ka britu spēkus komandēja leitnants Džons Čards. Viņš dienēja Karalisko Inženieru pulkā tātad bija sapieris, tāpat kā Danns. Čards todien piedāvāja aizstāvības plānu pret milzu pārspēku un spīdoši to īstenoja. Par nopelniem viņu apbalvoja ar Viktorijas Krustu. Nials Danns tagad arī gatavojās saņemt apbalvojumu Felisitijas Vilingas sirdi.

Rudenīgā vakara tumsā viņš lēni piegāja pie viesnīcas, ne uz bridi nepieļaudams, lai viņa atrašanās vieta būtu saskatāma britu spiegam, kas rausās augšup pa klints sienu.

Viņš prātā pārskatīja plānu. Ir skaidrs, ka resnais aģents ir gājis bojā vai arī mirst. Danns atsauca atmiņā ainu brokastu vai pusdienu zāli, kuru pirmīt vērojis caur šautenes tēmēkli. Cik varēja spriest, vienīgā likumsargu pārstāve viesnīcā ir vietējā policiste. "Sievieti nebūs grūti novākt. Es iemetīšu kādu priekšmetu pa logu, lai novērstu uzmanību, nogalināšu policisti un savākšu Felisitiju," sprieda Danns. "Pēc tam mēs steigsimies uz krastmalu, iekāpsim laivā un aiztrauksimies pie helikoptera, kurš mūs nogādās brīvībā Madagaskarā."

Kopā.

Klusiem soļiem piegājis pie Sixth Apostle Inn loga un uzmanīgi pavēries iekšā, Danns ieraudzīja nošauto britu aģentu ar pavērtām, nāves sastindzinātām stiklainām acīm.

Felisitija sēdēja netālu uz gridas un smagi elsoja viņas rokas bija saslēgtas uz muguras.

Ieraugot mīļoto tādā nepatīkamā stāvoklī, Danns jutās satriekts. Uzvirda dusmas. Un šoreiz neatkāpās. Viņš izdzirdēja policisti virtuvē runājam pa rāciju un prasām par papildspēkiem. Cik ilgi vēl būs jāgaida? viņa skarbi noprasīja.

"Diezgan ilgi," domās atbildēja Danns. Viņa partneri bija apgāzuši lielu kravas automašīnu un aizdedzinājuši to, pilnībā nobloķējot Viktorijas šoseju.

Danns aizslīdēja viesnīcas otrā pusē aizaugušajā un piedrazotajā stāvlaukumā un piegāja pie virtuves durvīm. Izstiepis ieroci sev priekšā, viņš atvēra durvis bez trokšņa. Bija dzirdami rācijas sprakšķi un sarunas par ugunsdzēsējiem.

"Tas ir labi," viņš nopriecājās. 'Toliciste visu uzmanību velta sarunai. Es uzbrukšu viņai no mugurpuses."

Iegājis dziļāk, viņš pa šauru gaiteni virzījās uz virtuvi. "Es varētu…"

Taču virtuve izrādījās tukša. Uz letes stāvēja rācija, no kuras nepārtrauktā straumē plūda čerkstošas balsis. Danns aptvēra, ka patiesībā dzird Dienvidāfrikas policijas ārkārtas dienesta dispečeru sarunas par ugunsgrēkiem, laupīšanam un sūdzībām. Pārlieku liels troksnis.

Rācija bija uzstādīta skenēšanas, nevis saziņas režīmā.

Kādēļ tā?

Tas nevarēja būt slazds, lai ievilinātu Dannu ēkā. Džeimss nekādi nevarēja zināt, ka viņš pametis snaipera "ligzdu" un ieradies te. Danns piegāja pie loga un palūkojās uz klints sienu, kur varēja saskatīt cilvēku lēni traušamies augšup.

Sirds salēcās. Nē… Tikko saskatāmais stāvs atradās tieši turpat, kur pirms desmit minūtēm. Danns apjauta, ka tas, ko viņš pirmīt bija redzējis, pieplakušu pie klints sienas, varēja būt nevis pats spiegs, bet varbūt viņa jaka, kas uzmesta uz klints radzes un plīvo vējā.

"Nē, nē…"

Kāds vīrietis, runādams ar britu akcentu, rāmi pavēlēja: Nomet ieroci. Negriezies, citādi es šaušu!

Danns saguma. Palicis stāvam ar seju pret Divpadsmit Apustuļu grēdu, viņš aprauti iesmējās. Loģika liecināja, ka tu kāpsi uz snaipera "ligzdu". Es biju ļoti pārliecināts.

Bet mana loģika liecināja, ka tu blefosi un nokāpsi lejā, spiegs atteica. Es uztrausos nelielu gabaliņu, lai pakarinātu jaku uz klints.

Policiste stāvēja līdzās spiegam. Abi turēja rokās ieročus. Danns juta aģenta salto skatienu. Dienvidāfrikas policiste šķita tikpat apņēmīga. Pa durvju aiļu Danns redzēja vestibilā sēžam Felisitiju Vilingu, savu darba devēju, savu mīlestību. Pūlēdamās saprast, kas notiek virtuvē, viņa sauca:

-    Kas tur notiek?

"Mans projektu radītājs…"

-     Es neatkārtošu, britu aģents skarbi noskaldīja. Pēc piecām sekundēm cauršaušu tev rokas.

Šādam pavērsienam plāns nebija sagatavots. Šī nu ir tā reize, kad Niala Danna iecienītā inženierzinātnes un mehānikas neapstrīdamā loģika nelīdzēja. Prātā piepeši pazibēja uzjautrinoša doma, ka šis varētu būt pirmais caur un caur neracionālais lēmums, kuru viņš savā mūžā ir pieņēmis. Bet… vai tas izdosies?

Palaikam pietiek ar ticību vien tā bija dzirdēts.

Viņš atspērās ar garajām kājām un metās sāņus, pieliecās, tad pagriezās un, pacēlis pistoli, vērsa to vispirms pret policisti.

Klusumu satricināja vairāku ieroču dziesma līdzīgās balsīs, taču dažādos toņos gan augstos, gan zemos.

71. NODAĻA

Tuvojās neatliekamās medicīniskās palīdzības furgoni un policijas automašīnas. Virs laivas, ar kuru algotņi ieradās pēc Danna un Felisitijas, lidinājās Dienvidāfrikas īpašo uzdevumu vienības helikopters. Lejup raudzījās spilgti prožektoru stari, kā arī divu divdesmit milimetru ieroču stobri. Ar īsu ložu krusu laivas priekšgalā pietika, lai pasažieri padotos.

Saceldams putekļu mākoni un nokaucinādams bremzes, viesnīcas galveno durvju priekšā apstājās nemarķēts policijas auto. No tā izlēca Kvalene Nkosi un pamāja ar galvu Bondam. Viņam piebiedrojās citi. Dažus policistus Bonds atcerējās no nesen sarīkotās kratīšanas rūpnīcas teritorijā.

Bheka Jordāna palīdzēja piecelties Felisitijai Vilingai, kura taujāja:

-    Vai Danns ir miris?

Jā. Bonds un Jordāna izšāva vienlaikus; Danns nepaguva pacelt ieroci šaušanas pozīcijā. Nāve iestājās gandrīz acumirklī, un zilās acis mirušajam šķita tikpat bezkaislīgas kā dzīvam.

-    Jā, Jordāna atbildēja. Man ļoti žēl. Viņa runāja ar zināmu līdzcietību, acīmredzot nojauzdama, ka Felisitiju ar Dannu vienoja ne tikai profesionālas, bet arī personiskas saites.

-    Jums ir žēl? Felisitija ciniski pārjautāja. Kāds man

labums no miroņa?

/

Bonds apjauta viņa sēro nevis par partnera bojāeju, bet gan par to, ka zaudējusi savu trumpi…

"Felisitija Stūrgalvīgā."

-     Uzklausiet mani! Jums nav ne jausmas, kam stājaties pretī, viņa klusi uzrunāja Jordānu. Es esmu badacietēju aizstāve. Es glābju izbadējušos bērniņus. Ja mēģināsiet mani arestēt, varat uzreiz mest galdā savu policista žetonu. Ja tas jums ir vienaldzīgi, neaizmirstiet par maniem partneriem. Jūsu rīcība šodien gaužām bīstamiem cilvēkiem izmaksājusi miljoniem dolāru. Mans piedāvājums ir šāds. Savu filiāli šai valstī es slēgšu un pārcelšos citur. Jūs būsiet drošībā. Es to garantēju. Ja nepiekritīsiet, ilgāk par mēnesi neizvilksiet, Felisitija nerimās draudēt. Jūsu ģimenes ari ne. Nedomājiet, ka iemetīsiet mani kādā slepenā cietumā! Visniecīgākais mājiens, ka Dienvidāfrikas policija pārkāpusi likumu attiecībā pret aizdomās turamo, un prese un tiesas jūs pienaglos pie krusta.

-    Jūs neviens nearestēs, iejaucās Bonds.

-     Lieliski.

-     Tiks izplatīts paziņojums, ka jūs piesavinājāties piecus miljonus dolāru no labdarības organizācijas kases un aizbēgāt no valsts. Jūsu partneri nebūs spiesti atriebties kapteinei Jordānai vai kādam citam. Viņus interesēs iespēja atrast jus… un savu naudu.

Bonds gan zināja, ka Felisitiju aizvedīs uz kādu slepenu vietu, lai veiktu ilgas "pārrunas".

-   Jūs neuzdrīkstēsieties! viņa kliedza, zaļajām acīm kvēlojot.

Tobrīd piebrauca melns furgons, no tā izkāpa divi vīrieši formastērpos. Abi piegāja pie Bonda. Viņš pazina uz piedurknēm Britu īpašā Jūras desanta uzšuvi, kurā bija attēlots zobens virs Bonda iecienītās devīzes: "Ar spēku un viltu."

Tā bija Billa Tenera atsūtītā pārvietošanas vienība.

Viens no vīriem salutēja: Komandieri!

Civilists Bonds pamāja uz Felisitijas Vilingas pusi. Tur, lūk, ir sūtījums.

-    Ko? lauvene ierēcās. Nē!

-    Es pilnvaroju jūs izpildīt Ārzemju attīstības grupas Otrā līmeņa misijas pavēli, kas datēta ar pagājušo svētdienu, Bonds sacīja karavīriem.

-     Klausos, ser. Dokumentus esam saņēmuši. Tālāko nokārtosim mēs.

Viņi aizveda prom sievieti, kas pretojās, līdz pazuda furgona dzīlēs. Jau nākamajā mirkli automobilis aiztraucās prom pa grants celiņu.

Bonds pagriezās pret Bheku Jordānu, taču viņa straujā soli devās uz savu automašīnu, neatskatīdamās iekāpa, iedarbināja motoru un aizbrauca.

Viņš piegāja pie Kvalenes Nkosi un atdeva Danna ieroci. Tur, augšā, palika arī šautene, apakšvirsniek. To vajadzētu savākt. Bonds norādīja aptuveno vietu, no kuras Danns bija apšaudījis viesnīcu.

-    Jā, nudien. Mēs ar ģimeni šurp bieži dodamies pārgājienos. Es Apustuļus pārzinu itin labi. Gan šauteni atradīšu.

Bonda skatiens neatrāvās no Jordānas automašīnas, kura pamazām saruka tumsā.

-     Kapteine aiztraucās diezgan lielā steigā. Viņa taču neapvainojās par to, ka mēs savācām gūstekni, vai ne? Mūsu vēstniecība sazinājās ar jūsu valdību, un Blumfonteinas miertiesnesis plānu apstiprināja.

-    Nē, nē, policists attrauca. Kapteinei Jordānai šodien jāpārved Ugogo pie māsas. Viņa nekad neatļaujas kavēt norunas, kas saistītas ar viņas vecmāmiņu.

Nkosi uzmanīgi pavērās Bondā, kurš joprojām neatrāva skatienu no kapteines automašīnas, un iesmējās: Nudien īpaša sieviete, vai ne?

-    Tā ir. Arlabvakaru, apakšvirsniek. Ja kādreiz nonāksiet Londonā, visādā ziņā piezvaniet!

-    Noteikti, komandieri Bond. Es spriežu, ka tomēr neesmu izcils aktieris. Taču teātris man ļoti patīk. Varbūt mēs varētu kopā aizbraukt uz Vestendu un apmeklēt kādu izrādi?

-     Varbūt.

Sekoja tradicionālais rokasspiediens Bonds stingri saspieda plaukstu, izveicīgi pielāgodamies ritmam un pats galvenais pieraudzīja, lai ceremonija ir pietiekami ilga.

72. NODAĻA

Džeimss Bonds sēdēja Table Mountain viesnīcas restorāna atklātās terases stūri.

Virs galvas kvēloja Calor gāzes sildītāji, apdvesdami apmeklētājus ar silta gaisa plūsmu. Propāna smārds vēsajā nakts gaisā šķita itin patīkams.

Rokās viņš turēja smagu kristāla glāzi ar Baker's viskiju un ledu. Alkoholiskajam dzērienam bija tāds pat DNS kā Basil Hai/den's, tikai stiprāks, tādēļ Bonds to saskalināja, lai ledus kubiciņi ātrāk izkustu. Viņš gan pats nebija pārliecināts, vai pēc šāvakara piedzīvojumiem vēlas mazināt alkohola iespaidu.

Visbeidzot iedzēris prāvu malku, viņš apskatīja tuvākos galdiņus pie visiem sēdēja mīlas pāri. Rokas pieskārās rokām, ceļgali piespiedās otra cilvēka ceļgaliem, un vina caurstrāvotas balsis čukstēja noslēpumus un pauda solījumus. Zīdainu matu plīvuri slīga sāņus, kad sievietes palieca galvu, ieklausoties galdabiedru klusajos vārdos.

Bonds iedomājās par Franshūku un Felisitiju Vilingu.

"Kas mani gaidītu sestdien? Vai viņa bija iecerējusi atklāt bezsirdīgajam algotņu vervētājam Džinam Teronam visu par savu bada mākleres amatu un pārliecinātu mani piebiedroties? Un, ja viņa tomēr izrādītos Āfrikas glābēja, par kādu es viņu biju noturējis? Vai es būtu Felisitijai atzinies, ka patiesībā strādāju Lielbritānijas valsts iestādē par operatīvo aģentu?"

Šādu varbutlbu iztirzāšana Džeimsu Bondu kaitināja tikai velti izšķiests laiks! Izdzirdot mobilā tālruņa zvanu, viņš jutās atvieglots.

'Bili?

-     Visumā situācija ir šāda, Teners iesāka. Karaspēka vienības valstīs, kas apjož Austrumsudānu, ir atkāpušās. Hartūma izplatījusi paziņojumu, ka Rietumi kārtējo reizi "iejaukusies suverēnas valsts demokrātiskajos procesos, mēģinot visam reģionam uzspiest feodālismu".

-    Feodālismu? Bonds iespurcās.

-    Es pieņemu, ka autors ar to domājis "imperiālismu", taču sapinies terminos. Netieku gudrs, kādēļ Hartūma ar Google palīdzību nespēj atrast pienācīgu preses aģentu. Tā taču dara visi.

-    Un ķīnieši? Viņiem tagad laupīta iespēja tikt pie lēta benzīna.

-     Diez vai ķīnieši, kas daļēji vainojami kara kurināšanā, var atļauties pacelt balsi. Toties Austrumsudānas vietējā valdība ir stāvā sajūsmā. Valdības vadītājs paklusām ziņojis mūsu premjerministram, ka nākamgad gaidāms referendums par atdalīšanos no Hartūmas pārvaldītās teritorijas un pēc tam paredzētas demokrātiskas vēlēšanas. Viņi tiecas nodibināt ilgtermiņa ekonomiskās saites ar mums un Ameriku.

-    Un viņiem ir daudz naftas.

-    Straumēm, Džeims, veselām straumēm, Teners attrauca. Tā. Gandrīz visa pārtika, kuru Felisitija Vilinga grasījās tur izdāļāt, pašlaik tiek vesta atpakaļ uz Keiptaunu. Pasaules Pārtikas programma pārraudzīs tās sadali. Tā ir godprātīga organizācija, un pārtika nonāks tur, kur tā nudien nepieciešama. Pēc brīža štāba priekšnieks piebilda: Skumji, ka Lemam tā sanāca…

-    Viņš stājās pretī lodēm, glābdams mūs. Viņš noteikti ir pelnījis pēcnāves apbalvojumu.

-     Piezvanīšu Voksholkrosai. Piedod, Džeims, bet tev jau pirmdien jābūt šeit. Kaut kas briest Malaizijā. Saistībā ar Tokiju.

-    Neparasta saikne.

-    Bez šaubām.

-     Ieradīšos deviņos no rīta.

/

-     Pietiks, ja būsi desmitos. Tev bijusi samērā rosīga nedēļa.

Saruna beidzās, un Bondam pietika laika iedzert vēl vienu malku viskija, iekams tālrunis ietrīsējās vēlreiz. Viņš paskatījās ekrānā.

Pēc trešā dūciena Bonds atbildēja uz zvanu.

-    Fillija?

-    Džeims, es lasīju ziņojumus. Mans Dievs, tu esi sveiks un vesels?

-   Jā. Diena izvērtās paskarba, bet, pēc visa spriežot, mums izdevās ieviest kārtību.

-    Tu nudien proti izteikties nepārspējami atturīgi. Tātad "Ben-Hinoma" un "Divdesmitā datuma incidents" izrādījās nesaistīti pasākumi. Kas to būtu domājis? Kā tev izdevās to noskaidrot?

-    Korelācijas analīze un, protams, nepieciešamība domāt trīs dimensijās, Bonds nopietni paskaidroja.

Klusums. Tad Fillija Meidenstone noprasīja:

-    Tu taču mani āzē, vai ne, Džeims?

-    Jā, tā laikam sanāk.

Atskanēja liegi smiekliņi. Tu noteikti esi pārguris un vēlies atpūsties, taču man izdevās uziet vēl vienu pavedienu "Dzelzs patronas" miklai. Protams, ja tevi tas interesē.

"Izturies mierīgi!" Bonds sev pavēlēja, taču nespēja. "Vai mans tēvs tiešām bijis nodevējs?"

-    Es noskaidroju, kā sauca VDK "kurmi", kuru iesūtīja MI6 un pēc tam nogalināja.

-    Skaidrs. Viņš lēni ieelpoja. Kas?

-     Uzgaidi mirklīti… Kur pazuda? Tikko taču bija.

Kādas mocības! Bonds ar pūlēm valdījās.

-    Ā, lūk, atradās! Fillija turpināja. Viņa segvārds bija Roberts Viterspūns. Kembridžas studiju gados viņu savervēja VDK kurators. Astoņdesmit astotajā gadā Pikadillī laukuma metro stacijā VDK aktīvo pasākumu aģents nogrūda viņu no platformas vilciena priekšā.

Bonds aizvēra acis. "Tēvs nestudēja Kembridžā. Un kopā ar sievu gāja bojā Francijas kalnos deviņdesmitajā gadā. Tēvs nav nodevējs. Un ari spiegs ne."

-     Taču es noskaidroju, ka vēl viena MI6 ārštata operatīvā persona ir nogalināta pasākuma "Dzelzs patronas" ietvaros, Fillija turpināja. Tas nebija dubultaģents; patiesībā drīzāk superzvaigzne aģentu vienībā, darbojies pretizlūkošanā, meklējis "kurmjus" gan MI6, gan CIP štatos.

-    Vai tu kaut ko zini par viņa nāvi? Bonds pajautāja.

-    Tā notikusi diezgan mīklainos apstākļos. Taču zināms, ka slepkavība pastrādāta ap deviņdesmito gadu Francijā vai Itālijā. Ari tai bija jāizskatās pēc nelaimes gadījuma, un notikuma vietā par brīdinājumu citiem aģentiem atstāta tērauda patrona.

Bonda lūpām pārslīdēja sājš smaids. "Iespējams, tēvs tomēr bijis spiegs, taču nodevējs gan ne. Vismaz ne valsts nodevējs. Taču… vai viņš gadījumā nav nodevis savu ģimeni un savu dēlu? Vai Endrū nebija rīkojies pārdroši, ņemdams mani līdzi uz tikšanos ar ienaidnieka aģentiem, kurus bija paredzēts apmuļķot?"

-    Viens sīkums, Džeims.

-Jā?

-     MI6 pretizlūkošanas operatīva persona, kas gaja boja deviņdesmitajos gados, bijusi sieviete.

"Mans Dievs! Nevar būt!" Bonds domās iesaucās. "Mana māte bijusi spiedze? Monika Delakruā Bonda? Neiespējami. Taču viņa bija ārštata fotožurnāliste, un šo profesiju nereti izmantoja aģentu aizsegam. Un no abiem vecākiem viņai piemita dēkaināka daba. Tieši viņa bija iedrošinājusi vīru aizrauties ar kalnos kāpšanu un slēpošanu." Bonds atcerējās mātes pieklājīgo, taču stingro atteikumu ikreiz, kad Džeimss bērnībā lūdzās paņemt viņu līdzi darba komandējumos.

Māte, protams, nemūžam nepieļautu, ka viņas bērnam draud briesmas. Lai kādi ari būtu spiegu darba priekšraksti.

Bonds nezināja tālaika vervēšanas nosacījumus, taču acīmredzot viņas dzimšanas vieta Šveicē nebija šķērslis iekļūt ārštata operatīvo darbinieku rindās.

Protams, lai apstiprinātu aizdomas, būtu jāveic rūpīgāka izpēte. Ja tā izrādīsies patiesība, viņš apņēmās noskaidrot, kas ir pasūtījis slepkavību un kas to paveicis. "Taču šis darbs man jāveic vienam."

-     Paldies, Fillij, viņš sacīja. Es domāju, ka ar to man būs gana. Spīdošs darbs. Tev pienāktos Britu Impērijas ordenis.

-     Pietiks ar Sc'lfridges dāvanu karti… Kad pārtikas nodaļā sarīkos akciju "Bolivudas nedēļa", es kārtīgi papildināšu krājumus.

Arī šajā ziņā viņiem bija līdzīgas intereses. Tādā gadījumā piedāvāju vēl kārdinošāku iespēju. Aizvedīšu tevi uz kādu Brikleinas indiešu restorānu. Labāko Londonā. Tur gan nepārdod alkoholu, taču es varu paķert līdzi kādu sarkanvīna pudeli. Ko teiksi par aiznākamo sestdienu?

Fillija klusēja; acīmredzot ieskatījās dienasgrāmatā. Jā, Džeims, tas būtu lieliski.

Bonds kārtējo reizi iztēlojās Filliju, viņas kuplos rudos matus, dzirkstošās zeltaini zaļās acis un švīkstoņu, kad viņa sakrusto kājas.

-    Un tev jāņem līdzi kāda sieviete, Fillija piemetināja.

Viskija glāze sastinga aģentam rokā. Protams, viņš nedomājot atteica.

-    Tu būsi ar draudzeni, un es ar Timu. Tas būs patīkams vakars.

-    Ar līgavaini Timu.

-    Iespējams, esi dzirdējis, ka mums vienubrīd pasliktinājās attiecības. Tomēr viņš atteicās no svarīga darba citā kontinentā un palika Londonā.

-    Kārtīgs cilvēks. Nācis pie prāta.

-     Nevaru Timām neko pārmest par to, ka viņš apsvēra šādu piedāvājumu. Ar mani nav viegli sadzīvot. Tomēr mēs nospriedām pamēģināt; varbūt izdodas. Mēs tomēr esam bijuši kopā labu laiku. Bet mēs varam sarunāt tikšanos. Jūs ar Timu varētu apspriest automašīnas un motociklus. Viņš par tiem zina diezgan daudz. Pat vairāk nekā es.

Fillija bēra vārdus pat pārāk strauji. Ofīlija Meidenstone, protams, bija ne tikai gudra, bet ari attapīga un ļoti labi apzinājās, kas notika restorānā pagājušā pirmdienā. Viņa bija nojautusi ciešo saikni, kas viņu vienoja ar Bondu. Varbūt prātoja, kāds būtu turpinājums… ja vien nebūtu iejaukusies pagātne.

"Pagātne," Bonds sarūgtināts iedomājās. "Sevēra Haidta kaisliba. Un viņa mūžīgais krusts."

-    Es ļoti priecājos par tevi, Fillija, Bonds sirsnīgi teica.

-     Paldies, Džeims, viņa sacīja ar tikko manāmu saviļņojumu balsī.

-     Bet, klau, es negribētu, lai tu savu atlikušo dzīvi stumdi bērnu ratiņus pa Klepemas ietvēm. Mums nekad nav bijis labāka koordinatora, un es pieprasīšu tavu līdzdalību visos uzdevumos, kuros vien iespējams.

-     Es būšu tavā tuvumā, Džeims. Vienmēr un visur, kur vien tu gribēsi.

"Šādos apstākļos tā diez vai bija piemērotākā vārdu izvēle," pie sevis smaidīdams, Bonds ieprātojās.

-     Labi, uz redzēšanos, Fillija. Es tev nākamnedēļ piezvanīšu, lai noskaidrotu "Divdesmitā datuma incidenta" tehniskās analīzes rezultātus.

Viņi sarunu beidza.

Bonds pasūtīja vēl vienu glāzi. Kad to atnesa, viņš izdzēra pusi un vērās uz ostu, lai gan tās krāšņais skaistums viņa acīm lielākoties palika nesaskatāms. Taču šī izklaidība nekādi gandrīz nekādi nebija saistīta ar Ofīlijas Meidenstones atjaunoto saderināšanos.

Nē, viņa prātu nodarbināja dziļākas domas.

"Viņa māte spiedze…"

Vētrainās pārdomas negaidīti pārtrauca sieviete. Es nokavējos. Piedod.

Džeimss Bonds pagriezās pret Bheku Jordānu, kas sēdēja viņam pretim. Vai ar Ugogo nekas negadījās?

-    Nekas, taču, nonākusi manas māsas namā, viņa lika visiem noskatīties sen redzēto 'Sgudi 'Snaysi sēriju. Tā kā Bonds jautājoši sarauca uzacis, viņa paskaidroja: Tā ir vairākus gadus veca situāciju komēdija zulu valodā.

Zem terases sildītāja nepavisam nebija auksti, un Jordāna novilka tumši zilo žaketi. Zem tās viņa valkāja sarkanu blūzi īsām piedurknēm, un Bonds ievēroja, ka šoreiz rokai nav uzklāta bieza tonālā krēma kārta un rēta ir itin labi saskatāma. Interesanti, kādēļ vina šovakar nebija to noslēpusi?

Jordāna uzmanīgi nopētīja vīrieti. Es brīnos, ka piekriti pavakariņot kopā ar mani. Starp citu, es izmaksāju.

-     Nevajag.

-     Es arī nedomāju, ka tas būtu nepieciešams, Jordāna attrauca, saraukusi pieri.

-    Tomēr paldies, Bonds ieteicās.

-    Es nemaz nebiju pārliecināta, ka ielūgšu tevi. Kādu laiku nevarēju izšķirties, un es neesmu no tiem cilvēkiem, kuri ilgi svārstās. Man šķiet, es jau tev esmu teikusi, ka parasti izlemju diezgan strauji. Viņa apklusa un novērsās. Žēl, ka izjuka tavs randiņš vīnu dārzos.

-    Ņemot vērā visu notikušo, es labprātāk sēžu te, nevis izklaidējos Franshūkā.

-    Tam es ticu. Man gan ir smags raksturs, taču es neesmu masu slepkava. Un viņa biedinoši piebilda: Tev tomēr nevajadzētu ar mani flirtēt… Ak, nemaz neliedzies! Es gaužām labi atminos tavu skatienu lidostā todien, kad tu ieradies mūsu valstī.

-     Es flirtēju daudz retāk, nekā tu domā. Psiholoģijā pat ir tāds termins "projekcija". Tu projicē savas jūtas uz mani.

-    Šāda piezime vien ir tīrā flirtēšana!

Bonds smējās un paaicināja vīnzini. Tas parādīja Dienvidāfrikas dzirkstošā vina pudeli, kuru Bonds bija licis atnest, kad ieradīsies galdabiedre. Vīnzinis to atkorķēja.

Nobaudījis vīnu, Bonds atzinīgi pamāja ar galvu un tad uzrunāja Jordānu:

-    Tev garšos. Cuvйe Clive no Greiema Beka īpašuma. Chardon nay un Pinot Noir vīnogu šķirnes. Divtūkstoš trešā gada raža. No Robertsonas pilsētas Rietumkāpas provincē.

Jordāna pasmējās. Paskat, es tev lasīju lekcijas par Dienvidāfriku, bet tu, izrādās, šo to esi apguvis patstāvīgi.

-    Šis vins ne par mata tiesu neatpaliek no Reimsas vīniem.

-    Kur tas ir?

-     Francijā, kur ražo šampanieti. Uz austrumiem no Parīzes. Skaists apvidus. Tev tur patiktu.

-    Es nešaubos, ka tur ir jauki. Taču acīmredzot nav vērts doties turp, ja jau mūsu vīns ir tikpat labs.

Loģika bija neapstrīdama. Abi pacēla glāzes un viegli saskandināja.

-    Khotso, viņa bilda. "Miers".

-    Khotso.

Abi iedzēra pa malkam un kādu brīdi sēdēja klusējot, šīs "sievietes ar smago raksturu" sabiedrībā Bonds jutās pārsteidzoši patīkami.

Viņa nolika glāzi uz galda. Vai drīkstu uzdot jautājumu?

-     Lūdzu, Bonds atteica.

-     Kad mēs ar Gregoriju Lemu vagoniņā pie Sixth Apostle Inn viesnīcas ierakstījām tavu sarunu ar Felisitiju Vilingu, tu teici, ka cerēji uz ilgstošākām attiecībām ar viņu. Vai tā tiešām bija?

-Jā.

-    Tada gadījuma jutu līdzi. Ari man ir bijusi nelaga pieredze attiecībās. Esmu piedzīvojusi to, kā sirds pavēršas pret tevi. Taču mēs esam izturīgas radības.

-    Esam gan. Par spīti visam.

Novērsusi skatienu, Jordāna kādu brīdi vēroja ostu.

-    Tā bija mana lode, kas izdzēsa viņa dzivibu, Bonds ieteicās. Es domāju Nialu Dannu.

-    Kā tu zināji, ka es par to… Viņa satrūkās, un teikums palika nepabeigts.

-    Vai tā bija pirmā reize, kad tu šāvi pa cilvēku?

-    Jā. Bet… kā tu vari būt tik drošs, ka tā bija tava lode?

-     Es biju nolēmis, ka šādā attālumā atbilstīgākais mērķa vektors būtu šāviens galvā. Dannam atrada vienu ievainojumu pierē un otru rumpī. Šāvienu galvā raidīju es. Tas atnesa nāvi. Tava lode radīja virspusēju brūci.

-    Vai tu esi drošs, ka tava lode trāpīja galvā?

-Jā.

-    Kapec?

-     Es noteikti nebūtu aizšāvis garām, Bonds vienkārši atbildēja.

Jordāna brīdi klusēja. Acīmredzot nāksies tev noticēt, viņa beidzot secināja. Cilvēks, kas lieto izteicienu "mērķa vektors", droši vien zina, kur aizlido viņa lodes.

Bondam ienaca prātā, ka vēl nesen viņa šādus vārdus sacītu ar izsmieklu, it kā norādīdama uz viņa agresīvo dabu un klajo necieņu pret likuma spēku, taču šajā reizē tas izskanēja kā vienkāršs novērojums.

Viņi mierīgi atzvīla krēslos un labu bridi tērzēja, apspriezdami Jordānas ģimeni, Bonda dzīvi Londonā un biežo braukāšanu apkārt pa pasauli.

Nakts jau tina pilsētu tumsā, un iestājās mīlīgs rudens vakars, bieža parādība šajā dienvidu puslodes malā. Ainavā raibi mirguļoja nekustīgas uguntiņas uz zemes un kustīgi punktiņi uz peldlīdzekļiem ostā. Spīdēja arī zvaigznes, bet zemāk debesīs melnēja divi tumši apveidi — tur tās aizsedza Keiptaunas klinšu "karalis un princis" Galda kalns un Lauvas Galvas kalns.

No ostas atlidoja žēls signāltaures baritons.

Bonds ieprātojās, vai to sūta kuģis, kas pārvadā pārtiku.

Varbūt tur signalizēja tūristu kuģītis, kas ved tuvējās Robenas salas cietuma muzeja apmeklētājus. Šajā cietumā aparteīda laikos ilgus gadus smaka tādi cilvēki kā Nelsons Mandela, Kgalema Petruss Motlante un Jakobs Zuma visi vēlākie Dienvidāfrikas prezidenti.

Bet tikpat labi signalizēja izpriecceļojuma kuģis, kas, gatavodamies uzņemt kursu uz nākamajām ostām, sauca kopā nogurušos pasažierus, kuri nesa plānajā polietilēnā ietītos biltongu, Dienvidāfrikas vīnu, melni zaļi dzeltenus trauku dvielīšus Āfrikas Nacionālā Kongresa krāsās un citas šīs sarežģītās valsts tūristiem domātās piemiņas lietas.

Bonds deva zirni viesmīlim, un tas atnesa ēdienkartes. Satverot ēdienkartes vākus, policistes ievainotā roka mirkli pieskārās viņa elkonim, un abi tikpat acumirklīgi viens otram uzsmaidīja.

Tomēr, par spīti atklātībai un mierizlīgumam, Bonds zināja, ka pēc vakariņām viņš iesēdinās sievieti taksometrā un liks tam doties uz Bo-Kāpu, bet pats atgriezīsies savā viesnīcas numurā un sakravās mantas, gatavodamies no rīta izlidot uz Londonu.

Viņš to zināja kā teiktu Kvalene Nkosi nešaubīgi.

Jā, Džeimsam Bondam šķita pievilcīga doma par sievieti, ar kuru just pilnīgu saskaņu un ar kuru dalīties visos noslēpumos. Savulaik tāda cerība sniedza mierinājumu un stiprināja viņu. Taču beidzot viņš bija nācis pie secinājuma, ka šādai sievietei pareizāk sakot, jebkurai sievietei būtu vien niecīga loma viņa savdabīgajā realitātē. Galu galā Bonds bija cilvēks, kura dzīvesveids paredzēja nemitīgu pārvietošanos no vienas vietas uz citu un kam izdzīvošana un dvēseles stāvoklis bija atkarīgi no tā, lai ši pārvietošanas norit nerimtīgi strauji, un viņš uzvar pretinieku un aizbēg no vajātāja.

Ja viņš pareizi atcerējās Fillijas Meidenstones tik eleganti nocitētās vārsmas, ātra pārvietošanās nozīmē to, ka cilvēkam mūžīgi jāceļo vienam pašam.

Skaidrojoša vārdnīca

AIVD: Algemene Inlichtingenen Veiligheidsdienst.

Nīderlandes drošības dienests, kura galvenais uzdevums ir vākt izlūkziņas un apkarot iekšējos nemilitāros draudus.

BĪA: Bezbednosno-informativna Agencija.

Serbijas ārējās izlūkošanas un iekšējās drošības aģentūra.

CIP: Centrālā Izlūkošanas pārvalde.

Galvenā ārējās izlūkošanas ziņu un spiegošanas organizācija Savienotajās Valstīs. Tiek uzskatīts, ka CIP izveidošanā savu roku pielicis ari īans Flemings Otrā pasaules kara laikā viņš sarakstīja garu memorandu par spiegošanas operāciju plānošanu un vadīšanu, kuru nosūtīja Amerikas Stratēģisko dienestu biroja vadītājam ģenerālim Viljamam Donovanam ar iesauku Mežonīgais Bills. Donovanam bija liela loma Stratēģisko dienestu biroja pēcteča CIP izveidošanā.

COBRA: Cabinet Office Briefing Room A.

Augstākā līmeņa krīzes reaģēšanas komiteja Apvienotajā Karalistē tās priekšsēdētājs parasti bija premjerministrs vai kāds cits augsta ranga valdības ierēdnis, un tās sastāvā iekļāva cilvēkus, kuru amati bija saistīti ar nācijai gaidāmajiem draudiem. Lai ari komitejas nosaukuma minēta konferenču telpa A, kas atrodas galvenajā Ministru Kabineta sekretariātā Vaitholā, sanāksmes noturēja jebkurā piemērotā telpā.

CCID: Crime Combating and Investigation Division of the South African Police Service (skat. zemāk).

Vislielākā izmeklēšanas vienība. Tās galvenais uzdevums ir izmeklēt nopietnus noziegumus slepkavības, izvarošanas, terora aktus.

Aizsardzības ministrijas Izlūkošanas pārvalde.

Britu militārās izlūkošanas vieniba.

Trešā daļa.

Izdomāta Britu valdības drošības iestāde, kas izvietota Temzas namā. Attāli saistīta ar Drošības dienestu (skat. zemāk). Trešā daļa veic taktiskās un operatīvās misijas Lielbritānijas teritorijā, izmeklējot un neitralizējot draudus.

FIB: Federālais izmeklēšanas birojs.

Galvenā iekšzemes drošības pārvalde Savienotajās Valstīs, kas atbildīga par noziegumu izmeklēšanu valsts teritorijā un zināmiem draudiem Savienotajām Valstīm un tās pilsoņiem ārpus tās robežām.

Ārlietu un Sadraudzības valstu ministrija.

Svarīgākā diplomātiskā un ārpolitikas iestāde Apvienotajā Karalistē, kuru vada ārlietu ministrs, kabineta vecākais loceklis.

FDD: Krievijas Federācijas Federālais Drošības dienests.

Krievijas iekšzemes drošības pārvalde. Līdzīgas funkcijas kā Fil? (skat. augstāk) un Drošības dienestam (skat. zemāk). Agrāk šīs funkcijas bija VDK (skat. zemāk) pārziņa.

VSDŠ: Valdības sakaru dienesta štābs.

Lielbritānijas valdības pārvalde Čeltenhemā, kas uztver un analizē ārvalstu signālu izlūkziņas. Līdzīga NSA (skat. zemāk) Amerikā. Saukta arī par "Virtuli" tās galvenās mītnes veidola dēļ.

GIP: Galvenā Izlūkošanas pārvalde.

Krievijas militārās izlūkošanas organizācija.

VDK Valsts drošības dienests Padomju Savienības ārējās izlūkošanas un iekšzemes drošības organizācija līdz 1991. gadam, kad to aizvietoja Ā1D (skat. zemāk) ārvalstu izlūkošanā un FDD (skat. augstāk) iekšzemes izlūkošanas un drošības dienests.

Metropolitēna policija.

Policija, kuras jurisdikcijā ietilpst Londona un tās apkārtne (izņemot Sitiju, kurā darbojas sava policijas vienība). Neformāli dēvēta par Metropolitēnu vai Skotlendjardu.

MI5: Drošības dienests (skat. zemāk).

MI6: Slepenās Izlūkošanas dienests (skat. zemāk).

AM: Aizsardzības ministrija

Lielbritānijas valdības organizācija, kuras pārziņā ir bruņotie spēki.

N1P: Nacionālā Izlūkošanas pārvalde.

Dienvidāfrikas iekšzemes drošības pārvalde, līdzīga MI5 (skat. augstāk) vai FIB (skat. augstāk).

NDP: Nacionālā Drošības pārvalde.

ASV valdības aģentūra, kas apkopo un analizē ārpus valsts sūtītos signālus un citus izlūkdatus no mobilajiem tālruņiem, datoriem un citām iekārtām. Visumā amerikāņu VSDŠ (skat. augstak) un abas organizācijās koplieto iekārtās gan ASV, gan Lielbritānijā.

ĀRZEMJU ATTĪSTĪBAS GRUPA: Ārvalstu Attīstības grupa.

Britu drošības dienesta slepena operatīvā daļa, kas lielākoties darbojas neatkarīgi, taču patiesībā atrodas Lielbritānijas Ārlietu ministrijas (skat. augstāk) aizbildniecībā. Tās mērķis ir identificēt un ar ārkārtas līdzekļiem atvairīt draudus valstij. Šīs izdomātās ĀRZEMJU ATTĪSTĪBAS GRUPAS mītne atrodas Londonā, birojā ēkā pie Rīdžentsa parka. Džeimss Bonds ir O (operatīvās) nodaļas 00 vienības aģents. Organizācijas ģenerāldirektors ir pazīstams ar segvārdu M.

SAPS: Dienvidāfrikas policijas dienests.

Galvenie policijas spēki Dienvidāfrikā to pienākumos ietilpst gan patrulēšana ielās, gan svarīgu noziegumu izmeklēšana.

īpašais Aviācijas desanta dienests.

SAS: Special Air Service. Britu armijas ipašo spēku vienība, izveidota Otrā pasaules kara laikā.

īpašais Jūras desanta dienests.

SBS: Special Boat Service. Karaliskās jūras flotes īpašo spēku vienība, izveidota Otrā pasaules kara laikā.

Drošības dienests Lielbritānija.

Vietējās drošības pārvalde Apvienotajā karalistē, kuras pārziņā ir gan ārējo draudu, gan iekšējo-kriminālo pārkāpumu izmeklēšana. Tās līdzinieks Amerikā ir FIB (skat. augstāk), lai gan pārsvarā nodarbojas ar izmeklēšanas un novērošanas operācijām atšķirībā no FIB tai nav tiesību veikt arestu. Neformāli saukts par MI5.

Slepenais izlūkošanas dienests Lielbritānija.

Lielbritānijas ārējo izlukdatu vākšanas un spiegošanas pārvalde. Tās funkcijas atbilst amerikāņu CIP. Neoficiāli saukts par MI6.

SONP: Svarīgās Organizētās noziedzības pārvalde.

Lielbritānijas likumsargu organizācija, kas izmeklē lielākos kriminālpārkāpumus valsts teritorijā. Tās aģentiem un darbiniekiem ir tiesības veikt arestus.

Specnazs.

Vispārējais Krievijas izlūkošanas aprindu un militāristu īpašo vienību apzīmējums. Neoficiāli saukts par "specnazu".

ĀID: Ārējās Izlūkošanas dienests.

Krievijas ārējo izlūkdatu vākšanas un spiegošanas pārvalde. Agrāk šīs funkcijas veica VDK (skat. augstāk).

PATEICĪBA

Visi romāni lielākā vai mazākā mērā ir kopdarbi, un uz šo romānu tas attiecas vēl vairāk. Es vēlos izteikt visdziļāko pateicību cilvēkiem, kuri tik nenogurstoši pūlējās, lai īstenotu šo projektu un ļāva šai grāmatai kļūt tik labai, cik vien tā varētu būt. Paldies Sofijai Beikerei, Frančeskai Bestai, Felisitijai Blantai, Džesikai Kreigai, Sārai Fērbērnai, Ketijai Glīsonei, Džonatanam Karpam, Sārai Natai, Viktorijai Marini, Kerolainai Meizai, Zojai Panjamentai, Betisijai Robinsai, Deborai Šnaiderei, Saimonam Trjūvinam, Korinnai Tērnerei un maniem draugiem no Flemingu ģimenes. īpašu pateicību izsaku vislabākajai redaktorei pasaulē Heizelai Ormei, kā arī Vivjenai Šusterei, kuras iedvesmas pilnā ideja grezno šīs grāmatas pirmo lapu.

Visbeidzot saku paldies operatīvajiem darbiniekiem no mūsu pašu Ārvalstu attīstības grupas Viļam un Tīnai Andersoniem, Džeinai Deivisai, Džūlijai Dīverei, Džennai Dolanai un, protams, Madelēnai Vorkolikai.

Lasītājiem, kuriem grāmatā minētais Keiptaunas Table Mountain viesnīcas iekārtojums šķiet pazīstams, pastāstīšu, ka tā radīšanā iedvesmojos no Cape Grace viesnīcas, kura ir tikpat jauka, taču, cik man zināms, tajā spiegi apmetas daudz retāk.

Ians Flemings, Džeimsa Bonda radītājs, piedzima Londonā 1908. gada 28. maijā. Viņš ieguva izglītību ltonā un vēlāk izglītojās Austrijā, Kicbuelas pilsētiņā, kur apguva valodas un pirmoreiz bikli izmēģināja roku daiļliteratūras lauciņā. Trīsdesmitajos gados viņš strādāja Reuters ziņu aģentūrā, kur noslīpēja savu rakstnieka talantu un, pateicoties nozīmējumam uz Maskavu, ieguva vērtīgu ieskatu savā vēlāk literārajā bкte noire ļmelnais briesmonis] Padomju Savienībā.

Otrā pasaules kara laikā Flemings bija Jūras kara flotes izlūkdienesta direktora asistents un, liekot lietā savu auglīgo iztēli, izstrādāja dažādas slepenās operācijas, kas izcēlās gan ar pārdrošību, gan ar lielu atjautību. Ši pieredze kalpoja par bagātīgu literārās daiļrades avotu nākotnē.

Pēc kara viņš strādāja par Sunday Times ārzemju ziņu redaktoru, un šā pienākuma ietvaros varēja ik gadu divus mēnešus pavadīt Jamaikā. Šeit 1952. gadā savā mājā ar nosaukumu "Zeltacs" viņš uzrakstīja grāmatu "Casino Royal". To publicēja pēc gada, un Džeimss Bonds bija dzimis. Turpmākos divpadsmit gadus Flemings ik gadu radīja kādu romānu par aģentu 007, visslavenāko spiegu šajā gadsimtā. Grāmatās, kuras pārdeva miljonos eksemplāru un popularizēja ārkārtīgi veiksmīga kino franšīze, tika atspoguļota viņa aizraušanās ar automašīnām, ceļošanu, izsmalcinātiem ēdieniem un skaistām sievietēm, kā arī kaislība uz golfu un azartspēlēm.

I. Fleminga literārā daiļrade neaprobežojās ar Bondu. Būdams sasniegumiem bagāts žurnālists un ceļojumu aprakstu autors, viņš uzrakstīja ari "Chitty Chitty Bang Bang", daudzu iecienītu bērnu stāstiņu par lidojošu automašīnu, un tas kalpoja par iedvesmu gan filmai, gan teātra uzvedumiem. Flemings bija labi pazīstams bibliofils, un viņa grāmatu pirmizdevumu krātuve tika uzskatīta par tik svarīgu, ka nacistu uzlidojumu laikā Londonai to evakuēja no galvaspilsētas. Sākot ar 1952. gadu, viņš vadīja savu specializēto izdevumu Queen Anne Press.

Flemings nomira 1964. gadā piecdesmit sešu gadu vecumā no sirds nepietiekamības. Viņš paguva noskatīties tikai pirmās divas Bonda filmas "Doktors Nē" un "Ar mīlestību no Krievijas", un diez vai spēja aptvert, kādu mašinēriju ir iedarbinājis. Mūsdienās, kad turpat divdesmit procenti planētas iedzīvotāju ir redzējuši vismaz vienu Bonda filmu, Džeimss Bonds ir ne tikai bieži pieminēts vārds, bet arī vispasaules parādība.

Sīkāku informāciju par Ianu Flemingu un viņa grāmatām meklējiet www.ianfleming.com

DZEFRIJS DIVERS

2004. gadā spriedzes romānu bestselleru autors Džefrijs Dīvers par grāmatu "Zvēru dārzs" ieguva Kriminālromānu asociācijas dāvāto īana Fleminga vārdā nosaukto Tērauda Dunča balvu un pateicības runā pieminēja, ka visu mūžu apbrīnojis Fleminga daiļradi, un atzina Bonda grāmatu ietekmi uz viņa paša karjeru. Publikā todien sēdēja Korinna Tērnere, lan Fleming Publications Ltd. rīkotājdirektore, kura vēlāk skaidroja: "Tajā brīdi es pirmoreiz iedomājos, ka Džefrijs Dīvers spētu radīt interesantas dēkas Džeimsam Bondam."

Dīvers par to stāsta: "Grūti aprakstīt to satraukuma pilno sajūtu, kad lana Fleminga mantojuma pārvaldītāji sazinājās ar mani un piedāvāja man uzrakstīt nākamo grāmatu par Džeimsa Bonda piedzīvojumiem. Es par Bondu uzzināju pirms piecdesmit gadiem, kad astoņu vai deviņu gadu vecumā pirmo reizi izlasīju grāmatu par Bondu. Lasīšanas mākā es biju krietni attīstīts, un par to man jāpateicas vecākiem. Viņi bija iedibinājuši tādu kārtību, ka dažas noteiktas filmas man nebija ļauts skatīties, taču es drīkstēju lasīt visu, kas vien nonāca man rokās. Paradoksāli, jo piecdesmitajos gados un sešdesmito gadu sākumā ekrānā nekad neparādījās ne sekss, ne vardarbība. Tādējādi man bija ļauts lasīt visas grāmatas par Bondu, kuras tēvs atnesa mājās un kuras es varēju nopirkt par savu kabatas naudu. Fleminga ietekmi es jutu jau agri. Pirmais stāstiņš, ko es sarakstīju vienpadsmit gadu vecuma, ietekmējās no gramatām par Bondu. Tas vēstīja par spiegu, kurš nolaupa krieviem ļoti slepenu lidmašīnu. Lai ari aģents bija amerikānis, viņam bija saistība ar Lielbritāniju. Viņš, tāpat kā mans tevs, Otra pasaules kara laika bija nometināts Austrumanglijā.

Joprojām labi atceros to dienu, kad uzzināju par Fleminga nāvi man bija apmēram piecpadsmit gadu. Bija tāda sajūta, it kā es būtu zaudējis labu draugu vai tēvoci. Gandrīz tikpat lielu triecienu man sagādāja televīzijas diktora paziņojums, ka arī Džeimss Bonds ies bojā grāmatas "Cilvēks ar zelta ieroci" pēdējās lappusēs. Pārcietu lielas sirdssāpes, līdz iegādājos grāmatu dienā, kad tā iznāca un noskaidroju, ka vismaz viens no maniem elkiem tomēr palicis dzīvs.

Par saviem spriedzes romāniem es esmu ieguvis vairākas balvas un esmu ari nominēts vairākām balvām, taču vislielāko lepnumu man sagādā īana Fleminga vārdā nosauktā Tērauda Dunča balva. Tā veidota kā desantnieka nazis, kuru saskaņā ar leģendu Flemings nēsājis Otrā Pasaules kara laikā, dienēdams Flotes Izlūkdienesta divīzijā. Iespaidīgā balva tagad novietota manās mājās uz kamīna dzegas.

Salīdzinot manu un Bonda dzivi, atzīšos, ka vienu otru līdzību atrast var. Man patīk ātras mašīnas man piederējušas Maserati un Jaguar, un šaislaikos es nereti aizbraucu uz trasi ar savu Porsche 977 Carrera S vai Itifiniti G37. Es aizraujos ar kalnu slēpošanu un niršanu. Man garšo viena iesala skotu viskijs un amerikāņu burbons, bet degvīns man negaršo. Tiesa, pats spiegs viskiju dzēra krietni biežāk nekā slaveno "sakratīto, nevis samaisīto" martini."

Izmēģinājis roku gan žurnālista arodā (tāpat kā Flemings), gan folkmūzika, gan advokāta amatā, Džefrijs Dīvers, ik dienas mērodams garo ceļu uz darbu Volstrītā, sāka rakstit spriedzes romānus. Tagad viņš ir starptautiski atzītu bestselleru autors, ir tapuši divi īso stāstu krājumi un divdesmit astoņi romāni. Viņa grāmatas tiek pārdotas 150 valstīs un ir tulkotas divdesmit piecās valodās.

Vispazīstamākās ir grāmatu sērijas par Ketrīnu Densu un Linkolnu Raimu, no kurām visslavenākais darbs ir "Kaulu kolekcionārs", ko ar Denzelu Vašingtonu un Andželīnu Džoliju galvenajās lomās ekranizēja 1999. gadā. 2009. gadā grāmata "Atstātie līķi" ieguva Starptautiskās Spriedzes Romānu Rakstnieku asociācijas "Gada grāmatas" balvu.

Jaunākais spriedzes romāns par Linkolna Raima piedzīvojumiem saucas "Degošais vads". Viņa spriedzes romāns "Dzega" 2011. gada septembri iznāks ekonomiskajā izdevumā. Džefrijs Dīvers ir dzimis Čikāgas tuvumā un pašlaik mīt Ziemeļkarolīnas pavalstī.

Džefrijs Divers

CARTE BLANCHE

Redaktore Liene Akmens

Korektore Edīte Loze Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

Dž. Dīvers

Dī 906 Carte blanche/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"".-432 lpp.

Trauksmes signāls atsauc Bondu no vakariņām ar skaistu sievieti. Valdības sakaru dienesta štābs atšifrējis elektronisku ziņu par šajā nedēļā paredzētu uzbrukumu "upuru skaits mērāms tūkstošos, un tiek nopietni skartas britu intereses".

Un 007 aģents saņem carte blanche pilnīgu rīcības brīvību…

ISBN 978-9984-35-592-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Dīvers Džefrijs 007 Carte Blanche

Svētdiena SARKANĀ DONAVA

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

Pirmdiena LUPATLASIS

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

Otrdiena NĀVE SMILTĀJOS

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

Trešdiena NĀVES LAUKI

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

Ceturtdiena PAZUŠANAS RINDA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

Piektdiena LEJUP UZ BEN-HINOMU

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

60. NODAĻA

61. NODAĻA

62. NODAĻA

63. NODAĻA

64. NODAĻA

65. NODAĻA

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

69. NODAĻA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

Skaidrojoša vārdnīca

PATEICĪBA

DZEFRIJS DIVERS