Bonfiljoli Kirils

Mortekajs. Netēmē uz mani

Kirils Bonfiljoli

Mortekajs. Netēmē uz mani

1

Tik sens šis stāsts, vai nevar stāstīt skaistak?

Pippa Passes

Dedzinot kamīnā veclaicīgu, kokgriezumiem klātu apzeltītu gleznas rāmi, tas ugunī maigi šņāc, izdveš tādu kā slāpētu un plānā zelta kārnīja sadegot iekrāso liesmu brīnumaini zilganzaļu kā pāva asti. Trešdienas vakarā es omulīgi vēroju tieši šo parādību, kad mani apciemot ieradās Mārtlends. Viņš ļoti strauji trīs reizes piespieda zvana pogu, tiešām svarīgs un steidzīgs vīrs. Zināmā mērā es viņu jau gaidīju, tāpēc, kad mans bandīts Džoks pabāza galvu durvju spraugā, cītīgi izlocījis uzacis jautājošā izteiksmē, es biju spējīgs piešķirt savai balsij vajadzīgo aplombu, noteikdams: — Ved viņu iekšā.

Kādā no tām sēnalu grāmatām, ko Mārtlends lasa, viņš laikam izlasījis, ka resni cilvēki pārvietojas ar pārsteidzošu vieglumu un grāciju; tādējādi viņš iet apkārt pa pasauli kā nobarojies elfs, kurš cer, ka garāmejošs fauns viņu panesīs uz muguras. Tā nu viņš iedancoja telpā kluss un ka-ķisks, un absurds, dibena vaigus bez trokšņa šūpojot.

— Nepūlies celties, — viņš atiezās smīnā, redzēdams, ka man pat prātā nav nācis to darīt. — Es pats sev ieliešu, labi?

Nepievēršot uzmanību daudz aicinošākām pudelēm uz dzērienu ratiņu augšējās paplātes, viņš nešaubīdamies paķēra lielo Rodnija karafi no apakšējā plauktiņa un ielēja sev krietnu devu dzēriena, kas, pēc viņa domām, bija mans Tylor c31. Viens punkts jau manā labā, jo es biju piepildījis karafi ar neticami pretīgu portvīnu. Viņš to pat nepamanīja; atkal punkts manā labā. Protams, viņš jau ir tikai policists, varbūt “bija” ap to laiku, kad jūs šo lasāt.

Viņš ievietoja savu masīvo pakaļu manā mazajā Régence fauteuil krēslā un pieklājīgi nočāpstināja lūpas, malkodams to purpurkrāsas mēslu, kas bija glāzē. Gandrīz vai dzirdēju, kā viņš kasa kopā savā smadzeņu kambarī kādu asprātīgu frāzi vieglas sarunas uzsākšanai. Oskara Vailda stilā. Mārtiendam ir tikai divi paštēli: Vailds un ēzelītis 1-ā. Neskatoties uz to, viņš ir ārkārtīgi nežēlīgs un bīstams policists. Vai varbūt “bija” — vai arī esmu to jau teicis?

—    Mans dārgais, — viņš beidzot noteica, — kāda lielīga ārišķība! Tagad tev pat malka ir apzeltīta?

—    Vecs rāmis, — es atbildēju pilnīgi godīgi. — Domāju — sadedzināšu, lai nemētājas.

—    Bet tāda izšķērdība. Tik jauks izrotāts rāmis, Luija Sēza kokgriezums...

—    Tu ļoti labi zini, ka tas nav nekāds Luija kāviņtursauc rāmis, — es nošņācu. — Cipendeila kopija ar vīnstīgu rakstu, ko varbūt pirms nedēļas izgatavojis kāds Greihaundroudas krāpnieks. To rāmi es noņēmu kādai gleznai, ko vakar iegādājos.

Nekad nevar zināt, cik daudz Mārtlends jēdz vienā vai otrā jomā, taču es jutos pietiekami drošs attiecībā uz senlaicīgiem rāmjiem, jo pat Mārdends taču nevar būt apguvis īso kursu par šo tēmu.

—    Tomēr būtu interesanti, ja tas būtu bijis Luija Sēza darinājums, vai ne? Teiksim, apmēram 50 reiz 110 centimetru liels, — viņš nomurmināja, domīgi raudzīdamies, kā kvēlo pēdējās oglītes kamīnā.

Šajā brīdī ienāca mans bandīts un uzmeta apmēram divdesmit mārciņu ogļu rāmja paliekām, tad pieklājīgi uzsmaidīja Mārtiendam un izgāja no istabas. Džoks ir pārliecināts par to, ka pieklājīgs smaids nozīmē augšlūpas atšiepšanu no viena paša liela, dzeltena ilkņa. Mani, piemēram, tas biedē.

—    Paklau, Mārtlend, — es rāmi teicu. — Ja es būtu nozadzis to Goiju vai citādi būtu iesaistīts, tu taču nedomā, ka es nestu uz mājām gleznas rāmi, Dieva dēļ?! Un ka es šo rāmi dedzinātu pats savā kamīnā? Jēziņ, tu taču nedomā, ka esmu tērēts, ko?

Viņš izdvesa skaņas, kam vajadzētu paust apmulsumu un protestu, it kā viņš ne brīdi nebūtu domājis par lielisko Goiju, gleznu, par kuras zādzību Madridē nu jau piecas dienas rakstīja visi laikraksti. Šīs skaņas viņš gribēja pavadīt ar plaukstu vēcināšanu, tādējādi tā saucamā vīna paliekas izšļakstījās uz paklāja.

— Tas, — es bargi noteicu, — ir vērtīgs Savonerī paklājs. Portvīns tam nāk par ļaunu. Vēl ļaunāk — iespējams, ka zem paklāja viltīgi noslēpts kāds Vecmeistara darbs. Un tam portvīns varētu ļoti skādēt.

Viņš riebīgi atņirdza zobus, labi zinādams, ka, iespējams, es pat saku patiesību. No dziļās ēnas aizdurvē savu vispieklājīgāko smaidu demonstrēja mans bandīts Džoks. Nejaušam vērotājam mēs visi trīs liktos priecīgi vīri, ja vien kāds varētu mūs tobrīd redzēt.

Sajā vietā, pirms kāds varētu nodomāt, ka Mārdends ir vai bija tikai neprasmīgs ēzelis, man vajadzētu pastāstīt dažus pagātnes faktus. Bez šaubām, jums ir zināms, ka policisti Anglijā, izņemot dažus ļoti īpašus gadījumus, parasti nenēsā citus ieročus kā vien veco labo koka steku, kādu to attēlo karikatūrās. Jūs zināt arī to, ka šie policisti nekad neķeras pie nelaipnas, fiziskas personu ietekmēšanas — mūsdienās policisti pat neuzdrošinās pāris reižu uzšaut pa dibenu maziem zēniem, kas pieķerti ābolu čiepšanā, viņiem bailes no cilvēktiesību aizstāvjiem un oficiālas dienesta izmeklēšanas.

To visu jūs domājaties tik noteikti zinām tāpēc, ka nekad neesat dzirdējuši par īpašo Uzdevumu Vienību — ĪUV —, kas ir īpatnējs veidojums ārpus policijas, to Iekšlietu ministrija uzbūra tajā laikā, kad tai nācās ieskatīties acīs patiesībai tūlīt pēc Lielās Vilcienu Aplaupīšanas. ĪUV tika radīta ar īpašu Padomnieka pavēli, vienībai izdots Slepens Mandāts, ko sacerējis Iekšlietu Ministrs un viens no viņa uzticamākajiem palīgiem. Runā, ka mandāts esot dokuments uz piecām papīra loksnēm un ka tas ik pēc trim mēnešiem tiekot parakstīts no jauna. Visa šī savārstījuma jēga ir tāda, ka tikai un vienīgi vislabākie un līdzsvarotākie puiši ir derīgi iesaukšanai ĪUV, taču, ja nu reiz viņi tur iekļuvuši, tad viņiem atļauts nesodīti nogalināt, un tas vēl ir mazākais, ja vien viņi tādējādi panāk vajadzīgos rezultātus. Valstī vairs netiks pieļautas Lielās Vilcienu Aplaupīšanas, pat ja tas nozīmētu — die’s pasargi — pāris slikto puišu piežmiegšanu bez tiesas lēmuma, kas izmaksātu visai dārgi. (Jau tagad ir ietaupīta vesela bagātība, rēķinot ietaupīto papīru un kancelejas piederumus.) Visi laikraksti, pat tādi, kuru īpašnieki dzīvo Austrālijā, ir vienojušies ar Iekšlietu ministriju par to, ka tie saņems informāciju tieši no līķu vannas, ja vien paši nofiltrēs visas ziņas par iepriekš notikušu spīdzināšanu un ložu brūcēm, lai tās nenonāk atklātībā. Apburoši.

Esmu dzirdējis, ka ĪUV sauc arī par VĪ, un šai vienībai nav nepieciešami nekādi citi priekšnieki Iekšlietu ministrijā, tikai viens sīks, pārbijies vīrelis; un vienības mandāts sniedz policijas komisāriem instrukcijas, ielāgojiet, lūdzu, instrukcijas, sniegt ĪUV “visu iespējamo administratīvo palīdzību bez jebkādām formalitātēm un saistībām”. Skaidrs, cik ļoti tas var patikt vienkāršam policistam. ĪUV sniedz atskaites tikai Karalienes Pirmajam Ministram caur Prokuratoru, kurš ir ordeņiem apkarināts Grāfs un Slepenpadomnieks un vēlu naktīs klīst sabiedrisko tualešu tuvumā.

Vienības faktiskais vadītājs ir bijušais armijas īpašo vienību pulkvedis, kurš ir mācījies ar mani vienā klasē un kuram ir amats ar jokainu nosaukumu Vecākais īpašais Superintendants. Ļoti spējīgs vecis, vārdā Mārtlends. Un viņam ļoti patīk darīt cilvēkiem pāri.

Skaidrs, ka viņam būtu paticis nodarīt man pāri turpat un bez kavēšanās, ziņkārības dzītam, bet turpat aiz durvīm rēgojās Džoks, ik pa brīdim kautri atraugādamies, lai atgādinātu man, ka viņa pakalpojumi man pieejami, kad vien es vēlēšos. Džoks ir tāds kā Džīvsa pretstats: kluss, izdomas bagāts, pat cieņas pilns, ja ir attiecīgajā noskaņā, bet gandrīz visu laiku tā mazliet piedzēries, un vēl viņam patīk bliezt ar dūri tieši ģīmī. Nav nemaz iespējams nodarboties ar mākslas priekšmetu pārdošanu, ja tev nav miesassarga, un Džoks ir viens no labākajiem šajā lauciņā. Nūjā, saprotiet, bija.

Tagad, kad esmu jūs iepazīstinājis ar Džoku — es gan nezinu viņa uzvārdu, bet droši vien tas ir viņa mātes uzvārds —, man pienāktos pateikt arī dažus vārdus par sevi. Mani sauc Cārlijs Mortekajs. Tik tiešām mani jau kristīja kā Cārliju; iespējams, kaut kādā ziņā mana māte tādējādi slepeni vēlējās ieriebt manam tēvam. Bet par Mortekaju zīmolu es esmu ļoti laimīgs: mazliet senlaicīgs, nedaudz ebrejisks, ar korumpētības piesmaku — šādam uzvārdam pretoties nav iespējams. Dieva dēļ, kuram kolekcionāram gan netiktos krustot zobenus ar mākslas priekšmetu tirgotāju, vārdā Mortekajs! Esmu vīrs labākajos gados, ja tas jums kaut ko izsaka, tik tikko vidēji gara auguma ar skumjā kārtā vidējo svaru pārsniedzošu to pašu iepriekšminēto svaru; un man piemīt visai interesantas izcila skaistuma paliekas. (Reizēm pustumsā, kad esmu ierāvis vēderu, es gandrīz pat būtu spējīgs iemīlēties sevī.) Man patīk māksla un nauda, un divdomīgi jociņi, un alkohols. Esmu pārticis veiksminieks. Jau savā otršķirīgās vidusskolas laikā tiku atklājis, ka jebkurā cīņā uzvaru var gūt tas, kurš ir gatavs ar īkšķi izbakstīt pretiniekam aci. Vai jūs zinājāt, ka ne jau katrs cilvēks var piespiest sevi tā izdarīt?

Vēl vairāk, man pat ir tituls, jo mans tētiņš bija Bernards, pirmais Silverdeilas barons Mortekajs Lankasteras grāfistē. Viņš bija divdesmitā gadsimta otrs lielākais mākslas priekšmetu tirgotājs; viņš pats sev sagandēja dzīvi, cenšoties izspiest Djuvīnu no pirmās vietas. Savu barona titulu viņš ieguva šķietami par to, ka dāvāja dzimtenei trešdaļu miljona vērtus pārdošanai nederīgus mākslas darbus, bet patiesībā — par to, ka viņš “aizmirsa” visu mulsinošo, ko zināja par kādu personu, ko nesauksim vārdā. Tētiņa memuāri tiks publicēti pēc mana brāļa nāves, teiksim, ja palaimēsies, tas varētu būt nākamajā aprīlī. Iesaku izlasīt.

Bet pa to laiku, atgriežoties Mortekaju ierakumos, vecais salmu maiss Mārtlends vai nu nervozēja, vai izlikās, ka nervozē. Viņš ir šausmīgs aktieris, bet, no otras puses, viņš ir šausmīgs arī tad, kad netēlo, tāpēc nav viegli saprast, kas kurā brīdī notiek, ja es izsakos pietiekami skaidri.

—    Nu, Cārlij, beidz, — viņš klīrīgi teica. Es viegli paraustīju uzaci, lai norādītu, ka mūsu skolas gadi jau sen ir aiz kalniem.

—    Ko tu gribi teikt ar “beidz”? — es jautāju.

—    Es gribu teikt — beigsim muļķoties.

Apsvēru, kuru no trijām asprātīgajām replikām tagad pateikt, bet sapratu, ka nav vērts pūlēties. Ir brīži, kad esmu gatavs tukšām vārdu kaujām ar Mārtlendu, bet šis nebija viens no tiem brīžiem.

—    Pasaki, — es prātīgi ierosināju, — kas, pēc tavām domām, man varētu būt, ko tu, tavuprāt, varētu no manis gribēt?

—    Jebkāds pavediens tajā Goijas lietā, — viņš teica sakauta ēzelīša 1-ā balsī. Šķiet, ka es iepletu acis vai tamlīdzīgi. Viņš mazliet patrinās krēslā.

—    Te iesaistītas valsts intereses, diplomātija, saproties, — viņš novaidējās.

—    Jā, — es apmierināti noteicu, — varu iedomāties.

—    Tikai vārdu vai adresi, Cārlij. Vai kaut ko, jebko. Tu noteikti esi ko dzirdējis.

—    Un kurā vietā man te būtu cui bono>. — es apjautājos. — Kur labi zināmais burkāns deguna priekšā? Vai varbūt tu atkal gribi paļauties uz seno skolas gadu vienprātības garu?

—    Es varētu tev solīt pilnīgu mieru, Cārlij. Protams, ja tu pats nejauši neesi iesaistīts tajā Goijas lietā kā boss un pasūtītājs.

Kādu brīdi es jūtami svārstījos, negribēju, lai viņam rastos iespaids par manu dedzīgo vēlēšanos palīdzēt. Domīgi sūcu rīklē īsto Taylor ‘31, kas bija radis mājvietu manā glāzē.

—    Labs ir, — es beidzot noteicu. — Vidējos gados, vārdā Džims Tērners, neizkopta valoda, Nacionālā galerija.

Mārtlenda skrotzīmulis priecīgi slīdēja pār dienesta bloknota lapu.

—    Pilns vārds? — viņš moži vaicāja.

—    Tērners — Džeimss Melords Viljams.

Viņš jau sāka rakstīt, tad sastinga, uzmeta man ļaunu vēstošu skatienu.

—    No 1775. līdz 1851. gadam, — es ironizēju, — viņš nepārtraukti kaut ko zaga no Goijas. No otras puses, vecais zēns Goija pats arī nebija nekāda kautrā mimoza, vai ne?

Nezinu, vai vēl kādreiz dzīvē esmu bijis tik tuvu tam, ka man sašķaida ģīmi. Manu patricieša profila atlieku glābiņš izrādījās Džoks, kurš īstajā brīdī ienāca istabā, nesot sev pa priekšu televizoru kā nekautrīga vientuļā māte piebriedušu vēderu. Mārtlenda veselais saprāts guva virsroku.

—    Aha, — viņš pieklājīgi noteica, aizvērdams bloknotu.

—    Redzi, šodien ir trešdiena, — es skaidroju.

— ?

—    Profesionāļu cīņas sports. Televīzijā. Džoks un es to nekad nelaižam garām; tur piedalās tik daudzi viņa draugi. Vai negribi palikt un paskatīties?

—    Arlabvakar, — teica Mārtlends.

Apmēram stundu mēs ar Džoku cienājām paši sevi (un ĪUV magnetofonus) ar smagsvara čempionu rūcieniem, rēcieniem un sēcieniem, un kur tad vēl pārsteidzoši saprotamie mistera Kenta Valtona komentāri! Manuprāt, viņš tāds ir vienīgais savā darbalaukā.

—    Šis vīrs gan māk skaidri izteikties un tā tālāk, — es teicu Džokam.

—    Jā. Vienu brīdi man likās, viņš nokodīs tam otram ausi.

—    Nē, Džok, ne jau Pallo. Es runāju par Kentu Valtonu.

—    Nezinu, man izskatās pēc Pallo.

—    Ak, nav svarīgi, Džok.

—    Labs ir, mister Cārlij.

Pārraide bija krāšņa: sliktie veči nekaunīgi krāpās un tiesnesis nekad tā īsti nespēja tos pieķert, taču labie tik un tā uzvarēja pēdējā brīdī ar klasisku paņēmienu. Izņemot tajā Pallo mačā, protams. Tas sniedza man apmierinājumu. Apmierinājumu sniedza arī doma par to, kā visi jaunie policisti, kas cer uz labu karjeru, jau šinī pašā brīdī ir metušies uz Nacionālo galeriju pārbaudīt visas Tērnera bildes. Nacionālajā galerijā ir krietns skaits Tērneru. Mārtlends bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka es nebūtu atļāvies palaist neizdevušos jociņu tikai tādēļ, lai paķircinātu viņu. Pilnīgi noteikti katrs Tērners tiks pārbaudīts. Un, šaubu nav, aiz vienas no bildēm vīri atradīs aploksni. Un tajā — atkal bez šaubām — būs viena no tām īpašajām fotogrāfijām.

Kad pēdējā divcīņa bija beigusies — šoreiz pielietotais paņēmiens saucās Bostonas krabis, mēs ar Džoku iedzērām viskiju, kā mums parasts vakaros pēc šīm pārraidēm. Es dzēru Red Hackle de Luxe, Džoks — Johnny Walker. Tas viņam garšo labāk; turklāt viņš apzinās savu vietu. Protams, ap to laiku mēs jau bijām nomontējuši mazo mikrofoniņu, ko Mārtlends nevērīgi bija aizmirsis zem sava fauteuil sēdekļa. (Džoks bija sēdējis tieši tur, tāpēc, bez šaubām, magnetofonā bija ierakstītas arī rupjās skaņas, kas pavadīja laušanās mačus.) Džoks, parādīdams retu izdomas spēju, iemeta mazo noklausīšanās ierīci glāzē, pievienodams tai ūdeni un alkazelcera tableti. Tad viņam uznāca smieklu lēkme, tas ir viens šausmīgs skats un troksnis.

—    Nomierinies, Džok, — es teicu, — jo tev priekšā viens darbiņš. Que hodie non est, ēras erit, kas nozīmē — rītdien ap pusdienas laiku ir gaidāms, ka es tikšu arestēts. Ja iespējams, tam jānotiek Parkā, lai es varētu tur sarīkot skandālu, ja man tā iegribēsies. Tūlīt pēc tam viņi pārmeklēs šo dzīvokli. Tu nedrīksti šeit atrasties, tāpat kā tas, tu jau zini, kas. Ieliec to drāniņā necaursitamajā, necaursitamo ieliec mašīnā, kā bija, mašīnu aizved pie Spinozas uz darbnīcu apkopei. Nodod tikai pašam misteram Spinozam. Tev tur jābūt tieši astoņos. Saprati?

—    Jā, mister Cārlij.

To pateicis, viņš čāpoja uz savu guļamistabu gaiteņa galā, kur varēju dzirdēt priecīgu purkšķināšanu un dziedāšanu. Viņa guļamistaba ir vienkārša un kārtīga, tur ir daudz svaiga gaisa; tieši tāda istaba ir katra skautu zēna tēva sapnis. Pie sienas viņam karājas diagramma ar britu armijas visu pakāpju atšķirības zīmju attēliem; uz naktsgaldiņa stāv ierāmēta Sērlijas Templas fotogrāfija; uz kumodes atrodas nepabeigts burukuģa modelis un arī glītā kaudzītē salikti motosporta žurnāli. Šķiet, ka dezinfekcijas līdzekli ar skuju smaržu viņš lieto kā losjonu pēc skūšanās.

Toties mana guļamistaba ir diezgan precīza restaurācijas laika kurtizānes darba telpu kopija. Man pašam šī vieta raisa burvīgas atmiņas, bet iespējams, ka tev, mans vīrišķīgais britu lasītāj, šī telpa liktu vemt. Katram savs.

Iegrimu laimīgā bezsapņu miegā, jo prātu no žēluma un šausmām vislabāk var attīrīt smagsvaru laušanās cīņas vērošana; tā ir vienīgā garīgā katarse, ko būtu vērts šajā vārdā nosaukt. Un vienīgais īsti saldais miegs ir tikai netīras sirdsapziņas pavadonis.

Tā bija trešdienas nakts, un mani neviens nemodināja.

2

Lūk, esmu cilvēks, pavērojiet:

Ne zvērs, jo zvērs pēc zvēra mērāms!

Ja aste, ķetnas būtu man un tā joprojām;

Vai bezastaino cilvēku var neņemt vērā,

Kad cērtu asti lauviski, tāpat no koka Kāpj zemē mērkaķis un gurnus autā ģērbj,

Nav manā daļā Dieva darbus darīt paša rokām, Man labāko no sevī slēptā jāizvērpj...

Kā mēbelēts šis cēlais nams,

Tāpat ir būdas jumts ar salmiem pārklājams.

Bishop Bloujjram’s Apolojjy

\Neviens mani nemodināja līdz pat desmitiem izcili skaistā vasaras rītā, kad Džoks ienesa tēju un kanārijputniņu, kurš, kā vienmēr, dziedāja pilnā sparā. Sasveicinājos ar abiem — Džoks labprāt redz, kā es sasveicinos ar kanārijputniņu, un piekāpšanās šādos sīkumos man neko nemaksā.

—    Ā, — es piemetināju, — mīļā, vecā, maigā Oolonjj vai Lapsanjj tēja?

—    Ē-e?

—    Atnes manu niedres spieķi, visdzeltenākās kurpes un veco zaļo katliņu, — es turpināju citēt Vudhauzu. — Es dodos uz parku diet pastorālās dejas.

—    Ē-e?

—    Ak, neņem galvā, Džok. Tā runā Bertrams Vūsters, nevis es.

—    Labs ir, mister Cārlij.

Man bieži nāk prātā doma, ka Džokam vajadzētu sākt nodarboties ar skvošu. No viņa iznāktu brīnišķīga siena.

—    Vai mašīnu nodevi apkopei, Džok?

-Jā.

—    Labi. Vai viss kārtībā? — Dumjš jautājums, protams, un, protams, man nācās par to samaksāt.

—    Jā. Nu, ziniet, tas pats-zināt-kas bija mazliet par lielu, lai satilptu zem tās drāniņas, tāpēc man nācās kādu gabaliņu nogriezt, saprotiet.

—    Tu taču nenogriezi gabaliņu no pats-zini-kā, Džok...

—    Būs jau labi, mister Cārlij, es tikai arī gribēju pajokot.

—    Jā, lai, Džok. Labs joks. Vai misters Spinoza kaut ko teica?

—    Jā, rupju vārdu.

—    Tā jau viņš mēdz.

-Jā.

Metos dienišķajā piecelšanās schrecklichkeit. Džokam šad un tad man piepalīdzot, es nedroši vilkos no dušas pie skūšanās, no deksedrīna pie neizturami grūtā lēmuma, kuru kaklasaiti likt, un pēc četrdesmit minūtēm es sveiks un vesels nonācu pie sava cēlā mērķa — brokastīm, pie vienīgajām brokastīm, kas ir šī vārda cienīgas, pie milzīgās kafijas krūkas, kas bija uzlabota ar rumu un rotāta ar romāņu stila ornamentālu ovālu virkni. Biju piecēlies. Man nekļuva nelabi. Gliemis^1 bija rāpies ērkšķī, vismaz viens, ja par to runājam.

—    Šķiet, ka zaļa katliņa mums garderobē nav, mister Cārlij.

—    Ir jau labi, Džok.

—    Es varētu šveicara meitiņu aizsūtīt uz veikalu, vai vēlaties?

—    Nē, ir jau labi, Džok.

—    Par puskronu viņa aizietu līdz Loka veikalam.

—    Nē, tiešām, ir jau labi, Džok.

—    Labi, mister Cārlij.

—    Tev pēc desmit minūtēm jāpazūd no dzīvokļa, Džok. Protams, šeit nedrīkst palikt ari neviens šaujamais vai kas tamlīdzīgs. Visām signalizācijas sistēmām jābūt gatavībā, savienotām savā starpā. Foto-Rekorda kamerām jābūt ieslēgtām un ar filmiņām iekšā, tu jau zini.

—    Jā, zinu.

—    Jā, — es novilku, domās ieliekot šo vārdu vēl pēdiņās, jo, redziet, esmu verbāls snobs.

Tātad iedomājieties šo tumīgo netikli laižamies lejup pa Aperbrūk-strītu W.I, pilnās burās traucamies uz Sentdžeimsparku un tur gaidāmajiem piedzīvojumiem. Kāds sīks muskulītis man vaigā trīsēja — varbūt tas sakrita ar labākajām žanra tradīcijām —, bet citādi ārēji līdzsvarots, sakopts, gatavs nopirkt vijolīšu pušķi no pirmās pretimnākošās nabadzes, pasviežot viņai zelta sovrinu; tāds gāja kapteinis Hjū Dramonds Mor-tekajs, maģistrs, svilpojot mūzikla melodiju, ielocījis starp labi iepūde-rētajiem dibena vaigiem zīda apakšbikšu kroku, lai Dievs viņu svēti.

Protams, ka viņi sāka man sekot kopš brīža, kad parādījos, nu, ne gluži sekot, jo šī bija izsekošana ar iepriekš zināmu galamērķi, labi noorganizēta; Dieva dēj, IUV puišiem taču ir speciālās apmācības kurss gada garumā, bet vēl pulksten divpadsmitos viņi nebija mani arestējuši pretēji paredzētajam. Tā nu es staigāju šurpu turpu gar dīķi (izsakot tiešām nepiedodamus apvainojumus savam draugam pelikānam), bet vienīgais, ko atļāvās šie puiši, bija savu absurdo galvassegu oderu vērošana (bez šaubām, oderes vai plīsa no mikrofoniem) un dažādu zīmju rādīšana saviem biedriem, plātot sarkanās, kaulainās rokas. Sāku jau domāt, ka esmu pārvērtējis Mārtlenda spējas, un grasījos doties uz Reformklubu un piespiest kādu izmaksāt man lenču — aukstais galds šajā klubā ir labākais pasaulē, saprotiet —, kad...

Tur jau viņi nāca. Pa vienam no katra sāna. Milzīgi, spējīgi uz visu, paštaisni, nāvējoši, stulbi, neizvēlīgi, drūmi, vērīgi, viegli ienīstot mani.

Pirmais uzlika smagu roku uz manējās.

—    Liecies mierā, — es izgrūdu. — Kā tu domā, kur mēs atrodamies, vai Haidparkā?

—    Mister Mortekaj? — viņš zinīgi norūca.

—    Beidz uz mani zinīgi rūkt, — es protestēju, — tu labi zini, ka es tas esmu.

—    Tādā gadījumā man jālūdz jūs man sekot.

Blenzu uz viņu bez vārdiem. Nevarēju iedomāties, ka tā vēl joprojām kāds runā. Vai vārds “apstulbis” varētu atbilst manam stāvoklim?

—    Ē-e? — es šoreiz citēju Džoku.

—    Jums jānāk man līdzi, ser, — tagad viņš patiešām bija iejuties lomā un tēloja to labi.

—    Kurp jūs mani vedat?

—    Un kurp jūs vēlētos, ser?

—    Nu... ē... mājās?

—    Bīstos, ka tas nederēs, ser. Tur mums nebūs vajadzīgās aparatūras, saprotiet.

—    Aparatūras? Ak jā. Saprotu ļoti labi. Ak Dievs. — Saskaitīju sev pulsu, sarkanos asins ķermenīšus un citus organismam nepieciešamos komponentus. Aparatūra. Nolādēts. Mārtlends un es taču mācījāmies vienā skolā! Skaidrs, ka viņi tikai cenšas mani nobiedēt.

—    Skaidrs, ka jūs tikai cenšaties mani nobiedēt, — es teicu.

—    Nē, ser. Tā nav, ser.

Vai spējat iedomāties kādu patiešām veiklu repliku atbildei? Es arī nespēju.

—    Nu tad labi. Droši vien uz Skotlendjardu, ko? — es moži čiepstēju, pats uz to neko daudz necerot.

—    Nē, ser, jūs jau zināt, tas nederēs. Tie tur Skotlendjardā ir aprobežoti. Mēs bijām domājuši Lauku slimnīciņu, to, uz Ešeras ceļa.

Reiz, būdams pārmēru runīgs, Mārtlends bija man pastāstījis par Lauku slimnīciņu, un pēc tam vairākas naktis pēc kārtas es par to murgoju.

—    Nē, nē, nē un nē, nē, nē, — es saucu no sirds, — negribu jūs nekādi apgrūtināt ar tik tālu braucienu.

—    Nu tad, — sacīja Rīkļurāvējs nr. 2, pirmo reizi ierunādamies, — kā būtu ar jūsu pašu lauku namiņu Stoukpodžā?

Jāatzīst, ka tajā brīdī es varbūt nobālēju. Mana personīgā dzīve, protams, ir kā atvērta grāmata katram lasītpratējam, bet es tiešām uzskatīju, ka Posets bija mans patvērums, par ko zināja tikai daži tuvākie draugi. Tur nebija nekā pretlikumīga, taču namiņā atradās zināms aprīkojums, ko viens otrs varētu saukt arī par aparatūru un kas varētu tikt nepareizi uztverts. Kaut kāda līdzība ar misteru Norisu, jūs jau zināt.

—    Lauku namiņš? — es atcirtu, cik ātri spēju. — Laukunamiņš, laukunamiņs, laukunamiņš?

—    Jā, ser, — teica Rīkļurāvējs nr. 2.

—    Jauks un nomaļus, — iestarpināja Pieklājīgais.

Pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem ierunāties es ļāvu noprast (tagad jau mierīgi, nesatraucami), ka vislabāk mums būtu doties apciemot veco zēnu Mārdendu; viņš esot lielisks puisis, mans skolas biedrs. Šķiet, viņi bija priecīgi piekrist kuram katram ierosinājumam, ja vien ierosinājums būtu tieši tāds, un jau nākamajā mirklī mēs saspiedāmies pirmajā garāmbraucošajā taksometrā, un R. nr. 2 murmināja taksistam ausī Mārtlenda adresi, it kā es to jau nezinātu no galvas tāpat kā savu sociālās apdrošināšanas numuru.

—    Nortemptonas parks, Kenonberija). — es noķiķināju. — Kopš kura laika Mārtiends sauc savu dzīvesvietu par Kenonberiju?

Viņi man uzsmaidīja, labsirdīgi. Smaidi bija gandrīz tikpat briesmīgi kā Džoka pieklājīgais smaids. Mana ķermeņa temperatūra pazeminājās par diviem grādiem, to varēja just. Pēc Fārenheita skalas, protams, jo man nav vēlēšanās te pārspīlēt.

—    Es gribēju teikt, tā pat nav Ailingtonā, — turpināju murmulēt, diminuendo, — drīzāk tā ir Ņūingtongrīna, ja kāds man to jautātu; es gribēju teikt, cik muļķīgi...

Tikai tobrīd pamanīju, ka nejauši garāmbraucošā taksometra iekšpusē nebija dažu elementāru uzlabojumu, tādu kā firmas reklāmas zīmīšu, cenrāža un durvju rokturu. Tomēr te atradās radiotelefons un viens roku dzelžu komplekts, kas bija piestiprināts metāla riņķim grīdā. Es apklusu diezgan ātri.

Laikam jau viņiem likās, ka roku dzelži ir lieki; abi domīgi raudzījās manī laipniem skatieniem, it kā būtu divas tantes, kas prātotu, ko gan man pasniegt pie tējas.

Mēs piebraucām pie Mārtlenda mājas vienlaicīgi ar viņa paša mini-vāģi, kas izskatās pēc klūgu groziņa, Mārtlenda mašīnīte iebrauca no

Bolzpondroudas puses. Tā atveda Mārtlendu diezgan nožēlojamā paskatā, aizkaitinātu un izmirkušu.

Tas bija reizē labi un slikti.

Labi tāpēc, ka tas nozīmēja — Mārtlends nebūs pietiekami ilgi palicis uzraudzīt mana dzīvokļa ieņemšanas operāciju: Džoks acīmredzot bija pēc manas pavēles pareizi saslēdzis visas drošības sistēmas tajā, un Mārtlends, meistarīgi atvēris manas durvis ar plastikāta kartītes palīdzību, būs uzreiz sastapies gan ar spēcīgo firmas Bull-O-Bashan Mk IV sirēnu, gan ar varenajiem plūdiem, ko rada automātiskie ugunsgrēka dzēšanas smidzinātāji. Vēl vairāk, visā izrādē neapšaubāmi būs piedalījies arī cilvēkam neaizsniedzamā augstumā pie ārsienas novietotais spalgais trauksmes zvans, un signalizācijas spuldzītes būs iedegušās arī Hāfmūnstrītas policijas iecirknī un arī Braitonstrītas visā pasaulē pazīstamajā drošības organizācijā, ko es pats saucu par Kramplaužu biedu. Pavisam neievērojama mazītiņa japāņu fotorobota mašīnīte būs sākusi knipsēšanu reizi sekundē no augstā skatu punkta pie lustras, un, kas visļaunākais, mūsu megēra durvju sardze būs metusies augšup pa kāpnēm, niknumā vārīdamās, ļauno mēli kā pātagu šaudīdama.

Vēl ilgi pirms tam, kad es sadraudzējos ar misteru Spinozu, viņš bija noorganizējis dažus no saviem draugiem, lai tie “apstrādā manu migu”, kā viņi paši saka, un tāpēc es zināju, kas tādos gadījumos gaidāms. Sirēnu un zvana radītais jandāliņš nav vārdos aprakstāms, ūdens plūdus nav iespējams novērst, un konflikts, kādā nonāk būdīgie veči no policijas patruļmašīnas un spalvainie pakaļas no apsardzes firmas ar vienkāršajiem neliešiem, kas gribējuši ielauzties, jau tā ir šausmīgs, bet visam pāri vēl spalgi un baisi skan neizturamā durvju sardzes brēkāšana. Nabaga Mārtlends, es svētlaimīgi nodomāju.

Varbūt man būtu vajadzējis jau agrāk paskaidrot, ka:

a)    IUV ļaudis nenēsā līdzi nekādus dokumentus vai redzamas pazīšanās zīmes, un viņi piesargājas, lai parastie policisti viņus nepazītu, jo reizēm viņu darbā ietilpst nerātnu policistu pieķeršana nedarbos;

b)    nezināmi noziedzīgās pasaules salašņas nesen ar sekmēm bija veikuši dažas īpaši neveiklas un asiņainas darbības, izliekoties par ĪUV;

c)    parastā policija pat īstos ĪUV vīrus ne īpaši mīl;

d)    manas apsardzes firmas būdīgie un trulie vīri vienmēr vispirms iedarbina asaru gāzi, radiosakarus, anilīna krāsas sprauslas, doberman-pinčerus un gumijas stekus vēl pirms tam, kad sāk uzdot jebkādus jautājumus.

Dieniņ mīļo, tur noteikti bija baigais jūklis. Un, pateicoties savai mazajai filmēšanas kamerai, es noteikti varēšu pasūtīt misis Sponai, lai viņa izveido man jauku jaunu interjeru uz apdrošināšanas rēķina. Jāsaka, remontu man vajadzēja jau sen.

Un, dieniņ, cik Mārtlends laikam ir dusmīgs.

Jā, protams, šī bija pasākuma ļaunākā puse. Viņš aši uzmeta man vienu baltas acs niknu skatienu, bez trokšņa (resni cilvēki kustas ar pārsteidzošu vieglumu utt.) uzkāpa lievenī, nometa atslēgas, nometa savu platmali, uzkāpa tai virsū un beidzot ieveda mūs mājā. Nopratu, ka tas viss kopā nesola neko labu C. Mortekajam. Rīkļurāvējs nr. 2, pakāpies sānis, lai ļautu man ieiet, paskatījās uz mani tik laipni, ka sajutu, kā manās zarnās brokastis sakuļas putās. Drosmīgi saspiedis dibena vaigus, iesoļoju iekšā un ar tolerantu vīpsnu aplūkoju telpu, ko Mārtlends varbūt sauca par viesistabu. Aizkarus ar tādu ornamentu es pēdējo reizi biju redzējis tad, kad pavedu kopmītņu komandanti obligātās vidējās izglītības iestādē. Paklājs bija kāds izglābts bēglis no provinces kinoteātra foajē, un uz tapetēm bija attēlotas lilijas, mazi, sudraboti pelēki pušķīši. Goda vārds. Protams, viss bija nevainojami spodrs. Cilvēks varētu no šīm virsmām ēst, ja vien turētu acis cieši aizmiegtas.

Man atļāva apsēsties, faktiski lika. Jutu, kā manas smagās un sadrūmušās aknas spiežas virsū sirdij. Lenču es vairs negribēju.

Mārtlends, kad viņš atkal parādījās sauss un pārģērbies, atkal bija tas pats vecais čoms, pārpilns jautrības.

—    Nu, nu, nu, — viņš teica, rokas berzēdams, — nu, nu.

— Man laiks iet, — es stingri noteicu.

—    Nē, nē, nē, — viņš izsaucās. — Kā, tu taču tikai nupat ienāci. Ko dzersi?

—    Viskiju, lūdzu.

Viņš ielēja sev pilnu glāzi, bet man neko. — Hā, hā, — es nodomāju.

—    Hā, hā, — es teicu skali un drosmīgi.

—    Ho, ho, — viņš izmanīgi atbalsoja.

Mēs klusēdami tā sēdējām kādas piecas minūtes, viņi acīmredzot gaidīja, ka es kaut ko protestējoši vervelēšu, bet es biju apņēmies neko tamlīdzīgu neuzsākt, es tikai bažījos, lai nejauši nevairoju Mārtlenda dusmas. Laiks vilkās. Varēju dzirdēt, kā vienam no Rīkļurāvējiem vestē tikšķ liels un lēts kabatas pulkstenis, jā, viņi tiešām bija tik vecmodīgi. Pa ietvi aiz loga garām paskrēja kāds imigrantu bērns, brēkdams “ma-gava, ma-gava!” vai ko tamlīdzīgu. Mārtlenda seja bija atslābusi, liekot domāt par karaliska nama īpašnieka pašapmierinātu smīnu, kad tas, atsēdies savu draugu un mīļotās ģimenes lokā, sadzēries labu portvīnu, bauda sarunu. Klusums turpinājās, tāds nervozs, niezošs, tālas satiksmes dunas caurstrāvots. Man gribējās uz tualeti. Viņi turpināja skatīties manī — pieklājīgi, uzmanīgi. Profesionāli.

Beidzot Mārtlends piesvempās kājās ar pārsteidzošu vieglumu utt. un uzlika uz atskaņotāja diska plati, ļoti rūpīgi noregulējis lielo kvadro-fonisko skaļruņu skaļumu. Ieraksts bija tas pats jaukais garāmbraucošo vilcienu troksnis, tāds, ko visi cilvēki ir klausījušies, kad pirmo reizi varējuši atļauties nopirkt stereo atskaņotāju. Šis ieraksts man nekad neapnīk.

—    Moris, — Mārtlends pieklājīgi uzrunāja vienu no saviem huligāniem, — vai tu nebūtu tik laipns un neatnestu no pagraba divpadsmit voltu akumulatoru, kas tur lādējas?

—    Alan, — viņš turpināja, — vai tu, lūdzu, neaizvilktu aizkarus un nenovilktu misteram Mortekajam bikses?

Tātad ko īsti cilvēks var iesākt, kad notiek tādas lietas? Cīnīties? Un kādu sejas izteiksmi lai piešķir savai labi audzināta cilvēka sejai? Nicinājuma? Sašutuma? Pašcieņas pilnas vienaldzības izteiksmi? Kamēr piemeklēju sejai izteiksmi, mani prasmīgi izģērba līdz ādai, un vienīgā emocija, ko man izdevās paust, bija puņķaina panika. Mārtlends taktiski pagrieza man muguru un izklaidēja sevi, izvilinādams no pastiprinātāja vēl par pāris decibeliem lielāku skaļumu. Moriss — es atcerēšos šo vārdu vienmēr — bija ērti ievietojis vietā pirmo vada galu pusminūti pirms tam, kad Mārdends deva zīmi pievienot otro un palaist strāvu. Skaisti saskaņojot visu laikā, stereofoniskais skotu ātrvilciens iekaucās pirms pārmijām. Es mēģināju pārkliegt to mono režīmā.

Un tā vilkās šī garā diena. Man gan jāatzīst, ka tas neturpinājās necik ilgi. Varu paciest visu, izņemot sāpes; vēl vairāk, jau doma vien par to, ka man kāds apzināti nodara sāpes un pats neceļ par to ne ausu, mani demoralizē. Šķiet, viņi intuitīvi nojauta brīdi, kurā biju gatavs brēkt capivi, jo, kad es pēc tam atguvos, viņi jau bija man uzģērbuši bikses un trīs collas no mana degungala atradās liela glāze viskija, un uz glāzes malas bija sastājušies burbulīši, kas man piemiedza ar aci. Kamēr es dzēru, viņu sejas man acu priekšā lēni iepeldēja fokusā; viņi izskatījās laipni, apmierināti ar mani, lepni par mani. Jutu, ka esmu darījis viņiem godu.

—    Vai tev nekas nekaiš, Cārlij? — Mārdends norūpējies apvaicājās.

—    Tagad man vajag uz tualeti, — es teicu.

—    Tu tur nokļūsi, dārgo puisīt, tu tur tiksi. Moris, palīdzi misteram M.

Moriss aizveda mani uz bērnu tualeti; bērni būs mājās no skolas tikai pēc kādas stundas, viņš paziņoja. Mārgaretas Taranas zīmētās vāverites un zaķīši sniedza man mierinājumu. Mierinājums man bija nepieciešams.

Kad mēs atgriezāmies viesistabā, no skandām plūda “Gulbju ezera” skaņas, kā jums tas patīk. Mārdends ir vīrs ar taisnvirziena domāšanu — droši vien viņš atskaņo Ravela “Bolero”, kad grib pavest kādu pārdevēju.

—    Pastāsti man visu, — viņš maigi un gandrīz glāstoši teica, tēlodams Hārlijstrītas ārstu, kas veic abortu.

—    Man sāp dibens, — es iesmilkstējos.

—    Jā, jā, — viņš atsaucās. — Bet par to fotogrāfiju.

—    Ā, — es visgudri novilku, galvu klanīdams, — fokodārj. Tiu man iedvi pārk daudz viskja tukšdūšā. Tu tak zini, ka es nedabūju lenču. — Un es diezgan teatrāli laidu pār lūpu mazliet no tā viskija. Mārdends sadrūvējās, bet, man likās, viņa dīvāna pārvalks no tā tikai uzlabojās. Nākamās divas vai trīs minūtes mēs pavadījām, nenodarot īpašus bojājumus interjera jauninājumiem. Mārdends paskaidroja, ka viņi tiešām atraduši kādu fotogrāfiju aiz viena no Tērneriem Nacionālajā galerijā, tas noticis 5.15 no rīta. Fotogrāfija bijusi aiz “Odisejs izsmej Polifemu”, kataloga nr. 508. Mārtlends turpināja balsī, kādā sniedz liecības tiesā:

—    Fotogrāfijā redzami divi pieauguši vīrieši, savstarpēji vienojušies, tas ir, ar abpusēju piekrišanu, tas ir.

—    Tu gribi teikt — dzimumakta laikā?

—    Tieši tā.

—    Un vienam vīrietim no fotogrāfijas izšķērēta seja?

—    Izgrieztas abas sejas.

Piecēlos un devos pie savas cepures. Abi dildas nekustējās, bet izrādīja modrību. Es nebiju tādā fiziskajā formā, ka varētu lēkt ārā pa logu. Paplēsu nost cepures pretsviedru lenti, paurķējos zem oderes un pasniedzu Mārdendam nelielu fotopapīra ovālu. Viņš neizteiksmīgi blenza tajā.

—    Nu, mīļo puis, — viņš klusi teica, — neliec mums gaidīt. Kas ir šis džentlmenis?

Tagad bija mana kārta neizteiksmīgi mirkšķināt acis.

—    Vai tiešām tu nepazīsti?

Viņš paskatījās vēlreiz.

—    Tagad daudz bārdaināks, — pateicu priekšā.

Viņš papurināja galvu.

—    Vīrs, vārdā Glogs, — es teicu. — Draugi nezināmu iemeslu dēļ dēvē viņu par Dzirastrauku. Fotografējis viņš pats. Kembridžas laikā.

Mārtlends pēkšņi un neizskaidrojami kļuva patiešām bažīgs. Tieši tāpat kā viņa līdzbiedri, kas sabāza galvas kopā un padeva mazo fotogrāfijas fragmentu no vienas raupjas rokas otrā. Tad visi trīs sāka māt ar galvām, sākumā nedroši, tad apstiprinoši. Viņi izskatījās smieklīgi, bet es biju pārāk noguris, lai patiesi par to priecātos.

Mārtlends nāca uz manu pusi ar ļauni satumsušu seju.

—    Nu gan, Mortekaj, — viņš teica, zaudējis visu labo audzināšanu,

— šoreiz klāj vaļā visu. Ātri, pirms esmu sadusmojies.

—    Vai sendviču? — es naivi apjautājos. — Varbūt pudeli alus?

—    Vēlāk.

—    Ā. Nu labi. Dzirastrauks Glogs atnāca pie manis pirms trim nedēļām. Viņš iedeva man šo savas sejas izgriezumu un pieteica kaut kur droši noglabāt, jo tas viņam nozīmējot visu grēku izpirkšanu, bet man — naudu bankā. Viņš neko nepaskaidroja, bet es zināju, ka viņš mani ne-krāpj, viņam ir bail no Džoka. Viņš teica, ka turpmāk zvanīs man katru dienu, un, ja viņš kādu dienu nepiezvanīšot, tas nozīmēs, ka viņam ir lielas nepatikšanas, un tad man ir jāpasauc tevi un jālūdz, lai tu apskati Tērnera gleznas Nacionālajā galerijā. Tas arī viss. Cik man zināms, tam nav nekāda sakara ar Goiju — es vienkārši izmantoju izdevību tev to darīt zināmu. Starp citu, vai Dzirastrauks nokļuvis nelaimē? Vai varbūt jūs viņu turat savā Lauku slimnīcā?

Mārtlends neatbildēja. Viņš vienkārši stāvēja un skatījās uz mani, berzējot vienu vaigu, un rugāji netīkami šņirkstēja. Gandrīz dzirdēju, kā viņš prātoja, vai vēlreiz pielietota akumulatora strāva varētu izmānīt no manis papildu ziņas. Cerēju, ka viņš negribēs to izmēģināt: patiesībai jābūt dozētai ļoti piesardzīgi, lai pēc tam viņam būtu vēl apetīte manu tālāko melu norīšanai.

Varbūt viņš izlēma, ka es runāju patiesību tik tālu, cik varu, bet varbūt viņš nolēma, ka pagaidām viņam nepatikšanu jau pietiek.

Īstenībā viņam pat nebija ne jausmas, cik lielās nepatikšanās viņš iekūlies.

—    Ej prom, — Mārtlends beidzot noteica.

Paņēmu cepuri, sakārtoju to, devos uz durvju pusi.

—    Nebraukt prom no pilsētas? — es pateicu viņam priekšā.

—    Nebrauc prom no pilsētas, — viņš izklaidīgi piekrita. Man negribējās atgādināt viņam par sendviču.

Man nācās nostaigāt vairākas jūdzes, līdz sadabūju taksometru. Tam visi rokturi bija vietā. Ieslīgu veselīgā miegā, kādā guļ tikai labi, veiksmīgi meļi. Dievs augstais, kā dzīvoklis bija izārdīts! Piezvanīju misis Sponai un teicu, ka beidzot esmu nobriedis remontam un pārkārtojumiem. Viņa ieradās pirms pusdienām un palīdzēja mums mazliet uzkopt māju — slava un panākumi nav šo sievieti samaitājuši, un pēc tam mēs pavadījām laimīgu stundu kamīna priekšā, izvēlēdamies, kāds audums un kādas tapetes būtu vēlamākais un tā tālāk, un pēc tam mēs trijatā sasēdāmies ap virtuves galdu un metāmies virsū milzīgam cepetim, tādam, ko mūsdienās spējīgi pagatavot tikai nedaudzi.

Kad misis Spona bija aizgājusi, es teicu Džokam: — Zini ko, Džok? — un viņš atbildēja: — Nē, ko tad?

—    Man šķiet, ka misters Glogs ir miris.

—    Droši vien alkatības dēļ, — Džoks īsi noteica. — Kas tad šo novācis?

—    Laikam jau misters Mārtlends. Bet šoreiz, pretēji ierastajam, viņš to nožēlo.

—    Ja-ā?

—    Jā. Nu, ar labunakti, Džok.

—    Ar labunakti, mister Cārlij.

Noģērbos un uzsmērēju saviem ievainojumiem vēl mazliet “Dievišķā” smēra. Piepeši sajutos satriecoši noguris — pēc spīdzināšanas ar mani tā ir vienmēr. Džoks bija ielicis man gultā sildītāju, lai Dievs viņu svētī. Viņš saprot.

Atsauce uz R. Brauninga rindām, ko savukārt citējis P. G. Vudhauzs: “Cīrulis lidinās gaisā, gliemis līdis uz ērkšķa.” (“Drošu dūšu, Džīvs!”) (Seit un turpmāk — tulkotājas piezīmes.)

3

Pa daļai apzinājos, nelaimīgs kāds triks Ir izspēlēts ar mani, Dievs zin kad — Varbūt pat sapnī ļaunā. Beidzas tad Pat progress. Bet, pirms padoties, kā likts Nu nāca pēkšņi slazda — klikts!

Bij trieciens — zvēra migā esmu tagad!

Childe Roland

Rītausma pie manis atnāca tieši pulksten desmitos kopā ar vienu no jaukākajām tējas tasēm, ar kādu man ir bijusi tā privilēģija paniekoties. Kanārijputniņš dziedāja pilnā sparā. Gliemis atkal bija līdis ērkšķī un negrasījās kāpt nost. Es gandrīz pat nesaviebos, kad sajutu apdegumus no Mārtlenda akumulatora vadu galiem, lai gan vienu brīdi es tiešām ilgojos, kaut man būtu pieejami Pantagriēla slavinātie jaunie zoslēni.

Man bija garāka telefona saruna ar savas apdrošināšanas firmas pārstāvjiem, es paskaidroju, kā viņi varētu šo to piedzīt no Mārdenda par bojājumiem interjerā, apsolīju viņiem iebrucēju fotoattēlus, tiklīdz Džoks būs attīstījis filmiņu.

Tad uzvilku žilbinošu, vieglu vilnas uzvalku, katliņu ar uzskrullētu maliņu un ādas kurpes, ko Lobs bija radījis kādā iedvesmas brīdi. (Mana kaklasaite, ja pareizi atceros, bija foulard, un dominējošā krāsa tajā bija merde d’oie, lai gan es nevaru iedomāties, kāpēc tas varētu jūs interesēt.) Tā tērpies, čulgas ar vazelīnu apziedis, es iesoļoju Parkā apraudzīt pelikānu un citus spārnotos draugus. Tiem visiem klājās lieliski. “Šāds laiciņš mums kā radīts,” viņi šķitās sakām. Vēlīgi viņiem piekritu.

Tad devos palūkoties, kas jauns kvartālā, kur tirgo mākslas priekšmetus, cik vien spēju, centos saglabāt nopietnu seju, raugoties veikalu

skatlogos, piedodiet, galeriju logos — uz skrandainajiem Šeijeriem un sērijveida Koekoekiem. Urrā, urrā. Pēc kāda brīža biju pārliecinājies, ka man neseko (to atcerieties, tas ir svarīgi) nedz no aizmugures, nedz ejot pa priekšu, un iegriezos Meisonzjardā. Protams, arī tur ir galerijas, bet es biju noskaņots apraudzīt misteru Spinozu, kurš par mākslas priekšmetu tirgotāju būtu saucams tikai ļoti šaurā speciālistu lokā.

Moiše Spinoza Barzilajs, patiesību sakot, ir tas pats, kas “Bazils Veins & Co”, lieliskā kariešu firma, par kuru pat jūs, nezinošie, noteikti esat dzirdējuši, kaut arī tikai kādai procenta simtdaļai no jums jebkad būs pietiekami līdzekļu, lai atļautos šīs firmas apstrādātos jaukos iekšējos paneļus mašīnā, un vēl mazāks procents var atļauties karalisko polsterējumu. Ja vien, protams, jūs tagad nelasāt literatūru, kas atrodas krietni zem jūsu šajā pasaulē ieņemamā stāvokļa parastās lasāmvielas, un tātad esat Indijas maharadža vai Teksasas naftas lauku īpašnieks.

Misters Spinoza rada ārkārtīgi ekskluzīvus salonus pasaules izcilākajām mašīnām. Viņš ir dzirdējis arī par Hūperu un Malineru, atsaucas par tiem laipni, bet mazliet izvairīgi. Viņš restaurēs vai radīs no jauna kādu īpašu rolsroisu, Infanta modeli vai pat mersedesu, ja viņam tajā brīdī tā gribēsies. Viņš vēl padomās par to, vai ņemt kādu Bugatti, Cord, Hiron-delle un Leyland Straight-Eight modeli. Tāpat arī citas markas mašīnu. Bet, ja jūs lūgsiet viņam uzlabot kādu Mini, ievietojot tajā sudraba trauciņu prezervatīvu glabāšanai un pārvēršot iekšpusi par ko līdzīgu pītam grozam, vai ari iebūvēt Jaguar modelī atgāžamus sēdekļus kopošanās vajadzībām, tad Spinoza iespļaus jums tieši acīs. Es gribu teikt — tiešām iespļaus! Visvairāk viņam patīk strādāt ar Hispano-Suiza. Es pats to nespēju saprast, bet tā nu tas ir.

Vēl viņš pieliek roku šādos tādos noziegumos. Tas viņam tāds hobijs. Jo naudu viņam nevarētu vajadzēt.

Pašlaik viņš pārveidoja manam vislabākajam klientam domāto Silver Ghost rolsroisu, un savā ziņā biju nācis palūkot, kā viņam veicas. Mans klients Miltons Krampfs (jā, tik tiešām!) bija to nopircis no likumīga nelieša, kas savukārt bija atradis to kādā lauku saimniecībā, noliktu uz bluķīšiem, lai ar mašīnas motoru darbinātu kāļu un kāpostu kapājamo.

Rolsroisam aiz muguras bija garš darba mūžs kā lopu vāģim, līķu vāģim, kravas pārvadātājam, mobilai šautuvei un barona kāzu dāvanai, apgrieztā secībā, protams. Misters Spinoza bija atradis mašīnai atbilstošus sešus nevainojamus riteņus par simt mārciņām gabalā, viņš bija skrupulozi izveidojis virsbūvi ar nolaižamu jumtu, precīzu Roi des Beiges kopiju, nokrāsojis korpusu ar sešpadsmit kārtām baltās Queen Anne lakas, katru no tām nospodrinot un nopulējot gan ar slapju, gan sausu, un tagad viņš beidza apdarināt iekšpusi ar olīvzaļu polsterējumu, kura ādas popē-jumā bija iespiesti austrumnieciski raksti, un vēl vajadzēja apstrādāt brīnišķīgās arabeskas uz karosērijas. Protams, viņš neveica darbus ar savām rokām; viņš ir akls. Drīzāk jāsaka — bija.

Apgāju mašīnai apkārt, platoniski to apbrīnodams. Nebija jēgas to iekārot, tā bija bagātam cilvēkam domāta mašīna. Ar vienu galonu veiktu kādas septiņas jūdzes, kas gan nav no svara, ja tev pieder naftas lauki. No sākuma līdz beigām šī mašīna būs viņam izmaksājusi aptuveni 24 000 mārciņu. Šķiršanās no šādas summas viņam sāpēs tikpat maz kā deguna paur-bināšana. (Ir teiciens, ka tāds cilvēks, kurš zina, cik viņš ir bagāts, nemaz neesot īsti bagāts. Nu, Krampfs to zina. Katru rītu viņam piezvana viens no viņa vīriem, tieši stundu pēc Ņujorkas biržas darba laika sākuma, un paziņo Krampfam, cik bagāts viņš ir. Tas ir viņa dienas kalngals.)

Kāds nerātna paskata māceklis teica man, ka misters Spinoza esot kabinetā, un es devos turp.

—    Sveiki, mister Spinoza! — es līksmi saucu. — Vai nav jauks rīts, kādā būt dzīvam!

Viņš labvēlīgi pablenza punktā, kas varētu būt kādas trīs collas augstāk par manu kreiso plecu.

—    Hsveiks, hvecais, h, — viņš izspļāva. (Redziet, viņam gandrīz nav aukslēju. Nabaga vecis.) — Hkā htu hiehdrohšinies hte hrāhdīt sahvu shtulbo hģīmi?

Pārējais bija nedaudz rupji teikts, tāpēc neatkārtošu viņa vārdus, ja jums nav iebildumu. Visvairāk viņš bija satraucies par to, ka vakar biju viņam atsūtījis savu MGB un vēl ar mazo īpašo ieliktni drēbē, un vēl tik agri. “Hzvirbuļa hpirdiens,” kā viņš smalki izteicās. Vēl ļaunāk —

Spinoza baidījās, ka citi var nodomāt, ka viņš tiešām ņemas izdaiļot šitādus lūžņus, un viņš bija savos murgos ieraudzījis šausminošu ainu — kā plebeji ar žokejnīcām galvā stāv rindā pie viņa darbnīcas, lai nodotu viņam apkopei savus MG.

Kad viņš aptuveni tuvojās tirādes beigām, es stingri noteicu:

— Mister Spinoza, es neierados šeit, lai apspriestu ar jums savas attiecības ar māti, tā ir tikai mana un mana psihoanalītiķa darīšana. Es nācu nosodīt jūs par to, ka jūs esot lietojis rupjus vārdus, veltītus Džo-kam, kurš, kā jums zināms, ir ļoti jūtīgs.

Misters S. sacīja vēl daudz vairāk daudz rupjāku vārdu, un dažus no tiem es nesapratu, tie laikam bija drausmīgi. Kad gaiss kļuva mazliet tīrāks, viņš sarūgtināts piedāvājās paieties līdz rolsroisam, kur mēs varētu parunāt par starmešiem. Izbrīnījos un noskumu, ieraudzīdams darbnīcā lielu, vulgāru Dīsburgas ražojumu — ja tā šo pilsētu sauc, un to es arī pateicu Spinozam, kas viņu atkal saērcināja. Man nav meitu un nekad nav bijušas, taču tas nekavēja misteru Spinozu aprakstīt manu meitu gaitas no šūpuļa līdz bordelim, ja tā var teikt. Atspiedos pret vienu Silver Ghost— Sudraba spoka — spārnu un klausījos, apbrīnodams viņa valodas bagātību. Aleksandrs Poups (1688—1744) būtu to aprakstījis ar vārdiem: “Saprāta dzīres un dvēseles plūdums.”

Kamēr mēs tā pieklājīgi ripinājām sarunas kamolīti no viena sarunas biedra pie otra, no Meisonzjardas dienvidu puses atskanēja skaņa, ko vislabāk varētu apzīmēt vārds “TANKS”. Vairāk vai mazāk tajā pašā brīdī kāds “VONKS” atskanēja apmēram trīs pēdas atstatu no manas vidējās pogas un Sudraba spoka durvju apšuvumā parādījās liela iedobe. Vienā acumirklī sapratis, cik ir divreiz divi, es metos uz vēdera zemē, pat neuztraucoties par savu vērtīgo uzvalku. Jo, redziet, esmu gļēvulis ar pieredzi. Misters Spinoza, kura roka tobrīd atradās uz durvīm, saprata, ka viņa veiktajai ārējai apdarei kāds ir neķītri nodarījis pāri. Viņš izslējās un kliedza “Oi!” vai varbūt “Oj!”

Ārpusē atskanēja vēl viens TANKS, kam šoreiz sekoja nevis vēl viens VONKS, bet gan dīvains spalgs, slapji slāpēts troksnis, un diezgan liela daļa mistera Spinozas galvaskausa brīvi izplājās pa visu sienu mums aiz muguras. Priecājos paziņot, ka nekas no tā visa neskāra manu uzvalku. Tad arī misters Spinoza nogūlās zemē, bet tobrīd jau bija par vēlu, protams. Viņa augšlūpa bija kā zilganmelns caurums, un daļa no viņa zobu protēzes rēgojās mutes kaktiņā. Viņš izskatījās zvērīgi.

Vēlētos, kaut varētu jums teikt, ka viņš man patika, bet, patiesību sakot, nekad nebija paticis.

Mana vecuma un miesasbūves cilvēkiem (raženiem, kā mēdz teikt drēbnieki) gandrīz nekad nenākas četrrāpus skraidīt pa eļļainām auto-darbnīcu grīdām, it īpaši, ja viņiem mugurā ir dārgi un salīdzinoši jauni tā sauktie vieglie vilnas uzvalki. Tomēr šī acīmredzot bija diena, kurā tiek pārkāpti likumi, tā nu es pieliecu pauri vēl zemāk un steigšus rāpos, un veiksmīgi. Es droši vien izskatījos absurdi, bet man izdevās izbēgt pagalmā un tam pāri O’Flaertija galerijas durvīs. Misters O’Flaertijs, kurš savulaik labi pazina manu tēvu, faktiski ir pavecs ebrejs, vārdā Grīn-blaters vai kas tamlīdzīgs, un viņš ir tumšādains kā etiopietis. Ieraudzījis mani, viņš sakampa vaigus ar abām rokām un kratīja galvu kā traks, īdēdams kaut ko ļoti līdzīgu “Mmmm-Mmm-Mmmmm” tonī, kas pārsniedza augšējā do robežu.

—    Kā šodien sokas darījumi? — es apjautājos gana braši, bet balss man drusku drebēja.

—    Neprasiet, neprasiet, — viņš automātiski atteica, pēc tam:

—    Kas tev uzbruka, Cārlij, zēn, kas? Kādas vīrs? Vai kāda vīra sieva, die’s pasargi?

—    Klau, mister G., neviens man neuzbruka, tur pie mistera Spino-zas kaut kas notiek, un es gribu ātrāk tikt prom, jo kurš gan gribētu būt iejaukts, un tad es pakritu, tas arī viss. Tagad esiet draugs, palūdziet, lai Pērss dabū man taksometru, ātrrri, es nejjjūtos labbi. — Ar misteru G. runājot, es vienmēr neviļus sāku tā vāvuļot.

Pērss, mistera G. žurkuģīmis no bandīta — jo viņš nevar atļauties algot būdīgu, labu bandītu —, sadabūja man taksometru, un es apsolīju atsūtīt misteram G. labu klientu, zināju, ka tad viņš nesāks daudz tenkot.

Pārradies mājās, es sabruku atzveltnī, piepeši trīcēdams novēlotās šausmās. Džoks man pagatavoja brīnišķīgi atsvaidzinošu piparmētru tēju, kas lika man sajusties daudz labāk, it īpaši pēc tam, kad uzdzēru tējai virsū četras šķidruma unces viskija.

Džoks norādīja, ka apdrošināšanas firma nopirkšot man jaunu uzvalku, ja vien es ziņošot, ka esmu pakļuvis zem mašīnas. Tas mani izārstēja pavisam, un es tūlīt pat sazvanījos ar apdrošināšanas darbiniekiem, jo iespējamā prēmija par to, ka neesmu apgrūtinājis viņus ar savām prasībām, tagad liekas kā tāls bērnības sapnis. Ticiet man, ja bēdas jums grumbo pieri, tad nekas nav labāks kā saņemt nelielu apdrošināšanas summu. Pa to laiku Džoks bija aizsūtījis šveicara mazo meitiņu taksometrā uz Prunier delikatešu veikalu pēc pilna lenča komplekta. Tur bija mazs un dārgs paltusa suflē, Variete Prunier (sešas austeres, katra pagatavota citā veidā) un vēl divi mazie groziņi ar šokolādes krēmu.

Nosnaudos un pamodos gluži apmierināts ar dzīvi, pavadīju lietderīgu pēcpusdienu kopā ar ultravioleto staru lampu un ar mīkstu zīmuli iezīmēju vietas, kur nepieciešama jauna krāsas kārta (mūsu arodā to sauc par “nostiprināšanu”) kādam lieliskam gleznojumam, kura autors vairāk vai mazāk ir Alluno di Amico di Sandro. (Lai Dievs svēti Beren-sonu, goda vārds.) Pēc tam uzrakstīju dažas rindkopas savam rakstam Burlington Magazine, kurā es pierādīšu vienreiz un uz visiem laikiem, ka Ešmola kolekcijā esošā Madonna tomēr ir Džordžones darbs, lai ko par to teiktu tas briesmīgais cilvēks Berensons.

Pusdienās bija cūkgaļas kotletes ar nierēm, cepti kartupeļi un alus. Es vienmēr sūtu Džoku pēc alus ar krūku un tādos gadījumos piespiežu viņu uzlikt audekla žokejmici. Alus tad garšo labāk, un Džokam nav iebildumu. Redziet, šveicara mazajai meitiņai viņi alu nedod.

Pēc pusdienām ieradās misis Spona ar neskaitāmiem paraugiem: poza-mentu auklām, spilvenu krepdešīniem, pušķiem un tamlīdzīgi un rozā moskītu tīklu manas gultas aizkariem. Man nācās stingri aizstāvēt savu viedokli šajā sakarā. Tīkls bija jauks, bet es uzstāju, ka tam jābūt zilam, jo rozā domāts mazām meitenēm. Es gribu teikt, man varbūt ir savas dīvainības, bet es taču neesmu nojūdzies tajā ziņā, tā es viņai vaicāju, Dieva dēļ, vai tad esmu?

Viņa jau sāka mazliet niknoties, kad ieradās Mārtlends un nostājās uz sliekšņa kā neatrisināmā gaisa piesārņojuma problēma. Ņemot vērā to, ka tas bija Mārtlends, viņš stāvēja pazemīgi, bet nenoliedzami izskatījās kā ļaunais liktenis.

Abi negribīgi atzina, ka pazīst viens otru, bet tik tikko. Misis Spona aizlidinājās tālāk pie loga. Es pazīstu daudzus vīriešus, par kuriem varētu teikt, ka viņi var aizlidināties, bet misis Spona nekādi nav sieviete, kas to varētu izdarīt. Iestājās tāds kā lipīgs klusums, kas man pat patīk. Pēdīgi Mārdends nočukstēja: “Varbūt palūdz, lai tā vecā emma iet prom,” — iespējams, mazliet par skaļu.

Misis Spona pagriezās pret Mārdendu un pateica viņam visu. Biju jau šo to dzirdējis par viņas dotībām šajā ziņā, bet man nekad iepriekš nebija nācies izbaudīt šo privilēģiju — būt klāt, kad viņa atver savu vārdu vācelīti. Tās bija gan literāras, gan emocionālas dzīres: Mārdends novīta turpat uz vietas. Neviens nevar ar vārdiem tā izmazgāt otram galvu kā to prot trīskārtēja šķirtene. “Kārpa uz nodokļu maksātāju pakaļas”, “nodilušais šinjons” un “ceļu policista piegulētājs” ir tikai dažas no viņas frāzēm, bet to bija daudz, daudz vairāk. Beidzot viņa tomēr devās prom, pa ceļam vēl bārstot epitetus un tinoties Ragazza mākonī. Viņai mugurā bija zamšādas bikškostīms, bet iespaids bija tāds, it kā viņa izvilktu no Mārdenda kāju apakšas divpadsmit pēdu garu brokāta šlepi, tieši tā viņa pamanījās paiet viņam garām.

—    Mī un žē! — viņš noteica, kad misis Spona bija prom.

—    Jā, — es laimīgi noteicu.

—    Jā. Jā, klau, Cārlij, klau, vai zini, kāpēc es atnācu, atnācu pateikt, ka man tiešām ļoti žēl, ka tā notika.

Vēsi paskatījos viņam cauri. Tas bija mans firmas triks, gigantiskais, ar aukstumu piekrautais skatiena paveids.

—- Es gribēju teikt, — viņš turpināja, — tev tika sagādātas ciešanas un tu esi pelnījis paskaidrojumu. Es vēlos, lai tu būtu lietas kursā, un tas nozīmē — tev rokā būs pareizais koka gals, kā es te stāvu, un, jā, es gribētu lūgt tavu palīdzību.

“No-lāpīts,” es nodomāju.

—    Apsēdies, — es noteicu. — Es pats labāk stāvēšu, iemeslu tu vari iedomāties. Protams, ka es uzklausīšu tavus paskaidrojumus un atvainošanos. Neko vairāk par to es nevaru apsolīt.

—    Jā, — viņš teica. Tad bridi trinās uz vietas kā cilvēks, kurš gaida, ka viņam piedāvās iedzert, un cer, ka jūs esat tikai aizmirsis izteikt piedāvājumu. Kad Mārtlends saprata, ka šī viņam būs atturības nakts, tad atsāka runāt.

—    Vai tu zini, kāpēc šorīt tika nogalināts Spinoza?

—    Ne jausmas, — es garlaikoti novilku, lai gan visu pēcpusdienu man galvā bija šaudījušās visdažādākās jausmas. Nepareizās.

—    Tā lode bija domāta tev, Cārlij.

Mana sirds sāka bezatbildīgi plosīties pa ribu krātiņu. Paduses kļuva mitras un aukstas. Gribējās uz tualeti.

Es gribu sacīt — elektrisko vadu gali un tamlīdzīgi vēl nav nekas, saprāta robežās, protams, taču apziņa, ka viens cilvēks tiešām vēlējies nogalināt tevi uz visiem laikiem, ir doma, ko prāts nespēj pieņemt, prāts vēlas to izvemt; parastiem cilvēkiem vienkārši nav izstrādātas nedz mentālās, nedz emocionālās klišejas, lai spētu tikt galā ar šādiem jaunumiem.

—    Kā gan tu vari būt par to drošs? — es pēc brīža pavaicāju.

—    Nu, pilnīgi godīgi runājot, Moriss tobrīd domāja, ka tas esi tu, uz ko viņš šāva. Pilnīgi skaidrs, ka viņš gribēja nošaut tevi.

—    Moriss? — es atkārtoju. — Moriss? Tu gribi sacīt, ka tavējais Moriss? Kāda velna pēc lai viņš būtu to gribējis?

—    Nu, patiesību sakot, es tā kā savā ziņā biju licis viņam to izdarīt.

Beigu beigās es tomēr apsēdos.

Džoka neveiklais stāvs gludeni atdalījās no tumšās durvju ailas un pieslīdēja pie mana krēsla atzveltnes. Viņš pārmaiņas pēc tagad elpoja caur degunu, izelpa bija ar žēlabaini svelpjošu pieskaņu.

—    Vai zvanījāt, ser?

Džoks patiešām ir brīnumains. Es gribēju teikt, papūlieties iedomāties — teikt šādus vārdus. Kāda takta sajūta, kāds savoir faire, kāds atbalsts jaunajam kungam grūtā brīdī! Sajutos daudz labāk.

—    Džok! — es teicu. — Vai tev nav pie rokas kāds misiņa riņķis vai špan-neris? Iespējams, ka pēc brīža es tev palūgšu iesist misteram Mārdendam.

Faktiski Džoks neatbildēja, viņš prot atpazīt retorisku jautājumu, ja izdzird to. Bet es nojautu, ka viņa plauksta uzplikšķina pa bikšu aizmugures kabatu — man’ kaste, — tā viņš mīlīgi to sauc. Tur sešas unces viltīgi izvīta misiņa ir dzīvojušas pašas savu omulīgo, viegli smirdīgo dzīvi jau kopš tā laika, kad Džoks bija visjaunākais Hokstonas huligāns.

Mārdends enerģiski, nepacietīgi papurināja galvu. — Pēc tā nebūs vajadzības, nekādas vajadzības. Pacenties saprast, Cārlij.

—    Pacenties tā, lai es saprastu, — es atteicu. Drūms un ar jēlumu uz pakaļas.

Viņš izdvesa ko tādu, kas varētu skaitīties nopūta. — Tout comprendre, c’est tout pardonner, — viņš teica.

—    Tas nu gan ir smalki!

—    Paklau, Cārlij, es pusi nakts sabiju nomodā ar to asinskāro maniaku no Iekšlietu ministrijas, man vajadzēja viņam stāstīt par mūsu vakardienas sarunu.

“Sarunai”, ja tā to sauc, nebija ne vainas.

—    Kad es viņam pastāstīju, cik daudz tu zini par šo lietu, — Mārt-lends turpināja, — viņu vairs neapmierināja neviens cits iznākums, tikai tas, ka tevi jāapklusina uz visiem laikiem. “Eksterminēt” — tas bija vārds, ko viņš lietoja, dumjais pūslis. Tējas paužu starplaikos viņš pārāk daudz lasa trillerus.

—    Nē, — es atbildēju, — šis termins vēl nav ieviesies trilleros, varbūt vienīgi Sunday Times. Tas ir CIP žargons. Iespējams, ka viņš lasījis kādu zaļo berešu lietu.

—    Lai nu būtu kā būdams, — viņš turpināja, viņam acīmredzot ļoti patika šī veiklā frāze “lai nu būtu kā būdams”, — es centos parādīt viņam, ka pagaidām mēs patiesībā neko nezinām par to, kāda informācija ir tavā rīcībā un kur tu esi to rāvis, un pēdējais ir svarīgākais; un ka tā būtu neprātīga rīcība — likvidēt tevi jau šajā izmeklēšanas stadijā. E, jā, protams, jebkurā izmeklēšanas stadijā, bet to tak es viņam nevarēju teikt, saprotams, vai ne? Nu, tātad es mēģināju piedabūt, lai viņš griežas pēc atļaujas pie ministra, bet viņš teica, ka ministrs būšot piedzēries un ka viņš nemaz tik droši nesēžot savā krēslā, lai varētu nekaunīgi traucēt ministru tik vēlā stundā, un šā vai tā... šā vai tā, man nācās viņam paklausīt, un tā nu šorīt es izdomāju, ka labākais, ko varu darīt, ir uzdot šo darbiņu Morisam, jo Moriss ir impulsīvs zēns, tādējādi, saproties, tev būtu diezgan lielas izredzes palikt dzīvam. Un, Cārlij, es patiešām priecājos, ka viņš piebeidza ne to cilvēku.

—    Jā, — es teicu, bet prātā apsvēru, kā viņš būtu varējis zināt, ka es grasījos no rīta iet pie mistera Spinozas.

—    Kā tu varēji zināt, ka es šorīt būšu pie mistera Spinozas? — es nevērīgi apvaicājos.

—    Moriss tevi izsekoja, Cārlij. — Iestudēti, acīs skatoties.

“Nolāpītais melis,” es nodomāju.

—    Skaidrs, — es noteicu.

Atvainojos, teikdams, ka man jāuzvelk mugurā kas ērtāks, kā mēdz sacīt dāmas. Kaut kas ērtāks bija apbrīnojami vulgāra zila samta žakete, kurai misis Spona kādreiz pašrocīgi bija darinājusi viltīgi izšūtu tīklveida iekškabatu, kurā ietilpa visai sagrabējis vecs klejojoša azartspēlmaņa revolveris, apmēram divdesmit astotā kalibra. Man bija saglabājušās tikai vienpadsmit tam piemērotas papes patrončaulītes, un man bija lielas aizdomas, ka tās pat var izrādīties nederīgas, par drošību nemaz nerunājot. Tomēr šaujamais man nebija vajadzīgs tādēļ, lai kādu nogalinātu, tas bija nepieciešams, lai es justos jauns un sprauns, un visspēcīgs. Cilvēki, kuriem pistoles ir tādēļ, lai nogalinātu citus cilvēkus, tur šos ieročus kastēs vai atvilktnēs; nēsāt tos sev līdzi nozīmē tikai stājas uzlabošanu. Izskaloju muti, uzsmērēju vazelīnu savām čulgām un soļoju atpakaļ uz viesistabu, cik vien lepni varēdams.

Apstājos aiz Mārtlenda krēsla un domāju par to, cik ļoti man nepatīk viņa pakauša veidojums. Nē, viņam nebija nedz teitonisku tauku kroku paura lejasdaļā, nedz mežakuiļa cieto saru; viņa pakausim piemita kār-tīgums un nīstams gludums, nekādi neattaisnots, tomēr nevainojamas pašapziņas bruņojums. Tiešām, gluži kā žurnālistei. Izlēmu, ka varu atļauties šo greznību un sadusmoties; tas palīdzētu radīt man vēlamo kopiespaidu. Paņēmu mazo pistolīti un iebāzu stobra galu viņa lielajā labajā ausī. Viņš sēdēja tiešām ļoti rāmi — viņa nervi bija kārtībā — un runāja žēlabainā balsī.

—    Dieva dēļ, esi jel prātīgs ar to mantiņu, Čārlij, tās papes čaulītes ir ārkārtīgi neuzticamas.

Iebāzu stobru mazliet dziļāk; no tā manas čulgas jutās labāk. No Mārtlenda jau varēja to sagaidīt — viņš bija ielūkojies manā ieroča nēsāšanas atļaujā.

—    Džok, — es stingri noteicu, — mēs tūlīt izlogosim misteru Mārt-lendu.

Džoka skatiens iekvēlojās.

—    Paņemšu žileti, mister Cārlij.

—    Nē, nē, Džok, es izvēlējos nepareizo vārdu. Gribēju teikt, mēs izmetīsim misteru Mārtlendu pa logu. Šķiet, tavas guļamistabas logs būs piemērots. Jā, un mēs vispirms viņu izģērbsim, un tad teiksim, ka viņš mēģināja tev uzmākties, bet pēc tam pats izlēca pa logu, degdams atraidītas mīlas drudzī.

—    Klau, Cārlij, tā tiešām nav glīta doma; nē, tā ir pretīga doma, es gribēju teikt, ko teiks mana sieva.

—    Es nemēdzu domāt, ko teiks policistu sievas, un viņu skaistums mani tracina kā vīns. Lai nu kā, šāds izvirtības piesitiens liks tavam mīļotajam ministram pabāzt visu lietu zem slepenības mices, un tas mums abiem nāks par labu.

Džoks jau veda viņu uz savu istabu, izmantodams šim nolūkam “nāc līdzi mierīgi” paņēmienu, kas ietver sevī sāpīgu upura mazā pirkstiņa satvērienu. To Džoks bija iemācījies no kāda trakonama sanitāra. Tie gan ir spējīgi puiši.

Džoka guļamistaba, kā vienmēr, bija pilna ar gaisu, kas šajā Londonas daļā tiek saukts par “svaigu gaisu”, un pašlaik plūda iekšā pa atvērto logu. (Laikam es nekad nespēšu saprast, kāpēc ļaudis būvē mājas, lai izvairītos no laika apstākļiem', bet pēc tam paši atver sienās ierīkotus caurumus, lai atkal laistu iekšā šos apstākļus.)

—    Parādi misteram Mārtlendam tos smailos žogu stieņus zem loga, Džok, — es ļauni teicu. (Jūs neticēsiet, cik riebīgi spēj skanēt mana balss, ja es pacenšos. Reiz es biju adjutants sardzes rotā, jā gan.) Džoks pārkāra Mārtlendu pār palodzi, lai viņš varētu aplūkot žoga pīķus, pēc tam sāka Mārtlendu izģērbt. Viņš nepretojās, tikai stāvēja un drebelīgi smaidīja ar vienu lūpu kaktiņu, līdz kamēr Džoks nonāca pie viņa siksnas sprādzes. Tad viņš sāka runāt un ļoti ātri.

Visas runas jēga bija tāda, ka, ja es tagad novirzītos no iesāktās darbības shēmas, tad viņš varētu nokārtot, lai es saņemu:

a)    visas austrumzemju bagātības,

b)    viņa nemirstīgo cieņu un pateicību,

c)    iespēju darīt visu, nenonākot par to likuma rokās, imunitāti man un manējiem, jā, pat pēctečiem līdz trešajai paaudzei. Šajā brīdī sāku viņā ieklausīties. (Tiešām, reizēm es vēlos, kaut spētu kustināt ausis. Vai jūs nevēlētos? Manas koledžas kursa vecākais to mācēja.)

— Tu mani sāc dīvaini interesēt, — es noteicu. — Noliec viņu uz brīdi zemē, Džok, jo viņš tūlīt Pateiks Visu.

Mēs vairs nepiedūrām Mārtlendam ne pirkstu, tālāk viņš turpināja pats pēc savas gribas. Nav jābūt īpašam gļēvulim, lai cilvēkam vienkārši nepatiktu doma par trīsdesmit pēdas augstu kritienu uz pīķiem rotāta žoga, it īpaši kailam. Esmu pārliecināts, ka arī es viņa vietā sāktu murmulēt kā strautiņš.

Pagaidām izskatījās, ka stāsts ir šāds. Dzirastrauks Glogs, izrādot pilnīgi neiedomājamu izsmalcinātības trūkumu, bija visu pateicis tieši savam senajam koledžas biedram ausī, un tas senais biedrs ir bijis tas pats “otrs partneris savstarpēji vienojušos vīriešu ainiņā”, nosūtot šim draugam 35 mm kopiju no nerātnās fotogrāfijas. (Šī attēla eksistence nekādā gadījumā nebija sākotnējās vienošanās daļa un tādējādi bija nomācoša. Tam nabaga puisim droši vien pietrūka kabatas naudas, kaut nu viņš būtu palūdzis to man.) Kādreizējais koledžas biedrs, tagad ļoti augstu stāvoša persona, kas dzīvo vienās bailēs no savas sievas Māsas un citiem vēl augstāk stāvošiem Radiem, bija izlēmis šķirties no nepieciešamās naudas summas, taču vienlaikus ielūdzis pie sevis pusdienās policijas šefa vietnieku un, portvīnu dzerot, sācis nemanāmi ievākt šādas tādas ziņas. Piemēram, pajautājot: “Kā gan policija mūsdienās tiek galā ar šantāžu, ko, Fredij?” — un tamlīdzīgi. Policijas priekšnieka vietnieks, kuram bija izdevies apskatīt kāda laikraksta redaktora seifi esošo nepublicēto materiālu par šo pašu Koledžas Biedru, salēcies kā izbiedēts ērzelis. Viņš izlēmis, ka noteikti nevēlas šajā lietā neko zināt, viņš to nevarēja atļauties, un, varbūt ari mazliet gribēdams iespītēt, policijas priekšnieka vietnieks iedeva Koledžas Biedram Mārtlenda telefona numuru. — Ha ha, ja nu jums vai jūsējiem kādreiz uzmāktos kāds šantažētājs.

Pēc tam Biedrs uzlūdz uz pusdienām veco Mārtlendu un pastāsta viņam visu, ko var atļauties pastāstīt. Mārtlends saka: “Uzticiet šo lietu mums, mēs esam pieraduši tikt galā ar tādiem zemiskiem neliešiem,” — un tad viņš sāk rīkoties.

Jau nākamajā dienā kāds kavalērists, šņākuļodams savās augstdzimuša karavadoņa ūsās, dodas pie Dzirastrauka un pasniedz viņam koferīti, pilnu ar zemiskām, rupjām desmitmārciņu banknotēm. Vēl pēc desmit minūtēm iesoļo Mārtlends ar saviem gauleiteriem un aizrauj nabaga Dzirastrauku uz Lauku slimnīciņu, kas ieguvusi nelabu slavu. Dzirastrauka mēles atraisīšanai tiek izvilkts akumulators ar visiem vadiem, un viņš atgūst samaņu, kad viņa acu priekšā parādās attiecīgā izmēra glāze ar skotu viskiju. Bet Glogs veidots no cietākas koksnes nekā es, tā jau parasti gadās ar šantāžistiem.

—    Fū! — viņš saka vai varbūt pat klīrīgi novelk: “Pē-e!” — Aizvāciet to pretīgo dziru. Vai tad šartrēzes jums nav? Un vai tiešām jūs domājāt, ka nobiedēsiet mani? Man patīk, ja man nodara pāri tādi lieli, spalvaini un mīļi tēviņi kā jūs. — Viņš to arī pierāda. Viņš parāda, kā viņam tas patīk. Viņiem tas riebjas.

Tagad Mārtlenda uzdevums ir iedvest Dzirastraukam Glogam bijāšanu pret Dievu un ieskaidrot viņam, ka visām ar fotogrāfiju saistītajām darbībām tūlīt jādara gals. Mārtlendam ir pieteikts neiedziļināties šajā lietā tālāk, viņam nav zināmi nekādi neķītri fakti, bet viņš pēc dabas ir ziņkārīgs, un vēl viņam ir neprātīgas bailes no izgāšanās. Viņš nolemj tikt līdz šīs mistiskās lietas dzīlēm (varbūt šis teiciens nav pārāk veiksmīgs) un piespiest Dzirastrauku Pastāstīt Visu.

—    Nu tad tā, — viņš saka, — šitas tiešām būs sāpīgi.

—    Ak, solījumi, solījumi, — nošļupst Dzirastrauks.

Tā nu viņi pielieto paņēmienu, kas rada sāpes starpenes dziļumos, un šādas sāpes pat Dzirastraukam nevarētu sagādāt baudu. Šoreiz, kad viņš nāk pie samaņas, Glogs ir ļoti dusmīgs un piedevām vēl baidās par savu izskatu, tāpēc viņš pastāsta Mārdendam, ka pie godājamā Cārlija Mortekaja viņam glabājas iedarbīgs dzīvības apdrošināšanas līdzeklis un ka viņiem būtu labāk piesargāties, tā, lūk. Pēc tam viņš vairs nesaka ne vārda, un Mārdends, kas tagad ir saniknots, pielieto vēl vienu līdzekli, ko līdz šim pielietojuši tikai ķīniešu dubultaģentu ietekmēšanai, un Dziras-trauks, visiem par apbēdinājumu, no šī līdzekļa atstiepj kājas. Smags gadījums, skaidrs.

Nu, kā mēdz teikt, karā atgadās arī bēdīgāk, un, protams, nevienam jau šis Dzirastrauks patiesībā nebija mīļš, nu, varbūt kādiem pāris sarg-zaldātiem Celsijas kazarmās, bet Mārtlends jau nav no tiem cilvēkiem, kas priecājas par negaidītām likteņa dāvanām. Nē, visa šī lieta viņam ārkārtīgi nepatīk, īpaši jau tāpēc, ka viņam joprojām nav skaidrs, kas tā pašos pamatos ir par lietu.

Vai varat iedomāties Mārdenda kreņķus, kad piezvana Koledžas Biedrs un pamatīgi satrauktā balsī pieprasa, lai viņš tūlīt pat ierodas un lai ved to nelaimīgo Dzirastrauku līdzi. Mārtlends atbild — jā, protams, jā, viņš tūlīt būšot klāt, bet viņam būšot grūti atvest sev līdzi misteru Glogu. Kad Mārdends ierodas, viņam ar bēdīgu ģīmi tiek parādīta ārkārtīgi nepatīkama vēstule. Tāda, ka pat Mārtlends, kuram nav pati nevainojamākā gaume, tomēr izbola acis, ieraudzīdams papīru, uz kura šī vēstule rakstīta: imitēts pergaments ar apzeltītām robotām maliņām, un vēl uzkrītoši iespiests jaundarināts ģerbonis lapas augšpusē, un vēl daudzkrāsainā drukā lappuses apakšā attēlota saulrieta aina tuksnesī. Un adrese ir rakstīta senangļu rakstu zīmēm, tā ir Rnncho de los Siete Dolores de la Virgen Ņūmeksikas štatā. īsāk sakot, to rakstījis mans ļoti labais klients Miltons Krampfs.

Vēstulē teikts — ņemiet vērā, es pats to vēstuli tā arī neesmu redzējis, atstāstu tikai Mārdenda vārdus —, ka misters Krampis ļoti apbrīno augsti stāvošo Koledžas Biedru un ka viņš vēloties dibināt fanu klubu (!), lai izplatītu senatoru, kongresmeņu, Britu parlamenta locekļu vidū mazāk zināmus materiālus par Koledžas Biedra dzīvi, ak jā, viņš vēl piemirsis Paris Match. (Šis pēdējais bija īpaši bīstami, jums nāksies man piekrist.) Tad misters Krampfs piebilst, ka misters Dzirasmuca Glouts vai tamlīdzīgi esot ar viņu sazinājies un piedāvājis savas ar attēliem papildinātās atmiņas par “jūsu kopīgajām studiju gaitām Kembridžā”, un vēl Krampfs piedāvā visiem trim tikties un apspriest, vai kaut ko nevar sākt ar šīm atmiņām, lai katram no tā būtu savs labums. Citiem vārdiem sakot — kampiens mīkstumos. Iespējams, neveikls, iespējams, viltīgs, bet nepārprotami kampiens. (Pagaidām jau divas darbojošās personas, kas šajā spēlītē zaudējušas galvu, ja tā var teikt, uzveļot man vienīgajam visu atbildību. Jo es biju vienīgais pie sajēgas palikušais, tā šķiet.)

Mārdends apklusa, un es viņu nemudināju turpināt, jo ziņas bija sliktas, jo tad, kad miljonāri sajūk prātā, parasti ciest dabū nabaga ļaudis. Biju tik satraucies, ka bez apdomāšanās iedevu Mārdendam dzeramo. Tā bija rupja kļūda, man vajadzēja viņu turēt nāves bailēs. Kad viņš pagaršoja ierasto strebekli, bija redzams, kā atgriežas viņa pašapziņa, viņa galva atkal pacēlās ierastajā, kaitinoši pompozajā stīvumā. Ak jēziņ, kā viņu droši vien ienīst pārējie policisti, kam jānoraugās, kā Mārdends pārmaiņus ar belzieniem un līšanu bez ziepēm attīra sev ceļu uz karjeras virsotnēm. Bet visu laiku vajadzēja paturēt prātā, ka viņš ir bīstams, ka viņš ir daudz gudrāks nekā varētu likties, ņemot vērā tikai viņa izskatu vai runas veidu.

—    Mārtlend, — es pēc brīža teicu, — vai tu neteici, ka tavi rokaspuiši šorīt izsekoja mani līdz Spinozas darbnīcai?

—    Tieši tā. — Ātri, daudz par ātru. Viņš neapšaubāmi sāka atgūties.

—    Džok, misters Mārdends stāsta man melus. Iekrauj viņam, lūdzu.

Džoks iznira no puskrēslas, maigi atbrīvoja glāzi no Mārtienda rokas,

pieliecās, lai labvēlīgi ieskatītos viņam sejā. Mārdends skatījās Džokā platām acīm, ar mazliet pavērtu muti. Tā bija kļūda, tā mutes pavēršana. Džoka milzīgā ķetna aplieca pusloku un skaļi triecās pret Mārdenda vaigu.

Mārdends pārlidoja pāri dīvāna parocenim un atsitās pret sienas paneļiem. Tur viņš brīdi sēdēja, mažās ačeles asaroja niknumā un puņķos. Viņa mute, tagad aizvērta, kustējās. Droši vien viņš pārskaitīja zobus.

—    Man šķiet, ka es darīju dumji, — es noteicu. — Tas ir, man būtu drošāk uzreiz tevi nogalināt, tās savā ziņā ir beigas visam, vai ne, taču tad, ja es tikai nodaru tev pāri, tu kļūsti atriebīgs. — Ļāvu viņam kādu bridi apdomāt teikuma slēpto nozīmi. Viņš apdomāja. Un kaut ko secināja.

Beidzot viņš izmocīja nešķīstu smaidu — tiešām zvērīgs paskats — un atkal apsēdās uz dīvāna.

—    Neņemšu tev to ļaunā, Cārlij. Tiešām, tu esi pelnījis kaut kādu kompensāciju par šoritu. Tas ir, vēl neesi atguvies no šorīt redzētā.

—    Tevis teiktajā ir daļa patiesības, — es teicu, un tā bija taisnība. — Man bijusi gara un grūta diena, pilna rūgtuma un satraukuma. Ja es vēl ilgāk palikšu nomodā, tad varu sastrādāt ziepes. Ar labunakti. — To pateicis, devos ārā no istabas. Mārtlenda mute atkal bija vaļā, to es redzēju, aizverot durvis.

Tad īsa un priekpilna siltas dušas kūre, dārgs mutes skalojamais līdzeklis ap manu zobu ziloņkaula cietokšņiem, mazliet Džonsona bērnu pūdera šur un tur, un tad, ienirstot zem segas, es jau biju atkal tas pats vecais es. Krampfa muļķīgā novirzīšanās no sev paredzētā scenārija mani ļoti satrauca, tā mani darīja varbūt pat bažīgāku nekā mēģinājums man atņemt dzīvību, bet es jutu, ka pasaulē nav nekā tāda, ko nevarētu ar svaigu galvu apdomāt nākamajā dienā, jo rīts ir gudrāks par vakaru, kā jau visiem zināms.

Aizskaloju no prāta visas rūpes, pirms aizmigšanas palasot pāris lappušu Fērbenka, tad maigi laidos miegā. Ja runājam par mani, tad miegs nav vienkārša apziņas izslēgšana, miegs ir ļoti labdabīga bauda, ko nepieciešams prasmīgi uzturēt un izdzīvot katru tās mirkli. Nakts bija jauka, miegs mani ieskāva kā labi pazīstama, sāļuma elpas apdvesta mīļākā, kas tomēr vienmēr pietaupa kādu jaunu prieciņu, ar ko pārsteigt daudz pieredzējušo mīļoto.

Arī manas čulgas jau bija apdzijušas.

4

Kalnu kores agra rīta, Rasas lāsēm piebārstītā.

Pippa Passes

Kad Džoks mani pamodināja, es viņam uzgavilēju, bet patiesībā gavilēju ar dalītām jūtām. Rīts, kā vienmēr, nozīmēja pulksten desmit, un Aperbrūkstrīta bija slapja. Diena bija mitra, netīra, ārā smidzināja, un debesis bija peļu mēslu krāsā. Pipa būtu palikusi gultā, un neviens saprātīgs gliemis nebūtu pat sācis rāpties kaut kādā ērkšķī. Mana tēja, kas parasti nāk kā debesu rasa, garšoja pēc maitasputna ķetnas. Kanārijputniņš izskatījās apslimis un uzmeta man tikai saīgušu skatienu tā vietā, lai nodziedātu man dažas jaukas taktis.

—    Misters Mārtlends gaida jūs lejā, mister Cārlij. Jau pusstundu gaida.

Nošņācos un uzvilku augstāk zīda palaga kroku, ieslīdēdams dziļāk sievietes klēpim līdzīgajā siltumā, kur neviens nav spējīgs cilvēkam nodarīt pāri.

—    Jums vajadzētu redzēt viņa ģīmi, to vietu, kur es trāpīju. Tīrā bauda, goda vārds. Visas krāsas.

Tas mani pamodināja. Šai dienai bija vismaz viena bauda, ko man piedāvāt. Par spīti sliktajām priekšnojautām, es piecēlos.

Mutes izskalošana, puse deksedrina tabletes, kumosiņš grauzdiņa ar anšoviem un Charvet rītasvārki — tieši nosauktajā kārtībā —, un biju gatavs cīņai ar jebkuru skaitu Mārtlendu.

—    Ved mani pie šī Mārtlenda, — es noteicu.

Jāsaka, viņš tiešām izskatījās tīkami; mani valdzināja ne tikai visas rudens krāsas viņa pietūkušajā ģīmī, bet arī tā dažādo izteiksmju gamma,

kas tajā rotājās. Varat paši mēģināt sastādīt to sarakstu, šobrīd man negribas piepūlēties. Šī stāsta sižetam svarīga ir tikai beidzamā emocija: tāda kā auniska tēlota labsirdība, kam piejaukta šķipsniņa skābuma, it kā gaļas mērces šķīvī būtu iepilināti divi pilieni asās piparu mērces.

Viņš pielēca kājās un metās man pretim, seju pa priekšu, roku vīrišķīgam rokasspiedienam pastiepis.

—    Vai atkal draugi, Cārlij? — viņš murmināja.

Tagad bija mana kārta atkārt apakšžokli — es pat nosvīdu, apjuku un nokaunējos par šo cilvēku. Nu, tiešām. Es izdvesu kādu zemu, gārdzošu skaņu, kas laikam viņam šķita pietiekami izteiksmīga, jo viņš palaida vaļā manu roku un ērti atzvila uz kušetes. Lai apslēptu savu neizpratni, palūdzu Džokam pagatavot mums kafiju.

Kafiju mēs gaidījām klusumā, vairāk vai mazāk. Mārtlends izmēģināja gājienu ar laika apstākļiem — viņš ir viens no tiem ļaudīm, kuri vienmēr zina, kad virs Islandes briestošais anticiklons būs gatavs brāzties uz mūsu pusi. Es viņam laipni paskaidroju, ka parasti neko nejēdzu no meteoroloģijas, pirms neesmu iedzēris rīta kafiju.

(Kāds gan varētu būt cēlonis šai dīvainajai britu apsēstībai ar laika apstākļiem? Vai varat iedomāties divus pieaugušus amerikāņus, Empire State ēkas cēlējus, kas nopietni spriež par to, vai ārā līst, ir lijis, nelīs vai drīzāk līs? Vai varat iedomāties pat vistukšpauraināko parīzieti, vīnieti vai berlīnieti sevi pazemojam ar tādu muļķību runāšanu? Obelikss pareizi teica, kad viņš teica: “Ils sontfous ces Bretons. ” Man šķiet, ka šī ir vēl viena izpausme tipiskā angļa nepiepildītajai tieksmei būt zemes sālij. Pat viscivilizētākais pilsētnieks savos sirds dziļumos ir fermeris, jomens, kas ilgojas pēc ādas getrām ap stilbiem un bises rokās.)

Kad nu kafija bija atnesta (ak, cik grūti ir rakstīt, ja nav tāda darbības vārda laika kā ablatīvā absolūta!), mēs kādu laiku pieklājīgi to strēbām, pasniegdami viens otram cukuru un krējumu, un šo un to, pa laikam tēloti pasmaidot. Tad es devu triecienu.

—    Tu grasījies man pastāstīt, kā tu zināji, ka esmu pie Spinozas, — es teicu.

—    Cārlij, kāpēc tevi tā piesaista tieši šāds sīkums?

Tas nu reiz bija labs jautājums, taču es negrasījos uz to atbildēt. Tikai lūrēju viņā stingu skatienu.

—    Ak, nu labi, patiesībā tas ir ļoti vienkārši. Mums nejauši ir zināms, ka vecajam Spinozam pieder, tas ir, drīzāk piederēja apmēram ceturtdaļa miljona netīru desmitmārciņu zīmju — no Lielās Vilciena Aplaupīšanas. Viņš par šīm netīrajām naudaszīmēm samaksājis ar tīrām piecmārciņu zīmēm, turklāt ar simt septiņdesmit piecu procentu atlaidi. Viens nešķīsts vecs krāpnieks. Nu, mēs zinājām, ka drīz vien viņam būs pienācis laiks atpogāt maku, tā nu mēs nolīgām darbā cilvēku, kas pats piestrādā kādā Meisonzjardas galerijā, lai viņš pieskata Spinozas darbnīcu. Ja pie viņa ierodas kāds, hm, interesants vīrs, tad mēs tūlīt par to uzzinām pa rāciju.

—    Tā gan, — es teicu. — To es varētu saukt par labiem apgriezieniem. Un kā ar tiem viesiem, kas ierodas pirms galeriju darba laika?

—    Ak, nu, protams, visu jau nevar nodrošināt. Es gribu teikt, mums vienkārši nav tādas naudas, ko maksāt cilvēkiem par nakts maiņām, jāpaļaujas uz veiksmi. Jau tā esam iztērējuši nezin cik.

Domās atviegloti nopūtos, biju viņam noticējis. Man prātā ienāca jauna doma.

—    Mārtlend, vai tavs ziņotājs gadījumā nav sīkulis, vārdā Pērss, kas strādā O’Flaertija galerijā?

—    Nūjā, patiesību sakot, man liekas, tā viņu sauca.

—    Tā gan, — es teicu.

Saspicēju ausis; Džoks stāvēja aiz durvīm, viņš elpoja caur degunu un domās šo to piezīmēja, ja to var saukt par domām un par piezīmēm. Šaubu nav, es jutos atvieglots, uzzinot, ka Mārtlenda labā strādāja tikai Pērss; ja misters Spinoza pats būtu ielaidies spēlītēs un krāptu mani, tad viss būtu pagalam. Un kā vēl. Es droši vien biju ļāvis kaut kādam atvieglojumam izpausties sejā, jo redzēju, ka Mārtlends tā dīvaini manī skatās. Tas neies cauri. Jāmaina sarunas tēma.

—    Nu labi, kas tad par lietu? — es sirsnīgi iesaucos. — Kur ir tie austrumzemju dārgumi, ko tu man vakarnakt piedāvāji? Šķiet, ka tu biji gatavs atdot vai pusi karaļvalsts, vai ne tā?

—    Ak, nu taču, Čārlij, pagājušā nakts ir pagājusi, vai tad ne? Kas bijis, bijis, un mēs abi bijām pārāk satraukušies, vai ne? Tu taču negribi turēt mani pie...

—    Tas logs vēl ir turpat, — es vienkārši aizrādīju. — Un Džoks arī. Un es varu apgalvot, ka joprojām esmu satraukts; nekad līdz šim neviens nav mēģinājis mani aukstasinīgi noslepkavot.

—    Taču šoreiz es acīmredzot esmu pret to nodrošinājies, vai ne? — viņš teica, uzplīkšķinādams sev pa gurniem. Tas lika man noprast, ka viņa ierocis, ja vispār kur ir, tad, protams, padusē, nevis gurnu kabatā.

—    Uzspēlēsim tādu spēli, Mārtlend. Ja tu vari to šaujamo izvilkt, pirms Džoks tev trāpīs pa ķobi, tad esi uzvarējis.

—    Ak, Čārlij, beidz, nemuļķosimies vairs. Esmu gatavs piedāvāt tev ievērojamus labumus, nu, piekāpšanos no savas puses, ja tu šajā lietā darbosies mūsu pusē. Tu taču nolāpīti labi zini, ka man būs sūdi, ja ne-savervēšu tevi, un ka tas šausmīgais vecis Iekšlietu ministrijā atkal brēks pēc tavām asinīm. Ko tu gribi no mums? Esmu pārliecināts, ka tāda nauda, kādu mana nodaļa tev var piedāvāt, tevi neinteresēs.

—    Man šķiet, ka es gribēju tādu īpašu suni.

—    Dieviņ, Čārlij, vai tu nopietni?

—    Tas patiesībā ir dzinējsuns, zinies, dzinējsuns no sudraba.

—    Tu gribi teikt, ka vēlies kļūt diplomātiski neaizskarams karalienes sūtnis? Dieva dēļ, kāpēc? Un kas tev liek domāt, ka es varu to nokārtot?

Es atbildēju: — Pirmkārt: jā, es vēlos; otrkārt: nejaucies manās darīšanās; treškārt: jā, es domāju, ka tu to vari, ja tev nav citas izejas. Un vēl es gribu tam ldāt pienākošos diplomātisko pasi un privilēģiju nogādāt diplomātisko sūtījumu uz Vašingtonu.

Viņš atzvēlās atpakaļ, nu jau atvieglots, ka zina visu, atslābinājies. — Un kas tev būs tajā bagāžā, vai varbūt arī tā nav mana darīšana?

—    Patiesību sakot, tas būs rolsroiss. Protams, tas nebūs iepakots somā, tomēr tam visapkārt būs diplomātiskā sūtījuma zieģeļi. Rezultāts tāds pats.

Viņš izskatījās nobažījies, drūms. Viņa nepietiekami ar degvielu apgādātās smadzenes kā trakas griezās uz vietas, kamēr viņa deux chevaux centās tikt pāri stāvajam kalnam.

—    Čārlij, ja tu grasies to mašīnu piedzīt pilnu ar narkotikām, tad atbilde ir nē, atkārtoju — nē. Ja tur būs tikai saprātīgs daudzums netīru naudaszīmju, tad es kaut ko varētu nokārtot, bet nedomāju vis, ka es spētu tevi pasargāt pēc tam.

—    Tas nav ne viens, ne otrs, — es stingri noteicu. — Goda vārds. — Paskatījos viņam tieši un godīgi acīs, to sacīdams, tā, lai viņš nodomātu, ka es meloju. (Tās Vilcienu Laupīšanas banknotes taču drīz nāksies samainīt, vai tad ne?) Viņš skatījās man acīs kā uzticams biedrs, kas uzticas otram, pēc tam salika kopā visu desmit pirkstu galiņus, aplūkodams tos pieticīgā lepnumā, itin kā būtu nostrādājis gudru triku. Viņš pilnā sparā darbināja savu prātu, un viņam bija vienalga, vai kāds to mana vai ne.

—    Nu, man liekas, kaut ko tamlīdzīgu ir iespējams noorganizēt, — viņš beidzot noteica. — Protams, tev jāsaprot, ka no tevis tiek gaidīta zināma sadarbība, tāda, kas būtu proporcionāla tevis pieprasītā sagādāšanas grūtībām?

—    Ak jā, — es moži atsaucos. — Tu gribēsi, lai es nogalinu Kram-pfu, vai ne?

—    Jā, taisnība. I<a tu uzminēji?

—    Nu, tas taču skaidrs, ka tagad, kad Dzirastrauks ir, tā sacīt, ekster-minēts, tu taču nedrīksti atstāt Krampfu dzīvu, ja viņš zina to, ko viņš zina, vai ne? Un vai drīkstu piebilst, ka man tas ir visai neizdevīgi, jo viņš gadījuma pēc ir man tāds labs klients.

—    Jā, zinu.

—    Jā, droši vien tev tas jāzina šajā brīdī. Citādi es to varbūt nemaz nebūtu pieminējis, ha ha.

—    Ha ha.

—    Lai nu kā, mums ir skaidrs, ka tu nevari tik bagātu zelli kā Krampfs piespiest klusēt nekādā citādā veidā, vienīgi viņu nogalinot. Vēl skaidrs ir tas, ka es varu piekļūt Krampfam pietiekami tuvu un ka manis nogādāšana viņa tuvumā ietaupīs varen lielu naudas summu jūsu kantorim. Vēl vairāk, no jūsu viedokļa raugoties, ja es nejauši ietu bojā, tas nebūtu liels zaudējums, pie tam manu saistību ar jebkādu oficiālu dienestu ir neiespējami pierādīt. Visbeidzot, ja es nostrādāju to neveikli un nonāku uz elektriskā krēsla, jūs viegli ar vienu šāvienu būsiet nogalinājuši divus zaķus, tas ir, Krampfii un mani.

—    Nu, šis un tas no tevis teiktā ir vairāk vai mazāk tiesa, — viņš teica.

—    Jā, — teicu es.

Pēc tam apsēdos pie sava mazā franču galdiņa, pie tā paša, ko kāds asprātīgs tirgotājs nosauca par malheur-du-jour, jo bija pārmaksājis par to, un sastādīju sarakstu, kurā uzskaitīju visu, ko vēlējos no Mārtlenda. Saraksts bija garš. Viņam izstiepās seja, to lasot, tomēr viņš drosmīgi pārcieta visu un ielika papīru savā kabatas portfelī. Pamanīju, ka viņš tomēr nenēsā pistoles maksti padusē, bet tā jau nekādi nebija mana pirmā kļūda tajā dienā.

Ap to laiku kafija bija atdzisusi un nebaudāma, tā nu es pieklājīgi ielēju viņam visu, kas vēl bija palikusi pāri. Diezin vai viņš to pat sajuta. Pēc vēl dažām biedrisku banalitāšu pilnām replikām viņš devās prom, uz brīdi man pat bija bail, ka viņš atkal grasās paspiest man roku.

—    Džok, — es teicu, — tagad es iešu atpakaļ gultā. Esi tik laipns un atnes man visas Londonas telefonu grāmatas, tad vēl pilnu šeikeru kokteiļa, jebkāda — lai man būtu pārsteigums, un tad vēl vairākas sviestmaizes ar kresēm uz mīkstas baltmaizes.

Gulta ir vienīgā vieta, no kurienes iespējamas garas sarunas pa telefonu. Gulta turklāt ir arī ideāli piemērota lasīšanai, gulēšanai un kanārijputniņu uzklausīšanai. Tā nepavisam nav laba vieta dzimumaktam: tam vajadzētu norisināties uz atzveltnes krēsliem vai arī vannas istabā, vai arī mauriņā, kas ir nogrābts, bet nav tik tikko nopļauts, vai arī smilšainos liedagos, ja jūs gadījumā esat apgraizīts. Ja vīrietis ir pārāk noguris, lai nodarbotos ar mīlēšanos jebkurā citā vietā, izņemot gultu, tad varbūt viņš vispār ir pārāk noguris un tad spēki jātaupa. Sievietes ir lielas gultā mīlēšanās aizstāves, tāpēc ka viņām jāslēpj sava auguma nepilnības (parasti) un arī tāpēc ka viņām salst kāju pēdas (vienmēr). Protams, ar zēniem tā nav. Bet to jau jūs, iespējams, zināt. Man jāpacenšas nerunāt pamācošā tonī.

Pēc kādas stundas es piecēlos, ietērpos džutas maisa un virves tērpa ekvivalentā un nokāpu virtuvē, lai ļautu kanārijputniņam vēlreiz izrādīt man savu laipnību. Viņš bija vairāk nekā tikai laipns, viņa mazā rīklīte vai plīsa no dziedāšanas, kas apzvērēja man, ka viss vēl var vērsties par labu. Uztvēru šos apgalvojumus ar zināmu piesardzību.

Pa ceļam iegriezies pēc mēteļa un cepures, klumburoju lejā pa kāpnēm — sestdienās es nekad neizmantoju liftu, tā ir mana fizisko vingrinājumu diena. (Pats par sevi saprotams, kad jātiek augšup, tad gan es izmantoju liftu.)

Durvju sardze iznāca no sava midzeņa un sāka tarkšķēt; apklusināju viņu, pieliekot pirkstu pie lūpām un zīmīgi saraucot pieri. Tas nostrādā vienmēr. Viņa ielīda migā, klanīdamās un sviedrus slaucīdama.

Nogāju kājām visu ceļu līdz Sotbijam, gandrīz nepārtraukti biju ierāvis vēderu, tas ir milzīgi labs vingrinājums. Pārdošanā bija izlikta viena no man piederošajām gleznām, neliels audekls ar kādu Venēcijas augstmaņa laivu, kurā atradās livrejās tērpti gondoljēri, un debesis bija burvīgā zilumā. Bildi biju nopircis pirms vairākiem mēnešiem, cerēdams pārliecināt pats sevi, ka autors ir Longi, bet pūles nevainagojās panākumiem, tāpēc izliku gleznu Sotbija izsolē, kur izsoles rīkotājs to bargi bija nosaucis par “Venēciešu skolu, 18. gs.”. Palīdzēju cenai sasniegt to līmeni, kādu pats biju samaksājis, pēc tam vairs nesolīju un ļāvu visam iet savu gaitu. Man par prieku solītā summa pieauga vēl par trijiem simtiem un piecdesmit mārciņām, beidzot āmurītis krita pēdējo reizi, un bildi ieguva cilvēks, kurš man nepatīk. Iespējams, ka šajā brīdī glezna atrodas kādā Djūkstritas logā ar uzrakstu “Marješi” vai kaut ko tikpat muļķīgu. Paliku izsolē vēl desmit minūtes un savus tīros ienākumus iztērēju par apšaubāmu, bet lieliski nerātnu Bartolomeju Sprengeru, kas attēloja Marsu un Veneru niekojamies, un Marsam galvā bija bruņucepure — kas par manierēm! Izgājis no Sotbija, es piezvanīju kādam bagātam tītaru audzētājam Safolkā un pārdevu viņam, pat acu galā šo Sprengeru neredzējušam, par summu, kas atskaitēs parasti minēta kā “pēc vienošanās”, pēc tam kārtīgi un godīgi tecēju uz Pikadilli laukuma pusi. Vislabākais uzmundrinājums nošļukušam cilvēkam ir neliela finansiāla darbība.

Pārgāju pāri Pikadilli laukumam, ne reizi pat nenobijies, izgāju cauri Fortnemam, lai piesātinātos ar jaukām smakām, tad pagāju mazu gabaliņu pa Džerminstrītu un jau biju miera ostā Zila bārā, kur pēc piektās Baltās lēdijas pasūtīju nelielu lenču. (Atvainojiet, es aizmirsu pastāstīt, kas bija tas pārsteigums Džoka kokteiļu šeikerā.) Būdams nopietns gastronomu mākslas baudītājs, es parasti nicinu kokteiļus, protams, bet galu galā es nicinu arī negodīgumu, netiklību, žūpošanu un vēl citus labumus.

Ja kāds mani līdz šejienei bija izsekojis, laipni lūdzu. Tomēr pēcpusdienai man bija nepieciešama pilnīga vienatne, no ĪUV puišiem jau noteikti, tāpēc ēzdams es vērīgi pētīju restorāna zāli. Kad lenčam atvēlētais laiks bija beidzies, visi cilvēki jau bija nomainījušies, izņemot vienu vai divus pastāvīgos apmeklētājus, kurus es jau no skata pazinu. Pat ja man bija kāds izsekotājs, tas atradās ārpusē un šobrīd noteikti bija nikns pēc velna.

Viņš tiešām bija gan ārpusē, gan nikns pēc velna.

Vēl viņš bija Mārtlenda puisis Moriss. (Droši vien es nemaz nebiju gaidījis, lai Mārtlends ir godīgs pret mani: tā skola, kurā mēs reiz mācījāmies, nebija nekāda labā. Pa pilnam izvirtības un tamlīdzīgi, bet ar zināmiem trūkumiem goda, atklātības un citu dārgu papildu priekšmetu apguvē, lai gan ticības mācības stundās par to runāja bez sava gala. Protams, tur bija aukstas dušas pēc sirds patikas, bet jūs, lasītāji, kas nekad neesat gājuši aukstā dušā, varētu būt pārsteigti, kad es jums pateiktu, ka patiesībā auksts ūdens tikai iekvēlina dzīvniecisko pusi. Turklāt tas briesmīgi nāk par ļaunu sirdij, kā es vēlāk uzzināju.)

Moriss bija aizlicis sejai priekšā laikrakstu un lūrēja uz mani pa caurumu tajā, gluži kā tas notiek romānos. Pagājos pāris ātrus soļus pa kreisi, avīze virzījās man līdzi. Pēc tam pagāju trīs soļus pa labi, un avīze atkal virzījās līdzi kā maza ložmetēja aizsargvairogs. Viņš tiešām izskatījās muļķīgi. Piegāju viņam klāt un iebāzu pirkstu avīzes caurumā.

—    Bē! — es noteicu un gaidīju viņa graujošo atbildi.

—    Lūdzu, izņemiet savu pirkstu no mana laikraksta, — viņš atbildēja tiešām graujoši.

Es pakustināju pirkstu, pārliekot degunu pāri laikraksta augšmalai.

—    Dirsies prom! — viņš nosēca, sarkans kā vēzis. Tas jau bija labāk.

Tā nu es dirsos prom, būdams ar sevi apmierināts. Gar Sentdžeimz-

strītas stūri nogriezās kāds policists, viens no tiem jaunajiem, rozā, niknajiem policistiem, kas mūsdienās nav nekāds retums. Godkārīgs, tikumīgs un nesaudzīgs pret ļaundariem.

—    Policista kungs! — es dusmīgi vervelēju, — mani nupat neķītrā veidā uzrunāja tas nelaimīgais, kas tagad slēpjas aiz avīzes. — Ar trīcošu pirkstu norādīju uz Morisu, kurš vainīgi bija apstājies pusceļā. Policistam nobālēja āda ap cieši sakniebtām lūpām, un viņš metās virsū Morisam, kurš tā arī nebija nolicis otru kāju pie zemes, avīzi viņš bija pastiepis uz priekšu un tāpēc izskatījās pēc Gilberta radītās Pikadilli laukuma Erota skulptūras parodijas. (Vai zinājāt, ka šis Erots veidots no alumīnija? Esmu pārliecināts, ka šajā faktā slēpjas kāda morāle. Vai arī joks.)

—    Būšu pie jums iecirknī pēc četrdesmit minūtēm, — es uzsaucu policista mugurai un ielēcu garāmbraucošā taksometrā. Tam bija visi rokturi.

Tātad, kā jau esmu jums teicis, Mārtienda vīrus gatavo veselu gadu. Ergo Morisa pārāk vieglā pamanāmība nozīmēja to, ka Moriss tieši tāpēc tur bija, lai es viņu pamanītu. Man vajadzēja krietni ilgu laiku, lai pamanītu to otro, bet galu galā es viņu pamanīju: tā bija muskuļota, gludi skūta sieviete, kas izskatījās pēc tantes un brauca Triumph Herald, brīnišķīga mašīna izsekošanas vajadzībām, nepamanāma, viegli novietojama stāvlaukumos, pagriezienos daudz labāka par Londonas taksometru. Tomēr pret šo sievieti bija izturējušies netaisnīgi, nedodot viņai pavadoni. Es vienkārši izlēcu ārā Pikadilli laukumā, iegāju vienā pazemes pārejas pusē un izgāju ārā pa otru. Tik ātri novietojami ielas malā nav pat Triumph Hemld modeļi.

Otrs taksometrs aizveda mani līdz Betnalgrīnas ceļam Sordičā, tā ir brīnišķīga vieta, kur piekopj visdažādākos neparastos amatus. Man muļķīgā kārtā iegribējās pasniegt taksistam pārāk lielu dzeramnaudu, un viņš man “pačukstēja”, ka “Kemptonparkā ceturtajā uzvarēs Nostalģija”. Joprojām prātodams, ko īsti viņš man pateicis, kāpu augšā uz mana restaurētāja darbnīcu.

Te man būtu jāpaskaidro, par kādu restaurētāju runāju. Es viņu saucu par gruntētāju. Vairumam senu gleznojumu vajadzīgs jauns pamats, pirms var ķerties pie to tīrīšanas. Visvienkāršākajā veidā tas tiek panākts, piesūcinot veco audeklu ar līmi, kādu speciālu maisījumu vai vasku, pēc tam sakausējot, tā sacīt, ar jauno pamatu, kas notiek ar spiediena palīdzību uz karstā galda. Reizēm vecais audekls jau ir pārāk satrupējis; reizēm šī darba gaitā vecā krāsa nolūp (viņiem ir teiciens “glezna uzsprāgst”). Abos šajos gadījumos ir nepieciešama pārnešana. Tas nozīmē, ka gleznojums tiek nostiprināts ar mugurpusi uz augšu, pēc tam no krāsas kārtas atdala pilnīgi visas vecā audekla šķiedras. Pēc tam pie gleznas krāsas kārtas tiek pielīmēts jauns audekls, un jūsu glezna atkal ir drošībā. Ja glezna ir panelis (gleznota uz koka), kur pamats sapuvis vai ķirmju izēsts, tad patiešām visaugstākās klases gruntētājs var nodabūt nost visu koku, atstājot tikai krāsas kārtiņu, kuru viņš pēc tam nostiprina uz audekla. Tas viss ir ļoti, ļoti sarežģīts process, un darbs tiek ārkārtīgi labi apmaksāts. Labam gruntētājam ir arī perfekta nojausma par tās gleznas vērtību, ko viņš ņemas atjaunot, un parasti viņš maksu pieprasa atkarībā no šīs vērtības. Viņš pelna vairāk nekā daži no tirgotājiem, kas pasūta viņam darbus. Restaurētājs ir neaizvietojams. Gleznu notīrīt var kurš katrs muļķis — un daudzi tā ari dara —, un vairums kompetentu mākslinieku spēj nostiprināt (pielabot) vai aizvietot nozudušos krāsas laukumiņus; patiesībā daudzi slaveni gleznotāji no šiem pielabojumiem gūst nevienam citam nezināmus ienākumus. (Tāds ļoti viegli gaistošs darbs kā kuģu apdare agrāk bieži vien tika veikts ar pernicas sašķidrinātām krāsām — lai vieglāk klājas. Tādus apgleznojumus tīrīt ir īsta elle, jo, protams, krāsa nāk nost kopā ar netīro pernicas kārtu. No tā izriet, ka daudzi restaurētāji vienkārši nofotografē tādus apgleznojumus vai priekšmetus, vai aprīkojumu, bez žēlastības notīra visu, pēc tam par jaunu apglezno pēc fotogrāfijas. Nūjā, kāpēc ne?) Bet, kā jau es teicu, labs gruntētājs ir nenovērtējama pērle.

Pīts neizskatās pēc pērles. Viņš izskatās pēc netīra un ļauna sīka velsieša, bet viņam piemīt īpatnējs uzvedības skaistums, kāds savās mājās raksturīgs pat vismežonīgākajam ķeltam. Viņš atvēra tradicionālo vircota šķiņķa konservu kārbu un uzvārīja milzīgu metāla kannu ar Brooke

Bond PG Tips tēju. Steidzīgi piedāvājos pats sagriezt un apsmērēt sviestmaizes — viņa nagi bija netīri — un sagriezt ari šķiņķi. Sī bija jauka tējas dzeršana, es dievinu šķiņķa konservus, un tējai bija pievienots kondensētais piens, tāpēc tā iznāca spilgti oranža. (Cik atšķirīgi gan tas ir, cik ļoti atšķirīgi no mūsu dārgās karalienes mājas dzīves.)

Pastāstīju viņam, ka no Sotbija pie viņa ieradīsies Sprengers un ka es domāju, ka drapērija, kas krīt pār Veneras prieku pakalniņu, droši vien ir vēlāka laika papildinājums, un ka varbūt tas slēpj tā saucamās mūķenes acs uzskatāmu paraugu.

—    Notīri to, — es teicu, — bet notīri saudzīgi.

Pēc tam mēs devāmies uz darbnīcu bēniņos, lai es redzētu, kā sokas darbs. Viss iepriecināja. Viņš patiešām rūpīgi pūlējās mana mazā Sjen-nas triptiha (cerams, esmu pareizi uzrakstījis) labā, viņš sūri grūti pūlējās ap to jau astoņpadsmit mēnešus. Es neesmu vēl saņēmis rēķinu un tagad droši vien arī nesaņemšu.

Pēc tam es viņam pastāstīju par misteru Spinozu un paskaidroju zināmus agrāk neparedzētus pasākumus. Tie viņam nepatika itin nemaz, bet drīz vien viņš vairs nebrēca, jo es piepildīju viņa muti ar zeltu, tā sacīt. Ja gribat zināt, naudu viņš glabā tējas sildītājā. Tad man vajadzēja izturēt vēl vienu pārbaudījumu, pirms varēju tikt prom no viņa elpas, kas smakoja pēc cauriem zobiem un sīpoliem.

—    Tev tak būs laiks paklausīties dziesmiņu, ne, ko? — viņš iesaucās ar tādu viltīgu prieku, kāds parasti dzirdams armijas kaprāļa balsī, kad tas izdala kareivjiem profilaktiskās zāles.

—    Vienreizēji, vienreizēji, — es atsaucos, liekulīgi berzējot liekulīgas rokas. Viņš piesēdās pie savām elektriskajām ērģelītēm (samaksāja par tām 400 mārciņu) un ļāva man baudīt “Atgriezies, vīrs, pamet savus grēcīgos ceļus”, kas mani dziļi aizkustināja. Vairākumam velsiešu balsu piemīt kāda dīvaina īpatnība, tāda kā papes pieskaņa zem zeltījuma kārtas, un mani tā ārkārtīgi kaitina. Pīta dziedāšana spēj saraudināt visu bāra vai krodziņa zāli, pats esmu redzējis, kā viņi lej prieka asaras, taču man tad vienmēr uzmācas sajūta, ka esmu saēdies pārāk daudz konservēta šķiņķa maizīšu.

Skali aplaudēju un, tā kā šajā dzīves brīdī Pīts man bija īpaši neaizstājams, pazemīgi lūdzu vēl vienu dziesmu. Viņš pacienāja mani ar “Tur asiņu strūklaka šļāc”, tā ir dziesma, kas priecē vienmēr. Izstreipuļoju no darbnīcas, lejā pa kāpnēm un uz ielas, manas iekšas bija svina smagumā no stipras tējas un nelabas priekšnojautas.

Sestdienas vakarā pusseptiņos Betnelgrīnas ceļš taksometriem nav nekādas ločus classicus. Galu galā iesēdos autobusā. Vadītājam galvā bija turbāns, un viņš mani ienīda no pirmā skatiena. Gandrīz vai redzēju, kā viņš cenšas iegaumēt manu izskatu, lai varētu turpināt mani ienīst arī pēc tam, kad būšu izkāpis no autobusa.

Nospiests un noguris ievilkos dzīvoklī un ļāvu Džokam atbrīvot mani no mēteļa un cepures. Viņš aizvadīja mani līdz iemīļotajam krēslam un atnesa man tādu glāzi viskija, kuras saturs bija aprēķināts viena Klaids-deilas ērzeļa apdullināšanai. Atdzīvojos tieši tik daudz, lai uzliktu uz atskaņotāja Amelitas Galli-Kurči kopā ar Tito Sipu iedziedāto Un Di Felice. Vismaz bel canto jomā pasaulē viss bija kārtībā, un atlikušās albuma ārijas izgaisināja lielāko dalu manu slikto priekšnojautu. Novannojies un smokingā tērpies, biju gatavs Viltona restorāna jūgendstila interjeram un pat vairāk noskaņots viņu austeru baudīšanai. Klāt pie austerēm pasūtīju arī vārītu olu krēmu, to es nemūžam nedarītu nevienā citā restorānā.

Atgriezos mājās īstajā laikā, kad pa televizoru rādīja tarkšķošu Džona Veina vesternu, ļāvu Džokam to skatīties kopā ar mani. Mēs izdzērām diezgan daudz viskija, jo bija sestdienas vakars.

Droši vien kādā brīdī es iegāju gultā.

5

Viņš noģist sak darza jēgu tik dārgu,

To nolemts bij apsargāt likt mēmo sargu.

Suns leopards viltu slēpj ādas ņirdzošās krokās, Ik ādas plankumā meli kā smīnot tam lokās.

Šad un tad, manu pašapmierināto lasītāj, tev būs nācies pamanīt, ka brendijs, ja vien tu pilnīgi nenogāz sevi no kājām, mēdz atvairīt miegu, nevis to izraisīt. Tie, kas to dzēruši, man ir stāstījuši, ka šāda ietekme vēl biežāk piemīt tieši lētam brendijam. Ar skotu viskiju ir citādi, tas ir labestīgs dzēriens. Es jums saku — gods tā radītājam, lai kāda būtu viņa ādas krāsa. Patiesi mans vienīgais iebildums pret viskija izgudrotāja smadzeņu radījumu ir tas, ka šis dzēriens, ja to ieņem orāli per diem apmēram sešpadsmit šķidruma unces apmēram desmit gadus pēc kārtas, mazina cilvēka degsmi veikt dabas primāro uzdevumu. Es reiz domāju, ka mani pamazām zūdošie spēki liecina par tuvo vecuma nespēku un gurdumu, kas ir tikai dabisks pieredzējušam siržu lauzējam, bet Džoks kliedēja manus maldus. Viņš to sauc par “kandžas dzinēja sašļukumu”.

Lai būtu kā būdams, esmu atklājis, ka, iedzerot krietnu daudzumu laba divpadsmit gadu veca skotu viskija, tieku pie sešām stundām nevainojama miega, kam seko neizbēgama vēlme no rīta celties augšā un aktīvi darboties. Attiecīgi es piecēlos bez saldā Ķīnas tējas vilinājuma, nostam-pāju lejā ar nolūku uzbukņīt Džoku no miega un aprādīt viņam agras celšanās priekšrocības. Man par vieglu sarūgtinājumu viņš jau bija piecēlies un izgājis ārā, tā nu es pats pagatavoju sev brokastis — Bass gaišā alus pudeli. Sirsnīgi iesaku. Neizlikšos, ka nebūtu gribējis tasi tējas, bet patiesība ir tāda, ka man mazliet bail no jaunmodīgajiem elektriskajiem ūdens vārītājiem: kā rāda pieredze, tie mežonīgi izspļauj dažādas korpusa daļas, kamēr cilvēks stāv turpat blakus un gaida, kad ūdens uzvārīsies.

Londonā agrā svētdienas rītā ir tikai viena lieta, ko vērts darīt, — apmeklēt Klabrovu. Lai netraucētu mūsu Difarža madāmu, izgāju no dzīvokļa uz pirkstgaliem, lejup pa kāpnēm, tad devos uz staļļu pusi. Tur atradās visas trīs manas mašīnas, bet nebija Džoka milzīgā motocikla, kas ir tik jaudīgs, ka varētu dot enerģiju mazas pilsētiņas apgaismošanai. Nerātni un galliski piemiedzu aci un paraustīju plecus garāmejoša runča virzienā: droši vien Džoks atkal iemīlējies, es nodomāju. Kad tādiem puišiem kā Džoks uznāk auru laiks, tad viņi gatavi braukt jūdzēm tālu un pirms tam vēl izbēgt no cietuma, ja būtu tāda vajadzība, jūs jau saprotat.

Klabrova kādreiz bija tikai rindā nostājušies neuzticami subjekti, kas pārdeva zagtus suņus, tagad tas ir milzīgs brīvdabas tirgus. Klīdu pa to kādu stundu, bet senā burvība neatgriezās. Iegādājos pretīgu plastmasas verķi, ar ko pakaitināt Džoku, mantiņa saucās “Sadod tam sunim”, un braucu mājās, biju pārāk nomākts, lai kaut vai apmaldītos. Man ienāca prātā, ka varētu iegriezties Fārmstrītā uz kādu no trokšņainajiem jezuītu sprediķiem, taču jutu, ka pašreizējā noskaņojumā tas varētu būt man bīstami. Milzīgi enerģisko jezuītu mīļā loģika un skaidrība izteicienos iedarbojas uz mani līdzīgi sirēnu dziesmām, un tad man uzmācas bailes, ka es kādu dienu tikšu Pestīts — gluži kā sievietei menopauzes laikā tas varētu likties: ak tu dieniņ, kā misis Spona par to smietos! Diezin vai viņi tiešām cilvēku mazgā ar jēra asinīm, vai arī tā darīja Pestīšanas armija?

Džoks jau bija mājās, viņš rūpīgi centās neizrādīt pārsteigumu par manu agro celšanos. Mēs neiztaujājām viens otru. Kamēr viņš gatavoja man brokastis, nemanāmi ievietoju “Sadod tam sunim” kanārijputniņa krātiņā.

Tad es mazliet nosnaudos, līdz piezvanīja Mārtlends.

—    Paklau, Cārlij, — viņš kurkstēja, — nekas nesanāks. Es nevaru noorganizēt to diplomātisko būšanu, Ārlietu ministrija mani pasūtīja piecas mājas tālāk.

Man itin nemaz nebija noskaņa ļaut sīkiem Mārtlendiem sevi ietekmēt.

—    Ļoti labi, — es noteicu. — Aizmirsīsim to visu. — Un noliku klausuli. Tad pārģērbos un devos lenčā uz Café Royal.

—    Džok, — es teicu, izejot no mājas, — drīz vēlreiz zvanīs misters Mārdends un teiks, ka viss tomēr nokārtojies. Pasaki viņam — labi —, esi tik laipns. Labi?

—    Labi, mister Cārlij.

Café Royal bija pilna ar ļaudīm, kas izlikās, ka iegriežas tur itin bieži. Lenčs man garšoja, bet esmu aizmirsis, ko īsti ēdu.

Kad atgriezos dzīvoklī, Džoks pastāstīja, ka Mārtlends iegriezies personīgi, visu to gaisa gabalu no turienes, ko viņš sauc par Kenonberiju, lai kaulētos ar mani, bet Džoks esot viņu aizsūtījis prom.

—    Viņš gandrīz asinis spļāva uz paklāja, — šādi Džoks izteica noskaņu, ar kādu Mārtlends šķīries no viņa.

Likos gultā un palasīju nerātnu grāmatiņu, līdz aizmigu, kas notika itin drīz. Redziet, mūsdienās vairs nav iespējams nopirkt labas nerātnas grāmatiņas, amatnieki ir izmiruši. Tās zviedru izdotās ar krāsainajām fotogrāfijām ir pašas sliktākās, vai jums tā neliekas? Kā tādas ginekoloģijas rokasgrāmatas ilustrācijas.

Mani pamodināja misis Spona, iebrāzdamās guļamistabā sarkanā bikš-kostīmā, kam dizainers piešķīris slapja auduma izskatu; viņa izskatījās pēc Asiņainās dāmas viegli mazgājamas kopijas. Paslēpos zem segas, līdz viņa apzvērēja, ka vienīgais viņas nolūks esot ramija spēle. Viņa tīri labi spēlē džinramiju, bet veiksme gan reti ir viņas pusē, nabaga sieviete; parasti es vinnēju sešas vai septiņas mārciņas, toties viņa ir nopelnījusi tūkstošiem mārciņu, darbodamās kā mana interjera māksliniece. (Man ir stabils paradums — spēlējot džinramiju, es atstāju vienu nejaušu kārti kastītē: taisni pārsteidzoši, kāds asums uzdzirkstī no tā vien, ka tu nejauši zini, ka spēles kavā nav, piemēram, pīķa devītnieka.)

Pēc laiciņa misis Spona, kā vienmēr, sāka sūdzēties par aukstumu — es tīšām atsakos ierīkot centrālo apkuri, jo tā ir kaitīga antīkām mēbelēm un izkaltē arī cilvēka šķidrumu kanālus. Tā nu viņa ielīda man blakus gultā, kā vienmēr (paklau, nedomājiet, viņai ir kādi sešdesmit gadi, Dieva dēļ), un kādu brīdi starp diviem kāršu sadalījumiem mēs spēlējām “rokā ir!” spēlīti. Pēc tam viņa piezvanīja Džokam, lai viņš novieto starp mums kailu zobenu un ļoti daudz ķiplokainu maizīšu ar desu. Mēs dzērām Valpolicella,, pūslim tas nāk par ļaunu, bet tas ir garšīgs un tik lēts! Vinnēju kādas sešas vai septiņas mārciņas. Tas bija tik jauks vakars, to atceroties, man acīs sariešas asaras. Nav jēgas šos brīžus augsti vērtēt tad, kad tie atgadās, tas bojā mirkli — šādi mirkļi ir vērtīgi tikai atmiņās.

Kad viņa bija prom — pēc vienas beidzamās “rokā ir!” spēlītes —, Džoks atnesa man visu gulētiešanai nepieciešamo: viskiju, pienu, sviestmaizes ar vistu un alumīnija hidroksīdu čūlai.

—    Džok, — es teicu, — mums kaut kas jāpasāk sakarā ar Pēršu, mistera O’Flaertija sīko sūdzētāju.

—    Jau izdarīts, mister Cārlij. S’rīt, pirms jūs cēlāties.

—    Vai tiešām, Džok? Dieva vārds, tu gan padomā par visu! Vai viņam ļoti sāpēja?

—    Jā, mister Cārlij.

—    Ak mī un žē, ne taču tik ļoti?...

—    Ne-e. Nikas tik traks, ko labs zobu dakters nevar atlikt vietā pāris desm’dienās. Un, jē, man domāt, šis kādu laiciņu negribēs lakstoties, ja jūs saprot, ko es grib teikt.

—    Nabadziņš, — es noteicu.

—    Jā, — teica Džoks. — Ar labunakti, mister Cārlij.

—    Vēl kas, — es aši noteicu. — Man dara rūpes kanārijputniņa krātiņa higiēna. Vai tu varētu parūpēties par būra iztīrīšanu, lūdzu?

—    Es jau iztīrīju, mister Cārlij. Kamēr jūs bij lenčā.

—    Ā. Vai viss kārtībā?

—    Jā, prot’ms.

—    Nu labi, Džok, paldies. Arlabunakti.

Tajā naktī gan es gulēju ne visai labi.

Es būtu visu pacietis ar augsti izslietu galvu, ja viens no viņiem, vai nu Krampfs vai Glogs, būtu novirzījušies no iepriekš izstrādātā plāna, taču divu pilnīgu stulbeņu piedalīšanās vienā plānā jau bija par daudz. Kad Dzirastrauks Glogs pirmo reizi griezās pie manis, es tiku viņam skaidri un gaiši pateicis, ka nevēlos palīdzēt viņam šantažēt augsti stāvošo kādreizējo koledžas biedru, es biju gatavs tikai iepazīstināt Dziras-trauku ar Krampfu, neko vairāk. Vēlāk, kad Krampfs man bija ieminējies, ka attiecīgo fotogrāfiju var kaut kā izmantot, ne jau rupjai naudas izspiešanai, bet gan kvalitatīvu mākslas darbu eksporta veicināšanai, tas ir, nogādāšanai pie viņa Amerikā, tad es biju negribīgi ļāvies pierunāties, viņš bija izspiedis manu piekrišanu, jā, bet tikai ar norunu, ka es pats būšu scenārija autors, pats sarakstīšu gan galvenā varoņa tekstu, gan komiskās intermēdijas. Bet kā jau kāds gudrāks gardegunis pirms mums ir teicis: “Visi grib tikt uz skatuves.” Glogs jau bija samaksājis par savu vēlmi tikt rampas gaismā, un, šķiet, arī Krampfs ap šo laiku jau saņem formālu pieprasījumu nomaksāt rēķinu.

6

Ja tomēr tuvotos es tādām sfērām augstām ļoti, Kas sauktas vienā vārdā sudrabotā,

Sī apakšstraume, es tai vaļu dotu,

No pavadoņa niknā viņu atbrīvotu...

Sordello

Pirmdienā telefons atmodināja mani visneērtākajā laikā. Medussalda amerikāniska balstiņa vaicāja, vai varot runāt ar mistera Mortekaja sekretāru.

— Mirklīti, lūdzu, — es dūdoju. — Es jūs savienošu-ū. — Iestūķēju klausuli zem spilvena un aizsmēķēju brīdi neziņā. Tad beidzot atsaucu Džoku, īsi instruēju, iedevu telefonu. Turot klausuli starp spalvaino īkšķi un viegli iesārtu saliektu rādītājpirkstu, viņš nodziedāja: — Te mistera Mortekaja sekritārs. — Pēc tam viņam uznāca ķiķins — pēc iepriekšējās dienas dzīrēm tas ir katastrofāli — un man arī sākās smieklu lēkme, un telefons nokrita zemē. Medussaldajai Amerikāņu Balsij tas noteikti likās ārkārtīgi dīvaini. Izrādījās, ka balstiņa M.A.B. piederēja kāda pulkveža Blačera sekretārei no Amerikas vēstniecības un ka pulkvedis Blačers vēlētos tikties ar misteru Mortekaju pulksten desmitos. Džoks pamatīgi satriekts atbildēja, ka nepastāv ne mazākās iespējas, ka šajā stundā misters Mortekajs būšot piecēlies, un ka viņš nekad nepieņemot džentlmeņus, ja atrodoties gultā. (Atkal ķiķināšana.) Balss, kas nebija ne nieka zaudējusi no medus salduma, teica, ka, patiesību sakot, pulkvedis Blačers esot paredzējis, ka misters Mortekajs ieradīšoties pie viņa, un tad varbūt pusvienpadsmit būšot labāks laiks. Džoks izcīnīja drosmīgu aizmugures kauju — dīvainā kārtā viņš ir pat lepns, ka strādā pie cilvēka ar tik nekārtīgu dzīvesveidu —, un visbeidzot viņi vienojās par pulksten divpadsmitiem.

Tiklīdz Džoks nolika klausuli, es pacēlu to un piezvanīju uz vēstniecību (499 9000, ja gribat zināt). Atbildēja viena no visskaistākajām balsīm, kādu man jebkad gadījies dzirdēt, — mīksti pūkains, krēmīgs kontralts, no kā man visi cekula matiņi sagriezās sprogās. Balss skaidri un gaiši noteica:

—    Apskausi mani, vecīt?

—    Ēē-e? — es norīstījos. — Kas tas, kas tas?

—    Amerikas vēstniecība, — šoreiz tas skanēja daudz higiēniskāk.

—    Ak jā, protams, cik muļķīgi. Jā, redziet, es vēlējos zināt, vai jums tur strādā tāds pulkvedis Blačers.

Viens vai divi klikšķi, slāpēts elektrisks tarkšķis, un, pirms paspēju attapties, es atkal runāju ar sākotnējo medussaldās (slīpēti saldās?) balss īpašnieci. Šoreiz viņa neapgalvoja, ka ir pulkveža kaut kāda tur sekretāre, viņa teica, ka ir Kara Daļa KreksPeksFeks vai kaut kādu tamlīdzīgo velnišķību. Kādi gan bērni tomēr ir šie militāristi!

Nebūtu prātīgi teikt, ka es tikai pārbaudu, vai pulkv. Blačers ir reāla persona vai tikai Bezsirdīgs Joks, vai ne? Galu galā pēc nelielas sprauslāšanas es teicu, ka man ir sarunāts randiņš ar viņas bosu ap divpadsmitiem, redziet, un es gribu zināt, kāda ir precīza adrese Grosvenorskvērā. Biju cerējis, ka tas būs krietns punkts man par labu, — jums jāatzīst, skaisti veikti pamata nostiprināšanas darbi —, bet viņa bija ātra un spēcīga atbildes trieciena meistare.

—    Divdesmit četri, — viņa bez vilcināšanās nočiepstēja, — tas ir, divi — četri.

Pēc nepieciešamo pieklājības vārdu nomurmināšanas noliku klausuli. Biju sakauts ar visiem zirgiem un kavalēriju. Es gribu teikt, iedomājieties, ka šādai milzu ēkai vispār \ar būt vajadzīgs kaut kāds numurs, Dieva dēļ.

Džoks novērsa skatienu. Viņš sajūt, kurā brīdī jaunajam saimniekam ir sadots pa pakaļu.

Kādu brīdi nīgri stumdīju pa šķīvi brokastis, tad noteicu, lai Džoks atdod tās labajiem nabagiem un brokastu vietā atnes man lielu glāzi džina, kurā būtu abu šķirņu vermuts un vēl kāda dzirkstoša limonāde. Tas dzēriens strādā ātri, tas vienā mirklī nogādā cilvēku vajadzīgajā vietā.

Smaržīgu pastilu sūkādams, es aizgāju līdz Grosvenorskvēram, biju piedienīgi ģērbies un domās iegrimis līdz ausīm. Domāšanai nebija panākumu, mans prāts bija tukšs kā tikko uzsniguša sniega maskējošā kārtiņa pār kalniem un tīreļiem. Pastila beidzās pie Vēstniecības portāliem, kur stāvēja spējīga paskata militārists tajā stājā, ko tikai joka pēc var saukt par brīvu. Viņa izcilo žokļu leņķis ievingrinātam skatienam izteica to, ka viņš atrodas šeit, lai te neiekļūtu nekādi komunistu nelieši vai jebkurš cits, kas varētu plānot graut Amerikas Savienoto Valstu Konstitūciju. Bezbailīgi ieskatījos viņam acīs un jautāju, vai šis ir divdesmit ceturtais mājas numurs, un viņš to nezināja, un es uzreiz jutos labāk.

Nonācu veselas virknes labi sapostu jaunu sieviešu gādībā, viņas mani vilināja arvien dziļāk ēkā. Ikviena no lēdijām bija gara, slaida, higiēniska, gracioza un apveltīta ar pārsteidzoši lielām krūtīm: bīstos, ka manāmi bolīju acis. Pašās beigās stāvēju miera stājā (flotes termina izpratnē) pulkv. Blačera kabineta priekštelpā, kur sēdēja pati Saldā Balss. Viņai, kā jau pieklājas, bija vislielākās krūtis. Šķiet, ka uz rakstāmmašīnas viņa rakstīja izstieptas rokas attālumā. Acumirklī — un es to saku no tīras sirds — es tiku ievests kabinetā, kur kāds veselīgs, kalsns, formā tērpies jauneklis piedāvāja man apsēsties.

Krēslu es pazinu, tiklīdz biju tajā atspiedis miesu. Krēsls bija apsists ar spīdīgu ādu, un tā kājas priekšpusē bija puscollu īsākas nekā aizmugurē. Tas liek šajā krēslā sēdošajam sajusties viegli nemierīgam, nedrošam un mazvērtīgam. Man pašam pieder viens šāds krēsls, kurā es nosēdinu večus, kas vēlas man pārdot gleznas. Es nekādā gadījumā negrasījos samierināties ar tādiem mēsliem, piecēlos un devos uz dīvāna pusi.

—    Atvainojiet, — es noblēju, — man ir tie, kā viņu sauc, ziniet, hemoroīdi.

Viņš zināja. Ja varēju spriest pēc smaida viņa sejā, tad viņam pašam tie nupat bija piemetušies. Viņš apsēdās pie galda. Es jautājoši piepa-cēlu uzaci.

—    Man ir tikšanās ar pulkvedi Blačeru, — es teicu.

—    Es esmu pulkvedis Blačers, — jauneklis atbildēja.

Šo rallija posmu es biju zaudējis, bet joprojām atrados viņam priekšā sakarā ar krēsla—dīvāna manevru, viņam bija jāsasprindzina kakls un jārunā skaļāk, vēršoties pie manis. Viņš izskatījās pārāk jauns pulkveža pakāpei, un, cik dīvaini, formas tērps viņam nederēja kā uzliets. Vai jums jebkad ir gadījies redzēt amerikāņu virsnieku, nē, pat amerikāņu kareivi, kam formas tērps nederētu kā uzliets?

Ieliku šo domu kādā prāta plauktiņā, pēc tam vērsos pie jaunā cilvēka.

—    Ē-ā? — šāda bija manis izvēlētā frāze.

Varbūt es varētu izdomāt ari labāku, ja man būtu pietiekami laika.

Viņš paņēma no galda rakstāmo un padzenāja ar to kādu mapi, kas atradās uz viņa mirdzošā, tukšā galda. Mapei sānos bija dažādu krāsu ieliktņu maliņas, viens no ieliktņiem bija liels un oranžs, ar melnu izsaukuma zīmi redzamā vietā. Man radās nelaba nojausma, ka varbūt šī mapes daļa saucas “A. god. C. Mortekajs”, bet, labi apdomājies, nolēmu, ka visa lielā mape tur atrodas tikai tādēļ, lai mani iebiedētu.

—    Mister Mortekaj, — viņš beidzot noteica, — jūsu Ārlietu ministrija lūdz mūs izsniegt jums pagodinājumu īslaicīgas diplomātiskas pases un imunitātes piešķiršanas veidā. Jūsu ministrija nav izteikusi nodomu akreditēt jūs Lielbritānijas vēstniecībā Vašingtonā vai kādā vietā konsulātos, un mūsu vis-à-vis jūsu Ārlietu ministrijā šķietami neko pārjums nezina. Atļaušos teikt, ka mums radās iespaids, ka neko ari nevēlas zināt. Varbūt jums labpatiktu izteikt par šo stāvokli kādus komentārus?

—    Nē-e, — es atbildēju.

Šķiet, ka tas viņu iepriecināja. Viņš paņēma citu rakstāmo un vēlreiz apmaisīja mapi kā viras katlu.

—    Mister Mortekaj, jūs noteikti sapratīsiet, ka mans pienākums ir ierakstīt savā ziņojumā jūsu Amerikas Savienoto Valstu brauciena mērķi.

—    Man uzdots nodot diplomātiski aizzīmogotu ļoti vērtīgu antīku automašīnu, — es teicu, — un vēl es ceru nedaudz iepazīties ar Amerikas dienvidiem un rietumiem, mani ļoti interesē Seno Rietumu vēsture, — es izaicinoši teicu, ar baudu jūtot, ka vienu kārti vēl esmu pietaupījis.

—    Jā, patiešām, — viņš pieklājīgi noteica, — esmu lasījis jūsu rakstu “Deviņpadsmitā gadsimta angļu ieceļotāji Amerikas pionieru pulkā”. Ļoti aizraujoši.

Tajā manas piedurknes daļā, kur biju slēpis savu kārti, tagad bija jūtams caurvējš. Man radās nelaba nojauta, ka dažas personas ir pētījušas C. Mortekaja personīgo lietu.

—    Mēs gan esam neizpratnē par to, — viņš turpināja, — kāpēc kādam vajadzētu ar diplomātisku zīmogu slēgt apskatei tukšu automobili. Es pieņemu, ka tas tiešām būs tukšs, mister Mortekaj?

—    Tajā būs manas personīgās mantas, tas ir, viena ceļasoma ar labiem džentlmeņa apģērba gabaliem, viena ar dārgiem sīkumiem, tad vēl audekla soma ar grāmatām jebkuram garastāvoklim — neviena no tām nav pārāk neķītra — un vēl krājumi ar skotu viskiju un cigaretēm. Par pēdējiem diviem punktiem esmu gatavs samaksāt muitu, ja vēlaties.

—    Mister Mortekaj, ja mēs pieņemam jūsu diplomāta statusu, — vai šajā brīdī viņš mazliet vilcinājās? — tad mēs, protams, cienīsim to pilnā mērā. Bet, kā jūs zināt, mums ir šīs tīri teorētiskās tiesības deklarēt jūs par persona non grūta, lai gan pret jūsu valsts pilsoņiem mēs šīs tiesības izmantojam ļoti reti.

—    Jā, — es pļerkstēju tālāk, — vecais Gajs to labi nokārtoja, ko?

Viņš saspicēja ausis, es iekodu mēlē.

—    Vai jūs labi pazīstat misteru Bērdžesu? — viņš vaicāja, cieši pētīdams savu rakstāmo, vai tam neatklāsies kādi ražošanas defekti.

—    Nē, nē, — es iesaucos. — Nē-nē-nē-nē, gandrīz nemaz nepazīstu. Varbūt reizi vai divas esmu iedzēris kādu šerbeta glāzi vienā kompānijā, tas ir, es gribēju teikt, nav nemaz iespējams dzīvot vienā pilsētā ar Gāju Bērdžesu un šad tad nesaskrieties kādā bārā, vai ne? Tīrā statistika, tas ir.

Viņš atvēra mapi un izlasīja divas rindiņas, netīkami uzraudams augšup uzaci.

—    Vai esat kādreiz bijis komunistisku vai anarhistisku partiju biedrs, mister Mortekaj?

—    Dievs mīļais, nekad, — es priecīgi iesaucos, — es ir pretīgs pūstošs kapitālists, manējie strādniekus maļ gaļas mašīnā, tā gan.

—    Arī toreiz, kad mācījāties skolā? — viņš liegi pateica priekšā.

—    Ak. Nūjā, varbūt kādu reizi kādā debašu klubā skolā, jā, varbūt es kādu reizi biju sarkano pusē. Bet sestajā klasē mēs visi izvēlējāmies vai nu reliģiju, vai komunismu kā brīvos priekšmetus, tas notiek vienlaicīgi ar pinnēm, saprotiet. Pazūd, tiklīdz tiek uzsākta kārtīga dzimumdzīve.

—    Jā, — viņš klusi noteica. Piepeši ieraudzīju, ka viņam ir pinnes. Otrais trāpījums, tā viņi laikam saka tur, viņpus okeānam. Dieva dēļ, kā gan viņi varējuši savākt visas tās draņķības par manu dzīvi tikai pāris dienu laikā? Vēl kāda drosmi laupoša domele: vai varētu būt, ka ne tikai pāris dienu laikā? Mape likās labi nobružāta kā velsiešu bārmene. Man savajadzējās uz tualeti.

Klusums ievilkās. Aizsmēķēju cigareti, lai parādītu, cik nesatraucams esmu, bet arī tam viņš bija gatavs. Viņš nospieda kādu podziņu un palūdza sekretārei, lai tā palūdz apkopējam kādu pelnu trauku. Kad sekretāre ienesa pelnu trauku, viņa pie viena ieslēdza arī gaisa kondicionētāju. Trešais trāpījums. Mana kārta servēt.

—    Pulkvedi, — es aši ieteicos, — kā būtu, ja es jums dotu savu augstmaņa goda vārdu, — tas augstmanis viņam pielēks, — ka es absolūti neinteresējos par politiku un ka manam braucienam nav pilnīgi nekāda sakara nedz ar narkotikām, nedz kontrabandu, naudas atmazgāšanu, cilvēku tirdzniecību, perversijām vai mafiju, bet ka tas, gluži otrādi, ir saistīts ar Valsts Augstāko personu interesēm?

Man par brīnumu, tas laikam nostrādāja. Viņš lēnām pamāja ar galvu, parakstīja savus iniciāļus uz mapes titullapas un atgāzās atpakaļ krēslā. Amerikāņiem piemīt kāds dīvains atavistisks vecmodīgums. Skaidri varēja sajust, kā gaisotne telpā kļūst brīvāka, pat gaisa kondicionētājs likās dūcam citā toņkārtā. Saspicēju ausis.

—    Atvainojiet, — es teicu, — bet, manuprāt, jūsu magnetofonam beigusies lente.

—    A, paldies, — viņš noteica un nospieda kādu citu pogu. Dižo piena dziedzeru īpašniece ieslīdēja, pārmainīja spoli un izslīdēja ārā, pa ceļam īsi, higiēniski man uzsmaidot. Angļu sekretāre šajā brīdī būtu īsi nošņaukājusies.

—    Vai jūs labi pazīstat Miltonu Krampfu? — Blačers piepeši vaicāja. Skaidrs, ka bumba vēl bija spēles laukumā.

—    Krampfu? — atkārtoju. — Krampfs, jā, noteikti, viņš ir man labs klients. Ceru, ka pāris dienu paciemošos pie viņa. Jauks vecs cīsiņš. Protams, drusku ķerts, bet viņš jau var to atļauties, vai ne, ha ha.

—    Jā, ziniet, mister Mortekaj, es faktiski domāju dr. Miltonu Krampfu III, mistera Miltona Krampfa, juniora, dēlu.

—    Tā, nu gan jāatzīstas, ka ne. Nekad neesmu ticies ar viņa ģimeni.

—    Vai tiešām, mister Mortekaj? Tomēr doktors Krampfs ir pazīstams vēsturnieks, vai tad ne?

—    Tas man ir jaunums. Kurā lauciņā? — Pulkvedis ielūkojās mapē — varbūt galu galā tā tomēr bija Krampfa mape.

—    Liekas, viņš publicējis daudzus rakstus Amerikas un Kanādas žurnālos, — pulkvedis teica, — ieskaitot “Derēna vidējā daiļrades posma glezniecība bez Tēla”, “Hromatotelpiskās attiecības Difi daiļradē”, “Ležē un kontrasimbolisms”...

—    Beidziet! — es izsaucos, sāpēs saviebies. — Gana! Es pats varu sagudrot visus pārējos virsrakstus. Sitos pekstiņus es labi pazīstu, tiem nav nekāda sakara ar mākslas vēsturi manā izpratnē; mani pētījumi skar tikai vecmeistarus, un es publicējos Burlington Magazine — esmu pavisam citas pasugas snobs nekā šis Krampfs, mūsu zinātniskās taciņas nekrustosies nemūžam.

—    Skaidrs.

Viņam nekas nebija skaidrs, bet viņš drīzāk būtu ar mieru nomirt, nekā to atzīt. Mēs šķīrāmies ar ierasto ne no sirds nākušo laipnību birumu. Viņš joprojām izskatījās jauns, bet ne gluži tik jauns kā tajā brīdī, kad es ienācu. Devos mājās un atkal biju domīgs.

Džoks bija pagatavojis vistas aknu sautējumu, bet prāts man nenesās uz dzīrēm. Tā vietā es apēdu banānu ar kādu trešdaļu pudeles džina. Tad es nosnaudos, tā ir tāda atlaišanās ar abām rokām zem vaiga. Redziet, tāds snaudiens labi palīdz nepatikšanās. Man tas nozīmē to pašu, ko gudrs, pēc tabakas smaržojošs, tvīdā tērpies angļu tēvs, kādi bija visiem citiem zēniem, kad es gāju skolā. Tāds tēvs, ar kuru tu vari visu pārrunāt, kopā ceļojot pāri pakalniem; tēvs, kurš neveikli saka tev, ka “labākais, ko čoms var darīt, ir censties darīt to labāko” un ka tev “jāspēlē kā vīram”, un pēc tam viņš iemāca tevi iemest spiningu foreļu strautā.

Mans tēvs nebija tāds.

Miegs ļoti bieži man ir bijis šī mītiskā vīrieša tēla vietā. Bieži vien esmu pamodies, juzdamies mierināts, padomu saņēmis, manas problēmas bijušas atrisinātas, mans pienākums pilnīgi skaidrs.

Bet šoreiz es pamodos neatsvaidzināts, manā prātā nedrūzmējās nekādas labas ziņas. Nebija arī tās omulīgās jutoņas, ka manu plecu būtu skārusi silta, tvīdā tērpta roka, bija tikai vecā džina raisītā sāpe pakauša pamatnē un suņa kaku garša mutē.

Atceros, es noteicu: — Hei-ho! — ieklausīdamies, kā alkazelcers puto glāzē. Izmēģināju, kā iedarbosies tīrs krekls un nomazgāta seja; neliels uzlabojums tas bija, bet mani joprojām grauza visdažādākās sīkās raizes. Man ļoti nepatīk sagadīšanās, un man riebjas gudri jauni amerikāņu pulkveži, it īpaši, ja viņu formas tērpi nepieguļ kā uzlieti.

Toreiz es vēl biju diezgan jautrs, bezbēdīgs čoms, vienmēr gatavs sastapties ar nelielām nepatikšanām tīrā prieka dēļ, ka spēju ar tām veikli tikt galā. Tā nu es biju noraizējies par to, ka jūtos noraizējies, ja saprotat, ko gribu ar to teikt. Cilvēkam būtu jājūt nenovēršamas nelaimes noskaņa tikai tad, kad cilvēks ir slims, un es tobrīd tāds nebūt nebiju.

Kad es izlīdu no istabas, Džoks man sniedza stīva paskata aploksni; tā bija atgādāta, kamēr es gulēju, un piegādātāju Džoks aprakstīja kā garu zirņu maiksti ar katliņu galvā. Džoks savā nekļūdīgajā nojautā bija piedāvājis ziņnesim virtuvē iedzert pinti alus, ko tas noraidījis visai skarbi.

Vēstules autors, kas uzdevās par privātsekretāra palīgu kāda cita cilvēka pastāvīgajam sekretāra palīgam vai kaut ko tādā garā, apgalvoja, ka viņam nodotas instrukcijas pavēlēt, lai es ierodos (vai varbūt pavēli un instrukciju samainīju vietām, man ir piemirsies) 504. telpā vienā no visneglītākajām jaunajām valdības ēkām nākamās dienas rītā pulksten 10.30, lai tiktos ar kādu misteru L. Dž. Kraucu.

Nu lūk, dzīvē man ir tikai divi pamatlikumi, kā to vadīt, un tie ir:

Pirmais Likums — mans laiks un pakalpojumi ir pilnīgā klienta rīcībā jebkurā diennakts laikā, un, ja vien es varu kādam pakalpot, tad man nekāda piepūle nav par smagu;

Otrais Likums — pie velna, nolāpīts, ja es ļaušu sevi traucēt, tad nu tiešām pie velna ar to traucēkli.

Iedevu vēstuli Džokam.

—    Sī te neapšaubāmi piederas pie Otrā Likuma, vai ne?

—    Jums velnišķīga taisnība, mister Cārlij.

—    Tātad tur teikts pusvienpadsmit?

—    Jā.

—    Tad modini mani pulksten vienpadsmitos.

—    Labs ir, mister Cārlij.

Priecādamies pats par savu bezrūpīgās nesatraucamības izpausmi, es aizstaigāju līdz “Vīrasvami” un domīgi piebāzu kuņģi ar jēra gaļu karijā un čapati sviestā. Lieliski ģērbtais šveicars kā vienmēr salutēja man lieliskā militārā stilā, pateikdamies par visspožāko puskronas monētu, ko vien varēju atrast savā kabatā. Par šādu samaksu tas ir lēti saņemts. Ja esat nomākts, es jums ieteiktu iet un sameklēt kādu, kas jums salutē.

Mana nelielā pieredze rāda, ka sievietes pēc karija baudīšanas vēlas iet gultā un mīlēties; es pats vēlos tikai iet gultā un šņākt. Dīvaina, mīklaina lieta tas karijs.

Nelaimīgs vilku sava ķermeņa nastu uz gultu, un Džoks atnesa viskiju ar sodu, lai atdzesētu man asinsriti. Kādu bridi palasīju Rarla Popera “Vēsturiskuma nabadzību” un tad aizmigu, lai vainas pilns slepus sapņotu par Pendžabas pulkvežiem briežu mednieku cepurēm galvā.

Pretielaušanās signalizācija iedarbojās trijos naktī. Kad esam mājās, signalizācija raida tikai klusu, smilkstoņai līdzīgu skaņu, frekvence ir draudīga, pīkst abās guļamistabās, abās vannas istabās, viesistabā un Džoka migā. Tā apklust, tiklīdz mēs abi esam nospieduši attiecīgu slēdzi, tā mēs varam zināt, ka abi esam modri. Nospiedu savējo, un signāls apklusa. Devos uz savu kaujas posteni, kas ir atzveltnes krēsls pašā tumšākajā guļamistabas stūrī, bet pirms tam ietuncīju dīvāna spilvenu zem virspalaga tā, lai tas izskatītos pēc guļoša Mortekaja. Virs atzveltņa atrodas antīku šaujamieroču un trofeju dekors, viens no ieročiem ir astotā kalibra Džo Mentona darināta divstobrene, kuras labajā stobrā ielādēts pulveris, bet kreisajā — standarta izmēra 0,18 collu lode. Zem bises atrodas vecmodīga zvana aukla, kas atbrīvo skavas, ar kurām šaujamais piestiprināts pie sienas. Mans uzdevums bija tupēt tur un nekustēties, novērot durvis un logus. Pa to laiku Džoks būtu pārbaudījis signalizācijas pulti, lai redzētu, no kuras vietas iedarbināta signalizācija, pēc tam viņš būs ieņēmis vietu pie virtuves kāpnēm, kur varētu pārsteigt bēgošos laupītājus vai, ja būs tāda nepieciešamība, sekot iebrucējam augšup uz manu guļamistabu. Tupēju un glūnēju nāvējošā klusumā, ko pārtrauca tikai vakar ēstais karijs, kas griezās man iekšās kā zeķes veļas mašīnā. Ir ļoti grūti just bailes, ja tev rokās ir pielādēta astotā kalibra bise, bet man tas izdevās. Jo, redziet, nekam tādam nevajadzēja notikt.

Pēc kādiem diviem gaismas gadiem signalizācija vienu reizi īsi nopīkstēja, kas man bija signāls doties lejā. Sviedros izmircis, nolavījos lejā virtuvē, kur Džoks kā kaila ēna stāvēja pie durvīm, svārstīdams rokā vecu 9 mm lugera pistoli. Uz signalizācijas paneļa joprojām drudžaini mirkšķināja violeta gaismiņa pie uzraksta IEEJAS DURVIS. Pāris reižu norādot ar zodu, Džoks iezīmēja mūsu tālāko taktiku: es ieslīdēju viesistabā, no kurienes varētu pārskatīt priekšnamu un parādes durvis, bet Džoks klusi atvilka virtuves kāpņu durvju bultas. Dzirdēju, kā viņš atver kalpotāju durvis un metas ārā gaitenī — un tad viņš pasauca mani klusi un satraukti. Izskrēju cauri ēdamistabai un virtuvei, tad ārā pa durvīm. Gaitenī atradās tikai Džoks. Sekoju viņa skatienam: lifta indikators, tas rādīja “5”, kas ir mans stāvs. Tajā mirklī lifta motors ierūcās, piecnieks nodzisa, un Džoks metās lejā pa kāpnēm gandrīz bez mazākā troksnīša. Jums vajadzētu redzēt Džoku darbībā — biedējošs skats, it īpaši, kad viņš ir kails, kā tas bija tobrīd. Noskrēju pusstāvu zemāk, kur varēju redzēt kāpņu šahtu: Džoks bija nostājies pirmajā stāvā un mērķēja uz lifta durvīm. Pēc sekundes vai divām viņš pielēca kājās un pazuda, kur nevarēju viņu redzēt; brīdi biju neizpratnē, tad pēkšņi sapratu, ka lifts nobraucis pagrabā. Auļoju zemē rībēdams, visas bailes piemirsis, biju nonācis līdz trešajam stāvam, kad paskatījos indikatorā un redzēju, ka lifts atkal brauc augšup. Tā nu es atkal traucos augšup, nonākot piektajā stāvā bēdīgi aizelsies. Indikators bija apstājies pie “3”. Iesvempos dzīvoklī, aizklumburēju līdz viesistabai un nometos uz ceļiem pie skaņu plašu plauktiņa. Atskaņotājam blakus bija kāda poga, kas deva tiešo savienojumu ar manu apsardzes firmu, es tiešām alku pēc tiem būdām. Pogu es nenospiedu, jo kāds man iebelza pa galvaskausa pamatni, tieši pa to vietu, kur vēl mitinājās atmiņas par džina radītajām sāpēm. Mans zods uzkārās uz plaukta malas, un tur es brīdi paliku, juzdamies ļoti stulbi. Tad viņš man iesita vēlreiz, un es bez piepūles lēni izslīdēju cauri grīdai, jūdzēm un jūdzēm, un jūdzēm tālu.

Kādu mūžību pēc tam es uzmodos, lai gan ļoti negribīgi. Pāri man kā mēness karājās Džoka seja, no tās nāca bažīgi trokšņi. Kad es ierunājos pats, cauri manai nabaga galvai nodimdēja drausmīgas atbalsis. Mani viscaur pildīja naids un nožēlas.

—    Vai tu viņu piebeidzi? — izsalcis jautāju.

—    Nē, mister Cārlij. Es brīdi pagaidīju lejā, tad lifts apstājās trešajā stāvā, un es pagaidīju vēl, nospiedu pogu, un lifts nonāca zemē tukšs, tā nu es nācu augšā, un ārpusē jūsu nebija, tā nu es uzkāpu līdz kāpņu augšai, lai jūs meklētu, un tad es dzirdēju liftu ejam lejā un es nodomāju, ka tas tā var iet un iet visu nakti no vietas, un es nācu šurp jūs meklēt un te nu jūs bijāt, un es domāju... — es vārgi pacēlu roku.

—    Beidz, — es noteicu. — Šobrīd es nespēju tev izsekot. Man no tā sāp galva. Pārmeklē dzīvokli, aizslēdz durvis, dabū mani gultā, iedod man lielāko miega zāļu devu, kāda vien ir. Un uzģērb kaut ko mugurā, idiot, citādi saaukstēsies līdz nāvei.

Sajā brīdī Mortekajs kā indivīds atslēdzās, es ļāvu tam nabagam atkal grimt lejup cauri grīdai, lejup uz jūras dzelmi, kur saule neiespīd.

Ja kāds pēc tam būtu vēlējies pārgriezt man rīkli, lūgtum, lūgtum.

7

Kurš stulbo vainotu,

Tik zemu nolaistos? Un pat ja prastu sacīt —

(Es neprotu) — to saprotamu darīt cita acīs,

Ko vēlmes vēl, es teiktu: “Nepatīk man tevī,

Kaut kas šeit prasībām nav pielāgots, ko devi.”

Pat tad tā būtu nolaišanās līdzās zemam radījumam, Es vēlos nepazemoties nekādā gadījumā.

My Last Duchess

Ļoti piesardzīgi pavēru vienu plakstiņu, tūlīt pat ātri aizvērdams. Nežēlīgs saules stars bija iespraucies taisni iekšā, likdams smadzenēm asiņot.

Daudz vēlāk es mēģināju vēlreiz.

Saules gaisma bija piesegta, un virs gultas gala rēgojās Džoks, rokas lauzīdams. Turklāt viņš nesa tējas paplāti, bet man radās nepārprotams iespaids, ka viņš vienlaicīgi arī lauza rokas.

— Ej prom, — es smilkstēju. Viņš nolika paplāti un ielēja man tasi tējas; manā nabaga galvā tas atbalsojās, it kā koncertzālē kāds būtu palaidis ūdeni tualetes podā. Pasmilkstēju vēl mazliet un aizgriezos, taču Džoks maigi pabukņīja man plecu, sacīdams tādus vārdus kā “nu jau, nu jau”, “labi būs” vai tamlīdzīgi. Pieslējos, lai viņam iebilstu, un šī darbība, šķiet, atstāja pusi mana galvaskausa guļam atvērtu uz spilvena. Nedroši pataustīju katastrofas skarto apvidu: aptaustot tas likās mīksts kā sūklis, bet, man par brīnumu, tur nebija sarecējušu asiņu. Nodomāju, ka, ja man būtu lauzts galvaskauss, tad es vispār nebūtu pamodies. Lai gan tajā rītā man tas bija vienalga.

Tēja nebija man ierastā Lap sang vai Oolong, bet gan Twining’s stiprā Queen Mary marka; ak, gudrais Džoks, viņš zināja, ka šāds rīts prasa spēcīgāku teju. Nodabuju leja pirmo tasīti, tad Džoks iebaroja man divus

alkazelcerus (tas troksnis!), divus Bičema pulverus un divus deksedri-nus tieši tādā kārtībā, un visu komplektu es noskaloju ar otru tasi karalienes Mērijas mundruma dzēriena. Vairs nekad neteikšu neviena skarba vārda par šo svēto sievieti.

Drīz vien es atkal biju spējīgs kaut cik racionāli domāt, un racionāla domāšana mudināja mani atkal likties gulēt. Slīgu lejup aptuvenā virzienā uz spilveniem, bet Džoks mani stingri sagrāba un salika man apkārt tējas tases tā, ka es neuzdrīkstējos ne pakustēties.

—    Te tā lellīte, tā jums visu dienu zvanīja, — viņš teica, — borē, ka viņa ir tā priekšnieka sekretāra čoma sekretāre un ka tas ir sakarā ar ceļojuma dokumentiem, un ka jums jābūt tur, ja vien vispār varat piecelties, un viņas boss būs gatavs jūs pieņemt jebkurā laikā līdz puspieciem. Tagad ir gandrīz trīs.

Rūkdams un čīkstēdams izniru virspusē.

—    Kā ta jūs domā, kas tas īsti bija naktī, mister Cārlij?

—    Nu, ne no Mārdenda puišiem, lai nu kā, — es atbildēju. — Jo viņi būtu domājuši, ka saņems pilnu pretielaušanās komplektu kā pagājušajā reizē. Vai kaut kas ir pazudis?

—    Cik varu redzēt, ne.

—    Jā, bet viņi tak nebūs tik ļoti pūlējušies tādēļ vien, lai iekrautu man pa pauri, tas skaidrs.

—    Varētu jau būt bijis parasts zaglis — tāds, kas nav iepriekš pētījis, kas negaidīja, ka mēs būsim divi, kas zaudēja galvu, sāka darīt muļķības. Sito te viņš bija atstājis parādes durvīs, tāpēc jau tā signalizācija mirguļoja un mirguļoja.

“Sitas” izrādījās no cieta celuloīda izgatavots kabatas kalendārītis, tādā lielumā un formā kā spēļu kārts, kalendārītim mugurpusē bija uzdrukāts kāda izmisīgs lūgums lasītājam dzert Piena liķieri. Šāds celuloīds ir spējīgs atķibināt gandrīz jebkuras markas cilindriskās atsperes slēdzeni. Tam gan nebūtu nekādas praktiskas nozīmes manu durvju atmūķēšanas ziņā, jo man ir Chubb īpaši pagatavotā slēdzene ar fosfora—bronzas gultņiem renītēs un jebkurš kramplauzis, kas būtu kaut sešas nedēļas pavadījis Borstalas labošanas darbu iestādē, varētu to uzreiz saprast. Tas viss man nepatika. Jo zaļi iesācēji parasti neiemēģina savas mācekļu rociņas Aperbrūkstrītas dzīvojamo māju lepnajos augšstāvu apartamentos.

Tikai tagad pirmo reizi sāku nopietni par to domāt, un man tas patika arvien mazāk un mazāk.

—    Džok, — es teicu, — ja mēs viņu būtu iztraucējuši, kad viņš centās ar celuloīda palīdzību tikt galā ar atslēgu, kāpēc tad viņš neatradās pie durvīm tad, kad mēs viņu it kā iztraucējām? Un, tā kā viņa tur nebija, tad kā lai viņš būtu redzējis, ka mēs esam divi? Un, ja viņš būtu atteicies no sava nodoma, pirms tu izbāzi galvu pa durvīm, kāpēc tad viņš atstāja durvīs tik noderīgo kalendārīti un kāpēc viņš vizinājās ar liftu, nevis, jā, aši laidās prom?

Džoks mazliet pavēra muti, lai būtu vieglāk domāt. Varēju redzēt, ka tas viņam bija sāpīgi.

—    Neņem galvā, — es laipni teicu, — zinu, kā tu jūties. Manējā arī sāp. Man šķiet, ka tas nešķīstenis iebāza celuloīdu slēdzenē tikai tādēļ, lai iedarbinātu signalizāciju, pēc tam viņš noslēpās liftā un gaidīja. Kad tu pabāzi galvu ārā, viņš brauca lejup, lai tevi aizvilinātu prom. Pēc tam atkal augšā uz trešo stāvu, zinādams, ka tu tikpat gaidīsi viņu lejā, kā jau prātīgam zellim jārīkojas; un tad viņš izlec no lifta un uzjoņo līdz piektajam, zinot, ka viens pret vienu tiks ar mani galā. Tā izdarījis, viņš dzird ierodamies tevi, noslēpjas aiz durvīm un klusi un mierīgi aiziet, kamēr tu atdzīvini jauno saimnieku. Galvenais viņam bija — kā dabūt mani rokā vienu uz pāris minūtēm, kamēr tevis nav klāt. Mums vairāk jādomā par to, kāpēc tas bijis vajadzīgs, nevis “kā” vai pat “kas”.

—    Lai kaut ko paņemtu...

—    Ja tā, tad kaut ko viegli aiznesamu un viegli atrodamu, jo viņš nevarēja cerēt, ka viņa rīcībā būs daudz laika, — un arī kaut ko ļoti svarīgu, lai risks attaisnotos. Iespējams, lai paņemtu kaut ko, kas šeit parādījies nesen, jo visā šajā lietā es saožu tādu kā spontānu improvizācijas smēķi...

—    ...Vai varbūt lai kaut ko atstātu te, — Džoks turpināja nežēlīgi loģiski.

Salēcos, no kā salēcās arī manas galvassāpes un iebelza man. Doma bija briesmīga.

—    Ko, ellē, kāds varētu vēlēties šeit atstāt? — es nopīkstēju, baidīdamies atbildes.

—    Nu, piemēram, mikrofoniņu, — teica Džoks. — Vai pāris unces heroīna, ar ko pietiktu, lai jūs ietupinātu uz divpads’mēn’. Vai, teiks’, pusmārciņu sprāgstvielas...

—    Es eju gulēt, — stingri noteicu. — Nepiedalos. Neviens te neko neteica par spridzekļiem.

—    Nē, mister Cārlij, jums jāiet pie tā sekretāra palīga palīga veča. Es aizčāpos uz garāžu un padabūs lielo zaptes podu.

—    Ko? Un es lai viens pats palieku dzīvoklī, kas ir kā nosēts ar mīnām? — es smilkstēju.

Bet viņš jau bija prom. Errodamies un sūrodamies es iekūņojos šādos tādos džentlmeņa drēbju gabalos un izvilkos cauri dzīvoklim, pēc tam nokāpu lejā. Nekas nesprāga man zem kājām.

Džoks mani gaidīja rolsroisā un īpaši man par prieku bija uzvilcis šofera cepuri. Kad mēs ieradāmies ministrijā, viņš pat izlēca no mašīnas un atvēra man durvis; lai Dievs viņu svētī, viņš zināja, ka tas uzlabos man garastāvokli.

Vai ziniet, es tik tiešām neatceros, kas tā bija par ministriju; tas notika drīz pēc Vilsona administrācijas laika sākuma, saprotiet, un jūs jau atceraties, kā viņš tur visu apgrieza kājām gaisā un nomainīja nosaukumus. Runā, ka vēl tagad daži apmaldījušies vientuļi valsts ierēdņi klīstot pa Vaitholas ietvēm kā spoki, viņi ķer garāmgājējus aiz piedurknēm un lūdz, lai viņiem parāda ceļu uz Tehnoloģiskās integrācijas ministriju. Protams, ka viņu algas joprojām tiek pārskaitītas bankās, pateicoties Žiro sistēmai, bet visvairāk viņiem tomēr sāp tas, ka ministrijās, kurās viņi oficiāli strādā, pat nav jutuši viņu prombūtni.

Lai nu kā, Džoks mani atstāja pie šīs ministrijas, pēc tam vairāki jauni supervaroņi veda mani no vienām durvīm pie nākamām un cauri tām, un katrs no jaunajiem cilvēkiem bija tērpts skaistāk par iepriekšējo, un katras no durvīm bija smagākas un klusākas par iepriekšējām — līdz es attapos divatā ar misteru L. Dž. Kraucu. Biju gatavojies tikties ar tādu pretinieku kā anglisku pulkvedi Blačeru, taču manas iedomas pilnīgi nesaskanēja ar īstenību. Kāds milzīgs, jautrs čoms ar lieliem kauliem un salmu krāsas matiem nocēla kājas no kārtīgi apdauzīta galda un zvāļojās man pretī, starodams smaidā pa visu ģīmi.

—    Ha! — viņš rēca. — Kapitāli! Baigi forši, ka esat uz kājām, jaunekli! Pats labākais, ko var darīt pēc belziena, — slieties kājās un skriet apkārt. Nil illeņitimis carborundum, ko? Neļaujiet tiem draņķiem jūs piebeigt!

Vārgi noķiķināju un iegrimu treknā ādas atzveltnī, uz ko viņš norādīja. Kamēr es aplūkoju apkārtni, pie manām bezjūtīgajām rokām tika pieburti cigāri, viskijs un sodas ūdens. Mēbeles nenoliedzami nāca no visaugstākās raudzes mācītājmuižas — visas krietnu amatnieku darinātas, bet tādas kā pamatīgi palietotas. Man priekšā no sākumskolas grupas foto piemiegtām acīm lūrēja vai bolījās kādi sešdesmit puikas ar žurku ģīmjiem; virs viņiem apskatei bija izlikts skabargains un laika ārdēts astoņnieka laivas airis ar Sentedmundholas koledžas zīmotni. Kaktā slējās veca misiņa jūras artilērijas šāviņa čaula, kas bija piebāzta pilna ar spieķiem un rapieriem, un floretēm, kuru tauriņu spārna rokturus greznoja vecmodīgi ziedu ornamenti. Divas no kabineta sienām rotāja agrīni angļu akvareļi, ko varētu raksturot kā vecos labos drūmi zilganos. Kā reiz izteicās sers Karls Pārķers, nekas nav tik garlaicīgs kā agrīns angļu akvarelis, ja vien tas nav izbalējis agrīns angļu akvarelis. Bet tieši ar tiem saistās mans mākslas priekšmetu pārdevēja piena zobu šķilšanās laiks, tāpēc es vienmēr cienīšu šos akvareļus.

—    Vai kaut ko saprotat no akvareļiem? — pavaicāja Kraučs, vērodams, kurp es skatos.

—    Mazliet, — es atbildēju, skatīdamies viņam tieši acīs. — Jums ir Dž. M. V. Tērners, “Luāra”, bet tas nevarētu būt, jo oriģināls atrodas Ešmolas kolekcijā; jums ir lielisks Kelovs, ap 1840. gadu; Faringtons, kuram nepieciešama tīrīšana, daudzkrāsains Džeimss Borns — tie ir tiešām reti; Pītera de Vinta siena lauks, kam debesis ir pārgleznotas; izcils Džons Sels Kotmens; pāris diezgan uzkrītošu Varliju no vēlīnā perioda; tad vēl Peins, kuru pirms kara reprodukcijās izlaida Connoisseur\

Roulendsons, kuru Sabīne pārdeva ap 1940. gadu; Frensiss Nikolsons ar Skārboro ainavu, kas izbalojusi līdz sārtajiem toņiem, — viņš nekādi nespēja atteikties no indigo krāsas; vērtīgs Kozens un vissmalkākais Edridžs, kādu vien man ir nācies redzēt.

—    Goda vārds, — viņš novilka. — Teicami, Mortekaj. Redzu, ka jūs šo to saprotat no akvareļiem.

—    Nespēju atturēties no lielības, — es dumji noteicu. — Patiesībā tikai ievingrināta acs.

—    Ņemiet vērā, ka to Edridžu man pārdeva kā Zirtēnu.

—    Tā viņi vienmēr dara, — es vienkārši noteicu.

—    Nu, tagad pasakiet, cik jūs man dotu par visiem kopā?

Tirgotājam nākas pierast pie tādām lietām. Sensenos laikos es tādās

reizēs apvainojos, bet tad es vēl nesajēdzu, kāda ir naudas vērtība.

—    Divi tūkstoši divi simti piecdesmit, — es teicu, joprojām skatīdamies viņam tieši acīs. Viņš bija pārsteigts.

—    Mārciņas?

—    Ginejas, — es atbildēju, — protams.

—    Pie visiem svētajiem. Es jau vairākus gadus neko nepērku, kopš vecās labās Vokera galerijas slēgšanas. Es gan zināju, ka cenas augušas, bet...

—    Šīm bildēm gan tās cenas tūlīt sāks kristies, ja jūs tūlīt pat viņas neaizvāksiet no šīs saulainās istabas. Gleznas jau ir tā izbalējušas, ka tas gandrīz nav izturams.

Pēc desmit minūtēm viņš drebošiem pirkstiem pieņēma no manis čeku. Ļāvu viņam paturēt Nikolsonu, mainot to pret Albertu Gudvinu, kas viņam bija karājies priekšnamā. Viņa ārējās durvis pavērās spraudziņā un tad atkal cienīgi noklikšķēdamas aizvērās. Viņš vainīgi salēcās un ieskatījās pulkstenī. Bija puspieci, viņš nokavēs vilcienu. Un arī viņa skaistie jaunie palīgi, ja viņš tūlīt nepasteigsies.

—    Atkārtojiet man līdzi, — viņš aši noteica, izvilcis no galda atvilktnes nosmulētu kartīti, — es, Cārlijs Strefords Vanklīfs Mortekajs, patiess un uzticams Viņas Britu Majestātes kalps, svinīgi zvēru...

Blenzu viņā un nesapratu. Vai viņš apšauba manu parakstu uz čeka?

—    Nu taču, — viņš teica, — ātri, vecīt.

Tad es arī darīju to ātri, teikumu pa teikumam es apzvērēju būt uzticams Viņas Majestātes ziņojumu nesējs iekšzemē un ārzemēs, Viņas pakļautībā esošajās un arī nepakļautajās, neskatoties uz un kopš šī brīža un lai vai kas, lai vai kā un lai Dievs stāv man klāt. Pēc tam viņš pasniedza man nelielu juveliera kārbiņu ar jancīga paskata sudraba suni tajā, dokumentu, kas iesākās ar vārdiem “Mēs, Barbara Kāsla, pavēlam un pieprasām” un vēl plānu, sarkanu ādas aploksnīti, uz kuras ar zeltītiem burtiem bija uzdrukāts “Sv. Džeimsa Galms”. Es parakstījos un parakstījos, līdz man sāka sāpēt galva.

—    Nezinu, kas tā par lietu, un nevēlos zināt, — viņš visu laiku atkārtoja, kamēr es parakstījos. Es respektēju viņa vēlmes.

Jaunie cilvēki izvadīja mani ārā, nikni lūrēdami, jo manis dēļ kavēja savus vilcienus. Paraduma vergi, protams. Es pats šādu dzīvi nespētu paciest.

Mārtlends bija novietojis mašīnu ārpusē uz dubultās dzeltenās līnijas, tādējādi iegriezdams veselai varzai satiksmes policistu; vēl brīdis, un viņš būtu licis viņiem visiem labāk aiziet pie friziera. Viņš nikni ar žestu lūdza mani kāpt viņa drausmīgajā grozam līdzīgajā minivāģī un tad aizveda uz Amerikas vēstniecību, kur kāds lēnīgs, garlaikots vīrs izraibināja man izsniegtos dokumentus ar ASV zīmogiem un novēlēja man ļ-ļoti ļ-ļoti laimīgu ceļu uz AS Valstīm. Tad — atpakaļ uz dzīvokli, kur pacienāju Mārdendu ar dzērienu un viņš savukārt iedeva man veselu kabatas portfeli ar lidmašīnas biļetēm, kravas vaučeriem un tamlīdzīgām būšanām, arī drukātu tabeli ar laikiem, uzvārdiem un ceremonijām. (Tas pēdējais, protams, kaķim pie astes.) Viņš bija kluss, nīgrs, savās raizēs iegrimis. Viņš teica, ka ne jau viņa pēc man ir nācies šonakt slieties augšā un dabūt pa galvu, un viņam arī bija vienalga, kurš to izdarījis. No otras puses — viņš nelikās par to īpaši izbrīnīts, drīzāk nobažījies. Man bija aizdomas, ka viņam sāk rasties aizdomas, ka līdz ar manu iesaistīšanos šajā sarežģītajā pineklī un tīmeklī visas tīmekļa un pinekļa būšanas kļūst pārlieku trakas. Tāpat kā es, viņš varbūt sāka šaubīties par to, kurš te ar kuru manipulē.

—    Cārlij, — viņš domīgi teica, roku uz durvju tverekļa uzlicis, — ja tu gadījumā mani krāp sakarā ar to Goijas bildi vai arī ja tu mani pievilsi

Krampfa lietā, tad man nāksies tevi likvidēt, tu taču to apzinies, vai ne? Patiesību sakot, man varbūt pat tik un tā nāksies tevi likvidēt.

Es lūdzu, lai viņš patausta manu punu, kas man pašam likās kā sajēgu zaudējis vairogdziedzeris, bet viņš apvainojošā kārtā atteicās taustīt jebkādus punus. Viņš aizcirta aiz sevis durvis, un tas atbalsojās manā sāpošajā ķobī.

8

...Kā aiznes spārnos atkal Ganimedu kāda vara Uz trausliem spārnu galiem i bez miesas,

Tas ari medniekam var noderēt no tiesas;

Kā apģērbs princi daiļu dara.

Ja Paracelss to novērtētu

Caur zinātni un Dieva roku svētu —

(Tas otrā rokā tura mīlestību!)...

...es tiešām izteikt, protams, gribu,

Bet tevī nenodzirkst ne acu zaigi,

Vai zini tu, kā Paracelss, ko domāja viņš īsti, Kā zēna mīla nāves takās klīsti,

Turp aiznesīšu tevi maigi.

Pamcelsus

Devos uz Ame-ē-riku, tā bija brīvdienu pirmā diena. Izlēcu no gultas, brēkdams pēc spainīša un lāpstiņas, pēc sandalēm un saules cepures. Pat bez papildu stimulantu palīdzības nolēkšoju lejā, dziedādams:

Jau rīt šajā laikā, ha hā,

Mana skola būs tāl-tālumā,

tādējādi iztraucēdams Džoku, kurš skumīgi locīja ceļasomai manas vieglās ceļojuma drēbes Amerikas piedzīvojumam.

—    Vai ar jums viss kārtībā, mister Cārlij? — viņš pretīgā tonī apvaicājās.

—    Džok, es nemaz nespēju tev izteikt, cik ļoti kārtībā man viss ir:

Viens, divi, trīs,

Nu tu esi brīvs!

Tas bija jauks rīts, kurš pat no pašas Pipas būtu nopelnījis proxime accessit. Saulīte spīdēja, kanārijputniņš priekā burzguļoja. Brokastīs bija rīsu un zivs kedžerijs, ko es krietni paēdu un noskaloju lejā ar — nekas nav labāks par to — alu no pudeles. Džoks nedaudz errojās, ka es neņemšu viņu līdzi, bet patiesībā priecājās, ka paliks dzīvoklī viens; man šķiet, ka manas prombūtnes laikā viņš mēdz ieaicināt savus draugus uz kādu domino partiju.

Tad es aplūkoju pastu, kas bija krājies kādu nedēļu, izrakstīju pāris čeku visuzstājīgākajiem kreditoriem un aizpildīju kādu pasūtījuma veidlapu, piezvanīju “meičai pie klausules” un nodiktēju dažas vēstules, tad ieēdu lenču.

Pirms došanās kādā garākā ekspedīcijā es vienmēr ēdu tādu lenču, kādu Žurks pagatavoja Kuģa žurkai, to pašu, ko viņi ēda ceļmalas zālē. Manu lasītkāro lasītāj, tu taču atceries, ka Zurks sagatavoja vienkāršu maltīti, kurā papūlējās iekļaut “jardu garu frančmaizi, ielika desu, no kuras cirtās ķiploku aroms, sieru, kas raudāja taukainas asaras, krietnu garkakļa pudeli salmu pītenī; tajā bija sakrāts un iesprostots pats saules kvēlums no dienvidu kalnu piegāzēm”1.

Man ir žēl to cilvēku, kam pie šīm skaistajām rindiņām siekalas nesaskrien mutē. Cik gan daudziem mana gadagājuma ļaudīm ir vēlmes un gaume, ko veidojuši šie — varbūt pat apzināti neiegaumētie — vārdi?

Džoks mani aizveda pie mistera Spinozas, kur mēs iekrāvām Sudraba spokā, tas ir, rolsroisā, manas ceļasomas (vienu cūkādas, vienu — audekla) un somu ar grāmatām. Spinozas priekšstrādnieks, kam labā gaume sasniedz gandrīz japāniskus augstumus, nebija mēģinājis izlīdzināt lodes atstāto iedobi mašīnas durvīs, bet gan bija to izurbis un vietā ielicis spīdīga misiņa disku, kurā smalki iegravējis Spinozas iniciāļus un datumu, kurā saimnieks bija devies tikties ar savu Greizsirdīgo Dievu — visu radīto radību Radītāju —, kā to tik prasmīgi pateicis Kiplings.

Spinozam un man bija zināmas grūtības atrunāt Krampfu no domas iebūvēt spokā kaut kādu supersinhro-ātrumu-pārslēdzēju kārbu; tagad itin viena svira un sprausla ātrumkārbā bija nevainojama oriģinālo detaļu kopija, ko nerātnais māceklis bija mīlošu roku papildinājis ar trīsdesmit tūkstoš nobrauktu jūdžu simulāciju. Kloķi un klaņi tagad darbojās tik mīksti, ka uzbūra man acu priekšā ainu, kā silta karote iegrimst lielā kaviāra traukā. Iespējams, ka priekšstrādnieka izmantotā metafora bija vispārīgāka par manējo — viņš salīdzināja dzinēja darbību ar steidzīgu dzimumaktu ar kādu vieglas uzvedības dāmu, kuru apmeklēt viņam esot paradums. Blenzu uz meistaru — viņš varēja būt divreiz vecāks par mani.

—    Es jūs apbrīnoju, — es atzinīgi iesaucos. — Kā gan jūs spējat vēl saglabāt tādu vīrišķību mūža novakarā?

—    Ak, ko nu, ser, — viņš kautrīgi atrauca, — vērišķībs tiek noteikts jau pie dzimšanu un audzenāšanu. Mans tēs bija brēsmīgs kārs uz pum-piņrasā; viņam mate aug kā bieza slota pa vis mugur līdz pat mirstamai dienai. — Te viņš notrausa vīrišķīgu asaru. — Nemaz nerunā, es pats vair ne vienmē var apmierināt vis man lēdij draudzeņ prasībss. Reizēm, ser, ta i’kā mēģināt iestūķēt zefīr krājkasītē.

—    Zinu gan, ko jūs gribat sacīt, — es atbildēju. Mēs jūsmīgi paspiedām viens otram roku, viņš cēli paņēma slepus sniegto desmitmārciņu banknoti, tad mēs ar Džoku aizbraucām. Itin visi darbnīcā māja mums ar roku, izņemot nerātno mācekli, kurš smiedamies sprauslāja un siekalojās. Man šķiet, ka viņš visu laiku bija iedomājies, ka viņš man patīk, Dieva dēļ.

Mūsu brauciens uz Londonas lidostu bija gandrīz karalisks; neviļus jutu, ka mana roka māj tādā pašā elipsveida, uz leju vērstā, neatdarināmā veidā, ar ko tik ļoti izceļas Viņas Majestāte Karaliene Māte Elizabete. Dabiski, cilvēks gaida, ka gūs zināmu daudzumu empressement no tā, ka bez trokšņa steigsies cauri Londonai un tās priekšpilsētai ar 25 000 mārciņu vērtu sniegbaltu antīku rolsroisu, taču, atzīšos, mani pārsteidza tieši mūsu brauciena jautrība, tīrais brīvdienu gars. Tikai tad, kad mēs nonācām lidostā, es atklāju, kādus trīs “balonus” nerātnais māceklis ir piepūtis un pornogrāfiski piesējis pie mašīnas jumta balstiem.

Lidostā mēs sastapāmies ar diviem nīgriem žurku ģīmjiem, kas noliedza, ka vispār kaut ko zina par kādu šādu mašīnu, kādu šādu lidojumu, par šādu aviosabiedrību. Džoks beidzot iztrausās no šofera vietas un pateica tiem večiem divus īsus lamuvārdus, pēc kam attiecīgie dokumenti tika atrasti vienā nolāpītā asinīm pieplūdušā acu mirklī. Pēc Džoka ieteikuma iedevu vīriem “kāpi”, un jūs būtu pārsteigti, cik ātri un gludi pēc tam viss ripoja. Viņi izsūca no rolsroisa visu benzīnu un atvienoja akumulatorus. Kāds skaists jauns cilvēks ar milzīgi garām skropstām parādījās mērkaķa ātrumā nezin no kurienes, izvilka no ādas somiņas knaiblītes. Viņš ar maziem alvas zīmodziņiem aizplombēja itin visas Sudraba spoka (kas tad jau atradās uz īpašas platformas) iespējamās atveres, pēc tam piemiedza ar aci Džokam, nošņācās uz manu pusi un aizdejoja atpakaļ pie saviem izšuvumu rokdarbiem. Muitnieks, kurš to visu bija vērojis, tagad panācās uz priekšu un paņēma itin visus papīrus, ko man bija iedevis ārlietu ministrijas vīrs. Mīļš mazs traktoriņš pukšķinādams aizāķēja lafeti ar rolsroisu un aizvilka to prom. Mūžā neesmu redzējis rolsu izskatāmies tik muļķīgi! Tas arī viss. Džoks aizveda mani līdz pasažieru uzgaidāmajai zālei, kur ļāvu viņam izmaksāt man dzērienu, jo sabiedrībā viņam patīk pazīmēties, un pēc tam mēs vīrišķīgi atvadījāmies.

Manu lidojumu skaļrunī izziņoja Donalda Daka balsī; piecēlos un vilkos pretī statistiski neiespējamajai nāvei lidmašīnas katastrofa. Man personīgi šāda nāve neliekas biedējoši ļauna — vai gan civilizēts cilvēks labāk negribētu mirt kā Ikars tā vietā, lai tiktu sakropļots līdz nāvei uz kādas šosejas zem kāda lēta forda riteņiem?

Kad mums atļāva atsprādzēt drošības jostas, kāds jauks amerikānis, kas sēdēja man blakus, piedāvāja man resnu un lielisku cigāru. Viņš izturējās tik kautri un sauca mani par “seru”, ka bija vien cigārs jāpieņem. (Patiesībā tas bija tiešām labs, no Henry Upmann ražojumiem.) Amerikānis man ar pompu, bet konfidenciāli paziņoja, ka aiziet bojā lidmašīnas katastrofa ir statistiski neiespējami.

—    Nu, labas ziņas, — es ķiķināju.

—    Kā rāda statistika, — viņš skaidroja, — tad cilvēkam draud daudz lielākas briesmas, vienpadsmit jūdzes nobraucot ar trīs gadus vecu mašīnu pa ātrgaitas šoseju, tas ir droši aprēķināts pēc visjaunākajiem datiem.

—    Patiešām! — es teicu; šo vārdu es lietoju tikai tad, kad jauki amerikāņi man pavēsta statistikas datus.

—    Saderam, — viņš dedzīgi turpināja. — Es personīgi katru gadu nolidoju daudzus tūkstošus jūdžu.

— Nu lūk, — es teicu pieklājīgi. — Tas ir, palūkojieties uz sevi, jūs te atrodaties, kas pierāda, ka statistika nemelo. Ja?

—    Tieši tā, — viņš pastiepa šos vārdus garākus.

Mēs iegrimām draudzīgā klusumā, pilnīgi apmierināti ar savu pareizo domāšanu, saviem cigāriem un kušinādami savas bailes, kamēr mūsu lielais lāsumaini pelēkais metāla kumeļš traucās pāri jūras šaurumam ar saviem spoži sudrabotajiem pakaviem. Pēc kāda mirkļa amerikānis paliecās uz manu pusi.

—    Bet vai tomēr tieši pirms pacelšanās, — viņš nomurmināja, — jums tā kā drusku nepasprūk purkšķis?

Rūpīgi apsvēru atbildi.

—    Patiesībā tas drīzāk notiek nosēšanās laikā, — es beidzot sacīju,

— un, ja tā padomā, tas ir pilnīgi aplami.

Viņš vairākas minūtes par to prātoja.

—    Jūs gribat sacīt — kā liftā?

—    Tieši tā.

Viņš priecīgi nosprauslājās, atkal atgūdams savu būtību, pārliecinājies par to, ka visi vīrieši pašos pamatos ir sfinkteri, ja man ļauts kaldināt šādu frāzi.

Ar tīkamajām pieklājības frāzēm apmainījušies, ķērāmies katrs pie sava darba gluži kā divas vecas sievas tamborēšanas sacensībās. Manējais iemiesojās šaušalīgā vācu brošūrā par Settecento Neapolē (lai šo gadsimtu padarītu garlaicīgu, vajadzīgs tikai vācu kunstkenner), kurpretim amerikānis atrāva vaļā dokumentu mapi, kas bija pilna ar datora izdrukām, pilnīgi un galīgi nesaprotamām. Es kādu brīdi cīnījos ar profesora Ašloha uzblīdušo prozu — tikai vācu dzejnieki jebkad ir spējuši rakstīt skaidru prozu —, tad aizvēru acis un sarūgtināts prātoju, kura mana ienaidnieka labā gan strādā jaukais amerikānis.

Savā citādi nevainojamajā priekšnesumā viņš bija pieļāvis vienu kļūdu — nebija nosaucis savu vārdu. Vai esat kādreiz pārmijuši kaut trīs vārdus ar amerikāni, kas nebūtu stādījies priekšā?

Kopš trešdienas man laikam bija radies visai daudz ienaidnieku. Visiespējamākā un visnetīkamākā varbūtība, tā, kas kreņkēja visvairāk, bija pulkveža Blačera banda, lai viņi būtu kas būdami. Mārtlends bija šaušalīgs nelietis savā izolēta salinieka veidā, taču viņš nemūžam nespētu atkratīties pats no savas svētītās britu samērības izjūtas. Taču pavisam kas cits bija drūmās, neticami bagātās ASV valdības aģentūras. Pārāk nopietnas, pārlieku pašaizliedzīgas, tās tiešām ticēja, ka spēlīte ir īsta.

Kodīgas gremošanas sulas, ko radīja angst, sāka šļankāties manā kuņģī, un no zarnu trakta cēlās neapmierināti gurguļojoši trokšņi. Gandrīz līksmi sveicu stjuarti un viņas paplāti ar bālganiem mēsliem; es locīju to visu iekšā kā bada cietējs, kamēr mans jaukais amerikānis atraidīja visu ar dzīves nogurdinātu roku, viņš bija tik daudzceļojis, tik statistiski neiespējams.

Kad kuņģa čūlu uz laiku bija nomierinājis mākslīgs kūpināts lasis, gumijotas gaļas gabaliņi ķīmiskā galertā, vistu ķidas, kas ietītas polisti-rēna šķiņķī, un vēl asaraina pusizkususi zemene uz skūšanās krēma pikuča, es jutos spējīgs aplūkot arī varbūtību, ka esmu kļūdījies un ka šis vīrs galu galā tomēr ir tikai veselīgs amerikāņu dulburis. (Tie patiesībā ir līdzīgi britu dulburiem, tikai ar labākām manierēm.)

Galu galā kādēļ gan lai kāds gribētu man piešūt tādu asti? Ko gan es tādu varētu pasākt lidojuma laikā? Ko gan, ja reiz par to runājam, viņš pats varētu pasākt lidojuma laikā? Vai izspiest no manis grēksūdzi? Vai kavēt mani pārņemt stūri savās rokās un pārkāpt ASV Konstitūciju? Bez tam tā būtu tīrā izšķērdība attiecībā pret labu slepeno aģentu, jo, pavadījis vairākas stundas ar viņu ciešā fiziskā tuvumā, es taču noteikti pēc tam viņu pazīšu jebkur citur. Nē, noteikti, viņam jābūt tam, kas viņš likās esam, — godīgi vienaldzīgam vadošam darbiniekam, varbūt no kādas zinātniskās pētniecības firmas, kas pārdod Ārlietu ministrijai padomus par to, kurā pasaules vietā jāsāk nākamā militārā sadursme. Pagriezos pret viņu ar atjaunotu pārliecību, brīvi un silti. Cilvēks, kurš smēķē Vpmann cigārus, sirds dziļumos nevar būt ļauns.

—    Atvainojiet mani, lūdzu, bet ar ko jūs nodarbojaties? — es pajautāju, cik vien britiski spēdams. Viņš ar prieku salocīja akordeonam līdzīgās izdrukas (kas laikam taču nākas viegli cilvēkam, kurš pieradis pie amerikāņu laikrakstu svētdienas numuriem) un draudzīgi pagriezās pret mani.

—    Jā, es te ā korelēju un ā kalkulēju un ā izvērtēju šo ļoti ļoti pilnīgo kopsavilkumu par izmaksu—ieņēmumu datu bāzi par kopējo pārdošanas kompleksu ā Lielbritānijā, ser, — viņš mīlīgi paskaidroja.

Turpināju skatīties viņā, viegli saraucis uz augšu uzacis tādās kā smalkās angliskās jautājuma zīmēs, kas slīdēja man pār pieri.

—    Kartupeļi ar zivi, — viņš paskaidroja. Mazliet ļāvu žoklim atkarāties, tādējādi jūtami panākot vēl angliskāku iespaidu.

—    Kartupeļi ar zivi?

—    Jā. Es apsveru šī biznesa iegādi.

—    Ā. Tiešām. Un, ē, vai lielu daļu?

—    Nu, ziniet, jā-a, tā kā visu. — Šķobīju ieinteresētas un jautājošas grimases, kamēr viņš stāstīja un stāstīja. Man kļuva skaidrs, ka cepti kartupeļi ar zivi reāli ir pēdējais ienesīgais rūpals Lielbritānijā, kas vēl nav pievākts, un ka viņš gatavojas to pievākt. Septiņpadsmit tūkstoši kartupeļu—zivju cepēju, gandrīz visi no tiem individuāli un neatkarīgi, un daudzi tikai ar minimāliem ienākumiem, izlieto pusmiljonu tonnu zivju, miljonu tonnu kartupeļu un simt tūkstošus tonnu taukvielu. Viņi izmanto, viņš stāstīja, jebkādas zivis, ko tiem piegādā pārdevējs, un maksā tam tik, cik viņš prasa, pa lielākai daļai viņi cep to visu tādā eļļā, ko hoten-toti labprāt lietotu kā lubrikantu dzimumaktā. Viņš uzbūra man acu priekšā netīkamu tagadnes ainu un rožainu nākotnes ainu, kurā viņš būtu nopircis visus cepto kartupeļu un zivju mazumtirgotāju uzņēmumus un pēc tam iznomājis tos atpakaļ bijušajiem īpašnieldem, bet pats pēc saviem noteikumiem.

Tas kopumā likās saprātīgi, un es nolēmu, ka sākumam noticēšu, ka viņš ir īsts biznesmenis, vismaz līdz brīdim, kad lidojums būs galā, bet viņš tikai runāja. Patiesību sakot, mēs tā kā pat satuvinājāmies, pat tik ļoti, ka viņš ielūdza mani apmesties pie viņa dzīvoklī. Nu, protams, tik ļoti es viņam nenoticēju, tāpēc es diemžēl sameloju viņam, ka apmetīšos Lielbritānijas vēstniecībā. Viņš domīgi palūkojās manī, tad pastāstīja, ka viņa sapnis ir pierunāt kādu hercogu kļūt par viņa Lielbritānijas firmas priekšsēdētāju.

—    Lieliska ideja! — teicu no sirds. — Hercogu nekad nevar būt par daudz. Brīnišķīgi darboņi, ikviens no viņiem! Bet ņemiet vērā, mūsu laikos faktiskos hercogus izķer taisni briesmīgi sīvā cīņā; pat lielajām bankām ir grūti viņus paturēt pie sevis valdē, viņi briesmīgā ātrumā aizplūst uz tirdzniecības zvērnīcu. Protams, iespējams, ka tagad pēc Vil-sona aiziešanas viņi atkal parādīsies atklātībā, bet jūsu vietā es gan ņemtu sev marķīzu vai kādu saujiņu grāfu — tie sastopami daudz biežāk un nepavisam nav tik augstprātīgi.

—    Grāfi? — viņš pārjautāja. — Klausieties, vai jūs gadījuma pēc nepazīstat Snoudonas grāfu? — Viņa acīs mirdzēja nevainība, bet es salēcos kā pieķerts drausmīgos grēkos.

—    Protams, ka ne, — es vidžināju. — Nē-nē-nē. Viņš ir pavisam citas sugas; lai nu kā, viņam jau ir darbs, viņš darbojas dizaina centrā, tā man šķiet, tur strādā īsti briesmoņi, izņemot, protams, viņu; viņš plāno aviā-rijus zoodārza ziloņiem, esmu pārliecināts, ka tie ir briesmīgi labi aviā-riji. Ļoti spējīgs. Brīnišķīgs cilvēks. Laimīgi precējies; mīļa maza sieviņa. Jā. — Es norimos. Viņš nesatraucami mala savu maļamo.

—    Piedošanu, bet vai jūs esat aristokrāts?

—    Nē, nē, nē, — es atkal teicu, locīdamies neērtības sajūtā, — nekas tamlīdzīgs. Galīgi garām. Esmu tikai augstdzimis, un vienīgo titulu savāca mans brālis: mans tētis savā ziņā izdarīja man pakalpojumu, ha ha. — Viņš izskatījās neizpratnes pilns un nelaimīgs, tad nu steidzos paskaidrot.

—    Redziet, Anglijā nepavisam nav tā kā uz kontinenta. Redziet, pat ne kā Skotijā šajā ziņā. Tā “augstdzimis visos zaros” padarīšana ir tas, par ko mēs nevēlamies runāt, un mums nav pat pusducis tādu ģimeņu, kas tiešā līnijā būtu cēlušās no kāda Viljama Iekarotāja bruņinieka, tā man liekas, un neviens no šiem pēctečiem nav titulēts. Lai nu kā, — es turpināju gvelzt, — neviens, kas ir pie pilna prāta, nevarētu gribēt sev tādus senčus: Viljama iekarojumi bija kaut kas pa vidu starp Jukonas zelta drudzi un sabiedrību ar ierobežotu atbildību; pats Viljams bija tāds kā mežonīgs Sesils Robertss, un viņa sekotāji bija laimes meklētāji, klaidoņi, savādnieki un komisku dziesmu izpildītāji.

Nu jau viņš bija tik skaisti izbolījis acis, ka nespēju atturēties un turpināju.

—    Raugoties plašāk, faktiski neviens aristokrāts mūsdienās nav pērs un tikai retais pērs ir aristokrāts, ja tiem nopietni piemērotu jebkuru kontinentālo aristokrātiskuma mērauklu; vairums pēru būtu laimīgi, ja tiem izdotos atrast savas ģimenes pirmsākumus kādā cietpaurī, kurš krietni iedzīvojies uz klosteru izputēšanas rēķina.

Tas manu līdzbraucēju tiešām satrauca: viens ermoņikveidīgo izdruku gals noslīdēja viņam no klēpja un kā ūdenskritums nogāzās uz grīdas starp mums. Mēs liecāmies pēc tā abi, bet es, būdams par kādu collu vai divām tievāks, noliecos zemāk, tāpēc mūsu galvaskausi faktiski nesadūrās, taču mans deguns (normāņu ar atavistiskām romāņu deguna paliekām) atradās pa pusei viņa žaketes iekšpusē un praktiski apostīja plecu siksnā iekārta automātiskā ieroča melno spalu.

—    U-ūū! — es iespiedzos tīri nobijies. Viņš rešņi un labsirdīgi nosmēja.

—    Nepievērs nu vērību tam stroķim, dēls; jā, mēs, teksasieši, bez tāda šaujamā jūtās gandrīz kā pliki.

Mēs turpinājām tērzēt aiz izmisuma, bet man tagad bija grūti veltīt visu uzmanību smalkākajiem zivju cepšanas aspektiem. Bez šaubām, Teksasas darījumu ļaudis bieži nēsā pistoles, bet man bija grūti noticēt, ka viņi labprāt izvēlas Colt Woodsman mārku tās neparocīgā garuma dēļ, jo šī pistole tiek lietota tikai šaušanai mērķī, tai ir garš stobrs un mazs kalibrs, bez mērķī šāvējiem to retos gadījumos izmanto arī profesionāli slepkavas, kas ir pārliecināti, ka spēj mazo lodi iešaut tieši vajadzīgajā vietā. Tas vienkārši nav lietojams kā parocīgs pašaizsardzībai domāts ierocis parastam pilsonim. Vēl vairāk, es biju pārliecināts, ka Teksasas biznesmenis nekādi neievietos savu pistoli Bryson ātras darbības atsperu turētājā.

Ja spējat mani saprast, lidojums ar katru minūti likās ilgāks un ilgāks. Savienotās Valstis man šķita tālas un nepievilcīgas. Kad mēs nosēdāmies, jaukais amerikānis beidzot stādījās man priekšā, viņu sauca Brauns — tieši tā esot arī jāraksta, nevis tā, kā parasti raksta šādi izrunātu uzvārdu. “Kā tad,” es pie sevis nodomāju. Mēs atvadījāmies, un jau tūlīt pēc izkāpšanas no lidmašīnas viņš izgaisa. Tiklīdz viņa siltā un miesās kuplā klātbūtne vairs nebija jūtama, es sapratu, ka man viņš patīk arvien mazāk un mazāk.

Mārtlends bija uzticīgi pildījis manus norādījumus — viņš noteikti varētu būt kādam čomam brīnišķīga sieva. Mani sagaidīja kāds lādzīgi skumjš lamzaks, kurš aizvadīja mani līdz atbalšu pilnai miera ostai, kur uz platformas mirdzēdams stāvēja rolsroiss veselas citu vīru armijas ielenkumā. Vīriem rokās bija mīļi mazi benzīna sūkņi, svešzemnieciskas numura zīmes, ceļotāju čeku grāmatiņas un sazin kas vēl ne. Un, jā, vēl sadrūmis čoms, kurš nikni uzsita manai pasei gumijotu zīmogu. Pieņēmu viņu labvēlības apliecinājumus gurdā pieklājībā kā troņmantnieks, kas saņem iezemiešu amatnieku izstrādājumus. Tur bija arī mazs, nikns cilvēciņš no Lielbritānijas vēstniecības, bet viņš atradās aiz tādas kā drāšu pinuma sētas — viņš nebija papūlējies noorganizēt pareizā veida caurlaidi vai ko tamlīdzīgu, un lempīgie, vienaldzīgie amerikāņi pilnīgi nepievērsa uzmanību viņa kviecieniem tāpat kā es. Vīrs ar eļļas kanniņu ar plakanknaiblēm noknieba visus alvas zīmogus un cauri režģim pasvieda tos uztraukti kviecošajam vīriņam, gluži kā mēdz pasviest riekstus krātiņā ieslodzītam pērtiķim, turklāt viņš vulgāri klakšķināja mēli un izlikās kasām paduses. Es jau sāku uztraukties par viņa veselības stāvokli — tā kviecošā vīreļa, tas ir, nevis tā benzīna vīra.

Ierāpos rolsā, ievilkdams pilnas plaušas tās ne ar ko nesalīdzināmās smaržas, kāda ir nupat no jauna ar svaigu ādu izpolsterētai mašīnai. Lielais, skumjais vīrs, apzinoties savu vietu, nostājās pie celiņa, lai izvadītu mani ārā. Rolsroiss ierūcās maigi, priecīgi kā labi aprūpēta atraitne, un mēs izbraucām no muitas zonas, un mūsu saceltais troksnis nebija lielāks par to, kas rodas no zelta zivtiņas akvārijā. Pēc izteiksmēm, ko redzēju raupjajās, neskolotajās amerikāņu sejās, es nopratu — ja viņi būtu uzauguši citā kultūrvidē, tad tagad šautu rokas pie pieres. Es gribēju teikt, kā cieņu izrādot.

Pie izejas mūs sagaidīja vecītis no vēstniecības, kas joprojām kvieca un tagad bija gandrīz aizžņaudzis sev rīkli aiz dusmām un rūgtuma. Ja viņš būtu audzis citā kultūrvidē, tad droši vien būtu ar sev vien zināmu mērķi uzšāvis ar roku pa manu pieri. Mēģināju iespaidot viņu, lūgdams nedarīt kaunu diplomātiskajam korpusam, un galu galā viņš pierima. Galvenais, ko viņš gribēja man pavēstīt, izrādījās, bija tas, ka pats vēstnieks esot kaut kādā Ksanadū paveida golfa laukumā ellē ratā, viņš spēlējot golfu vai ko tamlīdzīgu ar kādu no tās valstiņas prezidentiem vai kongresmeņiem, vai kas nu tur viņiem ir, bet viņš būšot atpakaļ no rīta, kad man esot pie viņa jāpiesakās dzīvam vai mirušam, kailu galvu, un tad es saņemšot no viņa pamācības un atdošot savu diplomātisko suni, un ka viņš, kviecējs, pieprasot tā vīra vārdu, kurš uzdrošinājies pieskarties alvotajiem Ārlietu ministrijas zīmogiem uz rolsroisa. Teicu viņam, ka čomu sauca Makmērdo (jums jāpiekrīt, ka nav slikti šāds uz vietas izdomāts vārds), un apsolīju, ka man atradīsies laiks tuvākajās dienās varbūt iegriezties pie vēstnieka.

Viņš atkal sāka nesakarīgi kviekt, un viņa teikumi sākās ar vārdiem “vai jūs saprotat...”, bet ne ar ko nebeidzās, tā nu es pieliecos viņam pavisam tuvu pie sejas.

— Saņemieties, — es viņam stingri teicu, iespiežot rokās vienas mārciņas banknoti. Braukdams prom, es uz mirkli redzēju viņu aizmugures skata spogulī — viņš lēkāja, ar kājām kaut ko mīdīdams. Jā, daži no tiem diplomātiem tiešām ir pārlieku jūtīgi. Maskavā viņš neizturētu ne dienu, tūlīt pat kompromitētu valsti.

Atradu savu viesnīcu un nodevu rolsroisu prasmīga paskata brūnganam puisim; viņam acīs bija saprātīgs spīdums, man viņš uzreiz iepatikās. Mēs vienojāmies par to, ka mašīnas apdares tīrīšanai drīkst izmantot vienīgi sausu lupatiņu, neko citu — misters Spinoza būtu mani vajājis nakts murgos, ja es būtu pieļāvis, ka viņa Speciālo Slepeno Vaska kārtiņu berž ar tīrāmajiem līdzekļiem vai nomērdē ar silikoniem. Tad uzbraucu augšā ar liftu — vai zinājāt, ka viņi to te sauc “eleveitors”? No reģistrēšanās letes (manas somas man bija līdzi) tiku viegli aizvadīts uz labi iekārtotiem apartamentiem, kuru vannas istaba bija cienīga, lai tajā apmestos pati dieviete Kloāka. Kā jau īsts anglis līdz kaula smadzenēm, es izslēdzu to smieklīgo gaisa kondicionētāju un atrāvu vaļā logus.

Pēc piecpadsmit minūtēm atkal ieslēdzu kondicionētāju un biju spiests piezvanīt un lūgt, lai atsūta pie manis kādu, kas varētu aizvērt logus, ak tavu kaunu.

Vēl vēlāk viņi uzsūtīja man augšā sendvičus, kas man negaršoja.

Vēl vēlāk ieaijāju sevi miegā, lasīdams un spēdams tikai līdz pusei saprast pusi no izlasītās rindkopas.

9

Vai kopš šī brīža aprimst viņš? Vai arī taustot Vēl notur virzienu, uz kuru sen jau tiecas,

Un sagāž prastus šķēršļus? — Vai kā niedre liecas Un lūst zem kājām, viņu aklai gribai šaustot,

Kā zvēra smadzenēs deg, viņu triecot,

Vien tālāk brutāli caur Saules spēku Ir jāpiepilda dzīves likumvaras jēga,

Ko ietver tālēs aizmūžīga ledus sega.

The Two Poets of Croisic

Jūs neticēsiet — no rīta man atnesa tēju un pie tam labu. Ja es spētu atcerēties viesnīcas nosaukumu, es to jums pateiktu.

Pēc tam viņi pasniedza man tās garšīgās izsmalcinātās Amerikas brokastis, viens vienīgs maigs šķiņķis un sīrups uz karstām bulciņām, un patiesībā man tās negaršoja.

Ar liftu (eleveitoru!) nobraucu lejā garāžā, lai apvaicātos par rolsroisu, kas, šķiet, nakti bija aizvadījis mierīgi. Brūnganais puisis nebija spējis pretoties vēlmei nomazgāt mašīnas logus, bet viņš apzvērēja, ka tikai ar ūdeni un ziepēm, tā nu es viņam piedevu un bagātīgi atlīdzināju par pūlēm. Pēc desmit minūtēm jau atrados milzīgā taksometrā, kas bija apgādāts ar gaisa kondicionētāju, un uz šo vienu dienu tas man bija noīrēts par piecdesmit dolāriem; zinu, zinu, tas šķiet ļoti daudz, bet šeit, aiz okeāna, naudai laikam ir pārsteidzoši maza vērtība, tiešām jābrīnās. Redziet, tas tāpēc, ka naudas te ir tik ļoti daudz.

Šķiet, ka šoferi sauca Puisis, un nezin kāpēc viņam bija radies iespaids, ka mans vārds ir Comiņš. Es draudzīgi paskaidroju, ka faktiski mans vārds ir Cārlijs, bet viņš atbildēja:

—    Jāa? Nu ļoti jauki, Čomiņ.

Pēc kāda laiciņa es vairs pret to neiebildu, es domāju — pie vilkiem dzīvo, kā vilkam jākauc, vai ne? Un drīz vien viņš mani veda aplūkot Vašingtonas ievērojamākās vietas, nevienu neizlaizdams. Pārsteidzoši krāšņa un eleganta pilsēta, lai gan pa lielākai daļai ēkas ir celtas no sliktas kvalitātes kaļķakmens; man brauciens patika. Lielo karstumu atsvaidzināja maigs vējiņš, kas vistīkamākajā veidā plivināja meiteņu kokvilnas brun-cīšus. Kā gan tas nākas, ka amerikāņu meičām izdodas būt tik apetitllgu kāju īpašniecēm? Gludas, apaļīgas un vienlaikus stabilas un slaidas kājas. Ja reiz par to runājam, kā tas nākas, ka viņām visām ir tik pārsteidzošas krūtis? Varbūt mazliet lielākas, nekā jums un man patiktu, bet tik un tā jaukas. Kad mēs apstājāmies pie sarkanās gaismas, pāri ielai mašīnas priekšā pārgāja kāda īpaši labi barota jauna būtne, viņas pārsteidzošie piena dziedzeri lēkāja augšup un lejup pie katra soļa par kādām četrām collām.

—    Goda vārds, Puis, — es teicu Puisim, — kas par aizraujošu radījumu!

—    Tu domā to dāmīti ar tiem lielajiem cičiem? Nēe. Gultā tie izplūst uz visām pusēm kā baigi milzīgas vēršacis.

Šāda doma darīja mani tīri vārgu. Viņš sniedza man pārskatu par savu personīgo gaumi šajās padarīšanās, un šī gaume man likās interesanta, tomēr nedaudz dīvaina.

Daži uzskata, un viņiem ir sava taisnība, ka van Deika gleznotie portreti ir labākie portreti pasaulē. Arī es pievienojos šo uzskatu paudējiem, kad nonācu Vašingtonas Nacionālajā galerijā. Cilvēks diezin vai var apgalvot, ka vispār kaut ko redzējis, ja nav redzējis Clelia Cattaneo. Galerijā pavadīju tikai vienu stundu — tik piesātinātu mākslu vienā piegājienā nav iespējams uzsūkt lielos daudzumos, un patiesībā es biju gribējis tikai apskatīt vienu noteiktu Džordžones bildi. Ja vien es nejustu kareivīgās Nāves elpu sev skaustā un nezinātu, ka tā cērt strauji, tad pastāstītu šo to par minēto gleznu, taču nu jau vairs neesmu tās spēlītes noteicējs.

Iznācis no galerijas, jau pa daļai apreibis no nesaprātīgi daudzveidīga mākslas kokteiļa, teicu Puisim, lai aizved mani uz tipisku zemākās vidusšķiras “saglūnu”, kur es varētu iedzert aukstu alu un paēst pusdienas.

Pie šī iestādījuma durvīm Puisis mani šaubīdamies nopētīja no galvas līdz kājām un ierosināja apmeklēt augstākas klases krogu.

— Muļķības, dārgo Puis, — es braši iesaucos, — šis ir parastais, prātīgais ietērps vai ģērbs, kādā modīgs angļu džentimenis mierīgā garā var doties apciemot savas valsts sūtni svešā zemē, un esmu pārliecināts, ka šiem godīgajiem Vašingtonas pilsoņiem tas ir labi zināms. Citējot sera Tobija vārdus no “Divpadsmitās nakts”: “Šie svārki ir tik labi, ka dzert viņos var, zābaki gluži tāpat.”2 Ved mani!

Viņš paraustīja plecus tik izteiksmīgi, kā to prot tikai taksometru vadītāji, un veda mani. Puisis bija liela auguma un spēcīga paskata, bet tik un tā ļaudis blenza uz mums — varbūt viņš bija apģērbts ne pārāk glīti, kā jau šoferiem bieži gadās, savukārt es, kā jau teicu, biju korektā uzvalkā, kā jau parasts, ejot uz pieņemšanu pie sūtņiem, bankas pārstāvjiem un citiem augstmaņiem. Anglijā nevienam kontrasts starp mūsu apģērba stilu nebūtu radījis iebildumus, bet amerikāņiem nav nekādas jēgas par demokrātiju. Tiešām dīvaini.

Mēs ēdām tādā kā aizgaldā vai nodalījumā, iestādījums bija līdzīgs vecmodīgam Londonas kodēšu bāram, tikai vēl trūcīgāks. Mans steiks bija tīri jauks, bet mulsinoši liels: likās, tas ir vesela vērša šķērsgriezums. Biju pasūtījis salātus, bet Puisis pasūtīja vienu kartupeli — tādu kartupeli, viņš teica, ka tādi brīnumbumbuļi tiek audzēti Aidaho līdzenumos. Šķiet, ka atstāju neapēstas kādas desmit unces sava steika, un Puisis vienā mierā lika viesmīlim (kura vārds arī bija Comiņš) iesaiņot pārpalikumu līdzņemšanai sunim, un viesmīlis pat ar aci nepamirkšķināja, kaut arī viņi abi gluži skaidri zināja, ka tajā vakarā steiks nonāks uz mistera Puiša sievas galda. Steiks Vašingtonā ir šaušalīgi dārgs, kā jūs to varbūt jau zināt.

Puisis mani varbūt pārspēja steika ēšanā, bet es noteikti pārspēju viņu alkohola dzeršanā. Tur viņiem ir kāds dzēriens, kas saucas ļoti neskaidri — “lielais”, un uz to mēs pārmetāmies pēc alus. Puisis šajā ziņā nespēja turēt man līdzi, atšķirīgi līmeņi, neko nevar darīt. Patiesībā viņš tagad paraudzījās uz mani ar gluži citu cieņu. Cik atminos, es viņu ielūdzu ciemos pie sevis uz Londonu kaut kādā brīdī, vismaz es gribēju viņu ielūgt.

Kad gājām ārā no bāra, kāds diezgan padrūma izskata pilsonis no-zvārojās man deguna priekšā un pajautāja: “Kot-te-iedomājsss-kaukādss mērglis-vai kasss?” Uz ko es atbildēju ar biedrisku frāzi, ko biju dzirdējis Puisi lietojam sarunā ar citu taksometra šoferi torīt, un frāze bija šāda:

— Ak, iepūt man! (“Cilvēks gūst prieku, izrunājot vārdu; laikā pateikts vārds ir kā ziedošs augļu koks tik skaists!” Salamana pamācības, XV:23.)* Man par lielu nepatiku un pārsteigumu dzērājvīrs reaģēja negaidīti, jo viņš man kārtīgi iebelza pa ģīmi, no kā deguns man sāka asiņot tieši uz krekla. Pārmākts no šīs neražas, es bliezu pretī.

Kad biju vienā no tām specvienībām kara laikā (jā, Otrajā pasaules karā, meitenes!), man bija jāapgūst kāds no cīņas veidiem ar kailām rokām, un, vai ziniet, es to izcili apguvu, kaut gan no mana izskata tas uzreiz nav redzams.

Pasitu ar plaukstas virspusi no apakšas uz augšu viņam zem deguna — daudzkārt labāk par tiešu sitienu pa degunu! —, tad spēcīgi ar pirkstiem iebāzos blisenēs un, kad viņš saprotamu iemeslu dēļ sarāvās čokurā, ar celi iegāzu pa to, kas vēl bija palicis pāri no tā nabaga ģīmja. Viņš tā kā nokrita, kas šajos apstākļos ir tikai dabiski, un drošības pēc es vēl ar kāju uzkāpu abām viņa plaukstām, pirms devos tālāk. Nu, viņš taču iesita man pirmais, saprotiet, un viņš noteikti pats to atzītu. Puisis, ko notikušais bija iespaidojis gluži neiedomājami, steigšus vadīja mani ārā pa durvīm, kamēr saglūna apmeklētāji mums aiz muguras sāka aplaudēt — gan parters, gan ložas, gan beletāža. Šaubu nav, tas dzērājs tur nebūs bijis iemīļots tips. Man nebija gandrīz nekādu grūtību iekļūt atkal taksometrā, lai gan kaut kā bija mainījusies vadītāja sēdekļa atrašanās vieta.

Visi skaistie jaunie ļaudis vēstniecībā mani sāka ienīst no pirmā skatiena, pretīgie mazie pērtiķi, taču viņi nogādāja mani pie sūtņa, nevilcinādamies ne mirkli ilgāk, nekā bija nepieciešams vilcināties, lai tomēr sajustu savu varu. Vēstnieks mani sagaidīja tikai kreklā, bez žaketes, ja spējat tam noticēt, un arī viņam es ne visai patiku. Manus izsmalcinātos galminieka eiropieša sveicienus viņš saņēma ar skaņu, ko varu pielīdzināt vien automašīnas signāla troksnim.

Nu, lūk, parastais patērētājs varētu iedalīt visus vēstniekus divās daļās tīri praktiskiem nolūkiem: tievajos vēstniekos, kas visdrīzāk būs iejūtīgi, labi audzināti, draudzīgi; un resnajos, kam nepiemīt neviena no šīm īpašībām. Šī manā priekšā esošā ekselence nenoliedzami piederēja pie otrās kategorijas — viņa plato ģīmi oderēja tauki, to bija saēdušas baku rētas, un vēl tā bija tik ļoti izraibināta ar pūtītēm, pumpuļiem un pārplīsušu kapilāru mezglojumiem, ka atgādināja topogrāfisko karti. Viņa milzīgās plūmju krāsas purslas nokarājās pusvirus, un runādams viņš šķaidīja siekalas. Nespēju rast savā sirdī siltas jūtas pret viņu, bet nabadziņš te laikam bija leiboristu ieliktenis: viņa varas gaiteņi veda tikai uz tualeti un atpakaļ.

—    Netērēsim vārdus, Mortekaj, — viņš taurēja, — jūs esat šausmīgs cilvēks. Te nu mēs esam, mēs cenšamies veidot Lielbritānijas kā modernas tehnoloģiskas valsts tēlu, tādas valsts, kas ir konkurētspējīga ar jebkuru mūsdienīgu reaktīvā dzinēja laikmeta valsti pasaulē, un tad ierodaties jūs, kas blandās apkārt pa Vašingtonu Bērtija Vūstera cienīgā uzvalkā, it kā nupat būtu nokāpis no reklāmas plakāta par “VVeccajeem labajeem dzelzhu rumakeem”.

—    Goda vārds, — es teicu, — to gan jūs skaisti izrunājāt!

—    Vēl trakāk, — viņš turpināja borēt, — jūsu smieklīgais katliņš ir iebuktēts, jūsu absurdais lietussargs ir sašķiebies, jūsu krekls ir vienās asinīs un jums ir zilums zem acs.

—    Jums vajadzētu redzēt to otru zelli! — es priecīgi čirpstēju, taču tas netika tikpat priecīgi uzklausīts. Viņš jau bija pilnās burās.

—    Tas fakts, ka jūs acīmredzami esat piedzēries kā asenizatora ķēve, nekādā veidā nav uzskatāms par attaisnojumu tam, ka cilvēks jūsu vecumā — to gan viņš pateica riebīgi! — izturas un izdarās tā, it kā būtu izbēdzis no mūzikholu māksliniekiem domātas alkoholiķu ārstniecības iestādes. Es neko nezinu par to, kāpēc esat šurp atbraucis, un es neko arī nevēlos zināt. Man ir lūgts jums palīdzēt, cik tas iespējams, bet man nav dota pavēle to darīt — jūs pats varat secināt, ka es jums nepalīdzēšu. Vienīgais padoms, ko varu dot, ir — negriezties šajā vēstniecībā tad, ja jūs pārkāpsiet un kad jūs pārkāpsiet Savienoto Valstu likumus, jo es bez vilcināšanās atteikšos no atbildības par jums un rekomendēšu jūs ieslodzīt un deportēt. Ja, izejot no šīs telpas, jūs pagriezīsieties pa labi, tad nonāksiet kancelejā, kur jums izsniegs kvīti par Sudraba dzinējsuņa zīmoga atdošanu atpakaļ, kā arī īslaicīgu parasto pasi jūsu diplomātiskās pases vietā, kurai vispār nekad nebūtu vajadzējis tikt izdotai. Ardievu, mister Mortekaj.

To teicis, viņš ar drūmu ģīmi sāka parakstīt vēstules vai ko nu tur vēstnieki ar drūmu ģīmi paraksta, kad vēlas, lai jūs ietu prom. Apsvēru, vai man nevarētu kļūt nepārvarami nelabi uz viņa galda, bet baidījos, ka viņš varētu mani uz vietas pasludināt par “Nelaimē nonākušu Lielbritānijas pavalstnieku”, tā nu es vienkārši zīmīgi cēli izgāju no kabineta un neizpaudos nekādā citā veidā. Taču, iziedams no turienes, es pagriezos pa kreisi, nevis pa labi, tādējādi nonākot rakstāmmašīnu birojā, bezrūpīgi svilpodams, izgāju tam cauri, lietussargu vicinādams, nosvilpoju dažas taktis no “Elsij, parādi bikšeles”, ja nemaldos.

Puisi atradu aizmigušu mašīnu stāvvietā, un viņš mani aizveda uz tuvējo saglūnu, patiesību sakot, ne uz vienu vien. Atceros kādu īpašu vietu, kur miesās kupla jauna sieviete mūzikas pavadījumā izģērbās uz bāra letes rokas stiepiena attālumā no manis. Nekad mūžā nebiju redzējis ekdiziastu; uz beigām viņai mugurā nebija nekā vairāk par septiņām pērlītēm, un četras no tām bija sviedru pērlītes. Domāju, ka tieši no tā bāra mūs galu galā izsvieda.

Zinu, ka aizgāju gulēt, bet, jāatzīst, sīkumi mazliet aizmiglojušies — es pat neesmu pārliecināts par to, vai iztīrīju zobus.

10

Tad sākām ceļu. Dvēseli man spēji Kā vaļā audeklu no jauna atrullēji Tu, vējš, kas atsvaidzinot plīv,

Bet cerības man lolot vairs nav brīv.

The Last Ride Tojjether

Pamodos krietni vien mundrāks, bet šī sajūta nebija ilgstoša. Brīdi, kad biju saģērbies un sakārtojies, mani sapurināja paģiras kā sparīgs, bet nepieredzējis terjers varētu pluinīt žurku. Lēnā garā aizvilkos līdz viesnīcas bāram (tādās reizēs ņemiet parasto liftu, ātro nekad), un bārmenis vienā mirklī uzstādīja man diagnozi un parakstīja ārstēšanu. Paģiras praktiski un faktiski, tā viņš paskaidroja, nav nekas vairāk par nepietiekamības radītu sindromu; ja šo nepietiekamību pārtrauc ar tās vielas uzpildīšanu, kuras nepietiekamība organismā jūtama, tad sindroms ātri nozūd, melnos spārnus noplivinot vien. Man tas rādījās visai jēdzīgi. Bārmeņa recepte bija vienkārši skotu viskijs ar tīru ūdeni —- viņš apzvērēja pie visiem svētajiem, ka šo avota ūdeni viņiem piegādā svaigu, katru rītu svaigi pildītu Apalaču kalnos, vai spējat tam noticēt? Iedevu viņam dzeramnaudu bez liekas skopošanās.

Labi saārstējies, bet nekādā gadījumā ne pielējies, es norēķinājos par viesnīcas numuru, savācu no negribīga brūngana puiša nevainojami tīru Sudraba spoku un uzmanīgi devos braucienā aptuvenā virzienā uz Ņūmehiko. Nākamajām paaudzēm būs derīgi uzzināt, ka man mugurā bija Perfektais amerikāniskais maskēšanās uzvalks: krēmkrāsas uzvalks no īpaša zīda, saulesbrilles un kafijas krāsas salmu platmale ar tumši oranžu lenti. Kopskats bija diezgan seksīgs, ja tā drīkst sacīt. Ja šo uzvalku būtu redzējis misters Aberkrombijs, viņš būtu iekodis misteram Fičam*, bet Tailor and Cutter pārstāvji būtu apraudājušies.

Dīvainā kārtā man atkal uzmācās bailes. Neskaidri jutu, ka šī zeme, “kur gan likumi, gan paražas ir izaugušas vecmeitu sapņu augsnē”, tik un tā bija zeme, kur man viegli var nodarīt pāri, ja nebūšu piesardzīgs, un pat tad, ja būšu piesardzīgs.

Ap to brīdi, kad biju nepārprotami izbraucis no pilsētas ar visām tās neglītajām priekšpilsētām, man bija vajadzīgs benzīns — Sudraba spoks ir jauka mašīna, bet pat tās dedzīgākajam draugam būtu jāatzīst, ka tā nobrauc visai maz jūdžu ar vienu degv. vien. Izraudzījos benzīntanku, kas izskatījās tik noplucis, ka priecātos par katru klientu, es piebraucu pie tā. Tas notika netālu no vietas, ko sauca par Sārlotsvilu, kas atradās pie paša Senandovas Nacionālā parka. Benzīntanka strādnieks stāvēja ar muguru pret mani, rokas sānos iespiedis, un teica: “N-na, kā tev tas patīk?!” — noskatoties pakaļ kādai lielai, gaišzilai mašīnai, kas lielā ātrumā pašlaik pagaisa tālē. Viņš nemanīja manu klātbūtni līdz brīdim, kad es izslēdzu motoru, pēc tam viņš divreiz no viena gala līdz otram pārlaida skatienu rolsroisam, kas man bija visai glaimojoši, visu laiku pie sevis čukstēdams: “Va’ nav sū-ūdi!” (Nākamajās dienās man nācās dzirdēt tik daudz apbrīnas pilnu “su-ūdu”, ka to varētu pietikt visu neauglīgo Oklahomas smilšu ieleju mēslošanai.) Likdams benzīna sūkņa galu mašīnas bākas atverē, viņš ķiķināja kā jaunava un tad palaida mani ceļā, apšļakstot manas ausis ar vēl vienu mēslainu uzslavu mašīnai. Kā starp citu nodomāju, ko gan ļaunu viņam bija nodarījusi gaišzilā mašīna, ja reiz bija izpelnījusies vīra nepatiku.

Pēc tam es mazliet apmaldījos, bet pēc stundas pie Leksingtonas nonācu uz valsts nozīmes 81. šosejas un krietnā ātrumā izbraucu cauri Virdžīnijai. Kad nu biju pāri štata robežai, nolēmu, ka dienas darbi veikti, un apstājos pie “īsto baļķu būdu moteļa”. Saimniece vispretīgākajā veidā tirināja man acu priekšā savus miesas blāķus, mati viņai bija krāsoti dzelteni, mute pusvirus. Bija redzams, ka viņu dabūt ir tikpat viegli kā apgriezt matus, un to varētu izdarīt par aptuveni tādu pašu samaksu. Manā būdiņā itin viss bija pienaglots vai pieskrūvēts pie grīdas: saimniece man paziņoja, ka jaunlaulātie bieži vien iekārto savus jaunos apartamentus ar moteļos zagtām mēbelēm, viņi cauras naktis pavada, skrūvējot visu vaļā, tā viņa man vēstīja ar koķetu smiekliņu, kas norādīja, ka viņai pašai zināms kāds labāks laika pavadīšanas veids. Piemēram, tikt izdrāztai uz tās pašas grīdas, kā tad.

Palagi bija spilgti sarkanā krāsā. — Dieva dēļ, — es tiem teicu, — jūsu vietā es arī nosarktu.

Vakariņās pasūtīju “Vecmodīgu podā sautētu gaļu kalnu puišu gaumē”. Tenesijā varētu cerēt, ka šāds ēdiens būs garšīgs, bet tā nebija, tas nevarēja līdzināties Džoka gatavotajam. Iedzēru no saviem Red Haekle de Luxe krājumiem un momentā aizmigu — mani nu gan neviens nevarētu noskrūvēt!

Amerikas moteļos nav iespējams pat par skaidru naudu dabūt tējas tasi agrā rītā; vēlējos, kaut būtu paņēmis līdzi pārnēsājamo tējas vārītāju. Jums nav ne jausmas, cik grūti ir apģērbties, ja organismam trūkst uzmundrinošās valgmes. Aizklumburēju līdz restorānam un izdzēru veselu kannu viņu kafijas, tā bija brīnišķīga un iedrošināja mani nogaršot arī kanādiešu šķiņķi un siltas smalkmaizītes. Patiesībā nebija nemaz tik ļauni. Manīju, ka gaišzilās mašīnas īpašnieks — tās pašas vai arī ļoti līdzīgas — ir izvēlējies šo pašu moteli nakšņošanai, bet pašu īpašnieku vai īpašnieci neredzēju. Kas attiecas uz mani, aizbraucu no moteļa ar tīru sirdsapziņu — dienām ilgi nebiju neko nozadzis.

Tajā rītā gandrīz nemaz neapmaldījos. Nepagāja daudz vairāk par stundu, kad jau braucu pa 40. šoseju, pa to pārbraucu pāri visai Tene-sijai, brīnišķīgas ainavas. Lenču es ieturēju Nešvilā, putru ar ribiņām, un tur bija visjaukākais mūzikas automāts, kādu jebkad biju redzējis; tīrā privilēģija sēdēt pie tāda. No karstas cūkgaļas un decibeliem apdullis, es, iznākot uz ielas (te viņi to sauc par braucamo daļu), gandrīz pakļuvu zem gaišzilās mašīnas riteņiem. Nūjā, esmu pārliecināts, ka pēc jaunākajiem statistikas datiem Amerikas Savienotajās Valstīs ir apmēram pusmiljons gaišzilu mašīnu, bet, kad zem to riteņiem gandrīz paskrien gājēji, amerikāņu šoferi parasti paši kļūst zilgani un izliecas no mašīnas, un nosauc jūs par speķpakaļu, ja jūs esat kaut vai nedaudz pilnīgs miesās. Šis šoferis tā nedarīja — viņš skatījās man virsū un brauca tālāk, tāds labi veidots, ar kvadrātveida zodu apveltīts puisis, kas līdzinājās manam paziņam Braunam, cepto kartupeļu un zivju princim, taču viņam galvā bija cepure un uz acīm saulesbrilles, kas katru dara anonīmu.

Izmetu šo incidentu no prāta, līdz vēlu vakarā nonācu Memfisā, kur mani atkal panāca tieši tāda pati mašīna, ko vadīja tieši tāds pats vīrs.

Tajā vakarā man uz viesnīcas istabiņu tika atnesta kafija un dzeramā ūdens pudele viskija atšķaidīšanai; aizslēdzu durvis un piezvanīju misteram Krampfam. Amerikā telefonistes ir brīnišķīgas, jums tikai jāpasaka tā cilvēka vārds un adrese, ar kuru vēlaties sazināties, un viņas izdara visu pārējo. Krampfs izklausījās nedaudz iereibis, bet ļoti draudzīgs; fonā skanēja troksnis, kas rosināja domāt par viesiem, kas arī ir mazliet iereibuši. Teicu viņam, ka viss iet pēc plāna, nekādi neliekot viņam manīt, ka viņš pats jau ir atkāpies no mūsu sākumā izstrādātā plāna.

—    Nu, burvīgi, burvīgi, — viņš brēca, viņš atkārtoja to vēlreiz, tāds nu viņš ir.

—    Mister Krampf, — es piesardzīgi turpināju, — man te ir viens līdzbraucējs, ja jūs mani saprotat. Tāda nesen ražota mašīna, gaiši zils buiks ar nolaižamu jumtu, Ņujorkas numura zīme. Vai jums nav kāda nojausma...

Iestājās pailgs klusuma brīdis, pēc tam viņš sulīgi iesmējās.

—    Vis-kārtībā-puis, tas ir tāds kā tavs pavadonis. Es tak negribu, lai manu mīļo rolsroisu te kāds nolaupa.

Izdvesu atvieglotas nopūtas, un viņš turpināja: — Klau, mēs tak šim neļausim noskārst, ka mēs šo atkodām, labi, vienkārši tu brauc vien tālāk, it kā šā tur nemaz nebūtu, un, kad viņš te atbrauks un teiks man, ka tu šo nepamanīji, tad es viņam noraušu pautus, va ne?

—    Labi, mister Krampf, — es noteicu, — bet neesiet pārāk bargs pret viņu. Tas ir, esmu diezgan uzvilkts, ja saprotat.

Viņš vēlreiz sulīgi nosmējās — vai varbūt atraugājās — un nolika klausuli. Pēc tam vēl kāds nolika klausuli. Iespējams, ka tā bija tikai telefoniste tepat viesnīcā, bet skaņa nelikās īstā. Tad klausuli noliku es un ar baudu atraugājos arī pats, un tad likos gultā.

Tajā naktī nekas cits vairs nenotika, tikai es krietni raizējos. Krampfs nebija ticis pie saviem miljoniem ar dzeršanu un bezdēšanu vien; lai būtu miljonārs, ir nepieciešamas smadzenes, nežēlība un vēl kāds īpašs ferments smadzenēs. Krampfam tas viss bija, un viņš bija daudz gudrāks par mani un daudz ļaunāks. Šeit viss bija nepareizi. Manas iekšas sūdzējās un smilkstēja, tās gribēja mājās. Vairāk par visu tās negribēja nekādā veidā piedalīties gudru miljonāru slepkavošanā viņu pašu mājās. Beigās es kaut kā pierunāju sevi aizmigt.

Nu mostos, tiktāl izmainījies,

Kā būtu dziļā dzīlē kritis,

Kur pats vairs sevi nepazīstu Un velti faktu druskas ķerstu Par sevi bijušo un pazudušo,

Nu esmu tukšumā es viens Un nedzimušas dvēs’les mani balsta...

A Death in the Desert

Bija svētdiena, taču, redzot, kas notiek visapkārt, jūs nemūžam tā nedomātu. Biju Lidrokā Arkanzasā. Te notika kaut kāds protesta gājiens, kā tādos gadījumos parasts, puiši ar īsiem matiem un tumšzilos tērpos garlaikoti grūstīja garmatainus puišus gaišzilās džīnās, pēdējie savukārt sauca pirmos par cūkām un apmētāja akmeņiem. Skumji. Kā jau pirms simt gadiem bija teicis kāds krievs, šie cilvēki uzskata sevi par sabiedrības ārstiem, lai gan patiesībā ir sabiedrības slimība. Satiksmes plūsma bija apstājusies, un vairākas mašīnas tālāk sev priekšā es redzēju gaišzilo buiku, kas bija iegrimis garu matu un dumpīgi vicinātu nūju purvājā.

Izslēdzu motoru un iegrimu pārdomās. Kāda velna pēc Krampfam būtu jāuzņemas dārgs un grūts uzdevums — nodrošināt ar pavadoni pusi kontinenta garā ceļā mašīnu, kuru nozagt nemēģinātu neviens, kam ir kaut cik smadzeņu galvā, un pie tam tieši ar šādu maskētu pavadoni? Ja neņemtu vērā patiesībā visai ticamo iespēju, ka šis Krampfs ir jucis, es nodomāju, ka viņš droši vien pateicis kādam citam par papildu audekla gabalu, kam būtu jāatrodas mašīnā, — un tas, protams, liecināja, ka viņš nav pie pilna prāta, — un tagad Krampfs nožēlo savu rīcību. Vēl ļaunāk, varbūt Krampfs spēlēja vēl kādu slēptāku un daudz smirdīgāku spēli, kas savukārt saskanētu ar viņa anonīmo vēstuli savam gandrīz karaliskajam draugam. Diezin vai Krampfs varētu nojaust par slepeno uzdevumu, ko man deva Mārdends, bet viņš gluži labi varēja mani uzskatīt par tādu kā lieko personu gluži citu iemeslu dēl, par draudu savai drošībai. “Sirds ir ļaunprātīgi lokana pret visu, tā ir viltīga. Kas to var izdibināt?” tā izsaucas Jeremija (XVTI:9), un šim puisim bija sava dziļa sajēga līdzīgos jautājumos, un arī viņš pats nebija īsti pie pilna prāta.

Mans personīgais mazais rūpju un bezdeļu trauks no tā vieglāk nejutās. Aptvēru, ka bezgala alkstu pēc Džoka spēcīgās labās rokas un pēc viņa ar svinu stiprinātajiem pirkstu kauliņiem. Stāsta sižets uzkrītoši biezēja; ja man drīz nebūs rokā pamatīga karote, ar ko to apmaisīt, tad virums pavisam noteikti varētu arī piedegt, tādas briesmas pastāvēja. Un piedegtu arī mana pēcpuse. Un kur tad būtu augstdzimušais C. Mor-tekajs? Uz šo jautājumu atbilde bija tikai viena — netīkama.

Satiksme atjaunojās, kad visi darbībā iesaistītie bija pamatīgi izgrūstījušies un izvillojušies, un sabrēkušies, un buiku es vairs nemanīju līdz pat Ziemeļkanādas upes un Sonijas krustpunktam, kur pamanīju to slapstāmies kādā sānceliņā. Iegriezos nākamajā benzīntankā (viņi te to sauc par “gāzes uzpildes staciju”, Dievs vien zina, kāpēc), cerot, ka varēšu pamatīgi nopētīt mašīnas šoferi, kad viņš brauks garām.

Tas, ko ieraudzīju, lika man pavērt muti un stostīties kā mājsaimniecei, kas izvēlas televīzijas kanālā grāvēju; pēc divām vai trim sekundēm es jau biju nobraucis kādas divdesmit jūdzes, sēdēju moteļa gultā un sūcu iekšā viskiju, līdz beidzot spēju padomāt. Tā bija tā pati mašīna, vismaz ar to pašu numura zīmi, bet vienas nakts laikā tai bija salabots bufera buktējums un pierīkota vēl viena antena, un riepas bija nomainītas pret jaunām, ar baltu apmalīti. Šoferis bija atbrīvojies no pāris mārciņām svara un kļuvis par gremošanas traucējumu nomocītu maitasputnu ar tādu muti kā krājkasītes sprauga. īsāk sakot, tā nemaz nebija tā pati mašīna. Visas iespējamās sekas man vēl nebija skaidras, bet viens gan bija saredzams kā Priāps: šīs nekādi nevarēja uzskatīt par labām pārmaiņām. Kāds nenoliedzami tērēja laiku un līdzekļus, lai uzraudzītu C. Mor-tekaju, un tā noteikti nebija sabiedrība “Palīdzība džentlmeņiem nelaimē”.

Muļķis varbūt nebūtu pārlieku nobijies, bet es nebiju pietiekami liels muļķis. No otras puses, kāds patiešām gudrs cilvēks būtu metis visu pie malas un pa galvu pa kaklu drāzies mājās, bet gluži tik gudrs es ari nebiju.

Ko tad es darīju? Izbraucu no viesnīcas, pateicis, ka atgriezīšos pēc pusdienām (par numuru es, protams, jau biju samaksājis), un ar līkumu devos uz lielo Oklahomas pilsētu, kur nonācu drūms un pārguris.

Sameklēju solīdu, prātīgu viesnīcu ne pārāk tuvu centram, izskatījās, ka šādā viesnīcā acīmredzami slepkavas un rīkļurāvēji nav gaidīti viesi. Iebraucu pazemes garāžā un nogaidīju, kamēr naktssargam būs izsīkuši apbrīnas pilnie “su-ūds” krājumi, tad pastāstīju, ka rolsroiss ir pierakstīts kā dalībnieks elegantāko mašīnu konkursā Losandželosā nākamajā nedēļā un ka ienīstais konkurents nežēlos pūles, lai apturētu manu braucienu uz turieni vai mazinātu mašīnas izredzes uzvarēt konkursā.

—    Ko jūs darītu tādā gadījumā, — es uzdevu hipotētisku jautājumu,

— ja kāds svešinieks jums piedāvātu naudu par to, lai varētu piecas minūtes pasēdēt šajā mašīnā, kamēr jūs pats ietu padzert kafiju?

—    Nu, ser, — atbildēja sargs, — es pavicināt’ šitento štellatslēg’ un likt’ šim izvākt sav’ pakaļ’ no še’nes, un tad es piezvanīt’ uz augš’ un pateikt’ jums no rīt’, cik daudz naud’s vi’š man solī’, ja jūs saprot, ko es grib sacīt, ser.

—    Es saprotu gan. Jūs tiešām esat lielisks puisis. Pat ja nekas šonakt nenotiks, es no rīta uzskatīšu, ka esat atteicies no, teiksim, piecīša, vai ne?

—    Pateicos, ser.

Devos augšup ar liftu jeb “eleveitoru” un sāku apstrādāt reģistratoru. Viņš bija labi noberzts, nikns sīkaļa no vīrieša, tērpies tādā uzvalkā, kādu var nopirkt viesnīcu dežuranti, un tikai viņi arī varētu gribēt tādu pirkt, un viņa elpa smirdēja pēc kaut kā nejēdzīga un droši vien arī kontrabandas ceļā iegūta. Viņš nopētīja manu bagāžu kā lombarda uzpircējs, tikai pēc tam klīrīgi atzina, ka var man ierādīt istabu ar vannu, taču viņš ātri vien atkusa, kad ieraudzīja diplomātisko pasi un piecdolāru banknoti, ko biju neuzmanīgi atstājis tajā. Viņš jau slidināja naudas zīmi uz savu pusi, kad es ar labi koptu pirkstu notvēru to pusceļā. Pārliecos pāri letei un klusināju balsi.

—    Tikai jūs un es zinām, ka es šonakt esmu te. Vai saprotat?

Viņš pamāja, un mūsu abu rādītājpirksti turēja banknoti.

—    No tā izriet, ka ikviens, kas cenšas man piezvanīt, patiesībā cenšas noteikt manu atrašanās vietu. Vai saprotat?

Viņš saprata.

—    Vēlreiz — neviens no maniem draugiem nekādi nevar vēlēties ar mani te sazināties, un mani naidnieki ir tādas politiskas partijas biedri, kas vēlas gāzt pastāvošo valdību. Tātad ko jūs darīsiet gadījumā, ja kāds vēlēsies mani sastapt?

—    Izsaukšu policiju?

Saviebos netēlotā īgnumā.

—    Nē, nē, NĒ, — es teicu. — Nekādā gadījumā. Kā jūs domājat, kāpēc es atrodos Oklahomas pilsētā?

Tad nu viņam pielēca. Viņa ūdeņainajās acīs iezagās godbijība, viņa lūpas ar klusu paukšķi pavērās.

—    Jūs domājat, vienkārši pateikt jums pašam, ser? — viņš beidzot noteica.

—    Tieši tā, — es sacīju un atlaidu vaļā piecdolāru banknoti. Viņš blenza manī, līdz es nozudu liftā. Jutos diezgan lielā drošībā. Viesnīcu reģistratoriem visā pasaulē piemīt divi talanti: spēja pārdot informāciju un spēja aptvert, kad ir izdevīgi informāciju nepārdot. Šīs vienkāršās iemaņas ir viņu eksistences pamatā.

Mana istaba bija liela, proporcijas bija pareizās, taču gaisa kondicionēšanas iekārta brīžiem kaitinoši skaļa. Palūdzu, lai man atnes labākās no viņu sviestmaizēm, avota ūdens pudeli, piemērotu glāzi un vēl lai ienāk viesnīcas detektīvs. Tie ieradās vienlaicīgi. No sirds nopūlējos sadraudzēties ar slepeno aģentu, kas izrādījās lempīgs, septiņas pēdas garš jauneklis ar plecu siksnā ieliktu šaujamo. Siksna čīkstēja, viņam apsēžoties. Ielēju viņam skotu viskiju un salēju ausīs tās pašas vecās samazgas, ko bija norijis viesnīcas reģistrators lejas stāvā. Detektīvs izrādījās nopietns zēns un palūdza uzrādīt dokumentus; tie viņu krietni iespaidoja, viņš apsolīja tonakt īpaši pievērst uzmanību mana stāva gaitenim.

Kad viņš bija prom, piecus dolārus vēlāk es ar drūmu prieku aplūkoju savus sviestmaižu krājumus, tie bija pamatīgi, visvisādas labas lietas starp divu veidu maizes šķēlēm; es darīju ar tām, ko varēju, iedzēru vēl viskiju un likos gultā, jūtot, ka esmu paveicis savas drošības labā visu iespējamo.

Aizvēru acis, un man galvā iebrāzās gaisa kondicionētāja dūkoņa, nesot sev līdzi visdažādākās domas un bailes, simtiem šausmīgu iedomu līdz ar pieaugošu paniku. Miega zāles dzert es neuzdrīkstējos. Pēc pusstundas, kas vilkās kā mūžība, es atmetu ar roku cerībām uz miegu un iededzu gaismu. Man līdzēt varēja tikai viens — pacēlu tālruņa klausuli un pieteicu sarunu ar misis Sponu Londonā. Londonā, Anglijā, tas ir.

Pagāja tikai nieka divdesmit minūtes, un mūs savienoja, viņa dusmās ķērca un brēca, lādēdama nepazīstamas dievības par to, ka pamodināta tādā nakts stundā. Dzirdēju fonā soprānā ķilkstam viņas nikno, mazo pūdeli Pispartū, viss kopā šis jandāliņš lika man,gandrīz vai ilgoties pēc mājām.

Nomierināju viņu ar pāris izmeklētām frāzēm, un drīz vien viņai pielēca, ka lieta nopietna. Es viņai pateicu, ka, lai notiek kas notikdams, bet Džokam otrdien jābūt pie Rancho de los Siete Dolores, un ka viņai tas jānokārto. Tādai sievietei kā viņai ir nieks sagādāt Amerikas vīzu pāris stundu laikā; viņa reiz izsita cauri personīgu audienci pie pāvesta, vienkārši pieklauvējot pie viņa durvīm un sakot, ka tiekot gaidīta. Runā, ka viņa gandrīz esot dabūjusi pasūtījumu par jaunu iekārtot Siksta kapelu.

Apziņa, ka Džoks būs uz vietas un gaidīs mani, savā ziņā gainīja bailes; tagad man bija atlicis vien nonākt līdz rančo, neatstājot aiz sevis asiņainas pēdas.

Iegrimu nemierīgā miegā, ko šad un tad pārtrauca, lai cik dīvaini tas būtu, erotiski sapņi.

1

Kenets Greiems. “Vējš vītolos”. Mārtiņa Poiša tulkojums no angļu valodas.

2

Viljams Šekspīrs. “Divpadsmita nakts”. Taņa Sudrabkalna un Valdas Beita-nes tulkojums no angļu valodas.

Citāts, protams, nav pareizs.

Abercrombie & Fitch — pazīstama apģērbu firma.

12

No rīta man nebija cerību dabūt tēju, bet es atrados jau uz Amerikas Rietumu sliekšņa un zināju, ka būs jāpierod pie skarbāka dzīvesveida. “Pārceļotāji, ak, pirmatklājēji!” kā teicis un atkārtojis Volts Vitmens.

Nedz reģistrācijas letei, nedz pazemes autostāvvietai nebija nekā, ko man ziņot, tā nu es izčāpoju ārā svaigā gaisā apraudzīt, vai apkārtni nepiesārņo gaišzili buiki. To vietā atradu savdabīgu bāru, kura logā izkārtne reklamēja “Vecās Oklahomas Lopkopja īpašās Brokastis”. Kurš gan spētu tam turēties pretī? Es nespēju.

“V.O.L.Ī.B.” izrādījās esam gandrīz jēls, biezs liellopa steiks, sālīta šķiņķa gabals apmēram manas dūres lielumā un veidolā, vesela kaudze karstu saldskābās mīklas maizīšu, alvas kanna ar niknu kafiju un tik daudz rudzu degvīna, ka pietiktu līdz ūkai. Kā jūs jau būsiet nopratuši, esmu īsts tērauda vecis, bet, atzīšos, es nobālēju. Biju slazdā, jo gan bārmenis, gan pavārs abi divi atspiedās pret bāra leti, vērodami mani un manas turpmākās gaitas ar tādu interesi, kas apvienoja gan nopietnu pieklājību, gan tādas kā gaidas. Uz spēles bija likts Lielbritānijas gods, un man tas bija jāaizstāv ar nazi un dakšiņu. Atšķaidīju mazliet stiprās kafijas ar degvīnu un iedzēru, drebuļus valdīdams. Pēc tam atradu sevī spēkus nomēģināt karsto maizīti, pēc tam iedzēru vēl kafiju, pēc tam noēdu gabaliņu šķiņķa un tādā garā. Apetīte pieauga līdz ar ēšanu, un drīz vien, pašam un skatītājiem par brīnumu, pat varenais steiks padevās manu ieroču varai. Tieši no šādām dramatiskām ainām ir radies mīts par britu varenību. Bārmenis uzsauca man dzērienu, un es to pieņēmu, nopietni mēs paspiedām viens otram roku, un es cienīgi izgāju ārā. Tik tiešām, ne jau visi sūtņi sēž sūtniecībās.

Krietni spēcinājies, es savācu savu rolsroisu un pagriezu seju uz Zeltītajiem Rietumiem, mūslaiku teiksmu, lielā amerikāniskā sapņa šūpuli. Pusdienas laikā pārbraucu pāri štata robežai tieši Teksasas pannas rokturī iekšā, un tas ir svinīgs mirklis ikvienam, kurš savā zēnībā ir katru sestdienas rītu jājis kopā ar Vientuļo kovboju.

Labi apzinoties, ka buikā jājējs ir man uz pēdām, sāku pirkt benzīnu pa pāris galoniem katrā benzīntankā, rūpīgi katrā no tiem apjautādamies, kā nokļūt Amarillo — šī pilsētiņa atradās uz rietumiem pa šo pašu ceļu. Skaidrs, ka zilā mašīna pabrauca man garām kaut kur starp Mak-līnas un Grūmas apdzīvotajām vietām, un vadītājs skatījās taisni uz priekšu, ne pa labi, ne pa kreisi. Skaidrs, ka viņam bija zināms mans ceļa mērķis, un viņš bija nodomājis pirms manis nonākt Amarillo. Ļāvu viņam pāris reižu saskatīt sevi viņa mašīnas aizmugures skata spogulītī, vilkdamies kādu jūdzi iepakaļ, pēc tam es izvēlējos parocīgu kreiso pagriezienu un traucos uz dienvidiem līdz Klodai, pēc tam uz dienvidaustrumiem cauri Klarendonai līdz Redriveras un Prēridogtaunas ceļa krustojumam — tas nu gan ir vietvārds, kas spēj sabangot asinis! — un pie Estelainas pārbraucu Redriverai pāri. Pusdienu uzkodas man nebija nepieciešamas, bet es uzturēju spēkus ar rudzu degvīna malkiem šad un tad, ik pa laiciņam ielikdams kuņģī arī kādu olu, lai degvīnam būtu kompānija. Pa gluži neiedomājamiem ceļiem atkal virzījos uz rietumiem, un pēcpusdienā biju pārliecināts, ka mēs ar buiku esam šķirti. Nav nemaz jāsaka tas, ka es pats arī biju apmaldījies, taču tas nebija tik svarīgi. Atradu miegainu moteli, ko apkalpoja trīspadsmit gadu vecs zēns, kas man izsniedza mājiņas atslēgu, pat nepacēlis acis no komiksu grāmatiņas.

— Sveika, Kolumbija! Laimes zeme! — es viņam teicu, brīvi citējot R. H. Hornu. — Sveiki, tās varoņi! Debesīm rada!

Viņš gandrīz vai atrāva acis no grāmatas, tomēr izšķīrās par labu “Desmit tūkstoš asu” padsmitgadniekam vilkatim — un man nebūtu drosmes viņu par to vainot.

Pēcpusdienas beigas es nogulēju, pamodos pēc kādām trim stundām no šausmīgām slāpēm. Kad biju atveldzējies, izgāju ārā izlocīt kājas un iebiedēt sev šķīvī kādu šķiņķi ar olām. Pārsimt metru tālāk uz zemesceļa papeles ēnā stāvēja gaišzils buiks.

Tas izšķīra visu — manam rolsroisam bija piekabināts raidītājs. Nekādi cilvēciski spēki nebūtu varējuši bez tehnikas palīdzības mani izsekot šīsdienas labirintā. Vienā mierā es apēdu šķiņķi un noskaloju lejā olas ar vīrišķīgi pamatīgām kafijas tasēm, pēc tam aizsoļoju pie rolsroisa ar tāda cilvēka paskatu, ko itin nemaz neapgrūtina itin nekādi gaišzili buiki. Pagāja gandrīz desmit minūtes, kamēr atradu mazo tranzistor-raidītāju, tas bija pamatīgi piemagnetizēts pie labās puses priekšējā dubļu sarga apakšas.

Iedarbināju Sudraba spoku un sāku braukt uz nepareizo pusi; pēc dažām jūdzēm drudžainā dedzībā apstādināju štata policistu, kurš brauca ar neticami lielu motociklu, un paziņoju, ka esmu apmaldījies.

Ja kāds šīs valsts pilsonis ir pietiekami negudrs, lai pajautātu ceļu amerikāņu policistam, tad viņu vai nu ietupina par klaidonību, vai arī, ja policists ir laipnas dabas vīrs, taujātājam tiek ieteikts nopirkt ceļu karti. Šis konkrētais policists, goda vārds, būtu man iesitis par to, ka es viņu apturēju, ja vien es nerunātu ar angļu akcentu un nebūtu tik skaista rolsroisa vadītājs; šīs abas manas īpatnības piespieda policistu uz pro hac vice pieklājību. Izkāpu no mašīnas un, kamēr viņš man viskautko rādīja kartē, viegli atspiedos pret policista milzīgo Harley Davidson, ļaujot, lai rūcošā dzinēja murdēšana apslāpē vieglo klikšķi, ar kādu miniatūrā raidītāja magnēts pievilkās pie motocikla pakaļējā dubļusarga. Policists aizrūca uz ziemeļiem apdullinošā ātrumā, es slapstījos zemesceļā, līdz buiks pašpārliecināti aizvilkās pakaļ mocim, un pēc tam es šāvos prom kā viens velis dienvidu un pēc tam rietumu virzienā.

Pār Teksasu uzausa milzīgs, teatrāls mēness, un es kā apburts stundām ilgi braucu caur vībotņu mežiem un mūžam nevīstošām vērmelēm. Visbeidzot Llano Estacado, pašu Estakado līdzenumu malā es ievirzīju rolsroisu draudzīga izskata kanjonā un ierīkojos uz dusu turpat salonā ar viskija pudeli pie rokas — gadījumam, ja uzbrūk kalnu lauvas.

Kā vilku piemin, tā koijots klāt, tas ar savu ķilkstošo mīlas dziesmu saviļņoja trauslo nakts gaisu, un, kad es laidos miegā, man šķita, ka dzirdu arī tālīnu neapkaltu zirgu auļošanu kā slāpētus pērkona dārdus.

13

Mēs tikāmies šādi:

Es gāju pār robotu kalnu Kā pār žokli ar izlauztu zobu...

An Epistle

Mani pamodināja šāviens.

Jūs tas nesatrauc? Tad atļaušos izteikt minējumu, ka jūs pašu neviens nekad nav šādi uzmodinājis. Kas attiecas uz mani, tad es atrados lejā starp akseleratoru un bremzes pedāli, pirms vēl biju kārtīgi acis atvēris; es no bailēm īdēju un drudžaini taustījos pēc Banker’s Special pistoles slēptuvē zem sēdekļa.

Nekas nenotika.

Ar īkšķi atspiedu atpakaļ sprūdu un saviebies palūrēju gar loga malu.

Joprojām nekas nenotika.

Palūkojos pa visiem citiem logiem — nekas — un nolēmu, ka esmu šāvienu nosapņojis, jo mani sapņi bija pilni ar šausmīgajiem komanču, apaču, partizānu un citu cilvēkveidīgu briesmoņu varas darbiem. Aplaimoju sevi ar vēl vienām V.O.L.Ī. brokastīm, tikai šoreiz bez šķiņķa, steika, siltām maizītēm un kafijas. Viens vai divi nepatīkami brīži gan bija, bet es nevēmu un drīz vien atguvu vēlamo sajūsmu, tad sajutos pietiekami drosmīgs, lai spertu soli ārpus mašīnas un dotos mazā higiēniskā promenādē. Tiklīdz pavēru durvis, atskanēja vēl viens šāviens, kam pēc piektdaļsekundes sekoja mašīnas durvju aizciršanas troksnis. Mor-tekaja asajai reakcijai nekas vēl nav kaitējis.

Rūpīgi ieklausījos pats savā dzirdes atmiņā, atcerēdamies precīzi šāviena skaņu.

1. Tas nebija ne ar ko nesajaucamais, izteiktais šautenes BLĪKŠĶIS.

2.    Nedz ari launvēlīgais mazkalibra šautenes PAUKSĶIS.

3.    Nedz ari 45. kalibra pistoles BŪKŠĶIS.

4.    Nedz arī ausī džinkstošais lielkalibra standarta šautenes vai manā virzienā izšautas magnuma lodes VAUKŠĶIS.

5.    Nedz arī šausminošais, pātagas plīkšķim līdzīgais uz mani mērķētas kvalitatīvas medību bises PLĪKSĶIS, bet kaut kas ļoti līdzīgs.

6.    Tātad medību bise, bet...

7.    Ne šajā kanjonā izšauta, jo nav atbalss, un noteikti...

8.    Nav tēmēts uz mani, nolāpīts, jo pat skautu gaida nespētu netrāpīt rolsroisam, ja raidītu uz to divus rūpīgi tēmētus šāvienus.

Mans saprāts pieļāva, ka tas bijis kāds godīgs rančo īpašnieks, kas pārmāca vietējos koijotus; manam ķermenim vajadzēja daudz ilgāku laiku par saprātu, lai nomierinātos. Ierāpos atpakaļ sēdeklī un piecpadsmit minūtes viegli drebinājos, ik pa brīdim iesūkdams rudzīti. Apmēram pēc simt gadiem dzirdēju, kā vairāku jūdžu tālumā tuksneša otrā pusē kāds iedarbina vecu mašīnu un aizpukšķina ar to vēl tālāk tuksnesī. Ņirdzīgi pasmējos par savu bailēs sarāvušos esību.

— Nožēlojamais zaķpastala, — es nošņācu. Neizskaidrojamā kārtā pēc tam es aizmigu vēl uz vienu stundu. Daba spēj par sevi parūpēties, saprotiet.

Bija vēl tik un tā tikai deviņi no rīta, kad es devos sava ceļa pēdējā posma braucienā, jutos vecs, netīrs un nespēcīgs. Ja jums ir pāri astoņpadsmit gadiem, tad šī sajūta jums droši vien ir pazīstama.

Ir grūti vadīt mašīnu sarāvušamies, bet es tomēr ierūcināju rolsroisu un devos pāri Estakado līdzenumiem diezgan vienmērīgā, labā ātrumā. Estakado līdzenumi patiesībā nav neko interesanti — ja viens Līdzenums redzēts, tad var teikt, ka redzēti ir visi. Es tiešām nevēlos jums atklāt Krampfa rančo atrašanās vietu, varbūt nu jau bijušo atrašanās vietu, bet man nav iebildumu atzīt, ka tā ir divi simti jūdžu pa taisno no manas vienas nakts apmetnes vietas kaut kur starp Sakramento kalniem un Rio Hondo. Tajā rītā man tas nozīmēja tikai divus vietvārdus, visa poēzija bija zudusi. Vislabāk jebkuru romantisku spožumu vārdiem atņem šāviena troksnis. Drīz vien man apnika kreozota krūmi, tuksneša vītoli un smilšu virpuļi, nemaz nerunājot par mūžīgajiem gigantiskajiem kaktusiem, kas tik ļoti atšķiras no tiem, kurus misis Spona audzē savā siltumnīcvannas istabā.

Iebraucu Ņūmeksikā pusdienas laikā, joprojām neskarts, joprojām jūtoties vecs un netīrs. Lavingtonā (kas tā nosaukta par godu vecajam Oliveram Lavingam, kurš sešdesmit sestajā gadā iebrauca Gudnaita— Lavinga ceļu un turpat arī pēc gada nomira no bultu šautām brūcēm) es novannojos, noskuvos, pārģērbos un uzēdu Huevos cOjos de Coman-chero, kas izklausījās pievilcīgi. Patiesībā tas izrādījās visbriesmīgākā paskata ēdiens, kādu man līdz šim nācies skatīt: divas ceptas olas, kas rotātas ar kečupu, tabasko mērci un kapātiem čili pipariem tā, lai izskatītos pēc divām asinīm pierietējušām acīm, — tikpat labi es būtu varējis ēst pats savu stilbu. Ar rokas mājienu atraidīju baismīgo ēdienu; Vecie Oklahomas Lopkopji vēl bija paciešami, taču ne šī sērskābe. Tā vietā nolēmu pamēģināt “Cili un Frenku”, kas izrādījās tīri baudāms, ļoti līdzīgs “Cili ar gaļu”, tikai maltās gaļas vietā tur bija jauki mazi sālīti radziņi. Kamēr es ēdu, daudzi un dažādi apbrīnas pilni peoni ar rokām mazgāja rolsroisu, protams, tikai ar ziepēm un ūdeni.

Vēl tikai ar simt nobraucamām jūdzēm priekšā, tīrs, kārtīgs un nu atkal vairs tikai pusmūžā, es notēmēju rolsroisa priekšgalu uz Jaunavas Septiņu Bēdu Rančo, kur es nolikšu savu svētceļnieka rūpju saini, savu baiļu zīmīgo cepuri un pretlikumības zizli; vēl vairāk, kur es saņemšu lielu daudzumu naudas un varbūt nogalināšu kādu Krampfu. Vai varbūt ne. No Anglijas es biju izbraucis, būdams gatavs pildīt savu daļu no vienošanās starp mani un Mārtiendu, bet šo daudzo nežēlīgo amerikānisko jūdžu laikā es tiku daudz domājis un biju atradis šādus tādus argumentus par labu neuzticībai Mārtlendam. (Galu galā skolā mēs nemaz nebijām draugi, jo viņš bija visklīrīgākais visā skolā un visi viņu pazina ar palamu Preteklis, un zēns šādas iesaukas nemēdz dabūt par neko.)

Biju iegādājies arī tumšākas saulesbrilles; manas iepriekšējās bija paredzētas angļu saules limonādes paveida stariem un nebija piemērotas tuksneša gaismas zvērīgajiem uzbrukumiem. Te bija sāpīgi skatīties pat uz ēnām, kas bija asas kā bārdas naži, purpursarkanas un zaļas. Braucu, aizvēris visus logus, aizvilcis ari žalūzijas sānos. Mašīnas iekšpusē bija karsts kā pārkurinātā saunā, bet tas bija labāk par ārpuses sauso, dedzinošo gaisu. Drīz vien peldēju netīkamā sviedru muklājā, arī mans vecais ievainojums darīja man raizes; čili ar drebuļiem strādāja savus trikus ar manu zarnu traktu, un paša vēdera burkšķēšana bieži vien bija skaļāka par mašīnas dzinēja troksni, jo rolsroiss netraucēti joņoja tālāk, klusi aprīdams attiecīgo benzīna daudzumu attiecīgajā skaitā jūdžu.

Dienas vidū ar bažām pamanīju, ka vairs nesvīstu, toties esmu sācis sarunāties pats ar sevi — un es ieklausījos arī. Kļuva grūti samanīt ceļu karstumā viļņojošā gaisa strāvās, un es vairs nespēju noteikt, vai nobružātu spalvu paskata ceļa zīmes atrodas tieši man zem riteņiem vai arī pārsimt metru priekšā.

Pēc pusstundas atrados uz zemesceļa, apmaldījies Sakramento kalnu grēdas nogāzes malā. Apstājos, lai ieskatītos kartē, un neviļus ieklausījos milzenīgajā klusumā — “tai klusumā, kur putni miruši, bet kaut kas tomēr dzied kā putns”.

Kaut kur man virs galvas atskanēja šāviens, bet tam nesekoja lodes svilpiens, un man vairs nebija nodoma vairīties otrreiz šajā dienā. Jo vairāk tāpēc, ka nevarēju kļūdīties attiecībā uz ieroča veidu, tas bija smagā gaisa pieplacināts veselīgs rējiens, ko rada vienīgi lielkalibra pistole, pildīta ar melno pulveri. Augstu virs manis kalna korē atradās jātnieks, kas vicināja platmalainu cepuri un jau sāka jāt lejup ar nevērīgu ierastu meistarību un tikpat neiejūtīgu attieksmi pret sava zirga vēlmēm. Tas izrādījās viņas zirgs, un kāds vēl! Que caballol Es uzreiz pazinu zirgu, lai gan nekad nebiju redzējis īstu bayo naranjado šķirnes pārstāvi — spilgti oranžu, ar spoži baltām krēpēm un asti. Tas bija nekastrēts ērzelis, protams, ka neviens pat nedomātu ķerties klāt tādam zirgam, un tas nāca lejup pa nelīdzeno klinšu nogāzi tā, it kā atrastos Ņūmārkitas tīrelī. Teksasas sedli ar zemo loku bija rotāti ar sudraba eonehos virs smalki apstrādātām dažādas krāsas ādas intarsijām, un pati jātniece bija tērpta kā Vecās Teksasas novadpētniecības muzeja eksponāts. Melna, ne visai augsta kovboju cepure ar klaburčūskas ādas lenti un no matiem pītu zemzoda saiti, sviedru lakata gali plīvoja gandrīz līdz jostas vietai, brūnās

Levi’s bikses sabāztas neticamos Justin zābakos, kas savukārt bija iebāzti antīkos spāņu sudraba kāpšļos un aprīkoti ar Kellija piešiem, kas acīmredzot bija lieti no zelta.

Nogāzes galā viņa nolaidās līdz ar nelielu lavīnu, grožus vaļīgi atlaidusi, mežonīgi spēcīgiem gurniem sedlos kā iekausēta, un zirgs nepievērsa ne mazāko uzmanību šai vētras acij, tas piezemējās blakus rolsroisam līdz ar akmentiņu birumu.

Nolaidu mašīnas logu un vēros laukā ar pieklājīgu jautājumu sejā. Mani sagaidīja zirga sprauslājiens ar siera smaku; ērzelis nodemonstrēja man milzīgus, dzeltenus zobus un piedāvājās nokost pusi sejas, tā nu es atkal uzrullēju stiklu augšā. Meitene pētīja rolsroisu; zirgam virzoties uz priekšu gar logu, es blenzu uz brīnišķīgu ieroču siksnu, meksikāņu roku darbu ar buscadero pistoļu makstīm, kurās atradās pārītis jaunavīgi tīru Dragoon tipa koltu, 1840. gada modeļi, kam ir papes čaulītes, un rokturi tiem neapšaubāmi bija no Tiffany kolekcijas, kādus divdesmit gadus vēlāk pielāgoti. Viņa nēsāja koltus, kā dienvidrietumos tiek uzskatīts par pareizu, ar spalu resgaļiem uz priekšu, it kā būtu gatava tos ar pompu vienlaikus uzraut ar abām krusteniski saliktām rokām vai kavalērijas izrāvienā (kas noteikti ir saprātīgāks), un ieroči nebija piesieti pie makstīm, protams — jo šī bija nevainojama vēsturiska rekonstrukcija, nevis kaut kāds Holivudas pakaļdarinājums. (Pamēģiniet paši uzlēkt zirgā vai pat tikai laisties vieglā riksī ar pistolēm atvērtās makstīs jums pie pašiem gurniem.) No sedlu maksts rēgojās tieši tā, kā tam jābāt, izcilas Vinčes-tera divstobrenes gals.

No cepures līdz pat zirga pakaviem šī sieviete bija vesela milzu bagātība tepat vienuviet — man pat radās pilnīgi jauns skatījums uz bagātības lietderīgumu — un to es saku, pat nerēķinot viņas lielisko personību, kas izskatījās pat vairāk vērta par aprīkojumu. Kā jau jūs varat noprast, es neesmu nekāds prastā seksa piekopējs, it īpaši ne ar sievietēm, taču šī vīzija nešaubīgi iedarbojās uz manu novīst sākušo miesu. Zīda krekls bija smalkiem sviedriem piesūcies, pielipis pie ideālā auguma, un Levi’s nemaz negrasījās apslēpt viņas gurnu solītās baudas. Viņai bija nevainojami apaļais un cietais jātnieces dibens, bet nebija tā lielā platuma gurnos, kāds piemīt meitenēm, ja tās sākušas jāt pārāk agrā vecumā.

Izniru mašīnas otrā pusē un vērsos pie viņas pāri virsbūvei — esmu tieši tik labs zirgu pazinējs, lai nekad necenstos iedraudzēties ar nogurušiem ērzeļiem karstās dienās.

—    Labdien, — es noteicu iesākumam.

Viņa nopētīja mani no augšas līdz apakšai. Es ievilku vēderu. Mana seja bija tik bezkaislīga, cik vien bezkaislīgu spēju savilkt, bet viņa zināja, viņa zināja. Viņas vienmēr zina, jūs saprotat.

—    Sveiki! — viņa noteica. No tā vien man aizrāvās elpa.

—    Vai jūs gadījumā nevarētu man parādīt ceļu uz Rancho de los Siete Dolores? — es vaicāju.

Viņas pietūkušās lūpas pavērās, mazie, baltie zobi ari pavērās; varbūt tas bija smaida paveids.

—    Cik tas antīkais auto maksā? — viņa vaicāja.

—    Bīstos, ka patiesībā tas nav pārdodams.

—    Tu esi dumjš. Un nobarojies. Bet jauks arī. — Viņas runas veidā bija neliels svešzemnieciskums, taču ne meksikāņu zemes. Varbūt no Vīnes, varbūt Budapeštas. Vēlreiz pajautāju ceļu. Viņa pacēla pie acīm savas skaistās jājampātagas galu un aplūkoja apvārsni rietumos. Šī bija viena no tām pātadziņām, kuras rokturī iestrādāts kauls ar tajā izurbtu caurumu: šajā klimatā caurumiņš ir noderīgāks par teleskopu, ja caur to skatās. Pirmo reizi mūžā sāku saprast Zaheru-Mazohu.

—    Brauciet uz to pusi pa taisno, — viņa norādīja, — tuksnesis nemaz nav sliktāks par ceļu. Kad nonāksiet līdz skeleta kauliem, tad tikai sekojiet tiem.

Mēģināju iedomāties, par ko lai vēl parunā, bet iekšēja nojauta man teica, ka šī sieviete nav no pļāpīgajām, patiešām, jau tajā brīdī, kad meklēju kādu ieganstu viņas aizkavēšanai, viņa jau ar pātagas tievo galu bija uzšāvusi pa zirga pavēderi un aizdrāzusies karstumā trīsuļojošajā klintsbluķu juceklī. Nu, nav iespējams iegūt viņas visas. “Ak, laimīgie vecie sedli,” es nodomāju.

Pēc divdesmit minūtēm es uzdūros pirmajiem no tiem kauliem, par ko viņa bija runājusi: izbalojušam Teksasas garragaino govju šķirnes skeletam, kas mākslinieciski atdusējās pie tik tikko manāmas takas. Pēc tam nāca vēl viens skelets un vēl viens, līdz es pašā nekurienes vidū piebraucu pie milzīgiem rančo vārtiem. Pie saules balinātā šķērsbaļķa balstījās daudzkrāsains meksikāņu kokgrebums, sāpju mākta Madonna, un zem tās bija uzkārta koka plāksne ar iededzinātu rančo īpašuma zīmi — diviem spāņu pavadas laužņiem. Nodomāju, diezin vai tas ir kāds joks, un tad secināju, ka, pat ja bija, tad noteikti ne jau Krampfa sagudrots.

Tūlīt aiz vārtiem taka jau sāka līdzināties ceļam, asā zāle ar katriem simt metriem kļuva leknāka, un tad es sāku saskatīt zem papelēm ganāmies zirgu bariņus — tur bija morgani, palomino, apalūsieši un man nepazīstamas šķirnes. Šad un tad man blakus vai aiz manis parādījās pa jātniekam, ap to laiku, kad sasniedzu milzīgo, plati iepletušos fazendu, mani jau pavadīja savs ducis tumši ģērbtu despemdo, un visi izlikās, ka nemaz mani neredz.

Māja pati bija pārsteidzoši skaista, vienas vienīgas baltas kolonnas un portiki, un ārpusē īsts labirints ar zaļiem mauriņiem, strūklakām, lapenēm, ziedošām agavēm un jukas kociņiem. Garāžas durvis pašas atrul-lējās vaļā mašīnas priekšā, un es ierullēju rolsroisu iekšā, novietojot starp bugati un kordu. Kad es ar somām rokās parādījos ārā, mani pavadoņi bandīti bija kā uz burvju mājienu nozuduši, bija redzams tikai viens mazs nekaunīgs puišelis. Viņš kaut ko nočiepstēja spāniski, paķēra manu bagāžu un norādīja uz ēnainu slēgtu terasi, kurp arī devos, cik vien eleganti spēdams savās daudz cietušajās biksēs.

Apsēdos uz marmora sola, kārtīgi izstaipījos, pateicīgi mielodams acis pie statujām, kas pa daļai slēpās zaļajās ēnās. Viena no statujām, laika zoba skarta vairāk par pārējām, izrādījās esam veca, nekustīga kundze, rokas klēpī salikusi, bez mazākās ziņkāres aplūkojam mani. Pielēcu kājās un paklanījos, viņa bija no tām kundzēm, kurām cilvēks vienmēr jūtas spiests paklanīties. Viņa viegli pielieca galvu. Es kļuvu nemierīgs. Tai droši vien jābūt Krampfa mātei.

— Vai man ir tas gods runāt ar misis Krampfii? — es beidzot pajautāju.

—    Nē, ser, — viņa atbildēja labi izglītota ārzemnieka piesardzīgajā angļu valodā, — jūs runājat ar hercogieni Gretheimu.

—    Piedodiet, — es teicu no sirds, jo kurš gan varētu būt priecīgs par to, ja viņu notur par Krampfu, nebūdams Krampfs?

—    Vai misters un misis Krampfi mājās? — es jautāju.

—    Nevaru pateikt, — viņa nopietni atbildēja. Ar to šī tēma nenoliedzami bija izsmelta. Klusums ieilga jau aiz tās robežas, kur es būtu iedrīkstējies to pārtraukt. Ja vecās lēdijas dzīves uzdevums bija neļaut man justies omulīgi, tad viņa noteikti bija sezonas labākajā formā. Kā teica Malarmē: “Si extraordinairement distinquée quand je lui dis bonjour, je me fais toujours l’effet de lui dire “merde””

Es atkal palūkojos uz statujām. Tur atradās izcila Venus Callipygea kopija, pie tās marmora dibena priecīgi pakavējās mans skatiens. Apņēmies neņemt veco kundzi galvā, es guvu tik labus panākumus, ka mani saules apskādētie plakstiņi kļuva gluži smagi.

—    Vai esat izslāpis? — vecā dāma piepeši pavaicāja.

—    Ē? Nu, ē, jā...

—    Tad kādēļ gan jūs nezvanāt kalpam?

Velns ar ārā, tā vecā kuce gluži labi saprata, kāpēc es nezvanu kalpam. Tomēr tajā brīdī es ņēmu un pazvanīju, un parādījās ražena meiča vienā no tām blūzēm, nu, jūs jau zināt, tām, ar vienu auklu krokās savilktajām, un rokā viņai bija augsta, ar kaut ko garšīgu pilna glāze.

Pieklājīgi palocījos hercogienei pirms pirmā malka. Ari tā izrādījās kļūda, jo viņa paraudzījās manī kā bazilisks, it kā es būtu pateicis “priekā, mīļie!”.

Man ienāca prātā, ka būtu vajadzējis pateikt viņai savu vārdu, tā nu es to izdarīju, un iestājās sava veida limitēts atkusnis. Skaidrs, ka man būtu bijis tas jāizdara jau agrāk.

—    Esmu mistera Krampfa sievasmāte, — viņa pēkšņi noteica, un viņas bezkrāsainā balss un neizteiksmīgā seja nezin kā tomēr spēja izteikt nicinājumu pret cilvēkiem, kas saucas Krampfi. Un, ja reiz par to runājam, arī pret cilvēkiem, kas saucas Mortekaji.

—- Patiesi! — es noteicu ar gluži nemanāmu pieklājīgu norādi uz neticību balsī.

Tad kādu laiciņu nekas nenotika, tikai es izdzēru savu glāzi un saņēmu drosmi, lai piezvanītu vēlreiz. Viņa jau bija mani ierakstījusi salašņu sarakstā, tāpēc tikpat labi varēju parādīt, ka esmu arī dzērājs.

Vēl pēc tam ienāca baskājains peons un kaut ko nomurmināja viņai ausī tumīgā spāņu valodā, pēc tam atkal nozuzdams. Pēc brītiņa viņa teica: — Tagad mana meita ir mājās un vēlas jūs redzēt, — un ar lielu noteiktību aizvēra savus pergamentam līdzīgos plakstiņus. Es tiku atlaists. Kad gāju ārā no terases, skaidri dzirdēju viņu sakām: — Jums būs laiks vienu reizi sapāroties ar viņu pirms pusdienām, ja rīkosieties ātri. — Apstājos kā iemiets, kā lodi ribās dabūjis. C. Mortekajam negadās bieži meklēt vārdus azotē, bet tagad bija šāds brīdis. Acis neatvērusi, vecā dāma turpināja: — Viņas vīrs neiebildīs, viņš pats nevīžo to darīt.

Man tas neko neizteica. Ļāvu, lai vārdi atbalsojas rāmajā gaisā, un lavījos prom. Kad iegāju mājā, mani neuzkrītoši apsargāja kalps, aizvadot līdz nelielai, ar gobelēniem rotātai istabai pirmajā stāvā. Ieslīgu visvalšķīgākajā dīvānā, kādu vien var iedomāties, un centos izdomāt, vai man ir saules dūriens vai varbūt vecā kundze ir ģimenes nenormālā radiniece.

Mans uzmanīgais lasītāj, tu nebūsi pārsteigts, uzzinot, ka brīdī, kad gobelēni pašķīrās, meitene, kas ienāca, bija tā pati, kuru biju sastapis zirgā. Taču es pats biju ļoti pārsteigts, jo, kad pēdējo reizi biju ticies ar misis Krampfu — Londonā pirms diviem gadiem —, viņa bija drausmīga veca čība ar sarkanu parūku un kādu centneru smaga. Neviens man nebija paziņojis, ka eksistē jaunāks modelis.

Atvilcis atpakaļ orbītās savas acis, kas bija izspiedušās ārup kā cepuru pakaramie, sāku slieties kājās, kas izrādījās nejēdzīgs pasākums sakarā ar nesaprātīgi dziļo un mīksto dīvānu un manu kāju garuma deficītu. Beidzot pieslējies un savā ziņā dusmīgs es ieraudzīju, ka viņai lūpās rotājas tas, ko man laikam jānosauc par Zobgalīgu smaidu. Gandrīz vai varēju iedomāties, ka starp viņas pērļainajiem zobiem ir sārta, sārta roze.

— Ja jūs mani nosauksiet par amigo, es kliegšu, — nikni noteicu. Viņa noplivināja uzaci, kas bija veidota kā kaijas spārns, un smaids nozuda no sejas.

—    Bet man nebija nodoma būt tik, kā lai saka, nekaunīgai, mister Mortekaj, un es ari necenšos mērkaķoties pakaļ šiem meksikāņu mežoņiem. Maskarāde ar pistolero valiente ir mana ķertā vīra iedoma, — viņa lietoja amerikānismus brīnišķīgi izsmalcināti, — un pistolēm ir kaut kas kopīgs ar kastrācijas kompleksu — es nemaz negribu to saprast, man nav nekādas intereses par Freidu un viņa neķītro prātu.

Beidzot sapratu, no kurienes viņa ir: Vīnes ebrejiete, tās ir jaukākās sievietes uz pasaules, un gudrākās arī. Saņēmos.

—    Atvainojiet, — es noteicu. — Lūdzu, sāksim no sākuma. Morte-kajs. — Sacirtu papēžus kopā un noliecos pie viņas rokas; viņai bija garie un skaistie savai tautai raksturīgie pirksti, stingri kā tērauds.

—    Mani sauc Johanna. Manu precēto vārdu jūs zināt. — Man radās iespaids, ka šo uzvārdu viņa izrunā, cik vien reti iespējams. Viņa norādīja man uz dīvānu — ikviens žests bija skaists — un stāvēja tam blakus, kājas iepletusi. Lūkoties augšup uz viņu no tā nolāpītā dīvāna dziļumiem bija mulsinoši, nolaižot skatienu zemāk, es jutu, ka blenžu uz viņas džīnās iespīlēto klēpi, kas atradās četrpadsmit collas no mana deguna (skaitli četrpadsmit es, protams, nosaucu bez mērīšanas, H. L. Borhesa iedvesmots).

—    Cik brīnišķīgas pistoles, — es izmisīgi ierunājos. Viņa ar labo roku paveica kaut ko pārsteidzoši ātru un sarežģītu, un, šķiet, vienā mirklī sešas collas no manas sejas uzradās Tiffany rotātais pistoles spala resnais gals. Ar cieņu paņēmu to rokās — redziet, Dragoon kolts ir vairāk nekā pēdu garš, un tā svars ir vairāk nekā četras mārciņas; jūs nemaz nespējat aptvert, kāds spēks un izveicība vajadzīga, lai nevērīgi spēlētos ar šo mantiņu, ja pats neesat ar to rīkojies. Šī tiešām bija biedējoša jauna sieviete.

Pistole patiesi bija ļoti skaista. Pagriezu cilindrisko aptveri — tā visa bija pielādēta, bet tieši tā, kā tam jābūt, — vienas patronas uzgalītis bija noņemts. Ieroci rotāja milzums skaistu grebumu, un es pārsteigts ieraudzīju iniciāļus J.S.M.

—    Jūs taču neteiksiet, ka pistoles piederējušas Džonam Singltonam Mosbijam? — es satriekts noteicu.

—    Šķiet, ka tā viņu sauca gan. Kavalērists vai kas tamlīdzīgs. Manam vīram nekad neapnīk visiem klāstīt, cik daudz naudas viņš par tām samaksājis, es pati gan aizmirsu, cik tieši, bet tas likās pārmērīgi daudz.

—    Jā, — es teicu, un mani kā duncis caurdūra alkas. — Bet vai lēdijai šie nav pārāk lieli ierod? Es gribēju teikt, jūs lieliski mākat ar tiem rīkoties, bet, man šķiet, jums labāk derētu kas tāds kā Colt Lightning vai varbūt Wells Fargo modelis...

Viņa paņēma pistoli, pārbaudīja gaili un ievietoja ieroci atpakaļ makstī.

—    Mans vīrs uzstāj, ka man jānēsā šie lielie, — viņa garlaikoti noteica. — Tam ir kaut kāds sakars ar kastrācijas kompleksu, nepilnvērtīgu dzimumorgānu vai kaut kādu līdzīgu preteklību. Bet jūs noteikti esat izslāpis, vīrs man ir stāstījis, ka jūs bieži esat izslāpis, atnesīšu jums dzeramo. — To pateikusi, viņa izgāja. Sāku pats justies daļēji kastrēts.

Viņa atgriezās apmēram pēc divām minūtēm, paspējusi uzģērbt minimāli augumu piesedzošu kokvilnas kleitiņu, viņai sekoja ar dzērieniem apkrāvies peons. Arī viņas izturēšanās veids bija mainījies, un viņa atslīga man blakus, draudzīgi smaidot. Cieši man blakus. Es tā kā pat nedaudz atrāvos nost. Drīzāk sarāvos. Viņa bridi mani ziņkārīgi nopētīja, tad iesmējās.

—    Skaidrs. Mana māte ir jums kaut ko teikusi. Kopš brīža, kad man bija septiņpadsmit un viņa pamanīja, ka nevalkāju apakšveļu zem kleitas, māte ir pārliecināta, ka esmu ķēve, kas meklējas. Tā nav tiesa. — Viņa gatavoja man lielu un stipru kokteili — peons bija aizsūtīts prom.

— No otras puses, — viņa turpināja, ar žilbinošu smaidu sniegdama glāzi, — man raksturīga neizskaidrojama kaislība uz tava vecuma un miesasbūves vīriešiem. — Es viegli iešņācos, tādējādi paužot, ka saprotu joku, kurā ieslēpta viegla zobgalība.

—    Ss-hī, — es teicu. Pēc tam: — Vai jūs pati nedzersiet?

—    Es nelietoju alkoholu. Man nepatīk trulināt savas maņas.

—    Dieviņ, — es murmulēju, — cik tas ir briesmīgi. Tas ir, es domāju, nedzert. Tas ir, no rīta pamostoties zināt, ka visu dienu nav nekādu cerību sajusties labāk.

—    Bet es jūtos jauki visu dienu un katru dienu. Patausti! — Es izgāzu diezgan daudz dzēriena.

—    Nē, tiešām, — viņa noteica, — patausti!

Drebelīgi pabikstīju viņas zeltaino, gludo delmu.

—    Ne jau tur, dumiķi — te! — viņa atrāva podziņu, un tur izlēca divas visskaistākās krūtis pasaulē, pavisam kailas, tvirtas un ar izteiktiem galiņiem. Būtu nepieklājīgi vienu no tām nesatvert, patiesībā mana roka izvēlējās manā vietā. Mans kastrācijas komplekss bija pagaisis kā nelāgs sapnis. Viņa pievilka manu galvu sev klāt.

Lai kā man patiktu skūpstīt meiteņu krūtis, jāsaka, man vienmēr tad ir tāda kā muļķīga sajūta, vai tad jums ne? Man atmiņā tad uzpeld vecu resnu vīru tēli, vecie vīri sulīgi sūc krūšgaliem līdzīgus cigārus. Tomēr Johannas atbildes reakcija uz maniem pirmajiem nedrošajiem soļiem viņas brīnišķīgi leknajās ganībās bija tik ekstravaganta, ka pagaisa jebkura neērtības sajūta, tās vietā nāca bažas par paša veselību. Viņa saslējās spriegi kā stūrī iedzīta kaķe un apvijās man apkārt tā, it kā slīktu un es būtu pēdējais balsts. Viņas slaidie, rūdītie pirksti satvēra mani tīkamā mežonībā, un drīz vien es pārliecinājos, ka viņas apakšveļas valkāšanas paradumi kopš septiņpadsmit gadu vecuma nav mainījušies.

—    Pagaidi, — es steidzīgi teicu, — vai man vispirms nebūtu jāieiet dušā? Esmu netīrs.

—    Zinu, — viņa rūca, — man tas patīk. Tu od kā zirgs. Tu esi ērzelis.

Paklausīgi es metos riksī, mani mudināja viņas papēžu ritms. Biju

priecīgs, ka piešus viņa noņēmusi.

Pusmūža mākslas priekšmetu tirgotāju pavešanas ainu apraksti nav nedz izglītojoši, nedz apgaismojoši, tāpēc es šeit novilkšu daudzpun-ktes kā dušas aizkaru pāri tai neparastajai ainai, kas sekoja. Lūk:

Līdz manai istabai mani pavadīja baskājainā hūrija savelkamajā blūzē. Viņa nekaunīgi uzsmaidīja man, tēmējot ar savām kuplajām krūtīm kā ar pistolēm.

—    Kamēr jūs viesojaties rančo, sinjor, esmu jūsu rīcībā, — viņa bezrūpīgi teica. — Mani sauc Jozefine, līdzīgi kā Zozefīne.

—    Cik piemēroti apstākļiem, — es nomurmināju.

Viņa neuztvēra jēgu.

Kā jau hercogiene bija paredzējusi, es paspēju tieši uz pusdienām. Novannojies un pārģērbies jutos vairāk pēc visiem zināmā un mīlamā C. Mortekaja, bet jāatzīst, ka jutos viegli piesardzīgs un tāds kā bikls, domājot par to, ka būs jāskatās acīs vecajai dāmai. Patiesībā bija tā, ka viņa nemaz negribēja skatīties man acīs; viņa bija kā traka uz ēšanu, man bija prieks sēdēt šai dāmai pretī pie galda.

—    Sakiet, lūdzu, — es teicu Johannai, kad pasniedza otro ēdienu,

— kur ir jūsu vīrs?

—    Viņš atrodas savā guļamistabā. Blakus mazajai ģērbistabai, kurā es jūs, hm, pieņēmu.

Panikā blenzu viņā — neviens pie pilnas apziņas esošs cilvēks nebūtu spējis nogulēt zoodārzam līdzīgo traci, ko sacēlām kopojoties. Redzot manu satraukumu, viņa līksmi iesmējās.

—    Lūdzu, neuztraucieties par to. Viņš neko nedzirdēja, viņš jau vairākas stundas ir miris.

īsti neatceros, kas mums bija pusdienās. Esmu pārliecināts, ka pusdienas bija garšīgas, bet man laikam bija grūti kaut ko norīt un man visu laiku no rokām krita naži, dakšiņas un tamlīdzīgi. “Drebelēties” — tas būtu īstais vārds tam, ko darīju. Vienīgais, ko atceros, ir vecā hercogiene man acu priekšā, viņa tā stūķēja savā trauslajā ķermenī dārzeņus, it kā krautu provīziju jahtā ilgam ceļojumam. “ Cur quis non pmndent hoc estšķiet, bija viņas devīze.

Bijām nonākuši līdz valriekstiem un portvīnam, pirms biju atguvis pietiekami daudz aplomba nākamajam jautājumam.

—    Ak jā, — Johanna vienaldzīgi attrauca, — tā laikam gan bija viņa sirds, kas neizturēja. Ārsts dzīvo trīsdesmit jūdzes tālu un ir piedzēries; viņš atbraukšot rīt. Kāpēc jūs neēdat? Jums vajadzētu vairāk sportot. No rīta aizdošu jums kādu ķēvi, auļošana jums nāks par labu.

Nosarku un apklusu.

Vecā dāma pašķindināja sudraba zvaniņu, kas atradās viņai pa rokai, un iekšā zaglīgi ienāca priesteris ar sarūgušu seju, noskaitīja garu latīnisku lūgšanu, ko sievietes uzklausīja, galvas noliekušas. Pēc tam hercogiene piecēlās un trausli un cēli devās uz durvju pusi, kur tad palaida tik biedējoši spēcīgu un dobju purkšķi, ka nobijos, domādams, vai tikai viņa nav savainojusies. Priesteris apsēdās galda galā un sāka rīt riekstus un lakt vīnu tik sparīgi, itin kā no tā būtu atkarīga viņa izdzīvošana. Johanna sēdēja un sapņaini vērās tukšumā, droši vien iztēlojās savas svēdaimīgās, no Krampfa brīvās nākotnes ainas. Es pilnīgi noteikti cerēju, ka viņa nebija paredzējusi tuvākajā nākotnē nekādas svētiaimīgas ainas ar manu piedalīšanos — vienīgais, ko es vēl no dzīves vēlējos, bija kāds viskijs un liela miega zāļu tablete.

Tam nebija lemts piepildīties. Johanna saņēma mani aiz rokas un aizveda apskatīt līķi, apmēram tā, kā parastā angļu namā cilvēku mēdz aizvest apskatīties ornamentāli gleznotus ūdensputnus. Krampfs gulēja tur kails un riebīgs, un tiešām ļoti miris, demonstrējot visas pamatīgas sirdstriekas pazīmes, kā varētu teikt trilleru autori. (Patiesībā nāvējošai sirdstriekai nav nekādu ārēju pazīmju.) Uz paklāja pie viņa gultas atradās neliela sudraba lādīte, kas man bija pazīstama; tajā viņš vienmēr glabāja savas sirdszāles. Krampfs bija pievienojies Dzirastraukam — neģēlīgi krāpnieki abi divi. Bet viņi nebija vienīgie tādi. Viņa nāve dažas manas grūtības atrisināja, bet radīja arī dažas jaunas. Visā šajā situācijā bija kas tāds, ko es vēl nevarēju, vismaz ne tobrīd, definēt, taču vārds “nepatikšanas” noteikti bija ietverts stāvokļa definīcijā. Jūtot, ka Johan-nai nebūtu iebildumu, es atvilku palagu, kas klāja ķermeni, — uz viņa treknās miesas nebija nekādu vardarbības pēdu. Viņa pienāca un nostājās gultas pretējā pusē, un mēs abi bezkaislīgi vērojām līķi. Es biju zaudējis bagātu klientu, viņa bija zaudējusi bagātu vīru; mūsu sērās bija tikai neliela kvantitatīva atšķirība, un tā bija šāda: viņa droši vien iegūs daudz naudas un es laikam šo to zaudēšu. Ja Krampfs būtu bijis dzīvs, tad laikam būtu juties kā Jēzus starp diviem zagļiem. Tiešām, nāve bija viņam piešķīrusi zināmu apgarotību, tādu kā vaskainu svētā oreolu.

—    Viņš bija netīrs pērtiķis, — atraitne beidzot noteica. — Bez tam arī zemisks un alkatīgs.

—    Es arī esmu tāds, viss nosauktais man piemīt, — es klusi atsaucos,

— tomēr es nedomāju, ka esmu tāds kā Krampfs.

—    Nē, — viņa noteica. — Viņš bija zemisks tādā nicināmā, skopulīgā veidā. Es nedomāju, ka tu esi tāds, ka tu vispār esi zemisks. Kāpēc gan tas tā ir, ka bagātnieki mēdz būt zemiski?

—    Laikam jau tāpēc, ka viņi par katru cenu grib tādi bagāti ari palikt.

Viņa to apsvēra, un tas viņai nebija pa prātam.

—    Nē, — viņa teica. — Viņa alkatība nebija tāda. Viņš alka pēc citu cilvēku dzīvēm — viņš kolekcionēja līdzcilvēkus kā pastmarkas. Viņš patiesībā nemaz negribēja to zagto gleznu, kas tev ir tā rolsroisa apšuvumā, viņš bija nopircis tevi pašu. Pēc šī darījuma tu nekad vairs nebūtu no viņa ticis brīvs. Visu atlikušo mūžu tev būtu nācies bučot viņa pumpaino pakaļu.

Tas mani ārkārtīgi satrauca. Pirmkārt, pat Krampfs nebūtu varējis zināt, viņam nebūtu vajadzējis zināt, kurā vietā būs paslēpts Goija; otrkārt, te atradās vēl viena būtne, kas laikam tak manipulēja ar mani, nevis otrādi; treškārt, Dieva dēļ, šī bija sieviete, un viņa bija dziļi iepinusies sazvērestībā, viņas galva vai plūda pāri no bīstamu faktu gūzmas. Krampfs vienmēr bija pārdrošs, bet viņš pārzināja pretlikumīgu darbību pamatlikumu. Kā gan tas, pie joda, gadījies, ka viņš nolaidies tik zemu, ka jebko stāstījis sievietei?!

Visi ar Krampfa nāvi saistītie apstākļi momentā mainījās; pirms brīža šī nāve bija tikai ļoti liela neērtība, turpretim tagad tās bija briesmas. Ja visas šīs bīstamās ziņas tik brīvi šļankājās trauka virspusē, tad parādījās vismaz desmit iespējami motīvi Krampfa nogalināšanai, kur agrāk bija tikai viens: Mārtlenda motīvs.

Vēl ļaunāk, es tikai tajā rītā biju izdomājis, ka nepildīšu savu daļu līgumā ar Mārtlendu, tas ir, Krampfa nobeigšanu. Man nudien krīt uz nerviem tas absurdais respekts, ar kādu mūsdienās visi izturas pret cilvēka dzīvību, jo patiesībā mūsu galvenā nelaime ir tā, ka visapkārt ir pārāk daudz dzīvu cilvēku, — bet, kļūstot vecākam, man kļūst arvien grūtāk un netīkamāk pašam nožmiegt kādu cilvēku. It īpaši, ja tie nejauši izrādās mani labākie klienti. Tik un tā varbūt man būtu nācies saglabāt uzticību Mārtlendam, ja nebūtu sagadījies, ka tajā rītā es uzzināju, ka pats jau esmu slaktēšanai paredzēto personu sarakstā un ka, tiklīdz es būšu nogalējis Krampfu, pie mana uzvārda šajā sarakstā vēl parādīsies treknas izsaukuma zīmes, un iemeslus tam jūs noteikti paši varat iedomāties.

—    Kad tad viņš nojūdzās, bērns? — es maigi pajautāju.

—    Manuprāt, jau mātes miesās. Un pavisam aptraka tad, kad sāka bīdīt plānus kopā ar vīru, vārdā Glogs.

Saviebos.

—    Jā, — noteicu, — saskan.

Par spīti šķietamajam es tagad biju pārliecināts, ka Krampfu noslepkavojuši: motīvu bija pārāk daudz. Un ir arī pārāk daudz veidu, kā panākt, lai nāve izskatās pēc sirdstriekas izraisītas, — un vēl vairāk veidu, kā to izraisīt cilvēkam, kam jau ir slima sirds.

Biju tikai traucēklis, un tas bija šausmīgi. Tikai Mārdenda goda vārds kā klases vecākais skolā bija aizstājies priekšā visprasmīgākajam šīs iestādes pēršanas meistaram, vārdā Nāve. Mārdenda goda vārdam varēja ticēt. Tam varēja ticēt tāpat, kā spēlētājas uzticas monopola spēles naudas zīmēm. Saņēmos.

—    Nu ko, Johanna, — es moži noteicu, — man jāiet gulēt.

—    Jā, — viņa teica, cieši satverot manu roku, — mums jāiet.

—    Paklausies, mana dārgā, esmu patiešām ārkārtīgi noguris, zini. Un es vairs neesmu nekāds jaunais...

—- Ak, bet man ir zāles gan pret vienu, gan otru, nāc, un tu redzēsi pats.

Patiesībā es neesmu vājš cilvēks, saprotiet, vienkārši slikts, un mani viegli pavedināt. Rampsījos viņai nopakaļ, vīrišķībai bailīgi čīkstot visās vīlēs. Nakts bija neizturami karsta.

Viņas istaba mūs sagaidīja ar karstiem tvaiku mutuļiem sejā. Kad viņa mani ievilka iekšā un aizbultēja durvis, biju panikā.

—    Logi te hermētiski noslēgti, — viņa skaidroja, — aizkari aizvilkti, centrālapkure ieslēgta. Redzi, es jau svīstu!

Es paskatījos. Tā arī bija.

—    Šis ir vislabākais veids, — viņa turpināja, lobot nost no manas miesas izmirkušo kreklu, — un tu atkal jutīsi, ka esi jauns un spējīgs, goda vārds, tas nevar neizdoties, mēs būsim kā zvēri tropu purvā.

Izmēģinājuma pēc es provēju baudkāri ierēkties, bet izklausījās nepārliecinoši. Viņa bagātīgi zieda mani ar zīdaiņiem domātu eļļu, tad iedeva pudeli man, izkāpdama vēl no pēdējām drānām un dāvādama man skatu uz savu pārsteidzošo, garaiņus iztvaikojošo auguma ainavu. Ziedu vien viņu ar eļļu. No kāda dzīlēs ierakta apslēpta rezervuāra mana miesa piepildījās ar dzīvīga libido enerģiju.

—    Nu, vai redzi? — viņa priecīgi noteica, rādot uz mani ar pirkstu, un tad pieveda mani pie vienas no tām bailes izraisošajām ūdensgul-tām, aizsedzot mani ar savu plūstošo augumu, izmānot no mūsu kopā sakļautajiem vēderiem šmakstinošas skaņas, izvilinot kādu sen mirušu, tēraudcietu, pusaudža gadiem piederīgu Mortekaju, kas bija bezprātīgs aiz slepenas baudkāres — īsts mazais Mortekajs, visticamākais kandidāts nāvei no pārliekas kārības.

—    Šovakar, tāpēc ka tu esi noguris, es vairs nebūšu ķēve. Tu būsi slinkais cirka zirgs, un es tevi apmācīšu augstajā jāšanas mākslas skolā. Atgulies uz muguras, tev tas ļoti patiks, apsolu.

Man patika.

14

Otima: Veneras augums, patiešām, bet, ja nejauši būtu Mēs vīra mana Lūkas Gadi līķi, te pie gultas Nokauto, zemē atraduši tieši šeit, lūk, trūdot, —

Vai arī tad tu domātu to? Tad kāpēc gan tagad tavs prāts Tik neatlaidīgi piesiets tam?...

Zebalds: Prom, prom; no manis novāc rokas!

Te vainīgs karstais vakars — prom! Vai varbūt rīts?

Pippa Passes

Lēni, mokoši es atlipināju vaļā plakstus. Telpā joprojām valdīja pilnīga tumsa un āža smaka. Kaut kur bija nodimdinājis pulkstenis, bet man nebija ne jausmas, kuro stundu un kas šī par dienu. Droši vien varētu teikt, ka esmu gulējis, bet nespēju izlikties, ka pamodos atspirdzis. Drīzāk pārvērsts par atspirdzinājumu uzkodu. Izlocījos no garojošās gultas un slapji vilkos turp, kur vajadzētu būt logam. Biju simtgadīgs un zināju, ka mans prostatas dziedzeris nekad vairs nebūs agrākais. Tas, pēc kā es elsdams ilgojos, kā sirds ilgojas pēc atvēsinošiem avotiem, bija svaigs gaiss — tā nav gluži tā prece, pēc kā es ikdienā alkstu. Sataustīju smagos aizkarus, ar pūlēm tos atrāvu un šausmās atsprāgu no loga. Ārpusē pilnā sparā gāja vaļā karnevāls — nodomāju, ka esmu pilnīgi zaudējis prātu, kaut gan pamatskolā mums bija mācīts, ka tādos gadījumos vispirms zaudējot redzi.

Šinī mājas pusē logi bija uz tuksneša pusi, un tur, pārsimt metru no mājas, tumsu krustu šķērsu šķēla krāsainu gaismiņu virknes, izplatot gaismu vismaz pusjūdzi uz visām pusēm. Kamēr blenzu pilnīgā neizpratnē, Johanna pieslīdēja man no mugurpuses un mīloši pielipa man ar visu savu viskozo augumu.

—    Šie apgaismojuši lidlauka skrejceļu, ērzelīt manu, — viņa mierinoši nomurmināja man starp lāpstiņām, — laikam atiidos lidmašīna. Kurš gan, interesanti? — Acīmredzot tomēr vienīgais, kas viņu patiešām interesēja, bija tas, vai vecajam, paplucinātajam Mortekajam viņa tīr-asiņu gurnos vēl būs spars kādam auļu aplim, bet muļķīgā atbilde bija skaidri saredzama. Tas, kas iesākās kā mīlīgs skāviens, nobeidzās ar skābu seju, taču viņa man neko nepārmeta. Viņa bija īsta lēdija — pats zinu, ka tas izklausās muļķīgi, — un joprojām tāda ir, cik nu man zināms.

Izvārgušam vai ne tik izvārgušam, man tomēr nepatīk negaidītu lidmašīnu parādīšanās agros rītos lauku mājās, kur esmu attiecīgos apstākļos apmeties. Šādos gadījumos man vienmēr jāsagaida šajās mašīnās adidojušie pilnībā saģērbtam, tīri nomazgātu miesu un ar pistoli vai tai pielīdzināmu ierīci aiz oderes gadījumam, ja viņi (adidojušie) izrādītos manām iecerēm neatbilstoši.

Tā nu es iegāju dušā, saģērbos, iestūķēju Banker’s Special tā ērtajā ligzdiņā un devos plašajās lejasstāva ārēs, kur atradu pārsteidzoši riebīgu dzeramo ar nosaukumu tequila. Tekila garšoja pēc vecas akumulatoru skābes, bet es izslāpis iedzēru krietni daudz, pirms lejā nokāpa Johanna. Viņa izskatījās draudzīga, pieklājīga, bet atsvešināta; viņas skaistajā sejā nemanīju ne miņas no mūsu bijušās tuvības.

Iekšā ieplivinājās kāds sieviešu kārtas peons, runādams mežonīgajā žargonā, kas tajā pasaules nostūrī aizstāj spāņu valodu. Viņa pagriezās pret mani, aiz pieklājības maskas slēpjot labi audzinātas dāmas pārsteigumu.

—    Ir atlidojis kāds sinjors Straps, — viņa kā brīnīdamās teica, — viņš apgalvo, ka jūs viņu gaidāt. Saka, viņam tūlīt esot jūs jāsatiek...

Mirkli biju pilnīgi uz pakaļas, grasījos jau noliegt jebkādu Strapu eksistenci savā paziņu lokā, bet tad žetons iekrita smadzeņu spraugā un tualetes durtiņas atvērās.

—    Ak jā, protams, — es izsaucos. — Vecais, labais Džoks! Pilnīgi piemirsu! Cik muļķīgi. Mans kalpotājs, tāds kā kalpotājs. Man vajadzēja jums pateikt, ka viņš atbrauks. Viņš jums nesagādās nekādas neērtības, iedodiet tikai viņam kādus palagus un pasviediet kādu kaulu. Man vajadzēja jūs brīdināt. Atvainojiet.

Kamēr es tā pļurkstēju, Džoka masīvais stāvs jau bija aizpildījis durvju aiļu un viņa neglītā galva šūpojās, un acis gaismā žmiedzās. Izgrūdu priecīgu sveicienu, un viņš uz to atbildēja ar viena ilkņa platuma smaidu.

—    Džok! — es saucu. — Kā es priecājos, ka tu varēji atbraukt! (Jo-hanna neizskaidrojamā kārtā sāka ķiķināt.) — Ceru, ka tu esi pie pilnas veselības, Džok, ē, gatavs uz visu? — Viņš noprata, uz kuru pusi pūš vējš, un piekrītoši noblisināja acis. — Ej, Džok, nomazgājies un paēd, un tiksimies tepat pēc pusstundas, lūdzu. Mēs braucam prom.

Viņš aizkātoja, sieviešu kārtas peona pavadīts, un Johanna metās man virsū.

—    Kā tu drīksti braukt prom? Vai tad tu mani nemīli? Ko es tev esmu nodarījusi? Vai tad mēs neprecēsimies? — Šī bija man īsta pārsteigumu diena, es atkal biju uz pakaļas. Kamēr blisinājos ar pavērtu muti, viņa turpināja pārsteidzošo tirādi.

—    Vai tu domā, ka es kā dzīvnieks atdodos katram vīrietim, kuru satieku? Vai tad tu šonakt nesaprati, ka tu esi mana pirmā un vienīgā kaislība, ka es piederu tev, esmu tava sieviete?

Man prātā ienāca Haklberija Fina vārdi: “Šie apgalvojumi bija interesanti, bet grūti saprotami.” Taču nebija īstais laiks klasiķu citēšanai — viņa izskatījās pēc sievietes, kura auļos uz buduāru pēc kolta, ja dzirdēs kaut vienu nepareizu vārdu. Man atkabinājās izmežģītais žoklis, un es sāku ātri vervelēt, it kā no tā būtu atkarīga mana dzīvība.

—    Man pat sapņos nav rādījies... neuzdrīkstējos cerēt... domājos esam dīka laika kavēklis, rotaļlieta... esmu par vecu... par treknu... izšauts viss pulveris... apjukums... nav padzerta tēja... te man draud nāves briesmas... — Tas pēdējais šķita viņu ieinteresējam, man nācās sniegt neveikli rediģētu stāstu par savu baiļu pamatotību; stāstu, kurā darbojās mārtlendi, buiki, blačeri un brauni, un tā bija tikai daļa no visa.

—    Skaidrs, — viņa beidzot noteica. — Jā, šādos apstākļos, iespējams, tev šobrīd labāk atvadīties. Tiklīdz tu būsi drošībā, sazināsimies, un tad es aizbraukšu pie tevis un mēs dzīvosim laimīgi līdz mūža galam. Paņem to rolsroisu ar visu, kas tur iekšā, tā būs mana dāvana tev, saderināšanās dāvana.

—    Dievs augstais, — es bailēs drebēju. — Tu nedrīksti man to dāvināt, es gribēju teikt, tas ir vērts veselu bagātību, tas ir smieklīgi, neiespējami.

—    Man jau tāpat pieder vesela bagātība, — viņa vienkārši noteica.

— Bez tam es mīlu tevi. Lūdzu, neapvaino mani, atsacīdamies no dāvanas. Pacenties saprast, ka esmu tava. Un, dabiski, viss, kas man pieder, arī ir tavs.

—    Ak tu džesiņ, — es nodomāju. Skaidrs, ka par mani kaut kādā zvērīgi sarežģītā veidā ņirgājās, un es pat nespēju nojaust, kāpēc, vai varbūt spēju? Taču spīdums viņas acīs bija patiesi bīstams, patiesi.

—    Ak, nu labi, tādā gadījumā, — es teicu, — ir tikai viena lieta, kas man būtu nepieciešama manas drošības garantam, tas ir kaut kāds foto negatīvs, tā es domāju, un varbūt dažas fotogrāfijas, kur redzami... nu...

—    ...divi izvirtuļi, kas tēlo buldozerus? Zinu to bildi. Sejas no kopijas ir izgrieztas, bet mans vīrs teica, ka viens no viņiem ir tas pretīgais misters Glogs un otrs ir sievasbrālis jūsu valsts...

—    Jā, jā, — es pārtraucu viņu. — Tieši tā. Tieši tā fotogrāfija. Tev taču tā nav vajadzīga, vai ne. Tavs vīrs to gribēja izmantot tikai tālab, lai dabūtu diplomātisku glabātavu zagtai gleznai, un pat šajā gadījumā tas bija pārāk bīstami pat viņam. Es gribēju teikt — paskaties uz viņu tagad.

Tā vietā viņa tā dīvaini paskatījās uz mani, pēc tam ieveda Krampfa kabinetā, kas bija kā nesagremotām bagātībām pārbāzts kuņģis, īsts murgs, ko varētu redzēt kinoteātra vietu ierādītājs, Carskoje selo mūslaiku variants. Pietiks ar to, ka pastāstīšu par tā saucamo galveno šīs telpas objektu, centru uzmanības pievēršanai, ja tā var teikt, -— milzīgs, kails matainas netikles atveidojums, Hennera glezna, kas karājās pie Luija Četrpadsmitā laika kokgriezumu paneļiem un ko apgaismoja divas tik šausmīgas jūgendstila lampas, kādas redzēju pirmo reizi. Misis Spona būtu apvēmusies uz vietas, tieši uz Obisonas paklāja.

—    Merde, — es godbijīgi noteicu.

Viņa drūmi pamāja. — Skaisti, vai ne. Es to iekārtoju, kad mēs tikko bijām precējušies, kad es vēl domāju, ka mīlu viņu.

Viņa veda mani cauri Krampfa kabinetam līdz privātajam Drūmajam kaktam jeb tualetei, tur Bugero (ja jums gadījumā tas patīk) glezna mirdzināja neķītras krūtis un dibenus tieši porcelāna bidē atspulgos, un bidē būtu varējis būt domāts Katrīnai Lielajai, kad viņai ir vissliktākā oma. Viltīgi, bet seifs neslēpās vis aiz gleznas, taču kokgrebumiem rotātais panelis blakus gleznai gan apslēpa seifu. Johannai nācās ap to ņemties dažādos sarežģītos veidos un paņēmienos, līdz seifs vaidēdams atklāja skatam pilnus plauktus ar rupjām naudas zīmēm — mūžā neesmu redzējis tik vulgāru skatu! — un arī visu pasaules zemju banku kartes, un vēl lērumu ar ādu apvilktu ceļasomu rokturu. (Man nemaz nevajadzēja šos rokturus cilāt, es tik un tā zināju, ka iekšpusē tur ir platīns, es pats biju Krampfam to ieteicis. Gājiens ir labs, un muitas ierēdņi to vēl nav atklājuši. Varat izmantot, man tas vairs nebūs vajadzīgs.) Viņa atvēra atvilktni, kas bija noslēpta seifa sānos, un pasvieda man aplokšņu sainīti.

— Tam, ko tu gribi, vajadzētu būt te, — viņa vienaldzīgi noteica un aizgāja delikāti aptupties uz bidē malas. Godbijīgi pašķirstīju paciņu. Vienā aploksnē bija apdrošināšanas polises, kas pārsniegtu katra visalkatīgākos sapņus, vēl vienā — testamentu un to pielikumu džungļi, vēl vienā aploksnē bija vienkārši vārdi un kodētas norādes pie katra no tiem. (Zinot par Krampfa darbības gaumi un stilu, tikai šajā sarakstā vien bija slēpta milzu bagātība, ja cilvēks būtu gatavs mazliet ar to padarboties, bet es neesmu nekāds drosmīgais.) Nākamajā aploksnē atradās daudzas mazākas aploksnes, un uz katras stūrīša bija uzlīmēta reta svešzemju pastmarka: bagātnieki un gudrinieki atpazīs šo triku — vajag tikai pārlīmēt parastu, jaunu pastmarku pāri filatēlijas retumam un aizsūtīt aploksni sev pašam vai kādam aģentam citas valsts galvaspilsētā. Tas ir visvieglākais veids, kā nodrošināt sev tērēšanai paredzētu naudu visā pasaulē, pārāk daudz nezaudējot valūtas maiņā un nodevās.

Pēdējā aploksne bija man vajadzīgā, tik nepieciešamā — šķita, ka tur viss bija kā nākas. Tur bija pirmā kopija ar izgrieztajām sejām un uz Anglijā ražotas 35 mm fotofilmas strēmeles arī negatīvi. Diezgan daudzas amatieriski nokopētas bildes pa lielākai daļai rādīja tikai mugurpuses, bet galvenajā kadrā ļoti labi bija redzamas arī šīs Kembridžas sejas: šķiet, ka todien Dzirastrauks bija pie ruļļiem, bet Studiju biedram nācās rukāt. Viņa pazīstamais platais smaids tieši foto objektīvā rādīja, ka viņam nav ne mazāko iebildumu. Bez sirdsapziņas pārmetumiem sadedzināju negatīvu un fotogrāfiju un iemetu pelnus nerātnajā bidē. Tā bija liela nauda, bet, kā jau es nupat teicu, es neesmu drosmīgs cilvēks — pat par naudu var nākties maksāt pārāk augstu cenu.

Tagad mani vairs nesatrauca iespējama citu kopiju eksistence: iespējams, Krampfs tiešām bija neapdomīgs, bet viņš nebija pilnīgi traks, tā es to sapratu, un, lai nu kā, mūsdienās ir pārāk viegli viltot fotogrāfijas; cilvēki vēlas redzēt pašu pirmo negatīvu, jo viegli iespējams atšķirt tādus negatīvus, kas iegūti, pārfotografējot attēlu otrreiz.

Viņa apcirtās apkārt un paskatījās uz pelniem nosmērēto vietu bidē podā.

—    Vai nu esi priecīgs, Cārlij? Vai tas tiešām ir viss, ko tu gribēji?

—    Jā. Paldies. Man šķiet, tagad esmu mazliet lielākā drošībā. Ne jau daudz, bet lielākā. Liels paldies.

Viņa piecēlās un piegāja pie seifa, izraudzījās dažas no naudas paciņām un nevērīgi aizvēra dekoratīvo paneli.

—    Te būs nedaudz naudas ceļojumam, lūdzu, ņem to. Varbūt tev būs vajadzīgi des fonds sérieux, lai droši tiktu prom.

Tur bija divi pamatīgi banknošu ķieģeļi, joprojām banku iesaiņojumā, viens bija angļu, otrs — amerikāņu naudas sainis. Kopējā summa noteikti gluži nepieklājīgi liela.

—    Ak, bet es taču nevaru to pieņemt, — es nočīkstēju, — tur ir šausmīgi daudz naudas.

—    Bet es tev saku un atkārtoju, ka man tagad pieder šausmīgi daudz naudas — te, seifa, tas nekas nav, tikai tāda skaidrās naudas rezerve, ko viņš turēja sīkiem kukuļiem senatoriem un neparedzētiem ceļojumiem. Lūdzu, tev tas jāņem; es nebūšu laimīga ne mirkli, ja nezināšu, ka tev ir pietiekami naudas tam laikam, kamēr tu izvairīsies no šiem nepatīkamajiem ļaudīm.

Visus manus protestus izbeidza šaušalīgi brēcieni no lejas, tiem basa partiju izpildīja dobji rēcieni. Traucāmies uz kāpņu galu un pāri margām hallē ieraudzījām gladiatoru cīņas šausmu ainu: Džokam katrā rokā bija pa peonam, un viņš tos metodiski dauzīja vienu pret otru kā cimboles, kamēr citi abu dzimumu peoni malās viņam apkārt, raustīja aiz matiem, ķērās ap rokām un tika griezdamies aizlidināti prom pa grīdas flīzēm.

Bravo, toro! — spalgi iekliedzās Johanna, un virpulis aprima.

—    Liec nost tos cilvēkus, Džo! — es bargi teicu, — tu taču nezini, kur viņi vārtījušies pirms tam.

—    Es tikai centos noskaidrot, ko viņi ar jums izdarījuši, mister Cār-lij; jūs taču teicāt — pēc pusstundas, vai ne?

Es atvainojos visapkārt; peoni gan manu smalko Kastīlijas izrunu nesaprata, bet viņi saprata, ka viss ir kārtībā. Varēju vērot klanīšanos un i/risušu matu cirtu piekārtošanu un dzirdēt pieklājīgi murminātus de tmda, un viņi atzinīgi saņēma katrs pa dolāra banknotei. Viens peons pat atļāvās pieklājīgi norādīt, ka varbūt pelnījis lielāku honorāru, jo viņa deguns bija pārvērsts receklī, bet Johanna man aizliedza dot viņam vairāk.

—    Ar vienu dolāru pietiks, lai viņš skaisti piedzertos, — viņa paskaidroja, — bet ar diviem viņš izdarīs kādas muļķības, varbūt aizies no darba un apprecēsies.

To viņa paskaidroja peonam, kurš uzmanīgi izsekoja šai domu gai-tai, beigās drūmi pamājot ar galvu. Peoni ir loģiski domājuši.

—    Loģiski ļautiņi, Džok, vai tev tā neliekas? — es pavaicāju vēlāk.

—    Nē-e, — viņš teica. — Tikai tādi vella dzeltenie, ja nu man jāsaka.

Mēs aizbraucām, pirms saule nebija pacēlusies pārlieku augstu. Biju

ieturējis vieglas tekilas brokastis — dzira ir zvērīga, bet pie tās viegli pierast, un es biju izmanījies izvairīties no dievinošās Johannas atvadu jūtelīguma izpausmēm. Viņa gan bija pārliecinoši raudājusi un izskatījusies satriekta, sakot, ka dzīvos vienās vienīgās tās ziņas gaidās, ka viss nokārtojies un viņa var braukt pie manis, un mēs varam laimīgi dzīvot līdz mūža galam.

—    Kurp tad mēs dodamies, mister Cārlij?

—    Pa ceļam izdomāšu, Džok. Pagaidām ir tikai šis viens ceļš. Braucam!

Bet braucot — Džokam braucot, izsakoties precīzi, jo viņš lidmašīnā

bija izgulējies, — es domāju par Johannu. Kāda mērķa vārdā, debesu dēļ, visa tā neticamā čuguna liešana man ausīs? Vai viņa patiesi domāja, ka ticēšu kaut vienam vārdam? Vai viņa tiešām domāja, ka esmu spējīgs noticēt, ka viņa kritusi par upuri patukla, savu laiku nodzīvojuša Mor-tekaja novazātajam vilinājumam? “Lika pagaidīt!” bija viens no izteicieniem, kas nāca prātā. Un tomēr, un tomēr... Karls Popers mudina mūs pastāvīgi cīnīties pret mūslaiku moderno slimību — pieņēmumu, ka nekad nevar ticēt šķietamajai īstenībai, pieņēmumu, ka iracionāla impulsa racionālais kodols noteikti ir kāds siloģisms, pieņēmumu, ka cilvēka atdevības pamatā mēs noteikti atradīsim kādu slēptu zemis-kumu. (Freids mēģina mūs pārliecināt par to, ka Leonardo Jānis Kristītājs ir homoseksuāls simbols, ka viņa augšup vērstais rādītājpirksts cenšas iespiesties pašos Visuma pamatos; mākslas vēsturnieki turpretim zina, ka tā ir gadsimtiem veca kristiešu ikonogrāfijas klišeja.)

Tātad varbūt viss bija tieši tā, kā tas izskatījās, viss līdz pat pamatam. Patiešām, kad mēs pa līkumotiem ceļiem pacēlāmies augstajos kalnos, kuri stiepa savus spēcīgos locekļus lecošās saules gaismai pretī, man bija grūti ticēt paša aizdomām un šaubām.

Varbūt Krampfs patiešām bija nomiris no sirdstriekas pēc pārēšanās; ja aplūko to no statistikas viedokļa, viņš bija ideāli piemērots šādai nāvei. Varbūt Johanna patiešām bija mežonīgi manī iemīlējusies — mani draugi reizēm ir tik laipni un stāsta man, ka man piemīt zināma pievilcība, varbūt pat veiklība mīlas lietās. Iespējams, ka otrā gaišzilā mašīna un tās vadītājs bija tikai Krampfa pasūtīts rezerves variants — man taču nebija radusies iespēja ar viņu par to parunāt. Iespējams galu galā, ka es patiešām aizsūtīšu Johannai ziņu un saukšu viņu pie sevis, un mēs dzīvosim kā nieres taukos no viņas miljoniem, līdz mani dziedzeri saies grīstē.

Jo vairāk es par to domāju, jo saprātīgāk tas man likās, jo jaukāk spīdēja saule pār visiem netaisnajiem un sliktajiem. Es apmierināts atiaidos krāšņi aromātiskajā, bagātīgajā rolsroisa ādas apšuvumā — tas bija mans rolsroiss! — un klusi nosvilpoju pāris priecīgas taktis.

Protams, ka Mārtlends nekad nenoticēs Krampfa infarkta dabiskumam, viņš uzskatīs, ka esmu viņu noslepkavojis, kā sarunāts, un ka esmu bijis velnišķīgi gudrs.

Tikai Johanna vienīgā zināja, ka esmu sadedzinājis negatīvu, un, ja es tik vien kā došu vismazāko mājienu Mārdendam, ka esmu varējis arī aizmirst to izdarīt, tad viņš nekad neuzdrīkstēsies palaist manā virzienā savus asinssuņus, bet gan būs spiests turēt vārdu un sargāt mani no visām nepatikšanām, tādām kā, piemēram, nāve.

Man tas patika, man tas viss patika, viss saskanēja, viss kopā padarīja manas bailes muļķīgas, es atkal sajutos izteikti jauns. Daudz netrūka, un es būtu braucis atpakaļ un sniedzis Johannai mazu atvadu pierādījumu par to, cik augstu viņu vērtēju, tieši tik jauns es jutos. Cīrulis bija gaisā un lidinājās kā divi deviņi, kurmet gliemis nenoliedzami rāpās augšup un pakļāva savu mīļoto ērkšķi.

Nācās atzīt, ka manas apmierinātības medus mucā tomēr bija iekritusi viena muša — tagad biju lepnais, bet biklais aptuveni miljons mārciņu vērta Goijas īpašnieks — tas bija visbīstamākais īpašums pasaulē. Par spīti tam, ko varat lasīt svētdienas laikrakstos, Amerika nebūt nav kā nosēta ar trakiem miljonāriem, kas elsdami cenšas sapirkties zagtus šedevrus un vienatnē tos kāri baudīt apakšzemes aviārijos. Patiesībā nelaiķis Krampfs bija vienīgais tāds, ko pazinu, un es nebūt neilgojos pazīt vēl otru tādu pašu. Izšķērdētājs uz goda, bet slikti iedarbojas uz manu nervu sistēmu.

Gleznas iznīcināšana nebija iespējama — mana dvēsele gan ir aptraipīta kā smēķētāja ūsas un raupja no grēkiem, bet esmu absolūti nespējīgs attiecībā uz mākslas darbu iznīcināšanu. Zagt tos, jā, ar prieku, jo tā ir cieņas un mīlestības pazīme, bet iznīcināt tos — nekad. Dievs mīļais, pat Vūsteriem bija savs gods, kā mums vēstījusi augstākā autoritāte šajā ziņā.

Varbūt vislabākā izeja bija aizvest gleznu atpakaļ uz Angliju — galu galā tā tagad bija tikpat labi noslēpta kā pirms tam vai jebkad agrāk — un tad sazināties ar kādu speciālistu, kurš prot diskrēti kārtot darījumus ar apdrošināšanas sabiedrībām.

Redziet, visi tie šausmīgie rozā Renuāri, kas nemitīgi tiek nočiepti Francijas dienvidos, tos vienmēr vai nu pārdod atpakaļ apdrošinātājiem par godīgiem un nemainīgiem 20 procentiem no apdrošinājuma vērtības — firmas nekad nemaksā vairāk, tas ir profesionālās ētikas jautājums —, vai arī šīs gleznas tiek nočieptas pēc to īpašnieku vēlēšanās un tūlīt pat iznīcinātas. Saprotiet, franču arriviste dzīvo tādā pastāvīgā snobisma moku gaisotnē, ka viņš neuzdrīkstas izlikt savu pirms trim gadiem nopirkto Renuāru publiskā izsolē, tādējādi atzīstoties, ka viņam tā kā drusku pietrūkst skanošā, un vēl mazāk viņš uzdrīkstas riskēt ar to, ka par gleznu tiks nosolīts mazāk, nekā franču mākslas mīļotājs ir lielījies draugiem, ka tā ir vērta. Drīzāk tad viņš mirtu, bet, izsakoties reāli, viņš drīzāk nogalinātu to mākslas darbu un pievāktu naudas zīmes. Anglijā policijai ir tieksme šūpot galvu un teikt “ai, ai, ai” tām apdrošināšanas aģentūrām, kas atpērk zagtas gleznas; angļu policistiem šķiet, ka tas nu gan nav īstais veids, kā apkarot predikumīgas darbības, — patiesībā viss process ir nelikumīgs no sākuma līdz beigām.

Tik un tā, ja kāds jauns cilvēks, ko Llojd’s sabiedrība pazīst, iečukstētu īstajā ausī, ka uz kādu Strīthemas adresi aizsūtīts banknošu sainis varētu dažiem zagļiem mainīt domāšanu un likt tiem nobīties un pamest kaut kādu saini kaut kādā bagāžas glabātavā, — nu, saprotiet, apdrošinātāji arī ir tikai cilvēki (vai varbūt jūs to nespējat saprast?) un tūkstoš mārciņas taču ir daudz mazāk nekā, teiksim, piecdesmit tūkstoši to pašu naudiņu. Taču šis Llojd’s sabiedrībai ne pārāk svešais jauneklis arī man nebija pārāk svešs, un, lai gan viņam nepatika attiecīgajā ausī čukstēt vairāk nekā reizi vai divas gadā, tomēr viņam bija zelta sirds, es zināju, un vēl viņš bija man parādā mazu laipnību. Vēl vairāk — viņam bija neizskaidrojamas bailes no Džoka. Taču nedomājiet, ka es jums iesaku tādu rīcības veidu, — policijā strādā profesionāļi, un mēs, amatieri, pat labākajā gadījumā esam tikai apdāvināti diletanti. Ja nu jums jāgrēko, tad atrodiet nevienam nezināmu, vēl neizpētītu likuma pārkāpumu novirzienu, kurā Skodendjards vēl nav specializējies, un tad darbojieties tur palēnām, neizslauciet uzreiz, un pastāvīgi variējiet savu modus operandi. Beigās viņi tik un tā jūs notvers, protams, taču, ja nebūsiet alkatīgs, tad vispirms paspēsiet dažus gadus pabūt uz zaļa zara.

Kā jau teicu pirms dažām minētajām prātulām, ap to brīdi biju pilnībā iedzīvojies pasaules uzskatā, ko varētu dēvēt par panglosiānisku, — viss ir izskaidrojams, samudžinātais dzīves audums galu galā sastāv no saprotama ornamenta elementiem, ja uz to paskatās saules gaismā, un piedevām — galu galā viens Mortekajs ir vairāk vērts par veselu mārt-lendiem, blačeriem, krampfiem un citiem dundukiem pilnu mucu. (“Viens no pārsteidzošākajiem fenomeniem, kas saistīts ar garīgajām slimībām, ir tas, cik ārkārtīgi daudz apzinātu melu mēs iestāstām paši sev, kurus veiksmīgi apkrāpt mums taču nav nekādas vajadzības.” Dž. S. Lefanu.)

Lai pabeigtu savas trūcīgās brokastis un nosvinētu tikumības uzvaru pār aprobežotību, es atkorķēju divpadsmit gadu vecu skotu viskija pudeli un jau cēlu to pie lūpām, kad ieraudzīju gaišzilo buiku. Tas izbrauca no kādas gravas mums priekšā, tas tuvojās strauji, dzinējs kauca, tam piebraucot mums cieši klāt. Otrā pusē mūsu mašīnai bija tikai nepilna jarda attālums līdz stāvai, simtiem pēdu dziļai kraujai — viss skaidrs. Manai dzīvei gals. Džoks — esmu jau jums stāstījis, cik ātri viņš nepieciešamības gadījumā spēj rīkoties, — sagrieza stūri pa kreisi, ar visu svaru uzgūla bremzēm, ieslēdza pirmo ātrumu, pirms rolsroisa motors noslāpa, tad sāka griezties pa labi brīdī, kad buiks deva triecienu. Buika vadītājs nebija paredzējis ne pusi no izcilā rolsroisa jaudas vai Džoka smadzeņu spara; mūsu priekšgals ar šaušalīgu metālisku kaucienu uzšķērda buiku, kas sāka griezties kā vilciņš, beigās nostādamies labila līdzsvara punktā uz uzbēruma kores, pakaļgalam neiedomājami tālu pārkaroties pār bezdibeņa malu. Vadītājs, kura ģīmis bija saviebts Dievs vien zina kādu jūtu krampjos, drudžaini raustīja durvju rokturi, viņa seja bija vienvienīga pretīgām asinīm klāta maska. Džoks izkāpa no rolsroisa, piegāja pie buika un domīgi palūkojās uz abām ceļa pusēm, piegāja pie sakropļotā buika priekšgala, atrada, kur pieķerties, un grūda no visa spēka. Buiks sasvērās un ļoti lēni padevās — Džokam atlika laika pieiet atkal pie mašīnas loga un draudzīgi uzsmaidīt šoferim, pirms mašīnas priekšgals paslējās augšup un tad joprojām vēl lēni izslīdēja no redzeslauka. Šoferis parādīja mums visus mutē esošos zobus, nedzirdami kliegdams, pirms nozuda; mēs dzirdējām buiku atsitamies pret klinti trīs reizes, pārsteidzoši skali, taču ne skaņas no tā vadītāja kliedziena, — laikam gan tie buiki aprīkoti ar labāku skaņas izolāciju, nekā varētu domāt. Domāju, lai gan pat tagad vēl neesmu gluži pārliecināts, ka pie stūres bija draudzīgais misters Brauns, tas pats, kurš tagad vēlreiz pierādīja, ka nāve lidmašīnas katastrofa no statistikas viedokļa ir neiespējama.

Biju izbrīnīts — un man bija pamats būt arī lepnam — par to, ka visas šīs intermēdijas laikā es nebiju izlaidis no rokas viskija pudeli. Tā nu es iedzēru un, tā kā apstākļi bija tik vienreizēji, piedāvāju arī Džokam.

—    Tas nu gan bija mazliet par atriebīgu, Džok, — es pārmetoši noteicu.

—    Drusku sadusmojos, — viņš atzina. — Atsaldētais uz riteņiem!

—    Viņš viegli būtu varējis nodarīt mums pāri, — es piekritu. Tad šo to pastāstīju Džokam, it īpaši dažus faktus par gaišziliem buikiem un šaušalīgajām — vai tiešām šis vārds jau tā nodeldēts? — briesmām, kādās es, kādās mēs esam iekūlušies, neraugoties uz manu neseno jauko un tik īso lakstošanos ap tādiem fantāzijas tēliem kā panākumi, drošība un laimīga dzīve līdz mūža galam. (Bija grūti noticēt, ka es vēl pirms tik neilga laiciņa būtu koķetējis ar garīgu mīļāko, vārdā drošība, kas taču ir vispārzināmi nedrošs izstrādājums.) Mana daiļrunība sita pat tik augstu vilni, ka ar šausmām izdzirdu pats sevi sakām, lai Džoks mani pamet. Lai glābj savu ādu, pirms kritis lielais likteņa cirvis.

—    Pupu mizas, — man prieks, ka varu nocitēt Džoka atbildi uz šo manu priekšlikumu. (Bet arī vārds “prieks” nav īsti patiess, Džoka uzticība kalpoja man tikai īsu brīdi un viņam pašam tā izdarīja lāča pakalpojumu, varētu pat teikt, ka šīs “pupu mizas” vēstīja viņa bojāeju.)

Kad viskijs savā ziņā bija mierinājis mūsu nervus, mēs aizskrūvējām pudeli un izkāpām no mašīnas, lai aplūkotu tās ievainojumus. Protams, jebkuras citas mašīnas vadītājs būtu to izdarījis pirmām kārtām un nosodījies par grūto likteni, taču rolsroisu īpašnieki nav ar pirkstu taisīti. Radiators bija nobrāzts, tas tecināja šķidrumu uz nokaitētā ceļa; pasažieru puses dubļusargs bija smagi sabuktēts, bet tomēr ne tik ļoti, ka būtu cietusi riepa. Ja būtu vajadzība, izrāde, tā sakot, varētu turpināties. Iekāpu atpakaļ mašīnā un apdomājos, kamēr Džoks tirinājās ap bojātajām vietām. Varbūt es iedzēru kādu malku no pudeles, bet kurš gan mani par to varētu vainot?

Neviens vairāk pa ceļu nebrauca, nevienā virzienā. Kāds sienāzis nebeidzami čīgāja; sākumā man tas krita uz nerviem, bet drīz vien iemācījos ar to sadzīvot. Kad biju visu apdomājis, vēl pārbaudīju pārdomu rezul tātus abējādi, turp un atpakaļ. Rezultāts bija nemainīgs. Tas man nepatika, taču — kur neko nevar darīt, tur neko nevar darīt, vai ne?

Mēs nogrūdām rolsroisu pāri kraujas malai. Nekaunos atzīties, ka raudāju, redzot, kā sausajā kanjonā iegāžas viss šis skaistums, šis spēks un daile, un vēsture pati gluži kā atejas podā noskalots cigāra gals. Pat nāvē mašīna bija eleganta; tā gāzās lieliem, majestātiskiem lokiem, gandrīz vai laiski atsizdamās te pret vienu klintsbluķi, te otru, un beigās apstājās dziļi lejā, ieķīlējusies ar apakšu uz augšu kādas dziļas plaisas mutē, jaukā apakšpuse kaila raudzījās pretī seksuālajam saules spožumam, tas ilga dažas sekundes, pēc tam kādas simt tonnas nogruvuma, ko bija izraisījusi mašīnas krišana, rēkdamas to apraka.

Buika vadītāja nāve salīdzinājumā ar šo bija nieks — televīzijas vērotājam redzēt reālu cilvēka nāvi nav nekas aizraujošs, bet kurš gan no jums, ilglaicīgajiem lasītājiem, ir redzējis, kā augšpēdus apvērsts mirst Sudraba spoka rolsroiss? Biju neizmērojami aizkustināts. Džoks šķita pat savā raupjumā to jūtam, jo viņš pievirzījās man tuvāk un teica mierinājuma vārdus.

—    Tas bija apdrošināts pret visiem gadījumiem, mister Cārlij, — viņš teica.

—    Jā, Džok, — es piesmacis atbildēju, — kā vienmēr, tu lasi manas domas. Bet tieši šobrīd mani vairāk interesē tas, vai šo rolsu varēs viegli atkal izvilkt?

Viņš drūmi paraudzījās lejup karstumā trīsuļojošajā, klintīm nosētajā dūmakā.

—    Kā tad cilvēks lai tiek tur lejā? — viņš iesāka. — Sajā pusē vienas vienīgas lavīnas, bet otrā pusē kaila klints. Ļoti grūti, sarežģīti.

—    Tiesa.

—    Tātad jums būtu jādabū tas ārā no tās plaisas, vai ne?

—    Atkal taisnība.

—    Ārkārtīgi sarežģīti.

-Jā.

—    Un pēc tam būtu jādabū atpakaļ te augšā?

—    Taisnība.

—    Tad būtu uz pāris dienām jāslēdz šis ceļš, kamēr strādā komanda, tā man šķiet.

—    Tā es arī domāju.

—    Reče, ja tas būtu kāds padumjš alpīnistu skuķis vai kādas vecas mamzeles mīļais sunītis, viņi uzdabūtu to augšā, ka nosvilptu vien, vai ne, bet šī tak viņiem skaitās dkai veca lūžņu kaste mašīna, vai ne? Cilvēkam patiešām vajadzētu to kasti ļoti, ļoti vai kaut ko no tās mašīnas, lai viņš traustos tur lejā. — Viņš iebikstīja man un izteiksmīgi piemiedza ar aci. Viņš nemācēja piemiegt nemanāmi, seja viņam parasti šausmīgi saviebās. Es arī viņam iebikstīju. Mēs apmierināti smīnējām.

Tad mēs klīdām prom kalnos, Džoks nesa mūsu vienīgo ceļasomu, kurā nu atradās pirmās nepieciešamības preces mums abiem, šīs mantas Džoks it kā būtu ar brīnumainu aukstasinību izglābis brīdī, kad rolsroiss it kā būtu jau kritis pāri kraujai.

“Kurp nu, Mortekaj?” tā varētu trīs vārdos izteikt manas domas, ejot pa šo svelmaino, putekļaino ceļu. Ir grūti konstruktīvi domāt, ja smalkie, baltie Ņūmeksikas smilšu putekļi ir uzlīduši augšup pa bikšu starām un pievienojušies sviedriem bikšu staklē. Vienīgais, ko spēju izdomāt, bija tas, ka zvaigžņu stāvoklis noteikti ir krasi antimortekajisks un ka, neprātojot vairs par gaužām sirdssāpēm, tomēr ir labi, ka esmu atbrīvojies no mašīnas, kas varbūt bija pati uzkrītošākā mašīna visā Amerikā.

No otras puses, kājāmgājēji Ņūmeksikā varbūt ir vēl aizdomīgāki par jebkuru automašīnu — šo faktu es sapratu, kad mums garām no pretējās puses padrāzās mašīna un visi tajā sēdošie noblenza mūs tā, it kā mēs būtu ārpuszemes civilizācijas pārstāvji, pusaudža sapnis. Mašīna bija kaut kāda veida varas pārstāvju mašīna, melnbalts Olds-mobile Super 88, un tā neapstājās — kāpēc gan tai vajadzētu apstāties? Amerikas Savienotajās Valstīs pārvietoties kājām ir tikai amorāli, nevis pretlikumīgi. Ja vien, protams, tu neesi klaidonis. Patiesībā tas ir gluži kā Anglijā — cilvēks drīkst vazāties apkārt un gulēt zem skaidrām debesīm, ja vien tam ir māja, kur atgriezties; likuma pārkāpums tas ir tikai tad, ja tev mājas nav. Šis pats princips nosaka to, ka nav iespējams aizņemties naudu no bankas, ja nauda tev patiešām vajadzīga; ja nauda tev nav vajadzīga, tu droši vari to aizņemties.

Pēc šķietami ilgām un daudzām stundām atradām ēnainu pleķīti zem kaut kādiem bezvārda izvārgušiem kociņiem, un šajā nepietiekamajā ēnā atslīgām zemē bez vārda runas.

—    Džok, kad garām uz mums vajadzīgo pusi brauks kāda mašīna, mēs pielēksim kājās un to apturēsim.

—    Labi, mister Cārlij.

To pateikuši, mēs momentā aizmigām.

15

Džons templietis, ko apmirdz slavas zelts, Deg kādā Parīzes laukumā dzīvs!

Vai lādas, ja aizbāznis mutē dzelts Un siekstā kakls nekustīgs stīvs?

Vai krūtīs vilkt sažņaugtās gaisu vēl var, Vai satriekto dūri virs galvas celt?

Vai kāju spert tā, ka pajūk viss bars?

— Viņš domā: glābs Jēzus Kristus gars.

The Heretic’s Tragedy

Pēc pāris stundām tikām rupji pamodināti, kad uz mūsu pusi braucoša mašīna apstājās, spalgi iekaukdamās. Tā bija tā pati oficiālā paskata mašīna, kas bija mums pabraukusi garām pirms tam, un no mašīnas izlēca četri būdīgi, rupji tēvaiņi, vicinot pistoles, roku dzelžus un citus likuma un kārtības simbolus. Mirklī, pirms vēl bijām kārtīgi pamodušies, mēs jau sasaistīti sēdējām mašīnā, mums apkārt bija šerifu palīgi un vietnieki. Džoks, kad bija apjautis stāvokli, sāka dobji rūkt un sasprindzināja muskuļus. Viņam blakus sēdošais šerifa palīgs ātri un glīti ar vēzienu uz aizmuguri iebelza pa Džoka augšlūpu un nāsīm ar španneri, kas bija pārvilkts ar ādu. Tas ir ārkārtīgi sāpīgi — Džokam acīs izsprāga asaras, rūkšana apklusa.

—    Klau, tā neiet! — es dusmīgi iesaucos.

—    Aizv’ries!

Es arī apklusu.

Viņi iesita Džokam vēlreiz, kad mēs ieradāmies šerifa mītnē kādas tukšas, mazas pilsētiņas vienīgajā ielā, platā un putekļainā. Džoks bija nopurinājis nost šerifa palīga uzbāzīgās rokas un vēl izgrūdis rēcienus, tā nu viens no viņiem bija nevērīgi pieliecies un pamatīgi iegāzis Džo-kam zem ceļgala locītavas. Arī tas ir krietni sāpīgi; mums visiem nācās brīdi pagaidīt, līdz viņš atkal varēja pastaigāt un ieiet iecirknī — Džoks ir pārāk smags, lai viņu varētu ienest. Mani viņi nesita, es biju rāms.

Rīcības plāns šajā konkrētajā iecirknī ir šāds: viņi jūs iekarina durvīs aiz roku dzelžiem un tad sit visai maigi, bet neatlaidīgi pa nierēm, ļoti ilgi. Ja gribat zināt — tas jums liek raudāt. Pēc kāda laika tas var likt raudāt jebkuram. Viņi neuzdod jums jautājumus, un viņi neatstāj zilumus, tikai vietā, kur iegriezušies roku dzelži, un to taču jūs nodarījāt sev pats, cenšoties atbrīvoties, vai ne?

“Es pievēru acis, vērsdams skatu sev sirdī, es lūdzos pēc kādas no senajām nopūtām, laimīgākām...”

Pēc kāda laika telpā ienāca šerifs pats. Viņš bija slaids, cītīgs un inteliģenta izskata vīrs, sejā viņam vīdēja nosodījums. Palīgi mums vairs nesita pa nierēm un novāca špannerus.

—    Kāpēc šiem vīriem nav izvirzīta apsūdzība? — viņš ledainā balsī vaicāja. — Cik reizes man jums jāsaka — aizdomās turētos nedrīkst pratināt, pirms nav izpildītas visas formalitātes?!

—    Mēs viņus nemaz nepratinājām, šerif, — viens no viņiem noteica tonī, kādā apakšnieki parasti nerunā. — Ja mumsīm būtu viņi jāpratina, viņamējie karātos ar galvu uz leju un mūsējie sistu šamējiem pa olām, jūs tak zin’, šerif. Mēs tikšanās sagatavoj’ šamējos prātus, lai jūs viņus var pratināt, šerif.

Viņš pamatīgi saberzēja sev sejas vienu pusi, skaņa bija tikko sadzirdama, likās, veca kundzīte tur glāsta savu mājas mīluli krupi.

—    Atvediet viņus pie manis, — viņš noteica un pagriezās prom.

“Atvediet” varbūt nebija īstais vārds, drīzāk “atvelciet”, jo mēs paši

nebūtu spējuši paiet. Viņš ļāva mums apsēsties, bet tikai tāpēc, ka nevarējām arī nostāvēt kājās. Tagad piepeši es patiešām biju ļoti nikns, un man šī emocija rodas reti, es jau kopš savas nelaimīgās bērnības esmu mācījies izvairīties no niknuma.

Kad spēju kaut ko pateikt caur elsām, tad pateicu viņam visu, it īpaši par diplomātisko pasi. Tas nostrādāja, viņš ari pats sāka izskatīties dusmīgs, varbūt mazliet nobijies. Mums noņēma važas un atdeva atpakaļ mantas, izņemot pistoli Banker’s Special. Džoka lugers atradās ceļasomā, kura man par lielu atvieglojumu nebija tikusi vērta vaļā — Džoks visgudri bija norijis tās atslēgu, un tajā satraukumā, ko šerifa palīgos radīja mūsu personīgo iekšu sabojāšana, viņi nebija atraduši laiku uzlauzt ceļasomas slēdzeni. Ceļasoma bija ļoti izturīga, un slēdzene — ļoti laba.

—    Un tagad jūs varbūt būsiet tik laipns un paskaidrosiet šo ārkārtīgi neparasto apiešanos ar mums, ser, — es teicu, uzmetot viņam visniknāko un riebīgāko skatienu, — un paskaidrosiet mums iemeslus, kādēļ lai es negribētu pieprasīt, lai manas valsts vēstnieks liek jums izpluinīt vilnu.

Viņš ilgi un domīgi noraudzījās manī, gudrās ačeles mirkšķinājās, smadzenes darbojās. Lai uz kuru pusi kaķis lēktu no jumta kores, es biju jau tagad sagādājis viņam raizes; labākajā gadījumā viņam nāksies nopūlēties ap krietnu dokumentu kaudzi, sliktākajā — pārciest daudzas nelaimes un bēdas. Redzēju, ka viņš nonācis pie slēdziena, iekšēji nodrebēju. Bet es uzbruku, pirms viņš vēl bija sācis runāt.

—    Ja jūs izvēlētos man nesniegt atbildi, es, protams, varu vienkārši piezvanīt uz vēstniecību un sniegt viņiem kailo acīmredzamo faktu izklāstu.

—    Nevajag tā pārspīlēt, mister Mortekaj. Es grasos jūs abus aizturēt aizdomās par slepkavību, un jūsu diplomātiskais statuss tajā spēles lauciņā nav ne žurkas sūdu čupas vērts.

Sāku sprauslāt kā īsts brits, lai apslēptu savas rūpes un raizes. Skaidrs, ka neviens nevarētu būt noskatījies Džoka nelielajā dusmu izvirdumā pie tā buika, — tik un tā no tāluma varētu izskatīties, ka viņš patiešām vēlas izglābt to nabaga vadītāju...

—    Interesanti, kuru tad es — mēs — būtu noslepkavojuši?

—    Miltonu Kvintusu Dezirē Krampfu.

—    Dezirē?

—    Te tā rakstīts.

—    Dieviņ tētīt! Vai esat pārliecināts, ka ne “Voulu” Krampfu?

—    Nē, — viņš teica, kā jau inteliģents cilvēks, ar tikko manāmu smaidu. Te rakstīts “Dezirē”. — Man radās iespaids, ka, ja viņš būtu bijis anglis, tad būtu ari atkārtojis manu “Dieviņ tētīt!”, taču radās arī iespaids, ka viņš bija gluži apmierināts ar to, ka nav anglis, varbūt — ka nav tieši tāds patukls anglis, kāds pašlaik cenšas vīrišķīgi turēties, atrodoties viņam pretī.

—    Uz priekšu! — es teicu. — Pamēģini mani nobiedēt.

—    Es nekad nemēģinu to darīt. Dažiem cilvēkiem es nodaru sāpes, tas ir mans darbs. Dažus cilvēkus es nogalinu — tas ari ir mans darbs. Kam gan vajadzīga iebiedēšana? Es neesmu no tiem policistiem.

—    Varu saderēt, ka savu psihoanalītiķi jūs biedējat gan. — To es izspļāvu un tūlīt pat vēlējos, kaut nebūtu izteicis. Viņš neveltīja man aukstu, tukšu skatienu. Viņš vispār nepaskatījās uz mani. Viņš skatījās uz galdu, kur bija vien švīkas un mušu mēsli, tad atvēra atvilktni un izņēma no tās vienu no tiem tievajiem, melnajiem, dzīslainajiem tabakas atgriezumu cigāriem, un aizkūpināja to. Viņš pat nepūta smirdīgos dūmus man sejā — viņš nebija no tiem policistiem.

Taču nezin kā, bet viņš tomēr bija pamanījies mani sabiedēt. Manas nieres sāka šausmīgi sāpēt.

—    Manas nieres šausmīgi sāp, — es teicu. — Un man vajag uz tualeti.

Viņš ar taupīgu žestu norādīja uz durvīm, un man izdevās tikt pa

tām ārā, sāpēs neiebrēcoties. Tualete bija maza un jauka. Atspiedu galvu pret vēso, flīzēm klāto sienu un gurdi pačurāju. Asiņu tur nebija, un tas mani pat pārsteidza. Tieši acu līmenī kāds bija iekasījis MOTHER F un tad acīmredzot ticis pārtraukts. Prātoju, varbūt cilvēks gribējis turpināt ar ATHER?, pēc tam saņēmos, atcerēdamies arī Džoka vajadzību; pirms iziešanas sakārtojos.

—    Tagad tava kārta, Džok! — es stingri noteicu, atgriezies šerifa kabinetā. — Man gan būtu vajadzējis palaist tevi pirmo. — Džoks izvilkās ārā, šerifs neizskatījās īpaši nepacietīgs — viņš neizskatījās nekāds, es vēlējos, kaut viņš vairāk izpaustu savas izjūtas. Nokremšļojos.

—    Serif, — es teicu, — es redzēju mistera Krampfa mirstīgās adiekas vakar — un viņš pilnīgi nenoliedzami bija miris no sirdstriekas pavisam dabiskā veidā. Kur te nāk iekšā tā slepkavība?

—    Jūs drīkstat runāt angliski, mister Mortekaj: esmu neizglītots vīrs, bet es daudz lasu. Misters Krampfs mira no dziļa dūriena ievainojuma sirdī. Kāds — droši vien jūs — ir iedūris viņam sānos ar garu, ļoti šauru instrumentu starp piekto un sesto ribu un pēc tam rūpīgi noslaucījis pavisam nelielo ādas asiņošanu, kas droši vien radusies pēc dūriena.

Rietumu krastā tas nav neparasts modus operandi: ķīniešu bandas, ko sauc arī par tongiem, šim nolūkam bija iecienījuši sešas collas garu naglu, bet japāņi tagad izmanto uzasinātu lietussarga stīpu. Tas ir tas pats itāļu stilets, laikam gan, tikai sicīlieši parasti dur no apakšas uz augšu, cauri diafragmai. Ja mistera Krampfa sirds būtu bijusi jauna un spēcīga, viņš būtu varējis arī pārciest tik nelielu caurduršanu — muskulis itin kā saraujas murskulī apkārt dūriena vietai —, bet mistera Krampfa sirdi nekādi nevarētu saukt par veselīgu. Ja viņš būtu bijis nabadzīgs vīrs, tad anamnēzē ierakstītā sirdskaite neradītu jautājumus un nāves apstākļi netiktu pamanīti, bet viņš pat nebija vīrs, viņš bija simt miljonu dolāru personifikācija. Mūsu valstī tas nozīmē pamatīgu spiedienu no dzīvības apdrošināšanas firmām, mister Mortekaj, un mūsu apdrošinātāju izmeklētāji pat Čikāgas speciālo policijas vienību var paņemt plikām rokām kā mazos ežus. Pat vispillākais dakteris tad ļ-ļo-oti, ļ-ļo-oti rūpīgi pārbauda šādu miljondolāru vērtu beigtu miesu.

Es mazliet apdomājos. Man atausa gaisma.

— Tā vecā kundze! — es iesaucos. — Tā hercogiene! Ja pasaulē vispār ir kāda Krampfa nīdēja un cepures adatas īpašniece vienā personā, tad tā ir viņa!

Viņš lēnām papurināja galvu. — Uz to neceriet, mister Mortekaj! Man jābrīnās, dzirdot jūs cenšamies piešūt savu noziegumu vismīlīgākajai un visnevainīgākajai vecajai mazajai kundzītei, kāda vien ir uz pasaules. Bez tam to mēs jau pārbaudījām. Baznīcā viņa apsedz galvu ar šalli, un viņas īpašumā nav nevienas cepures, nedz arī cepures adatas. Mēs apskatījāmies. Lai nu kā, viens no kalpiem apzvērēja, ka esot redzējis jūs ieejam Krampfa personīgajos apartamentos piedzērušu un apmēram tajā laikā, kad viņš mira, un ka jūsu personīgais kalpotājs Straps esot uzvedies kā vājprātīgs slepkava jūsu viesošanās laikā, viņš esot vienam kalpam sašķaidījis degunu un pārējos piekāvis. Vēl ļaunāk, jūs esat misis Krampfas mīļākais — mums ir patiešām aizraujoša liecība, ko sniegusi istabene, kas klāj viņas gultu, — tātad šeit iesaistīta gan nauda, gan sekss, dubults motīvs un arī iespēja. Manuprāt, jums vajadzētu visu izstāstīt tūlīt pat, sākot no tā, kur jūs noslēpāt slepkavības ieroci, la? man nav jūs jāliek pratināt.

Viņš atkārtoja vārdu “pratināt”, it kā viņam patiktu, kā tas skan. Būtu lieki teikt, ka man asinis bailēs stinga; tās jau pirms tam bija aukstas kā ielenes buča. Ja es būtu vainīgs, es būtu “raskoļījies”, ja piedosiet šo slenga vārdu, uz vietas, tik ļoti man negribējās vēlreiz sastapt šerifa palīgus, it īpaši ne frontāli. Ja Ziema nāk, vai Pavasar’s ir tālu? Un tomēr kāda vāra balstiņa čukstēja man ausī “un tomēr”.

—    Vai jūs gribat sacīt, ka esat arestējuši Johannu Krampfii? — es iesaucos.

—    Mister Mortekaj, jūs taču nevarat būt tik vientiesīgs, kā izliekaties. Misis Krampfa tagad pati ir miljoniem dolāru vērta. Nabaga šerifs nemēdz arestēt miljonus dolāru, miljoniem dolāru nevar būt ne mazākā traipiņa uz sirdsapziņas. Vai man pasaukt kādu, lai mēs varētu stenografet jūsu atzīšanos?

Ko gan es varēju zaudēt? Šā vai tā neviens mani nespētu pārāk neķītri noslānīt kādas mīļas, mazas, lielkrūtainas stenogrāfistes acu priekšā.

Tā nu viņš nospieda zvana pogu, un tad iekšā ieklamzāja visriebīgākais no palīgiem ar gaļīgajā dūrē iežmiegtu zīmuli vienā rokā, ar bloknotu otrā.

Varbūt es iepīkstējos, nedz es to atceros, nedz tas ir svarīgi. Šaubu nav, es nejutos savā ādā.

—    Vai jums nelabi, mister Mortekaj? — šerifs laipni apjautājās.

—    Patiesībā ne, — es atbildēju, — tikai prostatas sāpes. — Viņš pat nepajautāja, ko tas nozīmē; patiesībā pat labi, ka nepajautāja.

—    Mistera Mortekaja atzīšanās, — viņš mundri sacīja stenografējošajam nelietim, — tādā un tādā datumā man, tādam un tādam, divu liecinieku tāda un tāda klātbūtnē. — To pateicis, viņš norādīja uz mani ar pirkstu kā tāds televīzijas spēles vadītājs, tie gan ir veikli zeļļi. Es nevilcinājos — bija pienācis brīdis drusku pajārēties.

—    Es neesmu nogalinājis Krampfu, — es teicu, — un man nav ne jausmas, kurš to izdarījis. Esmu britu diplomāts, un man ir lieli iebildumi pret šādu apkaunojošu izturēšanos. Es iesaku jums vai nu tūlīt pat mani atbrīvot, vai ļaut piezvanīt uz tuvāko Lielbritānijas konsulātu, citādi jūsu karjerai neatsaucami būs gals. Vai varat uzrakstīt vārdu “neatsaucami”? — es pāri plecam pavaicāju stenografetājam, bet viņš vairs nepierakstīja, viņš nāca uz manu pusi, sažņaudzis španneri spalvainajā dūrē. Pat vēl pirms biju sarāvies kamolā, atvērās durvis un ienāca divi gandrīz identiski vīrieši.

Šis pēdējais Kafkas cienīgais skats bija pēdējais salmiņš — padevos histēriskai smieklu lēkmei. Neviens neskatījās uz mani, palīgs sāniski slīdēja ārā pa durvīm, bet šerifs aplūkoja vīru dokumentus, kamēr vīri lūkojās šerifam cauri. Tad arī šerifs izslīdēja ārā. Saņēmos.

—    Ko nozīmē šis iebrukums? — es vaicāju, joprojām irgdams kā nenormālais. Viņi bija ļoti pieklājīgi, izlikās to nedzirdam, apsēdās viens otram blakus pie šerifa galda. Viņi bija pārsteidzoši līdzīgi viens otram; tie paši uzvalki, tās pašas frizūras, tie paši glaunie diplomātportfelīši, tie paši vieglie pietūkumi zem glauni piegriezto uzvalku kreisajām padusēm. Viņi izskatījās pēc pulkveža Blačera jaunākajiem brāļiem. Iespējams, ka savā klusajā korektumā viņi bija diezgan bīstami cilvēki. Saņēmos un beidzu ķiķināt. Skaidri sapratu, ka Džokam šie vīri nepatīk, viņš bija sācis elpot caur degunu, tā ir droša pazīme.

Viens no viņiem bija izvilcis nelielu magnetofonu, mirkli pārbaudīja, vai tas darbojas, tad atspiedās pret atzveltni un sakrustoja rokas uz krūtīm. Otrais izvilka plānu brūna papīra aploksni, ar minimālu interesi izlasīja tās saturu, atspiedās pret atzveltni, sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņi ne reizi nepaskatījās viens uz otru, viņi nepaskatījās uz Džoku. Vispirms viņi brīdi skatījās griestos, it kā tie viņiem būtu kas neredzēts, tad viņi skatījās manī, it kā es būtu kas gluži pretējs neredzētam. Viņi skatījās man cauri, it kā būtu mani redzējuši katru mīļu stundu, bet redzētais viņiem neko nedotu. Viens no viņiem, kā paklausīdams kādai nemanāmai zīmei, beidzot paziņoja:

—    Mister Mortekaj, mēs esam nelielas federālas iestādes darbinieki, jums par šo aģentūru nekas nav zināms. Mūsu tiešais priekšnieks ir viceprezidents. Mūsu stāvoklis ļauj mums sniegt jums palīdzību. Mums radies priekšstats, ka jums steidzami nepieciešama palīdzība, un mēs varam sacīt, ka šis priekšstats izveidojies pēc cītīgiem pētījumiem jūsu neseno darbību sakarā, un šīs darbības vērtējamas kā muļķīgas.

—    Ak tā, — es muļķīgi noteicu.

—    Gribētos, lai jums ir skaidrs, ka mūsu interesēs nav formālā likumu ievērošana, tiešāk izsakoties, šāda likumu ievērošana bieži vien nonāk konfliktā ar mūsu specifiskajiem pienākumiem.

—    Jā, — es teicu. — Vai pazīstat puisi, vārdā pulkvedis Blačers? Vai, ja reiz par to runājam, kādu citu puisi, vārdā Mārtiends?

—    Mister Mortekaj, šinīs nepatikšanās mēs domājam, ka vislabāk spēsim jums palīdzēt, ja mudināsim atbildēt uz mūsu uzdotajiem jautājumiem, nevis jautāt pašam. Dažas pareizas atbildes spēj jūs izdabūt no šejienes desmit minūšu laikā; ja atbildes būs nepareizas vai atskanēs pārāk daudz jautājumu, mēs zaudēsim par jums interesi un vienkārši atdosim jūs atpakaļ šerifa rokās. Personīgi es, un tas nav domāts pierakstīšanai, es nu gan nevēlētos tikt aizturēts par slepkavību šinī valstī, un kā ar tevi, Smit?

Smits izteiksmīgi pakratīja galvu, lūpas cieši sakniebis.

—    Jautājiet droši, — es nopēkšķēju. — Man nav nekā slēpjama.

—    Nu, tas jau uzreiz par jūsu patiesumu neko labu neliecina, ser, bet šoreiz mēs piemiegsim acis. Vispirms vai jūs, lūdzu, mums nepateiktu, ko jūs izdarījāt ar kādas noteiktas fotogrāfijas, kas pirms tam atradās Mil-tona Krampfa īpašumā, kopijām un negatīvu?

(Vai zinājāt, ka senos laikos, kad jūrnieks nomira uz jūras un buru meistars šuva tam ciet brezenta uzvalciņu un kabināja klāt enkura ķēdi, pirms guldīt mironi jūras dzīlēs, pēdējais dūriens gāja cauri līķa degunam? Tas notika tādēļ, lai sniegtu mironim pēdējo iespēju atdzīvoties un iekliegties. Tajā brīdī es jutos tieši kā tas jūrnieks. Es atdzīvojos un iekliedzos. Šis pēdējais adatas dūriens beidzot bija atmodinājis mani no kataleptiskā transa, kādā laikam gan atrados jau pāris dienas. Pārāk, pārāk daudzi cilvēki zināja pārāk, pārāk daudz par manām sīkajām darīšanām — spēle bija galā, viss bija nācis gaismā, Dievs nebija savās debesīs, gliemis bija nost no ērkšķa un Č. Mortekajs bija dans la purée noire, tas ir, norakstāms. Viņš ir bijis dumjš.)

—    Kāds negatīvs? — es moži pajautāju.

Viņi gurdi saskatījās un sāka vākt kopā mantiņas. Es joprojām biju dumjš.

—    Pagaidiet! — es iekliedzos. — Cik stulbi. Negatīvs. Jā, protams. Tās fotogrāfijas negatīvs. Jā. Ak jā, jā. Patiesību sakot, es to sadedzināju, bija pārāk bīstami nēsāt to apkārt.

—    Mēs priecājamies, ka jūs to pateicāt, ser, jo mums ir iemesls ticēt, ka tā ir taisnība. Tik tiešām mēs atradām pelnu pēdas tajā, ē, dīvainajā kāju vannā mistera Krampfa personīgajā vannas istabā.

Jūs man piekritīsiet, esmu pārliecināts, ka šis nebija īstais brīdis, lai skaidrotu viņiem franču sanitāri higiēnisko iekārtu smalkumus.

—    Nu, tā nu tas ir, saprodet, — es noteicu.

—    Cik fotokopiju tur bija, mister Mortekaj?

—    Līdzās negatīvam bija divas; es zinu vēl vienu kopiju, Londonā, un no tās ir izgrieztas sejas — jūs droši vien to zināt.

—    Paldies. Mēs bažījāmies, ka jūs varētu izlikties, ka zināt arī par citām kopijām un mēģināsiet šīs zināšanas izmantot, lai sevi pasargātu. Tās nebūtu jūs pasargājušas, bet būtu mums radījušas daudzas neērtības.

—    Ak, tas labi.

—    Mister Mortekaj, vai esat sev pavaicājis, kā tas nākas, ka mēs šeit ierodamies tik drīz pēc slepkavības?

—    Klau, es teicu, ka atbildēšu uz jūsu jautājumiem, un es to darīšu: man ir iekšas, un esmu gatavs šīs iekšas izritināt jums priekšā — esmu pārbiedēts. Bet, ja jūs gribat, lai es uzdodu jautājumus pats sev, tad jums jāiedod man kaut kas ēdams un dzerams. Ēšanai derēs jebkas, mans dzeramais ir otrā telpā, ja Kingkongs un Godzilla nav to visu nozaguši. Jā, un kaut kas vajadzīgs arī manam kalpotājam.

Viens no viņiem izbāza galvu pa durvīm un kaut ko nomurmināja; mans viskijs, kam līmenis nebija pārlieku krities, parādījās galdā, un es kāri to iesūcu, tad pasniedzu pudeli Džokam. Puiši Brooks Bros uzvalkos nevēlējās dzert — droši vien viņu ēdienkarte sastāvēja no ūdens ar ledu un metāla tapām.

—    Nē, — es atkal ierunājos. — Es neesmu to sev jautājis. Ja es tiešām sāktu pats sev kaut ko jautāt par beidzamo trīsdesmit sešu stundu notikumiem, tad laikam būtu spiests secināt, ka pastāv vispasaules pret-mortekaja sazvērestība. Bet, ja tas jūs iepriecēs, pastāstiet man, kā.

—    Nē, mēs īpaši nevēlējāmies jums to stāstīt, mister Mortekaj. Mēs tikai vēlējāmies dzirdēt, ko jūs teiksiet. Pagaidām jūsu atbildes mums patīk. Tagad pastāstiet par to, kā jūs pazaudējāt rolsroisu. — Sajā mirklī viņi ieslēdza magnetofonu.

Atklāti pastāstīju par auto sadursmi, bet mazliet pārveidoju tai sekojošos faktus, pastāstot tiem abiem jaukus stāstus par Džoka galanto vēlmi glābt buiku, kad tas svārstījās uz kraujas malas; pēc tam stāstīju, kā mēģinājām uzdabūt rolsu atkal uz ceļa, kā riteņi sākuši buksēt, kā uzbēruma mala nobrukusi un kā mašīna pievienojusies buikam aizā.

—    Un jūsu ceļasoma, mister Mortekaj?

—    Spīdoša Džoka aukstasinība — viņš paķēra to pēdējā brīdī.

Viņi izslēdza magnetofonu.

—    Nav teikts, ka mēs tam visam noticējām, mister Mortekaj, bet tā nu ir gadījies, ka jūs pastāstījāt to, ko mēs gribējām dzirdēt. Tagad — vai jums klāt ir vēl kaut kas, ko jūs bijāt nodomājis atdot misteram Krampfam?

—    Nē. Goda vārds. Pārmeklējiet.

Viņi atkal sāka pētīt griestus, laika viņiem bija atiiku likām.

Tad klauvējiens, palīgs ienesa papīra maisu ar ēdienu; gandrīz noģību, saodis brīnišķīgo hamburgeru un kafijas aromātu. Džoks un es katrs apēdām pa diviem hamburgeriem; mūsu iztaujātājiem nepatika hamburgeru izskats. Viņi viegli pagrūda tos sānis ar plaukstas virspusi, unisonā, kā iepriekš samēģinājuši. Visam klāt bija pielikta arī maza kartona kārbiņa ar cili mērci, ko pārliet hamburgeriem. Es uzlēju tā pavairāk, un, ziniet, cili maitā viskija garšu.

Neatceros pārāk daudz par citiem jautājumiem, tikai to, ka tie ieilga, un daži jautājumi bija pārsteidzoši vispārējas un neskaidras dabas. Reizēm magnetofons bija ieslēgts, reizēm — izslēgts. Iespējams, ka visu laiku bija ieslēgts kāds cits magnetofons, kas atradās vienā no portfeļiem. Man radās iespaids, ka tiem abiem visa procedūra bija apnikusi līdz kaklam, bet es tobrīd jau biju tik miegains no ēdiena un dzēriena, un pārguruma, ka tikai ar grūtībām spēju koncentrēties. Pa lielākai daļai es vienkārši viņiem teicu patiesību — šādu ceļu iesaka sers Henrijs Votons (vēl viens vīrs, kurš devās uz ārzemēm, lai melotu) savu pretinieku maldināšanai. Kāds cits čomiņš reiz teica: “Ja vēlies saglabāt savu noslēpumu, ietin to godīgumā.” Es tinu un tinu izšķērdīgi. Bet, saprotiet, ja cilvēks spēlē tādu kā fugu, savijot patiesību un izdomu, tad pēc kāda laika cilvēkam sāk zust apjausma par realitāti. Mans tēvs vienmēr mani brīdināja nemelot tur, kur pietiktu ar patiesību; viņš agri bija sapratis, ka mana atmiņa — meļa būtiskākais aprīkojums — nav nevainojama.

— Vēl vairāk, — tēvs mēdza sacīt, — meli ir mākslas darbs. Mākslas darbus mēs pārdodam, nevis atdāvinām. Vairies no nepatiesības, mans dēls. — Tieši tāpēc es nekad nemeloju, kad pārdodu mākslas darbus. Protams, ka gluži kas cits ir mākslas darbu pirkšana.

Kā jau teicu, viņi uzdeva daudzus diezgan aptuvenus jautājumus, tikai daži no tiem šķietami bija attiecīgajai aptaujai būtiski. Ņemiet vērā, es faktiski nezināju, kāds tad ir šīs aptaujas mērķis, tāpēc varbūt es nebiju nekāds labais spriedējs. Likās, viņi grib kaut ko uzzināt par Dzirastrauku, kaut gan paši laikam zināja par viņu vairāk nekā es. No otras puses, viņi likās nezinām, ka Glogs ir miris, tas tiešām ir jocīgi. Pāris reižu pieminēju pulkveža Blačera vārdu, pat mēģināju izrunāt to kā “Blūčeru”, bet viņi uz to vispār nereaģēja.

Visbeidzot viņi sāka vākt nost savas mantiņas attiecīgajos portfelīšos ar tādu nobeiguma gaisotni, kas mani brīdināja par to, ka drīz nevērīgi un kā starp citu pirms promiešanas tiks uzdots lielais un galvenais jautājums.

—    Sakiet man, mister Mortekaj, — viens no viņiem nevērīgi, it kā starp situ noteica, celdamies kājās pirms promiešanas, — ko jūs domājat par misis Krampfu?

—    Viņas sirds, — es teicu rūgti, — ir kā spļāviens uz plaukstas, pa kuru sit Tartars — nav iespējams pateikt, uz kuru pusi tā šausies.

—    Tas ir jauki teikts, mister Mortekaj, — viens no viņiem sacīja, atzinīgi pamādams, — M. P. Sīļa citāts, vai ne? Vai no tā man jāsaprot, ka jūs uzskatāt viņu par atbildīgu pie jūsu tagadējā likteņa pavērsiena?

—    Skaidrs, ka tā, es tak neesmu pilnīgi tērēts nolāpīts idiots. “Spēļmantiņa” varētu būt īstais vārds pie jums Amerikā.

—    Te nu jūs varat arī kļūdīties, — otrais vīrs maigi piezīmēja. — Jums nav neviena saprātīga iemesla uzskatīt, ka misis Krampfa savās jūtās pret jums nav godīga. Un noteikti jums nav iemesla domāt, ka viņa jūs tīšām iegāzusi nelaimē.

Es norūcos.

—    Mister Mortekaj, nevēlos būt nekaunīgs, bet vai drīkstu jums jautāt, vai jums ir liela pieredze attiecības ar sievietēm?

—    Dažas no maniem labākajiem draugiem ir sievietes, — es atcirtu,

— lai gan es noteikti nevēlētos, lai mana meita apprecas ar kādu no viņām.

—    Skaidrs. Nu, es domāju, ka mēs vairs nekavēsim jūs doties ceļā, ser. Šerifam tiks pateikts, ka jūs nenogalinājāt misteru Krampfii, un, tā kā jūs vairs nešķietat sagādājam Vašingtonai rūpes, tad pašlaik mums vairs nav nekādas intereses par jums. Protams, ja mēs redzēsim, ka esam kļūdījušies, mēs spēsim jūs atrast.

—    Protams, — es noteicu.

Kad viņi jau gāja uz durvīm, es izmisīgi rakājos savās nabaga sajauktajās smadzenēs, līdz izdabūju no tām lielo, mezglaino un līdz šim neuzdoto jautājumu.

—    Kurš tad nogalēja Krampfu? — es pajautāju.

Viņi apstājās un tukšiem skatiem pavērās atpakaļ uz mani.

—    Mums nav ne mazākās nojausmas. Mēs ieradāmies šeit, lai paši to izdarītu. Tāpēc tam nav lielas nozīmes.

Brīnišķīga atvadu replika, tas jums jāatzīst.

—    Vai es drīkstētu iedzert vēl viskiju, mister Cārlij?

—    Jā, protams, Džok, dari tā; tavi vaigi tad atgūs sārtumu kā rozes.

—    T-nkš, klunkš, ums. Aākh. Nu, tad jau viss labi, vai ne, mister Čārlij?

Metos viņam virsū kā traks.

—    Skaidrs, ka nekas nav labi, plenderainais āmurgalva, tie divi bandīti ir nolēmuši mūs abus izšķaidīt, tiklīdz būsim ārā no šejienes. Klau, ja tu domā, ka tie divi šerifa palīgi bija īsti kuiļi, tad, redzi, viņi izskatās kā sieviešu tiesību līga salīdzinājumā ar šiem abiem mutīgajiem slepkavām. Šie divi ir visīstākie paša prezidenta nepatikšanu likvidētāji, un tās nepatikšanas esam mēs.

—    Nesaprotu. Tad kāpēc viņi mūs nenošāva?

—    Ak Dievs, Džok, klausies. Vai Mārtlends nebūtu mūs nošāvis, ja šī doma viņam liktos pievilcīga?

—    Jā, protams.

—    Bet vai to viņš būtu darījis Hāfmūnstrītas policijas iecirknī visu parasto kruķu acu priekšā?

—    Nē, protams, ne. Ak, nu es saprot’. Jēe, o-o-o.

—    Piedod, ka nosaucu tevi par plenderainu āmurgalvu, Džok.

—    Viss kārtībā, mister Cārlij, jūs tik bijāt maķentiņ kreņķīgs.

—    Jā, Džok.

Ienāca šerifs un atdeva mums visu no kabatām paņemto, ieskaitot manu revolveri. Patronas atradās atsevišķā aploksnē. Tagad viņš vairs nebija izmeklēti pieklājīgs, nu viņš mūs ienīda, un ļoti.

—    Man tika dots rīkojums, — viņš teica kā cilvēks, kas spļauj ārā no mutes asakas, — neaizturēt jūs par slepkavību, ko jūs izdarījāt vakar. Ārpusē gaida mašīna, un es gribētu, lai jūs kāpjat tajā un vairs nekad neatgriežaties. — Viņš ļoti cieši samiedza acis un turēja tās ciet, it kā cerētu atgriezties kādā citā laika plūsmā, tādā, kurā C. Mortekajs un Dž. Straps nekad nebūtu piedzimuši.

Mēs uz pirkstgaliem izgājām ārā.

Šerifa palīgi stāvēja kabineta priekštelpā, izstiepušies miera stājā, ar savai sugai raksturīgajiem bezdomu smīniem sejās. Piegāju tuvāk lielākajam un riebīgākajam no abiem.

—    Tava māte un tēvs ir tikušies tikai vienu reizi, — es teicu rūpīgi izmeklētiem vārdiem, — un tad kaut kāda naudiņa nonāca no vienām rokām otrās. Visdrīzāk, desmit centi.

Kad mēs atvērām ārdurvis, Džoks iejautājās: — Cik tas būtu angļu naudā, mister Cārlij, desmit centi?

Milzīga, nekārtīga paskata mašīna pēkšķēja un perdelēja ielas malā.

Tās šoferis, acīmredzams alkoholiķis, pavēstīja mums, ka vakars esot jauks, un man pietrūka dūšas viņam iebilst. Kad mēs kāpām iekšā, viņš paskaidroja, ka pa ceļam viņam jāpaņemot vēl viens pasažieris, un tur jau viņa bija uz ielas stūra, tik mīļa un neķītra maza staigule, kādu vien sirds varētu vēlēties.

Viņa apsēdās starp mums abiem, pieturot minimālos katūna bruncī-šus ciešāk pie nerātnajiem, jaukām bedrītēm klātajiem stilbiem, uzsmaidot mums krituša eņģeļa smaidu. Nav labāku zāļu pret raižu māktu prātu kā smuks skuķēns, vai ne? It īpaši, ja viņa izskatās dabūjama. Viņa pastāstīja mums, ka viņu sauc Sinderella Gotšalka, un mēs viņai ticējām — es gribu teikt, ka tādu vārdu taču neviens sev neizdomā, vai ne? Džoks iedeva viņai pēdējo malku, kas vēl bija pudelē. Viņa teica, ka skaidri zinot, ka tas ir viens riktīgs trakums — dzert alkoholu, vai tamlīdzīgus vārdus. Viņa bija sastīpojusi savas mazās, fifigās krūtis augšup gandrīz līdz zodam, jūs taču atceraties, tā mēdza darīt piecdesmitajos. īsāk sakot, mēs kļuvām tuvi draugi un bijām nobraukuši desmit jūdzes aiz pilsētas robežas, kad kāda aizmugurē braucoša mašīna ieslēdza sirēnu un sāka braukt mums blakus. Mūsu šoferis irgoja, kad nobrauca mašīnu malā un apstājās. Ar sirēnu aprīkotā mašīna iekaukdamās apstājās slīpi mums priekšā, no tās izlēca tie paši divi šerifa palīgi ar tiem pašiem smīniem ģīmjos, ar tām pašām pistolēm tēmēdami uz mums.

—    Ak, mans Dievs, — noteica Džoks, lai gan tā ir frāze, ko esmu viņam vairākkārt lūdzis nelietot. — Kas tad nu?

—    Visdrīzāk viņi būs aizmirsuši man pajautāt, kurš frizieris griež man matus, — es drosmīgi noteicu. Bet tas nebija šis jautājums. Viņi atrāva mašīnas durvis vaļā un vērsās pie mūsu dienvidu skaistules.

—    Atvainošanu, mis, cik jums gadu?

—    Jesiņ, Džed Tatlij, — viņa nosprauslājās, — tu zini, cik man gadu tikpat labi kā...

—    Saki gadus, Sindij! — viņš aši noskaldīja.

—    Četrpadsmit tūlīt būs, — viņa nosvepstēja, lūpiņu uzmetusi.

Man sirds bija papēžos.

—    Nu tad tā, netīrie izvirtuļi, ārā, marš! — sacīja šerifa vietnieks.

Viņi mūs nesita, kad nogādāja atpakaļ šerifa kantori, darba laiks bija beidzies, viņi bija nevaļīgi. Viņi vienkārši iegrūda mūs kamerā.

—    Līdz rītam, — viņi mums teica kā veciem paziņām.

—    Pieprasu, lai man atļauj piezvanīt!

—    Varbūt rīt, kad būsiet skaidrā!

Viņi mūs tur pameta, pat nenovēlējuši labu nakti.

Kamera īstenībā bija tikai no restēm vien veidots kubs, ja neskaita flīzēm klāto grīdu, kurai pāri klājās vēl arī plāna vēmekļu kārtiņa. Vienīgā mēbele tur bija plastmasas spainis bez vāka, spaini pēdējā laikā neviens nebija iztukšojis. No griestiem gāzās vairākus kilovatus spēcīga fluorescējoša, nežēlīga gaisma. Man trūka vārdu, kas atbilstu stāvoklim, taču Džoks bija atjautības kalngalos.

—    Nu, jē, šito pē ar dē nesajauksi! — viņš teica.

—    Tieši tā.

Mēs aizgājām uz to stūri, kas atradās vistālāk no šmucspaiņa, tad atbalstījām gurdos augumus pret restēm. Daudz vēlāk parādījās nakts dežurants, milzīgs pavecs resnis ar milzīgu seju kā bīskapa pakaļu, tik rozīgu un apaļu, un karstu. Viņš apstājās pie restēm un paošņāja, deguns viņam sāpināts saverkšķījās.

—    Jūs te smird kā vien cūks vai kas tamlīdzīgs, — viņš noteica, pārmetoši šūpodams lielo galvu. — Nekadanās nebūt domājs, ka vien pie-gaugušīg cilvēk var sev novest šitik cūcīgā paskatā. Jū, es ar var dzert pa laikam, abet es šitik cūcīg pīdzert nikād nivarēt.

—    Tie tak neesam mēs, kas te smird, — es pieklājīgi bildu, — tas ir tas spainis pa lielākai daļai. Vai varbūt jūs varētu to aiznest prom?

—    Nikā. Mumsīm ir šitiem darbiem sievišķ apkopēj, viš tagadiņās ir mājā. Un šā kā tā, ja pat es iznest to spain ārā, kur ta jūs vemt?

—    Mēs nemaz negribam vemt. Mēs neesam piedzērušies. Mēs esam britu diplomāti, un mums ir lieli iebildumi pret šādu apiešanos, un, kad mēs tiksim ārā no šejienes, tad būs liels skandāls, un kāpēc gan jums nepalīdzēt pašam sev un neļaut mums vienu reizi piezvanīt?

Viņš rūpīgi noberzēja savu lielo ģīmi, visu bez izņēmuma, pagāja diezgan ilgs laiks.

—    Ne-e, — viņš beidzot noteica. — Jāprasa šerifam atļauja, un viš ari būs mājā tagadītēs. Viņam netikās, ka viņu traucē mājās, ja nu vienīgi jāslepkavo kaukāzieši.

—    Nu tad vismaz iedodiet mums kaut ko, uz kā sēdēt, to taču jūs varētu, es gribēju teikt — paskatieties uz grīdu, un, redziet, šis uzvalks man izmaksāja, jā, četri simti dolāru.

Tas naktssargu ieinteresēja, tas bija viņam saprotams. Viņš pienāca tuvāk un rūpīgi aplūkoja manu ietērpu. Izmisīgi vēloties iegūt sarga simpātijas un līdzjūtību, es izstiepos un veicu pirueti ar plati ieplestām rokām.

—    Dēls, — viņš noteica, — tu ir apkrāpts uz līdzenu vietu. Kā ta, šitādu pašu Albukērkā tu būt dabūjis par simt un astoņdesmit pieciem.

Tomēr viņš pasniedza man cauri restēm kādu žūksni avīžu, pirms devās prom, galvu purinādams. Tik tiešām dabas dots džentlmenis.

Mēs izklājām avīzes uz vismazāk pievemtās grīdas daļas un apgūlāmies; pašā grīdas tuvumā smaka nebija tik neciešama. Miegs visžēlīgi mani pieveica, pirms es vēl biju sācis baidīties par nākamo dienu.

16

Man pirmā doma bija ta, ka melo viņš pārlieku.

Childe Roland

Saule uzausa kā liela, piedzērusies, sarkana seja, kas lūr tieši man acīs. Kad pavēroju rūpīgāk, tad izrādījās, ka tā tiešām ir liela, piedzērusies, sarkana seja, kas lūr tieši man acīs. Bez tam tā arī lipīgi smaidīja.

—    Mostās, dēls, — teica nakts dežurants, — jumsim ir viesis, un jumsim ir drošības nauda!

Pielēcu kājās un aši atkal apsēdos, iekviecies no sāpēm nierēs. Ļāvu, lai sargs palīdz man piecelties, bet Džokam izdevās pieslieties kājās bez palīdzības, viņš tik un tā to nepieņemtu no policista. Aiz šerifa palīga rēgojās garš, skumjš vīrs, kas no visas sirds centās pasmaidīt ar lūpām, kas bija radītas tikai kredīta atteikšanas frāzēm. Viņš pastiepa pāris jardus garu roku ar mezglainu plaukstu galā, mēs nepārliecinoši sarokojāmies. Uz mirkli man likās, ka pazīstu viņu.

—    Krampfs, — viņš noteica.

Apdomāju šo vārdu tā un šitā, bet nespēju to uztvert kā labu sarunas aizskumu. Beigās pārjautāju: — Krampfs?

—    Doktors Miltons Krampfs III, — viņš piekrita.

—    Ak, piedodiet. Cārlijs Mortekajs.

Mēs palaidām vaļā viens otra roku, bet turpinājām murmināt pieklājības frāzes. Pa to laiku nakts dežurants ļurkājās man apkārt, notraukdams mēslu plēksnītes no mana uzvalka.

—    Tinies nost, — es viņam beidzot uzšņācu, šī frāze ir piemērota šņākšanai.

Džokam un man vajadzēja nomazgāties; Krampfs teica, ka pabeigšot kārtot formalitātes sakarā ar drošības naudu un arī paņemšot mūsu

mantas. Mazgājamā telpā es pajautāju Džokam, vai viņš vēl nav atguvis ceļasomas atslēgu.

—    Jēziņ, mister Cārlij, es to noriju tikai pusdienas laikā, vai ne, un kopš tā laika es neesmu bijis.

—    Nu, nu, ir jau labi. Klau, bet vai tu nevarētu pamēģināt nu tā kā tagad, ko? Nevarētu?

—    Nē, nevarētu. Es nupatās tieši domāju, vai nevarētu, bet es nevaru. Droši vien ūdens kvalitāte mainījusies, tas man vienmēr rada aizsprostojumu.

—    Muļķības, Džok, pats zini, ka tu nemaz neesi dzēris ūdeni. Vai tu pie hamburgeriem paņēmi pietiekami daudz cili mērces?

—    Ko, to aso? Jā-a.

—    Labi.

Nakts dežurants dejoja pa telpu atvainošanās mokās, izrādījās, ka viens no šerifa palīgiem esot paņēmis līdzi uz mājām manu šaujamo, lai no rīta pa ceļam ienestu to ekspertīzei. Tā bija slikta ziņa, jo mūsu vienīgais adikušais ierocis bija ceļasomā ieslēgtais Džoka lugers, un atslēga šajā gadījumā atradās in petto. Sargs piedāvājās piezvanīt šerifa palīgam, bet man nebija vēlmes ilgāk kavēties — priekštelpā atradās faksa aparāts, un kuru katru bridi Lielbritānijas vēstniecība varēja atsūtīt atbildi uz jautājumiem, ko droši vien kāds tajā mašīnā ievadījis. Sūtnis taču bija skaidri pateicis, kā jūs atceraties, ka lieliskā britu karoga protekcija uz mani vairs neattiecas, un, tiklīdz noliegšanas akts izdarīts, mana diplomātiskā pase ir tikpat vērta kā viena šiliņa papīra banknote.

Ārpusē nakts bija melna kā mora vēders, lietus gāzās kā ūdenskritums: tajā novadā ja nu reiz līst, tad patiešām līst. Mēs braucām Kram-pfa lielajā, bālajā mašīnā — pakļaujoties savai sabiedrības slāņu izjūtai, Krampfs bija Džoku kopā ar ceļasomu iesēdinājis aizmugures sēdeklī. Pieklājīgi pavaicāju viņam, uz kurieni viņš mūs ved.

—    Nu kā, es nodomāju, ka jūs varētu vēlēties mazliet pie manis paviesoties, — viņš teica saviesīgā tonī. — Mums ir tāda kā ļoti nomaļa rezidence Līča krastā, droši vien tagad jāsaka — tā ir mana, un tur ir visas gleznas. It īpaši — tās īpašās, jūs jau zināt. Jūs taču gribēsiet tās apskatīt.

“Ak Dievs,” es nodomāju, “tā tikai man vēl trūka! Trakā miljonāra slepenā slēptuve, kur pilns ar vecām, bīstamām gleznām un jaunām, nesatraucamām mīļākajām.”

—    Tas būs burvīgi, — es teicu. Tad: — Vai drīkstu pavaicāt, mister Krampf, kā jums izdevās mūs tik ātri un īstajā laikā izglābt?

—    Noteikti. Tas bija viegli. Ja vakar es vēl biju tikai pretenciozs mākslas pazinējs, kam ir bagāts tētiņš, — visā savā mūžā es pats esmu nopelnījis varbūt kādus simt dolārus, nodarbojoties ar mākslas vēsturi, — tad šodien es jau esmu personificēti simt miljoni dolāru, nu, plus mīnus pāris miljoni, kurus dabūs Johanna, un šāda veida nauda šeit ikvienu dabūs ārā no cietuma. Es gribu teikt — nenotiek nedz kukuļdošana, nedz kas tamlīdzīgs, tai naudai vienkārši ir tev jāpieder. Ak jā, jūs laikam gribējāt vaicāt, kā es pats atrados šajā vietā? Tas arī ir viegli izskaidrojams. Ap pusdienas laiku es ielidoju rančo, lai nokārtotu visu ar līķa pārvešanu saistīto, to sūtīs ceļā, tiklīdz policija būs tikusi galā ar to. Ģimenes mauzolejs ir ziemeļos, Vermontā; vasarā nav ne vainas. Ziemā zeme tur ir tik sasalusi, ka viņi vienkārši nosmailina vienu galu un stāvus iedzen tevi zemē ar āmuru, ha, ha.

—    Ha, ha, — es pievienojos. Man pašam arī nekad nav bijis siltu jūtu pret savu tēvu, taču es nekad nebūtu par viņu teicis “tas” nākamajā dienā pēc tēva nāves.

—    Policisti rančo bija uzzinājuši par to sadursmi starp rolsroisu un, ā, to otru mašīnu, un viņi bija dzirdējuši, ka jūs esot aizturēti. Divi vīri no FIB vai citas kādas federālās iestādes ap to laiku jau bija uz vietas, un viņi drīz pēc tam devās prom, teica, ka jūs arī braukšot. Es izbraucu, cik vien ātri varēju, gadījumam, ja tie izdarījuši kādu muļķību. Es gribu teikt, ka zināju, ka cilvēks ar tādiem uzskatiem par Džordžoni kā jūsējie, tāds cilvēks nemaz nevar būt sirdī ļauns, ha ha. Jā, protams, esmu lasījis jūsu darbus, es katru mēnesi lasu Burlington Magazine, tā man ir obligātā literatūra. Es gribēju teikt, piemēram, ka nav iespējams pilnībā izprast Mondriana sasniegumus, ja nesaproti, ka Mantenja ir viņam norādījis ceļu.

Klusi vemstījos.

-— Tas man kaut ko liek atcerēties, — viņš turpināja. — Laikam taču jūs vedāt manam tēvam kādu audeklu. Vai jūs, lūdzu, man nepateiktu, kur tas atrodas? Tas droši vien tagad pieder man?

Es teicu, ka tā droši vien ir. Protams, ļoti iespējams, ka Spānijas valdībai šajā ziņā ir citi uzskati, bet, no otras puses, spāņi taču arī par Gibraltāru ir tādās pašās domās, vai ne?

—    Tas atrodas rolsroisā, piegruntēts pie mīkstās oderes. Man žēl, ka jums būs nelielas grūtības atdabūt rolsroisu, bet vismaz audekls pagaidām ir drošībā, vai ne? Ak jā, starp citu, vēl ir nelielas formalitātes pie kases, ko jūsu tēvs savas dzīves laikā nepaspēja nokārtot.

—    Tā?

—    Jā, tādas kā piecdesmit tūkstoši mārciņu, precīzāk izsakoties.

—    Vai tas nav samērā lēti, mister Mortekaj?

—    Ak jā, redziet, tas puisis, kurš faktiski nočiepa to audeklu, ir jau savu naudu saņēmis, tie piecdesmit taukšķi ir tikai mans mazais tā sauktais pourboire.

—    Saprotu. Nu, kur un kā jums to nogādāt? Droši vien Šveices bankā, slēgtais konts?

—    Dieniņ mīļais, nē, es nespēju iedomāties, kā tā nauda tur gulēs starp šokolādes kalniem un šaušalīgo sieru, un Alpiem pa vidu. Vai varētu dabūt to uz Japānu?

—    Noteikti. Mums Nagasaki ir tāda vietējās firmas filiāle; mēs jūs nodarbināsim, teiksim, par estētisko konsultantu, kontrakts uz pieciem gadiem par 11 000 mārciņu gadā. Vai labi?

—    Man derētu arī sešu gadu kontrakts par 10 000 mārciņu gadā.

—    Sarunāts.

—    Liels paldies.

Viņš uzmeta man tik godīgu skatienu, ka es gandrīz jau noticēju, ka viņš tiešām pildīs solīto. Viņš nepildīja, protams. Es negribu teikt, ka viņam bija žēl tos piecdesmit tūkstošus, — viņš vēl nebija gana ilgu laiku bagāts, lai sāktu būt skops. Nē, es gribēju teikt, gluži skaidrs, ka es viņa shēmās vairs nekādā veidā neiekļāvos, visādā veidā biju kļuvis lieks, ja viņš ļautu man daudz ilgāk dzīvot, tad tas nekādi neietilpinātos viņa plānos. Ja cilvēkam ir saprātīgs viedoklis par Džordžoni, tas vien nedod viņam tiesības un privilēģijas palikt dzīvam; Dievs mīļais, es taču vēl varētu nodzīvot gadiem ilgi, kļūdams pats sev par apgrūtinājumu un par nastu citiem.

Mēs turpinājām tērzēt.

Šķiet, ka viņš neko daudz nezināja par pārnešanu gruntēšanas ceļā — patiesībā tas ir pārsteidzoši, ja ņem vērā, ka viņš ir speciālists mūsdienu gleznotāju darbos. Mūsdienu vidusmēra gleznai nepieciešama restaurētāja palīdzība jau piecus gadus pēc krāsas nožūšanas; patiesi, daudzi audekli sāk plaisāt vai noslāņoties jau krietni ātrāk par pieciem gadiem.

Tā jau nav, ka gleznotāji nespētu apgūt pareizo tehniku, ja vien gribētu. Es domātu, tas drīzāk ir tāpēc, ka viņi zemapziņā kaunas rādīt savus darbus pēcnācējiem.

—    Vai esat drošs par to, ka šis, ā, process nebūs gleznu sabojājis? — Krampfs nerimās taujāt.

—    Klausieties, — es beidzot sacīju, — tādā veidā gleznas nav iespējams sabojāt. Lai pamatīgi sabojātu gleznu, jums ir vajadzīga stulba mājsaimniece, kas paņem lupatu un sodu vai metilspirtu, vai kaut kādu “pēc pašu receptes” gatavotu gleznu tīrīšanas līdzekli. Gleznu var sagraizīt sīkās strēmelēs, un pēc tam labs restaurators to var dabūt gluži kā jaunu vienā mirklī — vai atceraties to Veneru no Rokbija?

—    Jā, — viņš teica, — sufražiste ar cirvi, vai tā?

—    Un vēl ir iespējams uzgleznot pāri gleznai citu, un restaurētājs — varbūt pēc vairākiem gadsimtiem — to notīrīs nost līdz oriģinālajam gleznojumam vienā mierā. Vai atceraties sava tēva Krivelli?

Viņš saspicēja ausis, mašīna gandrīz noskrēja no ceļa.

—    Krivelli? Nē. Kāds Krivelli? Vai viņam bija Krivelli? Vai labs?

—    Tas bija ļoti labs, tā teica Bernardo Tati. Jūsu tēvs to nopirka Veneto 1949. vai 1950. gadā. Jūs jau zināt, kā Itālijā pārdod vecmeistarus, — nopietnākie reti kad iet tautās ar komerciālo galeriju starpniecību. Tiklīdz kāds īsti bagāts cilvēks dod ziņu, ka vēlas nopirkt nopietnus mākslas darbus, tā viņu ielūdz uz kaut kādu pili pavadīt tur nedēļas nogali. Tad titulētais pils saimnieks ļoti smalkjūtīgi norādīs, ka viņam drīz būšot jāmaksā valstij lieli nodokļi — Itālijā tas ir joks — un ka viņš varbūt pat būšot spiests pārdot kādu vecmeistara gleznu.

Jūsu tēvs šo Krivelli iegādājās tieši tā. Tam bija visslavenāko ekspertu parakstīti sertifikāti — tos viņi vienmēr paraksta, protams. Jūs taču to zināt. Gleznas sižets bija Jaunava un Bērns, bērnam bija pliks dibens, vēl tur bija liels daudzums granātābolu un bumbieru, un meloņu — gluži glīti. Tas līdzinājās Krivelli no Frika, bet bija mazāks.

Tad hercogs vai grāfs deva mājienu, ka nav gluži drošs par viņa īpašumā esošās gleznas nosaukumu, bet viņš redzot, ka jūsu tēvs neesot no tiem, kas uztraukšoties par tādiem sīkumiem, — un tik un tā taču glezna jāizved nelegālā ceļā, jo pastāv likums par mākslas darbu neizvešanu. Jūsu tēvs aiznesa gleznu pie kāda drauga mākslinieka Romā, kurš pārgruntēja audeklu un tad uzpindzelēja pa virsu kaut kādus futū-ristu vorticistu mēslus. (Atvainojiet, man piemirsās, ka tas ir jūsu lauciņš.) Trekni parakstīts un datēts ar 1949. gadu, audekls izgāja cauri muitai, saņēmis no amatpersonām tik vien kā žēlsirdības pilnu skatienu.

Nonācis atpakaļ štatos, jūsu tēvs aizsūtīja audeklu pie vislabākā Ņujorkas restaurētāja kopā ar zīmīti, kurā bija rakstīts: “Notīrīt mūsdienās pa virsu uzgleznoto; restaurēt un padarīt rādāmu oriģinālu.” Pēc pāris nedēļām viņš aizsūtīja restaurētājam vienu no savām slavenajām telegrammām, jūs jau zināt: TŪLĪT ZIŅOT PAR REZULTĀTIEM PĒDIŅAS MŪSDIENU PĒDIŅAS GLEZNAS LIETĀ.

Restaurētājs tad telegrafēja jūsu tēvam: ESMU NOŅĒMIS PĒDIŅAS MŪSDIENU PĒDIŅAS GLEZNU PUNKTS ESMU NOŅĒMIS PĒDIŅAS KRIVELLI PĒDIŅAS MADONNU PUNKTS TAGAD ATSEGTS MUSOLĪNI PORTRETS PUNKTS KUR LAI APSTĀJOS JAUTĀJUMA ZĪME.

Krampfs nesmējās. Viņš skatījās tieši uz priekšu, cieši turēja stūri, pirkstu kauliņi izspiedušies. Pēc brītiņa es cieņas pilnā balsī teicu: — Nu, pēc pirmā šoka jūsu tēvs sāka domāt, ka tas patiesībā ir ārkārtīgi smieklīgi. Un jūsu tēvu nemaz nebija tik viegli uzjautrināt.

— Mans tēvs bija vientiesīgs, ar seksu apsēsts ķēms, — viņš mierīgi

noteica. — Cik tad viņš bija izdevis par to gleznu? — Viņš saviebās, kad es pateicu, cik. Sarunas apsīka. Mašīna paātrināja gaitu.

Pēc brītiņa Džoks tā muļķīgi nokremšļojās.

—    Atvainojiet, mister Cārlij, vai jūs nevarētu palūgt, lai misters Krampfs drīzumā kaut kur pietur? Man vajag uz poda. Daba sauc, — viņš piemetināja pieklājības pēc.

—    Nu, tiešām, Džok, — es bargi noteicu, lai slēptu prieku. — Tev būtu vajadzējis par to padomāt, pirms tu sēdies mašīnā. Viss tās cili mērces dēļ.

Mēs piestājām pie diennakts ēstuves un moteļa. Pēc divdesmit minūtēm, piebāzuši vēderus ar ne visai labām ceptām olām, mēs izlēmām, ka tikpat labi varētu atlikušo nakts dalu pavadīt motelī. Džoks man iedeva ceļasomas atslēgu, tā bija kā jauna: biju jau gatavs, ka tā būs Džoka spēcīgās kuņģa sulas saēsta un izcaurumota.

Durvis es aizslēdzu, lai gan biju pilnīgi drošs par to, ka ar zūmēšanu Krampfs nogaidīs, līdz būs mūs aizvedis uz savu ļoti nomaļo privāto vasaras rezidenci. Kāpdams gultā, es nospriedu, ka jāveic ļoti rūpīga un objektīva mana stāvokļa analīze, ņemot vērā tikai faktus, ne emocijas. “Ja cerības ir māņi,” tā es sev teicu, “tad bailes arī ir māņi,” tāda prātula. Skaidrs, ka Mortekaja prāts kā ass asmens spēs izvest mani no šīs neciešamās, bet galu galā tomēr tik primitīvās sarežģījumu putras.

Kā par nelaimi, asais prāts aizmiga, tiklīdz to saturošais trauks saskārās ar spilvenu. Patiesībā tas bija ārkārtīgi neveiksmīgi, kā vēlāk izrādījās.

17

Re, ka mes, puscilveki, kaujamies. Bet beigu diena Dievs, domāju, gan atalgos, gan sodīs katru vienu.

Andrea, del Sārto

Cik sāpīgi indes dzelonis dzeļ, bet vēl daudz sāpīgāk ir atmosties bez tējas! Džoks, zelta cilvēks, atnesa man visdažādākos moteļa piedāvājumus, bet tēja nebija starp tiem. Kā saka Galiani: ja Parīze ir Eiropas kafejnīca, tad Amerikas Savienotās Valstis noteikti ir pasaules hotdogu lete.

— Fu-fu! — es teicu, bet tomēr mazliet ieēdu, lai darītu prieku Džokam.

Bija jau gandrīz pusdienas laiks; biju nogulējis veselas astoņas stundas. Nomazgājies, noskuvies un saģērbies visgaumīgākajās drānās, devos ārā rīta saulē, manī bija dzīvs sera Persija Bleikenija-Mortekaja, le Bouton Ecarlate kavaliera, gars. — Ala lanterne ar Sitojenu de Krampfu, —- es nomurmināju, notraušot nelielu puņķu traipiņu no nevainojami baltajām žabo mežģīnēm.

Ārpusē mūs gaidīja gaiši zils buiks.

A. L. Rouss reiz teica, ka patiešām liela vēsturiska atklājuma bridis līdzinās brīdim, kad cilvēks neviļus uzsēžas virsū kaķim. Tajā brīdī es jutos tieši kā tas vēsturnieks, faktiski tieši kā tas kaķis arī. Zinātņu doktors Krampfs, kurš atradās vadītāja vietā, noteikti nevarēja nepamanīt manu krietno palēcienu un aizžņaugto kviecienu, bet viņš cītīgi nopūlējās neizrādīt ne mazāko pārsteigumu. Džoks un es iekāpām mašīnā, jo acīmredzot tā tiešām bija tā pati mašīna, ar kuru mēs bijām šurp atvesti, un pēc pienācīga daudzuma “labrītošanas” mēs devāmies ceļā.

Domāju šādi un domāju tādi, kā ne reizi vien darījis Odisejs, locīdams lokano prātu. Ceļasomas atslēga, Džoka grūtā un spiedīgā darba auglis, bija divkārt svētīga: tā bija mani nodrošinājusi ar tīru apakšveļu un Džoku ar draudzīgā tuvumā atrodamu revolveri — šādas partnerattiecības bija gana spēcīgas.

Mana diplomātiskā pase varbūt tiktu atzīta par derīgu diezgan daudzās nelielās lidostās vēl divdesmit četras stundas, bet ilgāk gan ne. Mēs bijām divi, Krampfs pašlaik bija tikai viens pats. Biju pārliecināts, ka viņš grasās mani likvidēt, — gaišzilu buiku īpašnieki nekādi nevar būt mani draugi, un es pie tam pārāk daudz zināju par viņa nupat mantotās kolekcijas izcelsmi, arī vēl tādus sīkumus kā “kurš nogalinājis papu”, lai gan to viņš nevarēja par mums zināt. Krampfs, tas nu bija skaidrs, bija spiests mūs nogādāt pie malas kādā paša izvēlētā malā, ja mana frāze jums saprotama, taču tagad mēs bijām tādā stāvoklī, ka varējām liegt viņam šo iespēju.

Mēs braucām tālāk dienvidu un austrumu virzienā, pa ceļam apstājoties, lai paēstu drausmīgas pusdienas kādā vietā, sauktā par Fordstok-tonu, kur es slepus nopirku karti un izstudēju to, ieslēdzies izlietotā alus kabīnītē, lasi: tualetē. Tad mēs vēl drusku pabraucām pa ceļu, pāri Pekosas upei uz Sonoras pusi (nu vairs tikai vietvārdi, nekādas poēzijas). Pirms Sonoras es teicu Krampfam: — Atvainojos, dārgais draugs, bet mēs tomēr nevarēsim viesoties pie jums šajā nedēļas nogalē. — Viņa rokas palika uz stūres, bet viņš iesānis nobolījās uz mani.

—    Kā jūs to domājat?

—    Redziet, kaut kas ir atgadījies.

—    Es īsti nesapratu — kā kaut kas varēja atgadīties?

—    Nu, ja nu tā, es nupat saņēmu telegrammu.

—    Jūs nupat saņēmāt...

—    Jā, kas man atgādināja par kādu iepriekšēju norunu. Tā nu jūs varbūt būsiet tik laipns un Sonorā nogriezīsieties uz ziemeļiem?

—    Mister Mortekaj, es zinu, ka šis ir kaut kāds joks, tāpēc es mierīgi turpināšu ceļu uz Līci, he he. Ņemiet vērā, — viņš nosmēja, — es zinu, ka jūsu pistole atrodas ekspertīzē. Ja es to nezinātu, varētu nodomāt, ka jūs runājat nopietni, he he.

—    Džok, parādi misteram Krampfam lugeru. — Džoks parādīja, pārliecoties ar visu šaujamo pār sēdekli. Krampfs uzmanīgi aplūkoja revolveri, viņš redzēja, ka mazais Geladen rādītājs veras uz augšu, ja viņš kaut ko saprata no lugeriem. Tad viņš sāka braukt ātrāk, kas ir visai prātīgi, jo neviens nešaus nost šoferi, kas brauc ar ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā.

—    Džok, kreisā pleca īsto punktu, lūdzu. — Džoka lielā, ar svinu aprīkotā dūre kā tvaika āmurs krita, bet es pieturēju stūri, jo Krampfa roka nekam vairs nederēja.

Viņš palēnināja gaitu un apstājās: nav jau iespējams kārtīgi pabraukt, ja tek asaras. Es ātri iesēdos šofera vietā, un mēs turpinājām braukt — man bija tāda sajūta, ka uz ātrgaitas šosejas nr. 10 nav vēlams kavēties. Krampfs vienkārši sēdēja man blakus un auklēja roku, neko neteikdams, caur asarām skatīdamies uz ceļu. Tas bija skaidrs pierādījums viņa nelabajiem nolūkiem, jo godīgs cilvēks taču būtu sacēlis trobeli, vai ne?

Ebilīna atrodas simt piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Sonoras; daudzas no šīm jūdzēm mēs bijām pieveikuši nākamo divu stundu laikā, un Krampfs vienkārši sēdēja tur un neizskatījās līdz nāvei nobijies; viņa ticība simt miljonu dolāru spēkam joprojām bija neiedragāta. Pēc San-angelo — es pat iedziedājos “E lucevan le stelle”, kad braucām pilsētelei cauri, un operas mīļotāji sapratīs, kāpēc, — sāku lūkoties apkārt pēc piemērotas klusas vietiņas, jo tuvojās vakars, vakaros agri satumst, un drīz vien pēc Kolorādo upes šķērsošanas atradu kartē neiezīmētu zemesceļu, kas vijās paralēli kādas izžuvušas upes gultnei. Pārliecinājies, ka no šosejas mūs nevar redzēt, es izkāpu, bīdīdams Krampfu pa priekšu.

—    Krampf, — es teicu, — bīstos, ka tu vēli man ļaunu. Pašreiz tas neietilpst manos plānos, lai man pa pēdām dzenātos itin visi, Krampfus ieskaitot, tā nu man jākoriģē tavi plāni attiecībā uz manu personu. Vai es izteicos gana skaidri? Mans priekšlikums ir atstāt tevi šeit droši sasietu, silti apģērbtu, bet bez naudas. Nonācis lidostā, uzrakstīšu vēstulīti policijai, pastāstot, kur tevi meklēt, pievienojot tavu naudu, jo neesmu tāda veida zaglis. Diezin vai tu nomirsi, pirms tiksi atrasts. Vai kādi jautājumi?

Viņš vērtējoši manī skatījās, it kā prātotu izķidāt mani ar nagiem vien. Viņš neko neteica, viņš nespļaudījās.

—    Kabatas portfeli! — es teicu, uzsitot knipi. Viņš izvilka kaut ko plānu no čūskādas un rupji nosvieda to man pie kājām. Es to pacēlu, neesmu jau lepns. Tur bija vadītāja apliecība, vairākas labāko banku kredītkartes, kaut kādu šausmīgi neglītu bērnu fotogrāfijas un Medi-sona portrets. Portrets, protams, atradās uz tūkstoš dolāru banknotes.

—    Sīknaudas nav? — es pavaicāju. — Nē, droši vien tu tādu neturi klāt, tev netiktos smērēt rokas, nevar jau zināt, kur tā visur pabijusi. Un neizskatās, ka tu būtu paradis dot dzeramnaudas.

—    Mister Cārlij, — teica Džoks, — tādi bagātnieki kā šis nemēdz turēt parastu naudu kabatas portfeļos, viņiem biksēs ir tāds kā knaģis, kas pagatavots no zelta monētas.

—    Tiesa, Džok, teicami. Krampf, naudas knaģi, lūdzu.

Viņš negribīgi sniedzās pēc bikšu aizmugures kabatas, pārāk negribīgi, un es pēkšņi sapratu, kas vēl tur atradās — notēmēju spērienu viņam olās, viņš soli atkāpās, paklupa, kritienā izvilka Lilliput pistoli. Šāvienu es nedzirdēju, bet mana kreisā roka šķita kā izrauta ar visām saknēm, un krītot es vēl redzēju, kā Džoka zābaks saskaras ar Krampfa galvu.

Laikam jau uz pāris mirkļiem biju atslēdzies, sāpes bija neciešamas. Kad atģidos, Džoks apstrādāja manu padusi ar mašīnas aptieciņā atrasto tamponu; nelielā lode bija skārusi manu padusi, šaušalīgi to sašķērējot, bet par dažiem milimetriem tomēr neskarot dzīvībai bīstamo artēriju. Pirmās palīdzības aptieciņa mašīnā bija laba; kad bijām apturējuši asiņošanu un pamatīgi apsaitējuši plecu, pievērsāmies nekustīgajam Krampfam.

—    Tagad, Džok, sasien viņu, kamēr nav atguvies.

Ilgs klusuma brīdis.

—    Akh, mister Cārlij, akh, vai jūs pats viņu neapraudzītu?

Es paraudzījos. Viena viņa galvas puse izskatījās pēc Smith’s Potato Crisps paciņas. Beigta balle. Vēl viena Krampfu paaudze bija nolikusi savu kriketa nūju Mūžības tiesnešu būdā Lielajam tiesnesim pie kājām.

—    Nudien, Džok, tu esi neizturams, — es noskaldīju. — Divas reizes divās dienās. Esmu teicis un atkārtojis — es nepieļaušu, ka tu visu laiku nogalini cilvēkus!

—    Piedodiet, mister Cārlij, — viņš neapmierināts novilka, — bet es taču negribēju, vai ne? Es gribēju teikt — es glābu jūsu dzīvību, vai ta’ ne?

—    Jā, Džok, laikam gan. Piedod, ka ātrumā sakliedzu, — tu jau zini, ka man sāp.

Mēs viņu apglabājām slepus un nakts tumsā, varētu teikt, apveļot velēnas ar šauteņu durkļiem. Tad ilgu laiku ieklausījāmies, pēc tam klusi izbraucām atkal uz galvenā ceļa un devāmies tālāk uz Ebilīnu.

Tajā naktī no Ebilīnas izlidoja divas lidmašīnas — viena uz Den-veru, otra uz Kanzassitiju; mēs ar Džoku lidojām katrs savā.

—    Nu tad uz tikšanos Kvebekā, Džok, — es teicu.

—    Labs i’, mister Cārlij.

18

Tas vīrs bija bērnišķīgs mežonis,

Kas mācēja mīlēt, ne rakstīt, ne runāt.

Bet tas lai tomēr paliek atmiņās,

Jo rit man zvēriem pretī cīņā jāstājas,

Es visu pastāstīšu kādam, kam jums jātic!

A Death in the Desert

Jūs noteikti esat pamanījuši, ka līdz šim mana mudžeklīgā stāsta pavediens ir centies ievērot vismaz dažus traģēdijas pamatprincipiem pienācīgos likumus: es neesmu centies jums atreferēt, ko darījuši vai domājuši citi cilvēki, kad pats to neesmu zinājis; neesmu jūs raustījis bez jēgas pa darbības vietām; un es ne reizi neesmu iesācis teikumu ar vārdiem “pēc pāris dienām”. Katrs mana stāsta rīts ir bijis liecinieks dzērāja mazajai nāvei pamostoties, un katrs “lēnais vakars bijis krēslas stundā aizvilkts aizkars”. Kā jau norādījis Raimonds Cāndlers, angļi varbūt arī nav paši labākie rakstnieki pasaulē, bet viņi noteikti ir vislabākie garlaicīgie rakstnieki, ar citiem nevar ne salīdzināt.

Ja es ne vienmēr esmu gluži skaidri parādījis šo notikumu racionālo jēgu, tad daļēji tāpēc, ka jūs varbūt esat spējīgāki šādās lietās par mani, un daļēji arī tāpēc, atzīstos, ka mani uzjautrina atklājums, ka tie notikumi, kurus es domājos vadām, patiesībā ir valdījuši pār mani.

Sajās divās beidzamajās nedēļās mani uzjautrināja šī nodarbe — ieliet visu, ko atceros, stāsta veidnē, tas mani disciplinēja, taču tagad šīm muļķībām pienācis gals, jo dienas ir skaitītas, laika helikoptera propellera lāpstiņas nikni griežas un kuļ gaisu man virs galvas. Notikumi jau panākuši literatūru — man varbūt ir laiks vēl dažām netraucētām lapaspusēm;

pēc tam varbūt dienasgrāmatas piezīmēm; pēc tam, man ir tādas aizdomas, nekāda laika vairs nebūs, nekad.

Šķiet, tā ir kāda vulgāra ironija, bet laikam esmu atgriezies nomirt mājās manas ienīstās bērnības ainavu ielenkumā — likteņa ceļi tik tiešām ir neizdibināmi, kā Pets reiz teica Maikam, kad tie gāja pa Brodveju, vai varbūt tā bija O’Konela iela?

Nokļūt līdz šejienei nebija grūti. Šenonas lidostā Džoks izgāja cauri Imigrācijas kontrolei, vicinādams savu tūrista pasi, ierēdņi uz to pat nepaskatījās. Viņam rokās bija mana ceļasoma. Tad viņš izvēlējās vietējo aviolīniju uz Dublinas Kolinstaunas lidostu un gaidīja mani tur kādā jaukā krodziņā Jury’s Kolidžgrīnā.

Kas attiecas uz mani, tad es pavadīju klusu stundu Šenonas lidostas tualetē kopā ar puspudeli viskija, es biedrojos ar visdažādākajām ceļotāju grupām, stāstot visiem un katram, ka mana sieva, bērni un bagāža atrodas lidmašīnā, kas lido attiecīgi uz Dublinu, Beltastu un Korķu, un tad es, raudādams apnicīgas dzērāja asaras, tiku ārā no ēkas un iekšā taksometrā tā, ka pasi man neviens neprasīja. Droši vien viņi bija priecīgi, ka tiek no manis vaļā. Taksometra šoferis man sistemātiski noslauca naudaszīmes visa ceļa garumā, līdz mēs nonācām Malingarā, kur es no-skuvos, pārģērbos, mainīju izturēšanās veidu un akcentu, tad paņēmu citu taksi uz Dublinu.

Džoks atradās Jury’s krogā, kā runāts, taču viņš tur atradās tikai pa pusei; vēl pāris minūtes, un viņu būtu izmetuši ārā, jo viņš bija pielopo-jies galīgā ķēmā un kāds turklāt bija viņam iemācījis neķītru frāzi ķeltu valodā, kuru Džoks nepārtraukti dziedāja tautā populāras balādes meldiņā.

Mēs ar lēto nakts reisu aizlidojām uz Blekpūlu, izliekoties par piedzērušiem, lai neizceltos pārējo pasažieru vidū. Lidostas darbinieki gatavojās jau iet gulēt vai ko nu viņi tur naktīs dara Blekpūlā — viņi uzgrieza mūsu bariņam muguru. Mēs ar Džoku paņēmām katrs savu taksometru katrs uz savu pretīgo mazo viesnīcu. Man vakariņās bija kartupeļu biezputras pīrāgs, nezinu, ko ēda Džoks.

No rīta mēs iesēdāmies katrs savā vilcienā un, kā iepriekš sarunāts, satikāmies Karnfortas stacijas bufetē. Iespējams, ka jūs nekad neesat dzirdējuši par Karnfortu, bet jūs noteikti esat redzējuši to staciju, bufeti noteikti, jo tieši tur uzņēma filmu Brief Encounter un šīs īsās tikšanās ainu, vieta ir svēta tiem, kas ciena Sīliju Džonsoni. Mūsdienu Karnforta nevar pretendēt uz slavu ne ar ko citu — kādreiz tā bija plaukstoša metālrūpniecības pilsēta ar svarīgu dzelzceļa mezglu, tagad tā izceļas tikai ar ievērojamu un skaidri redzami tīšu neglītumu ikvienas ēkas ārpusē un to cilvēku neparasto jaukumu, kuri dzīvo šajās ēkās, — pat ja tie būtu banku menedžeri. Esmu dzimis piecas jūdzes no šīs pilsētas, vietā, ko sauc par Silverdeilu.

Karnforta ir Lankašīras galējais ziemeļrietumu stūris un reizēm sauc sevi par Vārtiem uz Ezeru novadu. Tā neatrodas gluži pludmalei piemērotā jūras krastā, patiesībā tā neatrodas nekur tā īpaši. Pilsētā ir daži labi krogi. Kad biju zēns, tur atradās arī kinoteātris, bet man nekad neļāva uz turieni iet, un tagad tas ir slēgts. Dabiski, tur ir bingo zāle.

Viena no viesnīcām pieder jaukam resnam itālim, vārdā Dino, uzvārds nav svarīgs; pazīstu viņu, kopš biju bambino. Teicu viņam, ka nupat esmu atgriezies no Amerikas, kur esmu iedzīvojies dažos ienaidniekos, un ka man jāslēpjas.

—    Nēuztraucieties, mister Cārlij, tie nollāpītie sicīliešu nelieši nēat-radīs jūs šētan. Ja ēs tos rēdzēšu tūvumā, tad ātri dābūšu policiju, mūsējie ir lāga zēni, nēbaidās noē smirdīgiem mafiosi.

—    Viss ir daudz sarežģītāk, Dino. Man šķiet, labāk būs, ja tu klusītēm pateiksi man pašam, ja kādu redzēsi.

—    Lābs ir, mister Cārlij.

—    Paldies, Dino. Evviva Napoli!

—    Abassa Milano!

—    Cazzone pendmte! 1 — mēs nokliedzām to kopā, mūsu sendienu saukli.

Džoks un es palikām tur pilnīgā noslēgtībā kādas piecas nedēļas, līdz bija sadzijusi mana paduse un es biju uzaudzējis vairāk vai mazāk ticamu bārdu. (Gribu šeit piebilst, ka Dino nebija ne mazākās jausmas par to, ka viņš varbūt sniedz patvērumu ļaundariem.) Es vairs nekrāsoju matus un neēdu cieti saturošus ēdienus, tāpēc drīz vien izskatījos pēc septiņdesmitgadīga veča, kas turas labā fiziskā formā. Visbeidzot, pirms iziet uz ielas, es izņēmu no mutes abus augšējos acu zobus, kas man sastiprināti kopā ar stipiņu. Ja mani augšējie priekšzobi tā balstās uz apakšlūpas, es izskatos pēc senilas plānprātības iemiesojuma; kad misis Spona mani tādu ierauga, viņa vienmēr spiedz. Ļāvu saviem apspūrušajiem matiem izaugt gariem un kupliem, nopirku labu tālskati un pievienojos putnu vērotājiem. Tas ir pārsteidzoši, cik daudzskaitlīgs mūsdienās ir putnu vērotāju pulks — kādreiz ornitoloģija bija sarūgtinātu skolotāju slepenā kaislība, tai nodevās arī ķertas vecmeitas un mazi, vientuļi zēni, taču tagad putnu vērošana kļuvusi par tikpat parastu nedēļas nogales izklaidi kā paklāju tamborēšana vai mainīšanās ar sievām. Kad vēl gāju skolā, man ļoti patika vērot putnus, tā nu tagad es mācēju pareizos saucienus un, patiesību sakot, aizrāvos ar šo hobiju no jauna, patiesi priecājoties par nelielajiem pārgājieniem.

Sajā Lankašīras nostūrī atrodas vienas no Anglijā labākajām putnu vērošanas vietām — miljoniem jūras un sauszemes putnu ir apsēduši Morkembas līča plašos sāls purvus un palieņu līdzenumus, un Leiton-mosas niedrāji ir dabas liegums — īsta paradīze pīlēm, gulbjiem, kaijām un pat lielajiem dumpjiem.

Iedevu Dino trīssimt mārciņu, un viņš nopirka man lietotu tumšzaļu Mini vāģi, reģistrējot to uz sava vārda. Uzlipināju tam dažus saukļus un reklāmas: GLĀBIET LEVENSHOLU, BALSOJIET PAR KONSERVATĪVAJIEM, APMEKLĒJIET STĪMTAUNU! Jums taču jāatzīst — izdomas pilna maskēšanās. Mums izdevās sadabūt Džokam ietonētas kontaktlēcas, kas viņa pārsteidzoši zilās acis padarīja netīri brūnas. Džokam kon-takdēcas ļoti patika, viņš tās sauca par savām saulenēm.

Pa to laiku man likās gana droši ļoti piesardzīgi pāris reižu piezvanīt uz Londonu, kur dažādi nerātni draugi apmaiņā pret krietnām naudas summām ķērās pie darba, lai radītu Džokam un man jaunus dokumentus un identitātes, lai mēs varētu tikt uz Austrāliju un uzsākt jaunu dzīvi starp Sīlām un Koberiem. Jaunas identitātes izveidošana ir ļoti dārga un prasa daudz laika, bet tagad, kad narkotikas ir tik ikdienišķa lieta, pats jaunas identitātes iegūšanas process ir daudz vieglāks nekā agrāk. Vienkārši jāatrod kāds vecis, kas heroīna jomā rakstāms ar lielo H, kam nav vairs daudz atlicis ko dzīvot, kam ir zināma līdzība ar tevi. Tad tu ņem viņu savā aizbildniecībā — drīzāk to dara tavi nerātnie draugi —, tu viņu izmitini, apgādā ar H un pabaro, kad viņš ir spējīgs kaut ko norīt. Tu nokārto, ka viņa Obligātās apdrošināšanas iemaksas tiek izdarītas, tu nopērc vecim pasi, viņa vietā nokārto auto vadīšanas eksāmenu, tu atver noguldījumu rēķinu, ko var papildināt pa pastu, tu iekārto viņu darbā izdomātā amatā reālā darba vietā. (Darba “devējs” dabū atpakaļ vecim izmaksāto algu skaidrā naudā un dubultā apmērā.) Pēc tam tu samaksā ļoti dārgam amatniekam par to, ka viņš jaunajā pasē ievieto tavu paša fotogrāfiju, un tu jau esi cits cilvēks.

(Protams, tas narkomāns tagad kļūst tā kā lieks; tu vari likt kādam viņu profesionāli novākt, bet tas nemaz nav nepieciešams un mūsu laikos arī pārāk dārgi maksā. Vislabākais un lētākais veids ir trīs dienas liegt viņam attiecīgās zāles, līdz viņš pilnīgi nav savā ādā, tad jāpamet viņu vienu sabiedriskajā tualetē, šajā ziņā Pikadilli metro stacija ir tā labākā, kopā ar šļirci, kurā iepildīta dubulta deva, tad jāļaujas Dabas žēlsirdīgajai varai. Policists uz viņu pat lāgā nepaskatīsies. Iespējams, ka narkomānam tā ir vislabākā izeja; dieniņ mīļo, viņš taču būtu varējis vēl gadiem ilgi vilkt nožēlojamu eksistenci utt.)

īsāk sakot, liekas, viss bija labi, izņemot to, ka Viljams Hikijs vai kāds cits no tiem avīžniekiem vienu vai divas reizes izmeta netiešas norādes par to, ka daži Augsti stāvoši cilvēki ir saņēmuši dažas īpatnējas fotogrāfijas, kas varētu attiekties uz Dzirastrauka darbību, bet tikpat labi varētu uz viņu arī neattiekties. Ja tā, tad es patiesībā nevarēju iedomāties, kurš aiz tā visa stāv, — taču ne Johanna? Vai varbūt kāds no Dzirastrauka baismīgajiem draugiem? Mārtlends? Neļāvu, lai tas mani padara bažīgu.

Vakar vakarā, kad iegāju Dino viesnīcas bārā izsalcis kā vilks, izstaigājies pa svaigu gaisu, es būtu gatavs jebkuram apgalvot, ka viss ir pa pirmo. Pēcpusdienu biju pavadījis niedrājā, man bija laimējies vairākas minūtes pašam savām acīm ar tālskati vērot pārīti cekulaino zīļu, tās sauc Bearded Tits, tulkojumā arī — bārdainie ciči, — un, ja jūs domājat, ka tāda putna nemaz nav, tad apskatieties paši putnu enciklopēdijā. Un tas bija tikai vakar vakarā!

Vakar vakarā, kad iegāju bārā

Bārmenim būtu vajadzējis pasmaidīt un teikt: — ’bvakar, mister Džek-son, ko tad ņemsim? — Es gribu sacīt, ka tieši to viņš man ir teicis nedēļām ilgi.

Tā vietā viņš mani naidīgi nopētīja un sacīja: — Nu, ko, Pedij, parasto, ko? — Biju pilnīgā neizpratnē.

—    Domā ātrāk, vecais, — bārmenis neapmierināts purpināja, — citi cilvēki arī grib dzert, saproties.

Divi svešinieki bāra letes otrā galā nevērīgi pētīja manu attēlu spogulī aiz pudelēm. Sagrīļojos.

—    Oi, lobs ir, lobs ir, — es piesmacis rūcu, — prūtums, pūrustū! Nēvūjug skoistēs!

Bārmenis pastūma man pāri letei dubulto Jameson’slru viskiju.

—    A tu neiecieš, — viņš teica, — citādi neapkalpošu.

—    Sūds, — es noteicu un nevīžīgi ieleju viskiju rīklē. Ar plaukstas virspusi noslaucīju muti, nožagojos, izlīdu ārā. Par laimi, nopietna putnu vērotāja pārgājienu ietērps daudz neatšķiras no īru flotes matroža dzeršanai domātā tērpa. Uzskrēju augšā un ieraudzīju Džoku sēžam gultā un lasām muļķībās.

—    Nāc! — es teicu. — Viņi ir mums uz pēdām!

Bijām pastāvīgā gatavībā katram gadījumam, tāpēc izmetāmies no viesnīcas pa virtuves durvīm jau kādas deviņdesmit sekundes pēc tam, kad biju izgājis no bāra, un mēs metāmies uz garāžu, kur biju novietojis savu mazo mašīnīti. Iedarbināju motoru, braucu ārā no garāžas ejas; biju pavisam mierīgs, viņiem nevarēja būt ne mazākā pamata mani turēt aizdomās.

Tad es nolamājos, izslēdzu motoru, mani paralizēja riebums.

—    Kas’p’lietu? Mister Cārlij, vai kas piemirsts?

— Nē, Džok, es kaut ko atcerējos.

Biju atcerējies, ka netiku samaksājis par viskiju un ka bārmenis nebija licis man samaksāt. Piedzēruši īru jūrnieki diezin vai kādreiz ir atvēruši personīgos kredīta rēķinus cienījamās provinces viesnīcās.

Atkal iedarbināju mašīnu, nežēlīgi iespiedu pedāļus grīdā, izbraucu no pagalma uz ielas. Kāds vīrs, kas stāvēja uz stūra, pagriezās un traucās atpakaļ uz viesnīcu. Skaitīju lūgšanu, kaut viņu mašīnas priekšgals būtu pagriezts uz otru pusi.

Mazais vāģis bez protestēšanas ļāvās ātram braucienam ārpus pilsētas līdz Milhedas ceļam ziemeļos; tieši pirms otrā dzelzceļa tilta paguvu pārbraukt pie sarkanās gaismas un nogriezties pa kreisi uz Heghauzas un tīreļa pusi. Ceļš pārvērtās takā, tad vienkārši dubļos iemītā sliedē, mēs pieplacinājām kaut kādas dzeloņstieples, laidāmies lejup pa stāviem strautu krastiem, ar rokām cēlām un stūmām mašīnīti pāri purvainām slīkšņām, lādējāmies, skaitījām lūgšanas un ieklausījāmies, vai nedzird sekotājus. Pa kreisi no mums kāds trīsgalvains Cerbers sāka vājprātīgi riet un ķilkstēt. Turpinājām ceļu uz rietumiem, ienīstot šo suni pamatīgi un līdz sirds dziļumiem, tad atradām Kīras upi, vienkārši iekrītot tajā. Precīzāk izsakoties, mašīnīte iekrita upes krasta veidotajā gravā un tur arī palika, ar priekšgalu ieurbusies plūstošajās smiltīs, jo jūrā bija bēgums un ūdens tālu. Paķēru nu jau gandrīz tukšo ceļasomu, Džoks paķēra mugursomu, un mēs iebridām straumē, noelsdamies vien, kad ledainais ūdens sasniedza gurnu līmeni. Otrā Ierastā mēs apstājāmies, pirms rāpties augšā pa krauju un parādīt savus siluetus pret debesīm; kādu pusjūdzi mums aiz muguras rēca kāda mašīna pirmajā ātrumā; divi starmešu gaismas kūļi apmeta loku pret debesīm, tad pēkšņi nodzisa.

Zvaigznes spoži spīdēja, bet mēs bijām pārāk tālu, lai vajātāji varētu mūs saredzēt; mēs uzrāpāmies kraujā — ak, cik ļoti es priecājos par savu jaunatgūto fizisko varēšanu! — un devāmies uz ziemeļrietumiem, uz to pusi, kur pāri mirguļojošajiem purvaino dubļu klajumiem sešas jūdzes tālāk spīdēja Greindžouversendas ugunis.

Tas viss kopā ārkārtīgi atšķīrās no jebkā cita, kas ar mani jebkad ir noticis, tas bija dīvainākais ceļojums, kāds man jebkad bijis. Tumsa, nedzirdamais, bet nojaušamais jūras tuvums, apjukušu putnu baru spārnu švīkoņa un plaukšķēšana, mūsu pēdu plakšķi slapjajās smiltīs un tās bailes, kas mūs dzina pāri tukšajam līcim uz tālīno, tik tālo mirguļojošo uguntiņu pusi.

Bet man bija viena priekšrocība — atrados pazīstamā vietā. Man bija plāns nonākt Plūstošo smilšu laukā — divas jūdzes lielā nodevīgā smilšu lagūnā — un tās visbīstamākajā punktā, pēc tam pagriezties uz ziemeļaustrumiem un aiziet līdz plūstošo smilšu lamatu visšaurākajai vietai, un tur pāriet pāri otrā pusē. Tajā vietā Silverdeilas draudzīgais krasts vēl divas jūdzes stiepās tieši uz ziemeļiem. Tas gan bija atkarīgs no tā, vai mēs būtu pārbriduši Kīrai pareizajā vietā, kā arī no tā, vai paisuma— bēguma līmenis ir tieši tāds, kā man likās, un man nebija citas iespējas, kā vien cerēt, ka nekļūdos nevienā no saviem pieņēmumiem.

Tieši tobrīd sākās murgs.

Džoks loba uz priekšu dažus jardus pa kreisi no manis, kad mēs abi jutām, ka esam uz līganas zemes. Darīju to, kas tādos gadījumos jādara, — turpināju strauji kustēties, bet puslokā virzoties atpakaļ uz iepriekšējo atrašanās vietu. Džoks to nedarīja. Viņš apstājās, nostenējās, centās atmuguriski kāpties atpakaļ, sāka šļankāties, pamatīgi iestiga. Nometu ceļasomu un sāku tumsā medīt viņu rokā, kamēr viņš sauca mani no bailēm tik augstā balss tonī, kādu ne reizi vēl nebiju no viņa dzirdējis. Saķēru viņa roku un arī sāku grimt. Nometos guļus, tagad slīkšņā bija tikai mani elkoņi. Tas bija kā vilkt ārā no zemes lielu ozolu. Nometos uz ceļiem, lai varētu labāk atsperties, bet ceļgali tūlīt iegrima smilšu putrā biedējoši ātri.

—    Gulsties uz vēdera, — šņācu viņam.

—    Nevaru, mister Cārlij, esmu līdz vēderam.

—    Pagaidi, sadabūšu somu.

Man nācās uzšķilt sērkociņu, lai atrastu ceļasomu, tad vēl vienu, lai atkal sameklētu Džoku mokošajā slapju smilšu mirgā zvaigžņu gaismā. Pagrūdu ceļasomu uz priekšu, viņš uzlika uz tās rokas, pievilka sev pie krūtīm, iedzina somu dubļos, uzguļoties tai ar visu svaru,

—    Nav jēgas, mister Cārlij, — viņš beigās izdvesa. — Esmu līdz padusēm iekšā, un es vairs nevaru paelpot, gandrīz nemaz. — Tā vairs nebija viņa balss, bet šausmīga ķecerība par balsi.

Aiz mums — ne pārāk tālu aizmugurē — dzirdēju ritmiskus soļus plakšķam pa slapjām smiltīm.

—    Lasās prom, ātri, mister Cārlij!

—    Jēzus, Džok, kas tad es, tavuprāt, esmu?

—    Neesiet muļķis, — viņš elsa. — Tinās pro’! Bet vispirms izdariet labu darbu. Jūs tak zin. Es negribu šitā mirt. Var vēl vilkties pusstundu. Uz priekšu! Dari to!

—    Ak Dievs, Džok! — es šausmās dvesu.

—    Dari to, esi čoms! Ātri! Ar kāju!

Šausmās un pretīgumā pietrausos kājās. Pēc brīža es vairs nespēju klausīties skaņās, kādas viņš raidīja, un tad es ar kreiso kāju uzkāpu uz ceļasomas un ar labo kāju uzminu viņam uz galvas, vēl pagriežot papēdi. Trokšņi bija briesmīgi, bet viņa galva neparko negrima muklājā. Drudžaini spēru tai virsū ar kāju, atkal un atkal, līdz kamēr skaņas apklusa, pēc tam es izķeksēju ceļasomu, paķēru to un akli aizskrēju, raudot no šausmām un bailēm, un mīlestības.

Kad izdzirdu ūdens guldzēšanu zem sevis, tad uzminēju, kur atrodos, metos iekšā ūdenī, man bija vienalga, vai tā bija īstā vieta šauruma pārpeldēšanai vai ne. Pārkļuvu pāri, labā kurpe palika dubļos — tā kurpe, paldies Dievam, — un skrēju uz ziemeļiem, un katrs elpas vilciens vai plēsa elpvadu pušu. Reiz es pakritu un nespēju piecelties; aiz manis pa kreisi redzēju tumsā lipināmies lāpas — varbūt kāds no viņiem ir pievienojies Džokam plūstošajās smiltīs, es to nezinu, un tas arī tagad nav svarīgi. Nometu arī otru kurpi un pieslējos stāvus, un skrēju, lādēdamies un raudādams, krizdams ieplakās, saplosīdams kāju pēdas uz akmeņiem un gliemežvākiem, ceļasoma dauzījās man gar kājām, līdz beigās es iegāzos ūdenī pie Dženijas Braunas raga mola atliekām. Tur es nedaudz atelsos, apsēdies uz ceļasomas, cenšodes mierīgi apdomāties, mēģinot sākt sadzīvot ar nupat notikušo. Nē, ar to, ko biju izdarījis. Nē, ar to, ko esmu izdarījis. Sāka viegli smidzināt, un es pavērsu seju augšup pret lietu, ļaujot tam noskalot kaut nedaudz no karstuma, nedaudz no ļaunuma.

Mugursoma atradās plūstošajās smiltīs; absolūti visas pirmās nepieciešamības mantas bija tajā. Ceļasoma bija gandrīz tukša, tajā bija tikai dažas naudas paciņas. Man bija vajadzīgs ierocis, apavi, sausas drēbes, ēdiens un dzēriens, patvērums un — vairāk par visu — kāds draudzīgs vārds, vienalga, no kā, bet kāda pateikts draudzīgs vārds.

Virzoties uz priekšu tā, lai zemās kaļķakmens klintis būtu man labajā pusē, klumburēju gar krastu kādu jūdzi līdz Nouendpointai, kur sākas īstais sālspurvs. Tā ir dīvaina ainava ar jūras apskalotu kūdrāju, kas izvagots netīra ūdens grāvjiem, pa vidu zālaini laukumiņi, kur ganās vissmalkākās aitas un jēri Anglijā.

Virs manis un pa labi mirdzēja gaismiņas Silverdeilas godīgo būdiņu iemītnieku logos — jutu, ka apskaužu viņus no visas sirds, rūgti. Tieši tādi cilvēki zina laimes noslēpumu, viņi pārzina laimes mākslu, vienmēr ir to zinājuši. Laime ir gadskārtu ritumā, tā ir kādas celtniecības firmas akciju paketē; laime ir izdienas pensijā un zilās asterēs, un brīnumaini gudros mazbērnos; un laime ir darboties komitejā, un ja tev dārzā aug tikai daži agrie dārzeņi un garšvielas; un tajā, ja tu savam vecumam esi tik dzīvīgs un vesels, ņemot vērā, ka tāds un tāds jau atdusas zem velēnām, un dubultā glazūra uz pašceptas kūkas; un sēdēt pie elektriskā kamīna, atceroties, kā tu pasūtīji to lecīgo pārvaldnieku vienu māju tālāk, un vēl to reizi, kad tā Dorisa dabūja...

Laime ir viegli sasniedzama — pat nezinu, kāpēc cilvēki to neizvēlas.

Zagos pa ceļu, kas veda no krasta augšup ciematā. Mans pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm divpadsmit. Bija piektdiena, pēc likuma alkoholu drīkstēja pārdot līdz vienpadsmitiem naktī plus vēl kādas desmit minūtes, kurās pasteidzināt tos, kas bija pasūtījuši dzeramos pēdējā brīdī, vēl desmit, lai atbrīvotos no kārtības traucētājiem. Manas slapjās un saplēstās zeķes kaut ko mikli čukstēja bruģim. Uz ielas pie viesnīciņas nebija nevienas mašīnas. Ielas puses logi un durvis tinās tumsā. Es jau sāku drebēt no aukstuma un reakcijas uz stresu, un aiz cerībām uz glābiņu, klibodams cauri tumšajam mašīnu novietnes laukumiņam uz virtuves loga pusi.

Pa logu redzēju īpašnieku jeb, kā viņam tīk sevi saukt, līdzīpašnieku stāvam netālu no durvīm, viņš bija uzlicis briesmīgo veco mici, ko vienmēr velk, kad iet pagrabā, un viņa seja kā vienmēr bija drūma kā bendem un desnesim vienā personā. Viņš ir sekojis manām gaitām ar savu kaulaino aci nu jau kādus divdesmit piecus gadus, kad vien esmu bijis pieejams, un viņam mani panākumi nekad un nemaz nav likušies iespaidīgi.

Viņš atvēra virtuves durvis un nopētīja mani no galvas līdz kājām, neizrādot nekādas jūtas.

—    Labvakar, mister Mortekaj, — viņš teica, — jūs esat novājējis.

—    Harij, — es šļupstēju, — tev jāpalīdz man. Lūdzu.

—    Mister Mortekaj, pēdējā reize, kad jūs lūdzāt mani pasniegt dzērienus pēc likumā atļautā laika, bija tūkstoš deviņi simti piecdesmit sestajā gadā, un atbilde joprojām ir — nē.

—    Nē, Harij, tas nav tas. Man ir nepatikšanas.

—    Tā tiešām ir, ser.

—    Ko-e?

—    Es teicu — tā tiešām ir, ser.

—    Kā tu to domā?

—    Es to domāju tā, ka vakarā te bija divi džendmeņi un taujāja, kur jūs atrodaties, un viņi apgalvoja, ka ir no Speciālās nodaļas. Bija šausmīgi laipni, bet neparādīja man savas apliecības, kad es lūdzu tās parādīt. — Harijs vienmēr runā tādā stilā.

Es vairs neko neteicu, tikai lūdzoši raudzījos viņā. Nevarētu teikt, ka viņš pasmaidīja, bet viņa niknais skatiens varbūt nedaudz atmaiga.

—    Jums būtu labāk doties prom, mister Mortekaj, citādi jūs izjauksiet man vakara soli un es vēl apjukumā aizmirsīšu aizbultēt dārza puses durvis vai ko tamlīdzīgu.

—    Jā. Nu labi, paldies, Harij. Ar labunakti.

—    Arlabunakti, Cārlij.

Ieslīdēju atpakaļ pagalma ēnās un aptupos tur lietū un savu domu slapjdraņķī. Viņš bija teicis man Cārlij, nekad agrāk viņš to nebija darījis. Viens punkts labo notikumu pierakstiem: draudzīgais vārds. Džoks pašās beigās bija mani nosaucis par veco čomu.

Cita pēc citas nodzisa gaismiņas viesnīcas logos. Baznīcas pulkstenis man pazīstamā noteiktībā nosita pusstundu pēc pusnakts, tikai tad es zagos mājai apkārt, izgāju cauri akmens terasei pie dārza puses durvīm. Skaidrs, ka tās kāds bezrūpīgi bija aizmirsis aizslēgt. Durvis veda uz nelielu verandu, kur atradās divi izbalējuši sauļošanās krēsli. Tur kāds nevērīgi bija pametis siltu mēteli un vilnas apakšveļu, un vēl dvieli; vēl arī maizes kukuli, trīs ceturtdaļas aukstas ceptas vistas, četrdesmit cigaretes Embassy, pudeli Teacher’s viskija un vēl pārīti tenisa kurpju. Tas ir pārsteidzoši, cik aizmāršīgi var būt šie viesnīcu iemītnieki, nav brīnums, ka viņi vienmēr par visu sūdzas.

Bija laikam kādi četri no rīta, kad izgāju no verandas. Bija uzlēcis mēness, pāri tam strauji skrēja gaismas caurausti mākoņi. Apliecu loku ap viesnīcu un atradu aiz tās taku, kas ved pāri Lotēm, šīm dīvainu siluetu kaļķakmens kāpām, kuras klāj atsperīgas augsnes kārtiņa. Droši vien, cilpodams tumsā starp telītēm, es tām biju lielākais pārsteigums lopiņu mūžā. Līdz Kovai, līcim, kur kādreiz no Fērnesas nākošie kuģi izlādēja dzelzsrūdu Leitonbekas metāllietuvei, no šejienes ir tikai pāris simtu jardu. Tagad, kopš mainījies ūdens līmenis šaurumos un kanālos, līcis ir tikai piejūras zeme, ko divas vai trīs reizes mēnesī pārklāj pāris collu ņirbīgu vilnīšu.

Taču šajā gadījumā svarīgākais ir tas, ka klintī ir ala, tā atrodas dziļi zem neaprakstāmajiem balti izrobotajiem kaļķakmens nocietinājumiem un krāvumiem sev apkārt un virsū. Ala nav nekāda pievilcīgā, pat bērni nav vēlējušies to izpētīt, un runā, ka pašā alas galā esot negaidīta atvere, kritiens bezdibenīgā bedrē. Kad sāku līst alā iekšā, pie debesīm bikli sāka taustīties pirmie rītausmas pieskārieni.

Gulēju līdz pusdienas laikam aiz tīrā pārguruma, pēc tam ieēdu vēl mazliet maizes un vistas, iedzēru vēl viskiju. Tad atkal likos gulēt — zināju, ka sapņi būs slikti, bet nomoda domas šoreiz būtu bijušas vēl sliktākas. Pamodos vēlā pēcpusdienā.

Tagad jau ātri kļūst tumšs. Vēlāk vakarā es apciemošu savu brāli.

Precīzāk izsakoties, tas notika šī svētdienas rīta pirmajās stundās pēc pusnakts, es izlavījos no alas un tumsā zagos augšup uz ciemu. Bija negribīgi izslēgts pēdējais televizors. Pēdējais pūdelis palaists uz pēdējo pačurāšanu, pēdējā tējas tase patērēta. Kovrouda likās kā labi uzkopta kapa kopiņa — vīri un sievas gulēja, sapņojot par bijušajām pārmērībām un nākamā rīta kafijām, viņi guļot pat neietrīcināja gaisu, bija grūti noticēt, ka viņi tur vispār ir. Tuvojās kādas mašīnas rūkoņa, izklausījās, ka to prātīgi vada apzinīgs, bet piedzēries vadītājs; paslēpos ēnā, kamēr mašīna pabrauca garām. Kāds kaķis paberzējās man gar labo kāju, vēl pirms dažām dienām es būtu bez domāšanas paspēris to nost, bet nu es nebūtu spējīgs iespert pat savam brālim. Nekādā ziņā ne ar to kāju.

Kaķis man sekoja augšup pa Volingleinas slīpumu, jautājoši ņaudēdams, taču tad laidās lapās, ieraudzījis lielu, baltu runci, kas tupēja zem kāda dzīvžoga kā spokains Diks Tērpins. Augšā Džūberovas mājā dega gaisma, cauri kokiem pa brīdim atplūda kāda Ņūorleānas džeza takts — tur vecais Bons laikam sēžas pie pokera-ar-viskiju galda uz visu nakti. Kad pie Silverridžas nogriezos pa labi, atskanēja viens īss, dobjš sen-bernāra rējiens, pēc tam vairs ne skaņas, izņemot manis paša pēdu čukstus, ejot pa Elmsleku. Kāds nesen bija dedzinājis kritušās lapas, un smaržas vēsmas vēl kavējās gaisā — tā ir viena no smeldzīgākajām smaržām pasaulē, reizē nepiejaucēta un omulīga.

Nogriezies no piebraucamā ceļa, es devos tālāk pa tikko manāmu taciņu, kas ved gar Vudfildsholas aizmugures sienu. Vudfildshola ir mītne, kur dzīvo Robins, Otrais barons Mortekajs utt., ak Dievs, kas par vārdu! Viņš piedzima brīdi pirms Lielā kara, kā varat nojaust; tajā gadu desmitā nosaukt dēlu par Robiņu bija de rigiieur, un mana māte bija nelokāmi de rijļueur, kā jums pateiks jebkurš, kaut arī citus viņas tikumus nezinātu.

Jūs nemūžam neuzminēsiet, kur es šo rakstu. Sēžu, ceļgalus līdz zodam pierāvis, uz sava bērnības tualetes poda sava brāļa mītnes bērnu spārnā. Šis mājas spārns glabā patīkamākas atmiņas nekā lielākā daļa telpu pārējā ēkā, tur spokojas mana tēva hroniskā skaudība un alkatība, manas mātes neprātīgā nožēla par to, ka viņa apprecējusies ar briesmīgu nelieti, un nu arī mana brāļa uzmācīgā nepatika pret visu un visiem.

Sevi pašu ieskaitot. Un it īpaši pret mani — brālis pat nenovēlētu man spļāvienu, ja es būtu aizdedzies, ja nevarētu uzspļaut man benzīnu.

Man blakus pie sienas karājas rullītis sārta, mīksta tualetes papīra — mūsu auklīte tādu nekad neatļautu te turēt, viņa uzskatīja, ka augstdzi-mušu vecāku bērni jāaudzina spartiskā garā, un mums bija jālieto vecmodīgs tualetes papīrs, ciets kā pilns ar stikla lauskām.

Nupat esmu pabijis savā vecajā guļamistabā, kas vienmēr tiek sakārtota, kā bijusi, nekad nekādu pārkārtojumu, nekas netiek mainīts; tieši šādi sardoniski gājieni manam brālim patīk. Viņš bieži saka: “Vienmēr atceries, ka šeit tu esi kā mājās, Cārlij!” — un pēc tam gaida, vai man kļūs nelabi vai ne. Zem kāda grīdas dēļa savā istabā atradu lielu, eļļotā ādā ietītu saini, kur glabājas mana pirmā un mīļākā pistole, 1920. gada policijas un militārais Smith and Wesson 455. kalibra modelis, tas ir pats skaistākais no smagajiem revolveriem, kāds jebkad radīts. Pirms dažiem gadiem, kad vēl nebiju par savu iekštelpu sporta veidu izvēlējies viskiju, es spēju šo to ietekmīgu parādīt ar spēļu kārti un šo revolveri no divdesmit soļu attāluma, un esmu drošs, ka labā apgaismojumā joprojām spēju trāpīt lielākam mērķim. Kā Mārtlendam, piemēram.

Šim revolverim domāta viena kaste militārās munīcijas — niķelētas patronas, ļoti skaļas — un vēl gandrīz pilna kaste vienkāršu alvotu patronu, kas pielādētas ar roku, ar mazāku pulvera daudzumu, tās ir daudz piemērotākas manam pašreizējam nolūkam. Kara laikā šādu munīciju izmantot neļautu, protams, mīkstā alva var nodarīt šausmu lietas tam, kam trāpa lode, to varu jums priecīgi pavēstīt.

Tūlīt izdzeršu savu Teacher’s pudeli, ar vienu aci uzmanīdams durvis, ja nu gadījumā ienāk sen mirusī auklīte un mani pieķer, pēc tam kāpšu lejā un apciemošu brāli. Neteikšu viņam, kā iekļuvu mājā. Vienkārši ļaušu viņam par to lauzīt galvu, tādas lietas viņu uztrauc. Man nav nodoma nošaut brāli, tas būtu nepiedodami egoistiski šādā brīdī. Un tik un tā varbūt es viņam ar to vienkārši pakalpotu, un esmu viņam parādā daudz ko, izņemot pakalpojumus.

Es saucu viņu par brāli, par angli, par draugu!

Kad klusi iegāju bibliotēkā, mans brālis Robins sēdēja ar muguru pret mani, skrapstināja, rakstot savus memuārus. Nemaz nepagriezies, nepārtraucis čirkstināt spalvu, viņš teica:

—    Sveiks, Cārlij, vai tad tevi kāds ielaida, es nedzirdēju.

—    Vai gaidīji mani, Robiņ?

—    Visi citi būtu pieklauvējuši. — Pauze. — Vai nebija grūti nākt caur virtuves puses dārzu — suņu dēļ?

—    Paklau, no taviem suņiem ir tikpat daudz labuma kā no kārpu cūkas pupiem. Ja es būtu bijis zaglis, tie būtu piedāvājuši man palīdzību lukturīša paturēšanai.

—    Tu noteikti gribēsi iedzert, — viņš izspļāva apvainojošā tonī.

—    Paldies, ne, esmu atmetis.

Viņš pārtrauca skribelēšanu, pagriezās pret mani. Lēni, kā glāstot noskatīja mani no galvas līdz kājām.

—    Bēguļo? — viņš beidzot noprasīja.

— Nē, šonakt vari nesatraukties.

—    Vai gribi ko ēst?

—    Jā, lūdzu. Ne tūlīt, — es piemetināju, kad viņš stiepās pēc zvana.

— Es pats vēlāk paņemšu. Pastāsti, kurš te pēc manis pēdējā laikā apvaicājies.

—    Šogad te nav bijušas ciema skuķes ar zīdaiņiem rokās. Tikai pāris komediantu no kaut kādas nezināmas Ārlietu ministrijas nodaļas, es pat nepajautāju, ko viņiem vajag. Jā, un te bija tā kuce ar šaušalīgo ģīmi, kura teica, ka padzirdējusi, ka tu esot Silverdeilā, un viņa gribēja, lai tu nolasi lekciju Ezeru novada Dāmu zīmēšanas apvienībā vai kaut kas tamlīdzīgs tur bija.

—    Skaidrs. Un ko tu viņiem teici?

—    Teicu, ka tu esi Amerikā, cik man zināms. Vai tad tā nebija?

—    Tas labi, Robiņ. Paldies. — Nemaz nejautāju viņam, kā viņš zina, ka esmu bijis Amerikā; viņš tik un tā nebūtu man teicis, un bija arī vienalga. Viņš zināmu daļu sava vērtīgā laika atiicina tam, lai sekotu manām gaitām, viņš cer, ka es kādu dienu došu viņam iemeslu uzsākt kaut ko pret mani. Tāds nu viņš ir.

—    Robin, es strādāju valdības uzdevumā, par kuru nedrīkstu tev stāstīt, bet šī uzdevuma ietvaros man jānokļūst Ezeru novadā nemanāmi un jānodzīvo tur dažas dienas pirmatnējos apstākļos — man vajadzīgas dažas nepieciešamās lietas. Guļammaiss, konservi, divritenis, baterijas, tamlīdzīgas mantas. — Vēroju, kā viņš pārdomā, kuras no šīm lietām viņš visticamāk varētu pasludināt par nedabūjamām. Atpogāju mēteli — man aiz biksēm aizbāztā Smith and Wesson spals rēgojās aiz siksnas kā suņa kāja.

—    Nāc līdzi, — viņš sirsnīgi teica, — palūkosimies, ko varam sagrabināt.

Galu galā mēs sagrabinājām visu vajadzīgo, lai gan man nācās brālim atgādināt, kur tiek glabāta viena vai otra lieta. Vēl es paņēmu Ezeru novada topogrāfisko kard, lai piešķirtu savam izdomājumam ticamību, un vēl divas pudeles Black Label viskija.

—    Man šķiet, dārgo puisīt, ka tu biji atmetis?

—    Tas ir brūču tīrīšanai, — es pieklājīgi paskaidroju.

Vēl es paņēmu terpentīna pudeli. Tu, mans gudrais lasītāj, uzminēsi, kādēļ, bet mans brālis bija neizpratnē.

—    Klau, — es teicu, kad viņš vadīja mani ārā. — Lūdzu, nestāsd nevienam, itin nevienam, ka esmu šeit bijis vai arī kurp es dodos, vai sarunāts?

—    Protams, nestāstīšu, — viņš silti noteica, skatīdamies man tieši acīs, lai parādītu, cik viņš melīgs. Es gaidīju.

—    Un vēl, Cārlij...

—    Jā, — es teicu neizteiksmīgu ģīmi.

—    Atceries, šeit vienmēr ir arī tavas mājas.

—    Pateicos, vecīt, — aizsmacis atbildēju.

Kā teicis Hemingvejs: pat tad, kad esat iemācījies neatbildēt uz vēstulēm, ģimenei pieejami vairāki ceļi, kā jūs apdraudēt.

Apkrāvies ar visām skautu laiku mantībām, līkloču minu pedāļus uz kapsētas pusi, pēc tam lejup pa Botomzleinu, pie Grīnas pagriezos pa kreisi, pārbraucu Leitonmosas sūneklim, beidzot nonācu pie Kregfūtas. Fermai riteni aizstūmu garām ļoti klusi un lēni, baidīdamies no suņiem, pēc tam pa lauzīto, līkumoto celiņu rāpos augstāk pie paša Krega.

Kregs ir kaļķakmens klints, pēc formas tā atgādina kaklu, šajā kalnā ir daudz minerālu iegulu, tas ir dažādu plaisu un caurumu izvagots. Uz kartes (SD 47:49, 73) redzams, ka klints aizņem vienu kvadrātjūdzi, taču, kad cilvēks cenšas pa to pārvietoties, tad laukums šķiet daudz lielāks. Pirms diviem gadu simtiem šeit mitinājās Trispirkstu Džeks, visas apkaimes bieds, viņš ar tālskati noskatīja tīreli kādu neaizsargātu ceļotāju, un tagad ceļinieku kauli guļ dziļi zem zemes, bagātinot Morkem-bas līča alkatīgās smiltis. (Ak, Džok, “lūdzu, nekad nerēgojies man ar saviem baisajiem matiem, galvu purinot!”)

Kregu caurumo un vago visdažādāko veidu bedres un atveres, tur ir Suņu ala un Laumiņu ala, Āpšu ala — tās visas arheologiem atdevušas senos kaulus un piederumus; vēl tur ir aizmirstas un pamestas šahtas, kur tālā pagātnē rakti minerāli; vēl tur ir neizmērāmi senu akmens būdu pamati un, visaugstāk paslējušies, aizsardzības vaļņi, ko veidojuši paši senie briti. Tā ir lieliska vieta, ja vēlaties lauzt kājas; naktī turp neriskē doties pat malu mednieki. Kalna pakājē atrodas sāls purvi un jūra, aiz klints pret debesīm slejas Leitonholas gotiskais skaistums. Pa labi varat lūkoties lejup uz niedrēm klāto Leitonmosas miera ostu, bet pa kreisi atrodas Karnfortas vientuļā postaža.

Galvenā rūda, ko šeit ieguva, bija varš, bet tas bija sen. Es pats devos uz kādu krāsas raktuvi, precīzāk, tas bija sarkanais oksīds. Senos laikos sarkanā oksīda ieguve Kregā bija plaukstošs rūpals, un tagad pamestās šahtas joprojām raud netīri sarkanas asaras, tāda patiešām vulgāra Šveices saulrieta ainavas krāsa. Man pagāja vesela stunda, līdz atradu eju, ko atcerējos vislabāk; kādas desmit pēdas tā stiepjas stāvus lejup, tad paplašinās, taisnā leņķi pagriežas pa labi un kļūst gluži sausa un plaša. Ieeju tagad aizsedz man draudzīgs kazenāju biezoknis, man bija ārkārtīgi grūti izlauzties cauri tā ērkšķiem.

19

Lūk, plānu veidoju es vēsu prātu,

Kā vīru šo nogalinātu.

Ap viņa alu, kurā nav ne spraugas,

Sāks riņķī vērpties uguns liesmas šmaugas;

Un pērkongrāviens, kas pār viņa galvu krājas, Tiks savienots ar spridzekli zem kājām:

Nu apmierināts darba rīkus malā lieku Un viņa beigas vēroju ar prieku.

Instans Tyrannus

Laimei ir bumbiera forma

“Spēlei ir bumbiera forma,” tāds bija Džoka iemīļotais teiciens; tas laikam nozīmēja, ka nepieciešams prasmīgi pavērst jebkuru situāciju tā, lai gūtu no tās labumu; tas nozīmēja stāvokļa izmantošanu, izdevības ķeršanu.

Tā nu jaunais, atjautīgais, bumbiera formas Mortekajs pamodās pusdienas laikā un pats pagatavoja sev tēju virs neliela butāna gāzes pavarda. Gluži sekmīgi. Nu, ko tu par to teiktu, Kit Kārson, Amerikas pionieri? Ej dillēs, Džim Bridžer!

Malkodams tēju, centos rūpīgi apdomāt savu stāvokli, ieraudzīt vēl neievērotus iespējamos glābiņa ceļus, bet bez panākumiem — svētdienas pusdienas laiks, ziniet, dažiem cilvēkiem nozīmē ko īpašu, tas ir brīdis, kad veras vaļā krodziņi. Doma par daudzajiem laimīgajiem dzērājiem, kas tagad ar saviem vēderiem spiedās pie bāru letēm Silverdeilā un Var-tonā, visu laiku spieda ārā no manām smadzenēm jebkuras bumbierveida domas. Tiesa, man bija viskijs, bet svētdienas pusdienas laiks ir svēts brīdis alus pudeļu atkorķēšanai. Es gribēju alu.

Visu dienu Kregā neredzēju nevienu cilvēku; nespēju saprast, kā gan cilvēki spēj tupēt krogos un dzert alu no pudelēm, ja visapkārt ir par brīvu dabūjams šis brīnišķīgais svaigais gaiss un jaukās ainavas. Pat tūristi, kuru spilgtās teltis un gaumīgie pasteļtoņu treileri šur un tur kā pūķa zobi aptraipa laukus, nav redzami — visdrīzāk viņi bauda lauku labumus, nosēdušies pārnēsājamo televizoru priekšā, skatīdamies raidījumus par dabu, lai Dievs tos svētī. Lielais vairākums izbraukušo rīt būs atgriezušies Bredfordā, vai spīdēdami no savas tikumības, rādīdami viens otram odu kodumu pēdas.

Savu divriteni izjaucu pa daļām, lai varētu iedabūt lejā alā. Vēl esmu bijis pie ledainā avotiņa, kas tek miniatūrā kalnu ieplakā starp diviem lieliem kaļķakmens bluķiem; nomazgājos no galvas līdz kājām, no aukstuma pīkstēdams, es pat padzēros šo ūdeni. Tas bija garšīgs, tomēr man nācās vēlāk uzdzert virsū mazliet viskija, lai noskalotu šo garšu. Manā vecumā sākt hidroterapiju vairs nebūtu labi. Hidrofobiju sajust, to, jā, varbūt.

Virs raktuves, kur neviens nevar uzrāpties, kur neviens nevar man no muguras pielavīties, esmu iekūris pavisam mazu, nemanāmu uguns-kuriņu, virs kura pašlaik sildās pupu konservu kārba. No šīs vietas, kur tagad sēžu, varu redzēt Morkembas uguņu garo virteni — “gaišās pilsētas, riņķveida citadeles”.

Vēlāk

Man ļoti patīk šīs vietas “mitrums un mežonība, nezāles”. Te ir mierīgi, neviens manā tuvumā nav rādījies. Esmu laimīgi gulējis, sapņojis nevainīgus sapņus, klausījies mīļās pļavu tilbīšu balsīs, kad vien esmu pamodies. Tagad vairāk nekā jebkad nāve man liekas mīļa un ilgota; pat kaps nevarētu būt tumšāks un vientuļāks par šo alu; ari ne klusāks, izņemot tos brīžus, kad vējš, zaglīgi sakustinājis pie ieejas augošo kazeņu krūmu, cenšas mani nobiedēt. Tad atceros vienīgo tiešām trāpīgo spoku stāstu, ko zinu:

(Sekstons: “Par ko tu tā uzjautrinies?”

Spoks: “Tas nav tik jautri, lai dalītos tajā ar vēl kādu.”)

Cita diena — tagad īsti nezinu, kura

Šorīt redzēju irbi; tā bridi pārmeklēja niedru laukus, pēc tam ātri aizlidoja pāri Slekvudas fermai un nozuda Flīgartvudā. Flīgartā nupat uzradusies telts, pirmā telts tajā pusē; tādā šausminoši luminiscējošā oranžā krāsā, kādas jau mēdz būt mūslaiku teltis. Kad biju zēns, teltīm bija normālas krāsas — haki krāsa, balta vai zaļa. Papētīju neko nenojautošos pirmatnējās dzīves tīkotājus ar putnu vērotāja tālskati — 8,5 x 44 lēcas —, tūristi, šķiet, ir viens resns tēvs, muskuļota mamma un garš un kalsns pieaudzis dēls. Vēlu viņiem priecīgas vēlās brīvdienas, jo nupat ir sācis līt tāds apņēmīgs, kluss lietus. Lords Alvenlijs mēdza sacīt, ka viņa lielākais prieks dzīvē ir sēdēt pie loga savā klubā un “skatīties, kā tas līst virsū nolāpītajiem cilvēkiem”.

Sildu uz mazās butāna plītiņas Frankfurtes desiņu kārbu. Man ir šķēlēs sagrieztā plastmasainā maize, kur ielikt desiņas, bet vēlos, kaut būtu iedomājies par sinepēm un alu un paņēmis tās līdzi. Tomēr svaigais gaiss un apetīte sader kopā — es rišu kā skauts. “Ak, mēle, tu garšas baudas mājvieta, jel nealksti, lai tevi skaloju ar vīnu.”

Tajā pašā dienā, man tā liekas

Esmu bijis ļoti liels atturībnieks — man vēl joprojām ir viena pilna un viena ceturtdaļa pudeles jaukā viskija mundruma dzēriena; kad tās būs izlietotas, man nāksies doties ārā un papildināt krājumus. Pārtikas krājumi dilst — man ir divas lielas kārbas ar pupiņām, viena ar sautētu liellopu gaļu, trešdaļa klaipa šķēlēs sagrieztas maizes, piecas šķiņķa šķēles. (Tās būs jāēd neceptas, jo cepta šķiņķa smarža saožama jūdzēm tālu, vai to jūs zinājāt?) Tuvākajā nākotnē, šķiet, vietējie magnāti zaudēs kādu fazānu pārīti; tie joprojām ir neiebiedēti, uz viņiem vēl nav šauts. Es te domāju fazānus, nevis magnātus. Man netīk doma par to, ka nāksies viņus noplūkt un iespeķot — atkal runāju par fazāniem —, kādreiz man tas padevās vieglāk, bet nu mans kuņģis ir vārīgāks. Iespējams, ka es vienkārši atdarināšu Nebukadnecaru, šo karalisko veģetārieti, un ganīšos zālē. (Tagad labās ziņas — to ir daudz.)

Šķiet, ka otrdiena, bet varu kļūdīties

Kad biju nomazgājies, pa aplinkus ceļiem uzlīdu Krega augstākajā punktā, kas kartē iezīmēts kā NOCIETINĀJUMI. Dziļi zem sevis redzu mežsarga lendroveru, kas šļakstīdamies un kratīdamies pa pusap-plūdušu ceļu brauc uz nožogojumu pusi niedrāja šajā pusē, kamēr rezervāta dzīvnieku aizsardzības inspektors visai noderīgā veidā kuļājas laiviņā līcī. Cilvēki bieži vien brīnās, kā var apvienot veiksmīgu putnu audzēšanas vietu un medību vietu ar dabas lieguma statusu, taču patiesībā paradoksa te nav — vai tad bailīgam putnam var būt labākas ligzdošanas vietas par labi apsargātu medību īpašumu? Šaušana notiek tikai ilgi pēc tam, kad olas izperētas, galu galā, un visi nopietnie mednieki gandrīz visi ir arī labi dabas pazinēji, un tie nešaus retus putnus, tāpat kā nešaus paši savas sievas. Nu labi, reizēm nejauši tiek nošauts arī kāds aizsargājams retums, bet mēs taču reizēm nošaujam arī savas sievas un reizēm pat ar nodomu, vai ne?

Raugos uz šo nīkšanas laiku kā uz sava veida brīvdienām, un esmu pārliecināts, ka tās man ļoti nāk par labu. Ja man uzsmaidījusi laime, tad mani ļaunvēļi pašlaik ir tālu prom, tie pārmeklē Ezeru novadu un terorizē turienes atpūtniekus. Patiesībā viņi varētu būt nodomājuši, ka esmu miris kopā ar Džoku; varbūt viņi visi devušies mājās. Ja vien man būtu pāris pudeļu alus, es justos pavisam mierīgs.

Pusdienas laiks

Es atkal esmu sevi iemidzinājis ar veltām cerībām.

Pirms desmit minūtēm veicu parasto izlūkošanu ar tālskati, pirms doties uz mazo, pamesto, vertikālo šahtu, kuru izmantoju kā tualeti. Flīgartvudas telts likās tāda kā pamesta, varbūt, es nodomāju, viņi visi tur iekšā omulīgi spēlē spēles. (“Incests” — spēle visai ģimenei?) Biju pierāpojis trīsdesmit jardu atstatumā no savas brīvdabas atejas bedres, kad saodu šokolādei līdzīgo amerikāņu pīpes tabakas smaržu. Pašķīris kazenājos spraugu, ieraudzīju ar muguru pret sevi garo, kalsno jaunekli, kas šķietami izmantoja manu ateju. Patiesībā viņš to neizmantoja, tikai skatījās. Viņš turpināja skatīties. Viņam bija amerikāņa matu griezums un tie nekam nederīgie Bermudu šorti. Nemaz negaidīju, lai viņš pagriežas pret mani, es tik un tā nespēju atšķirt vienu jaunu amerikāni no otra. Es vienkārši klusi rāpos atmuguriski, tad slepeni iezagos atkal atpakaļ šajā krāsas ieguves šahtā.

Esmu pārliecināts, ka tas bija viens no Flīgartas telts — ko gan viņš te darīja? Varbūt ģeologs; varbūt neveiksmīgs āpšu vērotājs, varbūt vienkārši idiots; taču dziļi iekšā man bija tā šķebinošā sajūta, ko nespēja kliedēt neviena no hipotēzēm. Manas iekšas ir pārliecinātas, ka Flīgartā apmeties pretmortekaja formējums. Nemaz necenšos minēt, kurš no visiem, — šonedēļ varu iedomāties tikai dažus cilvēkus, kas nebūtu noskaņoti pret Mortekaju.

Vēlāk

“Mīļā kundze, beidziet jel, gaišā diena ir garām.

Nāk melnā nakts.”

Tā nu tas ir, tās ir beigas; griez kā gribi, spēle beigusies. Vairākas minūtes nupat raudzījos tālskatī uz visu Flīgartas kompāniju cauri spraugai kazenājos. Tievais amerikānis, kura pleci man ar katru reizi šķiet platāki un platāki, varbūt ir viens no tiem Smita un Džonsa komēdiju personāžiem, kurus sastapu Ņūmeksikas šerifa kabinetā; iespējams, viņš ir pulkvedis Blačers; vai nav vienalga, iespējams, ka pat paša māte neatšķir viņu no citiem. Muskuļainā sieviete šajā skečā arī šķiet pazīstama, laikam pēdējo reizi redzēju viņu vārāmies dusmās Triumph Herald mašīnā Pikadilli laukumā, jūs taču atceraties. No visas viņas izturēšanās ir redzams, ka bērnus iznēsāt viņa vairs nevar, toties joprojām var piedalīties džudo sacensībās melnās jostas līmenī.

Kļūstiet pieredzējuši līdz ar mani, ja esat apķērīgi, jo labākais vēl tikai būs. Trešais — resnpakaļa tētiņš — ir, ak, jūs pareizi uzminējāt — jā, Mārtlends. Ja neskaita mani, tad nekad vēl neesmu redzējis cilvēku tik tuvu nāvei. Pats nesaprotu, kāpēc tik ļoti viņu ienīstu, viņš nav nodarījis man nekādu nopietnu ļaunumu; pagaidām.

Šajā pēcpusdienā mana izlūkošana necik tālu vis nesniedzās; pirms vēl biju pavēris savu kazenāju lūku, dzirdēju troksni, it kā bifeļi lēkšotu pa purvu: tas bija Mārtiends personīgi, uz visām četrām, tēloja indiāni, meklēja zvēra pēdas. Ierāvos atpakaļ alā, apspiezdams vieglu smiekliņu. Būtu varējis nošaut viņu turpat uz vietas, gandrīz tā arī izdarīju. Nemaz nebūtu iespējams aizšaut garām viņa glauno bikšu krāšņākajai, iepūderē-tajai daļai, kad viņš nometās četrrāpus. Galu galā viņš dabūs savu lodi — tad kāpēc ne tajā galā? Ak, aizvāciet šos gurnus, šos citiem apsolītos gurnus, gan Heilšema koledžā, kas domāta tikai virsnieku dēliem, gan daudzās citās vietās, aizvāciet!

Es taupu savu pulveri un lodi brīdim — ja tāds pienāks —, kad viņi atradīs manu pēdējo slēptuvi; šis revolveris, ja to izšautu šaurā šahtā, izklausītos šausmīgi līdzīgs malu mednieka šāvienam, un tad mežsargs un viņa palīgi metīsies šurp zibens ātrumā, es tad nedotu ne pieci par to, ka šajā gadalaikā Mārdends un kompānija varētu stāties pretī apņēmīgam mežsargam. Nabaga Mārdends, kopš kara laika viņam nav nācies aci pret aci cīnīties ne ar vienu pretinieku, ja neskaita ceļu policistus.

Viņi visi dzer kakao vai ko tamlīdzīgu, sasēduši ap mitru ugunskuru pie telts Flīgartas mežiņā — esmu nopētījis viņus ar tālskati, šaubu nevar būt.

Ko, joprojām dzīvs, četrdesmit divi, un tik jauks un dzīvs kā tu ?

Nūjā.

Tik tikko.

Mans manuskripts, kam starp lappusēm saliktas noderīgas banknotes, pašlaik atrodas Vartonas vēstuļu kastītes dzīlēs, jau ceļā uz Sponas kundzes mitekli. Interesanti, kurš gan izlasīs šos pēdējos pierakstus, ko skribelēju pašlaik, kura cenzora šķēres gan izgriezīs nepieklājīgos vārdus, kura cilvēka roka uzvilks sērkociņu un sadedzinās šīs lapas? Varbūt tikai tavas acis tās skatīs, Blačer. Jo ceru, ka ne tavas, Mārtiend, jo esmu paredzējis, ka tu nāksi man līdzi uz elli vai to vietu, kurp dodas nepaklausīgi mākslas priekšmetu tirgotāji pēc nāves. Un es neļaušu tev turēt manu roku.

Tumsā, kad es atgriezos no Vartonas, viņi visi bija uzkāpuši Kregā; tas bija murgs. Domāju, ka viņiem ari tas bija murgs. Man palikušas tikai juceklīgas atmiņas par to, kā rāpoju, gāju riņķī un apkārt, sasprindzinājis dzirdi līdz sāpēm, nakts melnumā dzirdot vairāk skaņu, nekā pasaulē vispār ir; beidzot atceros bezprāta paniku apjautā, ka esmu apmaldījies.

Saņēmu visus garīgos spēkus — bēdīgā kārtā tie gājuši mazumā — un piespiedu sevi ievilkties kādā bedrē, līdz spēšu orientēties un nomierināties. Biju gandrīz pārliecinājis sevi, ka esmu Majors “Trakais Džeks” Mortekajs, Ipras ierakumu varonis un ordeņu kavalieris, kad kāda balss tepat blakus teica:

—    Čārlij?

Izvēmu sirdi rīkles galā, tad iekodos tajā ar mežonīgu niknumu, noriju atkal atpakaļ. Manas acis bija cieši aizmiegtas, es gaidīju šāvienu.

—    Nē, — čukstēja kāds cits man aiz muguras, — tā esmu es. — Mana sirds nodrebinājās, kā izmēģinot vienu reizi iepukstējās, tad vēlreiz, tad atguva kaut ko līdzīgu ritmam. Mārtlends un tas sievišķis kādu brīdi vēl pačabinājās, pēc tam klusi nolīda zemāk pa nogāzi.

Kur tad bija amerikānis? Viņš atkal bija pie manas atejas bedres, tur viņš bija. Varbūt aprīkoja ar lamatām. Man likās, viņš dzird, kā es tuvojos, jo visas kustības piepeši apstājās. Bezgalīgā piesardzībā pieplaku pie zemes, varēju viņu saskatīt kādas astoņas pēdas augstu pret debesīm. Viņš paspēra vienu bezskaņas soli uz manu pusi, tad — otru. Pats brīnījos, cik mierīgs tagad esmu, biju īsts vecs atriebējs, kas gatavojas nogalēt upuri. Mana pistole bija krāsas raktuvēs, varbūt tā bija pat labāk. Vispirms būs spēriens pa ģimenes dārgumiem, tā es nolēmu; pēc tam ar kājas vēzienu pa ceļgalu aizmuguri; treškārt, sist galvu pret akmeni, līdz tā mīksta. Ja nebūs akmeņa, tad triekt celi pret seju, ar plaukstas ārmalu iesist ādamābolu rīklē. Vajadzētu pietikt. Jau sāku ilgoties pēc šī pēdējā soļa, lai gan pēc dabas neesmu nežēlīgs cilvēks.

Viņš paspēra nākamo soli — un no viņa kājapakšas izšāvās fazāns kā teatrāla raķete, nu, tieši tā, kā spēj tikai fazānu gailis. Redziet, viena no retajām parādībām, kas nespēj izbiedēt lauku muižā dzimušu Morte-kaju, ir fazāna pēkšņā pacelšanās spārnos, taču ar amerikāni tas tā nebija: viņš iekviecās, salēcās, noliecās, nometās rāpus, izvilka kaut ko garu, kas varēja būt vienīgi šaujamais ar klusinātāju. Kamēr pamazām atkal iestājās klusums, es visu laiku dzirdēju amerikāņa sāpīgi satraukto elpu tumsā. Beidzot viņš pieslējās kājās, iebāza pistoli atpakaļ, tad aizgāja lejup, ceru, ka ļoti nokaunējies.

Man bija jānāk atpakaļ šurp, uz raktuvi: pistole, ēdamais, ceļasoma un divritenis te bija un joprojām ir — man tas viss ir vajadzīgs, varbūt izņemot riteni.

Jau tagad šis mazais kaps ir ērts un drošs, un smirdīgi omulīgs — diezin vai varu cerēt, ka viņi mani neatradīs, bet galu galā nav viņu spēkos mani ierakt vēl dziļāk zem zemes. Mums visiem kaut kur pienāk sava Staļingrada.

“Icigit qui, pour avoir trop aimer lesgaupes,

Descendit, jeune encore, au royaume des taupes. ”

Lai nu kā, ja es tagad mēģinātu bēgt, tas tikai paātrinātu nāvi, un nāve pienāktu ne manis izvēlētā vietā, varbūt man tā nepatiktu. Labāk jau šeit, kur esmu sapņojis savas jaunības sapņus, kur vēlāk esmu arī bieži spēris likumam nepaklausīgu kāju, — atļaujos citēt R. Bērnsu (1759—1796).

Jums nebūs grūti noticēt, ka kopš atgriešanās šajā patvērumā esmu ne reizi vien ierāvis pa malkam no mana brāļa garšīgā viskija. Esmu nodomājis iedzert vēl pāris malku un tad konsultēties pie saprātīgā padomdevēja miega.

Tikai nedaudz vēlāk

Iemesls, kāpēc mēs tā mēdzām baudīt nāvei lemtu cilvēku stāstus un kāpēc tik daudzi no mums tagad apraud to, ka nāvessodi aizgājuši pagātnē, ir tas, ka tādiem parastiem, normāliem cilvēkiem kā mums piemīt ļoti smalka drāmas un traģēdijas likumu izjūta — mēs zinām, ka laba traģēdija nevar beigties ar deviņiem gadiem omulīga ieslodzījuma un lietderīga darba cietuma maizes ceptuvē. Mēs saprotam, ka nāve ir mākslas darba vienīgās iespējamās beigas. Cilvēks, kurš ir pielicis visas pūles, lai nožņaugtu savu sievu, ir pelnījis savu slavas bridi nāvessoda vietā — būtu noziegums likt viņam šūt pasta maisus kā parastam zaglim.

Mums savulaik patika šie stāsti par karātavām un ešafotiem, jo tie mūs atbrīvoja no laimīgo beigu vulgaritātes un tirānijas; no garajām, līdz senilam idiotismam novestajām vecumdienām, no brīnišķīgajiem mazbērniem, no taktiskajiem vaicājumiem par dzīvības apdrošināšanas prēmiju lielumu.

Nu jau noteikti pēdējā diena

Tā kā līdzams nekas nav, nāc, sniegsim skūpstu, šķirsimies. Kaut kas nogājis greizi. Nevarēšu ar pistoles šāvienu paaicināt palīgā mežsargus, jo šodien acīmredzot ir pirmais septembris — sākusies pīļu medību sezona, jau pirms rītausmas niedrājs un jūrmala dimd vien no šāvieniem.

Mārtlends ir mani atradis; laikam jau es visu laiku zināju, ka viņš to izdarīs. Viņš pienāca pie šahtas ieejas un sauca lejup. Neatbildēju.

—    Cārlij, mēs zinām, ka tur esi, mēs varam tevi saost. Dieva dēļ! Klausies, Cārlij, pārējie tagad mani nedzird, es gribu dot tev iespēju. Pasaki man, kur ir tā vella glezna, tad būsi brīvs, es došu tev laiku visu nakti; tev būs iespēja aizbēgt.

Viņš taču nevarētu domāt, ka es tam noticēšu, ko?

—    Cārlij, Džoks ir pie mums, viņš ir dzīvs...

Zināju, ka tie ir meli, un piepeši man sanāca dusmas par tādu ze-miskumu. Neizlīdis no līkuma, es notēmēju revolveri uz klints izcilni ieejas tuvumā un nospiedu sprūdu. Troksnis uz mirkli padarīja mani kurlu, bet es vēl varēju sadzirdēt, kā lielā, deformētā lode rikošetā metās uz Mārtlenda pusi. Kad viņš atkal ierunājās, šoreiz no citas vietas, Mārtlenda balss bija bailēs un ienaidā aizžņaugusies.

—    Labi, Mortekaj, cita noruna. Pasaki, kur ir tā nolādētā glezna un pārējās fotogrāfijas, un es apsolu, ka nogalināšu tevi ar vienu šāvienu. Tas ir augstākais, uz ko tu vari cerēt, — un pat par to tev nebūs garantiju, tikai mans godavārds. — Šī frāze viņam sagādāja prieku. Es atkal izšāvu, cerot un lūdzot, kaut deformētais metāla gabals norautu viņam seju. Viņš ierunājās atkal, skaidrodams, cik niecīgas ir manas iespējas, viņš nesaprata to, ka savu dzīvību es jau biju norakstījis zaudējumos, gribēju tikai paņemt līdzi viņējo. Viņš ar mīlestību noskaitīja visu to ļaužu sarakstu, kas vēlējās, lai es būtu miris, sākot ar Spānijas valdību un beidzot ar biedrību svētdienas svētās nestrādāšanas tikuma ievērošanai, man patiešām glaimoja tās putras apmēri, ko biju savārījis. Tad viņš aizgāja.

Vēlāk viņi pusstundu apšaudīja mani ar pistoli, kam bija uzlikuši klusinātāju, ik pa brīdim klausīdamies, vai neatskanēs mans sāpju brēciens vai sauciens, ka padodos. No vienas šahtas sienas pret otru kaucošās un dūcošās adecošās lodes varēja padarīt traku, bet man trāpīja tikai viena — viņi nezināja, vai šahta nogriežas pa labi vai pa kreisi. Tas viens veiksmīgais šāviens trāpīja man pa galvaskausu pieres rajonā, asinis tek man acīs, droši vien drausmīgs paskats.

Nākamais mani izvilināt mēģināja amerikānis, bet viņam nebija ko piedāvāt, izņemot ātru nāvi apmaiņā pret informāciju un rakstisku atzīšanos. Viņi tātad ir izcēluši rolsroisu no tā kanjona, jo viņš zina, ka apšuvumā gleznas nav. Šķiet, ka Spānijai pienācis laiks atjaunot līgumu ar ASV par stratēģiskajām Gaisa kara spēku bāzēm savā teritorijā, taču katru reizi, kad ASV par to atgādina, spāņi sāk runāt par Goiju. “Veling-tonas hercogiene” — “ir zināms, ka to licis nozagt kāds amerikānis, un tiek uzskatīts, ka glezna ievesta ASV”. Viņš taču nebūtu man stāstījis par kara bāzēm Spānijā, ja domātu, ka man ir kaut kādas cerības izdzīvot, vai ne?

Es nemaz necentos atbildēt, es darbojos ar terpentīnu.

Pēc tam viņš man pastāstīja par alternatīvu, par nejauko nāvi — viņi esot pasūtījuši ciānkālija tvertni, tā pati viela, ko lauksaimnieki šeit lieto pret trušiem, bet viņi tur pāri — pret cilvēkiem. Tātad acīmredzot es nevaru cerēt, ka Mārtlends rāpsies šeit lejā, lai uzvestu mani augšā. Man pašam būs jākāpj augšā pie Mārtlenda. Nav gan svarīgi.

Darbošanās ar terpentīnu ir galā — sajaukts ar viskiju, tas brīnišķīgi noderēja manas ceļasomas oderes virskārtas izšķīdināšanai, un tagad no šahtas sienas man uzsmaida Goijas glezna, svaiga un jauka kā tajā dienā, kad tika pabeigta, nesalīdzināmā, kailā Duquesa de Wellington, mana, un es to varu paturēt visu atlikušo mūžu. Dievs tomēr ir. “Done, Dieu existe.”

Viskija ir tieši tik daudz, lai es izturētu līdz tumsas iestāšanās laikam, un tad — kurš gan te baidās? — es parādīšos virspusē ar šaujošu sešu ložu ieroci, sēdams nāvi kā tāds novazāts Veco Rietumu varonis. Zinu, ka varēšu nogalināt Mārtlendu; pēc tam kāds no tiem pārējiem nogali nās mani, un tad es kā spožs elpas kūlītis vakara krēslā gāzīšos lejup ellē, kur nav nedz mākslas, nedz alkohola, jo galu galā šis tomēr ir stāsts ar savu morāli. To taču jūs saprotat, vai ne?

1

Lai dzīvo Neapole! — Nost ar Milānu! — Nokarenais pimpuks! (Itāļu vai.)

Content

Bonfiljoli Kirils Mortekajs. Netēmē uz mani

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

12

13

14

15

16

17

18

19