Bonfiljoli Kirils

Mortekajs. Galanti, ar revolveri

Kirils Bonfiljoli

Mortekajs. Galanti, ar revolveri

Triloģijas otrā grāmata

atsauksmes

"Rets asprātības un atjautīgas nejaucības maisījums."

Džulians Bārnss

"Nav iespējams palīst zem segas ar kaut ko vēl piedauzīgāku un lieliskāku."

Stīvens Frajs

"Kā viens rakstnieks spēj katru rindu padarīt par baudu lasīšanai, man ir neatminams noslēpums, taču nelaiķa Bonfiljoli to pavisam noteikti ir pratis izdarīt."

Powell's Books

"Joki ir teicami, bet visu laiku notiek kaut kādas šausmas… Smieklīgi un šerminoši."

Sunday Telegraph

"Šis grāmatas… ir tumšākas, dīvainākas un interesantākas nekā varētu būt jebkura pēc tām uztaisīta filma (katrā ziņā jebkura filma, ko atļauts izrādīt plašam skatītāju lokam)."

Guardian

Antonijam Harisam —mazs gandarījums par vairāk nekā divdesmit viņa draudzības gadiem.

.pulchrum est digito monstrari et dicicr ‘hic est\

Persius1

1 “…skaisti, kad uz tevi rāda ar pirkstu un saka: “Tas ir viņš!””

Persijs

Visi šīs grāmatas tēli ir izdomāti; jebkāda līdzība ar īstiem cilvēkiem vai līķiem ir tiklab nejauša, kā riebīga.

Visu cpigrāfu autors ir Alfrēds, lords Tenisons, izņemot to vienu, kas ir acīmredzams viltojums. Viltojums zināmā mērā ir parakstīts.

Oficiālā atsacīšanas no atbildības

Šajā grāmatā nav neviena patiesa vārda. Ar prieku varu pavēstīt, ka neesmu sastapis nevienu cilvēku, kurš līdzinātos kādam tās varonim, un pat dzirdējis par tādiem neesmu. Viņi visi ir manas nokaitētās iztēles auglis, visi līdz pēdējam. It sevišķi tas attiecas uz izdomāto lirisko varoni, kura vienīgā līdzība ar mani meklējama vidukļa apvidū.

Es atvainojos par visiem viņa apgalvojumiem, kas skar tirdzniecību ar mākslas priekšmetiem. Apžēliņ, daži no maniem labākajiem draugiem taču ir… „

Manuprāt, uz dienvidiem no Temzas ir viens loti moderns policijas iecirknis jeb kruķu bodīte, taču es to nekad neesmu redzējis, ja nu vienīgi gara acīm, un tur tad arī labprāt atstātu. Vienīgais man zināmais krogs ar nosaukumu “Vīnķekars” atrodas Greisijas Fīldsas nemirstīgajā dziesmā par “mājas svētību”. Manuprāt, īstendā reiz bija pārdotava ar nosaukumu Maidiņķa Elektroierīces, taču šādi nodēvētas cūku kautuves man nav zināmas.

Tā viltība ar labierīcību apskates paneļa izmantošanu heroīna kontrabandai tik tiešām reiz ir tikusi izmantota, taču jau sen ir “uzosta”, citādi es par to nebūtu stāstījis. Tāds paņēmiens ir gandrīz tikpat vecmodīgs kā slēpšana automobiļu riepās, Koulunas kamerās, izdobtos Bendigo (Jaundienvidvelsa) bumerangos, “grūtniecēs” no Amsterdamas, ilgspēlējošās skaņuplatēs no presētas melnās marihuānas vai pat putekļainos Kašmiras paklājos, kuri pirms nogādāšanas preces

saņēmējam vispirms uz laiciņu jānodod zināmā ķīmiskajā tīrītavā Londonas doku apkaimē. Tas pats sakāms par citiem aprakstītajiem palaidnīgajiem paņēmieniem; lūdzami, nepieļaujiet, lai tie jūs kārdina nostāties uz noziedzības takas. Var jau būt, ka jūs esat zaķis, taču “vecais Bils” ir ārkārtīgi apdāvināts bruņurupucis.

Atvainojos lidsabiedrībai Air France: visas tās stjuartes ir izcilas valodnieces. Daudzas no viņām pat saprot, kad es runāju franciski.

1

Mortekajs gatavojas iepazīties ar savu Radītāju

Moda, ak, iznāc dārzā,

Es te stāvu pie vārtiem viens…

Maud

Jā, nūjā, tas arī viss. Tik i bija. Mans mūžiņš nodzīvots.

Tad nu es izdzēru pēdējo viskiju, pēdējo reizi ar skatienu noglāstīju kailo hercogieni un varbūt nobirdināju — esmu aizmirsis — kādu asariņu aiz žēluma par sevi, ak, šī pēdējā greznība, un pēc tam stīvi pierausos kājās. Smagajam un draudzīgajam Smitam un Vesonam visos kambarīšos bija ielādēta slepkavīga, mīksti alvota munīcija. Mazliet atvilku gaili, lai magazīna var griezties uz riņķi. Virpināju un klausījos sprūdrata žiglajā, treknajā klukstoņā.

Pēc tam es atkal apsēdos.

Biju to atlicis akurāt dažas minūtes par ilgu, un pudeles dibenā bija palikusi akurāt pārāk maza skotu viskija deva. Ja tur būtu kaut viena šķidruma unce, es rēkdams izbrāztos no savas smirdīgās alas kā vecs un nikns grizlilācis; tagad mani aiz rīkles turēja atturība. Saprotiet, biju sācis apsvērt, kur tad īsti lodes ietrieksies manā labi barotajā rumpītī, kādi kauli tiks sašķaidīti, kādas augšminēto kaulu spērgalas atšķēlušās dursies kuros no maniem vārīgajiem orgāniem, cik ilgi šī sakropļošana vilksies, iekams augstsirdīgā Nāve atvairīs sāpes un ar savu liego roku aizskars manus plakstienus, slēdzot tos uz mūžiem.

Nē, paga, piedošanu. Varbūt lēnāk pār tiltu. Man tikko ienāca prātā, ka jūs, iespējams, esat nelielā neizpratnē par to, kāpēc Cārlijs Mortekajs — es — pēkšņi gatavojas nāvei smirdīgā alā, kur viņam biedros ir tikai kaila hercogiene, prāvs revolveris un tukša viskija pudele. Es noskāršu, ka dažiem šādi apstākļi var likties neparasti, varbūt pat ekscentriski.

Tad lūk, par to, kas notika pirms jūsu ierašanās. Pliķim lasītāji sāk no šejienes. Tātad ir viens tāds zēns, es, vai ziniet — a. god. Cārlijs Mortekajs — mans kristāmvārds tiešām ir Cārlijs —, kurš ir, jeb drīzāk esmu, jauks, bagāts, gļēvulīgs, uz izpriecām nasks mākslas priekšmetu tirgonis, kas niekojas ar noziegumiem, lai nevajadzētu visu laiku domāt par saviem hemoroīdiem. Vēl tātad ir šī fantastiskā Goijas uzgleznotā “Vclingtonas hercogiene”, kura gleznošanas laikā aiz izklaidības bija aizmirsusi uzvilkt atpakaļ biksītes. Īstenībā visu citu tāpat. Cienīdams citu cilvēku īpašumu tik lielā mērā, ka reizēm jūtos spiests ņemt to savā gādībā, es šo gleznu nospēru Prado, Madridē, un pats personiski eksportēju to kādam miljonāram un mākslas mīļotājam uz Ņūmeksiku. Mākslas mīļotāju es uzgāju svaigi noslepkavotu, savukārt viņa jauno atraitni ar miesaskārīgajām actiņām — steigšus meklējam aizstājēju. Kā jau tādās reizēs parasti notiek, viss nogāja greizi, un, kad izpriecām manā uztverē manšetes sāka izskatīties apdilušas, es saīsināju savas sakaru līnijas — kā reiz mēdza izteikties ģenerāļi — un pucēju prom uz turieni, kur mani gaidīja Anglija, mājas un glītums, norādītajā secībā.

Ap to laiku dažnedažādi ļautiņi jau karsti neieredzēja Mortckaju, un, glābjoties no gandrīz pēdējās dedzīgās vajāšanas, man nācās iemīt zemē mana uzticamā bandīta Džoka galvu, lai viņš vēl nepatīkamākā veidā izlaistu garu Morekombas līča (Lankašīrā) plūstošajās smiltīs. Es — Mortekajs — nobēgu pamestās sarkanā oksīda raktuvēs Vartonas Kregā (tajā pašā Lankašīrā), atklāju, ka mani naidinieki ir mani turpu izsekojuši, un nopratu, ka mana dzīve ir nodzīvota. Tai laikā atrados diezgan nolaistā garīgā un fiziskā stāvoklī un apņēmos piedzerties tik, cik man

izdosies, bet pēc tam rēcot izdrāzties no sava smirdīgā midzeņa un nogalēt vismaz Mārtlendu, manu vajātāju virsaiti.

Skaidrs? Jautājumi ir? Tātad lūk, es tagad gatavojos doties ārā un iet bojā tādā pašā šmucīgā nāvē, kādu aplam bieži biju redzējis citiem. Sevi es šajā role neparko nespēju saskatīt.

Jā, protams, bet. Kas cits atliek? Kur te ir vēl kāda iespēja?

Apgāzu pudeli augšpēdus un izpilināju vēl trīs piles — var gadīties, ka iznāca arī četras.

—   Savācies, Mortekaj, — vērsos pie sevis ar bargiem vārdiem. — Nekas dzīvē tev nepieklājās tik ļoti kā aiziešana no tās. Tas ir kaut kas daudz, daudz labāks par to, kā tu dzīvo šai brīdī. Tu esi gatavs un nogatavojies nāvei. Tev tur, augšā, patiks.

“Augšā?” — pats sev klusībā pārjautāju. — “Tur, augšā) Vai tiešām tu šādā brīdī nevari iztikt bez pekstiņiem?”

Tad es atkal paskatījos uz uzgleznoto hercogieni, kuras audekls bija atsliets pret raktuvju šahtas sienu; viņa smaidīja kā vesels Monu Lizu koris, kārdinoša bezdzimuma būtne, erotiska tādā līmenī, kādu es nekad nejaudāšu sasniegt. Lai gan, Dievs mans liecinieks, esmu mēģinājis.

—    Ai, nu labi, — es viņu uzrunāju.

Pierāpoju pie mazās raktuvju Šahtas izejas. Arā nemanīja ne skaņu, ne kustību, taču viņi tur bija, skaidra lieta. Nekur citur viņi nevarēja būt.

Es iznācu.

Uzliesmoja milzīgi spoža gaisma, taču apbrīnojamā kārtā tā bija tēmēta nevis uz mani, bet gluži pretējā virzienā. Tā apspīdēja nevis mani, bet bālu, iztrūcinātu Mārtlendu. Nu, ko lai teic, vismaz šo savas programmas daļu būšu spējis izpildīt. Viņš ķīķerēja uz mani gar staru un steidzīgi kulstīja rokas.

—    Mārtlend, — es ierunājos. Vēl nekad nebiju dzirdējis, ka spēju runāt tādā balsī, taču noģidu, ka nekas vairāk par šo vienu vārdu nebūs nepieciešams.

Viņš atvēra muti. Likās, ka tas viņam sagādā grūtības. Varbūt viņš

vēlējās man atgādināt, ka esam mācījušies vienā skolā. Es izklaušināju savu sirdi un nespēju sevi pierunāt nošaut tādu, kas izskatās tik nošņurcis, taču mans rādītājpirksts dzīvoja savu, neatkarīgu dzīvi. Smits un Vesons man rokā asi salēcās, un no viņa biksēm izsprāga putekļu mākulis — no tās vietas, kas atradās tieši zem bikšu siksnas.

Ks lūkojos turp un nespēju novērst acis. Asinis netecēja; pat caurums nebija redzams. Mārtlends izskatījās apjucis, pat sapīcis. Viņš smagi apsēdās uz pakaļas un skatījās uz mani, dusmīgs un vīlies. Pēc tam viņš sāka mirt, un tas bija diezgan šausmīgi, viņš mira un mira, un es tādēļ jutos vēl nelāgāk un nespēju izturēt, un nošāvu viņu vēlreiz un atkal vēlreiz, bet kaut kā nespēju piespiest viņu izbeigt mirt.

Neredzamajam tipam, kas te rīkojās ar prožektoru, pēdīgi izdevās novērsties no šīs izrādes, un viņš ar savu staru nogrāba mani. Es trīs vai četras reizes noklikšķināju revolveri — tikpat tukšu kā Mortekajs šajā brīdī —, trīs vai četras reizes tieši gaismas nikni žilbinošajā acī, no visa spēka aizlidināju un atkal netrāpīju.

—    Mister Mortekaj, — atskanēja pieklājīga amerikāņu balss.

Es apsviedos, acīm plosīdams tumsu, iekšām salkstot pēc ložu nākšanas.

—    Nē, mister Mortekaj, — balss runāja tālāk, — lūdzu, savaldieties. Šovakar vairs neviens netiks nonāvēts. Viss būs kārtībā. Tiešām kārtībā.

Jūs pat iedomāties nespējat, kas tā ir par vilšanos: tu esi saņēmies un sasparojies nāvei, un tad, tieši tajā patiesības mirklī, uzzini, ka šovakar cepināšana izpaliek. Es kaut kā pēkšņi izrādījos apsēdies zemē un nelabā balsī raudāju; elsas plosīja manas krūtis kā lodes, kas nebija plosījušas.

Man iedeva blašķīti ar viskiju, un es vēmu un atkal vēmu, tomēr beigās man kaut ko izdevās noturēt iekšā, un tad no Mārdenda puses atskanēja apslāpēts klusinātāja ploļ), un viņa miršanas trokšņi vairs nebija dzirdami, un pēc tam tā sieviete uzstutēja mani kājās un palīdzēja tikt lejā no kalna un pāri ceļam, un augšā uz Flīgartvudu, kur bija viņu telts. Viņa bija ļoti stipra un oda pēc veciem kažokiem. Uz telts grīdas pārsega es nogāzos, jau aizmidzis.

2

Mortekajs uzzina, ka viņa Rādītājs nevēlas ar viņu iepazīties

…kad kūp

Tās druvas miglainās ap namiem.

Kur dzīvo laimīgie, kam dota vara mirt…

Tithonus

Pēc pavisam īsa brīža sieviete mani modināja. īstenībā tas brīdis laikam ilga vairākas stundas, jo tagad teltī sūcās iekšā apsmircis un apskretis agrums. Es īgni iespiedzos un ierakos atkal guļammaisā; tas oda pēc nejaukām policistēm, bet man tur patika — tajā nebija cilvēku. Uz mošanos viņa mani pierunāja ar rādītājpirksta un īkšķa nagiem auss ļipiņā; droši vien bija to iemācījusies no lorda Beidena-Pauela sacerējumiem. (Vai jums nereti nerodas vēlēšanās pagudrot, kā B.-P. pelnītu savu maizīti, dzīvodams mūsu laikos? “Oksfamā”? “Miera korpusā”?)

Savu uzšuvi par Ēdienu uz Ugunskura viņa bija nopelnījusi, tas bija skaidrs, jo tēja krūzē, kas tika iemānīta starp maniem drebelīgajiem pirkstiem, nebija domāta mīkstpēdiņiem. Man personīgi par Piena Pulveri nav pamata sūdzēties; lētai tējai no tā parādās uzmundrinošs, ražens biezums, un tas manai sirdij šad un tad šķiet ārkārtīgi tīkami.

Pēc tam viņa piespieda mani nomazgāties un noskūties (aizdevusi mazītiņu skuveklīti ar rozā plastmasas rokturi; tā nosaukums bija

“Miau” — kāpēc?) un parādīja, kur atrodas Elsans1 , bet pēc tam mēs, sadevušies rokās, gājām pa mežu uz turieni, kur ceļmalā stāvēja prāvs amerikāņu ceļojumu furgons. Mēs tajā iekāpām. Priekšā jau bija divi cilvēki. Viens — uz nestuvēm, viscaur apklāts ar segu. Ahā, acīmredzot Mārtlends. Mani tādēļ nepārņēma nekādas emocijas. Vismaz tobrīd ne. Varbūt vēlāk. Otrs bija amerikānis un kaut ko bulduriski buldurēja rācijā, kura pēkšķēja pretim. Man miglaini izklausījās, ka viņš pacietīgi aicināja kādu sazināties ar kādu citu, kurš tad pilnvarotu kārtējo kādu citu, ļer-ļer-ļer. Pret pēkšķētāju viņš izturējās ļoti pieklājīgi. Galu galā viņš nodarīja to “pārraidi beidzu” ākstību, izslēdza visus kloķīšus un, pagriezies pret mani, sveicināja ar smaidu, kas bija pilnīgi nepamatots, ņemot vērā, cik agri no rīta tas notika. Viņš izrādījās cilvēks vārdā pulkvedis Blučcrs2 , kuru es jau biju sastapis. Īstenībā mēs nekad nebijām viens otram iesituši.

—    Labrīt, mister Mortckaj, — viņš teica, joprojām tikpat nepamatoti smaidīdams.

—     Urkš, — es atbildēju. Laikam gan vēl nepavisam nebiju atžirdzis, jo biju grasījies izturēties mazlietiņ pieklājīgāk, taču iznāca vienīgi “urkš”.

Viņš nedaudz pablisināja acis, tomēr neapvainojās.

—    Es ļoti, ļoti atvainojos, mister Mortckaj, ka nācās/jūs tik agri pamodināt, es taču atminos, ka jūs nemīlat agri celties. Jūs droši vien vēl esat ļoti noguris?

Šoreiz es izteicos izvērstāk.

—    Urkšis urkš, — galanti bildu. Sajūta bija dīvaināka par dīvainu: man galvā vārdi bija ideāli skaidri, taču no mutes ārā nāca tikai šie

1 Elsan — uzņēmums, kas ražo pārvietojamas ķīmiskās tualetes; ari šādu tualešu paveids.

2 Pulkvedis Blučcrs “Mortckaja triloģijas” pirmajā grāmatā saucās par Blačeru un šepat uz priekšu vienbrīd tiks padarīts par Blūčeru. Uzvārdiem, ceļojot pa valodām un kontinentiem, visādi gadās.

lauku dzīves atdarinājumi. Es izsamisu, noslīgu sēdus un saķēru galvu. Tāda kā sulīga šmuikstoņa apakš manis un tāds kā punains mīkstums palīdzēja man noskārst, ka sēžu uz Mārtlenda. Pīkstēdams pielēcu atkal kājās. Blučcrs šķita noraizējies, tādēļ cs, gluži dabīgi, mēģināju viņam iesist. Ko, nav smuki? Paklau, tai brīdī tas likās saprātīgi. Taču ar savu mežonīgo atvēzēšanos es tikai nolikos gar zemi uz ģīmja un atkal apraudājos. Neizturami gribēju pie mammītes, taču zināju, ka viņa neatsteigsies; viņa nekad neatsteidzās, jūs saprotat, arī tad, kad bija dzīva. Viņa bija viena no tiem Māmuķicm, kuri uzskatīja, ka Kristofers Robins nonāvē visas zinātnei zināmās baktērijas. Viņš ir tāds kā literārs “harpiks”1 .

Blučcrs pienāca man klāt un aplika roku, palīdzēja man pieslieties kājās, un, es tā domāju, es laikam mazliet sāku kliegt — jo man šķita, ka no sava kapa purva muklājā ir atgriezies Džoks, — tādēļ viņš izņēma kaut ko no bikšu aizmugures kabatas un ar neizmērojamu līdzjūtību sejā uzmanīgi ieblieza man aiz auss. Tā jau bija daudz labāk.

“Pārraidi beidzu,” es pateicīgi nodomāju, kad mani ietina jauka, melna tumsa.

^L^ovadab

1 Harpie— tualetes poda tīrīšanas līdzekļu zīmols.

3

Mortekajs atkal ir pie pilnas apziņas, ja to tik tiešām var tā nosaukt

Viss mums atņemts un bez mūsu ziņas Starp baigās Pagājības šķieznām icaudināts.

The Lotus-Eaters

Līdz šai baltai dienai nezinu, kas tā bija par vietu, kurā es atžirbu, un cik ilgi vispār biju šķirts no savām domāšanas spējām, lai tām laba veselība. Tomēr man šķiet, ka tas bija kācis baigs kakts Anglijas ziemeļrietumos, piemēram, Prestona vai Vīgana, vai pat Corlija, lai Dievs žēlīgs. Zudušais laiks acīmredzot bija veselas trīs vai četras nedēļas; es to varēju noteikt pēc saviem kāju nagiem, kurus nevienam nebija icnācis prātā apgriezt. Tie bija drausmīgi. Ks biju dusnjīgs.

—   Esmu pārcietis Nervu Sabrukumu, — dusmīgi sev norādīju, — tā ir tāda nejauciba, ko cilvēka krustmāmiņas pārcieš uz Ziemsvētkiem. — Gulēju un, kā man pašam likās, ilgu laiku nekustējos. Tā es darīju, lai maldinātu viņus, man jums jāteic, lai kas arī viņi bija, un lai iegūtu laiku padomāšanai par to visu. Drīz nācu pie noskārtas, ka nekādu viņu manā apkārtnē nav un ka domāšanas veicināšanai man ir vajadzīga liela glāze ar dūšīgu dzērienu. Vēl cs nolēmu, ka, ja reiz viņi ir atstājuši mani dzīvu, tātad kaut ko no manis grib, un ka viena glāze par šo sazin ko nebūtu nesaprātīgs quid pro quo, ja jūs spējat izsekot manai domu gaitai. (Jūs novērosit, ka ar gremdēšanos atmiņās par

tiem laikiem vien jau pietiek, lai mana plaši pazīstamā prāta skaidrība būtu apgrūtināta.)

Vēl viens domāšanas uzplūds mani pārliecināja, ka pareizais paņēmiens, kā iemantot šādu glāzi, ir izsaukt diezin kādu līķa bālu, melnā uniformā iespīlētu, kafkiānisku policisti, kas ir nolikta mani sargāt. Nekur nespēju atrast zvanu, ko pašķindināt, tādēļ rausos laukā no gultas un, nejēdzīgi nosēdies uz grīdas, apraudājos aiz nevarīga niknuma.

Acīmredzot mana izraušanās no gultas bija iedarbinājusi kaut kādu trauksmes signālu, jo salokāmās durvis salocījās jeb atlocījās, un parādījās kāda parādība. Es to sīki un smalki nopētīju. Tā nepārprotami bija līķa bālās, melnā uniformā iespīlētās policistes fotogrāfisks negatīvs.

—    Tu nepārprotami esi negatīvs, — es apsūdzoši kliedzu. — Lasies prom! — Jūs saprotiet, viņas seja bija melnāka par melnu, bet viņas uniforma — baltāka par baltu; viss ačgārni. Viņa ieķiķinājās, paradoksāli parādot aptuveni četrdesmit astoņus prāvus, baltus zobus.

—    Nekā, čāl, — viņa atspēkoja, — tev pašam negatīvs. Ar attīstību man viss kārtībā, vide gan bij trūcīga. — Paskatījos vēlreiz: viņa runāja taisnību. Kad viņa mani paņēma ciet un iecēla gultā (ak, kāds negods), es par to pārliecinājos vēl stiprāk, jo mans deguns bija pieplacināts pie viena no viņas krāšņajiem 100 vatu lukturiem. Lai cik novārdzināts bija mans miesas stāvs (ak, paklau, es zinu, ka tas nav pareizais vārds, bet jūs lieliski saprotat, ko es gribu teikt), jutu, kā vecais Ādams uzkāpj kā straume manos gurnos, un ne jau par to dārznieku es tagad runāju. Vairāk par visu uz pasaules alku doties laukā un noslaktēt pārīti pūķu viņai par godu; šī doma bija tik skaista, ka atkal apraudājos.

Viņa aizgāja un atgriezās ar glāzi; dzēriens tajā bija paplāns, taču nenoliedzami alkoholisks. īnoks Pauels1 manu balsi bija zaudējis uz

1 Brigadieris Džons īnoks Pauels John Enoch Powell, 1912—1998) — Anglijas politiķis, klasiskais filologs, dzejnieks, Parlamenta loceklis, Veselības ministrijas; lielāko ievērību izpelnījās 1968. gadā, uzstājoties ar pretrunīgi vērtētu runu par neierobežotas emigrācijas radītajām briesmām; tā iedēvēta par runu “Asiņu upes”.

neatgūšanu. Vēl mazliet paraudāju, jo man tas tīri labi patika. Proti, paraudāt patika, ne jau šķebīgais dzireklis, kurš garšoja pēc beigtas sivēnmātes piena. Droši vien burbons vai kas tamlīdzīgs.

Daudz vēlāk viņa atkal ienāca, milzīgi smaidīdama, un apstājās ar muguru pret atvērtajām durvīm.

—    Reku — pie tevis atnācis doktors Farbsteins, — viņa sulīgi spurdza, it kā tas viss būtu viens varens joks. Garām viņas greznajai krūtežai (tās notrinkšķēja, es zvēru) pa durvīm iešmauca prāvs, jautrs bārdainis, kurš pienāca klāt un apsēdās uz manas gultas malas. Viņš bija tik spridzīgs, ka vai plīsa.

—    Ejiet prom, — es vārgi nobimboju, — es esmu antisemīts.

—    Par to vajadzēja domāt, kamēr vēl nebijāt apgraizīts, — viņš jestri aurēja pretī. Noklīdis saules stars (varbūt mēs tomēr nebijām Anglijas ziemeļrietumos) izšķīla no viņa brašās asīriešu bārdas zelta skaidas; Kingslijs Eimiss tajās uzreiz būtu sazīmējis brokastu olu krelles, turpretī es esmu romantiķis, kā jūs jau noteikti būsit sapratis, ari tad, ja vēl arvien neesat lasījis par manām agrākajām dēkām.

—    Vai zināt, jūs te bijāt pagalam savārdzis,.— viņš sacīja, pūlēdamies nešķobīt ģīmi un runāt nopietnā un raizīgā balsī.

—               Es joprojām esmu pagalam savārdzis, — ar pašcieņu atcirtu,

—     un manu kāju nagi ir apkaunojums Nācijas Veselības dienestam. Cik ilgi esmu turēts šajā lizola nezinošajā guet-apcns, šajā kvazimedicīniskajā lubjankā?

—    Ak, gluži vai veselu mūžību, — viņš mundri atbildēja. — Laiku pa laikam man ziņo, ka jūs esat sakustējies, tad es atjožu un piešpricēju jūs pilnu ar paraldehīdu, lai jūs neskraidītu pakaļ māsiņām, un uz vairākām dienām varu par jums aizmirst. “Lai laipnās Dabas norises rit savu gaitu,” kā mēs šeit mēdzam teikt.

—    Un ko, sakiet lūdzams, es šajā laikā ēdu?

—     Nūjā, laikam jau neko daudz. Māsa Ašija man stāsta, ka jūsu naktspodā putekļi guļ biezā kārtā.

—     Fuij! — es paziņoju. Tai brīdī nopratu, ka nudien esmu sācis atspirgt, jo pienācīgi pateikt “fuij”, pienācīgā veidā saraucot augšlūpu, spēj tikai spēka zars.

Tomēr vēl es nopratu, ka manā priekšā ir cilvēks, kurš spēj turēt man līdzi, ja tikai man labi drīz neizdosies viņu padarīt rāmu. Saucu palīgos savu visaristokrātiskāko iznīcinošo skatienu.

—     Ja jūs patiesi esat ārsts, kā apgalvo jūsu, ali, iedegusī līdzzinātāja, — žņerkstošā balsī paziņoju, — tad varbūt jums pietiks godaprāta pateikt, kas ir jūsu darba devēji.

Viņš pieliecās zemu virs manas gultas un eņģeliski pasmaidīja, bārdai pašķeļoties un atklājot manam skatienam rindu zobu, kuri izskatījās kā uz ātru roku pagrābti no Bascta slavenā “Lakricas asorti”.

—     SMĒRS! — viņš čukstēja. Ķiploki viņa elpā iedarbojās kā acetilēns.

—     Kur jūs ēdāt pusdienas? — pēdējiem spēkiem izķērcu.

—    Mančestrā, — viņš priecīgi bubināja. — Vienā no diviem vienīgajiem smalkajiem «armēņu restorāniem visā Rietumeiropā. Ar prieku varu pavēstīt, ka arī otrs atrodas Mančestrā.

—              Es pieprasu, lai man piegādā armēņu ēdienus, — es pasludināju,

—     un bez kaut mazākās vilcināšanās un kniezerēšanās. Pieskatiet, lai tur būtu daudz hummus. Un kas jūs īstenībā dīda un izrīko?

—     Jums būs briesmīgi nelaba dūša. Un mans priekšnieks ir Psihiatrijas Profesors no Ziemeļaustrumu Mančestras Universitātes slimnīcas, ja jums tā gribas zināt.

—    Mani neinteresē, kāda dūša man varētu būt, toties beidzot uzradīsies būs nodarbošanās šīm māsām, kuras izskatās apkaunojoši nenostrādinātas. Un es neticu nevienam vārdam no šīm muļķībām par Ziemeļaustrumu Mančestru: kuram katram zināms, ka debespuses ir atļautas tikai Londonai. Jūs nepārprotami esat viltvārdis, visticamāk, izslēgts no ārstu reģistra par rīkošanos ar nesterilizētu pogāšanas āķīti.

Viņš atkal pieliecās man tuvu klāt.

—     Dirsas, — viņš murmināja.

—    Gail jau arī par to, — es attraucu.

Šajā stadijā mēs jau bijām tīri vai draugos — vai viņš piekopa kaut ko tādu, ko pats sauktu par vemdināšanas metodi? — un viņš piekrita, ka padomās, vai nevarētu man piegādāt nedaudz hummus ar karstu armēņu maizi un varbūt kādu kripatu to jauko skābo pupiņu salātu, kuros varētu ripināties viens otrs aunzirnis. Un vēl viņš teica, ka man varbūt tiks atļauts apmeklētājs.

—     Kurš tad vēlētos mani apmeklēt? — es vaicāju, nobirdinādams kārtējo nasko asaru.

—    Tādu ir bariem, — viņš caur pieri lūrēja uz mani, — sulīgas šiksiņas rindām vien stāv uzgaidāmajā telpā ar rokām biksiņās; tas jau kļūst itin bīstami veselībai.

—    Ak, glupestības, — es norūcu.

—     Pajāt, — viņš atsaucās. Zemes sāls, ne dakteris; arī tādi mēdz gadīties.

Tā nu jaukumi bija norunāti, un viņš kļuva mazāk cilvēcīgs un ķērās pie lietas.

—    Nemaz nepūlēšos pateikt, kas jums lēcies, — viņš stīvi sacīja, — jo jūs uzreiz gribēsit, lai es to uzrakstu uz papīra, bet es nemāku. Varat to saukt par traumatisku masīvu neirastēniju — ja ļūs būtu lauku dakteris, kas par trīsdesmit gadiem atpalicis no dzīves. Jūsu vecuma cilvēks to varētu uzskatīt par nervu sabrukumu, jo šādu nosaukumu garīgi nepilnvērtīgas personas piešķir sindromam, kas sastāv no garlaicīgām pazīmēm un simptomiem, kuri parādās cilvēkiem, kad tic atklāj, ka ir nokampuši vairāk, nekā emocionāli spēj sagremot.

Es to apsvēru.

—    Atbilde uz sacīto, — pēdīgi norādīju, — atkal būs daudzskaitlī.

Viņš to apsvēra.

—    Hm, ja tā padomā, — viņš kritiski pavēstīja, — varbūt jums tiešām ir taisnība. Tomēr fakts ir tāds, ka es jūs esmu labi ilgi turējis

pamatīgi sazāļotu, un pēc manām domām jūs tagad esat tīri normālā stāvoklī — lai vai kā, tikpat normālā kā iepriekš, ha-ha. Laiku pa laikam jūs mazliet paraudāsit, bet tas pāries. Es jums iedošu stimulējošu preparātu — no mctedrīnu grupas —, un tas jūs drīz savedīs kārtībā. Pagaidām tāpat vien turiet pa rokai papīra salvetītes, ha-ha, un raudiet pēc sirds patikas.

Man iedrebējās apakšlūpa.

—    Nē, nē! — viņš ieaurojās, — ne jau tagad! Jo tagad… — un ar šiem vārdiem viņš kā ekshibicionists lietusmēteli atrāva vaļā durvis,

—     …tagad pie jums ir apmeklētājs!

Tas bija Džoks. Viņš stāvēja durvīs.

Es jutu, kā asinis aizplūst prom no manām smadzenēm; man liekas, es laikam iebrēcos. Zinu, ka paģību. Kad apziņa atgriezās, durvīs joprojām bija Džoks, kaut arī es skaidri — daudz par skaidru — atcerējos, kā pirms vairākām nedēļām, kad viņš gulēja tā purva žņaudzekļos, ieminu viņa galvu slīkšņā.

Viņš neizlēmīgi,smaidīja, it kā nejustos pārliecināts, vai tiek gaidīts; viņa galva bija apsaitēta, pāri vienai no acīm bija melns pārsējs, un starp nedaudzajiem, stiprajiem un dzeltenajiem zobiem bija jauni tukšumi.

—    Jūs turās, mister Cārlij? — viņš jautāja.

—     Jā, Džok, paldies. — Tad es pievērsos dr. Earbstcinam.

—    Jūs, derdzīgais suņabērns, — es rūcu, atņirdzis zobus, — jūs sevi uzskatāt par ārstu, bet ņemat un tā gāžat visu cilvēkam virsū? Ko jūs ar to gribat panākt — lai es nomirstu?

Viņš līksmi ķiķināja, izdvesdams tādas skaņas kā govs, kas izkārnās.

—    Psihoterapija, — viņš paziņoja. — Šoks, šausmas, niknums. Droši vien nāca jums par labu tā, ka nodžinkstēja vien.

—    Iesit viņam, Džok! — es lūdzos. — Stipri! — Džoks saduga.

—    Viņam nav ne vainas, mister Cārlij. Godvārds. Es ar viņu katru dienu spēlēju džinramiju. Vinnēju mārciņas.

Farbsteins izšļūca ārā pa durvīm, bez šaubām, steigdamies izplatīt

vēl mazliet saulainības kaut kur citur. Viņš droši vien bija ļoti labs ārsts, ja jums uz tādiem ārstiem ir patikšana. Kad biju mazliet atžirdzis, ierunājos: — Paklau, Džok…

—     Liekas mierā, mister Cārlij. Jūs tik tāpēc to izdarījāt, ka es paprasīju. Ja tur būtu bijusi mana mamma, viņa darītu to pašu. Labi, ka jums kājā nebij zābaki, no tiesas.

F,s nedaudz satrūkos; klausieties, skaidrs, ka Džokam kaut kādā dzīves posmā būs bijusi mamma, taču man lāgā neizdevās viņu iztēloties, jo vairāk zābakos. Pēkšņi biju neizturami noguris un aizmigu.

Kad pamodos, Džoks bija piedienīgi piemeties manas gultas kājgalī un badīgi skatījās ārā pa logu uz ķiķināšanu, kas varēja nākt tikai no garāmejošām māsiņām.

—    Džok, — es ierunājos, — Dieva dēļ, kā tevi…

—     Reindžrovers. Viņam tur uz ass bija tāda kā vinča; ar to mani izzvejoja laukā. Nemaz nebij sāpīgi. Izmežģīts plecs, pāris plīsumi ribās un vēl kājstarpi divas trūces. Viss jau sadzijis.

—    Vai acs tev, ē, ir ļoti savainota?

—    Tutū, — viņš moži atsaucās. — Jūs pa to ielikāt ar tupeli, un man bij tās kontaktlēcas. Māsām mans apsējs dikti patīk, saka — esot tāds romantisks. Stikla aci es netaisās likt, kas vēl nebūs, man tēvocim tāda bija, un viņš norij, vairs nekad nedabū atpakaļ.

—     Dieviņ augstais, — es vārgi noteicu, — kā tad tā?

—    Viņš, redz, ielika to mutē uzsildīt un tā, lai labi ieslīd dobumā, bet tad viņam uznāca žagas, pirms tam vakarā bij dzēris. Nogāja lejā vienā stiepienā. Žagas bij cauri, bet to aci viņš vairs nekad nedabū redzēt.

—    Skaidrs. — Smalki dzīvojam, nav vārdam vietas. Iestājās ilgs un mundrs klusums.

—     Nekad nedabūja atpakaļ? — es skaļi gudroju.

—     Ne-ē. Tas mans tēvocis pat lika vienam slakterim, lai paskatās

viņam pakaļā, bet tas teic, ka neko tur neredz. “Vai tu re, ku savādi,” mans tēvocs saka, “es gan jūs, dakter, redz pavisam labi.”

—    Džok, tu esi viens sasodīts melis, — es sacīju.

—    Mister Cārlij?

—    Klausos.

—    Jūs man ir parādā čupām algas.

—    Piedod, Džok. Kolīdz būšu tik stiprs, lai spētu pacelt čeku grāmatiņu, tu visu saņemsi. Un, kad es tagad tā sāku domāt, man tev ir pamatīga Darba Devēja Atbildības apdrošināšanas polise; man liekas, par aci dod divus tūkstošus mārciņu. Es tev no savas kabatas nopirkšu smalkāko stikla aci, kāda pasaulē ir dabūjama, pat tad, ja man būs jāmaksā skaidrā naudā. Lūdzu, pa mājām staigā ar to; romantisko melno apsēju vari pataupīt gājieniem meitās.

Džoks dziļā godbijībā apklusa: viņa pasaulē divus tūkstošus mārciņu var dabūt, tikai izdarot kaut ko ārkārtīgi nelikumīgu un nopelnot piecus gadus tuptiļ/.ī. Es atkal aizmigu.

—    Mister Cārlij? — Es pavēru piktu plakstu.

—    Jā, — es sacīju, — tas joprojām esmu es.

—    Jūs atcerās, kā jūs gājāt uz Amerikas vēstniecību pie tā pulkveža Blučera?

—    Atceros dzīvāk par dzīvu.

—    Nūjā, viņš ir šite. N11, tas ira, viņš gandrīz katru dienu atbraukā. Visi no viņa briesmīgi raustās, tik dakters Farbsteins ne; man liekās, dakters Farbsteins domā, ka viņš ir fricis.

—    Tā varētu būt.

—    Zin, kas ir jancīgi, — viņš turpināja, — tas, ka man viņš nekad neko neprasa — tas ira, Blučcrs —, tikai prasa, vai mani labi aprūpē un vai es gribu “Monopolu”, ko uzspēlēt ar māsiņām.

Es gaidīju, jo viņš bija sabrucis bezpalīdzīgu smieklu lēkmē.

—    Džok, — mīļi bildu, kad viņš bija pasmējies. — Es zinu, ka pulkvedis Blučers atrodas šeit. Īstenībā viņš atrodas tev tieši aiz muguras, stāv durvīs.

Viņš atradās. Atradāms arī liela, melna automātiskā pistole, kas nekļūdīgi tēmēja Džoka iegurnī. (Ļoti glīti, ļoti profesionāli: iegurņa apvidus kustas un pārvietojas daudz mazāk nekā galva un krūškurvis. Lode, kas iztriecas cauri pūslim, dzimumorgāniem un visām citām ķcskām, ko mēs glabājam savās iegurņa somās, nāk ar tādu pašu garantiju kā lode pierē, un, kā man ir stāstīts, nāk daudz, daudz sāpīgāk.)

Blučers ārišķīgi noklikšķināja drošinātāja slēdzi un aizbūra pistoli prom uz paslēptuvi aiz vidusjostas. Tā ir ļoti laba vieta pistoles nēsāšanai, kamēr jums vēl ir jostasvieta; pēc tam šis izblīdums kļūst nedaudz divdomīgs.

—    Atvainojiet par šo izrādi, džentlmeņi, — viņš ierunājās, — bet man šķita, ka varētu būt īstais brīdis atgādināt, ka jūs abi šajā brīdī esat dzīvi tāpēc, ka es iesniedzu šādu lūgumu. Varu pārdomāt jebkurā brīdī, kad man liksies, ka tā vajag.

Nu, paklani Es, protams, ierāvu galvu plecos, taču tikai daļēji aiz bailēm; lielākoties tāpēc, ka man bija neērti par to, cik viņam ir nožēlojami slikta gaume.

—    Vai jūs apzināties, — drošsirdīgi noprasīju, — ka aizņemat platību, kuru es varētu izmantot citādi? Jeb, pareizāk sakot, manu varbūtēji citādi izmantojamo platību?

—      Man arī patīk P. G. Vudhauzs, ser, — viņš atsacīja, — tomēr es nesteigtos paust aušīgumu apstākļos, kuros jūs atrodaties. Jeb, pareizāk sakot, jums patlaban pieejamos apstākļos.

Man palika mute vaļā. Varbūt viņš tomēr bija cilvēks.

—    Kas īsti jums no manis vajadzīgs? — es noprasīju.

—     Nūjā, varbūt drīzāk kurš^ tā sakot. Centieties iedomāties kādu jaunu un daiļu, un pasakaini bagātu personu.

Es iedomājos. Iedomājos ātri, jo neesmu pavisam dumjš.

Misis Krampfa, — es paziņoju.

Pareizi, — viņš atsaucās. — Appreciet viņu. Tas ari viss. Viss?

Nūjā, faktiski viss.

Man jāliekas vēl pagulēt, — es sacīju. Tad nu turpu es likos.

4

Mortekajs apstrada bildinājumu ar savu pratu, asu kā bārdas nazis

Ak, Skumība, vai nāksi tu pie manis?

Ne jau par mīļāko — par sievu nāc.

In Memoriam

Patiesību sakot, šī nebija no tām reizēm, kad es atdusējos ilgā un netraucētā miegā. Nu, bet paklau, vai jūs atceraties to pēdējo reizi, kad jums pateica, ka varēsit turpināt dzīvot tikai ar tādu noteikumu, ka jums jāapprec trakoti daiļa, uz seksu ķerta miljonāre, kas, un par to jūs esat puslīdz pārliecināts, ir noslepkavojusi savu pēdējo vīru, turklāt tā, ka to gandrīz nav iespējams atklāt? Vai jūs nogulējāt savas veselīgās astoņas stundas? 7

Īstenībā notikumi risinājās tā, ka es pamodos, piecēlos sēdus un stundu vai divas zelēju nagus, cigaretes un skotu viskiju — vai tieši tādā secībā, nav zvanīts. (Būs lieki jums stāstīt, ka Džoks man bija nelegāli piegādājis pudeli Heiga un Heiga kungu saulainākā labuma.)

Tie slepenie aģenti un zēni, par kuriem jūs lasāt pasaku grāmatās, vienā mirklī būtu sapratuši visu līdz pēdējam asiņu plankumam, kurš tad par to šaubās, taču man nepiemita nedz viņu dzīvelība, nedz arī jaunība. Iespējams arī, ka tajos laikos nebiju tik gudrs kā tagad. Pēc kāda laika es pateicu “stulbums” un “es nez”, un “iettakdēt” — šoreiz tādā secībā — un likos vien atpakaļ gulēt. Patiešām nezinu, kāpēc

vispār vajadzēja pūlēties pamosties, jo pat visnejaušākajam detektīvam bija redzams, ka vecajai antimortekaja sazvērestībai joprojām ir roka uz stūres, rādītājpirksts uz pulsa un īkšķis iebāzts līdz šarnīram. “Iettakdēt” neapšaubāmi bija labākais izteikums, ko man tai dienā izdevās kaldināt. Es to atkārtoju vēlreiz. It kā līdzēja.

—    Es grib akai savu dūšu, — nākamajā dienā, sēdēdams uz manas gultas malas un skatīdamies, kā māsa Ašija cīnās ar maniem novārtā pamestajiem kāju nagiem, berbelēja Džoks.

—    Ai, zini, Džok, es tavā vietā par to neraizētos. Rīt mūs sūta atveseļošanās kūrē uz Ezeru novadu — daži kārtīgi malki kalnu gaisa, un tu būsi kareivīgs kā lauva. Visas šīs māsas vainīgas, viņas izsūc tev spēkus.

Viņš nemierīgi sagrozījās.

—    Man liekās, jūs par to “dūšu” nesapratāt, mister Cārlij. Ne jau tikai dūša vien, vaig jau arī patikšanu, kad tu ar to dūšu ej. Nu, zin, kaut kā tā, ka tu kādu ieklapē un pats drusku smejies.

—     Man liekas, qs saprotu, — atsaucos, dziļdomīgi nodrebēdams un ar tikko apcirptu kājas īkšķi notrinkŠķinādams vienu no Māsas Ašijas lieliskajām krūtīm. Ne vaibstiņam nenodrebot, viņa iedzina puscollu šķēru smailes manā otrā kājā. Es nebrēcu; arī man ir drusku dūšas, vai ziniet.

Vēl pēc brīža, kad viņa bija pabeigusi manu pedikīru, Džoks liegi izņēma šķēres viņai no rokas un samurdzīja vienā pašā delnā. Pēc tam viņš lāpstai līdzīgo delnu pastiepa — saliecis pirkstus kā sauju. Māsa Ašija pieliecās, līdz pirmīt pieminētā krūts atdusējās viņam saujā. Viņš klusi ierūcās; viņa izdvesa tādu kā aizsmakušu čiepstienu, kad viņš sāka saspiest. Es, pretīguma pārņemts, ar zināmām grūtībām izvilku savu kāju no viņu vidus un pūcīgi uzgriezu muguru.

Tie abi kopā izgāja pa durvīm, ne vārdiņa nebilzdami, dodoties uz veļas kambari, ja es kaut ko saprotu no slimnīcām.

“Jaunība, ugunīgā jaunība,” sarūgtināts nodomāju.

5

Mortckajs nolemj, ka ir papilnam par nāvi tīkamāku likteņu

“Liru-lī” — tā upes krastā Dziedāja sers Lanselots.

The Lady ofShalott

Nūjā, lūk, tc mēs — Blučers, Džoks un cs — sēžam ap galdiņu uz viesnīcas terases pie viena no tiem Ezeru novada kalniem, kurus jums visādi ļautiņi mēdz piesūtīt uz pastkartēm, dzeram tēju (!) un skatāmies, kā bariņš idiotu pošas doties augšā kalnā. Priekš novembra sākuma Ezerzemē tā bija jauka diena — patiesībā tā bija jauka diena priekš jebkura Anglijas nostūra un jebkurā laikā —, taču jau pēc piecām stundām metīsies tumšs, un viņu iecerētais pārgājiens prasa naigas trīs stundas uz katru pusi. Zēns no Glābšanas Dienesta viņus lūgšus lūdzās, gandrīz ar asarām acīs, taču stulbiķi tikai nolūkojās uz viņu ar uzjautrinātu nicinājumu kā autoskolas audzēknes uz savu instruktoru. (Viņa zina, ka signalizēšana ar roku ir muļķības, kuras vīrieši izdomājuši, lai mulsinātu sievietes; ko jūs te runājat, viņas māte jau gadu gadiem brauc ar mašīnu, nekādus signālus nekad nav devusi, un viņai ne matiņš no galvas nav nokritis. Citiem varbūt, tas gan, bet viņai jau nu ne.)

Galu galā tas glābēju zēns paslēja abas rokas gaisā un nometa gar sāniem, tā izteikdams bezcerību. Uzgriezis gājējiem muguru, viņš nāca uz mūsu pusi, sadzirdami griezdams zobus. Tad apstājās, apcirtās

riņķi un uzkrītoši saskaitīja stulbiķus. Es būtu nobijies. Viņi tikai ķiķināja. Kad viņš tuvojās mums, es savilku līdzjūtīgu seju, un viņš piestāja pie mūsu galdiņa.

—              Jūs tikai paskatieties uz tiem ākstiem, — viņš žņerkstīgi rūca.

—     Ies sandalēs! Vienkārši vesels bars riebīgu nelaimes gadījumu, kas nespēj vien izvēlēties, kur notikt. Un ta pulkstenc deviņos es un man puiki bizos pa tiem sūda kalniem un meklēs, lauzīs kaklus nost. Un Pusnakts Filma ar drošvien aizies gar degunu.

—    Žēl gan, — es bildu, un manā sejā nemainījās ne vaibsts.

—     Kāpēc jūs to darāt? — viņam jautāja Blučers.

—     Prieka pēc, — viņš atņurdēja un aizsoļoja tālāk.

—    Iet pārbaudīt savus rīkus, — viedi izteicās Blučers.

—    Vai iekaustīt savu sievu, — aizrādīju es.

Mēs turpinājām malkot tēju; proti, mēs ar Blučeru malkojām, bet Džoks drīzāk uzsūca kā putekļsūcējs, tā piemīlīgi, šļūteniski iegrozīdams augšlūpu. Mani tējas dzeršana pēcpusdienā nesajūsmina; no rītiem tā dzira, ko Džoks pienes man pie gultas, ir kā nēpents, ar ko i'ona laulātā draudzene “Odisejā” dzirdīja Jupitera dzemdināto Helenu, taču pēc pusdienas tā mani allažīt uzvedina uz domām par Gangas dubļiem, kuros aizvien ir kopojušies krokodili.

—     Nūjā, tātad. — Blučera ievadvārdi.

Es sataisīju savu gudro, uztvērīgo seju — to pašu, ko apvelku tādos brīžos, kad smagsvara pircējs ir iedūris pildspalvu čeku grāmatiņā un sāk man izklāstīt savu mākslas darbu kolekcionēšanas filozofiju.

—    Mister Mortekaj, kā jums šķiet, kāpēc es un mana priekšniecība esam, ah, pasargājuši jūs no, ah, nāves, turklāt pārvarot loti, ļoti lielas grūtības un uzņemoties ievērojamus izdevumus?

—    Jūs jau teicāt: jūs vēlaties, lai es apprecu Johannu Krampfu. Kāpēc, to es pat aptuveni nespēju iedomāties. Starp citu, ko jūs izdarījāt ar Mārtlenda, ē, maitu jeb mirstamām miesām?

—     Es tā sapratu, ka tās tika izzvejotas no Temzas pie Vopingas

Vecajām kāpnēm. Jūras, ah, organismi bija krietni pastrādājuši, un reģistrētais nāves cēlonis ir “nenoskaidrots”. Policijai ir aizdomas par slepkavību atriebības nolūkos.

—    Dieviņ augstais, — es atsaucos, — tiem nu gan ir fantāzijas'.

Viņš īdzīgi dīdījās. Es, vadzi, neuzdevu vajadzīgos jautājumus.

Tādiem zēniem kā viņš nepatīk labprātīgi dalīties ar informāciju, to no viņiem par varītēm jāizvilina. Es nopūtos.

—    Labi jau, labi, — es sacīju, — kāpēc man jāprec misis Krampfa? Vai viņa ir nodomājusi gāzt Amerikas Savienoto Valstu konstitūciju?

—    Cārlij, — viņš bargi aizrādīja.

—     Lūdzu, nevajag tik oficiāli, — es pārtraucu. — Paziņas mani dēvē par misteru Mortekaju.

—    Mortekaj, — viņš bija mierā ar kompromisu, — ja jums ir kāds trūkums, tad tā ir nožēlas cienīga nosliece uz aušīgumu. Man humora izjūta nepiemīt, un es pats to apzinos — ir maz cilvēku bez humora izjūtas, kuri to spēj, — bet es patiešām jūs lūdzu, ielāgojiet un atcerieties, ka es turu rokā jūsu dzīvības pavedienus.

—     Kā Aklā Fūrija ar Grieznēm Dairajām,1 — es čivināju. Tagad nopūtās viņš.

—    Ak, stulbums. — Lūk, ko viņš izpūta. — Klausieties, es lieliski saprotu, ka jums nav bail no nāves; jūs uzvedaties kā ķerts, bet neapšaubāmi esat visai drošsirdīgs cilvēks. Tomēr nāve kā ncizbēgamībajēdziens-stāvoklis ne vismazākajā mērā nelīdzinās lēnai nāves ieviešanai, liekot lietā SĀPES. — To pēdējo vārdu viņš it kā pat izkliedza. Tomēr pēc tam viņš savaldījās, pārliecās pār galdiņu, lai atrastos man tuvāk, un runāja mīlīgi, saprātīgi.

—    Mortekaj, manu Kantori interesē tikai uzvara. Mēs neesam parasti čaļi nevienā šā vārda nozīmē; mums nav tāda uzvedības kodeksa,

1 Mortekajs braši citc Džona Miltona “Lisidu”: “Comes the blind Fury with th’ abhorred shears, And slits the thin spun life.'"

ko varētu uzrādīt dienas gaismā vai, jo vairāk, atvēlēt vispusīgai Washington Post izmeklēšanai. Kas mums toties ir: mums ir zināms skaits kvalificētu darbinieku, kas ir apmācīti nodarīt SĀPES. Daudzi no viņiem ar to nodarbojas gadiem ilgi, viņi nemitīgi par to domā, baidos, ka dažiem šī lieta tā kā patīk. Vai man stāstīt tālāk?

Es izslējos taisni, izskatījos gudrs, izpalīdzīgs, neaušīgs.

—     Esmu pati uzmanība, — pakalpīgi apliecināju. Viņš zīmīgi pablenza uz Džoku. Es mājienu sapratu un ieminējos Džokam, ka viņam droši vien ir garlaicīgi klausīties mūsu sarunā un ka viesnīcā mudžēt mudž istabenes, kuru pēcpuses prasās pēc iekniebšanas. Viņš aizsnāja prom.

—    Ahā, — sacīja Blučers. — Un tātad. Misis Krampfa, kā rādās, ir jūsos tā kā samīlējusies. Nevaru apgalvot, ka man tas šķistu saprotams, tas droši vien ir gadījums, kad katram savas perversijas utt. Šajā brīdī man nav pilnīgi skaidra priekšstata par to, kāpēc mums derētu, lai jūs grozāties viņas tuvumā, taču ir zināms, ka tur kaut kas nav tīrs. Kaut kas liels. Dažus mēnešus pirms viņas vīra, ah, nāves, mūsu, ah, grāmatvedības nodaļa, ķā to pie mums sauc, atklāja, ka Krampfa impērijā slepeni nonāk un no tās iziet ļoti lieli naudas līdzekli. Kad viņa vairs nebija, šai naudas kustībai, pēc mūsu domām, vajadzēja beigties. Tā nenotika. Faktiski summas kļuva vēl lielākas. Saprotiet, runa nav par viduvējām vidusmēra finansiālajām mahinācijām — ar tādām nodarbojas čaļi no Ieņēmumu dienesta un Naudas plūsmas kontroles. Runa ir par summām, par kurām jūs jau rīt varētu nopirkt kādu Centrālamerikas republiku — vai divas republikas Āfrikā —, un jums vienalga vēl paliktu pāri kabatas nauda. Mums nav ne mazākās nojausmas, kas tur notiek. Ejiet, appreciet misis Krampfu un izdibiniet.

—    Okei, — es mundri, neliterāri atsaucos. — Rīt no paša rīta nosūtīšu viņai telegrammu ar jauko ziņu.

—    Tas jums nebūs jādara, Mortekaj. Viņa jau atrodas šeit.

—     Šeit? — es iepīkstējos, mežonīgi skatīdamies apkārt kā bērnu sadzīvojusi mūķene. — Tas ir kā — “šeit”?

—     Tā, ka šeit, šajā viesnīcā. Domājams, jūsu numurā. Mēģiniet pameklēt savā gultā.

Man paspruka tāds kā lūdzošs čiepstiens. Viņš labākajā skautu komandiera manierē papļiķēja man pa plecu.

—    Mortekaj, jūs pusdienās apēdāt pusotru duci austeru. Es jums ticu. Ejiet iekšā un uzvariet, manu zēn. — Mans atbildes skatiens bija pilns tīra naida, tomēr es kunkstēdams iestūrēju viesnīcā un vilkos augšā uz savu numuru.

Viņa tik tiešām tur atradās, taču neatradās gultā, paldies dieviņam, un pat nebija kaila; viņai mugurā bija kaut kas tāds, kas izskatījās pēc krēmkrāsas zīda spilvendrānas, kurā izgriezti trīs caurumi, — gan jau maksājis simtiem mārciņu: misis Spona cenu būtu noteikusi ar vienu skatienu. Šādi viņa izskatījās daudz vairāk nekā kaila. Liekas, es nosarku. Viņa nostājās un pastāvēja, dažus mirkļus rīdama mani ar skatienu kā Vērdsvērts dzeltenu — jā, dzeltenu — gaiļbikšu pļavu. Tad viņa brāzās uz priekšu un iebrāzās manos apskāvienos ar tādu triecienspēku, kas sīkāku vīru būtu nogāzis no kājām.

—    Ak, Cārlij, Cārlij, Cārlij, — viņa sauca, — Cārlij, Cārlij, Cārlij!

—    Jā, jā, jā, — es neatpaliku, — kuš, kuš, kuš, — neveikli glaudīdams viņas apburošo kreiso dibenpusi. (Ar to es nevēlos sacīt, ka otra, jeb labā, dibenpuse bija mazāk tīkama, kreiso apdziedāšanai izvēlos tikai tāpēc, ka tā bija aplūkojama attiecīgajā brīdī, jūs taču saprotat.)

Viņa ekstāzē locījās manās skavās, un es ar milzīgu atvieglojumu sajutu, ka pusotra duča austeru sāk pildīt savu pienākumu Mortekaja snaudošajos dziedzeros. (Šīs austeres, es allažīt domāju, kādas tās ir apbrīnojami nesavtīgas radībiņas: viņas nekurnēdamas ļauj, lai tu viņas norij dzīvas, un arī pēc tam nevis atriebjas kā nīgrie redīsi, bet piešķir šīs greznās afrodīziskās dividendes. Kāda tām tomēr ir skaista dzīve, man jāsaka.)

Ahā, es sevī nodomāju, aiziet, un nepārprotami sniecos tai virzienā, kuru Dž. Donns (1573-—1631) dēvē par “mīlestības patiesi īsteno galu”,

taču pārsteigts novēroju, ka viņa ar stingru roku mani atstumj un tā kā iešūpo kleitu vietā.

—     Nē, Cārlij, pirms kāzām ne. Ko tu par mani nodomātu? — Es no vilšanās iepletu muti, taču man jāatzīstas, ka sajutu zināmu atelpu, ja jūs noskāršat, ko es ar to vēlos sacīt. Saprotiet, tagad varēšu vispirms ļauties izdarīga skolotāja rokām: viegli rikši pa aploku no rītiem un diēta, kas sastāvēs no bifšteka, austerēm un ginesa, it drīz palīdzēs man izlauzties no tās klases, kuras uzvarētājus uzreiz pēc sacīkstēm pārdod ūtrupē, un nonākt kārtīgā sezonas vidus formā.

—     Cārlij, dārgumiņ, tu taču mani precēsi, ko? Tavs simpātiskais dakteris teica, ka laulībai uz tevi būs ļoti terapeitisks iespaids.

—    Ak tad tā Farbsteins apgalvoja, ko? — es dzēlīgi noprasīju.

—     Nē, dārgumiņ, kas tas par Farbsteinu? Tā teica tas burvīgais amerikāņu dakteris, kurš tevi te aprūpē — Dr. Blūcher? — Viņa to pateica aplam daiļi, vecajā vīniešu izrunā.

—   Ā, pareizi, Blīhers. Dakteris Blīhers, kā tad, protams. “Burvīgs” — tas ir īstais vārds, kī naglai uz galvas. Tikai man liekas, viņam diez kā nepatiktu, ja tu to izrunātu šādi, viņš domātu, ka tad izklausās pēc friča; viņam labāk patīk saukties par “Blūčeru”. Lai gandrīz iznāktu atskaņa “dūčelis”, — vēl dziļdomīgi piebildu.

—     Paldies, dārgumiņ. Bet tu neatbildēji uz manu jautājumu, — viņa aizrādīja, glīti uzmezdama lūpiņu. (Arī lūpas uzmešana ir izmirstoša māksla; misis Spona to prot, un tas puikiņš, kas rada manus kreklus, arī, bet mūsu laikos tā ir gandrīz tikpat reta kā gruģināšana un smīgaļāšana. Liekas, vēl saglabājušies daži veci, miesās kupli džentlmeņi, kuri joprojām prot pat iesmīnēties.)

—   Visudārgākā Johanna, protams, es gribu tevi precēt, un jo ātrāk, jo labāk. Teiksim, jau pēc mēneša. Ļaudis, protams, trīs mēles…

—    Cārlij, dārgumiņ, es laikam drīzāk domāju par rītdienu. Man ir tā nenormālā britu īpašā Atļauja precībām. Nē, nē, tas bija pavisam viegli: es vienkārši liku ASV vēstniecības pirmajam sekretāram aizvest

mani pie viena no jūsu Arhibīskapiem, tāda mīļa, glupa vecīša. Es viņam teicu, ka man liekas, tava reliģija ir “ateists”, un viņš atbildēja, ak, labi, gluži tāpat kā gandrīz visiem viņa bīskapiem, un ierakstīja tajā ailē “Anglijas baznīca”. Vai es pareizi izdarīju, Cārlij?

—    Teicami. — Manā sejā patiešām nepakustējās ne vaibsts.

—     Un vēl, Cārlij, esmu tev sagatavojusi pārsteigumu, cerams, tu priecāsies: es piezvanīju tava dzimtā ciema Vikāram — ak, tas ir tikai kādas četrdesmit jūdzes no šejienes —, un viņš sākumā bija, nūjā, tāds kā svārstīgs tavu baznīcas apmeklēšanas paradumu dēļ, viņš teica, ka neatceroties tevi tur redzējis kopš tavas iesvētību dienas pirms trīsdesmit gadiem, bet es viņam pateicu, ka Arhibīskaps ir tevi oficiāli reģistrējis kā Anglijas baznīcēnu, nūjā, un tā viņš beigās pārdomāja un teica okei, viņš esot ar mieru bāzt savus nagus ugunī.

—     Tā viņš teica?

—     Nu, ne gluži, viņš pateica kaut ko tādu bēdīgu un samierniecisku, latīniski vai varbūt grieķiski, bet bija saprotams, ka doma bija tāda.

—     Kā nu ne. — Es būtu ar mieru daudz atdot, ja varētu dabūt dzirdēt to latīņu vai varbūt grieķu pateicienu, jo mūsu Vikāram ir laba sajēga.

—    Ahā, un tad viņš teica — bet kurš tad būs līgavaiņa brālis, un es teicu: “Vaidieniņās,” un viņš teica, ka viņš tad atstiepšot tavu brāli lordu Mortckaju. Vai nav jauki?

—     Pagalam jauki, — es smagi atsacīju.

—    Tu taču neesi uz mani dusmīgs, Cārlij? Neesi? A, un kori viņš darbdienas rītā nevarot savākt, viņš ļoti atvainojās; vai tas būs ļoti briesmīgi?

—    Es to pārcietīšu ar gara spēku.

—    Jā, bet viņa sievai esot bariņš dāmu, kuras dziedot Bahu, un es viņam teicu — jā, super.

—    Grezni, — pēdīgi varēju kaut ko pateikt no sirds.

—    Un ērģelnieks pirms ceremonijas spēlēs “Lai aitas ganās droši”, bet tad, kad mēs iesim ārā, Amanti Constanti no Le Nozze de Figartr. ko tu par to saki?

—    Johanna, tu esi ģeniāla, es tevi pārmēram mīlu, man tevi vajadzēja apprecēt pirms daudziem gadiem. — Es pats tam gandrīz ticēju.

Tad viņa atnāca un apsēdās man klēpī, un mēs glaudāmies kopā un kārtīgi pazelējām viens otram seju, un murminājām mīļus niekus, un tādā garā. Gluži patīkami, tomēr ainiņas vīrišķajai daļai pēc kāda brīža kļūst mazliet mokoši, pareizi?

Johanna teica, ka vēloties laicīgi aiziet gulēt un likšot, lai vakariņās viņai uz istabu atnes sviestmaizes, un, kad varēju piecelties, es viņu turpu pavadīju.

—    Pēdējais laiks, — liecināja garāmejošas istabenes sejas izteiksme.

Pārradies savā numurā, es gurdeni atslīgu krēslā un pacēlu telefona

klausuli.

—    Aptekšņu dienests? — es vaicāju. — Cik jums viesnīcā ir austeru?

6

Mortekajs šķin savu balvu un pats tiek mazliet apšķibīts

Tev jāmostas saukt mani agri: sauc mani agri, mīļo māt;

…Tik grūti, māmulīt, tas pirmīt likās…

Es tomēr ceru — slogs no pleciem būs nokratīts pavisam drīz Un mierā mani sūtījis ir baznīckungs, tas krietnais vīrs.

The May Queen

Laulību ceremonija, kā izsakās laikraksti, norisinājās, kā izsakās laikraksti, nākamajā dienā pulksten divpadsmitos. Vikārs sprediķoja izturēti un īsi, dāmu Baha Pulciņš dziedāja kā gaiļu eņģelīši, ērģelnieks raudināja savas ērģeles kā no Krafta-Ebinga sīpola (piedošanu) un mans brālis, protams, mani gandrīz apvemdināja. Faktam, ka viņa rīta uzvalku nepārprotami bija radījis tas Korkstrītas ģēnijs, turpretim manējais bija noīrēts Kendalā, vienā uzņēmumā, kurš reiz bija pašuvis getras Kembridžas hercogam, ar manu pretīgumu nebija ne mazākās saistības. Viņš bija tik aizgrābts.

Pēc ceremonijas, lai būtu pavisam drošs, ka ir izdevies man sagandēt dienu, viņš pavilka mani maliņā un neizmērojami taktiski apvaicājās, vai esmu pavisam drošs, ka tiešām spēju uzturēt tik labi ģērbušos sievu, un vai viņš nevarot palīdzēt. Uzdodams šo jautājumu, viņš zibināja līdzjūtīgus skatienus uz manu tā saucamo svārku izvietojumu plecu apkaimē.

—    Vai, Robin, jā, domāju gan, ka spēju tikt galā, bet paldies par priekšlikumu.

—    Tad jau viņas nelaiķa vīrs būs bijis Miltons K. Krampfs, tas pats, kurš pirms nepilna mēneša šķīrās no dzīves dīvainos apstākļos, hmh?

—    Tā laikam viņu sauca gan — kāpēc tu to piemini?

—    Tāpat vien, mīļo zēn, tāpat vien. Bet atceries gan, vienmēr atceries, ka tev šeit ir mājas, ja?

—    Paldies, Robiņ, — es atbildēju, garā griezdams zobus. Kā iespējams, ka tik simpātiskam zēnam kā es ir tāds brālis?

Pēc tam viņš gribēja, lai mēs visi braucam uz Muižu dzert šampanieti un tamlīdzīgi, taču es biju nelokāms; vienai dienai biju dabūjis gana kūliena un neparko negrasījos atkailināt savu dibengalu vēl dažām rīkstēm. Dieviņ tētīt, kazi viņš vēl būs izlaidis savu sievu no tās pažobeles, kurā tur viņu ieslēgtu, kaut kāda “Džeina Hira”, nudien. Brrrr, es nodomāju.

Mēs devāmies uz krogu ielas otrā pusē un pasūtinājām “Vecmodīgo” (Johanna), mazo pudelīti “Roederera” (Robins), burbonu ar ledu (Blučcrs), glāzi piena (es) un puspinti rūgtā (Vikārs). Draudze mums aiz mugura^— vecie zēni pensijā, vecie zēni bez darba un pāris dīkdienīgu logu mazgātāju un zārcinieku — berbelēja “barbarberi, barbarberi”, bet krodziniece mums atbildēja, ka nekā no tā visa viņai nav, izņemot puspinti rūgtā. Galu galā mēs vienojāmies par brendiju ar zelteri visiem, izņemot Vikāru un vecos zēnus bez darba. (Vaimandieniņ, vai jums ir gadījies pagaršot lētu brendiju? Nevajag, nevajag.) Samaksāt par visām varēm vēlējās Robins, viņam patīk tā izrīkoties un patīk pārskaitīt atlikumu, tad viņš jūtas aplaimots.

Pēc tam es aizgāju uz ierīcībām pārģērbties un algotās drānas atdevu Blučeram, lai aizved krietnajam amatniekam uz Kendalu, — izjutu labpatiku, viņu tā trenkādams. Drīz pēc tam mēs šķīrāmies spageti pielīdzināmā mākslota biedriskuma ņūklī — izņēmums bija Vikārs, kurš no visa sava kristīgā spēka centās ticēt, ka mēs esam jauki zēni —, un gājām katrs savu ceļu.

Mans ceļš bija vizināties uz divsimt un sazin cik jūdžu attālo

Londonu dampī, ko Johanna dēvēja par “simpātisku britu auto” — brāļu Džensenu radītajā Interceptor. Tādu nejēdzīgu britu manierību kā braukšana pa ceļa kreiso pusi viņa negrasījās apgūt; šajās četrās stundās es laikam izdalīju vairāk adrenalīna nekā Nikijam Laudam aiziet visā Grand Prix sezonā.

Balts un drebelīgs es tiku izsēdināts pie Brauna viesnīcas Londonā, pasta indekss Wl, kur Johanna stingri aizraidīja mani gultā nosnausties ar pamatīgu glāzi, kurā ietilpa pusgalons brendija ar zelteri. Saprotams, šoreiz tas bija labs brendijs. Miegs, Dabas laipnais auklis, risināja rūpju mudžekli1 līdz vakariņu laikam, kad es cēlos no gultas, juzdams, ka mani nervu gali ir vairāk vai mazāk pieņemami salāpīti. Vakariņas mēs ieturējām turpat viesnīcā, un man tādējādi tiek aiztaupītas pūles stāstīt, cik tās bija labas. Viesmīlis, par kuru man ir droši zināms, ka viņš tur ir bijis kopš 1938. gada, man pie auss nomurmināja, ka viņš varot ieteikt sinepes; tas nu ir viens formulējums, kas mani savaldzina ikkatru mīļu reizi. Vispār tieši šie paši vārdi, šā paša viesmīļa izrunāti, senos jo senos laikos atdarīja manas jauneklīgās acis gastronomijas apburtajām ārēm. (Maz ir tādu, kas kaut ko sajēdz no sinepēm, un tādas viņu vidū nav nevienas, jūs taču noteikti būsit to pamanījis. Viņi visi domā, ka pietiek piecas minūtes pirms vakariņām iemaisīt sinepju pulveri ūdenī, un virce ir gatava; mēs ar jums zinām, ka tā būs tikai komprese smeldzošām kājām.)

Pēc tam mēs devāmies uz “Upes Ciķi” vai “Seglu ūķi”, vai vienalga, kā to naktsklubu togad sauca; mani tas kaut kā neaizrāva. Īdzīgi pasūtināju porciju redīsu, lai varētu apmētāt garām dejojošus paziņas, taču trāpīšana man nepadevās un, kad profesionāls cīkstonis piedāvājās noraut man kāju un ar slapjo galu iekaustīt, es likos mierā. Johanna bija neprātīgi lieliskā garastāvoklī un jautri smējās; viņai gandrīz izdevās aizburt prom manu nolemtības un nepiemērotības apziņu.

1 Mortekajs pārfrāzē vārdus no Šekspīra “Makbcta” 2. cēliena 2. ainas. (Še citēts pēc Friča Admoviča tulkojuma.)

Kad atgriezāmies viesnīcā, viņā nebija ieraugāmas ne mazākās noguruma pazīmes; toties viņa man parādīja naktskreklu, kas būtu varējis pienākt pa pastu kā pastkarte, ja tikai uz tā atrastos pietiekami daudz vietas markas izvietošanai.

Roku pielika tikai dažas austeres, tomēr pirmajā reizē ar lielo darbu tiku galā gluži pieklājīgi.

Mans garīgais pulkstenis ir apbrīnojami precīzs: tieši 10.31 es atvēru sapīkušu aci un izķērcu Džokam savai sūdzību. Kur, kur ir dzīvinošā tējas tase, tas balzams, kas precīzi 10.30 liek šīs pasaules Mortekajiem kaut cik atgūt piederību pie cilvēku dzimuma? — Džok! — es izmisis ķērcu otru reizi. Piesmakusi, meitenīga balss man blakus nomurmināja, ka Džoka te nav. Pagriezis asinīm pieplūdušo acs ābolu ap tā asi, notēmēju šo skatīkli uz savu jauno sieviņu. Viņai mugurā atkal bija tas nejēdzīgais naktskrekls — pēc visa spriežot, tas bija zaudējis lences. Viņa sēdēja un rotaļājās ar The Times krustvārdu mīklu; augšminētais apģērba gabals piedienību atvēlēja tikai tāpēc, ka viņas krūšu gali noturēja to kā pārītis cepuru vadžu. Ks apņēmīgi aizvēru acis.

—    Cārlij, dārgumiņ?

—    Grmblumblegrurkš, — nepārliecinoši atbildēju.

—    Cārlij, manu mīlulīt, vai tu spēj iedomāties kādu vārdu, kuram ir septiņi burti, pirmais burts “m”, divi pēdējie “e”, un kurš nozīmē “papildus izrāde priekšpusdienā”?

—    Matinйe, — es nopurpināju.

—     Bet, Cārlij, vai tad matin nenozīmē rīts?

—    Jā, nu, matinйe sākotnējā nozīme bija “veids, kā izklaidēties no rīta”, — es zinātniski atbildēju. Pēc brīža biju gatavs sev nokost mēli.

Par laimi, viena gudra, sabiedriski apzinīga austere bija paturējusi sevi rezervē tieši šādiem neparedzētiem apstākļiem.

★

Tik tiešām apbrīnojami, kā dzimumdzīve iedarbojas uz dzimumiem. Reče, zēns pēc tam parasti pārvietojas meimuriski un jūtas kā vicnreizlietojama trauklupata, kurai steidzami vajadzīga atkritumu sadedzināmā krāsns, savukārt ainiņas sievišķais elements sliecas lakstīt apkārt, izkliedzot līksmus saucienus, un demonstrē vienīgi tos burvīgos traipus zem acīm, ko nemainīgi ievēro galvenie viesmīļi. Vēl viens šīs pirmatnējās izdarības blakusprodukts sieviešu gadījumā ir tāds, ka viņas izrāda vētrainu kāri doties iepirkties.

—    Cārlij, dārgumiņ, — sacīja Johanna, — es laikam došos iepirkties. Man stāstīja, ka jums te, Londonā, esot simpātiska ieliņa, kuras nosaukums laikam bija Bondstrīta, pareizi? Kaut kas līdzīgs Rue de Rivoli nabagiem?

—     Drīzāk Marchй des Puces bagātniekiem, — es izlaboju, — bet galveno tu esi sapratusi. Tevi turp nogādās gandrīz jebkurš taksists: līdz turienei ir gandrīz farlongs. Nepārspīlē ar dzeramnaudu. Izklaidējies pēc sirds patikas. Es laikam došos uz savu banku.

Un turp es arī devos, kājām, darīdams labu savai veselībai. Šis maršruts ietvēra ķīniskāko Soho apvidu šķērsošanu — kālab, to es tūlīt paskaidrošu, — un sagadījās tā, ka cs ieskatījos sevišķi raženas ēstuves skatlogā. Man par lielu pārsteigumu tur sēdēja Johanna, aizrāvusies sarunā ar miesās kuplu personu, kura izskatījās pēc šāda iestādījuma saimnieka. Viņa mani neieraudzīja.

Klau, cilvēkam nemaz nav jābūt dzimušam neirotiķim, lai sāktu nedaudz nervozēt, kad viņš ir savu jauno sieviņu ieraudzījis aizrāvušos sarunā ar Soho ēstuvju saimniekiem, lai gan viņa jums zvērējusi, ka iepērkas Bondstritā, un nav jābūt greizsirdīgam un aizdomu māktam tipam, lai izjustu nelielu ziņkāri par to, kas gan tādai sieviņai varētu būt apspriežams ar tādu ēstuves saimnieku. Ziniet, man bija papīri, kas apliecināja, ka Johanna ir mana mūžam mīlošā laulātā draudzene; man bija viņas godavārds, ka viņa dodas uz Bondstrītu tvarstīt par smiekla naudu tirgotas savvaļas ūdeļādas un tamlīdzīgi, savuties ēstuves

saimnieka labākais draugs justos spiests atzīt, ka viņš, šis ēstuves pārvaldnieks, ir tik liels ķīnietis, cik tas vispār ir restorāna saimniekam pa spēkam, pat Soho.

Lūdzami, tikai nesāciet domāt, ka man nepatīk ķīnieši; daži no maniem labākajiem draugiem ir tie, kuri izdaiļo dzīvi ar cūkas ribiņām austeru mērcē, nemaz nerunājot par pankūkās ietīstītiem pīles kumosiem. Nē, mani uztrauca kaut kāda zināma nepareizība, kas bija noskāršama šajā situācijā, nepareizība, no kuras manu pēdu pazolēs parādījās aplam pazīstama, sāpīga trīcelība. Saprotiet, Johanna nebija mele tādā ziņā, kādā meles ir parastas sievas. Lai gan mana pazīšanās ar viņu pagaidām bija īsa un svelmaina, viedoklis, kas man par viņu bija izveidojies, bija tāds, ka viņa ir pārāk bagāta, pārāk pašapzinīga, pārāk gudra, lai ikdienišķās būšanās izlīdzētos ar meliem.

Tad kāpēc viņa neatradās Bondstrītā, kā bija norādīts, nošņāpa savu parakstu uz ceļojumu čekiem un negrāba smaragda parīras un tamlīdzīgi?

Es darīju to, kq vienmēr daru, kad nezinu, ko darīt: telefonēju Džokam.

—    Džok, — cs teicu, jo tāds, vadzi, bija viņa vārds, — Džok, vai tu vēl arvien esi draugos ar to nepieklājīgo, neglīto, kurlmēmo naktssargu tajā Soho laukuma apgādā?

—    Nu, — viņš kodolīgi atbildēja.

—    Tad lec savā teicamajā motociklā, Džok, paķer šo raženo, kurlmēmo draugu un izliec viņu Džerardstrītā. Viņam jāiesoļo ēstuvē, kuras nosaukums ir “Ne Tiņ Pis” un jāpasūtina vienkārša, barojoša maltīte. Sim nolūkam izsniedz viņam mazliet naudas, jo man ir pilnīgi skaidrs, ka tas apgāds, viņu izkalpinādams, liedzas viņu nodrošināt ar mārciņām. Atrodoties ēstuvē, viņam piesardzīgi jānovēro daiļa blondīne vārdā misis M. — jā, tā pati, kuru es vakar apprecēju, — un jāliek lietā viņa māka lasīt no lūpām. Viņa sarunāsies ar miesās kuplu ķīniešu džentlmeni; es tvīkstu uzzināt, ko viņa saka.

—    Labs i, mister Čārlij.

—    Mudies nu kā misiņš, lūdzu, Džok.

—    Dzirdat to rēkoņu? Mēs jau turpat aiz stūra, — viņš atbildēja.

Es atkal novietoju klausuli pieklājīgā stāvoklī un pēc tam mulsi rikšoju uz savu banku. Šī nav mana īstā banka, kurā cs glabāju savu pārtēriņu; šo cs saucu par savu Uzkrājumu Banku. Tā pat nav Uzkrājumu Banka nevienā parastā šā vārda nozīmē: šīs ir senas un cienījamas telpas, kas pieder visaugstāk mācītajam Londonas gravīru tirgotājam, mūžvecai personai, kurš mani brāķē, un es patiešām nesaprotu, kāpēc. Par savai Uzkrājumu Banku es viņu dēvēju sekojošu iemeslu dēļ: man pieder prāva un grezni izdota grāmata ar nosaukumu “Rembranta van Reina kopoti oforti”. Katrs oforts, ko R. van R. savas dzīves laikā ir iegravējis, ir reproducēts tieši tādā pašā lielumā un tik daiļi, ka nav iespējams noticēt, ka tie nav oriģināli. Turklāt šīs ilustrācijas ir “pierīkotas”, proti, nodrukātas atsevišķi un tikai vieglītēm pielipinātas pie lapas aiz vienas maliņas. Allažīt, kad man kabatā iegadījušies daži lieki peniji, peniji, ar kuriem es varbūt nevēlos mulsināt jauko nodokļu iekasētāju, es teku pie augšminētā gravīru tirgotāja un nopērku no viņa kādu Rembranta ofortu. īstu, protams, jo citus viņš nepārdod. Vienam tādam pirkumam aiziet kāds laiciņš, jo viņš, man jums jāteic, ir godīgs cilvēks, un godīgi cilvēki var atļauties turēties pie īstās cenas. Atšķirībā no viena otra, kurus te varētu pieminēt.

Iegādājies šādu gravīru, es tipinu mājās, izplēšu no “Kopotiem ofortiem” atbilstošo ilustrāciju un mīļi ielīmēju tās vietā nupat nopirkto īsto. Zaglim vulņaris ne mirkli neienāktu prātā ieraut nāsīs tādu grāmatu, taču šābrīža veidolā tā ir apmēram ceturtdaļu miljona vērta jebkurā prāvākā pasaules lielpilsētā. Godīgiem zēniem, tādiem kā es, lielākoties nav vajadzības bēgt, lai glābtu savu dzīvību, tomēr, ja nu reiz savajagas, ir jauki neuzkrītoši paķert līdzi savus uzkrājumus. Diez vai muitnieks vuljjaris, lai dieviņš viņu svētī, kaut ar skatienu pagodinās tādu smagu, garlaicīgu mākslas grāmatu ar niecīgu vai neesošu

pornogrāfisku saturu vai ari smago, garlaicīgo mākslas priekšmetu tirgoni, kas to ved sev līdzi.

Šoreiz mūžvecais tipāžs negribīgi atzinās, ka viņam ir gluži teicams “Triju koku” otrais novilkums gandrīz bez apmalēm, un nolūrēja uz mani tā, kā mākslas priekšmetu tirgoņi lūr uz jums, kad ir gluži pārliecināti, ka jūs minēto mākslas darbu nevarat atļauties. Es gan biju apgrūtinoši apkrāvies ar naudu no savas Amerikas eskapādes un nievājoši atteicu, ka vispār es vēlētos šī oforta pirmo novilkumu, uz velīnpapīra. Viņš man atgādināja, ka tāds ir viens vienīgs un, vadzi, atrodas Semjuela Pīpsa albumiņā kādā Bibliotēkā, kura atrodas iestādījumā ar nosaukumu Magdalēnas koledža, kas savukārt atrodas pilsētiņā ar nosaukumu Kembridža, ievērojamā ar saviem nepamatotajiem akadēmiskajiem sasniegumiem un zemniekiem, kuriem starp kāju pirkstiem ir plēve. Vēl pēc četrdesmit minūtēm viņš atdeva man ofortu un pasniedza glāzi heresa, kas bija labāks, nekā jūs varētu iedomāties, turpretim es šķīros no žūkšņa lielu, vulgāru naudas zīmju. Virs lielākās gravīru vitrīnas viņam ir sarkankoka plāksne, kurā iegrebti vārdi, kurus teicis viens no maniem mīļākajiem rakstniekiem, Psalmi XX, 14: “ Nekur nederi — tā pircējs saka, kā prom — sāk ar pirkumu lielīties.''''1 Kad es kurnēdams tenterēju ārā, viņš pievērsa tiem manu uzmanību.

—     Ir viens vēl labāks rakstnieks, — es ņurdēju, — vārdā Psalmi XXVIII, 20, un viņš suka: “ Tas, kas sevišķi steidzas bagāts kļūt, nepaliks nenoziedzīgs!”2 — Biju domājis, ka ar to pašu būšu piespiedis viņu pie sienas, taču viņš mīlīgi painteresējās, par kuru no mums abiem es tagad runājot. Nepievārējams, jūs redzat, vienkārši nepievārējams. Parasti mākslas priekšmetu tirgoņi savā brīvajā laikā ir cilvēki, taču godīgi gravīru tirgotāji ir pilnīgi cita slaka.

Tagad būs tas, ko mēs, zinātnieki, saucam par ekskursu. Ja jūs esat godīgs cilvēks, tad dažās nākamajās lappusēs neizlasīsit neko interesantu.

1 Īstenībā tic, protams, ir Sakāmvārdi 20:14.

2 Ari šie ir Sakāmvārdi (28:20).

Jūs esat godīgs cilvēks? Pavisam noteikti? Labi, pāršķiriet līdz 230. lappusei, jo šeit mēs iztirzāsim tikai to, kā cilvēki izrīkojas ar naudas summām, kas agrāk piederējušas citiem.

Lielu naudas kluču pievākšana no citiem cilvēkiem, kā man stāstīts, ir dzīves sīkums jebkuram, kurš ir stiprs un drošsirdīgs un nemokās ar bezmiegu pēc tam, kad ir sitis kādam pa galvu vai vēl kaut kā pārkāpis likumus. Iedabūt tos atpakaļ fiskālajā sistēmā uz sava vārda — tas jau ir no pavisam citas operas. Aplūkosim dažus piemērus, sākot no pašas apakšas.

(A)     Ļaundaris vulgaris, kura vienīgais pienākums visā eskapādē bijis tieši pirms norises nospert mašīnu promtikšanai un pēc tam noslaucīt no tās pirkstu nospiedumus jeb “pirkstiņus”. Viņš saņem kādas 500 sterliņu mārciņas lietotās vienas mārciņas banknotēs un, noniecinājis savu pieredzējušo kolēģu brīdinājumus, izšķiež tās stūra krogā, uzsaukdams dzeramo visiem un katram. Nepaiet ne 72 stundas, kad zēni zilā viņu savāc un laipni palūdz nosaukt viņa pieredzējušo kolēģu vārdus. Viņš tos nenosauc, ne jau tāpēc, ka zaglis zaglim biedrs un brālis, bet tāpēc, ka pieredzējušie kolēģi izgudrēm nav viņam pateikuši, kā viņus sauc. Ļaundarim vulgaris tas neko labu nesola, jo kruķi vēlas pārliecināties, ka viņš patiešām neko nezina. Beidzot stājies miertiesneša priekšā, viņš nereti ir saguris.

(B)     Ļaundaris nedaudz mazāk vulgaris ar saprātīgu gļēvulības klātbūtni raksturiņā — viņš dabū zināt par ļaundara (A) nonākšanu likuma rokās un pašā nakts melnumā ņem savas 1000 sterliņu mārciņas lietotās banknotēs un izmet tās tuvākajā publiskajā tualetē, telefona kioskā vai citā smirdīgā vietā, bet no rīta atkal ķeras pie sava godīgā metāllūžņu vai sazin kādu krāmu tirgotāja amata.

(C)     Slapstīgā persona, kuras vienīgais nopelns ir bijis noziedzīgās darbības “norādīšana”, pa to laiku, kamēr viņa laulene frizētavā

krāso matus violetus, atārda savu Mīkstā Miega matraci un noglabā savus 25 000 sterliņu mārciņu tur. Pēc astoņiem vai deviņiem mēnešiem, nospriedis, ka nupat jau būs droši, viņš nopērk vasaras māju un iemaksu izsniedz skaidrā naudā. Parunāties ierodas divi simpātiski džentlmeņi no Iekšējo nodokļu pārvaldes; prom abi dodas pavisam apmierināti. Kamēr viņš atviegloti uzelpo, parunāties ierodas vēl divi simpātiski džentlmeņi zilās uniformās; tie mudina viņu paņemt līdzi zobu suku un pidžamu.

(D)      Un tagad mēs jau atrodamies starp Makaniem, starp iztirzātās noziedzīgās darbības augstākajām instancēm. Šis ļaundaris, sauksim viņu par (D), ir vecmodīgs: viņš tic, ka kodēts konts Šveices bankā ir drošs kā Vestminstercs pils. Par Gāju Foksu viņš nav dzirdējis. Par Interpolu ir gan, taču tic, ka tas ir izdomāts, lai sargātu tādus kā viņš — puisiešus, kuriem ir kodēti konti Šveices bankās. Viņa tiesas prāva ir ilga, dārga un sarežģīta. Viņam tiek jauks darbs cietuma bibliotēkā, taču dušā ar viņu atgadās riebīgas lietas*

(F) Viņš domā, ka izspruks: viņam ir divas pases. Viņa daļa ir aptuveni 150 000 sterliņu mārciņu. Aritmētika nav viņa stiprā puse: Dienvidnorvudā tā ir ļoti simpātiska naudiņa, taču, pendelējoties apkārt pa pasauli, un vēl ar mūsdienu cenām, žūksnis kaut kā sadilst, jo vairāk tad, ja sirdsapziņas dzīts, savai mūžam mīlošajai sieviņai gaidīt esat licis Peru vai tamlīdzīgā vietā.

(F) Jā, nu, (F) no visa tā bara ir bezmaz prātīgākais. Vispirms viņš tādu parocīgu summiņu, teiksim 20 000 sterliņu mārciņu, noglabā drošā vietā katram gadījumam, ja nu viņu iebāž aiz restēm. (Par 20 000 sterliņu mārciņu, kā tas visiem zināms, var tikt ārā no jebkura pasaules cietuma.) Pēc tam viņš paņem pārējos netaisniem līdzekļiem iegūtos taukšķus un, iegādājies vakara žaketi, kas nepagalam neatbilst viņa sociālajam statusam, pierakstās kādā no tiem spēļu klubiem, kuros jūs zaimos, ja tiksit

pieķerts ar kaut ko tik plebejisku kā 10 mārciņu naudas zīme rokā. Viņš nopērk žetonus dažsimt mārciņu vērtībā; uzspēlē pie viena galda, uzspēlē pie otra, un no rīta, mazā gaismiņā, iedodams apburošajai, kasierei riekšu žetonu un naudas zīmju, teiksim, 2000 sterliņu mārciņu, norāda kreditēt viņa rēķinu. Viņš piešķir tai cēneri tāpat vien, un dūdiņa nospriež, ka viņš ir laimējis. Tādā garā viņš neuzkrītoši rīkojas vairākus mēnešus, reizēm it kā zaudēdams, taču parasti vinnēdams. Apburošā kasiere viņam laiku pa laikam ieminas, ka viņam rēķinā iekrājusies pamatīga kaudze naudas, un viņš liek savā bankas kontā ieslīdēt prāvam čekam, kuru viņš var pārliecinoši uzrādīt kā vinnestus kāršu spēlē. Rīkojoties apdomīgi, šādi var legalizēt kādus simts tūkstošus gadā.

(C>) Viņš ir tas, kurš to visu sarīkoja. (G) jau tāpat ir ļoti bagāts. Viņam sarežģījumu nav: viņa trešdaļmiljons viņa akciju sabiedrībās izgaisīs kā sniegpārsliņa uz pannas. Es nešaubos, ka tajā noteikti ir kaut kāda morāle.

Ja reiz esam sākuši par to runāt, tad tā morāle, kas atrodama manā Rembranta grāmatā, noteikti ir labāka.

Kad biju pārradies savā Aperbrūkstrītas (pasta indekss Wl) ceturtā stāva skabūzī (es neesmu aizmirsis, ka dzīvoklītim ir divi stāvi, taču vienalga uzskatu, ka tā ir laupīšana par 275 mārciņām nedēļā) un apmierināts pierīkoju savu jauno pirkumu “Kopotajiem ofortiem”, vienā brīdī pa durvīm iešmauca Džoks.

—     Džok, — es bargi ierunājos, — ne vienu reizi vien esmu tevi lūdzis neiešmaukt. Es tādu šmaukšanu necietīšu. Tā ož pēc noziedzīgajām šķirām. Ja vēlies izpelnīties paaugstinājumu, tev būs jāicmācās slīdēt. Kā sauca to jūrnieku uzvalku pārdotavu Bondstritas Pikadillī galā?

—    “Žīvzs”?

—    Akurāt. Redzi pats, ja, — es paziņoju, caur un caur attaisnots.

Džokam uz tādām lietām nav ķēriena. Viņš sagaidīja, līdz būšu pilnībā izbaudījis savu attaisnošanu; tad viņš ņēma vārdu.

—     Man ir tas korozij’s ciete. — Es izbolīju acis un skatījos uz šo puisieti. Neviena ārēja smadzeņu kaites pazīme nebija manāma, taču man jums jāteic, ka šīs pazīmes var arī nebūt redzamas, jo mākslas tirgošanas aprindās visiem ir lieliski zināms, ka Džoka smadzenes var iestūķēt jebkura eža nabā, un dzīvnieciņam tādēļ būs jāpacieš vien pārejoša graušana un beršana, turpretim Džoks zaudējumu pat nepamanīs līdz tai dienai, kad atkal sēdīsies spēlēt domino.

—    Kāda korozija, kāda ciete? — es pēdīgi vēlējos zināt.

—    Ne-ē, ko Rozijs iedeva, — viņš skaidroja, — tas mans kurlmēmais čoms. Viņam tāda iesauka.

—     Vai dieniņ, tātad tavs draugs ir no viņiem? Cik nepatīkami, ar tādu fizisku traucējumu. Bet paklau, vai viņš prot uķi-puķi šļupstēt un ķiķināt zīmju valodā?

—    Ne-ē. Vispār tā iesauka ir Rozensteins vai Rozinblums, kaut kas pa tādai itāliešu modei, bet viņam nepatīkas, ka viņu tā sauc, viņš ciest nevar ārzemniekus.

—    Ahā. N11, labi, paskatīsimies. — Viņš pasniedza man Sporta Lappusē atlocītu laikrakstu, kuram gar malām Rozijs bija rakstījis savu diktātu. Es ieliku viņam “teicami” par maskēšanos: ir tikai viens paņēmiens, kā huligānisks apgāda špiks var, neradīdams aizdomas, lasīt un rakstīt sabiedriskā vietā, un proti, kad viņš cītīgi izvēlas savu dienišķo zaudētāju un rēķina, kādu kušķi likme deviņi pret četri uz vienu un otru pusi ienesīs pēc nodokļu nomaksas.

Lūk, kas tur bija rakstīts. “Tur nebi brīv galdiņ tādā viet ka es dabūt recet čīnīsera mūti bet to kunci es recej nuka viņai bija smuks lūps… — izlasījis līdz šai vietai, es saraucu uzacis, — … un es varej islāsīt kater vārd ko viņ teic. — Te es uzacis atraucu. — Viņ teic Ne mistar Li es jav jums teic es ne grib miļon mārciņs. Man jav ir miļon mārciņs. Es grib ismantot jūsā organdisācij. Man ir sieviets un jums ir organdisācij.

Nc kād saudaļ cs nc grib pārdot. Jums pilnīki pietiks ar to kojūs dabūs no operacijs. Financēt es pati varu. Pēdēj reiz jautās ta jā vai nc. Labi. Tagat man jājiet uz veikalu. Jā nopērk manam vīram dāvāna lai viņam ir laps garstāvokls kades teikšu ko es grib lai viņš isdar ar tām sievietēm.”

Es to pārlasīju un pēc tam pārlasīju vēlreiz. Apstulbis — man nav cita vārda, ar ko raksturot manu stāvokli. Man, protams, nebija ilūziju par Johannas svētumu — viņa bija ļoti bagāta, pareizi? — un tomēr, Balto Verdzeņu Tirdzniecība! Viņa bija atdzīvinājusi šo brīnum vecmodīgo paņēmienu, kā noslaukt vienu otru godīgu miljonu; tas bija kaut kas tik ģeniāls un nekaunīgs, ka es gluži vai apžilbu. Nav vārdam vietas, Johanna bija vēl gudrāka nekā man bija licies. Manu sirdsapziņu kremta viens vienīgs sīkums — tas mājiens, ka man arī vajadzēs piedalīties. Vienmēr esmu pieturējies pie principa, ka sievām ir jādod brīvība, nē jel, viņas pat jāmudina ar kaut ko nodarboties, taču vaņģot laulātos draugus viņas nedrīkst. Lai sievas rīko viesības un pasniedz kokteiļus, līdz brūzis izsusē, bet nelieciet man pieklājīgi sarunāties ar viņu drausmīgajām draudzenēm. Lai viņas nodarbojas ar adīšanu vai kādu citu tikpat veselīgu sporta veidu, taču neceriet, ka es turēšu dziju. Pirmkārt un galvenokārt — lai viņas niekojas ar nelielu, ienesīgu nelikumību — taču nekādā ziņā neaiciniet C. Mortekaju iesaistīties citādi, kā vien ar viņa tālu slavēto labo gaumi palīdzot iztērēt ieņēmumus.

Man jums jāatgādina, ka balto vergu tirdzniecība ir stingri aizliegta ar likumu. Tas ir visiem zināms. Mani taču var pieķert:; iedomājieties, kā smīkņās mani draugi. Dieviņ tētīt, kā viņi smīkņās, ja pēc visām tām šaubīgajām eskapādēm, no kurām esmu izsprucis ar veselu ādu, mani tagad “iespundēs” par to, ka esmu pārticis no netikliem ienākumiem, ko būšu guvis, nostrādinot nerātnas dāmiņas.

Nezinu, kā parasts cilvēks no ielas reaģē pēc tam, kad vairākas stundas ir saniknots domājis par to, ka viņa nule apprecētā sieviņa ir varena dūzene balto verdzeņu tirdzniecībā. Daži labi, protams, izvilktu no

kabatas mazu kalkulatoru!u un sāktu aprēķināt procentes. Daži citi sakravātu pekeles un glābtos, kas var. Es būtu telefonējis pulkv. Blučeram un visu izstāstījis viņam, taču viņš šimbrīžam bija atteicies nodrošināt mani ar sazināšanās procedūru; gan jau, vēlāk, viņš man solīja, tomēr pagaidām man vajagot “spēlēt pēc dzirdes”. (Lūk, kā viņš man to pārtulkoja: “Pats uztaustiet, kur aizāķēt rokas, Mortekaj; jums jātiek augšā pavisam nelielā kalnā. Jūs vienkārši iestāstiet sev, ka tur augšā stāv kāds ar virvi. Jūs izķepurosities. Gan jau.”)

Tā kā šī telefona saruna man bija liegta, es pārgāju pie Rezerves Plāna B, kura īstenošanai nepieciešams stingri aizāķēt rokas aiz skotu viskija pudeles un izlasīt dažas lappuses par dēkām, kuras pieredzējusi kompānija uzvārdā Malincri un kuras izklāstījis nelaiķis P. G. Vudhauzs. Pēc kāda laika kļuva grūti koncentrēties, jo vienā laidā zvanīja durvju zvans un verdziski ļautiņi piegādāja milzīgas kartona kārbas, kas bija pilnas ar to, ko Johanna bija nomedījusi veikalos, tomēr, kad pēdīgi ieradās arī viņa pati, es jau biju viegli ieskurbis no Malineru sāgām un laikam arī krietni mierināts ar dziedinošo skotu viskiju. Vienīgi medusmēneša garastāvoklis man nekādā ziņā nebija iestājies.

Viņa apķērās man ap kaklu akurāt tik nevainīgi un dedzīgi kā jaunlaulāta sieviņa, kura nekad nav bildusi ne kompromitējoša vārda nevienam ķīniešu ēstuves saimniekam, ja nu vienīgi izteikusi biklu lūgumu izsniegt kastīti neapēstā līdzņemšanai. Viņa skraidelēja iekšā un ārā pa guļamistabas durvīm, plēsdama vaļā vērtīgās kartona kārbas un defilēdama man gar degunu pēc ietērpšanās to saturā. Es izdvesu piedienīgas skaņas, taču mana sirds neaizkūrās. Patiesību sakot, mana sirdsapziņa, ar kuru es jau divdesmit gadu uzturēju naidīgas attiecības, murmināja, ka par šīm kārbām vien izsalcis biržas brokeris varētu izkalkulēt sev cigārus kādai nedēļai. Programmas beidzamajā numurā viņa parādījās naktstērpā, kuram līdzās viņas vakarējais naktskrekls šķistu kaut kas tāds, ko pensionēta skolas direktrise varētu valkāt aiz Arktiskā Loka. Es sarāvos čokurā.

—    Johanna, — cs teicu, kad viņa apsēdās man klēpi.

—     Mhm?

Es nokrekstējos. — Johanna, dārgumiņ, vai šovakar televīzijā nav kaut kas labs?

—    Nav.

—     Kā tu tā uzreiz zini?

—    Tur nekad nekā laba nav.

—    Bet vai mums nevajadzētu ieskatīties laikrakstā, lai par to pārliecinātos? Zini, ja nu mēs palaižam garām kādu vecu Ciariju Kūperu vai Hamfriju Bogārtu, vai…

—    Televīzijā, — viņa stingrā, taču mīļā balsī atbildēja, — šovakar nav pilnīgi nekā. Lai gan… — viņa ar vērtējošu skatienu nomēroja prāvo, pamatīgi būvēto televizoru, — … hm, cs droši vien varētu kaut kā pārliekties tam pāri? Tas ir, ja tu tiešām gribi pavadīt vakaru pie televizora?

—    Pacenties nebūt nekautra, esi tik laipna, — es atturīgā, britiskā balsī aizrādīju. — Kā noprotams, tu vēlies sacīt: ja reiz televīzijā nekā nav, tad tu gribētu šo vakaru pavadīt kinematogrāfa.

—   Visi kinoteātri ir ciet. — Es taču nevarēju viņu nosaukt par meli, pareizi? Nevarēju arī skaidri un gaiši paskaidrot, ka, stundiņu skatījies “Nerātnās biksiņas” vai “Mazās logu mazgātājas dēkas”,■es varbūt iekvēlinātos tik ļoti, ka aizmirstu par šaušalīgo meičtirdzniecības rūpalu, kurā viņa bija nolēmusi mani iepiņķēt, un mobilizēt pietiekami daudz Vecā Ādama, lai nospēlētu iekāres apdullināta jauniķa lomu.

Es apkalpoju viņu ar divām, vai varbūt drīzāk trim, glāzēm stipra — cerams, iemidzinoša — dzēriena un devos līdzi uz gultu.

7

Mortekajam tiek pavēlēts izdarīt kaut ko tadu, ko neviens pieklājīgs cilvēks pat nedomātu darīt

Mans pienākums bij mīlēt cildenāko, Mans labums — bet es nezināju,

Un laime — bet es neredzēju.

Guinevere

Tajā pašā naktī, kad vēlreiz bija apstiprinājusies mana pārliecība par E un B12 vitamīnu uzmundrinošo spēku un es jau laidos godam nopelnītā cūciskā snaudienā, Jolianna man piebikstīja un sacīja:

—    Cārlij, ērzelīt, es kaut ko gribu…

—    Dārgumiņ, mēs tik tikko… zini, es neesmu jauneklis, jau tev sacīju… varbūt no rīta, eh?

—    Muļķīti, ne jau to; par ko tu mani uzskati — par nimfomāni, vai? Nomurminājis kaut ko atvieglotu un, iespējams, ne visai galantu,

es atkal miegaini iebāzu degunu starp viņas siltajām, miklajām krūtīm.

—   Es no tevis gribu kaut ko pavisam citu. — Es uztrūkos: šie vārdi izsūcās un izsijājās cauri jau pieminētajai godam nopelnītajai snaudulībai. Mani aiz rīkles sagrāba ļaunas nojautas; gandrīz spēju sajust klabam zobus.

—    Dārgumiņ Johanna, — bildu, cenzdamies runāt iespējami saprātīgā balsī, — vai ritvakarstavai iecerētajai, ah, dulltbai nebūtu piemērotāks? Es tomēr… — Viņa sāka ķiķināt.

—    Jā, Čārlij, dārgumiņ, es zinu, ka tu vairs neesi jaunulis — lai gan to spētu pamanīt tikai retais. — Es pasmīnēju. — Tumsā, protams, — viņa turpināja un samaitāja man visu prieku. — Nē, es nevēlos apgrūtināt tavus daiļos dziedzerus. Nu, ja nu vienīgi tos, kuri izstrādā adrenalīnu. Es tikai gribu tevi palūgt nogalināt vienu cilvēku. Okei?

—    Nogalināt? — es miegaini berbelēju. — Kāda runa. Katrā laikā. Nodurt pārīti pūķu, ar lielāko prieku, katrā laikā. Katrā laikā pēc brokastīm, zināms. Tagadīt man jāpaguļ, nuka, jāpaguļ.

Viņa sapurināja mani aiz pleca, taču tādēļ es tikai vēl stingrāk iebāzu degunu, vēl ciešāk apņēmos gulēt. Tad viņa sapurināja kādu vārīgāku locekli, un es pamodos, pagalam sašutis.

—    Es saku, — es teicu, — nedari tā! Tā var zēnu apskādēt! Un ko tad tu iesāktu, ē? Nevis medusmēnesis, bet nejēdzība, tu tak noteikti to saproti. Bnakt.

Viņa valdonīgā manierē izslējās gultā sēdus, paņemdama līdzi lielāko daļu segu un spilvenu. Nekas cits neatlika — bija jāmostas. Es pamodos. Neapgalvošu, ka biju noskaņots liegi.

—    Mana dārgā Johanna, niķiem šis nav nedz īstais bridis, nedz vieta. Visā pasaulē, no viena gala līdz otram, zēni un viņu apburošās gultas biedrenes sūt atspērušies, neatkarīgi no ādas krāsas un ticības, saritinājušies audus atjaunojošās astoņās vai deviņās stundā» Tu man kaut ko palūdzi, un es piekritu to rīt paveikt. Neatceros, par ko bija runa, taču ar lielāko prieku izpildīšu ikkatru tavu vēlmi. Rīt. Ko vien vēlies.

—    Vai, Čārlij, tu jau esi aizmirsis? Es tikai palūdzu, lai tu nogalini kādu cilvēku. Man liekas, no jaunā vīra medusmēneša laikā tas nav daudz prasīts. Protams, ja tā ir pārāk liela piepūle…

—    Nepavisam ne; neīgņojics, dārgumiņ. Vienā mirklī tiks nodarīts, vienā acu mirklītī. Tikai pasaki Džokam, kā to rupuci sauc un kur viņš dzīvo, un viņš parīt visu nodarīs. Arlabunakti vēlreiz, mīļumiņ.

—    Čārlij!

—    Ak tu mūžs, labi jau, labi, droši vien viņš var paspēt arī rītvakar,

tikai viņam būs jāpaskraida, kamēr izdosies atrast pistolīti bez vēstures, tu saproti. Paklau, es taču nevaru viņam likt, lai viņš šo rupuci nošauj ar savu “lugeru”, pareizi? Tu taču to spēj saprast?

—    Cārlij, persona, ko vajag nogalināt, nav, ah, rupucis. Īstenībā tu droši vien domāsi, ka nav piedienīgi viņai vispār piemērot vārdu “persona”.

—    Ak, manas sirds Johanna, tu runā mīklās, — es nopūtos. — Kas tad ir šī cēlā “viņa”, sasodīts, — Anglijas karaliene, vai?

Viņa sasita plaukstas, priecīga kā maza meitene.

—    Ai, Cārlij, tu uzminēji, tu uzminēji!

Es lieliski atceros, ka Džokam nākamajā rītā pateicu “labrīt”.

—    Labrīt, Džok, — šādi bija mani izraudzītie vārdi, jo tie vienmēr un katru reizi tiek uzklausīti ar patikšanu.

—    Brīt, mister Cārlij, — viņš atsacīja, nolikdams paplāti ar tēju manai drebelīgajai rokai sasniedzamā attālumā. — Brokastis? — viņš apvaicājās.

—    Sviestā ceptas olas, es teiktu, lūdzu.

—    Labs i, mister Cārlij. Kulteni.

—    Sviestā ceptas olas, — es atkārtoju (lai gan Džoks šajā terminoloģijas jautājumā nepiekāpsies),— un ļoti šķidras. Nemaisi pārāk daudz, es nicinu grantainu izskatu; sviestā ceptai olai jāizskatās pēc lieliem, mīkstiem, krēmīgiem kunkuļiem. Kā Rodīna meitskolas audzēknēm, tu jau zini.

—    Grauzdētu maizi? —Tā bija vienīgā reakcija, kuru man no viņa izdevās izspiest.

—      Klausies, protams, grauzdētu maizi. Maizes grauzdēšana ir viens no taviem nedaudzajiem talantiem: tad taču es varētu to izmantot, kamēr tu vēl neesi zaudējis savas fiziskās un garīgās spējas.

Džoks nekad nezaudē modrību — viņa atsitiens bija kā zibens šautra. — Un alkazelceri, mandomāt? — viņš jautāja. Spēle, sets un sacīkstes viņa labā, kā vienmēr.

—     Lūdzu, pasāli tās olas manā vietā, — es bildu, šādi atzīdams sakāvi, — es vienmēr pārsālu un visu sabojāju. Un, lūdzams, atceries, ka olām lietojami smalkie, baltie pipari, nevis tie raupji maltie no Rubija. (Cipriāni Venēcijas “Harija bārā” man reiz pastāstīja, kāpēc augstākas raudzes viesmīļi tās lielās piparu dzirnaviņas sauc par “Rubiju”: par godu dižajam brazīliešu pleibojam, nelaiķa Porfirio Rubirozam. Pats es to nesaprotu, jo manas domas ir spodras.)

Džoks tēloja, ka neklausās; tādam, kas sagadīšanās pēc tiešām neklausās, tas ir viegls numurs, tomēr šādējādas izrīcības ir pagalam netaisnīgas attiecībā pret darba devēju, kurš mokās, visiem spēkiem pūlēdamies izlauzties līdz nomoda virsmai.

—     Lai iet dēt, — es rūgti nodomāju. Un rad atcerējos.

—    Starp citu, Džok, — nevērīgi ieminējos… (Ja jūs, nedod Dievs, gadījuma pēc esat Ģimenes Ārsts, šis “starp citu, dakter” gambīts jums būs pazīstams līdz mielēm. Tas darbojas šādi: puisietim nav mierīgs prāts, jo viņa kreisais sēklinieks ir kļuvis koši zaļš, tā nu viņš kāto pie sava daktera jeb ārsta un sūdzas par galvassāpēm un aizcietējumiem. Paņēmis receptes, viņš ceļas un kopjas prom, bet tad, jau uzlicis roku uz durvju puļķa, atskatās un nevērīgi bubina: “Starp citu, dakter, tas droši vien nav nekas tāds, bet…”)

—    Starp citu, Džok, — es nevērīgi ieminējos, — nļisis Mortekaja vēlas, lai mēs nošaujam Karalieni.

—    Labsi, mister Cārlij. Tad divas olas vai trīs?

—     Karalieni, — es nelikos mierā.

—    Jā, es tak dzirdēju. Jūs par to veco maukuri, kuram Tvikenhemiclā ir tas uzštātēto zilo klubs? Rīt vakarā nokniebšu, miera vējos. Tik iedodat man kāpostu vecam stroķim, ko es tad varu izmest laukā, ar savu labo “lugeri” es to netaisās darīt.

—     Nē, Džok, nē. Es runāju par Viņas Majestāti Karalieni Elizabeti II, kuru sargā Dievs un pār kuru saule nekad nenoriet, u. t. jpr. — Viņš neko neteica; tāds, kurš viņu nepazītu, nudien nodomātu, ka viņš domā.

—    Džok, — cs pēc kāda brīža stingri sacīju, — tava stikla acs tek. Izņem, lūdzams, un noslauki.

—   Viņa netek. Viņa raud, — viņš kaunīgā, taču izaicinošā balsī atbildēja.

—    Ē?

—    Nu, bet viņa tak ir jauka dāma, va ne, ko? Alu viņa man nekad nava uzsaukusi, bet tak nevienam neko sliktu ar nav darījusi, ne?

Es zinu, kā vajag reaģēt uz retoriskiem jautājumiem: nevajag uz tiem atbildēt.

—    Varbūt labāk nokniebjam to Grāfu no…

—     Nē!

—    …vai to Princesi… paklau, neviens tak…

—     Karalieni, — cs nepielūdzami atteicu. — Personisku iemeslu dēļ — to vidū ir bailes, gļēvulība, patriotisms u. t. jpr. — mans prāts uz šo nelietīgo rīcību nesas tikpat maz kā tev, taču starptautiskā poli tika apgalvo, ka tas ir jāpaveic. Un mana sieva tāpat. Divas olas, lūdzu.

—    Divas olas, — viņš murdēja, šļūkdams ārā no istabas.

Cik ļoti es būtu vēlējies laisties atpakaļ nevainīgā miegā, taču lielā brīža svarīgums turēja mani aiz oriņa, un bez tam Džoks kļūst pūcīgs, ja cs pieļauju, ka manas olas atdziest. Kaut arī tās bija tālu no pilnības, es visu apēdu, līdz pēdējai kripatai. Ēzdams es kalu plānus.

Pēc stundas, pavirši ģērbies un tīšuprāt neskuvies, devos aprunāties ar savu ieroču meistaru. Tagad es, protams, nerunāju par savu īsto ieroču meistaru: tas ir bīskapam līdzīga personība, kas pārvalda blāvi apgaismotas, pieklusinātas telpas netālu no Sentdžeimsa pils un prot atšķirt džentlmeni no indivīda. Zēns, kuru cs devos apmeklēt, ir kāds, ko jūs varētu saukt par manu otru ieroču meistaru, zēns, kurš apveltīts ar ievērojumu negodīgumu, kurš pārdod nelegālus šaujamieročus indivīdiem un kurš pie darbgalda prot vienīgi pierīkot jaunus stobrus pisķikiem, kas ir atradušies nelielās nepatikšanās, kā arī apzāģēt plintēm stobrus par dažām collām īsākus. Es viņa acīs esmu kaut kas

līdzīgs Džentlmenim Džimam, Lauku Muižu Dārglietu Zaglim, un neesmu uzskatījis par nepieciešamu šo pārliecību mainīt. Mans vārds viņam, pats par sevi saprotams, nav zināms. Viņa vienīgie principi ir nē kredītiem, nē čekiem ^in nē īriem, kas ieradušies iegādāties šaujamieročus. Pēdējais — nevis tāpēc, ka viņš izjustu antipātijas pret īriem vai viņu politiku, bet gan pašu īru labad. Viņš nav pārliecināts, ka īri turēs ieroci ar pareizo galu uz pareizo pusi, un viņam patīk, ja klienti atgriežas.

Viņš, kā jau allažīt, mani sagaidīja ar skābu ģīmi: tie, kas tirgojas ar nelegāliem šaujamieročiem, gandrīz nekad nesmaida, jūs noteikti būsit to ievērojis. Viņš bija neuzkrītoši uzposies netīrā trikotāžas kreklā un apakšbiksēs, un burkānrudie mati, ar kuriem viņš ir viscaur nolēkšķēts, sviedru dēļ bija kļuvuši tumši. Man jums jāteic, ka viņš bija taisījis cukurotus ābolus, jo tā ir viņa “fasāde”, un tumšais, smacīgais ūķis, kurā viņš mani ielaida, bija stipri uzkarsis un sasmadzis no verdoša cukura, puvušu augļu un ieroču smēra smirdoņas. Es itin pārbijies saklausīju mūžvecajās cukurūdens mucās murdam lapsenes un gaļas mušas. (Bērnībā reiz noriju lapseni limonādes glāzē; tā man iedzēla kreisajā mandelē, un mana māte baidījās — negribīgi, taču aristokrātiski, — vai es nenomiršu. Tagadējos laikos es lapsenes mīdu kājām, galvenais, lai dzīvnieku aizsardzībnieki skatās uz citu pusi.) 7

—    Sumināts, Bruzga! — es saucu.

—    Oi, čomiņ, — viņš atbildēja.

—     Klausies, Bruzga, kā tev šķiet — varbūt mēs varētu ieiet kaut kur citur? Tu saproti, man ir zīda apakšveļa, un svīšana tādā ir aplam riebīga.

Viņš nepiemīlīgi ieveda mani mazītiņā, mēbelēm pieblīvētā sētaspuses salonā, kur pēc darbnīcas tropiem valdīja ledains aukstums. Ar nenoskārstu piemīlību viņš apmeta ap pleciem zagtu ūdeļādas bolero un pietupās uz astriem nosēta polsterēta kājsoliņa. Jāatzīst, ka viņš izskatījās komiski, tomēr es neuzdrošinājos paķiķināt: viņš ir ļoti stiprs un

rupjš, un visā Londonas Papeļu rajonā slavens ar to, ka visniecīgākā iemesla pēc mēdz sist pa vārīgām vietām.

—     Kāds mans draugs… — es iesāku.

—    Oh, ah, — viņš pavīpsnāja.

—    Kāds mans draugs, — es stingri atkārtoju, — mazliet nodarbojas ar komerciālu briežu un stirnu malumedniecību — jeb atšaušanu — Drosmīgās Skotijas Kalnājā. Kāda viesnīca, kuras nosaukums man laikam izkritis no prāta, pastāvīgi pasūta viņam brieža gaļu lielos daudzumos. Viņa šauteni ir atņēmuši policisti, kuri tagad pūšas un nedod atpakaļ. Viņam ir nepieciešama jauna. Bruzga, kas tev ir?

—     I ne suņa sū, — viņš atbildēja.

—    Ieroču izvēlē viņš ir nedaudz princelīgs, — es runāju tālāk. — Viņam patīk tādas smalkas lietas. Un tam jābūt kārtīgam šaujamajam, ātrdarbība, caursite, viss, kā pienākas.

—    iVlan nau i ne suņa sū.

—    U11 munīcijai jābūt svaigai; viņš negrib redzēt kaut kādus norakstītus armijas praulus.

—    Comiņ, viss, es tinos.

—     Un, pats par sevi saprotams, kārtīgs teleskopiskais tēmēklis.

—    Atpisies.

Pagaidām domu apmaiņa ritēja labi, etiķete bija labākajās tradīcijās. Darījumi ar tādiem zēniem kā Bruzga ārkārtīgi atgādina sarunas ar Sovjetu Tirdzniecības Pārstāvniecību. Es izvilku plakanu puspudeli viskija un pasviedu viņam. Viņš iedzēra no pudeles, šmucīgais sumpurnis, un nedeva man atpakaļ. Viņš atraugājās, iebāza roku apakšbiksēs un dziļdomīgi pakasījās.

—     Man ira manlihers, — viņš pēc vēl viena malka norūca. Es savilku līdzjūtīgu seju un ieteicu penicilīna kursu. Viņš par padomu nelikās zinis.

—     Pirmskara.

—    Nē.

—    Aptverē ielien trīs.

—    Krāms.

—    Viena grāfa.

—    Ko>

—    Agrāk piederēja vienam grāfam. Uz aizslēga ir ģerbonis, nozeltus un tādā garā.

—    Jo tālāk, jo baigāk.

—    Un nekad nekur nav uzpeldējusi. Uz galvošanu.

—    Tas vairs nav pavisam bezcerīgi, Bruzga.

—    Diusimt astoņdesmit mārkas. Skaidrā.

Es piecēlos. — Kad nākamreiz satikšu kādu miljonāru, es viņam to pateikšu. Priekā, Bruzga.

—    Smuks Ceisa skops lai, x 2 x h.

—              x 2 V2I — es iebrēcos (pamēģiniet kādreiz iebrēkties “x 2 1/2”).

—    Tas tak ir priekš kaķiem!

—    Paklau, — viņš atcirta, — ja gribās stiprāku skopu, tad tev vaig nevis šauteni, bet zenītlielgabalu, ķit vai nazīt.

Es no visas tiesas sāku kļūt errīgs, un viņš acumirklī to uzķēra: viņam piemīt tā sestā maņa, kura tik lieti noder armēņu tepiķu tirgotājiem. Viņš izmanījās laukā un atgriezās ar slaidu, elegantu ādas futrāli, ko iemeta vietā, kuru es joprojām vēlos dēvēt '.par savu klēpi. Futrālī atradās manlihers, pieejams trijās viegli kopā saliekamās daļās; snaiperskops, pierīkojams lukturītis krokodilu vai mīļāko šaušanai naktī un divi simti mārciņu itin svaigas 7,65 mm munīcijas, nemaz nerunājot par rožkoka slauķi, sudraba eļļas pudelīti, sudraba sviestmaižu kārbiņu ar ģerboni, vīstoklīti kokvilnas flaneļa 4x2 collu lielumā un rīku komplektu, kurā netrūka arī štrumenta skautu izvilkšanai no gaidu biksiņām. Manlihers bija visnotaļ skaists; es tvīku kļūt par tā īpašnieku.

—    No kāda senlietu tirgotāja tu par šo te varētu dabūt kaudzi naudas, — es nožāvājos, — bet manam draugam vajadzīgs kaut kas, ar ko

iespējams šaut. Ar šādām mantiņām neviens nav rīkojies kopš tiem laikiem, kad pa pirmatnējiem muklājiem skraidīja Gērings.

—    Diusimt septiņdesmit piecas mārkas, — viņš teica, — tas ir mans pēdējais vārds.

Pēc divdesmit minūtēm, diviem saērcinājuma uzplūdiem un puspu deles skotu viskija es devos prom kā šīs šautenes īpašnieks, samaksājis divsimt mārciņu — summu, kuru, kā mēs abi no sākta gala zinājām, es biju taisījies maksāt.

—    Priekš kam tā vecā štruntu kaudze? — Džoks īgni uzrūca, kad es to pārnesu mājās.

—    Ar to mēs nodarīsim darbiņu.

—    Pats darat. Es ne, — viņš paziņoja.

—    Džok!

—   Es esu brits. Starp citu, man ir brīvais vakars, ja, un es eju spēlēt domino. Lecskapī ir auksta gaļa. Kundze nav mājā, aizgāja uz kaut kādu krogu, saucās “Klarcnsa nams”.

Es pavēcināju ledainu, noraidošu roku. Jau tāpat viss bija pietiekami slikti; iztikšu bez ķīvēšanās ar uzpūtīgiem kalpiem, kuriem uzticības nav ne tik, lai plecu pie pleca ar saviem iecietīgajiem saimniekiem nodotos tradicionāliem, senlaicīgiem angļu vingrinājumiem — nelielai savu monarhu paslepkavošanai.

Aukstā gaļa ledusskapī bija apvītusi; mēs ar to nicīgi saskatījāmies kā divi sievišķi, kas Askotas Karaliskajā ložā ieradušies ar vienādām cepurēm. Es pārģērbos mazliet kārtīgākā uzvalkā un devos pie Aisova, kur apēdu vairāk, nekā man nāktu par labu. Pie Aisova cilvēks vienmēr pārēdas, bet tas ir to vērts.

Agri devos pie miera šaurajā ģērbistabas gultiņā, jo vajadzēja pārstrādāt barību, kā arī sparīgi domāt un plānot. Dzirdēju Johannu mazlietiņ paveram durvis; es pārliecinoši krācu, un viņa aizlavījās prom. Atskanēja tik tikko dzirdama žvadzoņa un džinkstoņa — tur

viņa iemeta dārglietu šķirstiņā savu diadēmu —, un pēc tam viss bija kluss.

Hs turpināju domāt un plānot. Ap iemigšanas bridi biju izstrādājis trīsdaļīgu plānu:

(1)     sadabūt necaurredzamu maskējumu;

(2)     izvēlēties snaipera pozīciju;

(3)    sagatavot atkāpšanās ceļu.

Kā dienā, tā ir naksniņā miegs katram noņem grūtumu, un man arī noņēma, tādēļ vienīgie traucētāji bija tie apmierinātie trokšņi no gremošanas trakta, kurus labi pazīst visi, kas vakariņojuši pie Aisova. Mjā, bija arī dažs nejauks sapnis, taču es vienmēr esmu uzskatījis, ka sapņu stāstīšana ir trešā vislielākā garlaicība, ar ko cilvēks var uzplīties. Kas ir divas atlikušās, man jums nav jāsaka.

8

Mortekajs iemerc pārbijušos kajas pirkstu haizivīm pilnajos monarhu slepkavošanas ūdeņos

Jūs nelaimīgo aklais dzimums,

Cik jūsu vidū tādu, kas šai mīļā stundā

Sev visam mūžam likstas kaldina

Par meliem patiesību saucot, par patiesību melus!

Garaint and Etiid

Uzvalks bija šausmīgs, pilnīgi šausmīgs. Tas nepārprotami bija pašūts četrdesmitajos gados kādam krāsuaklam rumāņu maukurim vai varbūt mantiniekam. Jāat/.īst gan, ka zilās un oranžās rūtis nebija daudz lielākas par standarta cigarešu paciņu; iespējams, maukuris vai maucinieks bija vēlējies radīt neuzkrītošu iespaidu. Kabatās nebija piedauzīgu pastkaršu un visādu izbrāķētu gumijas mētelīšu; tas it kā ļāva cerēt, ka šis briesmonis vismaz ir pabijis ķīmiskajā tīrītavā. Ks to iegādājos tirgotavā ar nosaukumu KUNGU GARDEROBES UZPĒRKAM, un patiesi, tā ieloces no maniem pleciem krita akurāt tādās krokās kā finiera skapim. KUNGU GARDEROBES UZPĒRKAM man pārdeva arī pieskaņotu apavu pāri, tiesa, tie savā brūni baltajā greznībā šķita cēlušies vēl agrākos laikos — kāds bagātību medībās izgājis muižnieķelis gluži ticami būtu varējis tajos dižoties Montekarlo Salon Privē tā ap 1936. gadu.

Viņu pielaikošanas telpas spogulī uz sevi paskatījos tikai vienu reizi; nudien varēja gadīties, ka, šā uzvalka izpērts, cs saviebos, taču zvēru, kliegt es nekliedzu.

Tā vien izskatījās, ka KUNGU G. U. krājumi ir neizsmeļami.

—    Kurr, — es noprasīju ar savu labāko Mittel-Europ akcentu, — kurr es farrētu nopirkt lapu, stipru mūzikas instrumenta futrāli prriekš mana mūzikas inštrum.cnta? Man fajadzētu apmērīgi tik lielu, — man rādot, nīstamais uzvalks nežēlīgi šķēla pušu manas paduses, — tādu kā tajie, kuros Sikāgas kankstcri nēsāja zavas mažīnpištoles, ha-ha!

—     Jūs nu gan esat trāpījis īstajā vietā! — misters K. G. U. līksmi iebrēcās. — Nāciet man līdzi, ser, uzmanīgi, pakāpieni; mūzikas instrumentu futrāļi nudicniņ ir mūsu stiprā puse. Lūdzu, lūdzu, šajā nelielajā saimniecībā jūs noteikti atradīsit dozīti sev pēc sirds patikas! — Es nopētīju viņu, aizdomīgi piemiedzis acis, jo visiem ir zināms, ka “dozei” ir cita un nerātnāka nozīme, taču neizskatījās, ka viņš būtu vēlējies raustīt mani aiz šņibīša. Manā priekšā patiešām bija ievērojams krietni uzcirstu mūzikas instrumentu būdu klāsts; tā bija neparasta un ārkārtīgi savāda aina. Manlihera mēri atradās manu gara acu priekšā (jebkurš savu sāli pelnījis mākslas priekšmetu tirgonis, uzmetis vienu skatienu ietvaram, spēj noteikt, vai tas derēs kādai gleznai no viņa krājuma, kā arī — vai to ir iespējams samazināt, nesabojājot kokgriezumu vijumus), un es itin drīz izvēlējos kādu neķītras formas dozi jeb futrāli, kas, par to nu man nebija šaubu, bija paredzēts baritona saksofonam, un pakaulējos par to tieši tik ilgi, lai nemodinātu aizdomas K. G. U. krūtīs.

Iebāzis to riebeklību, kungu glauno garderobi un pieskaņotos apavus instrumenta futrālī, es mājup gāju, īgnās kājas lēni vilkdams, gurds kā visi Stokpodžīsas1 arāji, piestādams tikai “Lillīvaitā”, kur nopirku rūtainu golfa naģeni, lai gan līdz šim biju uzskatījis, ka tādas pastāv tikai P. G. Vudhauza sacerējumos. “Lillīvaitā” es izmantoju savu Jorkšīras

1 Stokpodžīsa (Stoke Pnges) ir ciems Anglijā, Bekingemas grāfistē; tajā Tomass Grejs 1750. gadā sarakstījis savu dzejoli Elegy Written in a Country Churchyardkuras parafrāzi nule citējis Mortekajs.

akcentu: lai jauktu pēdas, saproties. Ap to bridi slepenā aģenta apmetnis jau apņēma manus plecus tik cieši, ka jutos kā efejām apaudzis tornis. Pēc manām domām, es nevienā nekādas aizdomas nemodināju; pat bez tā akcenta viņi mani būtu noturējuši par iebraucēju no ziemeļu novadiem, cits tak tādu naģeni nepirktu.

Kad es iesoļoju dzīvoklī, Džoks nozibināja drūmu aci uz manu instrumenta futrāli. Otra, nedrūmā acs — tā, kas bija no stikla, — bija vērsta debess augstumos jeb griestos un bija skaidrs, ka, prazdama runāt, tā būtu sacījusi: — Ak, Dievs žēlīgs.

—   Novieto, lūdzams, šo bandžo zārku manas ģērbistabas skapī, — es cienīgā, valdonīgā tonī paziņoju, — un nekādā gadījumā neiešķielē tajā iekšā, jo tā saturs satriec pat mani; kā tas varētu ietekmēt tādu godīgu pelnrušķi kā tevi…

—    Jūs gribat teikt “rokpelni”, mister Cārlij.

—     Iespējams, viss ir iespējams. Lai notiek, kas notikdams, tagad stāsti, bez izlocīšanās un saviem vārdiem, neizlaižot nevienu, pat visnenozīmīgāko sīkumu: kas šodien būs vakariņās?

—    Kundze nav mājā, — viņš manierīgi atbildēja. — Spēlē bridžu.

—    Un tātad? — es vīzdegunīgi attraucu. — Vai tu centies man pateikt, ka man jātelefonē, lai man kaut ko piegādātu, vai pat, nedod Dievs, kaut kur jāiet vakariņās? Vai tad pieliekamajā nekā nav? Vai tad tu, Džok, pārtiec no maizes un siera? Man grūti tam noticēt, jo tu vienmēr esi ēdis augstāk par savu stāvokli sabiedrībā. — Viņa acis nikni bolījās, viena uz grīdu, otra uz karnīzi, augstāk par viņa stāvokli sabiedrībā.

—    Es gribēju tikai pavisam drusku iekost, — viņš purpināja, cik nu jaudādams pieklājīgi.

—    Jā? — es liegi mudināju.

—    Nūjā, ko tur, pāris blintzes ar kaviār pa vidiņu un drusku krējum, kas bij palicis pāri, ja, un dažas siļķu filejs vīna mērcē, to es nopirku par savu naudu, varu pierādīt; un pēc tam tikvien kā viens Ašais

Stciks, kas tur gāja postā, un apkārt drusku mana kišlorāna no vistu aknām un tātālāk.

—   Ko tu tagad man mēģini pateikt? — es līdzeni vaicāju. — Ka tur iznāks tikai tev?

Viņš brīdi lojāli prātoja.

—    Kaviārs var nepietikt, — mans kalps pēdīgi atzina. Es pasniedzu viņam savas atslēgas. — Desmit minūtes būs okei, mister Cārlij.

—    Tas ir, desmit minūtes pēc tam, kad tu būsi atnesis paplāti ar dzērieniem?

—    Kā ta.

—   Tādā gadījumā: labs i, Džok.

—    Labs i, mister Cārlij.

Kad pārnāca Johanna, es atrados gultā ar attīstošu grāmatu, ko bija sarakstījis svētais Francis no Sāles vai varbūt arī marķīzs de Sads, neatceros, kurš no abiem, un izrādījos par gausu naktslampiņas izslēgšanā. Viņa bridžā bija uzvarējusi, kā vienmēr; tas viņu pacilā. Viņa staroja. Viņa dziedāja un dancoja pa istabu, kaisīdama visapkārt apģērba gabalus.

Mēs visi nevaram atļauties austeres un Ginesa stipro porteri, taču varu jums apliecināt, ka mēdz būt tādas reizes, kad šo iztrūkumu gluži apbrīnojami aizpilda neliela cibiņa belugas kaviāra par 20 sterliņu mārciņām.

Nākamajā dienā, nešaubīdamies, ka Džoks, darīdams derīgas lietas, uzturas pieliekamajā un Johanna ir dušā, es uzrāvu mugurā savas jaunās “drēbes” un grasījos nemanīts izlavīties no dzīvokļa. Johanna pieķēra mani tieši lavīšanās brīdī un, redzēdama manu varavīkšņoto ietērpu, sāka meimuriski meimurot pa istabu, smiedamās kā maza nebēdniece. Viņai piemīt tādi urdzoši, sudraboti smiekli, kas šķiet loti valdzinoši, kad tie attiecas uz kādu citu, nevis uz tevi pašu.

—     Kuš! — es pavēlēju. — Ja Džoks ieraudzīs mani šajā uzvalkā, viņš iesniegs atlūgumu. Viņam ir savs lepnums, vai zinies.

—    Bet Cārlij, mans mīļumiņ, — viņa starp diviem sudrabotiem urdzieniem murmināja, — kāpēc tu esi saģērbies kā tāds bērējs? Un vai tajā melnajā, svarīgajā kastē tev ir balzamēšanas rīki?

—    Neredzu nekā smieklīga, — stīvi atbildēju, — tajā, kā izskatās īstens brits, kurš, neuzklausīdams veselo saprātu, dziras nogalināt savu valdnieci.

—    Piedod, Cārlij, — viņa atvainojās, nākusi pie sajēgas, — es uzreiz nesapratu, ka tu esi maskējies.

—    Jā, pie joda, esmu gan, — es paskaidroju.

Kad gāju garām virtuvei, tajā izdzirdēju apslāpētu, flatulentu skaņu, kas izlauzās diskantā, tātad ne jau no Džoka.

—     Džok, — es bargi sacīju, — kanārijputniņam atkal ir aizcietē jumi. Esmu vīlies jaunajā veterinārā. Telefonē, lūdzams, Zoo un palūdz, lai tev kaut ko iesaka.

—   Labs i, mister Cārlij, — mans kalps atsaucās — un pēc tam, sotto voce, piebilda vēl kaut ko tādu, kas izklausījās pēc: — Lai viņš paskatās uz tavu jauno ancuku.

Es nogāju — nē jel, nolavījos — nezin cik, kā man tobrīd likās, jūdžu, līdz atrados krietni tālu no tām Londonas daļām, kurās varētu dzīvot kāds mans draugs, tad ielēcu taksī un liku aizvest mani uz Sitiju, kur pastāvēja tikai mazītiņa varbūtība, ka es varētu sastapt savu paju pārvaldnieku vai mana IJovd'sakciju sindikāta direktoru. Kabatā man bija Karaliskā Brauciena karte, ko biju izplēsis no Džoka laikraksta, kurš irtās pasugas laikraksts, kādus lasa Džoks. (Flītstrītā tos saukā par “pupu un pakaļu lapelēm”, taču Džoks ir uz mūžiem uzticīgs Sērlijai Templai; viņš, saprotams, ir tīrasiņu brits, tomēr viņam milzīgi iet pie sirds tie vaļsirdīgie momentuzņēmumi, kuros jaunākās karaliskās personas redzamas “noliekoties uz pakaļas” puissance pārbaudījumos. Kas zina, varbūt viņš kādu reizi pamana arī to burtu stabiņu stūrī, kur ievietots vēstījums par 15 000 000 bezpajumtniekiem Rietumu Bengālē.

Viņa sabiedriskā sirdsapziņa gan ir par dažiem ierobiem augstāka nekā Pasaules Baznīcu Padomei, taču tas arī viss.) Man kabatā, kā jau mēģināju pateikt, pirms jūs mani pārtraucāt, atradās Karaliskā Brauciena karte. Mans Times savā Galma Biļetenā nebija norādījis — un droši vien to pavēstīs tikai pēc ievērojamā notikuma —, ar kādu auto viņas M. ceļos, taču, ņemot vērā, ka šis bija Oficiāls Valsts Notikums (Pieņemšana un Pusdienas Zvāļotāju Namā, klātesot karaliskām personām no ārzemēm), cerēju, ka Augstā Persona brauks ar kādu no Valsts Lando — bez jumta, jūs taču saprotat, — nevis atradīsies lielā, smagā Daimlerā vai Rolsroisā, par kuriem katram slepkavam amatierim zināms, ka lode tos neņem.

Kā bija redzams manā laikraksta kartē, Karaliskais Kortežs pa ceļam uz Zvāļotāju Namu īsu brīdi brauks arī pa kādu mazu, riebīgu Sitijas ieliņu, un tieši uz šo ieliņu es stūrēju savu taksometru, un tur tad arī liku taksistam mani izlaist, piešķirdams dzeramnaudu, kas bija tieši tik pārmērīga, lai viņš nospriestu, ka es neesmu īstens Londonas dēls, tomēr ne tik liela, lai viņš nespētu mani aizmirst. Tie no jums, kam ir tā nepalaimējies būt slepenam aģentam vai algotam slepkavam, sapratīs, kā darbojās mans prāts.

Instrumenta futrālim bezsirdīgi belžot man pa cisku, es pa riebīgo ieliņu lumpačoju ij šurpu, ij turpu, taču nevienu IZDOD ISTABAS zīmi it nekur nesaviedēju. Tas, ko es ar trešo lumpačojienu tomēr saviedēju, bija augsts, uzkumpis un nevīžīgs nams ar advokātu kantora nosaukumu pie pirmā stāva logiem un visnevisādiem netīriem mežģīņu aizkariem pārējo stāvu logos. Gar pagrabu slaistījās kaulaina sušķe ar ruļļiem matos un kaut ko tādu, kas reiz laikam bija slota; ar to viņa kūtri stumdīja apkārt netīrumus.

—     Laprīt! — es sveicināju, Kontinenta gaumē uz brīdi noņemdams savu golfa naģeni un patīkami dumji smaidīdams. Viņa pacēla acis no savas “teritorijas”; skatiens viņai bija kā sen pensionētai palaistuvei, kurai patiesībā nekad nav paticis viņas amats.

—    Izgāis, — viņa noraidoši paziņoja.

—    Ez fēnīgi gribēju faicāt…

—     Neir, izgāis, — viņa atkārtoja. Gaisotne bija piesmirkusi no pirkumiem uz nomaksu ar sen nokavētiem maksājumu termiņiem.

—    Ez fenīgi gribēju faicāt, fai jums naf kāda maza iztabiņa, kur ez varētu nākt pa fakariem…

—    Ko-c?

—    Jā-jā, špēļēt manu mūzikas instrumentu, jūz jau zaprotat.

—    Ko tādu?— Es apķēros, ka no viņas atrašanās vietas “teritorijā” mans saksofona futrālis nav redzams un viņa varētu būt mani nedaudz pārpratusi. Paslēju futrāli un pažvankāju šurpu turpu.

—    Mana zēva, — ņēmos skaidrot, — fairāk negrib, ka es spēlēju mājās. Tad fiņa ir tusmīga.

—    Tusnīga?

—     Jā-jā, — es iedvesmas uzplūdos apstiprināju, — tusnīga. Tad fiņa pārāk dauc ēd, jūz zaprotat, un ir resna, un mūzu mīlaz dzīfe dziež, jo ez nedziedu resnas zēvētes. — Ar neapslēptu apbrīnu noskatījos uz viņu; viņa nogludināja nošņurkušo mājas paltraku pār saviem kauliem un ādu.

Pēc desmit minūtēm es biju noīrējis trešajā stāvā istabu ar skatu uz ielu, samaksājis pieticīgu īresnaudu par mēnesi uz priekšu un piekritis, ka sava instrumenta spēli piekopšu tikai tajās stundās, kad advokāts pirmajā stāvā nepiekopj likumus, ka neuzņemšu šajā istabā viesus un neizmantošu vannas istabu. Istabā, vai saprotat, atradās mutes bļoda, ar to atbildēm uz uzstājīgiem Dabas mudinājumiem vajadzēja pietikt.

Vakarā es mājās pavadīju dažas nīstamas stundas ar magnetofonu un kaut kāda nesamērīgi apmaksāta četrdesmito gadu sākuma saksofonista skaņuplati, ierakstīdams dažnedažādus fragmentus no šī tipa pretīgās māžošanās un atkārtodams šīs frāzes vēl un vēlreiz, it kā mans nolūks būtu tiekties pēc tā, ko saksofonisti laikam sauktu par pilnību. Mūziķa vārdu es jums nenosaukšu, jo, kas zina, varbūt viņš vēl šobaltdien

ir starp dzīvajiem (pasaulē nav taisnības, nav un nav), un — to gan cs zinu droši — Izpildītājmākslinieku Tiesību biedrība ir dzīvāka par dzīvu un gatava lēcienam kā incītis pie peles alas.

«

Turpmākajās dienās es spēlēju savu lomu. Lielā Spēle. Slēpies aiz maskas. Lai nu paliek maska — es slēpos aiz tā uzvalka un, žēlīgais Dievs, vēl arī aiz tām kurpēm. Katru vakaru, apvilcis kaunpilnās drānas, zagos uz šauro namu netīrajā Sitijas ieliņā un, pamirkšķinājis kārīgu skropstu savas istabas saimniecei, kāpu augšā pa kāpnēm. Nolīdis istabelē, kuru atradu smirdam pēc nobadinātām pelēm (jā, smirdēja istaba), cs atskaņoju vārdā nenosauktā saksofonista lenti, reizēm pagriezdams skaļāk un klusāk, apturēdams, sākdams no jauna un tādā garā, izmantodams šo laiku, lai lūrētu pa logu, mērītu leņķus, attālumus un apšaudes sektorus, līdz to draņķa saksofonu vienkārši vairs nevarēju izturēt; tad es šļūcu lejā, apgāju apkārt tagad jau nomazgātajai un lūpukrāsotajai, taču joprojām kaulainajai saimniecei, un īdzīgi soļoju prom uz taksometru pieturu. Soļošanas īdzīgums, kā man diezin vai pienāktos norādīt, bija nepieciešams tāpēc, ka soļiem es mērīju ielu un mērus sastatīju ar savu apšaudes sektoru. Pēc manām aplēsēm Valsts Lando todien vajadzētu joņot ar ātrumu 12 j/h. Kad es mācījos skolā, trigonometrija bija vienīgais priekšmets, kas man padevās. Labi jau, labi, viehīgais, par kuru skolotāji zināja, ka tas man padodas.

Klausieties, cs gribu skaidri un gaiši pateikt, ka man tas viss ne mazdrusciņ nepatika, it ne mazdrusciņ. Es tagad nerunāju par staigāšanu ietērpā, kuru smādētu pat Džordžs Mellijs,1 un arī ne par tiem apaviem, par tiem “banānu īpašajiem”, kuri man joprojām rādās sapņos. Es runāju, reizi par visām reizēm nopietni, par to, kāds pašos pamatos pretīgs stulbums bija viss šis pasākums. Sī valsts bija uzņēmusi manu ģimeni, izturējusies pret mums labi, ļāvusi mums kļūt mēreni bagātiem

1 Džordžs Mellijs (George Melly, 1926—2007) — džeza dziedātājs, rakstnieks un sirreālisma lietpratējs ar ekscentriskiem ģērbšanās un dzīves paradumiem.

un nekad nebija kratījusi nievīgu pirkstu. Tad kāpēc es iejūdzu visas savas prāta spējas, lai tās Valdnieci priekšlaicīgi iedzītu kapā? Jā jel, tā gribēja mana sieva, un lielajam vairumam tas ir pilnīgi pietiekams iemesls darīt gandrīz visu ko, sevišķi tad, ja — kā tas bija šajā gadījumā — bija stipri liela varbūtība, ka es pats izrādīšos nedaudz beigts un pagalam, ja piegāde neapmierinās vēlmes. Pastāvēja arī tas baigais Pulkvedis Blučers, kurš bija skaidri norādījis, ka pagaidām, kamēr nav norādīts citādi, man Johannai jāiztop. Visi šie apsvērumi man nepalīdzēja labāk ieredzēt savu nodarbošanos; skaudri apzinājos, ka Džoka vērtību sistēma pārspēj manējo.

Tomēr tanīs dienās es biju vīrs kā no dzelzs un paliku uzticīgs izdzīvošanas ideālam — atskatoties pagātnē, šis ideāls šķiet nenozīmīgs, taču tolaik šķita visnotaļ saprātīgs. Izdzīvošanai piemīt kaut kas tiešs un nepastarpināts; varat pajautāt jebkuram, kam nācies saskarties ar izvēli starp dzīvi un nāvi.

Tādēļ es eļļoju šauteni, apmeklēju to šausmonīgo namu, dumji smaidīju tā saimniecei, atskaņoju saksofona lentes, valkāju to uzvalku, tās kurpes; jā jel, pat to golfa naģeni. Jūs esat lasījis par to Spartas zēnu ar lapsu azotē, kā lapsa ņukāja iekšā viņa dzīvībai svarīgos orgānus, bet viņš nekurnēja? Skaidrs, esmu visu pateicis.

—    Džok, — es vienu rītu sacīju, proti, sacīju Džokam. — Džok, man vajadzīga neliela palīdzība.

—    Mister Cārlij, — viņš svarīgi atbildēja, — ja runa ir par to lietu, par ko mēs pirms dažām dienām runājām, tad varat neko vairāk neteikt, atbilde ir “nē”. Es jūs netaisos nodot, nemazam un nemūžam, bet neko nevar līdzēt. Sito ne.

—   Pat mazlietiņ pasēdēt pie stūres, kad viss būs beidzies? — es labinājos.

—    Piedošan, mister Cārlij, tādās apstāklībās es nebūtu spējīgs nostūrēt ne zaptsburkas vāku.

—   Skaidrs, Džok, acīmredzot man vajadzēs tikt galā bez citu palīdzības. Es cienu tavus principus un tevi nevainoju. Bet gadījumā, ja mani, ah, savāks, vai drīkstu paļauties uz to, ka tu mani apmeklēsi nāvinicku kamerā? .

—    Nuka.

—    Un varbūt atnesīsi arī kādu poģīti kaviāra? īstu Grosrybriest, ne jau to putru, ko mēs pasniedzam viesībās.

—    Nuka.

—    Un varbūt arī, — es sapņaini turpināju, — kādu burciņu ar tām irbju krūtiņām želejā, ko? Zini, man ir stāstītas šaušalīgas lietas par to, ko cietumu priekšniecība uzskata par “spēcinošām brokastīm” zēniem, kuriem tūlīt jāiziet simt jardu izrāvienā uz karātavām. Speķainas jēra karbonādes ar ceptiem kartupeļiem, pupām un… tādām lietām.

—   Tak nevaig sev piedzīt galvu ar visko tādu, mister Cārlij, es jūs neļaušu apbižot, man visur ir draugi. Un nāvessods tak ir atcelts, vai ne, ko? Jums neiedos neko vairāk par, uh, nu, divdesmit pieciem gadiem. Dzīves sīkums. Nosēdēsit, uz galvas stāvēdams. T ikai vienu gan vaig atcerēties, uzmanās, ka dušā jūs nenoķer tie lielie, mellie pidarasti. — Es nenodrebēju, jo vēlējos nezaudēt Džoka cieņu, taču šī piepūle prasīja man vismaz dažus simtus kaloriju.

—    Klau, Džok, — liegi bildu, — tev taisnība, nāvessods ir atcelts, tomēr ir viena būšana, par kuru cilvēku vēl arvien var stiept pie karātavām.

—    Ej un, ej?

—    Jā.

—    Nu, kas ta?

—    Nu, Valsts Nodevība.

9

Mortekajs gatavojas iziešanai ārpus likuma, tomēr ilgojas, kaut viņam būtu šikāka saimniece

Tas rāmums viņas gaitai nepiemita, Kas zīmīgs visai Verdeveru dzimtai.

Lady Clam Vere de Vere

Baigā diena bija klāt. Kad gāju ārā pa durvīm, Džoks man mēmi pasniedza cepuri un lietussargu. Pēdējo es atraidīju: lai tas, kurš dodas izdarīt atentātu, juntos kā džentlmenis, ar lietussargu vien ir par maz. Un tomēr, gaidīdams liftu, pēkšņi sapratu, ka dungoju takti no Valsts Himnas, to vietu par Tavām veltēm, “kas pār viņu līst”. Bija pilnīgi skaidrs, ka sazin kāda freidiska draza manās smadzenītēs tvīka pēc lietus, jo tad Karaliskā Persona ceļos nevis vaļējā Valsts Lando, bet jaukā, ložu necaursitamā limuzīnā. Londonas laika apstākļi, kā jau parasti, mani pievīla; saule staroja bez žēlastības kā bankas pārvaldnieka smaids.

Es devos uz cauruli — uz metro? uz pazemes vilcienu? — un, aizbraucis uz to staciju, kas atradās vistuvāk manam Sitijas miteklim, iesoļoju Sabiedriskajās Labierīcībās. (Raugi, vēl bija agrs, Biržā valdīja rosme un Parlamentā notika sesija, tādēļ briesmas, ka man kāds uzplīsies, nebija lielas.) Pārģērbos tajā uzvalkā, tajos apavos, tajā naģenē.

Pagāja dažas minūtes; tad lūk, es sēžu pie loga, izslidinādams no manlihera teleskopisko tēmēkli, un mani pirksti tricinās satraukumā

par derdzīgo aktu, ko es dziros veikt, — tricinās arī no niknuma un pretīguma, jo uz kāpnēm manas istabas kaulainā saimniece viennozīmīgi piespiedās man klāt, vēl ierosinādama, lai es iegriežoties viņas buduārā “iemest kād glāzīt”.

—     Fēļāk, felāk, — es par atbildi bubināju, pūlēdamies likt sejas muskuļiem savilkties smaida, kaut ari lieliski zināju — nē jel, cerēju, — ka nekāda “fēļāk” nebūs.

Tātad, āreče, šautenes daiļā Spānijas sarkankoka laide no sviedriem kļuva arvien slidenāka, lai cik bieži es slaucīju savas vainīgās rokas gar nīstā uzvalka bikšu starām. Mans aproces pulkstenis, saprotams, bija paša Pateka Filipa meistardarbs, tomēr tikšķēja arvien gausāk, it kā iemērkts visaugstākā labuma sviestā.

Pēdīgi tālumā atskanēja urjavas, pēc tam tāda kā lakstīšanas dipoņa, kas vēstīja ar Karaliskām Personām un to viesiem, Valstu Galvām, pilnu kariešu tuvošanos. Fls atkal noslaucīju rokas, ļāvu šautenes stobram parausties vēl dažas collas uz priekšu (jo ielas pretējā pusē uz jumtiem nespēju saviedēt nevienu pašu apsardzes idiotu) un pieglaudu laidi pie pleca, teleskopisko okulāru pie slapjās acs. Un tad viņi parādījās — ar draņķa Valsts Lando, kā nu ne —, visi kā viens izpildīdami to brīnišķīgo, neatdarināmo Karalisko mājienu, ko vienīgi Karaliene Elizabete, mūsu Karaliene Māte spēj izpildīt tā, kā pienākas. Kā jau tāpat ir skaidrs, es to nespēju; slepkavību tak, ne jau pamāšanu ar rociņu. Acīmredzot biju izkūkojis prātu, domādams, ka man tas ir pa spēkam. (Kad svētais Pēteris pie Pērļu Vārtiem iedos man to veidlapu, soda mīkstināšanai varēšu apgalvot tikai vienu: ka nekad mūžā neesmu nošāvis sēdošu.) (Žurkas, melnās vārnas, bijušie Ugandas prezidenti un tamlīdzīga žļura, gluži dabīgi, neskaitās.)

Taču tā vien rādījās, ka mana gļēvulīgā, uz monarhu slepkavošanu kārā labā roka rīkojas pati no sevis: tā atvilka manlihcra aizslēgu un pastūma to uz priekšu, lai iedzītu patronu stobra resgalī. Tā iesprūda. Proti, iesprūda patrona — ne jau roka. Es nešpetni rāvu aizslēgu

atpakaļ, un sabojātā patrona izlēca laukā un aizsvelpa man gar ausi, lai ķertu gaumīgo, krāsaino van Goga gravīru “Divi atraitnīši vienā podiņā”. Grūdu aizslēgu atkal uz priekšu, un tas atkal iesprūda. Kuru katru mirkli kavalkāde atradīsies aiz tā punkta, kurā mans apšaudes sektors nebūs nekam derīgs. Ar mīlestību un cieņu nolamāju Džoku (pats no rīta biju šīs patronas pārbaudījis — kurš cits būtu varējis tās sakropļot?), tomēr, ar domām par izdzīvošanu sirdī, lauzos ar aizslēgu, lai dabūtu gatavu kaut vienu vienīgu šāvienu, apliecinot, ka vismaz mēģināju. Un tieši tajā brīdī, kad biju izrāvis ārā trešo patronu un iegrūdis jaunu aptveri, es atklāju, kāpēc ielas pretējā pusē pa jumtiem nebija slampājis neviens pats apsardzes idiots. Tāpēc, ka viņi gāza ārā manas netīrās istabeles durvis. Man tieši aiz muguras.

Durvis, vadzi, var izgāzt divējādi. Pirmais paņēmiens, kuru man iemācīja kāds džentlmenis Filadelfijā, ir ātrs, akurāts un īstenojams gandrīz bez skaņas. Šie zēni lika lietā otru metodi. Ja es būtu zvērināts nelietis, tad paspētu viņus visus sašaut kumosa lieluma porcijās, iekams viņi bija tikuši līdz trešajam spērienam, taču mana sirds uz to nenesās. Kad beidzot viņi ripus ieripoja pa durvju gruvešiem, es viņus nostādīju uz viņu masīvajām pekām un laipnīgi notraucu putekļus. Durvis nebiju slēdzis ciet, taču viņiem to neteicu, negribēju viņiem samaitāt garastāvokli. Katrs no viņiem mani vēl un vēlreiz arestēja, mudinot sarunāt visu ko tādu, ko varētu izmantot kā pierādījumu pret mani, un sabakstot visur pierādījumu birkas, savukārt mana kaulainā namsaimniece viņiem aiz muguras bez mitēšanās buldurēja un klaigāja, apliecinādama, ka jau no paša sākuma ir nojautusi — es neesot tīrasiņu anglis.

Kruķu balsis bija špetnas, svarīgas un lepnas. Te, vadzi, būs darbiņš Londonas Taueram; kārtīgu monarha slepkavību neviens neatdos šmucīgajiem Vērmeļu brikšņiem1 , kur tāda saietos ar visādiem laupītājiem,

1 Vērmeļu Brikšņi (HM Prison Wormwood Scrubs) — Viņas Majestātes B ka tegorijas vīriešu cietums, kas atrodas Londonas rietumos, Hammersmitas un Fulemas administratīvajā rajonā.

sievu kaustītajiem, bērnu varotājiem un parastiem būvuzņēmējiem. Fs biju kaut kas īpašs. (Vienīgais, ko nožēloju, kad viņi uzstīvēja man uz delmiem roku dzelžus, bija tas, ka nebiju Džokam pilnīgi skaidri norādījis, ka burciņas ar. irbju krūtiņām želejā bez svaigas pilngraudu maizes un sviesta nav nenieka vērtas.) Kruķi mani gandrīz nemaz nesita, taču rūpīgi izkratīja, meklējot inkriminējošus dokumentus, piemēram, piecu mārciņu banknotes, zelta cigarešu etvijas un tamlīdzīgi, tomēr atrada vienīgi kvitētu rēķinu par uzvalku, kas bija man mugurā. Cerams, KUNGU GARDEROBES UZPĒRKAM tādēļ nebija jācieš.

Tā izpurināšana bija apkaunojoši nemākulīga — man pašam vajadzēja viņiem atgādināt par manu krustu iedobi, kurā ļauni ļaudis nereti pielīmē apvīlētu bārdasnazi. Kamēr es zvaigāju, durvīs sāka rēgoties trīs stalti vīri, kuru izlepušās kājas pastūma sānis gruvekļus. Tie 11u nebija britu kruķi vulgaris, pēc šīm kājām vien varēja redzēt. Faktiski tas bija pulkvedis Blučers pakalpiņu ietvarā. Blučers novicināja ar svarīgu gumijas zīmogu nospiedumiem notašķītu mākslīga materiāla triptihu. Kruķi beidza mani arestēt un sāka saukt Blučeru par “seru”. Kāds lika namsaimniecei aizvērties — par šo palīdzību tam lielais paldies —, un pēc tam iestājās tāda kā dzīvā glezna. Tad Blučers pateicās pogainīšiem — pieklājīgi, taču tādā plakanā balsī, kas nozīmē “pisieties prom”.

Nezinu, kurš namsaimniecei atlīdzināja par izgāztajām durvīm un izpostītajiem sapņiem, taču es tas nebiju. Kad mēs soļojām prom, viņa pacēla roku žestā, kuru viņai nebūtu bijis jāprot, jo bija acīmredzams, ka konkūrā viņa nemēdz piedalīties.

—     Mēz Hongārijā, — es viņai pavēstīju, — žito sīnii rādām žitā, — un parādīju, izmantodams mazāk pirkstu.

Neizskaidrojami, bet lakts — Blučers šķita ar mani apmierināts. Un neizskaidrojami, bet arī fakts — nešķita, ka viņu jele cik interesētu mans monarhiskās slepkavības stiķis, tomēr es tik un tā viņam par to izstāstīju, jo atentāta mēģinājums vienmēr cilvēku padara aplam runīgu; tas jau nu kuram katram zināms.

—    Un tie jau laikam bija jūsējie, kas uzšķērda man tās patronas, — es pateicīgi sacīju noslēgumā.

—    Mī un žē, mister Mortekaj, nē; tie nepavisam nebijām mēs.

—   Ā, tātad Džoks ir akurāt tik liels patriots, kā man vienmēr ir licies.

—    Hrn, nē, es teiktu, ka tas nebija arī Džoks.

—    Kurš tad?

—   To es tiešām nevarētu pateikt. — Es zināju, ko tas nozīmē. Es domājos zinām, ko tas nozīmē.

Mani izsēdināja Brūkstrītas ačgārnajā galā — gan jau drošības apsvērumu pēc. Pastaiga man nāca par labu. Džoks durvis atvēra ar pavisam neizteiksmīgu seju un, kad es gāju cauri virtuvei, tāpat bez izteiksmes iegrūda man rokā raženu glāzi ar kaut ko dzeramu. Pirmais malks man pavēstīja, ka viņš ir pareizi sapratis: tādiem smalkumiem kā zelteris šis nebija īstais brīdis.

Johanna atradās viesistabā, pielīmējusi savas daiļās acis pie televizora, kurā kāds puisietis ar tīra platīna stabulīti atskaņoja kaut ko brīnum garlaicīgu. ,

—    Klau, Johanna… — es vainīgā balsī sacīju.

—    KUŠŠŠŠ! — viņa uzsauca. (Ir tādi instrumenti, kas sieviešu dzimuma cilvēkos acīmredzot izraisa neizskaidrojamu valdzinājumu. Vai jūs, piemēram, zinājāt, ka senajās Atēnās bija likums, kurš puisiešiem aizliedza zem meiteņu logiem spēlēt flautas? Par puķu pušķu, šokolādes kārbu un ūdeļādas kažoku dāvināšanu nekas nebija teikts, taču flautas spēlēšana tika uzskatīta par negodīga pašlabuma gūšanu: pret to bezspēcīgas bija pat gudras meitenes. Es neesmu to sagudrojis, patiešām neesmu: pajautājiet kuram katram Grieķu Vēsturniekiem. Jautājiet tajā prāta skaidrības brīdī starp nosnaušanos pēc pusdienām un kokteiļu stundu.)

Kad tas zēniņš bija savai notaurējis un ķērās kratīt no vērtīgās stabulītes siekalas, es samitrināju savu stabuli ar vērtīgā skotu viskija atliekām un bildu:

—    Klau, Johanna, es dikti atvainojos, bet…

—    Viss ir kartība, Cārlij, dārgumiņ, lūdzu, neko vairāk nesaki. Es nespētu klausīties tevi stāstām, kā tu mani pievīli. No tādas spriedzes salūst pat visstiprākie vīrieši. — Es apsvēru šos vārdus, jo zināju, ka šī sieviete ar vārdiem nemētājas. Prātā uzreiz nāca daudz rūgtu iebildumu un asprātīgu atspēkojumu.

—   A, nūjā, labi, — šī bija tā atbilde, kuru izraudzījos. Pat viņai neatradās, ko atcirst. Vēlāk mēs paēdām agras vakariņas, jo šis bija tas vakars, kad “pakalpot” nāk mūsu burvīgais itāļu pavārs un viņai patīk agri doties prom uz to, ko viņa sauc par “binko”. (Jūs par “bingo” droši vien nebūsit dzirdējis, tā ir tāda spēle, kurā spēlētāja izredzes ir mazliet sliktākas nekā pie “augļu mašīnas”, toties nav jāmoka roka ar kloķa raustīšanu. Ekonomikai arī dikti nākot par labu, kā esmu dzirdējis: redz, ja zēns, kurš pelna 80 sterliņu mārciņas nedēļā, no tām 20 mārciņas dod sievai priekš bingo un pats uzmundrina kurtus ar līdzīgu summu, paklau, viņš taču nebūs mierā ar kaut kādu utainu, zemiski kapitālistisku 5% piemaksu, pareizi?)

Mēs paēdām agri, iestiprinoties ar vienkāršu bollito misto un dzirkstošu sarunu, piemēram: — Pasniedz sāli, lūdzu, dārgumiņ, — un: — Ak, dārgumiņ, es atvainojos par šo vīnu. — Mans pēdējais jeu d’esprit bija:

—    Johanna, mīlulīt, es laikam likšos gulēt tā paagrāk, labi? —Viņa šim triecienam bija gatava: apveltīja mani ar savu vissaldāko smaidu un atteica, ka viņai pret to neesot ne mazāko iebildumu; pa televīziju tieši tagad sākoties šausmu filma.

Kad, domājams, bija pagājušas kādas divas stundas, viņa ielavījās manā ģērbistabā, sacīdama, ka šausmu filma esot viņu briesmīgi nobiedējusi.

—     Kušiņ, kušiņ, — es miegaini purpināju, papliķēdams viņu tai vietā, kur vajadzēja atrasties naktskreklam. Tad viņa apjautājās, kas tad esot samisējies ar atentātu, un es pastāstīju, ka patrona neparko negāja iekšā stobrā. No sākuma viņa laikam nesaprata, tādēļ es, nu, parādīju. Pēc dažām minūtēm viņa teica, ka gandrīz esot sapratusi, tikai aizslēga

loma joprojām neesot skaidra. Es nogāju lejā un iejaucu dažus dzērienus. Stiepu laiku, jūs taču saprotat.

Pēc kādas stundas viņa aizmiga; ballistika ir ļoti garlaicīgs temats.

Neilgi pirms gaismas svīdas viņa atkal uzrāva mani no miega. Biju īdzīgs; kā vienmēr tādā stundā.

—    Cārlij, dārgumiņ, — viņa čivināja, — vienu lietu es tā arī nesapratu. — Es nepārliecinoši dvesu miegainas skaņas, taču viss bija velti.

—    Saproti, Cārlij, aptverē taču vajadzēja būt trim patronām, pareizi?

—   Ak jel… nu, labi, — es atsaucos.

10

Mortekajam tiek dots pavisam vienkāršs, nē jel, debešķīgs uzdevums, un viņš to saķērnā

…Un brikšņi sakļāvās aiz viņas, » Un “nelga” atbalsoja mežs.

Merlyn and Vivien

—    Vienalga, Cārlij, dārgumiņ, — viņa teica, kamēr es stumdīju pa brokastu šķīvi šļauganu cepta šķiņķa šķēli, — vienalga, tu to nepaveici dikti labi, pareizi? Nu, to atentātu, ja? Varu derēt, ka CIP aģents būtu pārbaudījis katru patronu: esmu dzirdējusi, ka CIP priekšniecība aizbildinājumus neuzklausa. — Vienīgā asprātīgā atbilde, ko spēju izdomāt, bija tāda, ka liegi izlolotai miljonārei es to nemūžam nespētu celt priekšā, tādēļ turēju muti un naidīgi dūru ceptai olai. — Varbūt, — viņa nerimās, — tas uzdevums tev bija mazliet par grūtu — kā jau tu pats bieži saki, tu taču vairs neesi jauneklis, pareizi? — Pielietodams tādu plaukstas locītavas un pašas plaukstas spēku, kāda man, pēc līdzšinējām ziņām, vairs nebija, ar vienu naža vilcienu sadalīju ceptas, kraukšķīgas maizes riku, pusi kā lidojošu mērķi aizpendelēdams šķērsām pāri istabai. — Tādēļ, — viņa paziņoja, — esmu tev izdomājusi darbiņu, kurš tev liksies vienkāršs un debešķīgs.

Es izdvesu piesardzīgas, neuzticīgas skaņas, kuras cauri ceptas maizes krumšķināšanai varbūt bija, bet varbūt nebija dzirdamas.

—    Tev vajadzēs tikai sadraudzēties — sirsnīgi sadraudzēties — ar

kādu jaunu, skaistu sievieti. Viņa man ir tāda kā darījumu partnere konfidenciālā uzņēmumā, un man ir sajūta, ka viņa laiž pār lūpu. Ak, lūdzu, beidz tik dumji saraukt uzacis, dārgumiņ, tu zini, ka es gribēju teikt — viņa ir mazliet pārāk brīvi pļāpājusi ar mūsu, āh, konkurentiem. Ks gribu, lai tu ar viņu satuvinies, brīvi tērējies, it kā tev būtu apnicis staipīt līdzi visu to naudas lērumu; viņa sāks mest uz tevi mīlīgus skatienus. Pēc tam vedini viņu uz sarunām — izpēti, vai viņa tiešām ir tik pļāpīga, kā es nojaušu. Varbūt liec viņai domāt, ka esi žurnālists un vāc materiālus rakstam kādai no angļu svētdienas avīzēm, hm-hm?

Mans nazis un dakšiņa ietriecās šķīvī — sīkāks šķīvis būtu pārplīsis uz pusēm —, un es piecēlos, raidīdams tik arktisku skatienu, ka sīkāka sieviete stāvus iegrimtu zemē.

—    Ir tādas lietas, — stīvi paziņoju, — kuras puisietim vienkārši nedrīkst likt darīt. Atentātu pret karalieni — jā. Izlikties par svētdienas avīzes žurnālistu — nē.

—    Dārgumiņ, piedod, — viņa steidzīgi skaidrojās, — to ierosinot, man varbūt pietrūka, ah, izpratnes. Tad vienkārši liec noprast, ka tev ir prāvi ieguldāmi kapitāli un, cik tev nācies dzirdēt, viņa, iespējams, ir cieši iesaistīta mazā, jaukā darījumā, kurā arī tu labprāt vēlētos piedalīties, un tev ir naudas līdzekļi, kas to apliecina. T ikai vispirms satuvinies ar viņu, iekaro viņas uzticēšanos; man ir pilnīgi skaidrs, ka tu viņai liksies burvīgs. Dieviņ mīļais, man taču tu tāds liecies, ko?

Es atkal apsēdos pie galda, taču brokastis mani vairs nespēja valdzināt; tās atgādināja primitīvu parodiju par Kandinska gleznām.

—    I^abi, — pēdīgi padevos, — kur un kā man jāsaošņājas ar šo dāmu?

—    Šovakar, dārgumiņ. Viss ir noorganizēts. Viņu sauc Loreta. Tu būsi viņas pavadonis kādā pieņemšanā; tā notiks vienā no tām Līča arābu Vēstniecībām, tādēļ tev tagad nevajag skriet meklēt baltu vesti un tauriņu, pietiks ar vienkāršu smokingu. Piedod, es gribēju teikt — vakara uzvalku.

*

Lorctai, kā izrādījās, bija viena no tām puķēm brinum līdzīgajām, vārīgajām sejām; viņas acis, likās, visu laiku bija gatavas pienesties prieka asarām, un dāsnās lūpas izskatījās kā pārcietušas vismaz tūkstoti mežonīgu skūpstu. Attapos, ķa dedzīgi vēlos viņu aizsargāt, un tas jau arī ir galvenais, pareizi? Es, saprotams, biju jaunlaulāts vīrs, tomēr pēc pavisam neilga laika sprīža jau mokoši tvīku alkās izdibināt, vai viss cits apliecina solījumus, ko dāļāja šī piemīlīgā seja.

Pēc pieņemšanas un norises, kas šādas klases Vēstniecībā tiek uzskatīts par atspirdzināšanos, viņa izmeklēti nošerminājās, kad ierosināju apmeklēt kādu naktsklubu. (Es arī pašerminājos, taču manā gadījumā tie bija šermuļi no atvieglojuma, ka nenāksies iztērēt kaudzi naudas. Es neesmu skopiķis, kur nu, nepavisam, tomēr piecdesmit mārciņu par lētu šampanieti un liekiem decibeliem — man tas itin nemaz nešķiet izdevīgs pirkums. Quantum mernit, lūk, ko es saku.)

—    Līdz mājām mani pavedīsi? — viņa nomurrāja. Viņas murrāšana piederēja pie tā murravu paveida, kas izsūta žiglus, labi pazīstamus tirpuļus no mugurkaula pamatnes uz dorsālo apvidu. Es viņu pavedu. Tas ir, uz mājām. “Mājas” izrādījās dzīvoklis apdomīgi spožā namā šķērsieliņā pie Kerzonstrītas. Portjē mūs apdomīgi nepamanīja, taču viņa mugura bija labvēlīga. Ja portjē muguras vispār spēj rādīt vārdus: “Es jūs svētīju, mani bērni,” tad šī portjē mugura tos rādīja.

Pie dzīvokļa durvīm viņa pasniedza atslēgu man — es neciešu komandierīgas sievietes, kuras izliekas, it kā spētu bez palīdzības dabūt vaļā durvis, — un apstājās manā priekšā tādā pozā, ka man, lai aizsniegtu atslēgas caurumu, vajadzētu novietoties ļoti tuvu blakus. Vienreizējās vijolīšu krāsas acis lūkojās manī, pārplūzdamas augšminētajām nenobirdinātajām asarām, lūpas trīsoši trīsēja, un, īsumā, viņa izdalīja visus tos bezgalīgi mazos signālus, kuru pienākums ir puisietim pavēstīt, ka meitene vēlas tikt nobučota, un bez čammāšanās. Es dūšīgi ķēros pie lietas. Viņa to pieprata izcili. Kad viņas elpa paātrinājās, es uztaustīju atslēgas caurumu, un mēs, nelaizdami vaļā skavas, fokstrota

solī ieradāmies viņas dzīvoklī. Tas bija itin lepns midzenītis, visur stāvēja puķes, bet galveno vietu aizņēma milzonīgs dīvāns, kas bija piestumts pie kamīna, kurā koši dega īsta malka. Uz mirkli nozudusi, viņa atgriezās basa un ar pudeli armanjaka un divām glāzēm. Kāds bija armanjaks, es neatceros, mani bija apbūruši viņas kāju nevainojami veidotie mazie pirkstiņi, kurus viņa grozīja kamīna priekšā.

Uzsākdams tērzēšanu, es kleini norādīju, ka šādi viņa noteikti dabūs pirmās pakāpes apsaldējumus, tas taču visiem ir zināms, bet viņa nezin kāpēc sāka pilnā kaklā smieties. Pēc tam viņa drudžaini klupa man virsū. Mūsu lūpas sastapās un sajūdzās kopā akurāt tikpat bezjēdzīgi un apņēmīgi kā divi magnēti. Kādas pāris minūtes — tikpat labi arī trīs — valdīja klusums, kuru traucēja tikai leknās ģīmju zelēšanas skaņas, malkas pagaļu sprakšķēšana un zināmu rāvējslēdzēju zumzināšana. (Ja pienāks tāda diena, kad cenu kāpums šantāžas lauciņā piespiedīs mani uzrakstīt memuārus, esmu nolēmis tiem piešķirt nosaukumu “Rāvējs ir mans slēdzējs”.)

Kad bija ar uzviju skaidrs, ka Loreta pakalpīgi gaida, kad beidzot ar varu viņu vārēšu, es, vainīgi salecies, atlīmējos no viņas apkampieniem. Vai tad es nebiju jaunlaulāts vīrs? Vai tad es neturēju mīļu savu jauno sieviņu Johannu? Atbildes uz šiem jautājumiem bija: “Nenoliedzami” un “Jā, droši vien”, norādītajā secībā. Man bija uzdots “satuvināties” ar Loretu — ja nu es tagad pārpildu savas pilnvaras? Loreta tvīksmaini ļāva noprast, ka šo to es patiešām esmu pārpildījis, ja jūs tikai šo vienu reizīti piedotu man nelielu vulgaritāti.

—   Paklau, āh, dārgumiņ, — es ņēmos buldurēt. — Man tikko ienāca prātā kaut kas tik tiešām baisīgs.

—    Nekas, — viņa par atbildi murrāja, — es no rīta iedzēru tableti.

—     Nē, nē, nē, ne jau to; es atcerējos, ka es svēti nosolījos, ka pirms… — zagšus palūrēju pulkstenī, — …pirms pusnakts telefonēšu savam, ah, darījumu pārvaldniekam. Viņš no paša rīta lido uz Frankfurti vai kaut ko tamlīdzīgu. Varbūt es drīkstētu…

—    Zvani ātri, — viņa ūboja, pasniegdama man telefona aparātu. Uzgriezu numuru. Atsaucās Johannas vēsā un piemīlīgā balss. Izvilinādams visas sarūsējušās vācu valodas atliekas, cik to bija manā atmiņā, ķērkstoši uzrunāju savu sievu:

—    Ah, Herr, eh, Johann! Hier ist Charlie Mortdecai!

—    Dārgumiņ, vai tu jau esi piedzēries.

—   Nē, nē, — es saucu, joprojām nodarbinādams vācu mēli, — vari du vāciski saprast?

—    Hm, jā, protams, Cārlij, dārgumiņ; tava vācu valoda nedaudz atšķiras no manējās, bet gan jau es galveno izlobīšu.

—    Feini. Saprašana ir tas, kas man vajadzīgs būs. Kāda maza grūtība ir šeit. Lai saglabātu mūsu drauga uzticēšanos, šķiet nepieciešami, ka es uz gultu viņu vest vajagu. Ko darīt man? Hallo? Hallo? Vari du mani dzirdēt?

—    Jā, dārgumiņ. Tu gribi teikt, ka vēlies “zaļo kartīti”, hm-hm?

—    Kas tas tāds? Ak, pareizi, jā, sapratu.

—    N11, okei, šo vienu reizi. Tikai, Cārlij…

—   ja, Herr Johann?

—   Tev tas nedrīkst patikt.

—    Nē, Herr Johann. Arlabunakti.

—   Ā, vēl kaut kas — Cārlij? /

-Ja?

—    Pataupi kaut ko, hm-hm?

—    Zu Befehl, Herr Johann, — es pasludināju. Notrausis no pieres zaglīgu sviedru lāsi, noliku klausuli. Pagriezies atpakaļ uz Loretas pusi, sacīju: — Piedod, dārgumiņ. Neprātīgi svarīgas darīšanas. Tu jau saproti.

—     Natьrlich, — viņa salti saldā tonī atbildēja. — Es scheint mir dass du versucht hast von deiner Frau eine Freischute zu bekommen, und ich kann mir auch denken fьr was.

—    Ko, ko, ko? — es saprātīgi interesējos.

—    Es teicu — vai viņa teica, okei, vari jāties?

—   Vai dieniņ, vai dieviņ, — es sevī novaidējos, — es tak tajā sasodītajā telefonā pateicu savu īsto vārdu.

—    Ho-ho, — šķelmīgi sacīju un, tā kā nekā prātīgāka sakāma un darāma nebija, iekļāvu viņu savos apskāvienos un kaislīgi noskūpstīju. Viņa bija paspējusi aizraut ciet savus slēdzējus — viss apnicīgais darbs no jauna jāuzņem —, taču, kad mani pirksti paraustīja izpletņa gredzenu, viņa piecēlās kājās.

—   Arlabunakti, dārgumiņ, — viņa paziņoja.

—    Kā — “arlabunakti”?

—    Nu, apmēram tā — “arlabunakti”.

—    Bet, bet, bet…

—    Jā, būtu bijis milzīgi aizraujoši, tomēr es taisos turpināt dzīvot.

—    Ē?

—    Ar to es gribu teikt, ka negribu, lai mani šonedēļ nogalina. Vai nogalina kādā citā nedēļā. Te būs tava cepure un lietussargs. Lūdzu, nedomā par mani skarbi; manuprāt, tu esi jauks, man vienmēr ir patikuši dumji vīrieši. Ā, dārgumiņ, vēl viena lieta — aizpogā priekšu, lūdzu, naktis ir aukstas, tu vari dabūt pirmās pakāpes apsaldējumus.

Portjē vestibilā pie sava galda lasīja. Viņa seja bija labvēlīgi tukša, taču man izskatījās, ka brīdī, kad es rampsījos viņai garām, viņa uzacis tikko manāmi pašļūca uz augšu.

—    Arlabunakti, — es noberbelēju.

—    Arlabimrtto', ser, — viņš neizpratnē atņēma un atkal pievērsās savam “Forumam”. Droši vien lasīja par priekšlaicīgu ejakulāciju.

Kad pārrados mājās, arī Johanna sarauca uzacis, daudz piemīlīgāk un daudz postošāk, nekā tas bija pa spēkam portjē.

—    Tik agri jau mājās, Cārlij, dārgumiņ?

Es apspiesti ierūcos un iešļācu glāzē vienu no lielākajām viskija un zeltera porcijām visā savā karjerā. Zeltera sifonu pārāk nespīdzināju.

Johanna, neko nesacīdama, padeva man divas E kapsulas no maza zelta drageoir. It pūcīgi tās noriju.

—    Es esmu izšāvies, — visupēdīgi bildu.

—    Izšāvies, Cārlij? Tu gribi teikt, ka ar Lorctu…

—    Nē, nē; es gribu teikt, ka mana leģenda ir pagalam — kas ir, vai tu nekad neesi lasījusi spiegu romānus? Loreta zina, kas es tāds esmu, kuņa prot vāciski. Īstenībā labāk par mani. — Tā vien izskatījās, ka viņa apdzēš smaidu.

—    Protams, ka viņa prot vāciski, mīlulīt; viņa, vai zini, ir vāciete.

—    Kāpēc tu man nepateici?

—     Kāpēc tu nepajautāji? — Savaldīju vārdus, kas uzradās man uz lūpām, jo es jau nu nesākšu runāt cūcīgi izrunāties sieviešu klātbūtnē — vadzi, līdz šim neesmu bijis precējies.

—   Lai vai kā, — sacīju, kad svētītais viskijs bija ieņēmis drošu placdarmu manā asinsritē, — operācija cieta neveiksmi. Es no viņas neko neizspiedu.

—    E, neiespiedi arī?

—    Man nav panesams, kad sievietes runā prastības.

—      Neesi tik cemmīgs, Cārlij; es ne mirklīti negaidīju, ka viņa izmuldēsies. Viņa tik tiešām ir loti labi izskolota. Īstenībā es pārbaudīju tevi, nevis viņu. Tāds kā iniciatīvas eksāmens, tu'«aproti? — Es sagremoju to pie vēl viena viskija ar zelt., kurš būtu varējis nākt iepriekšējam par lielo brāli. Asinīs man veida sarūgtinājums un vilšanās, tak prātā nāca pulka sīvu pārdomu par sieviešu dabu. Iekšējā balss teica, ka vienīgais veids, kā saglabāt pēdējās pašcieņas ļerpatas, ir uzkrītoši aizsoļot uz gultu.

—   Laikam došos uz gultu, — es sacīju atturīgā tonī kā vīrietis, kurš dzēris gan armanjaku, gan skotu viskiju un piedevām iztraucēts kaislīgas satikšanās kulminācijas brīdī.

—    Gultā? — Johanna atsaucās. — Lieliski! Es arī varu? — Raudzījos viņā, noskārzdams negribīgas apbrīnas pirmās jausmas. Mana sieva

viegli pietrūkās kājās, nopurinādama peņuāru, zem kura atklājās mazs, bezkaunīgs šuvējmākslas darbs no melnām mežģīnēm, kas, pēc visa spriežot, nedroši turējās tikai uz viņas izslietajām krūtīm. Melnās mežģīnes beidzās akurāt tur, kur sākās garās un piemīlīgās kājas; ja viņa nebūtu dabīga blondīne, kazi, nebūtu viegli uziet šā tērpa apakšmalu. Mans apbrīnošanas skatiens nemanāmi pārtapa patikšanas skatienā — atmiņā atausa mana pirmītējā “kapitālista” role.

—    Varu? — viņa vēlreiz lēnprātīgi ievaicājās.

—    Nezinu, — es atteicu, — bet puslīdz nešaubos, ka es varētu.

Viņa rikšiem metās uz guļamistabu. Neesmu kārībnieks, tomēr kaut

kas tajā skatā, kad daiļa, tādējādā naktstērpā ģērbusies sieviete man pa priekšu rikšo augšā pa kāpnēm, atmodina manī zvēru. Pats nezinu, kāpēc.

—    Cārlij? — viņa pēc neilga brīža iejautājās. — Cārlij?

—    Mm-hmm? — es iegrimis atelsu.

—    Cārlij, vai tu izliecies, ka es esmu Loreta?

—    Nekādā ziņā,— meloju. — Ja tev tā vajag zināt, es domāju par savu sīko pēdiņu skolas laikos.

—    Tu esi zemisks un piedauzīgs, — viņa apmierināta murrāja.

—    Čārlij, — viņa teica nākamajā rītā.

—    Urkš.

Ar stingru roku izvilkdama manu seju no iedobes viņai starp krūtīm, viņa atkārtoja šo vārdu.

—     Jā, jā, — sapīcis atmetu, — tas joprojām esmu es. Ko tad tu gaidīji?

—    Klausies, Cārlij, — nē, rimsties — vismaz pagaidām; man ar tevi jārunā. Tavs vakarvakara randiņš ar Loretu bija tikai tavs otrais uzdevums, bet tu taču atzīsi, ka tu drusku to sajāji, vai ne?

—    Neesmu sajūsmā par tavu izteikšanos, — miegaini kurnēju.

—    Tu ļoti labi saproti, kā tas bija domāts. Tad lūk, ja tu tiešām

taisies būt man noderīgs — nē, izbeidz, ne jau tādā ziņā, — tevi vispirms vajag paskolot.

—    Blēņas. Mani jau skoloja. Zinātāji. Karā.

—    Jā, es zinu; lejā rņan rakstāmgaldā stāv tavs dosjē no Kara ministrijas. Dabūju par to samaksāt divsimt mārciņu. — (Šajā brīdī es pamodos.) — Neapbruņotā tuvcīņā, sabotāžā un nošaušanā tev bija ļoti labas atzīmes, bet tas tomēr bija pirms divdesmit pieciem gadiem, ja? Un diversantu kursos tu nemaz nepamācījies, ja?

—    Neatceros, — atcirtu, izlikdamies samiegojies, lai gan tāds vairs nebiju.

—    Nu, nepamācījies vis. Uzreiz pēc kara viņi mēģināja tevi ievilināt tajā branžā, bet tu vīzdegunīgi atrunājies ar plakano pēdu un gļēvulību.

—    Par gļēvulību nebija melots.

—     Un tātad, dārgumiņ, jau no šā vakara tu esi piereģistrēts uz kursiem mūsu pašu Pedagoģiskajā Koledžā.

—   O, nē, neesmu vis, un vispār, kādā vēl “mūsu”? Kas tie par “mums”?

—    Esi gan, mīlulīt. Un “mēs” esam es un dažas manas draudzenes; kaut kad drīzumā es tev visu izstāstīšu. Tev Koledžā ļoti patiks, Čārlij.

—    (), nē, nemazam nepatiks, velns parāvis, jo es nekur nebraucu.

—    Jauks, senlaicīgs nams netālu no Klijānu Leitonas.

—    Es guļu tālāk.

—   Vai tu par to esi pārliecināts, dārgumiņ? Par to tālāk gulēšanu? — Nē, kā izrādījās, gulēt tālāk es varēju tikai pēc kādām astoņām minūtēm, kad viņa bija izspiedusi no manis gausu piekrišanu — cita starpā.

Izmeloties es no dabas neesmu spējīgs, tādēļ man jāatzīstas, ka, precēdams Johannu, ar lielu labpatiku gaidīju grandiozu cīņu par varu starp viņu un Džoku. Ak vai, Johanna ir Džoku apmājusi, un viņš vairs ir tikai bandinieks, kurš steidzas uzminēt ik sīkāko viņas vēlēšanos. Ja es savās

vecpuiša dienās būtu pieprasījis brokastis pusstundu pēc divpadsmitiem — jo tieši tādā brīdī tās todien tika pieprasītas —, Džoks būtu izsaucis taksi un nosūtījis mani uz tuvāko Laionsa stūra ēstuvi. Tagad, ienesot kukurūzas pārslas, kūpinātu siļķi, nieres un kedžerī, no viņa mutes atskanēja tikai labdzimtīga apvaicāšanās par to, kad Kundze vēlēsies pusdienas.

—   Cārlij, kāpēc tu tik dīvaini rūc? — Johanna gribēja zināt. — Tu izklausies pēc Zoodārza Lielo Kaķu iMājas!

—     Uz domām par to zooloģisko anklāvu tevi uzvedina šo kūpināto siļķu smaka, — es atteicu, cerēdams, ka Džoks to dzirdēs un apbēdināsies. Pēc laiciņa, piestūķējies ar kedžerī un stipru, saldu kafiju, jutos gana iedrošināts, lai no jauna uzsāktu sarunu par Jaunu Dāmu Pedagoģisko Koledžu, skaidri un gaiši norādīdams, ka piekrišanu, kas no manis izspiesta dabīgu blondīņu ietekmē, Anglijas likumi neuzskata par saistošu. īsi sakot, es nekur nebraukšu.

—    Paklau, — es prātīgā balsī skaidroju, — viss tas nekam nederīgais, novazātais dži^do un karatē, ko neldzīgām sievietēm māca vakara kursos, ir draza. Šīs sievietes tic, ka viņas kaut ko apgūst, jo viņas var droši ieņemt bezjēdzīgas kunfu pozas, vēl bezjēdzīgāk vicināt savas tuklās roķeles un izgrūst no mutēm galēji bezjēdzīgas skaņas, tāpēc ka labi atalgotais instruktors pat netaisās paspert soli uz priekšu un ar atvēzienu neiezvels viņai ar kreiso pa vēderu, lai ar labo tikmēr vecmodīgi iezveltu pa lūpukrāsu, pareizi? Lai gan esmu gatavs derēt, ka viņam bieži gribētos to izdarīt. Tomēr viņu attur džentlmeņa intuīcija, kas viņam atgādina, ka nedrīkst dāmām sist pa vārīgām vietām, bet vārīgas dāmām ir gandrīz visas vietas. Nebūdams tīrasiņu anglis, es pats nekad neesmu īsti sapratis šos aizspriedumus, tomēr neko darīt, tādi pastāv.

Izvarotājam vai laupītājam vuljjaris, — es turpināju, — tādu sirdsapziņas ēdu nav. Viņš nestāvēs, pieklājīgi gaidīdams, kamēr dāma dzīs viņu prom, draudīgi vicinot roķeles, un ari austrumnieciskie trokšņi,

kurus dāma izdos, viņu nenobiedēs. Viņš mierīgi dodas uz priekšu un liek savam iekāres objektam ar dukņu pa pāksti — nelikdamies ne zinis par dārgajiem poģīšiem, kurus tajā iemontējis viņas zobārsts —, bet pēc tam papildina, to ar līdzīgu zliebicnu tieši zem viņas krusta krūštura. Tas ir drošs paņēmiens. (Policistes, pats par sevi saprotams, pieprot dažus viltīgus paņēmienus; tas nozīmē, ka viņas varbūt paliek pie samaņas par kādām trīsdesmit sekundēm ilgāk un uzturas slimnīcā un par kādām trīsdesmit dienām vairāk.)

Mans ieteikums, — es pamācoši turpināju, — jebkurai sievietei, kurai uzbrūk izvarotājs vai laupītājs, būtu sekojošs. Izvarotāja gadījumā: nekavējoties atgulieties uz muguras, paslejiet gaisā papēžus un brēciet: “Ņem mani, ņem mani, es tevi gribu'.” Tas apmulsinās gandrīz visus izvarotājus, sevišķi tad, ja aprakstītā dāma ir tāda, ka uz viņu atskatītos tikai izvarotājs. Ja viņš ir tik cieši apņēmies īstenot savu nodomu, ka šī vienkāršā viltība viņu neaptur un viņš paliek pie sava, apžēliņ, tad nu gan bēda: guliet klusiņām un neraustieties, centieties, lai tas jums sagādātu prieku. Izvēle ir itin vienkārša: īslaicīga un, kazi, nepavisam ne nepatīkama ielaušanās jūsu fiziskajā teritorijā vai sāpīga ieklapēšana, kas izraisīs glītas ārienes un, iespējams, dzīvības zaudējumu. Kurš, sakiet man, lūdzami, iekāros torti, kurai izgriezts gabals? Taču, lai notiek, kas notikdams, nekādā gadījumā necentieties panākt izvarotāja apcietināšanu, jo viņa advokāts pilnīgi noteikti pārliecinās zvērināto vairākumu, ka jūs viņu pavedinājāt, un prāva būs stipri nepatīkamāka nekā tic varas darbi.

Laupītāja gadījumā nekavējoties pasniedziet viņam savu somiņu — jo jūs taču nebūsit tik dumja, lai nēsātu tajā kaut ko vērtīgu, — nometiet kurpes un skrieniet. Skrieniet kā vējš un nelabi aurojiet. Aurojiet kā lokomotīves sirēna; šiem zēniem, strādājot savā darba laukā, ir ļoti lieli iebildumi pret troksni. Visu mūžu pētīdams karošanas mākslu, esmu uzzinājis, ka bēgšana nenoliedzami ir visrentablākais cīņas paveids. Daudz kauju tādējādi nevar uzvarēt, toties ietaupās daudz

kareivju. Vari pajautāt jebkuram itāļu ģenerālim, ja noķersi tādu bez matu tīkliņa. Vai, saprotams, ja noķersi jebkādi.

Pateicis šos nedaudzos, ar apdomu izraudzītos vārdus, es pastiepu roku pēc kūpinātas siļķes akurāt ar tādu žestu kā lektors, kas dziras iedzert malku ūdens.

—    Cārlij, — viņa mīlīgi atteica, — mūsu Koledža patiesībā nemaz nav līdzīga tiem džudo kursiem. Aizbrauksi un pats redzēsi.

—    Bet, mana mīļā, vai tad es tikko skaidri un gaiši nepateicu, ka nebūt nedomāju braukt uz to tavu riebīgo Koledžu? Man atkārtot vēlreiz? Es uz to Koledžu nebraukšu.

Vakarā, pa ceļam uz Koledžu, piestāju Sentolbenzā iedzert alu un iegādāties dažas plakanas puspudeles skotu viskija gadījumam, ja Koledža izrādīsies atturībnieku iestādījums. Pie reizes pa telefonu piezvanīju Blučeram — pēc tās izgāšanās ar atentātu viņš bija piekāpies, ka būtu “drošāk” piešķirt man numuru un “procedūru”, lai es kritiskos brīžos varētu af viņu sazināties. Uzgriezu numuru, ko biju iemācījies no galvas, ļāvu telefonam norādītās divpadsmit reizes nozvanīt, noliku klausuli, noskaitīju trīsdesmit sekundes un griezu numuru vēlreiz. Tūlīt pat atsaucās sirsnīga balss, kas pavēstīja, ka runājot Iekšzemes un Koloniju Preces — ticama leģenda, man jāteic.

—    Vai es, lūdzu, varētu parunāt ar tētīti, — es jautāju, žākstīdamies no šīs bērnišķīgās šļupstēšanas. — Mammiņa dikti slima.

—   Vaidieniņās, trakums gan. Vai tu esi ļoti tālu? — Noskaitīju viņai telefona būdiņas numuru; noliku klausuli; aizkūpināju cigareti. Ārpusē rēgojās resna vecene, kas svilināja mani ar skatieniem un bakstīja sev rokaspulkstenī. Es par viņu nebēdāju. Viņa piedauzīja pie stikla, rādīdama sauju grašu un bez skaņas plātīdama muti. Palūrējis uz naudu, sāku pogāt vaļā mēteli. Viņa taisījās, ka tiek. Iezvanījās telefons.

—    Hallo, — tā bija Blučera balss, — te tētītis. Kas runā?

—    Te Villijs, — es izgrūdu, zobus sakodis.

—    Paskat tik, Villij, sveiks! Vai tu zvani no droša telefona?

—    Liecieties tak reiz mierā! Paklau, cs šobrīd braucu uz kaut kādu Pedagoģijas Koledžu, tās nosaukums ir Dinglijdella, ticiet vai neticiet. Tā atrodas netālu…

—    Es zinu, netālu no kā tā atrodas. Sakiet, kā saucas tas štuķis, ko jūs, britieši, uzvelkat, spēlējot kriketu?

—    Neko nesapratu. Spēlējot kriketu, mēs uzvelkam daudz visa kā.

—    Nu, tā būšana, ko jūs velkat zem biksēm, tā kā sargādami savas ģimenes dārglietas, tagad saprotat?

—   Jūs droši vien runājat par cirkšņsargu. Bet ko te, pie joda?… — Ja cs nezinātu, ka viņam humora izjūta nepiemīt, gandrīz nodomātu, ka viņš uzjautrinās.

—    Vai tajā Sentolbenzā ir sporta preču veikals?

—    Nudien nespēju atbildēt. Ja arī ir, tad tik vēlu tas jau noteikti būs ciet.

—    Dieviņ augstais, tas gan ir skarbi. N11 ko, tad turies braši, Villij. Nepazūdi. — Viņš nolika klausuli. Es, nešpetni domādams, braucu tālāk. Manās krūtīs verda daudz izjūtu, taču līksmība to vidū nebija samanāma.

11

Mortekajs tiek maķenīt papaļats, un viņš izmet no sava vārdu krājuma apzīmējumu “maigais dzimums”

Es lasīju, līdz plaksticni jau C'nu meta, To “Leģendu sievām krietnajām”,

Ko dzejas auseklis reiz dziedāja, un visi Tāl lejā viņa dziesmas dzirdēja.

A Dream of Fair Women

Dinglijdella, lai cik ņejēdzīgs bija tās nosaukums, patiešām bija stalta pile, cik nu man pustumsā izdevās saskatīt. Es kuģoju tai klāt pa cēlu piebraucamo ceļu, un pārliecīgs daudzums cēlu starmešu tiklab to, kā mani apmazgāja ar kāda pusmiljona vatu spožumu. Pie lieveņa mani sagaidīja drukna skuķe īsās bikšelēs.

—    Mister Mortckaj? Ahā, graujoši. Jūs nu būsit iekšā un drošībā, un es varēšu laist laukā suņus. Jā, starp citu, mani sauc Fiona. Atslēgas atstājiet mašīnā, es nolikšu.

Es pats uznesu savas somas pa kāpnēm, kuru augšgalā uz gaismas fona vīdēja visai apaļīgs virssulainis.

—     Esiet sveicināts Koledžā, mister Mortekaj, — šis siluets sacīja, un es nolēmu, ka viņam ir nevīrišķīga balss.

—    Jā, — es atbildēju.

—    Jums tieši pietiks laika novannoties, ser. Uz vakariņām mēs nepārģērbjamies. Atļaujiet paņemt jūsu cepuri un mēteli. — Viņš tos

paņēma, un lietussargu tāpat. Pateicīgi dodamies turp, kur kamīnā ar spožu liesmu kurējās uguns, redzēju, ka virssulainis lec man virsū, manu lietussargu virpinādams aptuveni tajā virzienā, kur atradās mans apakšžoklis. Es, saprotams, izgrozījos, jo izgrozīšanās ir viena no manām vislabāk izkoptajām mākām, piedevām atņēmu uzbrucējam lietussargu, apmezdams to viņam ap īkšķi, un tad gāzos (nē, paga, vispirms man jāpaskaidro: speciālisti nekad un nevienam nezvetē ar spieķiem, lietussargiem un tamlīdzīgi, jo tāda rīcība ir neveikla, viegli atvairāma un nespēj nodarīt neko ļaunu, varbūt vienīgi tad, ja spieķis ir riktīgi smags, bet tad šis manevrs ir vēl neveiklāks. Nē, šādus improvizētus ieročus izmanto tālab, lai no pleca, ar stīvu delmu, krautu pa pakrūti; ja arī metāla uzgalis nepāršķels ādu, var paļauties, ka aknas, liesu vai diafragmu tas uzpucēs mokošā un nereti nāvējošā manierē.) Es, kā jau nupat dzīros sacīt, likos iekšā stīvdelmīgā krāvienā pa pakrūti, visu aprēķinājis tā, lai pamatīgi apskādētu visraženāko virssulaini, taču pašā pēdējā sekundes daļā ar šaušalām pamanīju, ka virssulainis patiesībā ir virssulaine, un mana smaile notrīcēja, noslīdot gar viņas gūžu. Viņa to en passant sakampa un parāva vēl uz priekšu, tā nu es nozvārojos uz viņas pusi tieši īstajā brīdī, lai saņemtu paslietu ceļgalu. Ceļgala brīdis bija nemākulīgs, es varēju to nekaitīgi saņemt krūtīs un, gāzdamies garām, saķert virssulainieni aiz potītes un mest. Nelaizdams potīti vaļā, es to griezu un griezu uz riņķi, bet viņa ripoja un, atskaņojot patīkamu būkšķi, sastapās ar sienas paneli. Ar seju uz leju. Es novietoju kāju viņai uz krustiem.

—    Nekustēties, — es dusmīgi uzrūcu, jo biju dusmīgs. — Nekustēties, vai es sākšu mīdīties pa tavām nierēm, līdz tās pārsprāgs kā puvuši tomāti.

—     O, braši, Mortekaj, dikti braši! — no menestrelu balkona atskanēja dobja balss. — Etelc, vari celties augšā — bet līdz nedēļas beigām, mīļumiņ, būs vien jāiet uz papildnodarbībām tuvcīņā. To uzbrukumu tu sapļurzāji ne pa jokam, vai ne?

Šīs balss saimniece jau kāpa lejā pa platajām kāpnēm: apjomīga būtne, liemenis līdz pašām potītēm, nudie kā Mulingāras gos. Viņa nāca uz manu pusi, saviesīgi pastiepusi roku. Es jau grasījos to paspiest, taču roka aizslīdēja augšup un, saķērusi manu īkšķi dzelžainā tvērienā, bez žēlastības lieca to atpakaļ. Nu, es, zināms, atcerējos, kā tādās reizēs jārīkojas: nosēsties, apmest kūleni atmuguriski un ar abām pēdām reizē spert neģēlīgo roku prom.

—     Lieliski, lieliski! — viņa ducināja. — Tevi gan man šmucīgu kautiņu nodarbībās nevajadzēs daudz dresēt. Tā, pats redzi, uz šī kuģa valda dzelžaina kārtība, un tev ik brīdi jābūt qui vive. Tevis paša labad, vai zinies. Bet šis ir tavs pirmais vakars, tādēļ līdz rītdienai pēc brokastlaika pārsteigumu vairs nebūs. Dicvgodvārds. — Es atslābinājos. Viņa ar dūri pamatīgi ievilka man pa pakrūti, un es noslīgu uz grīdas, kāsēdams, lai kaut kā tiktu pie elpas.

—    Diversanta mācība numur viens, — viņa laipni sacīja, — neticēt nevienam. Nekad. Nē, lūdzu, iztiksim bez matrožu izteicieniem, dažas no meitenēm ir svētules. — Es neuzticīgi pieslējos kājās, izsvērdams, kā dot triecienu. — Nē, mister Mortckaj, man sist nav atļauts, es esmu Komandante. Uzrunāsit par Madāmu. Vai jums ir, ar ko šaut?

Es vīzdegunīgi izlikos nesapratis. — Bise, vai? — gurdeni atmetu.

—    Nē, nepaņēmu līdzi. Man nepateica, ka pie jums te varēs medīt.

—    Kā jūs ļoti labi zināt, es runāju par līdzi nēsājamu ieroci — pistoli, piemēram.

—    Nē. Kad mani uzaicina paviesoties lauku muižās, es parasti nemēdzu ierasties bruņots. — Runāju tik stīvi, cik vien bija manos spēkos.

—   Tad mums vajadzēs jūs apgādāt. Kas jums sirdij tuvāks? Es vienmēr lietoju šo… — un viņa izrāva vecu, šaušalīgu haubici, — …bet, nu jā, es esmu vecmodīga. — Es izsmējīgi skatījos uz šo ieroci.

—   Dienesta Webley, trīsdesmit astotais kalibrs uz četrdesmit piektā rāmja, — es izsmēju. — Atsitiens kā… kā virssulainienei.

—    Iespējams, — viņa rāmi atteica. — Bet mani apmierina. — Un

viņa izklaidīgi spēra vaļā lodi, kas aizsvelpa man gar ausi un pirotehniski salēcināja kādu pagali kamīnā. Man ausis dziedāja no kanonādes un adrenalīns šļākti n šļācās no katras poras. — Kādu ieroci jūs vislabāk vēlētos, mister Mortekaj? — Es savācos.

—     Smita un Vesona, — paziņoju. — Trīsdesmit astoto speciālo atviegloto.

Viņa atzinīgi palocīja galvu un piesoļoja pie iekšējā telefona.

—    Ieroču istaba? Klau, Nensij, man vienu atviegloto, vienu kārbu grafīta patronu, vienu smago, četras rezerves aptveres, tīrīšanas komplektu un Tērstona kabatas maksti.

—     Pleca maksti, lūdzu, — es izaicinoši norādīju, jo mana figūra nepiecieš pistoļu biksošanu.

—    Nē, Mortekaj, jums mugurā būs kaujas apģērbs, vai ziniet, un pogāt vaļā ņieburu nepietiks laika. — Pie mums pietecēja tukla ekonome ar divām papes kārbām. Smitu un Vesonu vēl klāja fabrikas smērviela. Kundziski atdevu to atpakaļ.

—   Notīriet, lūdzu, — lielkundziski sacīju, — un pie viena nozāģējiet to ģeķīgo graudu.

—    Mēs te paši apkopjam savas mantiņas, — viņa atcirta. — Un no grauda varēsit tikt vaļā no rīta, ieradies ieroču istabā. Tas ir, ja es uzskatīšu, ka jums tas nav vajadzīgs. v

—   Iztīriet, Mortekaj, — sacīja Komandante, — un pielādējiet ar gralita patronām. Tās, ziniet, saskares brīdī pārvēršas pulverī, ir gluži nekaitīgas, ja tikai neķer acī. Jums akurāt pietiks laika, lai paspētu uz vakariņām.

Virssulaine — Etele — aizveda mani uz istabu un, kad es liku čemodānu zemē, uzspieda sulīgu buču man uz paura, tieši tur, kur mati kļūst mazdrusciņ plānāki. Es pārbolīju acis. Viņa izbāza mēli. — Man nemaz nesāpēja. — Viņa uzmeta lūpiņu.

—    Man ļoti žēl, — es divdomīgi atbildēju.

Istaba bija spartiska: dzelzs gultele, ciets matracis, ne paladziņa, ne apkures, divas raupjas segas, priedes koka galds un virtuves krēsls.

Man ir gadījies apmeklēt cietuma kameras, kurās bija mājīgāk. Atrāvu vaļā vienu puspudeli un, tīrīdams savu šaujamo, cītīgi zīdu. Drīz ij mans ierocis, ij es pats bijām “tīri, spodri un mazliet ieeļļoti”, kā mēs reiz mēdzām sacīt Armijā. Es ielādēju aptveri ar grafīta patronām, taču vispirms apdomīgi ieviesu aptveres dziļumā vienu smago patronu. Kad iznāku no dušas, griezīgi ieaurojas kaut kur noslēpts skaļrunis: — Mortekaj — kustīgs mērķis aiz loga — ŠAUT! — Paraustījis plecu, izgrābu no spilvena apakšas savu “atviegloto”, parāvu malā aizkarus, parāvu malā loga vērtni, to visu — žvīku-žvāku. Pa zālienu raustclīgi dieba tumšs, tik tikko saskatāms cilvēka lieluma mērķis. Palaidis vaļā drošinātāju, spiedu gaili. Ieguvu skanīgu klikšķi.

—    Otrā Mācība, Mortekaj, — paziņoja skaļrunis, — šaujamajam vienmēr jābūt pielādētam un rokas stiepiena attālumā.

—    Nolāpīts, tas bija pielādēts, — es atrūcu.

—    Zinu. Es izņēmu aptveri, kamēr jūs bijāt dušā. Neapdomīgi, bezgala.

—    Kā, pie joda, lai es eju dušā ar Smitu un vēl ar Vesonu? — es iebaurojos.

—    Ncscsers, — skaļrunis kodolīgi atbildēja.

Kad nodunēja vakariņu gongs, es piesardzīgi soļoju uz pirmo stāvu, laimīgs savā apziņā, ka bikšu kabatā ir smags šaujamierocis. Bailes no kastrācijas nekas nespēj izkliedēt labāk par jauku, jaunu revolveri. Man neuzbruka neviena dzīva dvēsele. Uztvēris sava pagaidu mitekļa drūmestību kā mājienu, par vakariņām tiku domājis ar šausmām, taču biju patīkami pārsteigts. Zaķa zupa, fazāna sautējums ar āboliem a la Normandc, suflē un tic sieviešu sataisītie vircotic kumāsiņi, un visam pa virsu vēl daždesmit mililitri kaut kā tāda, kas garšoja gluži vai pēc burgundieša.

—    Teicami, — es pēdīgi noteicu, — itin gardi, — un laipni uzsmaidīju visiem gar lielo ēdamzāles galdu. Klātesošo vidū bija divi vai trīs klusējoši vīrieši, taču vairākumu darbinieku un audzēkņu starpā

veidoja sievietes, no kurām sešas vai astoņas nenoliedzami bija visnotaļ precamas. Komandante, izsekojusi manam skatienam, vienā mierā apjautājās: — Vai vēlēsities meiteni, lai naktī nebūtu auksti? — Es norīstījos, bet tieši to, dzerot brendiju, nevajadzētu darīt, tad brendijs aiztek uz nepareizo pusi. Manējais lielākoties notecēja man pār kreklu.

—     Es tā noskāršu, — viņa izklaidīgi turpināja, — ka viena vai divas jutīsies miesaskārīgi — pie vainas ir visa tā vardarbība televīzijā, jūs jau saprotat. Nē? Hm, iespējams, tas ir viedi. Rīt jums vajadzēs visus spēkus.

Es drudžaini pievērsu savu uzmanību pusmūža sievietei, kas sēdēja pa labi roki. Viņa izrādījās no tām ar astroloģiju apsēstajām aitām, no kurām mūsu laikos nekur nav glābiņa, un uzreiz noprasīja, kādā Zīmē es esot piedzimis.

—   Nav ne mazākās nojausmas, — atteicu, izšķērdīgi apnicinādams un apsmādēdams.

—    Kā — jums taču jāzina\ Kad jums ir dzimšanas diena? — Šķita tikai pieklājīgi viņai to pateikt, jo vairāk tāpēc, ka par gadu viņa neinteresējās, toties es izmantoju izdevību uzstāties ar savu rūpīgi iestudēto priekšlasījumu par to, cik neaprakstāmi smieklīgi ir tie nelgas, kuri Divdesmitā Gadsimta trešajā ceturksnī tic, ka piedzimšana vienā noteiktā laikā un vietā viscaur ietekmēs cilvēka raksturu un nākotni.

—    Neiedomājami, — es sludināju, — tad taču iznāk, ka jebkuru no trīņiem autobusam vajadzētu sabraukt vienlaikus ar abiem pārējiem viņa brāļiem vai māsām! Roberts Lūiss Stīvensons ir uzrakstījis vārdus, kas kopš seniem laikiem ir bijuši manas dzīves vadzvaigzne: “Mīļie bērni, nekad neticiet nekam tādam, kas aizvaino jūsu prāta spējas!” Šīs atziņas izlasīšana viegli iespaidojamā vecumā neapšaubāmi manu iedabu ir izveidojusi daudz lielākā mērā nekā viens tāds notikums pirms kādiem, hrm, četrdesmit gadiem, kad zināms modīgs accoucheur pameta acis uz neuzticamu laikrādi un, atjēdzies, ka viņu jau gaida citur, nolēma aiztaupīt manai mātei turpmākus uztraukumus, ķeroties pie knaiblēm vēl pirms galviņas parādīšanās. Jums taču tas noteikti ir saprotams?

Viņa, ar astroloģiju apsēstā aita, lūkojās manī ar to aizgrābto, uzmanīgo skatienu, kādu sievietes izmanto, vēlēdamās paglaimot uzpūtīgiem idiotiem. Būdams uzpūtīgs idiots ar lielu pieredzi, cs zinu — šis skatiens nozīmē, ka sieviete vispār neklausās un tikai gaida, kad jūs beigsit taisīt troksni ar muti, lai arī viņa kādu brīdi varētu izdot skaņas.

(Starp citu — un ja jums tā gribas zināt —, es piedzimu septembra beidzamajā dienā, jo mans tēvs mani dzemdināja Ziemsvētku vakarā, gadu gan es negrasos izpaust; cs zinu, ka tā tik tiešām bija, jo mans tēvs to man pateica mātes un vairāku viņas draudzeņu klātbūtnē: tāds nu viņš bija. Redzēdams, kā es sadugstu, viņš gluži aplam iztulkoja manas izjūtas un kā atvainodamies paskaidroja, ka toreiz esot bijis piedzēries. Māte pēc tam vairākas nedēļas ar viņu nerunāja, taču nebija daudz tādu, kuri to pamanīja, jo viņa arī tāpat ar manu papuci gandrīz nesarunājās. Māmuļa gan bija bija visai daiļa un cildena būtne, tomēr nepatīkama gandrīz visās citās ziņās, kuras jūs spējat iedomāties, un nevienā vien tādā, kuru nespējat.)

Kad visu, kas man sakāms, biju pateicis un pagodinājies nosaukt savu dzimšanas dienu, astroloģiskā dāma bija stāvā sajūsmā. — Ak tad jūs esat Libra, Svari, cik brīnišķīgi! Uzminiet, kas es esmu pēc zodiaka. Jā, jā, miniet! — Ks izpurināju atmiņu, meklēdams kādu zodiaka zīmi.

—    Jaunava? — es liku priekšā.

—     Muļķītis, — viņa atsaucās, vieglītēm u/.plādama man pa roku.

—    Es esmu Auns, Aries. Mēs, auni, librām esam kā radīti. — Āreče, viņas latīņu valodu es nespēju izlabot, tādēļ tikai piesardzīgi šķielēju un pētīju. Viņas seju varētu noturēt par vecu, taču sendienās dārgu rokassomu, un par viņas kakla un krūtežas krokodilādu ūtrupē ņipri cīnītos Gucci čemodānu rūpnīca. “Uz kuģa nav vēlama,” lūk, vārdi, kas paši no sevis iešāvās prātā.

—   Ak, ko jūs, ko jūs, — bikli atsaucos.

—   Nē, nē… Man tagad jāiet, vai ne, Komandante? Arlabunakti, mīļā Libra! Starp citu, mani sauc Kitija… gadījumā, ja tas jūs interesē. —

Ar šiem vārdiem viņa piecēlās no galda un man uzsmaidīja. Cilvēkiem ar tādiem zobiem nevajadzētu smaidīt. Uz vienu šķebinošu brīdi mani sagrāba bailes, vai tikai viņa nedodas uz manu istabu gaidīt mani tur kā upurējamu aunu. .

—    Mister Mortekaj, lūdzams, izbeidziet griezt zobus, — Komandante sacīja, kolīdz Kitija to vairs nevarēja dzirdēt. — Ja neliekamies manām tās astroloģiskās blēņas, viņa nudien ir ārkārtīgi lietpratīga sieviete. — Man īsti neizdevās izbeigt griezt zobus.

—    Kaut jel, — es žņerkstēju, — kaut jele tādi spējīgi cilvēki veltītu brīsniņu tam, lai piešķirtu vienu triepienu loģikas tam, ko viņi dēvē par savu domāšanu; kaut jele…

—    Kaut jel, — Komandante mani izmēdīja. — Kaut jele! Tfu! Tādus vārdus bērņuki var teikt saviem lāčukiem. Ja jūsu tēvocim būtu riteņi, viņš būtu tējas ratiņi. Un, kad jau, tad jau, ja jūsu tantei būtu pauti, viņa būtu jūsu tēvocis. — Es sašutis zibināju acis, jo mums te galu galā nav nekāda Austrālijas vēstniecība.

—   Visām manām tantēm, — es itin pārmetošā balsī norādīju, — ir pauti. Patiesībā es pat lāgā nejaudāju atcerēties tantes, kuras nevarētu lepoties ar veselu ķekaru tādu būšanu. Nevaru apgalvot, ka savā mūžā būtu izčamdījis kādu tanti, tomēr esmu gatavs likt jebkuru summu ar septiņi pret tris, ka… V

—    Viss! — Komandante komandieriski pacēla roku. — Šeit derības ir aizliegtas, ielāgojiet, lūdzams, ka jūs neatrodaties Flotes Sieviešu palīgdienesta ēdamzālē. — Ks labprāt būtu ierosinājis arī par šo izteikumu saderēt ar pieci pret divi, tomēr mīkstpedigi saplakti un teicu, ka dikti atvainojos. Pēc tam teicu, ka esmu ari dikti noguris, un lūdzu atļauju doties prom no dzīru galda. (Aizbāznis, kā ievēroju, nesatricināmi aizspundēja brendija karafes kakliņu.)

Es alktin alku atzīmēt dažas nogulētas stundas, taču acīmredzot man vispirms bija jāaiziet uz Komandantes kabinetu pēc “mājas lasīšanas”; “mājas lasīšana” izrādījās pamatīga, nesamajai rokai sāpīga kaudze

kopētu brošūru par to, kā Nogalināt / Sakropļot / Krāpt / Melot / Maldināt / Graut / Izplatīt Informāciju / Apstulbināt / Terorizēt / Iegalvot / Viltot / Uzdoties Par / Izvairīties / Spridzināt / Kompromitēt un nodarīt citiem visvisādas citas baigas lietas. Otra kaudze bija veltīta tam, kā identificēt Lidmašīnas / Ieročus / Kuģus / Raķetes / C1P Aģentus / Narkotikas un Viltotu Naudu, un to visu darīt, Dzīvojot Skarbos Apstākļos / Izmestam Atklātā Jūrā / Pretojoties Pratināšanas Paņēmieniem un Apgūstot Piecus Vienkāršus Pašnāvības Veidus (trīs no tiem ir gandrīz nesāpīgi).

Nopurpināju īsu vārdu, kas bija saistīts ar tanšu slēptajām īpašībām.

—    Nenokar degunu, Mortekaj, — iebaurojās Komandante, — tu te esi tikai uz trim nedēļām, un… sāpīgi ir tikai pirmās divdesmit dienas! — Šo gudrību viņa droši vien bija pasmēlusies “Bīno” komiksos.

—    Ha, ha, — es pieklājīgi atbildēju. — Arlabunakti, e, madāma.

—    Arlabunakti… ā, paga — ķer! — Un svieda man ar dzēšpapīra bloknotu. Nu, es, kā jau bieži esmu vaļsirdīgi atzinis, neesmu no vakarējiem. Pat nemēģinādams bloknotu noķert, ļāvu, lai tas nokrīt man pie kājām, toties “atvieglotais” man bija rokā un notēmēts uz viņas ekvatoru jau pirms tam, kad viņa vispār bija sākusi vilkt laukā savu veco vebliju.

—    Khci, Mortekaj, ļot-ti labi, — viņa bļaurēja, — ehei, teicami!

—   Abečnieku gudrības, — es atteicu un aizvēru durvis aiz muguras.

Vienīgā jaukā padarīšana, ko es todien pieredzēju, bija tajā vakarā, pēc divām minūtēm. Manā istabā neviena nebija: ne upuraunu, ne pustaisītu amazoņu, kas cer sublimēt savus kastrācijas kompleksus, bliežot man pa galvu vai pa citām mīkstām, vārīgām vietām. Nē, kāds te bija pagrozījies, skaidra lieta, jo mans čemodāns bija atslēgts — es to biju gaidījis, jo kurš katrs skolnieks, patiesībā kurš katrs bagāžas nesējs lidostā parastu čemodānu var atmūķēt vienā rāvienā un vajag tikai jebkurā garāžā nopērkamu taustāmāku komplektiņu. Mani tas neuztrauca,

jo mazais čemodāns ir gluži cita kaluma: tam ir koda atslēga ar trim cilindriem, katrā desmit ciparu. Acumirkli nespēju pateikt, cik permutāciju te ir iespējams, taču varētu lēst, ka vidējai istabenei īsto uztrāpīt izdotos aptuveni miljons gados. Pat vidējai istabenei nav tik daudz brīva laika, ja nu vienīgi viņa ir izcili neglīta un viesnīcā nav neviena noguruša darījumu cilvēka.

—    PĒ, Mortekaj, — skaļrunis iepēkšķējās, kad es izņēmu no lielā čemodāna pidžamu, — pē. Ceturtā Mācība.

—    Trešā, — es atcirtu.

—    Nē, ceturtā. Neatstāj inkriminējošus materiālus bez grūtībām atmūķējamā čemodānā. — Es atļāvos pašapmierināti pavīpsnāt.

—    Viss, kas ir inkrim… tas ir, es gribēju teikt, personisks, atrodas otrā, mazajā čemodānā.

—    Par otru, mazo čemodānu es arī runāju, — paziņoja skaļrunis. Es tvēru pēc mazā, neatvērtā čemodāna. Arī tas bija atmūķēts. Kamēr es vārstīju muti, atkal sāka brēkāt nīstamā balss.

—    Mūsu pētījumi ir apliecinājuši, ka pusmūža cilvēkiem ir grūti atcerēties pēc nejaušības principa sastādītas ciparu virknes; viņi drīzāk izmanto skaitļus, kurus, visticamāk, nespēs aizmirst. Ja tev par varas mākti atslēgas kodam jāizvēlas savs dzimšanas datums — devītā mēneša trīsdesmitais, pareizi? — tad nestāsti par savu dzimšanas dienu tādiem cilvēkiem kā Kitija. Tā bija Trešā Mācība.

Es nopurpināju kaut ko neizprotamu.

—   Esmu pāris reizes pamēģinājusi to, uz ko tu, Mortekaj, mudini. Prieka bija maz vai nemaz.

—    Es dodos prom, — kategoriski paziņoju. — Nekavējoties.

—    A… jā, nu, vispār tas nebūs dikti viegli: visas kursantu istabas tiek automātiski aizslēgtas un līdz reveille nav atveramas. Nē, lūdzu, neskaties uz logu, nevajag: teritorija ir pilna ar Fionas dobermanpinčeriem, un šie dobermaņi ir pilni ar asinskāri. Lai vispār tuvotos elektriskajam žogam, tev vajadzēs nošaut aplam lielu suņu baru, un,

ja tu nodarīsi gauži kaut vienam sunītim, Fiona būs pikta. Tie sunīši ir visa viņas dzīve. Fiona ir mīļš bērns, bet dusmās viņa nav valdāma, un viņu nekādi nav iespējams pierunāt visur nestaipīt līdzi to dumjo apzāģēto plinti.

Fs sāku noskārst, ka skaļrunis mēģina man kaut ko pateikt. Apsēdos uz gultas malas, jo sēdus man niknošanās vienmēr padodas labāk. Kā, es sev jautāju, kā šī vecā miesniecc varēja zināt, ka es ar ilgošanos šķielēju uz loga pusi? Mans skatiens krita pār lielu spoguli, kurā pavērās skats uz manu gultu un vannas istabas durvīm. Izslēdzu gaismu, pielavījos pie spoguļa, pieplacināju tam klāt degunu. Kā tad, dziļumā bija saviežams blāvs gaismas punkts — tas nevarēja būt nekas cits kā cigarete, ko kūpina sagrabējusi gaidu pulciņa veterāne. Tas bija viens mirklis — sameklēt aptieciņu, nolīmēt spoguli ar “Pirmšķirīgo kaujas plāksteri” un no jauna ieslēgt gaismu.

—   Oho, malacis, Mortekaj, tu tomēr neesi pavisam ar pliku roku ņemams, — paziņoja skaļrunis. — Tai bija jābūt Piektajai mācībai, pēc tam, kad meitenes būtu noskatījušās, kā tu pārģērbies nakts uzvalciņā, ho-ho.

es nepagodinājos atbildēt, bet aizsoļoju uz vannas istabu pastrādāt ar saniknotu zobu suku un paslēpt pāris sīkumus, kuri nebija atradušies nevienā no čemodāniem. Uz vannas istabas spoguļa ar lūpukrāsu bija uzkricelēta vēstulīte: “LŪDZU, NEKO NESLĒP SKALOJAMĀ KASTĒ — TIKAI LIEKS DARBS SANTEHNIĶIM.”

Ieritinājies savā neiepriecinošajā gultā, apmierinājos ar visplānākās mājas lasīšanas brošūras lasīšanu — tās ar nosaukumu “Piecu vienkāršu pašnāvības paņēmienu apguve”, jo šī lektīra vislabāk atbilda manam tābrīža noskaņojumam. Kad šcrminādamics apguvu vietu par to, kā pārkost lielo asinsvadu mēles pamatnē un dzīt elpvadā asinis līdz sekojošai nosmakšanai, nodzisa gaisma.

—    Iettakdēt, — es sevī noteicu, iekārtodamies uz gulēšanu.

12

Mortekajs pēdīgi attopas, ka nav nokļuvis vecām tantiņām paredzētos pašaizsardzības kursos

Tc mani, biedri, atstājiet un dienas gaitas uzsāciet;

Bet tad, kad mani vajadzēs, vien skāņi ragā iepūtiet.

Locksley Hnll

Uz rīta pusi, tajā pusnomoda stāvoklī, kad rādās visnelabākie un vislabākie sapņi, manu atdusu sabojāja derdzīgas dominatrišu vīzijas: Katrīna Lielā, Bandaranaikes kundze, crīnijas, Indira Gandhī kundze, Leila Hāleda, Ulrike Mainhofa, Mariona Koila, Fusako Sigenobu, valkīras, Elinora Rūzvelta, Asiņainā Zobena Ermintrūde, Golda Meiras kundze, Kerija Ncišena, imperatore Līvija… viņas visas maršēja manu gara acu priekšā, buldurēja un lādējās, vicinādamas apkaltušām asinīm nozieķētas rokas, sarkanas līdz pat elkoņiem. Jau jozu savus gurnus, grasīdamies smelties mierinājumu Mārgaretas Tečcres kundzes tēlā, jo tak allažīt esmu bijis nelokāms torijs, taču, ak prieks, ak atvieglojums, automātiskās slēdzenes dūkoņa un klandzoņa izbungāja mani no saldās snaudas.

—     Augšā, augšā, Mortekaj! — uzreiz sāka kladzināt nīstais skaļrunis. — Trīs minūtes dušiņai, minūte zobiņu tīrīšanai, divas — lai noskūtos. Pēc astoņām minūtēm paņemt no kvartīrmcistares treniņtērpu, pēc desmit ierasties sporta zālē. Jautājumi ir?

—    Tējiņu varētu? — es vārgi pieprasīju.

—   Nē, Mortekaj, nevis tējiņu, bet treniņu. Milzīgi veselīgi. Vari nenākt, ja negribi, bet vienīgā ieeja brokastu telpā ir no sporta zāles.

Tas treniņš bija elle. Man lika idiotiski drasēt, rāpot augšā un lejā pa zviedru sienu, mesties uz pretīgiem “bukiem” un pamēģināt pumpēties. Pēc tam viņi svieda man ar drausmīgām pildbumbām. Hs elsu un stenēju, stenēju un elsu, līdz beidzot nošķindēja zvans un mēs visi aizsoļojām uz dušām. Tās bija komunālas, neatsevišķas dušas. Kitija, ieziepēdama savu bagāžai līdzīgo liemeni, meta man ar aci, un jaunākas skuķes mani apcēla.

Toties brokastis bija izcilas. No to jauko lauku muižu brokastu sugas, kur tu pieej pie bufetes, nocel sudraba traukiem vākus un zem tiem atklāj olas un nieres, karbonādes un bekonu, žāvētu siļķi un mencu, kedžerī un ceptu šķiņķi, sapiparotu tītaru un olu kulteni, un grilētus tomātus un, kad tu apsēdies, tavā priekšā ir divu veidu tēja un kafija, ievārījums un trīs veidu marmelāde, un tev nemitīgi pienes karstas grauzdētas maizes rikas. Es ēdu nekautrēdamies, jo, kaut arī man tādas lietas nepatīk, apzinājps, ka man, saproties, jātaupa spēki.

—    Sī ir pēdējā reize, kad tu sēdi man blakus galda galā, — sacīja Komandante. Es atbildēju ar skumīgu sēkšanu, ko apslāpēja grauzdiņa šķēle (dāsni apziesta ar to melno, kunkuļaino marmelādi, ko tik meistarīgi ievāra Oksforda), kuru es patlaban pucēju iekšā. — Jā, — viņa turpināja, — pirms pusdienām ieradīsies vēl viens viesis, un sēdēt man pa labi roki, gluži dabīgi, ir jauniņo privilēģija. — Es jau pavēru muti, lai atbildētu ar jociņu no tās šnites, kas gaumē tādiem tipiem kā es, tomēr atkal aizklapēju to ciet.

—   Visnotaļ saprotami, — gurguļoju, apšļākdams nepakļāvīgu grauzdiņa atlūzu ar vēl vienu tasi uzteicamas kafijas.

—    Dāmas! — viņa piepeši iebaurojās (nelikdamās ne zinis par nīkulīgajiem vīrišķiem turpat pie galda), — dāmas, kapteinis Mortekajs pēc piecām minūtēm ieradīsies ieroču istabā piešaut savu jauno bliežamo. Iznākdams no turienes, viņš pēc Koledžas paražas uz 24 stundām

kļūs par Medījumu. — Visi smējās un sauca “urrā!” un tamlīdzīgi, taču grauzdiņa kumoss, kas patlaban bija braucis uz leju pa Mortekaja guzu, ar rāvienu apstājās.

—    ? — es ļoti pieklājīgi apvaicājos.

—    Tas nozīmē, — viņa ļoti pieklājīgi paskaidroja, — ka, sākot ar pulksten 10.10, tu būsi Medījums. Tā šeit tradicionāli notiek ar jauniem kursantiem neatkarīgi no vecuma, dzimuma un svara. Izteiksim to šādi: augšminētajā laikā tiks atklāta C. Mortekaja medību sezona. Tavi studiju biedri saprātīgās robežās centīsies nenodarīt tev neatgriezeniskus miesas bojājumus, jo galvenais šajā pasākumā, saproties, ir labi izklaidēties. Daži tavi priekšteči Medījuma Dienu pārcieta, nezaudēdami necik vairāk par dažiem zobiem. — Viņa lūkojās uz sviestu, kas patlaban kusa uz viņas grauzdiņa šķēles, un izdvesa nopūtu, ko varētu iztulkot par sērām pēc tiem laimīgajiem laikiem, kad bez viņas pašrocīgi parakstītas pavēles ne sviesta piciņa neuzdrošinājās iezagties grauzdētas maizes šķēlē.

—    Vēlu sekmes, Mortckaj, — viņa noteica, šādi pielikdama mūsu sarunai punktu.

Neviena asprātīga atbilde neizšķīlās no manām lūpām.

Tā bija slikta diena; draņķīga diena. (Un šī diena mats matā — vien saspiestā veidā — līdzinājās pretīgajam pirmajam semestrim ceturtās šķiras privātskolā, kur tevi tramda un vajā, un tu nevari ieslēgties tualetē paraudāt — jo tualetes nav slēdzamas — un visu mājasdarbiem paredzēto laiku raksti vecākiem izmisīgas, asarām notašķītas vēstules, lūgdamies, lai tevi izņem no šīs skolas, kaut arī tāpat zini, ka viņi atbildēs tikai pa jokam, izteiksies par “rakstura nostiprināšanu” un tādā garā.) Ja sacīšu, ka šajā pirmajā Dinglijdellas Šaušalu koledžā pavadītajā dienā vispatīkamākās bija tās divas stundas, kuras es pavadīju augstu duglāzijas vai tamlīdzīga pretīga ceturtās šķiras skujkoka staklē, bet no lejas mani tikmēr apšaudīja ar grafīta lodēm, ar to pašu, manuprāt, būs pateikts viss.

Nevienu pašu zobu cs nezaudēju, taču zilā acs, ar kuru varēju lepoties pie vakariņu galda, izraisīja šādu tādu bezgaumīgu apsaukāšanos. Ks par to nelikos ne zinis, jo vakariņas arī šoreiz bija lieliskas; tās itin kā dziedēja visas brūces. Man gan mēģināja sabojāt Navarin d’Acļneau, apgalvojot, ka esot mana kārta mazgāt traukus, bet te nu cs stāvēju kā mūris. Ir tādas lietas, ko baltais cilvēks vienkārši nedara un nedarīs. Tupēt kaut kādā duglāzijas vai tamlīdzīga skuju koka pusmastā, nelabā balsī lūdzoties žēlastību no bruņotām lesbietēm — jā. Mazgāt pēc viņām traukus — nē.

Goda vieta blakus Komandantei vakariņu laikā palika tukša; acīmredzot jaunais viesis jeb upuris vēl nebija kāpis uz klāja. Ks ar lielāko prieku tur nesēdēju, nemētājos ar madāmai domātām pieklājības frāzītēm un nebiju spiests novērst acis no Kitijas drausmīgās un nodevīgās krūtežas. Jaunajā vietā, kas atradās galda vidū, man vienā pusē sēdēja amizants, skolots amerikānis, kurš man teica, ka es tak laikam varot viņu saukt par tādu kā sinologu, un otrā — domājams, pati precamākā meiča šajā iestādē. Viņai bija vilinoši smiekli un pilna blūze ar tik apburošiem pupiņiem, kādus vien var iedomāties. Meiča apsolīja manā vietā nomazgāt traukus un pēc tam pačukstēja, ka es pēcpusdienā esot trāpījis viņai ar grafīta lodi, un tagad tur esot šausssmoniks zilums, kuru viņa gan tagad nevarot man parādīt, jo sēžot tam virsū.

Tādēļ uzreiz pēc tam, kad brendija karafes kakliņā iebunkšķēja aizbāznis, es teicos esam noguris — un tā bija balta patiesība — un čukčināju uz otro stāvu mesties gultiņā. Nākamās dienas rītu bija paredzēts veltīt Teorijai, un tas nozīmēja, ka pirms roku salikšanas uz čuču man vēl vajadzēja apgūt pārīti pamācošu brošūru. No sākuma es apguvu dāsnu malku no vienas puspudeles un tad paaicināju līdzi gultā izdevumu ar nosaukumu “Rasu imitācija”. Varēja domāt, ka nodala, kuras virsraksts bija “Somatiski etniskās vides vērtības”, būs īsti piemērota veselīga miega uzdzīšanai, taču es alojos — vienpadsmito reizi šajā dienā. Izrādījās, ka “Somatiski etniskās vides vērtības” ir

visvisādas aizraujošas padarīšanas; es lasīju aizgūtnēm. Kā rādās, sitās tc SEV vērtības ir tas, ko etnologi dēvē par Unnvelt— trauksmes zona, kas atrodas ap dzīvnieku valsts locekļiem, piemēram, cilvēkiem. Kā rādās, mēs visi piedzimstam ar rasisku savas teritorijas apziņu — vai tādu apziņu iegūstam — un aiz šīs iekšējās “manējības” aploces atrodas ārēja “draudzīguma” stera, kurā cits var ielauzties ar manu atļauju vai pēc abpusējas vienošanās. Un tāpēc, ja pratināt cilvēku, ko vēlaties pazemot, iztiekot bez pazemojošiem vārdiem, apsēdiniet viņu, apsēdiniet tieši tik tālu, lai viņš, pats nesaprazdams kāpēc, justos neomulīgi, lieciet viņam runāt mazdrusciņ skaļāk, nekā viņš vēlas, — tādējādi ari pats varat draudīgi pacelt balsi. Visādi magnāti šo sīko viltību parasti apgūst jau tad, kad ir vēl tikai bezpalīdzīgi rīkotājdirektori, — un Hitlers to uzskatīja par nebūt ne pēdējo slepeno icroci savā arsenālā. No otras puses, paaiciniet kādu apiet apkārt jūsu rakstāmgaldam un apsēdiniet dažu soļu attālumā, un viņš jau jutīsies uzņemts jūsu zobu tīrīšanas noslēpumu vaiņagā.

Tādā pašā garā, izliekoties par arābu vai levantieti, jums ar citiem arābiem un levantiešiem jātērgā vēderu pret vēderu; kolīdz jūs kaut soli atkāpsities no šaušalainās ķiploku un kariesa pūsmas, uzreiz sarauksies uzacis, arī tad, ja jūsu maskēšanās būs ideāla un valoda ritēs raiti kā strautiņš. '/

Tur bija vēl daudz aizraujošu un vērtīgu faktu, lai gan kaut ko no tā visa es jau zināju. Zināju, piemēram, ka nedrīkst aiztikt cilvēka turbānu, lai gan, no otras puses, nekad nebiju izjutis šādu kārību. Zināju, ka pie musulmaņiem nedrīkst aiztikt ēdienu ar kreiso roku, bet nezināju, ka atsevišķās situācijās gandrīz jebkā aiztikšana ar to var tikt uztverta kā nāvīgs apvainojums. (Musulmaņi, vadzi, kreiso roku izmanto tikai vienam nolūkam. Tuksnesī nav pārāk daudz ūdens, nu, jūs jau saprotat.) Es zināju arī, ka smaidīšana ar aizvērtu muti dažu veidu ķīniešiem nozīmē: “Es nesaprotu,” bet agrāk nezināju, ka platāks smaids nozīmē: “Tu mani apkauno,” un ka smaids, kurā redzami zobi, nozīmē

vēl kaut ko citu. Nojautu, ka pēc šīs brošūras izlasīšanas ķiniešu restorānos sēdēšu pavisam citādi nekā agrāk. (Tajā laikā vēl biju itin nevainīgs; ja man būtu ļauts ieskatīties nākotnē, es vienā stiepienā būtu ārā pa logu, nebīdamies i ne dobermaņu, i ne elektriskā žoga.)

Vēl nebiju beidzis mieloties ar šiem derīgu zinību kumosiem, kad nodzisa gaisma un, vēl pēc trīsdesmit sekundēm, skaļruņa lesbiskā balss man pavēstīja, ka tūlīt nodzisīs gaisma.

Es iekārtojos uz gulēšanu, cenzdamies uzskatāmi iztēloties, kur tieši manas apburošās galdabiedres anatomijā atradās zilums. Ja es būtu bijis jaunāks un ne tik noguris, šīs domas man neļautu aizmigt.

13

Mortekajs iztrūcies atklaj, ka šī spele netiek spēlēta uz matadatām un pat ne uz naudu

Ir svētuļi tur proktori un atraitnīšas — dekāni, L'n, matu zeltā posušās, stāv absolventes mīlīgas.

The Princess

Teorijas rīts pagāja labi; kad pienāca mana kārta, es varēju gluži pārliecinoši izlikties par levantieti, jo virtuvē biju iz,diedelējis ķiploka daiviņu; Instruktrise satriekta kāpās atpakaļ, bet es, vēderu izgāzis, gāju tik viņai virsū, činkstēdams un rokas vicinādams, pie viena izviržot varenas, indīgas brāzmas, ko dzemdināja tas princis starp visiem dār zeņiem.

Pusdienās aiz šausmām tāpat atsprāga mana daiļā g^ldabiedre, taču es akurāt šādai varbūtībai biju pataupījis šņipstiņu ķiploka, ko viņa paklausīgi sakošļāja. — Kas to būtu domājis! — viņa pēc mirkļa izsaucās, — es tevi vairs nesaožu! — Es milzīgi pieklājīgi aptaujājos par viņas zilumu un uzzināju, ka tas joprojām esot pavisam šausmonīks, ka viņa gribējusi tam virsū ussmēvēt arniku, bet īsti neesot varējusi aissniekt. Mēs apcerīgi lūkojāmies viens otram acīs.

Tas viņai neliedza vēlāk pēcpusdienā visiem spēkiem censties mani sāpīgi uzpucēt vingrinājumā “Atrast un iznīcināt”, kas tika noturēts plašajā krūmājā un apstādījumos; īstenībā viņa no caurcaurēm divdesmit pēdu attāluma draiski ietrieca grafita lodi tieši abās saritinātajās

vilnas zeķēs, kuras cs apdomīgi biju novietojis tur, kur kriketa spēlētājam ir cirkšņsargs.

—   Tu man par to samaksāsi, — es ņurdēju, skatīdamies uz purpursarkano plankumu, ar ko bija apķēzīta manu kaujas bikšu žākle. (Redziet, es šajā rotaļā jeb Kriegsspiel biju Balto pusē, turpretī viņa — Sarkano, un mūsu lodes bija attiecīgā krāsā.) Apzinīgi pieteicos tuvākajai šķīrējtiesnesei, ka esmu miris, tā noķiķināja, uzpūta uz manas sarkanās godazīmes traipu šķīdinātāju un lika man sarkstošam atgriezties cīniņā. Es meistariski aizslīdēju pa zālienu līdz grāvim jeb ha-ha,* līdu pa to, līdz nonācu aiz krūmāja, izslīdēju atkal ārā un ieņēmu pozīcijas mazā, nekoptā krūmu pudurītī pašā apstādījumu malā. (Man jau sensenos laikos iemācīts patvērumam vienmēr izvēlēties vismazāko iespējamo aizsegu; atrazdamies aiz tik tikko pietiekama paugura vai krūma, tu būsi pēdējais, kuram nāks virsū, un, kas zina, varbūt vēl spēsi bliezt sliktiņajiem virsū no flanga pa to laiku, kamēr tie ir aizņemti ar lielāku slēptuvju ieņemšanu. Nezinu, ko kareivjiem māca šajos neitronbumbu laikos. Varbūt skaitīt lūgšanas.)

Savu posteni biju, izraudzījies veiksmīgi: gandrīz stundu man tuvumā nenonāca neviena grēciniece, un man jau šķita, ka sāku iesnausties, ļaudams, lai mani savās smaržās aijā mirtes, priežu skujas un daudz citu mīlīgu smaku, par kurām siltos novakaros tīksminās botāniķi. Manu apceri iztraucēja tik tikko saklausāma skrapstoņa, kas skanēja, padomājiet tikai — no ha-ha puses. — Hā, hā! — es nodomāju, — iekriti, spindzele! — jo biju svēti pārliecināts, ka tur skrapstinās mana draudzenīte pašos precību gados; svēti pārliecināts ari par to, ka viņa vai nu padosies un piedāvāsies parādīt man zilumu, vai, ja tas neizies cauri, dāvās man netraucētu skatu 11/, sevi ar debesīm fonā, lai es vienu zilumu varētu sapārot ar otru.

1 Ha-ha (no franču vai. ‘šķērslis, kas spēji un nepatīkami izbojā iešanu, grāvis aiz atveres sienā celiņa vai alejas galā’) — dārza vai parka robeža, kas ieraugāma, tikai nonākot tai pavisam klāt; to veido grāvis, kura iekšpuse ir perpendikulāra un izmūrēta, bet ārpuse nošļaupta un apaudzēta ar velēnu.

Kur nu. Kursante, kas izlīda no ha-ha, bija sīka un kārna, turklāt viņa, pretēji visiem noteikumiem, nebija ģērbusies Koledžas kaujas tērpā. Viņai mugurā bija kaut kas līdzīgs treniņtērpam ar kapuci blāvi debeszilā krāsā — apmēram tādā kā vecie Francijas armijas uniformas—, vienīgi ar zaļām svītrām un švīkām šķērsām, gluži tāpat kā viņas seja. Tikai es jau nu neesmu nekāda modiste; vienkārši ņēmu un iešāvu viņai krūtīs.

Tas bija glīts šāviens. Vai jums kādreiz ir gadījies notēmēt uz īsti ātru fazānu, zinot — jau tajā brīdī, kad jūs nospiežat gaili, — ka netrāpīt nav iespējams, ka putniņš, gluži pagalam, glīti nokritīs jums pie kājām, tik tuvu, ka sunim vajadzēs tikai atzinīgi pavēzēt asti? Nē? Ak vai. Nu, labi: vai jums pie pokera galda kādreiz ir gadījies pie jūsu septītnieka, astotnieka, devītnieka un desmitnieka uzņemt kārti ar nesatricināmu pārliecību, ka šī kārts būs sešinieks vai kalps? Nē? Patiešām nav? Skaidrs, tātad jūs esat golfa spēlētājs un pazīsit to sajūtu, ko neapnikdami apraksta golfa spēlētāji: to sajūtu, uzreiz pēc kārtīga atvēziena, ka šis nu būs viens brangs sitiens, bumbiņa ielidos tieši bedrītē, un aplam žēl, ka jūs spēlējat uz štrunta piecīti.

Kā es saku, tik lielam attālumam tas bija glīts šāviens; tas trāpīja meitenes centrālajā stateniskajā asī, tieši pusceļā starp nabu un atslēgas kaulu. Ja lode būtu bijusi īsta, tā paņemtu prāvu gabalu no viņas krūšu kaula un izdzītu cauri aortai, tā gluži uz vietas nenonāvējot, atvēlot kādu pusotru sekundi laika, lai viņa paspētu nožēlot, ka nav izvēlējusies citu karjeru.

Viņai bija lēnā domāšana, vai varbūt viņa vienkārši bija stulba; negausinādama soli, viņa dumji pašķieba galvu un paskatījās uz “ievainojumu”, it kā apjukusi pataustīja balto pulvera traipu, tad pielika pirkstus pie mutes un pagaršoja. Es paslēju galvu virs pampaka un mundri pavēstīju, ka viņa ir beigta un pagalam. Viņa šāva man virsū, un tas bija noteikumu pārkāpums. Netērēju laiku liekiem protestiem, jo viņas lode trāpīja pa kādu pampaka akmeni un en ricochet spiegdama

aizlidoja tālāk: tā nu nebija nekāda grafīta lode. — Draņķe! — es nikni nodomāju un iebliezu pāris patronu ar maskēšanās plankumiem noķēpātajā sejā; tas ari bija noteikumu pārkāpums. Vismaz reizi laikam trāpīju, jo viņa iebrēcās un piespieda rokas pie acīm. Dīvainākais bija tas, ka viņa brēca tādā Eiropas valodā, kādu vēl nekad nebiju dzirdējis, un brēcieni tika laisti vaļā skanīgā tenora balsī. Vīrieša balsī.

Kad cs izslējos, kaut kur no citas puses atskanēja šāviena troksnis, un es sajutu spēcīgu rāvienu kaujas blūzes jostasvietas apvidū: no ba-ha līda ārā vēl viens ar maskēšanās krāsu notriepies aziāts. Zināju, ka man aptverē ir palikusi pēdējā patrona — īstā patrona, vara un niķeļa apvalkā —, taču personīgo drošību vienmēr esmu vērtējis augstāk nekā rūpes par tiem, kas tīko mani nogalināt. Iešāvu viņam galvā. Viņš nesūdzēdamies nomira, pēdējie vārdi neizskanēja.

No grāvja izlīda trešais, līdzīgi nomaskējies. Tas bija nelāgi, jo mana pistole bija tukša un rezerves aptverē bija tikai grafīta pildījums. Kamēr rakņājos pa kabatu, apstādījumos man aiz muguras atskanēja izmeklēti smalks troksnītis, kas izklausījās tā, it kā tur kāds bankas pārvaldnieks bungotu ar pirkstiem pa rakstāmgaldu. No grāvja rāpējics izslējās visā augumā, paskatījās sev uz krūtežu ar tādu pašu apjukumu kā pirmīt tas otrs puisietis, un nokrita gar zemi miris. Es apcirtos riņķī, joprojām nespēdams izstīvēt no kabatas ārā to aptveri.

Klajumā iznāca Johanna, kurai rokā bija ērmota patšautene — tādu ražojumu es vēl nekad nebiju redzējis.

—    Kas jauns, kaķīt? — es drošsirdīgi prēkšķināju. Viņa, kā sievai piedienas, nobučoja mani uz vaiga, tiesa, diezgan pavirši, un pierikšoja pie ha-ba palūkot, vai tur nav vēl kāds sātans cilvēka izskatā. Nevienu neatrada. Puisicti ar uzsisto aci mēs paņēmām līdzi uz Koledžu.

Uzaicināti uz tasi tējas Komandantes kabinetā jeb “midzenī”, kā viņai labpatika to dēvēt, mēs jauki papļāpājām. Johanna savu iecienīto tējas šķirni sauc par “Ģenerāli Montgomeriju”, un tas ir pabaigs sausais martīni, tā nodēvēts tāpēc, ka džins un vermuts atrodas attiecībā

divpadsmit pret vienu. Mana tēja bija godam nopelnīts Red Hackle De Luxe — šķidrums, kas tiek dzīts akurāt ar nolūku paraut cilvēku nost no pašas kapa malas, — savukārt Komandante atturīgi malkoja neatšķaidītu flotes rumu. īstā tējkanna, neviena nemīlēta, vārījās uz savas paplātes.

—    Klau, — es ierunājos. Viņas pieklājīgi paklausījās.

—    Klau, kāpēc tic briesmīgie cilvēki gribēja mani nogalināt, ko? Ko?

—    Viņi negribēja, — Komandante strupi atteica.

—    Ja? Es nebaidos šo vārdu: ej nu ej!

—   Cārlij, dārgumiņ, Sibila grib sacīt, ka viņi negribēja nogalināt tieši tevi. Jā, mīlulīt, šī ir Sibila, tomēr tev, kamēr tu te atrodies, jāturpina viņu saukt par madāmu. (Ak, Cārlij, dārgumiņ, nevajag tā atkārt žokli.) Viņi mēģināja iefiltrēties Komandpostenī, tu saproti? — Es nesapratu.

—    Kur tas ir? — es jautāju.

—    Kā — kur? Šeit, mīlulīt.

—    Nē, nē, nē, tev nepavisam nav taisnība, te ir Dinglijdellas koledža, vari pajautāt, kam gribi.

—    Nu, jā, dārgumiņ, bet te ir vēl šis tas. Patiesībā viss kas.

Man uzmācās riebīga sajūta, ka drīz kāds mani mudinās nepiebāzt manu glīto galviņu ar tādām būšanām, tādēļ es aizvēros.

—    Patiesībā, — Johanna ar pienācīgu pieticību sacīja, — viņi droši vien cerēja nogalināt mani. Es to jau puslīdz gaidīju, ja? Tādēļ vakar neierados uz vakariņām, kur man bija jāsēž pie Sibilas — labi, labi — Sibilai pie labās rokas. Atbraucu no paša rīta, kad Fiona jau bija sadzinusi sunīšus iekšā, un visu dienu dzīvojos pa plantāciju, vai kā jūs te, Anglijā, to saucat, ierazdamās tieši īstajā brīdī, lai izglābtu tev dzīvību, pareizi, dārgumiņ?

—   Tiesa kas tiesa, — es rūgti atbildēju. — Tiesa kas tiesa. Piedod, ka tev uzreiz nepateicu paldies. Paga, cik tādu reižu jau iznāk?

Viņa raidīja man garu, nosvērtu skatienu, kuram būtu vajadzējis izdurties ārā man starp lāpstiņām, taču es nesamulsu, jo savā karjerā

tādus skatienus esmu saņēmis nevienu reizi vien. Lai samulsinātu cilvēku, kurš tirgojas ar vecmeistaru gleznām, skatienam tomēr jābūt Joti garam un nosvērtam.

—    Tad kas, — es strupi noprasīju, — kas bija šie atriebes eņģeļi? Tāpat vien, bagātību tīkotāji? Atraidīti mīlētāji? Man šķiet, man ir tiesības zināt, vai zinies.

Šoreiz viņa savilka uzaci. Ar gariem, nosvērtiem skatieniem cs spēju tikt galā, taču, kad Johanna savelk uzaci, stipri vīri ir manīti plosām savas drānas. Es saplaku. Mans jautājums ir bijis bezgaumīgs.

—    Piedod, — cs lūdzu.

—   Viņi bija no 14K.

—   Proti, Qtiai d’Orsay numurs 14? — attapīgi pārvaicāju. — Atentāti rullē, okī' — Viņas abas lūkojās manī. Tā vien šķiet, ka es vēl mazdrusciņ paplaku.

—    Nē, Cārlij, dārgumiņ, proti, numurs 14, Bohua iela, Kantona, Ķīna. Agrāk tur atradās kaut kāda “tona” štābs — tagad avīžnieki viņus sauc par Triādēm ko 145. gadā kā “bastionu pret komunismu” nodibināja vecā nacionālistu valdība jeb, izsakoties precīzi, Suņa Jisjaņa mazmeita madāma Cjana, tikai tas ir viens un tas pats. Viņi joprojām cīnās pret komunismu, taču kādu pēdējo divdesmit gadu laikā ir tā kā ieviesuši savā darbībā daudzveidību. Tagad viņi ir ne pa jokam iekampušies “Zelta trijstūrī”.

Es nosarku un reizē iztrūkos, kā jebkurš puisietis, kas ar savu līgaviņu pārmijis daudz mīļu joku par to, kāda viņa ir īstena blondīne. Johanna man raidīja vēl vienu tādu pašu skatienu; tajā bija gaužām maz laipnības.

—   Cārlij, par to, kas ir “Zelta trijstūris”, taču būsi dzirdējis pat tu; tā ir opija audzētāju teritorija Birmas, Laosas un Taizemes kalnainajā apvidū. Tev tomēr vajadzētu būt apjēgušam, kāpēc īsti notiek visi tie pretīgie karini. Nu, redzi, un 14K izmisīgi nepieciešams acetanhidrids, un to viņi var dabūt tikai no mums. Vai tagad tu saproti?

—    Nē, — es neliekuļodams atbildēju.

—    Ak dieviņ tētīt! Acetanhidrids vajadzīgs morfija rafinēšanai. Bez tā nevar iztikt. Ar rafinēšanu no opija iegūstot morfiju, palielinās tā vērtība; iegūstot heroīnu — tas pats, desmitreiz vairāk. Bangkokā kilogramu “trešā numura” var nopirkt par dažiem simtiem mārciņu; Honkongā tas kā heroīns vairumtirdzniecībā maksā kādas 6000 britu mārciņas, tas ir, uz ielas droši vien tūkstošus trīsdesmit. Ja tev to izdodas nogādāt Amsterdamā, ienākumi trīskāršojas, pat ieskaitot kukuļus narkotiku žandarmiem, kuriem ir badā mirstošas mīļākās un jānomaksā hipotēka. Ņujorkā…

—    Jā, jā, — es pārtraucu, — to visu cs zinu, lai gan cenas, kā rādās, ar katru nedēļu aug arvien augstākas. Un arī par to Honkongas policijas seržantu, kuram ir piecdesmit seši bankas konti, es zinu. Teikdams “nē”, cs gribēju sacīt: “Nē, es nezinu, kas ir šie “mēs”” — proti, tie “mēs”, kas saņēmuši pusnelsonā to aceta kāviņsauc. Kas tas vispār par “mēs”? — Hs jautāju, eleganti nelikdamies zinis par angļu valodas smalkumiem. Johanna zibenīgi saskatījās ar Komandanti.

—   A, sapratu, — viņa atsaucās. — Nu, labi, droši vien var jau tev to pateikt. “Mēs” ir — ak, cūcība, tas man no tevis pielipis — miesām… vai, pareizāk sakot, mūsu draugi ir “Vo Sin Vu”, iespējams, vecākais “tons” visā Ķīnā. 7

—    O… ā… — es vārgi atbildēju.

—    Jā. Mēs ar viņiem esam tāda kā apvienība. Uzreiz uz līdzenas vietas to visu nav viegli izskaidrot…

—    Baltās verdzenes? — es strupi noprasīju. Viņa bridi bolīja acis, tad ieķiķinājās tajā neciešamajā sudraba zvārgulīša manierē.

—    Nē, Cārlij, tev viss ir kājām gaisā, dārgumiņ.

—    Reizēm jā, — stīvi atsacīju, jo neatbalstu savu guļamistabas paradumu apspriešanu ar nepiederošām personām, — bet par ko tad tu runā? Vai jūs esat — mēs esam — pret balto sieviešu pārdošanu verdzībā?

—    Nu, jā, tā varētu sacīt. Jā, tiešām, ļoti labi, Cārlij. — Viņa atkal laida vaļā tos sudrabotos smieklus.

—    Tā, tagad paklausies, — es bildu, lūkodams turēt grožos Mortekaja dusmas, — es savu degunu bez vajadzības nekur nebāžu, taču vai tu nebūtu tik laipna un man nepateiktu, apdomīgi, starp mums trijiem runājot…

—    Četriem, — viņa iejaucās. Es mūs saskaitīju. Mēs bijām trīs.

—    Ko? — apvaicājos.

—   Nē, Ho, — man aiz muguras kāds ierunājās. Es iesēdos peļķē — tas ir, apcirtos. Tur, man aiz muguras, slējās masīvs ķīniešu džentlmenis zīda uzvalkā. Joprojām nezinu, kā viņš tur bija nokļuvis.

—    Cārlij, tas ir mans draugs misters Ho. Mister Ho, šis ir mans vīrs. — Ķīniešu puisietis izdvesa godbijīgas un neticīgas skaņas. Es saņēmos un sāku meklēt kādu iespaidīgu piezīmi.

—    Kā sviežas? — Lūk, ko man izdevās atrast.

—   Tieku galā, — viņš atbildēja. Es pasmaidīju, nerādīdams zobus.

Iestājās tāds kā klusums. Misters Ho neapsēdās. Johanna un Komandante — nemūžam neiemācīšos saukt viņu par Sibilu — skatījās uz savām rokām, it kā viņām klēpi būtu šuvekļi. Sarunas bumbu vajadzēja svaidīt man.

—   Mister, ē, Ho, — iesāku tajā saviesīgajā, pārmērīgi pieklājīgajā manierē, kādā visi runā ar puisiešiem, kuru āda nav gluži tādā pašā krāsā.

—    Nē, Ho, — viņš iebilda.

—    Ē?

—   Nē, nevis ko un nevis ē ho, bet Ho, — viņš tiepīgi skaidroja. Sāku justies kā ļēpausis no kādas lingafona plates; nolēmu aizstāvēt savas tiesības.

—   Un kādā, tātad, jomā jūs darbojaties, mister Ho? — es saviesīgi apvaicājos.

—    Sā pēs, — viņš atbildēja. Man šajā atbildē bija grūti kaut ko atrast, tādēļ ļāvu tai nokrist uz grīdas cerībā, ka no rīta kalpone to paslaucīs zem krēsla.

—    Čārlij, dārgumiņ, misters Ho stāsta, ka viņš nodara cilvēkiem sāpes. Viņš tā pelna iztiku, saproties.

—    O… ā… — es atbildēju.

—    Cārlij, dārgumiņ,.Kantonas dialektā “oh ah” ir ļoti rupjš teikums.

Es pateicu ļoti rupju vārdu angļu valodā, tad iegrimu īdzīgā klusēšanā.

—    Mister Ho, vai jūs, lūdzu, neievestu gūstekni? — ierunājās Komandante. Viņš neatbildēja. Es atskatījos — viņa vairs nebija. Man jau pašam šķiet, ka es Mortekaja rumpīti protu šurpu turpu pārvietot visnotaļ klusiņām, taču šis zellis bija kaut kas baigs; viņš bija pat labāks par vecā čoma Vūstera sulaini, kurš, kā visiem labi zināms, savā laikā bija Anglijas izlases aizslīdētājs.

—    Misters Ho ir “Vo Sin Vu” Sarkanā Nūja Anglijā, — sacīja Johanna. — Tas nozīmē, uff, nu, tāds kā izsitējs. — Vienā acu mirkšķī ķīnīzeris atkal bija klāt, un viņam pār plecu bija gūsteknis, kuru viņš nesa tikpat nevērīgi, kā jūs vai es nestu pludmales somu, ja mēs būtu tādi ļautiņi, kas nēsā pludmales somas.

—    Nopratiniet, — nokomandēja Komandante, — tikai, lūdzu, tā, lai nepaliek pleķi. Paklājs ir dārgs. — Misters Ho nometa gūstekni uz grīdas un izņēma no kabatas salocītu lietusmēteli, ko pasvieda gūsteknim. Tas atlocīja, akurāti apgūlās tam virsū. Viņš bija'-itin kails, ja neskaita pārsēju pār seju, kur bija trāpījusi mana lode, toties otra acs bija atvērta un modra. Viņš neizrādīja nekādas baiļu pazīmes, vienīgi loceklis bija sarāvies tādā mazā čokuriņā, it kā viņš tikko būtu izkāpis no aukstas vannas.

—   Ja jūs domājat viņu spīdzināt, — es ierunājos, — cs dodos prom.

—     Diez vai būs vajadzīgs, — atbildēja misters Ho. — Ja viņš ir profesionāris, tad zina, ka es protu viņu piespiest runāt, netērēs raiku. Spīdzināšana parasti ir brēņas; nevainīgs cirvēks atzīstas par visu ko, vainīgs mero, murķis pārāk ātri ir beigts. Gestapo ākstības.

Profesionāra spīdzināšana vienkārša.

Pirmkāt, sākumā dikti sāpīgi. Cirvēki parasti nezina, cik sāpīgi dikti sāp.

Otkāt, noņemt vīrieša rocekļus. Parasti cirvēki runā pirms tam.

Treškāt, noņemt redzi.

Ccturkāt, apsorīt ātru nāvi. Viss. Skaties.

Viņš izcēla gaismā melnu ārsta čemodāniņu. Es trīsēju, domādams par to, kādus šaušalīgus rīkus viņš tūlīt no tā izņems, taču viss izņemtais bija itin vienkāršs. Viens parasts elektriskais gludeklis, kuru viņš akurāti pielika pie gūstekņa kāju pēdām. Rozetē neiesprauda. Gūsteknis paslējās uz elkoņa un bezkaislīgi noraudzījās. Pēc tam Ho pielika viņam pie dzimumorgāniem smalkas stieples spirāli ar koka rokturiem abos galos — bakalejas tirgotāji ar tādiem griež sieru. Gūstekņa sejā neatainojās nekādas izjūtas, taču viņa loceklis, liekas, sarāvās vēl mazāks. Tad Ho izņēma tējkaroti, ko nolika uz paklāja iepretim gūstekņa atlikušajam acs ābolam, un garu naglu (desmit peniji simtā), kuru novietoja uz gūstekņa kreisās krūts.

Gūsteknis, pēc yisa spriežot, nesteidzīgi novērtēja šos ikdienišķos darbdienas priekšmetus — ļoti prātīgi no mistera Ho puses, nenēsāt līdzi neko inkriminējošu, — un nonāca pie lēmuma. Viņš izdvesa virkni pieklājīgu, nosodošu prēkšķicnu; tas acīmredzot bija Kantonas dialekts.

—    Ahā! — misters Ho laipnīgi noteica. — Viņš ir profesionāris. Saka — zina vienu rietu. Tikai vienu. Ja es nonāvēju ātri, uzreiz, viņš pateiks. Iet?

Misters Ho visu novāca — izņemot garo naglu (desmit peniji simtā), kuru viņš atstāja gūsteknim virs sirds. Gūsteknis tādā pašā pieklājīgā un bezkaislīgā balsī kā pirmīt nobēra garu zilbju virteni. Misters Ho uz papīra lapiņas pierakstīja un pasniedza to Komandantei.

—    Un ko, velns parāvis, man tc vajadzētu saprast? — viņa iemaurojās. Johanna paņēma lapiņu un, nogrozījusi galvu, iedeva tālāk man.

—     Tās ir ģeogrāfiskās koordinātes, — es pavēstīju savā saltajā kara lietās pieredzējuša adjutanta balsī. — LSE64 ir “Intendantūras

mērnieku dienesta” kartes numurs. H6 ir kvadrātkilometrs. 625975 ir kvadrants. — Komandante izrāva man no rokas lapiņu, nospieda kaut kādu pimpuli uz savas sakaru pults, pieprasīja “Bibliotēku” un pavēlēja kādam, vārdā Annija, sameklēt karti numur LSE64 — un veicīgi.

Mēs gaidījām — klusēdami un nomākti dažādās pakāpēs. Ja misteru Ho nepieskaita, tad vismazāk uztrauktais mūsu tējas pievakares dalībnieks bija ķīniešu gūsteknis, kurš aizgrābts skatījās Komandantei zem brunčiem. Ar prieku ievēroju, ka viņa loceklis bija atčokurojies labu gabaliņu garāks. Ak, ko tur daudz, vai mazums kas kuru uzbudina. Es personīgi negribētu doties uz mūžīgo svētlaimi ar tīklenē uz visu mūžību iedrukātām atmiņām par vecas lezbes bumbicrenēm, bet vai manu kazu kāds tirgū ved, zinies.

Ieradās Annija no Bibliotēkas ar karti. Johanna un Komandante uz to paskatījās. Diezgan līdzīgi viņas pirmīt skatījās uz mani.

—    Mī un žē, — teica Johanna.

—   Velns un elle, — kā jau parasti vulgāri teica Komandante. — Viņiem ir zināms, kur ir, ē, mūsu, ē, pati-zini-kas. — Viņa pūlējās uzminēt, ko nozīmē sešciparu koordinātes, un nikni ieņurdējās. Es paskaidroju, ka pirmie cipari iet sāniski, pārējie uz augšu. — No sākuma skuķim jāliek šķērsām, pēc tam uz augšu, — paskaidroju, noskaitīdams vecu Armijas pantiņu. Abas pikti nozibināja acis, tomēr ļāva man atrast īsto vietu. Tā bija SENS FORTS ar skatu uz platu ceļu vienveidīgi tukšā Jorkšīras tīrelī.

—   Brauks Mortekajs, — lietišķi paziņoja Komandante. — Viņš nebūs liels zaudējums.

—    Ei, ei! — es iebildu.

—    Cārlij, dārgumiņ, Sibila tā nemaz negribēja teikt, — Johanna bažīgi skaidroja.

—   Bez tam viņš ir izmanīgs, sīksts un drusku prot šaut, — Komandante piebilda, cerēdama mani pielabināt. Viņa atkal uzrunāja savu

sakaru pulti: —Virtuve, lūdzu, sviestmaizes divām dienām; ar augstu olbaltumviela saturu, nekādu smalkmanigu oliņu un salātiņu; litra blašķi ar stipru, melnu kafiju — bez cukura; litra pudeli skotu viskija. Nogādāt mistera Mortekaja automobilī, kas precīzi pēc piecām minūtēm atradīsies pie durvīm.

—    Kā jūs zināt, ka es kafiju dzeru bez cukura? — es dumpīgi noprasīju.

—    Neviens džentlmenis nedzer melnu kafiju ar cukuru. Bez tam tas ir kaitīgi. Nē, es nerunāju par tavu apkaunojošo vidukli. Cukurs kopā ar alkoholu stimulē insulīnu un izraisa hipoglikēmiju, bet tās simptomi ir bojāta spriestspēja, nepamatots nogurums, trauksme, iekšēja drcbelība.

—    Tie divi pēdējie man iestājas, kad man pavēl pēc piecām minūtēm doties uz vientulīgiem Jorkšīras tīreļiem, kur man jāatrod kāds, ko sauc pnti-zini-kns, — es atcirtu. — Un kā es vispār šo puisieti pazīšu, kā viņš pazīs mani, un ko man darīt, ja es viņu atradīšu?

—    Ja mums paveiksies, viņš ieradīsies kājām, — viņa mīklaini atbildēja. — Viņš atsaucas uz vārdu Fredijs. Vienkārši pastāsti, kas noticis, tad viņš zinās, ka tu esi īsts.

—   Paldies Dieviņam, ka man nav jāiet klāt pilnīgi svešam cilvēkam un jāčukst viņam ausī, ka mēness spīd spoži, un tad jāgaida, lai viņš atbildētu, ka zivis un cepti kartupeļi kļuvuši dārgāki, — es sarkastiski norādīju.

—    Mēģini nemuldēt, Cārlij, dārgumiņ.

—   Ja iespējams, labi ātri dabū viņu no turienes prom un dzīvu nogādā šeit. Ja viņš nevar braukt līdzi, atkārtosi, ko viņš teiks. la viņš, ē, nespēj parunāt, pārmeklē viņu.

—    Kas man jāmeklē?

—    Nezinu, — viņa vienkārši atbildēja.

—    Skaidrs.

—   Tā, tagad skrien augšā, paņem siltas drēbes, kārtīgus apavus un dažas aptveres patronu. īsto.

—    Un viņš? — cs jautāju, rādīdams uz pacietīgo gūstekni. — Viņš visu dzirdēja; gan jau saprot angliski. Un vai kādam nevajadzētu izmeklēt viņa apskādēto aci?

—    Nav svarīgi, — ļā izklaidīgi atbildēja, — viņam ir apsolīta ātra nāve — īstenībā tā ir pretimnākšana: ja mēs viņu palaistu vaļā, viņa drauģeļu sarūpētā nāve būtu lēna un ārkārtīgi riebīga. Mister Ho?

Viņa pasniedza Ho pusmēriņu tīras vodkas, kuru tas iedeva kailajam puisietim. Puisietis to izmeta vienā malkā, atzinīgi palocīja galvu. Misters Ho iedeva viņam aizdedzinātu cigareti. Tas ievilka divus dziļus un gandarītus dūmus un tad nodzēsa pret paklāju (es viņa vietā, saprotams, būtu teicis, ka mēģinu atmest; tādu izdevību būtu grēks palaist garām). Pēc tam viņš atkal atgūlās uz lietusmēteļa un ij nenodrebēja, kad Ho pietupās blakus, nomērīja plaukstas platuma attālumu zem kreisā krūtsgaliņa un, uztaustījis spraugu starp piemērotām ribām, ar aso galu novietoja tur sešcollu naglu, ko pieturēja ar rādītājpirkstu uz galviņas. Pēc tam Ho pagriezās pret mani un pieklājīgi sacīja: — Rūdzu, viņš grib tevi nonāvēt — tu grib nonāvēt viņu?

—    Dieviņ augstais, nē, — cs buldurēju, — tas ir, milzum paldies, cik laipni, ļoti laipni, bet cs jau šodien vienu puisieti esmu nogalinājis un cenšos tagad…

—    Mister Ho, — iejaucās Komandante, — pēc manām domām, būtu labāk, ja jūs to darītu ārā. Suņu mītnē jūs atradīsit meiteni, vārdā Fiona, viņa parādīs, kur atrodas kapi.

Misters Ho uzkrītoši atstāja kabinetu — tad jau laikam mazliet apvainojies —, gūsteknis kārtīgi salocīja lietusmēteli, pieklājīgi palocījās visai kompānijai un aiztecēja viņam līdzi.

Cerams, ka tad, kad Debesu automātā ieripos mani trīs apelsīni, es savu mirstīguma vinnestu uztveršu ar tikpat lielu pašcieņu.

—    Atā, Cārlij, dārgumiņ, — uzsauca Johanna. — Brauc prātīgi!

—    Vēlu veiksmi, Mortekaj, — skarbi uzrūca Komandante.

—    Jā, — tā teicu es.

14

Mortekaja interese par putnu vērošanu vairs nav tik noturīga

Ko mazais putniņš čivina Savā pērklī rīta agrumā?

Sen Dreams

Man jātcic, ka pret kaijām es izturos ar atzinību. Lielākā daļa sīku noziedznieku mūslaikos savu darāmo paveic ļoti nolaidīgi — vai ne tā? —, t urpretim kaijas ir ^apzinīgas kā satiksmes regulētāji un savu mūža aicinājumu īsteno daudz dzīvespriecīgāk. Tās (kaijas) sapulcējas pelēkā rīta agrumā, bļaurē cita citai piedauzīgus jokus un ķērc neķītros smieklos, uzraudamas no miega tādus guļavas kā mēs ar jums, un tad, izlēmušas, ko todien darīt, tās lido — un cik lietpratīgi tās lido, ne ergs enerģijas neaiziet zudumā — rakņāties, zagt, slepkavot un viscaur aizpildīt vietu, kas tām atvēlēta ekoloģijā. Ap pusdienlaiku, kad mēs čāpstinām mutītēs dienas pirmo brendiju ar zelteri, tās atkal sapulcējas kādā ietilpīgā laukā, šimbrīžam pilniem vēderiem, un klusējot stāv, saprātīgi gremodamas un jjurķodamās, līdz pienāk laiks vēl pāris tārpiem (tām mazajām, ar melnajām galvām) vai gardam beigtam sunim (lielajām melnspārnu neģēlēm). Cik brīnum pacilājoši ir lūkoties, kā tās kūleņo un pikē prāmja ķīļūdenī, gaidīdamas, kamēr idioti būs nopirkuši Britu Dzelzceļa sviestmaizes un, vienu pašu kumosu nokoduši, pretīgumā metīs pār bortu viņām! īstena dzeja kustībā!

Kad visa pasaule un arī es rotājāmies jaunībā un ļaudis vēl apzinājās vietu, kas tiem dzīvē pienākas, kaijas bija kaut kas tāds, kas notika jūrā, vien retumis tās apmeklēja krastu, lai izkārnītos uz tavas jaunās sauļošanās cepures un Auklļte tevi kārtīgi nostrostētu. Mūsdienās tās var redzēt visur, tās uzbrūk atkritumu tvertnēm un stāv rindā pie zivju un ceptu kartupeļu ēstuvēm, ij nevīžodamas peldēt savos jaukajos eļļas plankumos un apēst jaukās, svaigi piesārņotās siļķu ķidas.

Attiecīgās kaijas, kas bija izvietojušās SENĀ FORTA pakājē, nedz izrādīja dzeju kustībā, nedz gurķojās, nedz bļaustījās līdzīgi izlaistiem knēveļiem, kā to kaijām pienāktos darīt. Gaidīja — lūk, ko tās tur darīja. Gaidīja barā ap vecu lupatu kaudzi. Kad es piegāju tuvāk, tās īgni pacēlās spārnos, visas, izņemot vienu lielo mclnspārneni (Larus marinus), pamatīgu kā Miķeļu zoss; tā palika tupam uz lupatu kaudzes. Kaut ko tur kašāja. Es metos skriešiem. Kaijas knābis iznira no sapluinītā vīrieša sejas, norijot kaut ko baltu un spīdīgu, no kā nokarājās tumši sarkanas lentes. No viena acs ābola uzmetis man slepkavniecisku, dzelteni ielogotu skatienu, putns nekaunīgi aizplivinājās prom. Man nebija nekā, ar ko tam sviest.

Pabeidzis vemt, apgriezu sapluinīto ar seju pret zemi un skrēju pa nokalni lejā uz ceļu. Zināms, man būtu vajadzējis viņu, kā tika pavēlēts, pārmeklēt, taču teikšu godīgi — mani pārņēma šausmas no domas, ka viņš vēl varētu būt dzīvs. Varbūt jums tas izklausās dīvaini, bet jūs vis laikam tur nebijāt, ko? Automobili, zināms, biju atstājis dažas jūdzes tālāk un soļojis pa tīreli uz ģeogrāfiskajām koordinātēm, SENO FORTU un sapluinīto vīrieti. Tagad man nācās vicināt roku, apturot garām braucošu mašīnu, un ar lielām pūlēm iestāstīt ar televīziju piesūcinātajam braucējam, ka viņš nav nonācis “Slēptajā kamerā” un es nemazdrusciņ neesmu Roberts Morfijs; tikai tad viņš negribīgi noticēja, ka tur kāds cilvēks tik tiešām mirst vai ir miris un viņam jānogādā mani pie tuvākā telefona. No turienes es telefonēju Blučera sekretārei un pavēstīju viņai visus publicējamos jaunumus.

—     Palieciet turpat, — viņa pavēlēja. Man vēl bija pusotra sviestmaize un gandrīz pilna kabatas blašķe, tādēļ pienācīgi paklausīju viņas vēlmei. Ari vakars pienāca pienācīgi. Pēc simt gadiem un vienas gandrīz pilnas kabatas blašķes no pakrēšļa Kokto manierē rēkdams izdrāzās policists uz motocikla, pēc īsa brīža viņam sekoja “nelāgo jaunumu furgons” (tev, hypocrite lectenr, tā būs policijas mašīna) un ātrā palīdzība. Es visus aizvedu uz SENO FORTU, pa ceļam vairākas reizes salauzdams abas kājas. Notika vairāki neilgi ķīviņi: kad seržants mani sunīja par to, ka esmu sapluinīto puisicti pagriezis ar ģīmi pret zemi, “tādējādi, iespējams, iznīcinot lietiskos pierādījumus”. Es norādīju, ka atsevišķi spārnotie draugi pierādījumus tika nīcinājuši ar stipri lielākiem panākumiem. Viņš man neticēja — līdz tam brīdim, kad viņi puisicti atkal apgrieza uz muguras, un tad brašais, bezbailīgais motocikla kruķis apvēma seržanta pilnīgi jaunos zābakus, aizsākot nākamo ķīviņu, kas, apvienojumā ar ātrās sanitāru spīvo ecēšanos par virsstundām, nepārprotami skanēja līdz debešu debešiem. Man tas viss šķita nedaudz zemiski. ,

—   Trockistu cūka!

—    Un es par tiem vēl tikai pirms nedēļas atdevu deviņpadsmit mārciņas deviņdesmit piecus!

—    Ar šo darbu mums tak vispār nav nekādas mājas dzīves!

—    Pretīgais maoistu revizionist!

—    Es arī gribētu par savu algu atļauties tādus zābakus!

—    Arodbiedrības boss danco pēc tavas stabules, ko?

—   Viņiem bija jāizskatās “apdeldētiem un mitriem”, bet kādi, velns, viņi ir pataisīti tagad?

—    Nu, es vismaz nedancoju pēc priekšniecības stabules, tik daudz es tev varu pateikt…

—    Pāris lāses terpentīna, un būs kā jauni…

—    Zini, biedri, diez vai to, ko tu dari ar priekšniecību, var saukt par dancošanu…

—    Vai tu, bračiņ, mani nosauci par pakaļā līdēju?

Es manījos prom, murminādams: — Vai manu, vai manu vai, — un domādams par dialektisko materiālismu un Likuma Lieliskumu. Man izrādījās pilnīga taisnība: tik tiešām biju aizmirsis telefona būdiņā gandrīz pussvicstmaizi. Radās doma vēlreiz telefonēt Blučeram ar cerību šoreiz sazvanīt viņu pašu. Viņš itin nemaz nebija uzjautrināts. Vai es esot izkratījis viņam kabatas? Kāpēc ne? Vai tas puisietis esot miris? Kā — neesmu pārliecināts? Kāpēc es nestāvu viņam blakus, kā vanags vērodams katru katra kruķa kustību? Jau sāku justies kā Makbets 11 cēlienā, 2. ainā, kad viņa sieva saka: — Tu esi gļēvs. Dod dunčus!1 — bet tad būdiņas vai kioska durvis tika atrautas vaļā un seržants tūlīt pat vēlējās zināt, kam es te telefonēju.

—    Saldus murrāmurrā sapnīšus, manu mīļumiņo pūkmincīt, — es teicu klausulē, tad ar pašcieņu to noliku vietā, pagriezos pret traucētāju un savilku ledainu uzaču ietvaru. (Uzaču savilkšanā ar mani neviens nespēj sacensties; to man, pats personiski, iemācīja tēvs, kurš, ja vien viņš nebūtu tik augstprātīgs, varētu raukt uzacis Lielbritānijas izlasē.) Seržants nedaudz uzmeta kūkumu, visai līdzīgi tam, kā es pirmīt metu kūkumu, kad mani šaustīja Blučera ledus jumpravas balss. Kamēr viņš tā kūkumoja, es paspēju sev pajautāt, kādu spiedienu Blučers varētu izdarīt — un uz ko — un ko man tagad vajadzēja darīt — un kam būt.

Kad nepieciešamais, sasteigtais ceļojums uz morgu bija cauri, mēs visi ieviesāmies kruķu bodītē, ar kuru varēja lepoties šī grāfistes pilsētiņa — tās nosaukums man izkritis no prāta, taču es par to vienmēr domāšu kā par Hekmondvaiku —, kur man deva varenas tējas krūzes un iepazīstināja ar detektīvu inspektoru, kurš nepārprotami vai plīsa no prāta spējām un labi tēlota draudzīguma. Viņš man uzdeva tikai pašsaprotamākos un acīmredzamākos jautājumus un tad pieklājīgi

1 Latviski atdzejojusi Vizma Bclševica.

pavēstīja, ka man pasūtināta istaba tīrākajā no abām šā miesta pansijām un ka detektīvu seržants mani uz turieni aizvedīs. Ak, jā, un arī no rīta atnāks pakaļ, lai mēs varētu pulcēties morgā.

—    Viņš kaut kā nešķita dikti ieinteresēts, pareizi? — es nevērīgi uzvaicāju, kad seržants izsēdināja mani pie kaut kā tāda, ko man laikam nāksies saukt par viesnīcu.

—    Tad ta liela lieta — viens vecs klaidonis, — seržants atbildēja.

—   A, — es atsaucos.

Vakariņas, protams, “vairs nepasniedzam”, jo pulkstenis taču jau bija tīri vai astoņi, tomēr viena sarūgusi veča, pēc tam, kad biju viņu bagātīgi pakukuļojis, pagatavoja man bļodiņu zupas un kaut ko tādu, ko sauca “olsa iņķ”. Zupa nebija garšīga, taču viņa vismaz bija izbērusi to no paciņas un tikai tad aplējusi ar karstu ūdeni. Par “olsa iņķ” es nevēlētos izteikties.

Izlikties, ka gulēju labi, būtu ākstība.

Āreče, no rītiņa mēs^visi bijām klāt, tīri nomazgājušies, noskuvušies, pēc skūšanās losjonīgi aromatizējušies: jo lepni mūsu paradumi, jo rocības maciņā. (Patiesībā, detektīvkonstebla gadījumā krietni lepnāki; man policisti, kas staigā dārgos uzvalkos, iedveš nemieru.) Tīri vai kauns aplūkot šmucīgo līķi uz morga galda. Turēšana saldētavā nebija necik daudz mazinājusi viņa ķermeņa smārdu krāšņumu. Mute bija nievīgā pusvirā; zobu mutē nebija daudz — un nedaudzi no tiem spētu sastapties. Inspektors zobus apskatīja nesteidzoties.

—    Pat klaidonis, — es pikti bildu iz savas vainīgās sirds un iz kārtīgi dentrificētu ziloņkaula torņu starpām, — pat klaidonis būtu varējis papūlēties un dabūt sev klabekļus no Nācijas veselības. Nu vai zināt.

—   Tā ja, — inspektors noteica, atraudamies no maitasgabala mutes cauruma un pieceldamies kājās.

Glītā ierindā mēs iesoļojām kabinetā, kur uz steķu galda bija izliktas klaidoņa nožēlojamās drēbes un citi piederumi līdz ar šo personīgo

lietu aprakstu trīs eksemplāros, kā noteikumos paredzēts. Mūsu nāsīm uzbruka smacējošas drausmas no aerosola “gaisa atsvaidzinātājs” ar lavandas aromātu, un inspektors uzrēca uniformētajam tipāžam, kas šeit bija par saimnieku,.

—    Varbūt es gribēju to visu paostīt, — lūk, kādi bija viņa rēciena vārdi.

—   Atvainojiet, ser.

—     Kas nu kuru uzbudina… — nomurmināja detektīvkonstebls, kurš bija palicis pie durvīm. Inspektors tēloja, ka nav dzirdējis, — mūsu laikos labus kalpus nav viegli atrast, un vispār, viņš bija pamanījis iznīcinošo skatienu, kuru DK veltīja detektīvseržants: skatienu, kurš vēstīja, ka daži labi DK rīt atklās, ka viņiem uzgrūsts sīks, riebīgs papildu darbiņš.

Uz steķu galda izliktie priekšmeti nebija pārlieku jūtīgiem cilvēkiem piemērots skats. Apakšveļas jomā aizgājējs savu nostāju acīmredzot bija izteicis ar vārdiem “dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem”, kā arī, lieki piebilst, “augļojieties un vairojieties”. Šo intīmo apģērba gabalu bija vairāki slāņi, un pilsētiņas policijā, kā varēja noprast, nebija atradies neviens, kurš būtu ar mieru tos atdalīt citu no cita. Inspektors sakoda zobus un pie šī darba ķērās pats; viņš bija vīrs kā no dzelzs. Pēc tam viņš ņēma rokā sarakstu un pārlūkoja visas nožēlojamās, klaidonīgās personīgās lietas no līķa kabatām un somas. Viņš tās izpētīja ar tādu pašu piekasību, ar kādu prokurors varētu urbties cauri prezidenta Nik sona Ziemsvētku dāvanu sarakstam.

Tur bija sirmsena, vārdā nenosaucama draza, kas varbūt kādreiz ir bijusi ēdamais. Tur bija konservētu pupu bundža, kurai pensijas gados sānos bija izdurti divi caurumi, pa kuriem varēja ievērt stiepli; no iekšpuses apcepusies ar tējas garozu, no ārpuses ar sodrējiem. Tur bija košļājamās tabakas kluncis ar zobu goreljefu; kas bijis tēlnieks, cilvēks vai zvērs, to nebūtu viegli noteikt. Tur bija lēts, truls kabatas nazis ar celuloīda rokturi, no tiem nažiem, kurus ražo tādēļ, lai pārdotu.

Galvenokārt skolniekiem. Man prātā kaut kas iekņudējās. Tur bija ziepju gabals, izverkšķlts, ar netīrumiem piedzītām plaisām. Alvas kārbiņa, kurā glabājās ducis sērkociņu ar sarkanām galviņām un puscolla sveces. Krāsains fotouzņēmums no “vāverīšu” žurnāla — tā sauktā “bebra bilde”, daudz ņurcīta pa rokām un čamdīta ar pirkstiem. Sīpols, svīstoša siera garoza un mazliet atdzisušu ceptu kartupeļu, viss glīti iesaiņots kārbiņā ar folijas oderi, tādā, kādas nešanai prom izsniedz ķīniešu ēstuvēs. Nevīžīgi papīra vīstokļi, kuros atradās cukurs, tēja, sāls… ai, nu labi, jūs jau tāpat zināt. Varbūt arī nezināt; laimīgais!

A, pareizi, un tur bija tīra, glīta desmit mārciņu banknote.

Vispēdīgi inspektors bija pabeidzis šo nejēdzīgi sīkumaino kustamās mantas izpēti; viņš piecēlās, izšņauca degunu un suniski noskurinājās.

—    Nav klaidonis, — viņš sacīja. Itin neizteiksmīgā balsī: viņš nevienu nevainoja.

—    Nav? — es pēc brīža attapos pārjautāt.

—    Bet… — pēc gq,rāka brīža attapās seržants.

—    Ser! — spēra vaļā DK.

—    Skaties ar acīm, puis, — atmeta inspektors. — Fakti ir acīm redzami kā deguns tev ģīmī. — Degunu jomā DK bija apdāvināts dāsni un apklusa. Ar šo pašu brīdi es sāku inspektoru uztvert nopietni.

Parakstījis kvītis un visādus papīrus un atkratījies no padotajiem, viņš nolaupīja mani uz kruķu bodītes kafetēriju, kur pacienāja ar apburošu tēju un pašu labāko un kraukšķīgāko šķiņķa radziņu, kādā man savā mūžā gadījies iecirst zobus.

—    Un tātad, — es ierunājos, kad garoziņas ņammāšanas skaņas bija izskanējušas, — vai jūs galu galā man pateiksit vai ne?

—    Zobi un kāju nagi, — viņš mīklaini atbildēja.

—    Kā tā?

—    Jā, jā. Par to, ka jūs nepamanījāt, es jūs nevainoju, bet tiem tur stulbiķiem it kā taču ir mācīts skatīties ar acīm.

Es turēju muti. Arī man sensenos laikos kas tāds bija mācīts, taču no tā, ka atklāšu viņam savu dzīvesstāstu, man nekāda labuma nebūs, un visviens, es cerēju dabūt dzirdēt viņa ieskatus kā nevainīgs, nejaušs aculiecinieks, jo nav dzīvē nekā vērtīgāka un pamācošāka par klausīšanos cilvēkā, kurš patiešām labi dara savu darbu. Šis inspektors savu darbu darīja ļoti labi.

—    Pirmkārt, — viņš runāja, nolaizīdams no lietpratīga īkšķa sinepju pēdas, — kad jūs Anglijā pēdējo reizi esat redzējis īstenu veco laiku klaidoni, tādu, kas klīst kājām?

—   Opā, hm, kad es par to sāku domāt, tad sasodīti sen. Kādreiz tak viņi piederējās pie ainavas, vai ne, bet es nevarētu teikt, ka pēdējā laikā…

—    Nuka. Es teicu “klīst kājām”, lai būtu skaidrs, ka runa nav par tādiem čigāniem un šitādiem čigāniem. Šaubos, vai šajos laikos uz Anglijas ceļiem izdotos atrast sešus īstus klaidoņus, un tā tas ir kopš, tā, tā, aptuveni 1960. gada. Visas naktspatversmes ir slēgtas, gan maksas, gan bezmaksas, un visi Routona nami1 tiek pārtaisīti par Ienesīgām Viesnīcām. Kā runā, pa Mežonīgo Velsu vēl klimstot daži veci buki, bet tas tad arī viss.

Otra lieta ir tāda, ka īstajiem, kārtīgajiem klaidoņiem bija katram sava apgaita, apmēram divi simti jūdžu, tādēļ aptuveni reizi vasarā un trīs reizes ziemā viņi izgāja cauri jebkurai “kalnmui-jsai”. Pat tie tur tukšpauri, kuri dēvējas par detektīviem, spētu pazīt klaidonīgus džentlmeņus, ja tādi pastāvīgi ietu cauri viņu muižai.

—    Denaturāta patērētājs? — es apvaicājos.

—    Nē. Nevienas pašas pazīmes. Un denaturāta patērētājiem staigāšanai vispār nav spēka. Turklāt viņiem parasti aiz muguras, pie krustiem, ir pielīmēta plakana pudelīte ar to draņķību — gadījumam, ja

1 Routona nami (Rmvton Hnuses) — 6 kopmītnes, kuras Londonā uzcēla un ierīkoja filantrops lords Routons (1838—1903), vēlēdamies, lai strādājošiem vīriešiem būtu kārtīgs jumts virs galvas.

viņus saņem ciet. Un viņi neēd. Mūsu kundziņam patika ēst — ja vien to var saukt par ēdienu.

—    Tātad?

—   Tātad, otrkārt, — viņš turpināja, pētīdams rādītājpirkstu, vai pie tā nav aizķērusies vēl kāda sinepju palieka, — jūs gluži pamatoti nesapratāt, kāpēc viņš par Nācijas veselības fonda naudu nav pagādājis sev kārtīgu grauzckļu komplektu. Patiesībā, kā pēc viena skatiena uz viņa smaganām un acuzobiem uzreiz būtu sapratis jebkurš īsts policists, viņam agrāk ir piederējis vērtīgs tiltiņu komplekts — nepavisam ne tāds, kādus piegādā jūsu Nācijas veselība —, un viņš no tiem atvadījies tikai pirms dažiem mēnešiem. Puslīdz ap to pašu laiku, kad viņš pēdējo reizi mazgājās.

—    Un treškārt? — es vedināju viņu turpināt.

—   Treškārt, — viņš paziņoja, paceldams vidējo pirkstu žestā, kas Itālijā tiktu uzskatīts par prastu, — treškārt, nav šķēru.

—    Nav šķēru, — es gudrā balsī atkārtoju.

—    Nav šķēru, fvjan pa jaunības laikiem ir nācies izpurināt pulka grāvī atrastu klaidoņu mantības. Daži nēsāja līdzi bildi ar to skuķeni, kuras dēj viņi bija uz lielceļa, dažiem bija rožukronis, dažam labam maisiņš ar zelta sovriniem, un vēl man atmiņā iespiedies viens, kuram bija Jaunā derība grieķiski. Taču viena lieta bija viņiem visiem: kārtīgas, izturīgas šķēres. Tāds, kas nevar apgriezt kāju nagus, uz lielceļa tālu netiek. Klaidoņa kāju nagi ir viņa dienišķā maize, ja tā varētu sacīt. Mūsu kundziņam tak nebija pat kārtīga, asa naža! Nē, viņš nebija nekāds klaidonis, ne, ne.

Es izdvesu skaņas, kurām bija jāpauž mana apbrīna, aptuveni tādas pašas kā sendienās, kad ģeometrijas skolotājs uzvaroši paziņoja: — Ko arī vajadzēja pierādīt.

—    Es varētu jums atzīties, — viņš turpināja, — savā nožēlā, ka par to, ka viņš nav klaidonis, pateicu seržanta un DK klātbūtnē. Taču par jums, ser, es zinu, — pie “sera” es mazdrusciņ salēcos, — ka varu

paļauties — jūs nepļāpāsit lieku, jo ir gluži skaidrs, ka nedz es, nedz jūs nevēlamies, lai tādi stulbiķi sāktu prātot, kāpēc kāds sadomājis tēlot klaidoni tieši šajā grāfistes nostūrī. — Tuvodamies šī teikuma beigām, viņš uzmeta man diezgan asu skatienu; es cītīgi pūlējos izlikties neizdibināms, cerēdams radīt iespaidu, ka man visnotaļ labi zināms, kāpēc “tieši šajā grāfistes nostūrī”, un varbūt man kreisajā zābakā ir paslēpta visnotaļ īpaša apliecība ar mandātu, kas ir tik varens, ka parastiem lauku kruķiem tādu nemaz nevar rādīt.

—   Jocīgi, ka viņam bija tas jaunais, smukais desmitnieks, — inspektors skaļi prātoja. — Izskatījās gluži kā svaigi drukāts, vai ne, ko?

-Jā.

—    Pat nebija salocīts, ko?

—    Nē.

—    Kāds īsti bija tas numurs, vai jūs gadījumā neievērojāt?

—    Jā, — es izklaidīgi — idiotiski — atbildēju, — vai nebija JZ9833672?

—   A, pareizi, akurāt. Nuka, jocīgi.

—    Un kas te būtu “jocīgs”? — es noprasīju. — Jocīgi, ka es atceros? Man ir eidētiska atmiņa, skaitļi tajā paši iespiežas, es tur neko nevaru darīt. Tāds esmu piedzimis. — Viņš nepapūlējās šo manu apgalvojumu pārbaudīt — savu darbu viņš pieprata labi, viņš zināja, ka meloju.

—    Nē, — viņš teica, — jocīgi ir tas, ka šī naudiņa ir no tās pašas sērijas, no kuras ir liela partija pavisam īstu desmitnieku, kas •— kā domā puiši no Londonas — Anglijā uzradušies pirms nepilna mēneša. No Singapūras vai kaut kāda tamlīdzīga tāla kakta. Piekrītiet taču, tas ir smieklīgi.

—    Bez sava gala, — es atbildēju.

—    jā, nu, tad visu labu, ser, mēs tik tiešām vairs nevaram jūs aizturēt.

—    Kā — bet ja es varu vēl kaut kā būt noderīgs…

—    Nē, ser, cs gribēju teikt, ka mēs diemžēl nevaram jūs aizturēt. īslaicīgi apcietināt, kā mēdz sacīt. Piemēram, uz pāris dienām iemest jūs Klusajā Istabā un pēc tam pielikt divus trīs puišus, lai viņi jūs ieklapē tik ilgi, kamēr jūs pastāstītu, kas par podiem te tiek gāzti. Būtu bijis mīlīgi, — viņš domīgi noteica. — Interesanti, vai zināt. Mēs, pogainie, esam ziņkārīga slaka, jūs saprotat? — Ap šo brīdi es, iespējams, mazliet norīstījos.

—     Taču jums, ser, kā rādās, ir ļoti pamatīgi draugi, tādēļ es no jums tikai draudzīgi atvados. Šimbrīžam. —Viņš sirsnīgi paspieda man roku.

Arā, mani gaidot, stāvēja viena no tām glītajām, melnajām mašīnām, kuras var atļauties tikai policija. Šoferis uniformā atvēra manā priekšā durvis. — Uz kurieni aizvest, ser? — viņš jautāja klaji uniformētā balsī.

—     Hm, — cs atsaucos, — vispār man pašam ir mašīna, kuru es puslīdz atstāju turpat netālu no ceļa, tā, tūlīt pateikšu, apmēram divdesmit jūdžu no šejienes; tas būtu…

—    Mēs zinām, kur atrodas jūsu automobilis, ser, — viņš sacīja.

15

Mortekajs zaudē ticību laulībai, pro tem tiek uzņemts garīdznieku kārtā un redz zobārstu, kurš ir pārbijies vairāk par zobārsta klientu

Bet zelta naudas šķinda palīdz Goda sāpes remdināt.

Locksley Hall

Kad jūsu virtuves izlietne ir aizdambējusies un jāsauc meistars, jo gan izlietne, gan kalpone draudīgi burkšķ, viņš — tas ir, izsauktais meistars — atskrūvē to štuķi, kas atrodas apakš tā saucamā sifona, un nogulu pikuci, ko ir no turienes izpestījis, ar uzvaras prieku rāda jums tieši tādā pašā lepnumā kā jauna māte to ļaunprātīgo saspaidīto tomātu, kuru viņa uzdod par savu bērnu. Šis prāvais, speķainais riebeklības kluncis (es tagad, pats par sevi saprotams, runāju par izlietnes aizdambējumu, nevis par misēkli ģimenes plānošanā^ tuvāk aplūkojot, izrādās sauja pamatīgi sapītu dārzeņu mizu, kaunuma matu un vārdā nenosaucamas pelēkas, taukainas vielas.

Tas, ko es te tagad cenšos aprakstīt, ir novājinātu Mortekaja smadzeņu stāvoklis pēc to — pēc manas — atgriešanās Pedagoģiskajā Koledžā jeb Komandpostenī, jeb velnszinkātosauc.

—    A, Mortekajs, — īdzīgi norūca Komandante.

—    Cārlij, dārgumiņ! — izsaucās Johanna.

—    Iedzert? — ieslīgdams atzveltnī, nomurmināju es.

—    Iedzert! — nedomādama nokomandēja Johanna. Komandante lēkšiem piejoza pie dzērienu skapīša un ielēja man viskiju ar pārsteidzošu

mudīgumu un pārlieku lielu zeltera daudzumu. Pārsteidzošo naidīgumu es ievietoju tajā sava prāta kastītē, kurā kataloģizēju lietas, par kurām padomāt, kad būšu spēcīgāks. Savukārt viskiju un zelt. ievietoju Mortckaja organisma konfidenciālākajā sastāvdaļā un pieprasīju vēl.

—    Tātad tu viņu atradi, Cārlij, dārgumiņ?

—   Jā. — Manās smadzenēs saknosījās kāda doma. — Kā tu zini? — (Es, vai tu re, biju telefonējis tikai pulkvedim Blučeram un nevienam citam.)

—   Vienkārši uzminēju, dārgumiņ. Un tu taču nebūtu atgriezies tik ātri, ja vēl aizvien viņu meklētu.

Glumi, es ar rūgtumu nodomāju. Glumi,glumi. Kad esmu noklausījies to, ko saka sievietes, es bieži ar rūgtumu domāju tādus vārdus kā “glumi, glumi?', gan jau tāds neesmu vienīgais.

—    Un kā tev klājas, Cārlij? Cerams, tas nebija kaut kas drausmīgs?

—    Nepavisam, — es ar rūgtumu atbildēju. — Brīnum uzmundrinoši. Gluži kā nedēļa pie jūras. Rosinoši. Spirdzinoši. — Vēl mazliet paskaloju rīkli.

—     Pastāsti mums visu, kā bija, esi tik labiņš, — viņa nomurrāja, kad gārguļošana bija apklususi. Es pastāstīju gandrīz visu, kā bija. No A līdz, nu, teiksim, W — izlaižot X, saproties.

—     Un tās jaukās, svaigās desmit mārciņu banknotes numuru tu, Cārlij, protams, pierakstīji?

—    Kā gan citādi, — es atbildēju. Man pievērsās divi panikā sastinguši skatieni.

—   Gan vienīgi, — klīrīgi turpināju, — uz savas atmiņas galdiņiem. — Tika izelpotas divas porcijas panikā sastingušas sieviešu elpas. Es savilku vienu uzaci no tās pasugas, kuru mana māte mēdza savilkt, kad draudzes mācītāji rīta dievkalpojumā sludināja apšaubāmu mācību. Viņas nogaidoši blenza uz mani, bet es izlikos piepūlējam atmiņu; tad Komandante saprata mājienu un no jauna piepildīja manu glāzi. Piegādāju viņām banknotes numuru gluži kā iesaiņotu un apsietu ar

bantīti. Viņas pierakstīja, tad Komandante piegāja pie sava rakstāmgalda un, pamuļķojusies ar bezjēdzīgām slepenām atvilktnēm (paklau, rakstāmgaldā nemaz nav tik daudz vietu, no kurām var uzglūnēt slepena atvilktne — pajautājiet kuram katram senlietu tirgotājam), izcēla dienasgaismā plānu grāmatiņu. Viņas salīdzināja manis atvesto numuru ar blēņām plānajā grāmatiņā un izskatījās piktas, sadrūmušas un noraizējušās, tieši tādā secībā, līdz es vairs neizturēju un piecēlos kājās. Slepenā dienesta spēlītes ir garlaicīgas pat tad, kad tās spēlē vīrieši.

—    Gulēt, — es paziņoju. — Piekusis, saproties. Jāliekas pagulēt.

—    Nē, Cārlij, dārgumiņ.

—    Ē?

—    Es gribēju teikt, ka tev jādodas uz Ķīnu, nevis pagulēt. — Tādas aplamības es pat nemēģināju saprast. — Muļķības! — vīrišķīgi iebrēcos, noķerdams savos tīklos viskija karafi un izbrāzdamies no kabineta. Tālu es neaizbrāzos, tāpēc ka Johanna atsauca mani atpakaļ pavēlnieciskā balsī, kas jaunai sievai galīgi nebija piemērota.

—    Tev Ķīnā patiks, Gārlij.

—    O, nē, pie joda, nepatiks vis, viņi tikai paskatīsies uz mani vien un uzreiz nosūtīs uz politisku pāraudzināšanu kaut kādā Huņanas kopsaimniecībā. Es zinu.

—   Vai, nē, dārgumiņ, es nemaz nerunāju par Sarkano Ķīnu — vismaz ne šoreiz —, bet drīzāk jau par Makao. Tur ir neatkarība vai Portugāle, vai kaut kas tamlīdzīgs — gan jau tas viss nozīmē vienu un to pašu. Liels spēļu biznesa centrs, tev tur ļoti patiks.

—    Nē, — es stingri atbildēju.

—    Lidosi pirmajā klasē ar “džambo”. Un bāru.

—    Nē, — es atbildēju, taču viņa redzēja, ka mani pārņem vājums.

—   Apartamenti vislabākajā viesnīcā un finansiālie resursi kāršu spēlei. Teiksim, kāds tūkstotis.

—    Mārciņu vai dolāru?

—    Mārciņu.

—   Ak, labi jau, labi. Bet vispirms es iešu gulēt.

—    Okei. Vispār pat smukiņi.

—     Diemžēl nevarēšu tevi uzaicināt dalīt ar mani laulības gultu, — stīvi piebildu, — mana lažiņa ir aptuveni divas pēdas un sešas collas plata, un istabā ir tik daudz elektronisku “blakšu”, ka varētu sākties epidēmija.

—    Jā, — viņa neizprotami atbildēja.

Kad iznācu no dušas, rosīgi dvieļodams Mortekaja punci, Johanna atradās augšminētajā 2'b" lažiņā.

—    Es liku tās blaktis izslēgt, Cārlij.

—    O, jē? — es amerikāniski atsaucos.

—   Jē. Zini, šitas būcenis tā kā piederētu man. — Man kļuva nelāgi.

—    Nē, es nezināju, — cemmīgi atbildēju, — un tajā gultā diviem tik un tā nepietiek vietas.

—    Uz ko saderam, džekiņr

Vietas pietika. Un es to saku pavisam godīgi.

—   Vispār, es tā tipināju, ka laikam būtu vērts paņemt līdzi Džoku, — teicu pēc kāda laiciņa, kad bija pārtraukums atspirdzinājumiem. — Trīs acis tomēr ir labāk nekā divas, ko?

—    Nē, Cārlij. Viņš ir pārāk uzkrītošs, ļaudis viņu atcerēsies, atšķirībā no tevis — tu esi tāds nemanāms, zini, tu bezmaz saplūsti ar fonu.

—    Nē, es to nezināju, — stīvi atbildēju, jo šāda veida piezīmes nav patīkami uzklausīt.

—    Un vienalga, dārgumiņ, viņš taču ir ksenofobs — viņš droši vien kaustītu visus pēc kārtas un piesaistītu uzmanību.

—    Ai, labi jau, labi, — es atmetu. — Nu ko, atkal pie arkla, — vēl piemetināju, bet ne jau skaļi, pats par sevi saprotams.

No rīta Johanna aizveda mani uz Londonu. Mašīnu viņa vadīja brīnišķīgi, taču es itin daudzas reizes pielietoju pasažiera bremzes; patiesībā šis brauciens man bija viena nebeidzama saraušanās čokurā.

Galu galā mēs sveiki un veseli ieviesāmies Aperbrūkstritā, pasta indekss VV1, pirms tam uz īsu bridi piestājuši pie viena no tiem iestādījumiem, kuros jums liek pagaidīt un uztaisa pases fotogrāfiju.

—    Bet man jau ir paje, — es iebildu.

—    Labi, dārgumiņ, es tikai domāju, ka tev patiktos pavisam jauna un smuka.

Dzīvoklī viņa noturēja vairākas piesardzīgas telefona sarunas ar dažnedažādiem ļaudīm; iznākums bija tāds, ka pievakarē biju kļuvis par lepnu pirmās klases biļetes īpašnieku uz “Boingu 747” un iemantojis Vatikāna pilsoņa pasi līdz ar visām nepieciešamajām vīzām, izsniegtu t. Tomasam Rozentālam, SJ; nodarbošanās: Kūrijas sekretārs. Man nešķita, ka tas ir smieklīgi, un es tā arī pateicu, visai saīdzis.

—    Dārgumiņ, — viņa atsacīja, — es taču saprotu, ka tu savā vecumā nevari būt tikai tāds pliekans tēvs vien, bet, ja mēs būtu tevi pataisījuši par Monsignore vai bīsk., vai kaut ko tamlīdzīgu, tad aviosabiedrības personāls tevi aptekātu, un tas taču nebūtu droši! Bet klau, es sūtīšu to tavu pasi atpakaļ un likšu, lai viņi tevi paaugstina par kanoniķi, labi? Vai ar Canon, tev pietiks?

—    Ai, Johanna, liecies mierā; es nemaz neesmu apvainojies. Neba Baznīca būs pirmā karjera, kuru savā dzīvē esmu nomuļļājis. Un vispār, es nebūt neesmu pārliecināts, vai viņiem tur, Romā, ir kanoniķi, un monsinjoriem, man liekas, ir jāvalkā sarkanbrūnas bikšeles.

—   A, labi. Es jau zināju, ka tev nebūs iebildumu kļūt par vienkāršu tē. Tev piemīt tik brīnišķīga pieticība… — Es noraidīdams paslēju roku.

—     Man, saprotams, vajadzēs dažas rožukroņa pērļu virtenes un pāris breviāru — tu droši vien būsi par to padomājusi.

—    Cārlij, dārgumiņ, vai tu piemirsi? Tev būs jātēlo jezuīts. Viņi ar tādām blēņām neaizraujas.

—    Pareizi, kur 11u; es nu gan esmu ļēpausis.

*

Man nav nekas pretī atzīties, ka lidojums man gāja pie sirds; pirmajā klasē biju vienīgais pasažieris, un stjuarte bija ļoti pakalpīga. Ārkārtīgi pakalpīga. Sāku saprast, kāpēc Johanna vakarnakt bija gar mani tā nopūlējusies, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. (Ja nesaprotat, apsveicu: jūsu domas ir spodras.)

Mana viesnīca bija tāda luxe, ka biju pārsteigts: teikt, ka tur tika nodrošināts tout confort moierne, būtu nejauka šaursirdība. Nebija gluži kā toreiz Bangkokā, kur ik vakaru vajadzēja izpurināt palagus, lai gul tasveļa nebūtu pilna ar zeltainiem meitentiņiem, lai gan arī šīs pārvaldnieki nenoliedzami centās, cik jaudāja. Taču jūs jau par tādām lietām negribat dzirdēt, pareizi?

No rīta es izlēcu no gultas ar līksmu saucienu un nekavējoties ielēcu atpakaļ ar kunkstienu. Nekad neesmu bijis spēka zars, pat zēna gados, un tajā rītā jutos tik novājināts ij miesā, ij garā, ka neesmu pārliecināts, vai būtu spējis ar cepuri trāpīt pa zemi. Nekādā ziņā nebiju tādā formā, lai ar Baigiem Aziātiem spēlētu Slepenajos Aģentos. Organisma desiņ hronizācija un citi faktori turēja mani aiz rīkles, un citus orgānus es pat nepieminēšu; spēkus krāju, iesākumā ieturēdams vienas gardas brokastis un pēc tam, divas stundas atvēlējis gremošanas snaudienam, vēl otras tādas pašas, pa virsu uzdzerot barojošas glāzes ar brendiju un zelteri, ko šādās viesnīcās var uzburt bez stāvu apkalpotāju palīdzības: vajag tikai nospiest attiecīgo pimpuli uz “Atspirdzinājumu pults”, kas krustām un šķērsām izskatās pēc miniatūrām kino ērģelēm.

Ap pusdienlaiku jutos spējīgs drebelīgi novilkties lejā uz restorānu un pienācīgi papildināt spēkus; ieēdu kaut ko zaļu, kraukšķīgu un garšīgu, tātad, nepārprotami, nāru kaunuma matus, lai gan viesmīlis apgalvoja, ka tās esot ceptas jūraszāles. Pēc tam nāca tādā kā ievārījumā izvārītas pīles strēmelītes, gards lipeklis no kaut kādas neiespējamas zivs peldpūšļiem, eļļas peldē vārīti klimpām līdzīgi kami, katrā iekšā prāva un sulīga garnele, un tā tālāk, un tā joprojām; viņu izdomai nebija robežu.

Bija arī kaut kas dzerams; viņi teica, ka šis dzēriens esot dzīts no rīsiem. Tam piemita maldinoši nevainīgā garša, kuras dēļ manos universitātes laikos Pimma Pirmais numurs bija tik parocīga dzira meiteņu pavedināšanai. Pateicīgs, smaidīdams visiem un ikvienam, virzījos uz savas istabas pusi. Biju tajā patīkamajā vēl-ne-gluži dzēruma stadijā, kad cilvēks priecīgs dāļā pārāk lielas dzeramnaudas, un pakalpiņu, kuriem tādas iedāļāt, man apkārt netrūka. Es pat iespiedu valūtas žūksni saujā, kas izrādījās kāda amerikāņu viesa sauja; viņš teica: — Okei, tēvs, ko ta gribas? — Aptvēris kļūdu un atcerējies par savām klerikālajām maskēšanās parpalām, gaisīgi pavēcināju rociņu un teicu, lai viņš manā vārdā spēlē, uz ko viņam gribas: tas viss aizies nabagiem. Pēc tam atradu savu istabu, nogāzu Mortekaja rāceni uz spilvena un papildināju ārstniecības kūri ar dažām stundām bez sapņiem.

Pievakarē kūre bija pabeigta, un es jutos gana stiprs, lai spētu atvērt aizzīmogoto aploksni ar norādījumiem, kuru Johanna man bija izsniegusi Hītrovas lidostā.

“Ni Man Hei,” tur bija rakstīts. “Zobārsts un ortodonts.” Tas nepārprotami bija bezgaumīgs joks, tomēr es nolēmu pameklēt viņu telefonu grāmatā (arī tad, ja jūs zināt, ka ķīnieši savus uzvārdus liek tur, kur mēs liekam vārdus, ķīniešu telefonu grāmata ir dzīvas šausmas) un atradu. Spalga un uzbudināta balss atzinās, ka esot dakteris Ni. Es pārvarēju kārdinājumu teikt viņam: — Hei! — un lā vietā apgalvoju, ka esmu zobupastas tirgotājs — jo tā man bija likts teikt. Viņš uz to teica, ka es varot ierasties, kolīdz gribot, patiesībā viņš lika noprast, ka man jānāk labi drīz. Jā, jā, rabi drīz, rudzu. Es domīgs noliku klausuli. Tā romiešu apkakle jau sen spīdzināja manu kaklu, un es, atcerējies, ka reti esmu redzējis zobupastas tirgotāju talārā, pārģērbos vieglā, neuzkrītošā iedeguša mandarīna krāsas uzvalciņā, ko tas puisietis Rue de Rivoli man uzdiedza tajos laikos, kad par 300 sterliņu mārciņām vēl varēja nopirkt uzvalku ikdienas gaitām.

Adrese, man par pārsteigumu, nebūt nebija “Tūkstots beisbolbumbu ielā zem zīmes “Pcndelīgais Pups””, kā dzied tajā vecajā balādē, bet

Koulunā, Netanstrītā, kas izrādījās garlaicīga, kaut kas līdzīgs cienījamam bulvārim vai Vigmorstrītai Londonā, pasta indekss VV1. (Es tiešām nezinu, kas bija misters Neitens un kāpēc viņš vēlējās, lai viņa vārdā nosauc šādu ielu; jebšu patiesībā es neko nezinu par misteru Vimpolu, nē, nē, un pat ne par Vigmoru, toties par Hārliju gan šo to varētu pastāstīt.)1

Taksometra šoferis runāja amerikāniski ar labi izteiktu ķīniešu akcentu. Viņš bija arī lepns humora izjūtas turētājs: laikam bija parakstījies uz Bastera Kītona neklātienes kursiem. Kad es viņam liku stūrēt uz Neitanroudu, Lankastera nami numur 18, tas viss Koulunā, viņš pārliecās pār sēdekli un apskatīja mani — apnicīgi, neizdibināmi.

—    Es, bračiņ, nevarēs tevi tur aizvest.

—    Ak tā? Un kālab tad 11c, lūdzami?

—  Var tevi aizvest uz Neitanroudu, Rankasternami, bet uz numur 18 ni-ni.

—    Kāpēc? — es noprasīju, šoreiz ar trīsām balsī.

—    Numur 18 ir tješā stāvā, taksis riftā nerien iekšā.

—    Ha-ha, — stīvi atteicu, — taču es redzu, ka jūsu skaitītājs griežas; smejietics savā brīvajā laikā, vai izdarīgi vediet mani uz Neitanroudu, Lankastera namiem.

—    Tu — poricists?

—    Nekādā ziņā. Es, sagadīšanās pēc, esmu zobupastas tirgotājs, ja jums tā gribas zināt.

Viņš nogrozīja galvu — ar cieņu, it kā es būtu pateicis kaut ko varenu vai, iespējams, smieklīgu. Prasmīgi un svētlaimīgā klusumāaizveda mani uz Lankastera namiem. Galapunktā es viņam izsniedzu precīzi par 2 '/2% mazāku dzeramnaudu — ne tik mazu, lai sāktos

1 Vimpolstrita, Vigmorstrīta, Hārlijstrīta Londonā; šīm trim ielām kopīgs ir tas, ka tajās kopš 19. gs. atrodas daudz diskrētu ārtu privātpraksu un vairākas slimnīcas, Vimpolstrītas pirmajā numurā — arī Karaliskā Ārstu biedrība.

skandāls, taču pietiekami mazu, lai viņam būtu skaidrs, ka taksometru šoferiem nav ieteicams jokoties ar sāhibiem.

Numurs 18 tik tiešām atradās Lankastera namu trešajā stāvā, un uz Dr. Ni durvīm bija skaidri un gaiši rakstīts: ZVANĪT UN IET IEKŠĀ. Es zvanīju, taču iet iekšā nespēju, jo durvis bija aizslēgtas. Dzirdēdams iekšā trokšņus, es ērcīgi pieklaudzināju pie matētā stikla, pēc tam pieklaudzināju skaļāk un vēl skaļāk un izkliedzu dažādus vārdus, piemēram: — Īli! — Pēkšņi durvis atvērās, un pa tām pastiepās prāva iedeguma krāsas roka, tā sagrāba mana vieglā Parīzes uzvalka krūtežu un, ierāvusi mani iekšā, novietoja uz neērta atzveltņa. Iedeguma krāsas rokas pastiepējs otrā iedeguma krāsas rokā turēja prāvu, prastu Stečkina automātisko pistoli, kuru viņš vicināja — tas laikam bija domāts brīdinoši. Es acumirklī uzminēju viņa vēlmes, jo stečkins nepavisam nav šaujamais, kas tiek nēsāts dāmu somiņās, tādēļ sēdēju savā jaukajā krēsliņā klusi kā pelīte.

Zobārsta operāciju krēslā atradās pacients, kuru aprūpēja divi zobārsti. Pirmajā brīdī man šķita savādi, ka zobārsti bija tumšzilos lietusmēteļos, akurāt tāpat kā tas puisietis ar stečkinu, turpretī pacients bija baltā zobārsta uzsvārcī. (Piedošanu, zobārsta baltajā uzsvārcī.) Sāku sliekties uz domu, ka patiesībā šis pacients bija dakteris Ni un zobārsti bija galīgi nejēgas zobārstniecībā, jo sevišķi tad, kad ievēroju, ka viņi to apstrādā ar urbi, kaut arī viņš neparko never vaļā muti. Kad dakteris Ni — jo tas nepārprotami bija viņš — paģība trešo vai ceturto reizi, uzbrucējiem neizdevās vest viņu pie samaņas. Caur sakostajiem zobiem viņš nebija izrunājis ne vārda, laiku pa laikam gan mazliet spiedzis caur degunu. Atceros, ka toreiz nodomāju — misters Ho tiktu galā daudz labāk un ķēpa būtu daudz mazāka.

Puisieši zilajos lietusmēteļos sanāca kopā un brīdi paprēkšķināja savā starpā, tad pievērsās man.

—    Kas tu? — viens no viņiem noprasīja. Es žēlīgi uzplāju ar roku pa žokli un attēloju zobu sāpju cietēja mokas. Tas cilvēks atrāva manu

roku nost no žokļa un iekrāva tam ar savas smagās pistoles sānu. Pēc tam viņš pacēla mani no grīdas un nosēdināja atpakaļ krēslā.

—    Zobs vairs tā nesāp? — Es sparīgi māju ar galvu. — Varbūt tu atkal pazīst mums sejas? — Vairs nebija vajadzības tēlot mokas.

—   Vai dieviņ, nē; jūs, puiši, man visi izskatāties vienādi… tas ir, nē, man galīgi nav atmiņas uz skaitļiem, tas ir, uz sejām vai…

Viņš pārlika lielo pistoli labajā rokā un vēlreiz man iezvēla. Tagad man tiešām bija vajadzīgs zobārsts. Īstenībā es no tā sitiena samaņu nezaudēju, taču tīri no praktiskās puses nolēmu to pazaudēt. Ļāvu, lai mana galva ļengani nokaras. Vairāk viņš man nesita.

Acīm pusvirus skatījos, kā trīs lietusmēteļainie novelk nesamanīgajam dakterim Ni drēbes. Salīdzinājumā ar caurmēru viņš bija labi barots zobārsts. Viens no ncjauceņiem izņēma kaut ko no mēteļa kabatas un papes paciņu pārmeta pār plecu. Tā nokrita man pie kājām: ražojuma nosaukums bija “Bullslips” — viena no tām jaunajām, šaušalīgajām ciānakrila līmēm, kurām nav izgudrots šķīdinātājs. Ja jums tāda gadās uz pirkstiem, neaiztieciet, būs jābrauc uz slimnīcu un jāgriež. Viens no trijotnes izsmērēja to pa zobārsta krēslu un uzsēdināja virsū kailo dakteri Ni ar plati ieplestām kājām. Pēc tam viņi vēl visādi padraiskojās ar to zieķi, bet jūs par to negribēsit lasīt un es labprāt aizmirsīšu. Patiesību sakot, te nu es pa īstam paģību. Novēlojies šoks, kaut kas tādā garā.

Atguvis samaņu, atklāju, ka man mute ir pilna ar cietu, oļainu drazu, un izspļāvu to saujā. Jā, kā tad, plombas, kas gan cits.

Trīs lietusmēteļu valkātāji bija prom, tādēļ es tenterēju uz turieni, kur sēdēja dakteris Ni. Viņa acis bija puslīdz vaļā.

—   Policiju? — es vaicāju. Viņš nedeva nekādu zīmi. — Klausieties, — es viņam teicu, — jums vajadzēs ātro palīdzību, un viņi tāpat izsauks policiju; liksies savādi, ja mēs nebūsim viņus izsaukuši uzreiz.

Viņš lēni un uzmanīgi palocīja galvu, it kā tikai tagad atskārtis, ka ir ļoti vecs cilvēks. Patiesībā viņam nebija daudz pāri četrdesmit — vai vismaz tik viņam bija no rīta. Arī es jutos novecojis.

—     Pirmkārt, — sacīju (diez cik labi es maniem zobiem nodarīto bojājumu dēļ nevarēju parunāt; viņš nespēja parunāt nemaz, jūs pats izdomāsit visus tos iemeslus), — pirmkārt, kas man no jums jāpaņem un jāaizved prom? — Viņa galva lēni pagriezās un skatiens pieķērās pie sienas turpat blakus durvīm. Es piegāju pie šīs sienas. —Tas? —jautāju, rādīdams uz diezgan draņķīgu gleznojuma tīstokli. Viņš pakratīja galvu. Es pēc kārtas rādīju uz vairākiem ielogotiem diplomiem, kuru uzdevums bija nomierināt klientu, iegalvojot, ka Ni Man Hei saprāta robežās atļauts raut zobus. Viņš tikai kratīja galvu un mēmi raudzījās uz to sienu. Nekā cita pie sienas nebija, varbūt vēl tikai mušu kakas un vulgāra zobu pastas reklāma, kuras galvenais varonis bija vismaz pēdu garš misters Zobupastas Tūbis ar rokām un kājām, bet viņam apkārt aptuveni vesels bars minētā kopšanas līdzekļa tūbiņu. Tas ir, šādas tūbiņas tam apkārt atradās kādreiz, tagad tās bija izsvaidītas pa grīdu, atsprāgušas vaļā un nejauceņu izspaidītas. Es noplēsu no sienas pašu misteru Z. Tūbi. Viņš bija pilns ar smalku, baltu pulveri.

Man nav ne mazākā priekšstata, kā būtu jāgaršo heroīnam un kokaīnam, tādēļ es nebakstīju ar pirkstu un nelaizīju, kā to dara televīzijā, ja jūs tik vēlu vēl esat nomodā, tomēr man īsti nebija šaubu, ka šis nav bēbīšu pūderis.

Galvas rēķinos nekad neesmu bijis spožākais skolniek** tomēr žigla un šaušalaina aplēse vedināja domāt, ka esmu kļuvis par lepnu, lai arī kautrīgu īpašnieku nedaudz vairāk nekā kilogramam ārkārtīgi nelegāla balta pulvera. Aptuveni astoņdesmit tūkstoši mārciņu Amsterdamā. Bet, galvenais, aptuveni piecdesmit gadu ķurķī. Nevaru apgalvot, ka biju loti gandarīts; astoņdesmit tūkstoši mārciņu manai sirdij ir tikpat mīļi kā jebkuram — jo es neesmu tik augstprātīgs tips kā mans brālis —, taču man tiešām labāk patīk, ja tie man ir klusītēm nomesti rāmā Union des Banques Suisses, nevis jānēsā apkārt neiespējamā, ar cietumsodiem pilnā zobupastas tūbā.

Dakteris Ni sāka izdvest trauksmainas skaņas. Žēlsirdīgs cilvēks esmu bijis vienmēr, tomēr šī bija pirmā reize manā mūžā, kad šņaucu

degunu ķīniešu zobārstam. Viņš, saprotams, nespēja elpot caur muti. Pēc tam telefoniski izsaucu ātro palīdzību un policistus un laidos lapās, jo arvien cenšos palikt dzīvs.

Atgriezies viesnīcā, telefonēju Johannai — vai jūs zinājāt, ka Londonas numuru Ķīnā var uzgriezti — un piesardzīgi pastāstīju, ka viņas zobainajam draugam neklājas pārlieku labi un arī viņas vīram ir gadījies pieredzēt labākus laikus. Viņa man lika sadabūt sīknaudu, aizstaigāt līdz kādam telefona kioskam uz ielas un piezvanīt vēlreiz. Es tieši tā arī izdarīju, jo allaž sirsnīgi vēlos izpatikt. Drīz mūsu satiksme bija atjaunojusies, turklāt pa brīnišķīgi tīru līniju.

—   Tas ir baigi viegli, Čārlij, dārgumiņ, — viņa sacīja, kad biju atritinājis savu izbaiļu gobelēnu. — Vai tev ir zīmulis vai pildspalva?

—    Skaidrs, ka ir, — es izbrēcu, — tikai kāda velna pēc…

—    Tad pieraksti. Noglabā, ē, zobu tīrīšanas līdzekli sev zem drēbēm. Rīt no paša rīta izlido no Honkongas uz Deli. Pēc tam no Deli uz Parīzi. Tad noķe^/lir France reisu numur ZZ 690 uz Dž. F. Kenedija lidostu Ņujorkā. Vai tu zini, kā to raksta? Okei. Tajā lidmašīnā aizej uz poda — piedod, dārgumiņ, es nemūžam neiemācīšos teikt “uz tualeti” — un atskrūvē apkopes plāksni, kas ir aiz poda. Visu paslēp tur. Kcncdijā izej muitas pārbaudi un rezervē vietu reisā numur ZZ 887 uz Čikāgu — tā ir tā pati lidmašīna, bet reiss jau ir iekšzemes, tādēļ neviens neko nepārbauda, skaidrs? Kad esi gaisā, izņem zobu tīrīšanas līdzekli atkal laukā. No Čikāgas man piezvani, un es tev pateikšu, kas jādara tālāk. Okei?

—    Nē, — es atbildēju.

—    Kā — “nē”, dārgumiņ?

—   Vairāk vai mazāk “nē”. Tas ir, es to nedarīšu. Esmu redzējis filmu par labošanas iestādi Svētā Kventina zemesragā, un man tur riebjas visi akmeņi, līdz pašam pēdējam. Tikko būšu atgriezies viesnīcā, aiziešu uz to vietu, kuru tu sauc par podu, un nolaidīšu to

draņķi kanalizācijā. Necenties, lūdzu, mani atrunāt, jo mans lēmums ir negrozāms.

—    Cārlij.

—   Jā?

—    Atceries, kā es tevi uzreiz pēc kāzām pierunāju uztaisīt to vazektomiju?

-Jā.

—   Tajā mazajā, piemīlīgajā klīnikā?

-Jā.

—   Viņi neuztaisīja vazcktomiju.

—   Žēlīgais Dievs! — es satriekts iebrēcos. — Es taču varēju dabūt bērnu!

—    Nez vai, dārgumiņ. Kaut ko viņi tur tomēr izdarīja — viņi tavos, ē, cirkšņos ievietoja mazītiņu sprāgstošu kapsuliņu ar kvarca sabrukšanas atskaites sistēmu. Šī kapsuliņa uzsprāgs, tā, tūliņ pateikšu, pēc desmit dienām. To izņemt, neiedarbinot zināmu drošības mehānismu, var tikai tas čalis, kurš to ielika iekšā, tādēļ, lūdzu, nepieļauj, lai kāds tur lien iekšā: tu man tā kā patīc tāds, kāds esi, ja? Klau, Cārlij, vai tu vēl klausies?

—    Jā, — es gausi atbildēju. — Labi. Atkārto, lūdzama, tos reisu numurus. Un vēl kas, Johanna! 7

—    Jā, dārgumiņ?

—   Tam puisictim, kurš zina, kā to daiktu dabūt no manis ārā, pasaki, lai pāri ielai viņš iet ļoti, ļoti uzmanīgi.

16

Mortekajs uzņem uz krūts mazliet vairak, nekā vajadzētu, un pārbīstas no meistarīga pārbiedētāja

[Aitās uzaudzis, es pašķielēju

I'ur, kur vecais Lagans guni kur…

Truši, mērkaziņas — vai kas smalkāks;

Dievs piedevis — kam garāks tituls ir?

The Olrt Poacher

Es aizceļoju nekavējoties, nepakavējies pat ne tik ilgi, lai pie tuvu un tālu daudzinātās Makao galdiem paspēlētu savas tūkstoš mārciņas, nē, es sastūķēju visu — labi, gandrīz visu — čemodānā un devos lejā pie administratora apmaksāt rēķinu un rezervēt biļeti uz nakts reisu. Administrators aiz letes — kā viņi visi pamanās izskatīties vienādi? — sacīja, ka viņam seifa atrodoties kaut kas man domāts. Ja būtu, kur mukt, es droši vien būtu mucis. Diemžēl varēju tikai izdvest nevērīgu:

—    ()… ē… — Tas puisietis aiz letes paķimerējās gar seifu un izzvejoja ducīgu aploksni; adresāta vietā bija uzskricelēts “Nabagu Draugam”, un viesnīcas kalpotājs nebija papūlējies noņemt klāt piesprausto papīra lapeli, uz kuras bija rakstīts: “Apnikušajam čomiņam, kurš izskatās pēc žīda, apkaklīti liek ačgārni un aizraujas ar dzeršanu.” Neesmu lepns — atvēru aploksni; tajā atradās vēstulīte, kurā tika vēstīts: “Cienītais svētais tēvs, ar to Jūsu piķi es uzspēlēju krāpsi un uzmetu piecus lielos un vēl dažas reizes sedzu kad meta citi, un man veicās un 5% es paņēmu

par savu laiku un pūlēm ceru ka nabagi noskaitīs kādu lūgšanu par Jūsu uzticamo…” Vēl bez šī vēstījuma aploksnē atradās pilnīgi neiespējams visu iespējamo valstu banku zīmju klucis. Tādās viesnīcās kā šī, kurā es biju apmeties, pcotams, banka ir pieejama augu dienu un nakti; par savu vinnestu (un lielāko daļu no manas tūkstoš mārciņu kabatas naudas) iegādājos bankas čeku, ko, klausīdams savas sirdsapziņas balsij, nosūtīju nabagiem. Vienīgais nabags, ko tobrīd spēju atcerēties, bija C. Mortekajs Aperbrūkstritā, Londonā, pasta indekss Wl. Simpātiskais amerikānis man uz visiem laikiem paliks man atmiņā kā vienīgais godīgais cilvēks, ko savā dzīvē esmu sastapis.

Bez pūlēm tikt pie summas, kas atbilst vēl vienai Rembranta gravīrai albumiņā nebaltām dienām, tas parasti uz nervu galiem atstāj nomierinošu iespaidu, taču jau ilgi pirms tam, kad taksometrs izmeta mani lidostā, es jau atkal biju kļuvis drebelīgs. Tas nemaz nebija tik slikti: ja es braši būtu iztaisījies bramanīgs, mani noteikti aizturētu kā acīmredzamu noziedznieku, turpretī tādu, aiz šausmām raustclīgu, muitas puisieši un drošības dienesta bandīti laida cauri kā nepārprotamu Svētā Vita dejas vai Parkinsona slimnieku — Kūrijas sekretāru vidū tās tomēr ir labi zināmas profesionālas kaites.

Tālāk viss dimdēt dimdēja kā kāzu zvans līdz šī ceļojuma priekšpēdējam posmam: ar Air France no Parīzes uz Ņujorkik Patiesībā dimdēja maķentiņ par daudz, jo ap to laiku es biju nedaudz pieļurbājies — nu, jūs jau saprotat, saguris no vakariņām, kas sastāvēja no vairākiem skotu viskija gaņģiem, — un pa ceļam uz tualeti jeb podu es pavisam netīšām iesēdos klēpī nevienam vien savam ceļabiedram. Viņu reakcijas bija dažādas: no: — Oho, tev nu gan ir dūša'. — caur: — Ach, du lieber Augustiņ, — līdz: — Pasgentil, (a!— savukārt kāds bezkaislīgs ķīniešu džentlmenis mani vispār nelikās manām, tēlodams, ka viņa klēpis ir gluži brīvs no jebkāda Mortekaja. Kad pēdīgi biju ieslēdzies ķemertiņā jeb atejā, atklāju, ka esmu aizmirsis apbruņoties ar nepieciešamo skrūvgriezi, ar kuru atskrūvgriezt apkopes plāksni.

Ligodam(i)s nesu Mortekaja rumpi atpakaļ uz savu vietu, tikai tagad stjuarte pavadīja mani ar vērīgu skatienu. Kad viņa pienāca apvaicāties par manu labturību, jau biju paspējis izgudrot kara viltību: cs viņai pateikšu, ka manām biksēm iestrēdzis rāvējslēdzējs un viņai tagad jāsadabū man skrūvgriezis, lai es varu atbrīvot Mortekaja noteces sistēmu. Diemžēl mana allaž tekošā franču valodiņa bija aiztecējusi no manis pavisam — paklau, bet vai jūs, kad esat pieļurbājies, spējat atcerēties, kā franciski ir “skrūvgriezis”? — un es, spiests glābties ar zināmu daudzumu zīmju valodas, sparīgi bakstīju ar pirkstu savā rāvējā, atkal un atkal izbrēkdams vārdu “skrūvgriezis”. Stjuarte angliski runāja nedaudz labāk nekā es franciski.

—     “Skrjū” es sapratū, — viņa lēnprātīgi teica, — bēt kazīr tas “grēzīz”, heirū

—    “Grēzīz”, — cs nesavaldīgi kliedzu pretī, — “grēzīz” ir, tūlīt, jā, conducteur\ — Un atkal es drudžaini tēmēju uz to savu bikšu apvidu, kurā mitinās mans personīgais zibens konduktors. Viņa pēkšņi saprata un priecīgi sasita plaukstas.

—   Ā! Es zapratū! Jūs grib, ka es pasakū le conducteur— pilotam —, ka jūs grib viņam darīt to, ko General de Gaulle darijā vizāi franšū nācjāi, ne tā?

—    Ak, saldais Jēzu un tupeņi, un tomātu mērce, — es nopūtos, atslīgdams sēdeklī. Tas stjuarti samulsināja; viņa aizgāja un atgriezās kopā ar citu stjuarti, poligloti ar tumsnēju nokrāsu un baritonētu tenora balsi.

—   Ez tērzē ongliskī labakī kā viņā, — šī jaunā ducināja, — teici nū teikdams, ko posies tū teikt? — Taču viņa zināja, kas ir skrūvgriezis (tas franciski ir tournevis, kā jums spētu pateikt jebkurš cilvēks skaidrā prātā). Pagāja nieka piecas minūtes, un bīstamais pulveris bija droši ieskrūvēts aiz tualetes poda, bet es pamazām savācos 117. tualetes grīdas.

—   Savācies tak, — es sev bargi norādīju. — Tu nedrīksti modināt aizdomas. Tu nevari atļauties nonākt kaut kādā svešzemju tuptūzī,

kamēr kopā ar tavu vas deferens ligzdo kvarca sabrukšanas atskaites sistēma. Esi neuzkrītošs, tu dzirdi? — Tā nu es eleganti aizstaigāju līdz savai vietai, virpinādams skrūvgriezi un uzsvilpodams pa nevērīgai taktij no Cosifan tutte, bikšu rāvējslēdzēju izmanīgi atstājis vaļā, lai skatītāji labāk izprastu manas eskapādes mērķi. Šaubos, vai kāds uz mani palūkojās vairāk par vienu reizi.

Viss turpināja ritēt brīnum gludi, un drīz, jau pavisam drīz es biju brīnumainajā Čikāgā, mazliet saguris no ceļojuma. (Man ir aizdomas, ka izlielītais “bioloģiskā pulksteņa nojukšanas sindroms” nav nekas vairāk par komerciālām paģirām vuļgaris. Katrā ziņā es nejutos sliktāk kā šajā dienas laikā visviens varētu būt gaidāms.)

Čikāgas vējainība ir klaji pārstāvētā; man pašam vējaināks. Braucot uz viesnīcu, nopulēju acis, cerēdams pa takša logiem ieraudzīt bandītus ar lieliem “stroķiem” “novācam” neģēlīgus, nodevīgus zaļknābjus vai plātāmies savām mamzelēm ar “kāpostu”, taču nekas tamlīdzīgs nebija manāms. Kad par to pasūdzējos taksistam, tas ducīgi pavīpsnāja.

—    Mums tak ir Niksons, — viņš pār plecu atmeta, — kam tagad vajadzīgs Kapone? — Es izlikos, ka esmu sapratis. Nu labi, par Kaponi es, saprotams, biju dzirdējis: viņš ieies vēsturē, vai jūs man piekrītat?

Mana viesnīca īstenībā bija tā pati viesnīca, kurā biju nakšņojis visās pasaules malās, vien mazliet augstāka nekā lielais vairums. Tās nekad nespēs aizstāt Claridge’s vai Connaught un vēl jo vairāk divstāvu jumta apartamentus Bristolē (proti, Parīzē, tas ir, Francijā), tomēr šajās, jaunajās, vismaz ir saprotams, kur tu esi. Tu skaidri zini, cik liela un atsperīga būs tava gulta, kādu ēsmu un dzersmu tev piegādās istabā, vai tev izdosies panākt, lai viņi atbild uz taviem zvaniem, — un esi gana izmācīts, lai neatstātu apavus aiz durvīm.

Es apmeklēju mazmājiņu jeb aizgāju uz poda — kurš manā vietā to nedarītu? — un atklāju, ka porcelāna trauku sargā parastā “dezinficēta” papīra strēmele. (Tādējādi amerikāņiem tiek norādīts, ka viņi var droši sēsties, un viņi nomierinās, jo amerikāņi, kā visiem labi zināms,

paniski baidās no mikrobiem. Viesnīcu pārvaldniekiem tas ārkārtīgi patīk, jo tā ir “rentabli”: apmest ap uztvērēju papīra stērbeli un uzpūst virsū aerosolu ir daudz ātrāk nekā to patiešām notīrīt. Tikai arābi nav apmuļķojami: viņi uz tādiem sēdekļiem kāpj ar kājām.) Pēc tam es mundri nodušojos (duša bija ieprogrammēta tevi vai nu applaucēt, vai nosaldēt; ilgi zem tās nebija iespējams palikt — jau atkal “rentabilitāte”, vai zinies) un, uzvilcis vienu otru tīru drēbju gabalu, mundri pastrīdējos pats ar sevi. Rezultāts bija tāds, ka es vispirms piezvanīju nevis Johannai, bet Blučeram, un iemesls jums drīz pašam ienāks prātā. Blučers šķita aplam līksmā omā.

—    Jūs nu gan, rādās, esat aplam līksmā omā! — es skābi norādīju.

—    Tā nu gan, mister Mortekaj, man jums jāteic, ka nupat man telefonēja kāds ķīniešu džentlmenis — nevar sacīt, ka viņš ir mans padotais, tomēr palaikam viņš piemet man kādu saistošu ziņu, tāpat vien, joka pēc, — un viņš ņem un man stāsta, ka nieka četrdesmit minūtes pēc izlidošanas no Parīzes (tās, kas ir Francijā), jūs esot sēdējis viņam klēpī.

—    Negaidīta gaisa bedre. Conductcur— piedošanu, pilots — no manis saņēma rājienu par neuzmanīgu stūrēšanu.

—    Gaisa bedre 30 000 pēdu augstumā? Kā tad, kā tad. Un par to skrūvgriezi — tikai nesakiet man, ka jūs tur mēģinājāt nostrādāt to veco gājienu ar tualetes apkopes panclīti? Mēģinājāt gan? Patiešām? — Ja cs nezinātu, ka humora izjūta viņam nepiemīt, gandrīz būtu nodomājis, ka viņš ar grūtībām apspiež smieklus.

—     Paklau, — viņš runāja tālāk, — vai jūs to mantu, ko atkal izņēmāt laukā, pagaršojāt? Nu, tagad tas tik tiešām varētu izrādīties zobu pulveris!

—    Manis pēc tā varēja izrādīties arī no paša sākuma, vai zināt.

—    Hm-hm? Ak tā. Jā, prātīgs vārds. Nu labi, tagad cs jums ieteiktu zvanīt savai kundzei un visu darīt tā, kā viņa liks. Kaut kur turpat netālu no jums puslīdz varētu būt kāds no mūsu zēniem ar tīru lācīti,

bet jūs viņus nedabūsit redzēt. Un, kamēr nebūsit atgriezies Lielbr., vairs man nezvaniet, varbūt vienīgi tad, ja notiek kas tāds, ar ko jūs pats nekādi nespējat tikt galā. Okei?

—    Kaut kas tāds kā, piemēram, nāve?

—    Ak debestiņ, nē jel, — viņš nopietni atbildēja. — Ja jūs nolaiž no kājas, tad gan nekādā gadījumā nezvaniet; mēs būsim spiesti noliegt jebkādu pazīšanos, tas tak ir viens no pamatlikumiem, pareizi?

—   Pareizi, — es tikpat nopietni atsaucos. Pēc tam bildu: — Jūs jau droši vien nepapūlēsitics man pastāstīt, kas te īsti notiek?

—    Pareizi, — viņš teica. Ks noliku klausuli. Pēc tam zvanīju Johannai.

—    Dārgumiņ! — viņa izsaucās, kad biju visu pastāstījis. — Brīnišķīgi! Tagad tikai sēdi pie telefona ar glāzi rokā, bet es sameklēšu kādu, kas pie tevis aizbrauks.

—    Vai tu vispār zini, cik šeit ir pulkstenis? — es pārskaities iepīkstējos.

—    Es zinu, cik šeit ir pulkstenis, Cārlij; cik ir pulkstenis tur, Čikāgā?

—    Te ir vakariņu laiks, — es uzrūcu, jo Spartas zēna lapsa plosīja akurāt manus dzīvībai svarīgos orgānus.

—   Labi, tad sēdi tur ar divām glāzēm, dārgumiņ; es tev apsolu, ka tas cilvēks, kurš pie tevis aizbrauks, pacienās tevi ar burvīgām vakariņām.

—    Ak, labi jau, labi, — es, kā jau ne reizi vien bija gadījies, novilku. Kārtējais dumpis apspiests, kārtējais cietoksnis ieņemts. Kāpēc valstis maksā lielu algu Ģenerāļiem, ja tikpat labi visu spēj paveikt sievietes, turklāt viņām nemaz nav vajadzīga armija? Es nolēmu nedaudz patīrīt zobus — un arī iedzert, protams, labs labu nemaitā.

—    Vai, vai, vai, Mortekaj, — sev taujāju, pulēdams vēl pastāvošos zobus (īstenībā mani iniciāli ir C. S. v. K. Mortekajs, bet lai nu paliek, lai paliek), — kam cieti tu tās bultas, ar ko tevi vajā ļaunais liktenis?1

1 īMortckajs pārfrāzē “Hamletu” (2. cēl., 1. aina, še Karļa Hgles tulkojumā).

Atbilde bija vienkārša, jo jautājums bija gluži retorisks: ciest tās bultas vai izlaist pēdējo dvašu tai dzīvības un nāves pirkšanas—pārdošanas darījumā, ko biju noslēdzis ar Blučeru. Pret nāvi kā tādu man nav nekādu sevišķu iebildumu: tā nomaksā visus rēķinus un pienākumu paslēpt pornogrammas, nelegālus šaujamieročus, apsūdzošas vēstules uzveļ citiem — kad tevim pāri ir sešas pēdas zaļu velēnu, visas šīs lietiņas vairs nav diez cik nozīmīgas. No otras puses — es skaidri atceros, kā, noskalodams zobu suku, tai bargi teicu “no otras puses”, — no otras puses, vadzi, nāve nebija nekas tāds, pēc kā es akurāt tobrīd tīkoju. Pirmām kārtām, es neatrados bezgrēcības stāvoklī, taču svarīgāk laikam būtu pieminēt, ka alkās atriebties nodevīgajai Johannai, kura bija izspēlējusi to riebeklīgo gājienu ar kvarca sabrukuma kapsulas implantēšanu. (Lidmašīnā man ienāca prātā, ka varētu palūgt, lai stjuarte paklausās manus vcsicitlac seminales un pasaka, vai viņa dzird kaut kādu tikšķēšanu, taču ari šajā ziņā mana (ranču valodas prasme izrādījās par vāju. Un vispār, pastāv iespēja, ka viņa to būtu noturējusi par dīvainu lūgumu.

—    Opacī! — es ņodomāju un tad uz brītiņu notecēju lejā uz viesnīcas aptieku un tur mazliet iepirkos. Šaubos, vai viņiem tur kāds līdz šim bija prasījis puskilogramu zīdaiņu pūdera. Iegādājos arī dažas izturīgas aploksnes un markas. Daudz mārku. Ašs ceļojums atpakaļ uz istabu, tad vēl viens uz pastu, un jau pavisam drīz es atpūtos atzveltnes krēslā un mani bioloģiskā pulksteņa nojukšanas simptomi gluži labi padevās tai ārstēšanai, ar kuru es tos aplaistīju, taču izsalkums ncpicrima. Tikai vīrs kā no dzelzs, tāds kā es, būtu spējis noturēties pretī kārdinājumam piezvanīt un pasūtīt pāris sviestmaižu, taču es apliecināju uzticību Johannai: ja viņa apgalvo, ka tuvākā laikā būs krietnas vakariņas, tad tuvākais laiks arī ir tas laiks, kurā minētās vakariņas būs.

Nevaru sacīt, ka, gaidīdams savu namatēvu, es nejutu ne mazāko satraukuma dūrienu. Kad pie durvīm nodžinkstēja zvans, biju prātā izlicis iespējas: septiņi pret trīs par mafiozo ar polsterētiem pleciem — vispirms mani izkratīs, bet pēc tam baros ar spaghctti oi vonjjole, kam

biedros nāks taukos izpeldināti zuccbini mazuļi ar nenorautiem ziediņiem un kaudzi ceptu piperoni piedevās; savukārt ar desmit bija dabūjams septiņi, ka tā būs lunkana sadiste, kura mani kratīs tikai ar nicīgām acīm un liks \;iņu vest uz Sardi vai kādu tamlīdzīgu iestādījumu, kur man viņai vajadzēs izmaksāt fazānu zem kupola — garlaicīgāko pārtikas izstrādājumu pasaulē.

Rs alojos — neba pirmoreiz. Kad atvēru durvis, manā luksusnumurā iesūcās neviens cits kā tuklais ķīniešu džentlmenis, kura klēpī es kādu laiku biju tupējis “Boingā 747”.

—   Harrov, — viņš ļoti pieklājīgi sacīja. Es pašķielēju uz viņa kaklasaiti.

—    Jūs droši vien vēlējāties sacīt Kliftona? Ā, pareizi, lūdzu piedošanu. Harrov, harrov. Kaut ko iedzersit?

—    Pateicos, nē. Jūs droši vien esat izsarcis? Beidziet sēdēt.

Rs beidzu. Vai, pareizāk sakot, cēlos un gāju.

Jūs droši vien nebrīnīsities uzzinot, ka mani pamieloja ar ķīniešu ēdieniem, taču tā nebija nekāda parasta ķīniešu ēstuve un nebija arī derdzīga, kā es būtu varējis gaidīt pēc saviem pirmajiem iespaidiem par Čikāgu — pilsētu, kas laikam bija apņēmusies izdibināt, cik zemu dibinā var atrasties zemākais kopsaucējs. (Steidzos piebilst, ka dažs no maniem labākajiem draugiem, vai zinies, varētu būt čikāgietis — īpaši nereklamējot šo faktu —, tomēr vai jūs kādreiz esat ievilcis nāsīs aromātu, ko, taukaini slīdēdama zem deviņiem tiltiem Vēju pilsētas centrā, izplata Čikāgas upe? Vai tad nav dzirdēts, ka no turienes, piespieduši pie deguniem iesmaržinātus nēzdodziņus, bēguši pat aligatori? Savuties, ja man jāteic par sprāgoņu brāzmām no Mičiganas ezera, tad vārds “Fuij!” tām ir daudz par mīlīgu.)

Sī ēstuve, kā jau grasījos sacīt, pirms aizķēros aiz ekoloģijas, nebija no tiem, kuros muļļas sagāž kopā trīs vai četrus ēdienus un tad to iegūto ķēpu pļauj iekšā ar ceptiem kartupeļiem un sojas mērci, bet

viesmīļi stāv malā un, domādami savas domas, noskatās neizdibināmiem skatieniem. Nē, šis bija viens no retajiem iestādījumiem, kuros nav ēdienkartes — jums vienkārši nes un nes mazus trauciņus ar nenosakāmām lietām, kas jāēd pa vienai un bez sojas mērces. Es centos šos čaklos viesmīļus un talantīgos pavārus neapbēdināt; vēl es centos izcīnīt Vidējo rietumu ziemeļgala ātrākā irbulīša slavu.

Kā izrādījās, manu namatēvu sauca vai nu Rī, vai Lī; mana neizlēmība šajā jautājumā ir visnotaļ patiesa. Mums Oksfordā bija korejiešu profesors, kurš savu uzvārdu iztrillināja caurcaurēm nepārprotami: “Rī”, toties rakstīt par katru cenu gribēja “Lī”. Neko dīvainu viņš šādā pieejā nesaskatīja.

Kad mēs mērcējām pirkstus mazgājamās bļodiņās, laipnais namatēvs laipni nomurmināja, ka viņam riekoties — es vēroties viņam ko nodot. Es dziļdomīgi mērcēju pirkstus.

—    Tā varētu būt, — piesardzīgi atteicu, — un varētu nebūt. Ko?

Viņš pieklājīgi raudzījās manī. Es atbildēju tieši tikpat pieklājīgi.

—   Saprotiet, majj nav norādīts šķērdēt zobu pulvera vai pastas paraugus visiem un katram, lai cik tīkamas arī nebūtu vakariņas, ar kurām viņi mani cienā.

—    Mister Mortekaj, — viņš smagi sacīja — vai, katrā ziņā, sacīja tik smagi, cik nu to spēj tādi kā viņš, — jūs noteikti esat pietiekami pieredzējis, rai zinātu, ka šajā te darījumu jomā izrikšanās par, uff, grupiem murmuriem netiek uzskatīta par piekrājību. Mums, jūs droši vien noskāršat, ir zināmas iespējas, uff?

—    A, vaimandieniņ, jā, — es steigšus atbildēju, — vaimandieniņ, jā. Man patiešām ir bijis tas prieks un gods iepazīties ar jūsu misteru Ni. Uff. Īstenībā tieši tāpēc es savā ziņā apdrošinājos. Tas ir, man ir tāds vientiesīgs prāts, jūs saprotat, ne miņas no nāves alkām un tamlīdzīgām blēņām; ar tieksmi sevi pasargāt dzīvot ir daudz patīkamāk nekā ar vēlēšanos sevi iznīcināt, vai jums tā nešķiet? Ē? Paga, pareizāk sakot — “Uff’, ē?

—    Kādus piesardzības pasākumus jūs, mister Mortekaj, esat veicis?

—    Vai, nūjā, es savā ziņā uzticēju zobu pulveri Savienoto Valstu Pastam: neuzpērkami zēni, vismaz tā esmu dzirdējis. Nedz sals, ne slapjdraņķis, ne arodbiedrības neliegs šiem vēstnešiem, utt. Un tas ir aizceļojis uz drošu adresi. Vecmodīgi, pats zinu, tomēr tas ir labākais, ko es tobrīd varēju izdomāt. Jūs taču saprotat, vai ne.

—    Mister Mortekaj, — viņš saviesīgi bubināja, no jauna ieliedams manā tasē gardu tēju, — ja reiz jums ir gadījies iepazīties ar manu padoto misteru Ni, tad jau jūs droši vien noskāršat, ka šo drošo adresi no jums var izvirināt ātrāk, nekā es spēju pateikt to, ko es tagad saku.

—    Vai, goda vārds, jā; es to ļoti labi saprotu, bet adrese nepavisam nav noslēpums, tikai pajautājiet, un es jums uzreiz pateikšu. Komerciālajam atašejam Lielbritānijas vēstniecībā Vašingtonā — otrs viņa pienākums, kā jūs droši vien zināt, ir sadarbība drošības jomā, vai kā nu to tagad sauc. Vecs draugs no skolas laikiem; pazīst mani vaigā, jūs jau saprotat. Es savā ziņā biju viņa dienestā četrdesmitajos, ja jūs noģiežat, par ko ir runa. Drošības lietās viņš ir diezgan ķerts, viņam ne prātā neienāktu to paciņu atdot kādam citam: tikai man. Es gribu teikt — man vienam, bez pavadoņiem, saprotams. Un, ja es nepateikšu dažu labu vārdiņu, viņš man piešķirs omulīgu istabiņu turpat vēstniecībā uz tik ilgu laiku, cik man vajadzēs. Vai jūs. saprotat?

Viņš kādu brīdi domāja — taču bez ārišķības.

—    Saprotu, — viņš atbildēja. (Anglis būtu teicis: — Saprotu, jā, saprotu, — taču īsteni austrumnieki ir vārdos skopi.)

—    Cik jūs gribat? — viņš vaicāja.

—    Naudā? — es nievīgi atmetu. — Necik. Un vēl jo mazāk, lai Dievs nogrābstās, kaut ko no tā dārgum dārgā zobu pulvera, jo es, man liekas, zinu, kas notiek ar cilvēkiem, kuru rīcībā atrodas šāda manta, ja šo mantu savā rīcībā grib citi cilvēki. Nē, es vēlos vienīgi mazliet informācijas. Redziet, es jau esmu noguris un pikts par to, ka mani dīda un izmanto padarīšanās, par kurām es neko nezinu. Sī bakstīšana no

visvisādām pusēm ir aizvainojoša manam intelektam. Esmu gatavs cīnīties zem gluži vai jebkura karoga, ja pieklājīgi samaksā, taču iesākumam man vajag palūrēt uz to karogu. Esmu pārāk korpulents, lai tēlotu, ē, glupu murmuli.

Pēc tā, kā viņš apsvēra manus izteikumus, bija redzams, ka viņš ir gudrs cilvēks. Cik lielā mērā gudrāks par mani, tas, saprotams, bija jautājums, uz kuru pagaidām nebija atbildes.

—             Pavisam saprotami, mister Mortekaj, — viņš galu galā atbildēja,

—    un man tā vien rādās, ka par jums atbirdīgais darbinieks nav ņēmis vērā jūsu prāta spējas un, ā, citus tarantus. Es piekrītu, ka jāsniedz jums iespēja paskatīties uz karogu, zem kura jūs cīnāties, — bet jūs taču noskāršat, ka vispirms man jāsaņem neriera atrauja. Uff.

—    Uff, — es piekritu. Viņš aicināja mani ienākt viņa kabinetā. Mēs iegājām. Izklausās vienkārši, taču, pēc visa spriežot, ieiet slepena ķīniešu džentlmeņa kabinetā ir iespējams tikai pēc tam, kad esi apblenzts pa novērošanas spraugām, iztaustīts ar metāla detektoriem un klausījies, kā kabineta saimnieks bubina slēdzenēs ar balss sensoriem, — pārcietis visvisādas būšanas, kas mūsu laikos tik ļoti maitā dzīves kvalitāti. Nāves kvalitāti gan arī, ja tā padomā. Viņš iedeva man glāzi īsta Džona Smita Glenlivet, lai man būtu, ko malkot, kamēr viņš uzgriež numuru, kas ar cipariem apgājās tik izšķērdīgi, ka neapšaubāmi atradās kaut kur ļoti, ļoti tālu. Viņa pieklājīgajā skatienā, kas, gaidot savienojumu, bija pievērsts man, nebija noskāršams ne mazākais naidīgums, taču viņš ar to spēja likt man sajusties ļoti, ļoti tālu no mājām un tuviniekiem; uzprasījās doma, ka viņš mani aplēš pēc tā, cik kokmateriālu vajadzēs zārkam — vai varbūt cik betona un metāla stieples. Ļāvu savam puncītim izgāzties pēc sirds patikas, cerēdams, ka tā izskatīšos nerentabls. Beidzot telefons iečerkstējās.

—   Harrov! — viņš sacīja. — …var skaļāk, — es nopurpināju, jo nekad nespēju paklusēt, ja ir iespēja pabeigt citātu. Viņa skatiens manī sāka durties asāk, un viņš pārgāja uz valodu, kas izklausījās pēc neģēlīgas

parodijas par Velsas radio diktoru, lai gan, es tā noskāršu, drīzāk bija viena no daudzajām ķīniešu mēles pasugām. Brīdi klakšķinājis, rukšķējis un svilpojis, viņš tad uzmanīgi klausījās līdzīgu koncertu no sava sarunu biedra puses,, un instruments viņam rokā no tā gluži acīm redzami vibrēja. Kādu laiku viss ritēja šādā garā, un pēc tam viņš daiļi izlocītā, tiesa, vecmodīgā franču valodā atvadījās: — D’accord. Au’voir, re copain. — Plātījās, es atļaušos minēt. Nolicis klausuli vietā, viņš uzrunāja mani: — Varbūt jūs vērētos nomazgāt rokas, mister Mortekaj? — Es pārraudzīju minētos locekļus: tie patiešām bija viscaur nosvīduši. Kā viņš to varēja zināt?

Pārnācis no viņa bagātīgi, lai gan savdabīgi iekārtotajām labierīcībām, es devos uzbrukumā.

—    Tātad, mister Rī? — Šādi bija triecienvārdi, kas brāzās mana uzbrukuma priekšgalā.

—     Jā, pārdies, — viņš atbildēja. Mans uzbrukums bija izsvēpēts. Jutos kā zaļš kājnieku seržandņš, kurš aizsviedis savu vadu pret ložmetēju ligzdu, kuru aizmirsis atzīmēt savā kartē. (Klausīties Pulkveža piezīmes vēlāk ne tuvu nav tik nepatīkami kā sēsties rakstīt divdesmit vēstules piederīgajiem, kamēr visi pārējie, kas atrodas seržantu istabā, tikmēr tēlo, ka tevis tur nav. Ļaunākais brīdis pienāk tad, kad tavs raitnieks atnes tev vakariņas uz ierakumiem vai telti un saka: — Man likās, ser, ka jūs šovakar būsit pārāk noguris, lai ēstu kopā ar visiem. — Taču es tagad gremdējos atmiņās.)

Raidījis man savu iznīcinošo “jāpardiesu”, misters Lī vai Rī vairs neko neteica un atkal uzmanīgi skatījās uz mani. Es ļāvu šim klusumam ieilgt; man tā vien rādījās, ka bija kārta viņa gājienam.

—     Mister Mortekaj, — viņš pēc demoralizējoša starpbrīža ierunājās, — vai jūs esat cirvēks, kas nerunā rieku? Nē, rūdzams, neko nesakiet, tas bija nevis jautājums, bet brīdinājums. Vēr mazuriet Grenrivefi Teicami. Es to grābāju īpašiem gadieniem. — Šie vārdi, šie “īpašie gadieni” palika vārīgi karājamies gaisā starp mums.

—   Tad nu tā, — viņš turpināja. — Mans draugs bija ar mieru, ka es jums pastāstu tik daudz, lai mūsu darbs izskatītos mazuriet skaidrāks — tieši tik daudz, lai jums vairs nerastos vērēšanās darīt visādas brēņas ar precēm, kuru vērtība ir prāva naudas summa. Ar nosacījumu, ka jūs šo sarunu nepieminat savai apburošajai sievas kundzei; ka jūs par to nerunājat ne ar vienu Amerikāņu Purkvedi, ko sagadīšanās pēc pazīstat (jā, mums tas ir zināms, taču mēs uzskatām, ka jūsu sievas kundze nezina), un, pats par sevi saprotams, neko nestāstāt savam Vašingtonas vēstniecības draugam, kurš, piedodiet man, rūdzams, ir murķis. Turkrāt viņa kabinetu nokrausās.

—    Ak šitā! — es izsaucos, savilcis uzacis. Viņš pacēla roku.

—     Tās noklausīšanās ierīces neierikām mēs, — viņš pārmetoši norādīja. — To izdarīja amerikāņi. Tic jau ir pat vēr grupāki nekā angri. Mēs noklausāmies viņu noklausīšanās ierīces. Iznāk daudz rētāk.

Bet jūs, rūdzams, tagad krausieties uzmanīgi. la jūs to, ko es grasos jums atkrāt, pastāstīsit kādam no augšminētajiem, tad trīs ārkārtīgi ietekmīgas organizācijas ņems jums to raunā. Ņems raunā.

Es nopūtos. Ak vai, ak vai, kā dzīvē viss atkārtojas.

—   Turpiniet, esiet tik laipns, — nevērīgi murmināju. Manas delnas atkal bija lipīgas no sviedriem.

—    Pirmkārt, jūs savai sievas kundzei esat visai mīrš, tomēr šādā gadījumā viņai nāksies ieskaitīt jūs kategorijā “apdraud drošību” un nodot citu rokās rikvidēšanai. Jūs apgrabās Fiona, tā Koredžas suņu meiča. Jūsu sievai droši vien pietiek ietekmes, lai parūpētos, ka jūs pirms apgrabāšanas esat miris; es tiešām nezinu.

Es nenodrebēju — nemēdzu pieļaut, ka ārzemnieki redz mani drebam, — taču viņš noteikti redzēja sviedru piles, kas cita pēc citas izlēca man uz pieres kā pingponga bumbas.

—    Otrkārt, nododams šo informāciju kādam vārdā nenosauktam Amerikāņu Purkvedim, jūs ar to pašu būsit rieks, un viņš varēs darīt to prieku daudziem saviem priekšniekiem — kuri nekad nav izteikušies

atzinīgi par to, ka viņš jūs atstāja dzīvu, — rikvidējot jūs “ārkārtīgi prettiesiskā ceļā”, kā viņš pats izteiksies. Saprotams, iesākumā jūs tiksit nopratināts, un tas būs sāpīgi.

—    Nudien, — es trīsošā balsī atsaucos. Bez minstināšanās esmu gatavs jums atzīties, ka man riebj, kad man dara sāpīgi.

—     Un, visbeidzot, ar to pašu jūs manis paša organizācijai būsit kruvis par trešās šķiras ienaidnieku.

—      Tikai trešās šķiras? — es pārjautāju tai sašutušajā tonī, kādu saviem pavalstniekiem noteikti ļāva izdzirdēt karaliene Viktorija pēc apbalvošanas ar Abesīnijas Šķīstības ordeņa otro šķiru. — Kas vēl nebūs?

—    Nebūs tā, ka mēs jūs nogarināsim.

—   Vai, ku labi.

Viņa sejā noraustījās muskulītis, gandrīz tā, it kā viņš būtu britu kavalērijas virsnieks, kurš visiem spēkiem pūlas uzminēt, vai kāds tikko nav pateicis kaut ko smieklīgu, un, ja tomēr ir, vai par to pienākas pasmaidīt.

—    Nē, — viņš, acīmredzot atmetis jebkādus smaidīšanas nodomus, turpināja, — mēs jūs nenogarināsim. Trešās šķiras ienaidniekus mēs negarinām. Taču nepaies necik irgs raiks, un jūs jau pavisam piekrājīgi rūgsit, rai mēs jūs nonāvējam. Mums nešķitīs, ka mēs esam gatavi pakarpot. Kad būs pagājušas vēr divas vai trīs dienas — atkarībā no jūsu izturības un dzīvotspējas —, mēs jūs paraidīsim parocīgi tuvu kādam dzerzcera tirtam. Ar bārtu spieķi — ap to brīdi jūs, protams, jau būsit akrs —, kas būs pierīmēts pie tā, kas būs paricis pāri no jūsu rokas, un ar desmit dorāriem zobos. Piedošanu, pareizi, smaganās — zobu jums, gruži dabīgi, vairs nebūs.

—    Gruži dabīgi, — es drošsirdīgi atsaucos.

—   Tie desmit dorāri jums būs tāpēc, rai jūs tos iedotu kādam trūcīgam garāmgājējam, kurš jums palīdzēs nonākt ērtā vietā uz dzerzcera tirta; tai brīdī tā būs jūsu dedzīgākā vērēšanās.

Es sapurinājos, atcerējies, ka galu galā tomēr daļēji esmu brits.

Mēs, briti, nemetam kūkumu pagānu priekšā un visvisādi ārzemju draudi mūs nespēj iebiedēt. (A, nu labi, bet Sueca tomēr bija īpašs gadījums, pareizi?)

—    Mister llī, — es sacīju tik stīvi, cik šie vārdi pieļāva, — esiet tik laipns un atbildiet man uz vienu jautājumu. Vai tā ir taisnība, ka ķīniešu, uff, tautas piederīgie uzskata, ka viņiem ir aizcietējumi, ja viņiem ikkatru nedēļas dienu neizdodas panākt vismaz divas vēdera izejas? Es to kaut kur esmu lasījis un alkstu uzzināt, vai tā ir taisnība. — Viņš apsvēra šo jautājumu gluži veselu pusminūti un izskatījās tik apmulsis, cik vien ar viņa neizdibināmību bija iespējams.

—   Jā, — viņš pēc norādītās pusminūtes atbildēja, — jā, tā ir taisnība. Taču es nesaprotu, kāpēc jūs vērējātics man to jautāt. Vai tad nav gandrīz tikpat svarīgu jautājumu?…

—    Es jautāju tāpēc, — klāstīju, nezaudēdams britisko stīvumu, — ka bīstos par jūsu veselību. Man tā rādās, ka pēdējo minūšu laikā no jūsu mutes ir izlauzies visai daudz lieku, uff, kanalizācijas ūdeņu. Liekas, jūsu gremošanas trakjļs ir pilnībā dezorientēts. īsi sakot, ja jūs man piedosit, mani jūsu runa sāk garlaikot.

—    Uff, — viņš sacīja.

—    No otras puses, — es turpināju, — jūsu aizrādījumi ir uzmanīgi uzklausīti; varu apliecināt, ka jau vismaz desmit minūtes esmu bijis vienprātībā ar jums. Ja tagad jūs man, pats saviem vārdiem, pastāstīsit lik lielu daudzumu patiesības, cik to pieļauj jūsu saimnieku dotās pilnvaras, varat droši paļauties, ka es to nevienam tālāk nenodošu. Pirmkārt, esmu cilvēks, kas tur savu vārdu. Otrkārt, neesmu drošsirdīgs.

—    Uff, — viņš atkal sacīja. — Tad, mister Mortckaj, mūsu dosjē par jums acīmredzot ir maldīgs, jo tur norādīts, ka jūs varat melot kā prostitūta un gadījuma pēc esat spējīgs uz pavisam bezjēdzīgu drošsirdību. Tomēr tur sacīts ari, ka jūs esat saprātīgs — un tas ir tikums, ko nereti notur par gļēvulību.

Es palūkojos rokaspulkstenī un sastindzināju labi audzinātas žāvas.

—    Mister Rī, — bildu, — atbilstoši savam nolūkam, jūs esat mani nobiedējis. Tas nebija nepieciešams, jo nobijies es biju ari tāpat. Vienā ziņā jūsu dosjē nav kļūdains: es esmu saprātīgs. Pastāstiet man kādu daļu patiesības. Mēs abi zinām, ka jūs varēsit mani vēlāk nogalināt, un to izdarīsit, ja uzskatīsit par nepieciešamu — un ja es nepamanīšos pirmais nogalināt jūs; tomēr šimbrīžam tas manos plānos neietilpst. Tātad varbūt pagaidām jūs mani pamielotu ar vēl kādu lāsīti tā gardā skotu viskija? Un pietiekami daudz ticamu laktu, lai es būtu ar mieru atvadīties no tā zobu pulvera, ē?

Es nu gan biju drošsirdis, paklau. Misters Rī pasniedza man papīra salveti. Es nosusināju savu sviedraino pieri. Viņš sāka klāstīt.

—    Jūsu sieva ir Johanna Mortekaja, — viņš man pavēstīja. Vispār es to, protams, zināju, taču nebiju noskaņots iekulties sazin kādās taisnvirziena situācijās; ne ar galvu nepamāju.

—     Viņas nodarbošanās ir garvenā finansiste — vai jāsaka financiиre? — Sieviešu Virskundzības biedrībā, proti, viņa ir tās prezidentes vietniece.

—   Jūs laikam gribējāt teikt Sieviešu Atbrīvošanas biedrībā? — es pārlaboju, tonī, kas pauda to jautājošo sakautrēšanos, bez kuras cilvēks, kad ārzemnieki putro vārdus, nekādi nevar iztikt.

—    Nē, mister Mortekaj. Sieviešu Atbrīvošana ir viena tāda grupība, kas tika paraista pasaurē tāpēc, rai, ah, pārbaudītu ūdens temperatūru un nomaskētu īsteno kustību. Bija visai pamācoši noskatīties, cik daudz ir grupu sieviešu, kas gatavas, kā nu to pateikt, atmest krūšturus, ka tik iespītēt krūtīm. — Tā, viņš bija pajokojis. Es pasmaidīju, nerādīdams zobus. — Piekritu, kā nu ne, — es sacīju. — Nūja, ja Dievs negribētu, lai mēs nēsājam bandāžas, viņš tak nedotu mums trūces. — Viņš nepasmaidīja.

—   Sieviešu Virskundzības biedrība ir pavisam nopietna būšana. Tā droši vien ir visbagātākā privātā organizācija pasaurē; bagātāka pat par Parestīnas Tautas Fronti, ar kuru tā, sagadīšanās pēc, ir draugos. — Es

jau dzīros paziņot kaut ko brašu — teiksim, cik vienaldzīgas man ir PATF bagātības un slepkavnieciskās iespējas, taču tajā brīdī atcerējos, ka pirms gadiem četrdesmit vecīgai krustmāmiņai apsolīju nekad nemelot. (Apmaiņā pret kārbu Makintoša “Labumu ielas” īrisu asorti, īrisi sen jau ir tutū — un diez vai es savos pusmūža gados vēlētos tos likt uz kāra zoba —, taču Mortekaja solījums nav grozāms pēc katras aušīgas iegribas, arī tad, ja tas dots krustmāmiņai.) Tādēļ es valdīju mēli.

—    Viņas vērās, — misters Lī runāja tālāk, — pārņemt vardīšanu pār visu pašauri. — Es apveltīju viņu ar to skatienu — ne reizi vien vingrinātu spoguļa priekšā —, kuru veltu studpokera spēlmaņiem, kas gļēvulīgi liek uz ceturto kārti. Viņš nebija satriekts.

—    Kā viņas varētu neuzvarēt? — viņš noprasīja. — Pirmkāt, trīs piektaras materiāro labumu pasaures bagātākajā varstī pārvarda baismīgas pusmūža amerikānietes. Otkāt, sievietes “aiz priekškara” — musurmaņu pasaures harēmos — pārvarda tādu bagātību, ka to pat Cīrihe nespētu saskaitīt. Treškāt, Israēras un Indijas interektuāres tur savas poritiskās pasaures, ah, teiksim, aiz pautiem. Ceturkāt, sievietes dzen uz priekšu neprātīgs kastrācijas komprekss, tā pati savas mazvērtības apziņa, kas sīkus vīriešus padara par tirāniem. Areksandrs Rierais ar sievietēm bija nespējīgs; himnu ķēniņš Atira nomira, cenzdamies panākt erekciju, Naporconam bija smieklīgi mazs dzimumrocekris (36 mm — pirms dažiem gadiem to pārdeva Sotheby) un Ādorfam Hitrcram, kā visai pasaurei zināms, bija tikai viens sēklinieks.

Es tramīgi sagrozījos: tas vājprāts, ko viņš gvelza, mēdza izklausīties prātīgāks par prātīgām lietām. Piedevām es savā prātā drudžaini pūlējos pārrēķināt milimetrus corrās — vai pēdās?

—    Pietkāt, — viņš sacīja, izplezdams uz rakstāmgalda savus galiņup daiļi sašaurinātos pirkstus, — kurš nāks un viņām pretosies? Vai ir kaut viena vārsts — Ķīna neskaitās —, kas nav sapuvusi no pašas apakšas rīdz pašai augšai? Vai jūs varat man nosaukt vienu tagadēju poritiķi, kurš būtu spēcīga personība — kārtīgs varstsvīrs?

Šis jautājums nebija retorisks: viņš apklusa, lai man būtu iespēja atbildēt. Es nesteidzos šo iespēju izmantot.

—    Nē, — lūk, ko es galu galā pasacīju. Viņš par dažiem mirimetriem pielieca galvu.

—    Seskāt, un bcidzamokāt, viņām, kā jau es sacīju, ir draugi. Garvenokāt viņām esam mēs.

—    Ko jūs saucat par “jums”?

—    Ķēvēstaru.

Es apstulbu tā, kā vēl nekad mūžā nebiju apstulbis. “Ķēvēstara” varēja būt ja nu vienīgi mīļvārdiņš, kuru berlīnieši bija piešķīruši Kristoferam Išervudam, cilvēkam, kurš izpelnīsies nevīstošu slavu kā puisietis, kurš tik meistarīgi pajokojis par “pēdējo no sīkajiem šķiedējiem”1 . Es atļāvos savilkt vienu uzaci. Mans namatēvs paskaidroja sīkāk:

—    ĶVSA. Ķīniešu Viesmīru Startautiskā Arodbiedrība. Nē, rūdzu, nevajag smieties. Mūsu arodbiedrība — mēs paši to tā nesaucam, taču jums tās īstais vārds nebūs interesants, — ir vienīgā patiesi startautiskā organizācija pasaurē. Otkāt, tā ir vienīgā arodbiedrība, kurai nav nekādas bezjēdzīgas poritiskas piederības. Treškāt, tā ir vienīgā arodbiedrība, kurā darba devēji un darba ņēmēji ir rocekļi ar rīdzvērtīgām tiesībām. Nekas cits viņiem neatliek. Taču garvenokāt, tā ir vienīgā arodbiedrība, kurai nav jāraizējas par streikraužiem. Tādiem tiek piešķirta viena stunda raika saprast, ka arodbiedrība ir viņu tēvs un māte. Gudrākajiem nemaz nevajag stundu, viņi to saprot daudz ātrāk. Murķi — viņu ģimenēm mēs nosūtām naudas dāvanu… un kādu suvenīru.

—    Piemēram, ausi? — es riskēju minēt.

—    Kaut ko tādā garā, jā. Taču pēdējā raikā tādi apgrūtinājumi gadās reti. Mēs, ķīnieši, kā jau pasaurē zināms, esam nerabojami spērmaņi; kad jūs aizejat uz savu iecienīto ķīniešu ēstuvi un redzat, ka tur

1 Nepārtulkojama vārdu spēle. Kristofers Išcrvuds un Stīvcns Spenders (spender angliski — ‘tāds, kurš tērē naudu’) trīsdesmito gadu sākumā bija iera dusies Berlīnē un apgrozījās vienā un tajā pašā homoseksuāļu lokā.

tagad saimnieko cits, tas vienmēr nozīmē, ka īpašnieks ir to nospērējis kārtīs.

—    Tā jau domāju, — es sacīju.

—    Saprotiet, tas jaunais īpašnieks ir tikai pārvardnieks. Viņš tagad ir arodbiedrībai parādā daudz naudas, un visi viesmīli arī, katrs atbil stoši savam sociārajam statusam. Jūs pats saprotat, ka tas nozīmē vajadzību pēc pamatīga finansējuma, daudz prāvāka nekā iespējams iegūt no arodbiedrības iemaksām. To ar savas organizācijas starpniecību nodrošina jūsu apburošā sievas kundze. No vienas puses, viņa uztur mūsu naudas prūsmu, no otras — rauj izmantot savas tarantīgās jau nās dāmas par kurjerēm, tādējādi mēs varam, uff, attiecīgi pierāgot medikamentu piegādi starptautiskā mērogā. Pēc manām domām, tas arī ir viss, kas jums jāzina, uff.

—    Daile ir patiesība, patiesība daile — un viss… kas jums jāzin, — es atsaucos, jo dziļi ienirdams grieķu vāzē1 .

—    Kā, lūdzu?

—    Kītss. ,

—    Kics?

—    Jā — kā mēdz teikt: kici, kici, mincīt.

—    Ā. Mincītes es varu noorganizēt…

—     Lūdzu, nevajag uzņemties tādus apgrūtinājumus; es tikai apliecināju, ka man ir sniegta tā informācija, kuru jums bija atļauts man sniegt.

—    Es no jums neko nesrēpu, mister Mortekaj. Cerams, jūs ticat manai atkrātībai.

—     Protams. Santaklauss ir dzīvs. Jūs dabūsit savu pūdercukuru. Uz tikšanos rīt Vašingtonā?

1 “Daile ir patiesība…” — nepilnīgs citāts no Džona Kītsa (John Kents, 1795—1821) “Odas grieķu vāzei”.

17

Cārlijs nodod tālāk dažus bīstamus pārtikas produktus un dabū pa tauri ne tik lēnprātīgi nekā citkārt

Vīrietim galva, un sievietei sirds,

Vīrietim noteikt, un sievietei klausīt;

Viss cits — pārpratums.

The Princess

—    Pavei, Cārlijs! — nākamajā dienā, kad biju aicināts ieiet viņa gaumīgi iekārtotajā vēstniecības svētnīcā jeb kabinetā, iesaucās Hamfrijs.

—    Pavei, pavei, Hampers! — cs laipnīgi atcirtu. Mēs pārmijām vēl dažas pieklājības frāzes, devīgi bārstīdami noderīgo izteicienu “pavei”. Tas, āreče, aiztaupa domāšanu, kā arī aiztaupa apnicīgos pūliņus atcerēties, vai otrs ir precējies, šķīries, šķērss vai vēl saziu kāds. Vislabākais ir tas, ka tā tev tiek aiztaupīts risks apvaicāties, kā klājas otra vecākiem. Hamfrijs, āreče, ir aplam senlaicīgas īru dzimtas atvase, un tas nozīmē, ka vismaz kāds no viņa tuviniekiem un tāliniekiem, sakalts važās, sēž pagrabā, pārtikdams no sausas maizes, un izklaidējas, ar vienu kodienu nokozdams žurkām galvas.

Vēl jo vairāk, šīs pavejošanas laikā Hamfrijs varēja izvilkt no kabatas vizītkarti, kuru rotāja glīti nodrukāti vārdi ŠO KABINETU NOKLAUSĀS. Es sparīgi māju ar galvai, pauzdams to, ko viņš droši vien noturēja par izpratni, taču cs pats biju domājis kā piekrišanu; netīra sirdsapziņa, ja jums tā labāk tīk.

—    Kādai glāzei laikam jau vēl par agru? — viņš vaicāja, paskatījies savā rokaspulkstenī.

—   Tieši otrādi, pie joda, jau gandrīz par vēlu, — atsaucos, gluži bez vajadzības paskatīdamies savējā. — Jel nevilcinies dzīvinošo valgmi liet! — Viņš piegāja pie kāda skapīša, atslēdza to un izņēma abas biezās aploksnes, ko biju viņam atsūtījis; to darīdams, viņš jautājoši savilka uzacis un vaicāja: — Skotu viskiju vai burbonu?

—    Abus! — es jauki pajokoju.

—   Nepieridināms! — viņš smējās, pasniegdams man abas aploksnes un tad arī glāzi, ko rotāja prāvs šļāciens brendija ar zelteri, jo viņš zināja, ka tieši tas man šajā diennakts laikā būs vajadzīgs. (Par skaistām acīm vien spiegos neņem, lai ko jums pūlas iestāstīt skūšanās losjonu ražotāji.)

Kādu brīdi mēs omulīgi vūsterojāmies un klusībā ķiķinājām, iztēlodamies, kā drūmzodīgi kungi no FIB un vaboļuzačaini kungi no CIP drudžaini izsūta izsekošanas pavēles “oranžais kods — pieci!” par tādām Tranu kluba mēbelēm kā Timbaka Prosers un Ausainis Fozeringejs-Fipss. (Vispār var pat cerēt, ka viņi nosaukumu “Tranu klubs” noturēja par šifrētu apzīmējumu “Firmas” jaunajam “konspiratīvajam dzīvoklim” — un varbūt tā arī ir, ko tad es varu zināt.)

Kamēr mēs tā laiski mētājām šīs vūstcrības — un mēs abi divi esam zvērināti tādu būšanu mētātāji —, viņš pa galda virsmu pieslidināja man klāt rakstāmo bloknotu, un es tajā sarakstīju pietiekami daudz visa kā, lai bagātīgi atmaksātu par viņa labo sirdi. Runājot precīzāk, es uzskaitīju pilnīgi visu, par ko zināju, ka to zina pulkvedis Blučers — ja es tagad izsakos gana skaidri —, piemetot klāt vēl dažu labu sīkumu, lai viņam būtu priekšrocības un kaut kas noderīgs, tirgojoties ar Blučeru. Rūpīgi izvēlējos informācijas krikumus, kurus nebija nekādas vajadzības pieminēt: viņš tāpat neticētu, un piedevām tie attiecās uz manas personas drošību. (“Slinks, gudrs, viltīgs: viņš nepazudīs,” tā bija sacīts manā raksturojumā, skolu beidzot, un diez vai es būšu mainījies; neesmu jau nekāds taurentiņš.)

Vēl reizi piezīdušies spēcinošajam brendija pupam, mēs atvadījāmies ar daudziem draudzīgiem sveicieniem Frcdijam Vidžinām un Honorijai Glosopai. laipni pavadīdams mani līdz durvīm, mans draugs uz brīdi apstājās pie noklausīšanas ierīcēm neapšaubāmi dāsni aprīkotas stāvlampas un spalgi čukstēja: — Cārlij, netici nevienam vārdam, ko saka vecais Maliners!— Man mute palika vaļā, tomēr, nedzirdami smīkņādams, spēju nobubināt kaut ko piekrītošu.

Misters Rī mani gaidīja, kā bija norunāts, pieklājīgi blenzdams zilā gaisā līdzīgi cilvēkam, kurš galvā dala daudzciparu skaitļus. Vai varbūt izstrādā plānu, kā nogalināt savu laulāto draudzeni un netikt pieķertam. Viņš bija gatavs uzsaukt man ko dzeramu, taču varēja redzēt, ka šis piedāvājums viņam nenāk no sirds, un arī mani vairāk vilka uz darījumiem, nevis uz plītniccību. Godīgi atzīšos: es drīzāk būtu ar mieru staigāt apkārt, nēsājot līdzi īru uzķimerētu bumbu ar laika degli, nevis paciņu heroīna. Ja tas tiešām bija heroīns.

Mēs izmetām nelielu līkumu līdz mistera Rī izraudzītai vietai, kur viņš jutās drošs, ka mūs nenovēros dumjie muļļas no Lielbritānijas izlūkdienesta. (Cik patiesi skumja pasaulei būs tā diena, kad austrumnieku džentlmenis aptvers, ka rietumu muļļāšanās ir tas pats austrumu viltus, tikai citā izloksnē. Nu labi, liela daļa no tās.) Mēs sāniski iesprukām pa kaut kādām durvīm. Viņš pavēra ietilpīgu pontfeli. Es ieslidināju tajā biezu aploksni. Viņš atbildēja ar mikroskopisku paklanīšanos un garu, stingru skatienu, bet pēc tam ielēca lielā, vulgārā, melnā limuzīnā, kas, laiski ņurrājot, bija gaidījis pie ugunsdzēsības krāna labi aizmaksāta policista iccictīgo acu uzraudzībā. Mistera Rī garais, stingrais skatiens man lielu jūsmību neiedvesa: tas bija no skatieniem, kuri it kā vēlas tev ziņot: — Mortekaj, lai nu šī manta izrādās tas, par ko tu to uzdod; mēs pratīsim tevi pabrēcināt. — Nevērīgi pamāju ar rociņu, jo biju pārliecināts, ka skābi, kas burbuļoja man vēderā, ar neapbruņotu aci nav iespējams redzēt. Pēc tam ar skatienu ieurbos papīra lapiņā, kuru viņš bija iespiedis man saujā. Tā neizrādījās, kā biju cerējis,

devīgs kabatas naudas gabals: tas bija kas labāks, daudz labāks. Tur bija rakstīts: DEPESA NO SIEVAS SAK KVARCA SĀBRUKSANAS IMPLANTS TIKAI JOKS KOM NEBAIDIES KOM NEESI PIKTS LUDZU BUČA HANNA PKT BG.

—    Pkt bēgā, ak tā gan, — es norūcu.

Iekams limuzīns bija paspējis nozust, ielas malā strauji apstājās cits, vēl vulgārāks melns limuzīns — akurāt kā tas notiek pasaku grāmatās. Es tam veltīju tikai īsu un augstprātīgu skatienu un rādīju taksometrus pievilinošas zīmes garāmbraucošiem taksometriem. Neizskatījās, ka taksisti manas britu zīmes saprastu. Ap to brīdi, kad manas bailes sāka pārtapt godīgā brita sapīkumā, es atskārtu, ka no limuzīna — jūs jau saprotat, no tā otrā, garākā, vulgārākā limuzīna — ceļas ārā pēc izskata cienījami puisieši. Nelikos viņus redzam un turpināju valdonīgi māt garām braucošiem taksometriem. Ar to nodarbodamies, tad es arī — dankš! — norāvos pa kudlu.

Jums, kā zināms, — piedodiet — nekas prātīgs nav darāms, tādēļ jau jūs lasāt stāstus par pārdrošu un patiesu mīlestību, tādus kā šis, kuru tagad ritinu es, attiecīgi, jūs noteikti esat lasījuši pulka aprakstu par to, kāda ir sajūta, kad tev — dankš! — iekrauj pa okcipitālo daivu. Brīnumainā kārtā izsprāgst zvaigznes, čivina zilie putniņi, zaigo uguņošanas spieti, dimd zvani un tā joprojām. Tas viss ir meli; nevienu no šīm pasaciņām nav sarakstījuši puisieši, kuri patiešām pieredzējuši tādu dankšienu.

Kā tāds, kurš savās mūža dienās saņēmis nevis tikai vienu vai divas, bet gan vairākas šādas gļēvulīgas džandžalas, es ar pilnām tiesībām varu uzskaitīt izrietošos fenomenus un izdarīt to zinātniskā formā, kuru ar lielāko prieku pieņems un publicēs jebkurš nopietns medicīnas žurnāls.

(A)   Pētījuma objekts uztver izteiktu dankšīgi džandžalīgu sajūtu sava ķobja jeb cranium ziemeļpusē. Tiek izjustas momentānas ciešanas.

(B)      Tas pamudina iesvaidāmo izrunāt vārdu: — Aul — vai, atkarībā no viņa etniskās grupas, citus vārdus ar līdzīgu nozīmi. Pieredzes bagātais puisietis, kurš ar dankšieniem jau ir pazīstams, noslīgst klusējot, Jai nedabūtu vēl vienu tādu pašu.

(C)     Pēc tam pētījuma objekts iegrimst rāmā miegā, kurā viņu traucē tik maz sapņu, ka neko tādu viņš nav piedzīvojis kopš pubertātes.

(D)     Viņš negribīgi pamostas un atklāj, ka viņu apsēdušas drausmīgas galvassāpes un neizturamas slāpes. Tas vēl nav viss: viņam apkārt atrodas būdīgi, neglīti vīrieši, kuri uz viņa atmodu noraugās salti, jo ir aizņemti ar spēli, kuru mulsinoši sauc par trīskāršu binokli. Viņš atkal aiziet gulēt. Taču tagad viņa miegs ir saraustīts.

(E)      Viņš atkal tiek pamodināts, lai gan šoreiz to izdara viens no prastajiem, neglītajiem vīriešiem, turklāt tik prastā veidā, ka es to nespēju aprakstīt stāstījumā, kas paredzēts visu ģimenes locekļu lasāmvielai.

(F)      Tādēļ, galvā saskrienot sašutumam, mīzaliem, žultij utt., viņš metas virsū savam spīdzinātājam ar nāvējošu karatē gremdi, neapzinādamies, cik lielā mērā viņu ir novājinājis profesionālais dankšiens. Nāvējošā k. g. aiziet mērķim garām par vairākām žēlīgām collām. Neglītais puisietis pat nepasmaida; viņš ieklapē vājinieku ar lāpstai līdzīgu roku: no labās un no kreisās, šurpu turpu. Ja es pareizi saprotu, Bruklinā to apraksta ar vārdiem “pa purslām, pendele, pa purslām, gatavs”.

(G)     Gauži raudādams no kauna un sašutuma, pētījuma objekts nogāžas uz paklāja. Neglītais puisietis sagrābj viņu aiz matiem un līdzjūtīgi pieceļ kājās.

Viss aprakstītais ar mani notika uzrādītajā secībā, un manā rīcībā ir pāris neirožu, kuras var kalpot par pierādījumu. Mani aizveda uz tualeti jeb uz poda — nē, paga, ASV to sauc par vannas istabu — un atļāva tur pavemt, nomazgāt seju un, kā izteiktos mana vecāmāte, “sakārtot

plīvurīti”. (Savu eifēmismu kolekciju es testamentā esmu novēlējis Nācijas Pieminekļu aizsardzības fondam.)

Jutos nedaudz labāk, tomēr mans sašutums nebija mazinājies ne par miltumiņu. Man ir apgalvots, ka ir daudz tādu puisiešu, kuri plājienu pa smadzeņpodu uztver nesatricināmā mierā. Daži labi, uzdrošināšos minēt, tādus telzienus saņem ar prieku, jo tas viņiem palīdzot meditēt; citi labi peļ sevi par to, ka nav pietiekami mīlējuši savus līdzcilvēkus. Es tāds nekad neesmu bijusi. Kad mani ievālē un iesteko, es vienmēr, katru reizi bez izņēmuma, krītu par upuri gluži neracionālam aizkaitinājumam. Mums, miesās kuplajiem gļēvuļiem agrīnos pusmūža gados, vairs nav atlicis daudz nedārgu izpriecu; nikns sašutums — ja vien asinsspiediens nepārsniedz 120/80 — ir lēts un sniedz gandarījumu.

Proti, jūsu priekšā ir saniknots un nežēlīgs Mortekajs, kuram būdīgi, neglīti vīrieši noslaucījuši seju un sakārtojuši bikses, lai pēc tam pa pusei nesus nogādātu aptumšotā telpā, kur viņš tika nogāzts brīnum ērtā krēslā. Kādu brīdi viņš — es — nenoteikti un grezni trakoja, bet tad kā melns panteris pielavījās miegs un iecirta savus laipnos ilkņus Mortekaja smadzeņu paliekās. Tam sekoja neparasti gardi sapņi ar pārbriedušu skolnieču piedalīšanos — pagalam nepiemēroti šīm šķīstajām lappusēm. (Ne reizi vien ir norādīts, ka vīrieši, kurus gaida drīza nāve kaujas laukā vai, man pat jāpiebilst, karātavas, drudžaini meklē mierinājumu dzimumaktā. Tas pats sakāms par paģirām vulgāri?. jēla ola, kas sakulta kopā ar Vusteras mērci vai tabasko ir noderīgs placebo paģirainam jauniesauktajam; pinte pliekana un remdena alus ir īpaši paredzēts medikaments/vemjamzāles ar nāvējošu vai dziedinošu iedarbību tiem, kuriem iedalīti neģērēti kuņģi, savuties pārītis prāvu brendiju ir degzīme, kas palīdz pazīt rūdītu pļēguru, kurš zina, ka viņam vajadzīgs empīriķis, citādi atgriezties cilvēces klēpī pēc iespējas ātrāk viņš nejaudās. Tomēr varat droši paļauties, ka vienīgais iedarbīgais līdzeklis mums, vīriem kā no dzelzs, ir piecas minūtes spirdzinoša

“rumpi-pumpi”, ja drīkst palienēt Džoka prasto apzīmējumu. Ar ga rantiju izmēzīs zirnekļa tīklus pat no visvairāk piegānītā galvaskausa; šis brīnumlīdzeklis nepieciešams katrā mājoklī. Izmēģiniet jau rīt! Nesākšu apgalvot, ka to var iegādāties pie visiem cienījamiem aptieķniekiem, tomēr atrast civilstāvokļa aktu reģistrācijas iestādi iespējams katrā puslīdz palielā miestā. Esmu aizpļāpājies, pats zinu, taču tas nesīs labumu; šo manu vārdu dēļ vien bija vērts tērēties ieejas biļetei.)

Neparasti gardos sapņus, par kuriem es stāstu, nesaudzīgi pārrauca žilbinošas gaismas uzplūdi un viegla sapurināšana aiz pleca. Es atvēru negribīgos plakstus, uzslējos sēdus un vispirms vērsu savas acis uz pleca purinātāju, kurš izrādījās kverplīgākais un resnākais no neglītajiem vajātājiem. Viņš šķita nelaimīgs. Uzmanīgi, bīstami nolūkojies uz viņu, blenzu taisni uz priekšu pāri aptuveni akram melna rakstāmgalda virsmas stikla, kura pusceļā mirgoja vainīgu vaibstu komplekts. Kad manam skatienam izdevās nofokusēties, es atzinu, ka vainīgie vaibsti atrodas pulkv. Blučera sejā.

—    Klau, mister Mortckaj, jūs esat okei? — viņš apvaicājās, un vismaz man šķita, ka apvaicājās nemierīgi.

—    Grrr, — es rūcu, jo nedz “jā”, nedz “nē” neatbilda visām manām prasībām.

—   Klausieties, mister Mortckaj, es patiešām ļoti, ļoti atvainojos par to, ka jūs pirmīt, kā lai to, drusku samīcīja…

—    Grrr, — es atkārtoju, šoreiz ielikdams savā atbildē vairāk indes.

—    …bet, saprotiet, man vajadzēja jūs labi ātri dabūt nost no ielas, un man vajadzēja, lai izskatās, ka pēc jums nav ieradušies draugi, un šajā pilsētas galā man nav kvalificētu darbinieku, un acīmredzot šie murmuļi, ē, norādījumus saņēma no kāda starpnieka, un viņi ir, nūjā, kā lai to, orientēti uz naidīgiem apstākļiem…

—    Kī, lūdzu?

—     …orientēti uz naidīgiem apstākļiem, un, nūjā, kad šitādi zēni kādu ņem ciet, tad viņi paņem ciet ne pa jokam, hm-hm?

—    Vai jūs, pulkvedi, man tagad atzīstat, ka šie cilvēki ir pārkāpuši savas pilnvaras?

—    Nūjā, tā laikam būtu jāsaka.

—    Un jūs, pats par sevi saprotams, viņiem izteiksit rājienu?

—    Ā, pareizi, laikam vajadzētu. Paklau, Elmcr… — tas tika sacīts neglītajam puisietim pie mana krēsla, — …Elmer, varbūt gribi aiziet kaut ko aprīt? — Kad Elmers pagriezās uz iešanu, es cēlos kājās un riebīgā, žņerkstošā balsī, kuru izkopu pirms daudziem gadiem, kad biju gvardes adjutants, izžņerkstināju vienu vārdu: — Elmer?

Viņš uzreiz griezās atpakaļ pulksteņrādītāja virzienā, tādējādi sastapdamies ar manu kreiso āķi pa aknām un vispār tam pat palīdzēdams. Kā tā mana dūrīte iegāja iekšā, tīrais prieks. Mēs visi esam dzirdējuši par brīnumainajiem sitieniem, kuri “prasīja ne vairāk kā četras collas”, esam taču, ja? Nu, lūk, šis toties prasīja veselas divdesmit collas un bija pastiprināts ar kādām 180 mārciņām Mortekaja muskuļu, tauku un niknuma. — Urrrrggghhh! — neglītais puisietis sacīja vai izdvesa kaut ko tādu, kas izklausījās apbrīnojami līdzīgi, un tad salocījās kā pavirši izgatavotas Venēcijas žalūzijas. (Redz, Džoks man jau sen paskaidroja, ka tad, “kad jūs kādam mauc ar dukņu pa vēderu, jūs nedomā pa to vēderu un pa to vēdera sienu arī ne; domāt vaig tā, ka jūs viņam krauj pa mugurkaulu — bet no priekšas, skaidrs?” Džoks, āreče, tādās būšanās ir lietpratējs.)

Blučers nospieda pogu, vismaz es tā domāju, jo ienāca vēl divi neglīti vīrieši, kuri, kad Blučers viņiem pamāja ar mazo pirkstiņu, aizvilka prom savu ievainoto cīņubiedru, iekams tas bija neglābjami sabojājis paklāju.

Es atsēdos savā krēslā, tagad jau atrazdamies maķenīt labākā saskaņā ar bezgalīgo Visumu. Jebšu Blučera sejā neatspoguļojās ne atzinība, ne lēnīgs pārmetums, tomēr man rādījās, ka viens viņa mutes kaktiņš noraustījās — ja viņš būtu kāds cits, tas liecinātu par uzjautrinājumu.

—    Nūjā, un tātad, kur mēs palikām? — es omulīgi apvaicājos.

18

Mortekajs neuztver vajadzīgās vibrācijas

Meliem, kas ir viscaur meli, var pretī stat.

Bet tos, kam klāt ir patiesība, daudz grūtāk nomaitāt.

The Grandmother

Blučers laipnīgi papleta rokas, norādīdams, ka viņš ir pati uzmanība un viss bez vilcināšanās nododas man. Es aplaidu acis visapkārt: šis kabinets pavisam noteikti nebija viņa, bet palienēts no kāda Midam līdz,īga biznesmeņa, jo visas sienas bija noķellētas ar dārgām un vēl dārgākām Munka, Braka, Pikaso, Ležē un tamlīdzīgu puisiešu grafikām: neviens alkata par kaut ko tādu nevarētu ne sapņot — tas ir, gadījumā, ja šim alkatam patīk akurāt tādas lietiņas; pavisam noteikti par to nevarētu sapņot Blučers ar savu aldziņu, un arī viņa kantora Kabinetu iekārtošanas budžetiņš to nesegtu. Taču Vašingtonā jau noklausīšanās ierīces ir gandrīz visur, tas jau laikam kuram katram zināms, pareizi? Es aizslidināju otru smago pulvera paciņu pa rakstāmgalda stingo melno ezeru; tā iekrita viņam klēpī, atskanot jaukam būkšķim, kuram sekoja vīrišķīgs netīksmes ņurdiens no pulkv. BluČera mutes.

—    Esmu gatavs stāstīt visu, — cs uz viņu murmināju, — bet ne starp šīm sienām. Esmu noskaņots nepazust, vai saprotiet, un man ir mana vecā skolas direktora parakstīta zīme, kas to apliecina. Iziesim pastaigāties; mazlietiņ svaiga gaisa mums abiem diviem nāks labumā.

Viņš atbildēja man ar neieinteresētu skatienu, un tas, saprotams, nozīmēja, ka viņš sparīgi domā; varēja bezmaz vai dzirdēt, kā viņa sinapses sprakšķ un paukšķ kā brokastu pārsliņas. — Vai meli, kurus viņš varētu no manis izsist ar savu zēnu palīdzību, varētu būt vērtīgāki par puspatiesībām, kuras esmu gatavs klāstīt brīvprātīgi? — šis acīmredzot bija tas jautājums, kuru viņš bija iebarojis savam militāri apcirptajam ķirbim. Viņš nonāca pie pareizā lēmuma; galu galā par nonākšanu pie lēmumiem šie zēni jau arī saņem algu — katram savs; “tas vīrs, lūk, zāles lasa; briesmīgs amats.”1

—    Klau, Cārlij, tā ir lieliska doma! — viņš teica. — Ejam!

Kabineta priekšiņā divi būdīgākie neglītie puisieši vēl joprojām spēlēja binokli, taču vairs tikai divkāršu, tāpēc ka tualetes vai vannas istabas vaļējo durvju virzienā bija dzirdami ritmiski Elmera urrgh, urrgh. Iedams garām, es apstājos pie viņu galda un nokremšļojos. Neviens nepacēla acis. — Pasakiet Elmeram, — es sacīju honorāriem aplam izlutināta ārsta balsī, — ka viņam vajadzētu vairāk vingrot un mazāk dzert. Vienīgais, kas,viņam ir ciets, ir aknas. — Viens neglītais puisietis nenovērsa skatienu no savām kārtīm (un kurš spētu viņam to pārmest, jo veikla iepazīšanās ar visu klātesošo kārtīm man bija parādījusi, ka viņam vēl bija nepieciešama tikai pēdējā dāma, tad viņam būs gatavs tas, ko binokļa spēlmaņi sauc par “apaļu namu”), toties otrs gausi pacēla galvu un nomēroja mani ar savu vislabāko un saltāko Edvarda G. Robinsona2 skatienu — to, kura ietekmē tev būtu jāsāk domāt par “stroķiem”, betona šineļiem un trotuāra plāksnēm, kas tiek iemestas Potomakas upē, neaizmirstot vispirms piesiet tām klāt tavas potītes. Esmu šādus skatienus redzējis labākā izpildījumā.

1 Mortckajs citē Šekspīra “Karali Līru” (4. cēliens, 6. aina; še Raiņa tulkojumā). Oriģinālā tas vīrs lasa sctmphire, klinšu fenheli.

2 Edvards Goldenbergs Robinsons (Edward Goldenberjj Robinson, 1893— 1973) — rumāņu izcelsmes amerikāņu aktieris, Holivudas Zelta laikmeta zvaigzne; neaizmirstams savu gangsteru lomu dēļ.

—    Nu, tad uz redzi, čomiņi, — es bildu, laipnīgi runādams viņu dialektā. Neviens no binokļa spēlmaņiem neatbildēja, toties Elmers no tualetes vai vannas istabas attrauca urrrghh.

•

Vašingtonā (Kolumbijas apgabals) pastaigāšanās svaigā gaisā izpaužas kā iekāpšana taksometrā ar gaisa kondicionētāju. Tā ari izdarīju. Iesēdos pirmajā, kas piedāvājās, izpelnīdamies piktu skatienu no Blučera. Nūjā, viņš laikam uzskatīja mani par varenu blēdnieku — kā es tā ņemu un iekāpju pirmajā taksī; par viņa naudu bija otrais, tādēļ jau ari es iekāpu pirmajā, vai ne. Va vilks, cik es tajos laikos biju gudrs — un tak ne gads nav pagājis!

Šoferis no savas kondicionētās bruņstikla un stiepļu tīkla dzemdītes nopētīja mūs piemiegtām acīm (dankš pa galvu ir profesionāls risks, ko smādē pat taksisti) un laipni vaicāja, kā viņš var izpelnīties to prieku mums pakalpot. Labi jau, labi, īstenībā viņš teica: — Jē? — taču katram bija saprotams, ka tas bija pieklājīgs “jē”.

—   Vienkārši izvadājiet mūs pa ievērojamām vietām, okeir — teica Blučers. — Nu, tur Grānta kaps, tamlīdzīgi skati?

—    Un uz Nacionālo galeriju, lūdzu, — es iečivinājos, — patiesībā Nacionālo galeriju pašu pirmo. Ā, un vai jūs, lūdzu, varētu apstāties pie kādas tirgotavas, kur es varētu nopirkt lukturīti?

—   Viņš grib teikt — kabatas bateriju, nopērkama aptiekās, — Blučers paskaidroja. Šoferis pat plecus neparaustīja; idiotus viņš vadāja augām dienām, mēs vispār nepavīdēsim miglainajās atmiņās, ar kurām viņš vakarā mielos savu sievu, kamēr tā peldinās viņa deformētos kāju īkšķus siltā vannītē.

—    Vai jūs nevēlaties sākt stāstīt? — Blučers uzrunāja mani. Skatiens, kuru es viņam uzmetu, bija pilns ar piesardzību un gļēvulību, vēl pašķielējot arī uz šoferi. — Nūjā, vellos, bet kāpēc uz to Nacionālo galeriju, ko? — Sāku nedaudz justies kā šīs situācijas saimnieks: ļipu es spēju tricināt visjospožāko rindās, bet, kolīdz izdodas izplēst kaut mikroskopisku priekšrocību, tīkamāk jūtos komandiera lomā.

—     Pirmkārt, — es paziņoju, — es tā vēlos. Otrkārt, redzējis tās šaušalīgās grafikas jūsu kabinetā, es patiešām vēlos izskalot acis ar kārtīgu mākslu. Treškārt, NG, šis cēlais prieku jumols19 , visticamāk, jūsu daiļajā pilsētā ir vienīgā vieta, kur nav noklausīšanās ierīču. Ceturtkārt, man ir sen norunāta tikšanās ar puisieti, vārdā Džordžo del Kastelfranko, kurš Galerijā ir izstādījis bildi, kuru es iekāroju un reizē turu aizdomās. Okei?

—   Kā tad, — viņš atbildēja vientiesīgi kā policists, — runa ir par to čali, kurš Venēcijā mācījās pie Bellīni — ap to pašu laiku, kad Kolumbs nodarbojās ar Amerikas atklāšanu? Hm-hm? To čali, kuru mēs, pajoliņi, saucam par Džordžoni?

—    Tas pats vien būs, — es rūgti atsaucos. — Un jūs drīkstat nerunāt dialektā.

—     Kungs tētīt, man tak patiešām patika tas jūsu gabals par viņu pagājušā gada Giornale dellc Bcllc Arte\ tas čalis Bērensons tak uzreiz sāka izskatīties pēc klauna, pēc tāda Cārlija… kungs un tētīt, atvainojiet, Čārlij…

—   Nekas, — attraucu. — Esmu sunīts arī stiprākiem vārdiem. — Tomēr visu ceļu līdz Nacionālajai galerijai paliku pūcīgs un par varītēm gribēju pats samaksāt taksistam. Viņš uzmanīgi, ieinteresēti aplūkoja manu dzeramnaudu, tad ar labdarīgu sejas izteiksmi atdeva to atpakaļ.

Kad bijām iegājuši Galerijā, es nelokāmi izrieztiem pleciem aizsoļoju garām visai tai piemīlīgajai mākslai, ko lords Dūvīns notirgoja Krosam un Vaidcncram, un visādiem tamlīdzīgiem brašuļiem lajos pilnziedīgajos, piesaulīgajos gados, kad lords Mortekajs (jā, mans papus) savā pindelē piestibīja pašķebenus pakaļdarinājumus otršķirīgiem Eiropas karaļnamiem, kuros izrakstītie čeki bija tādā pašā vērtē kā viņu godavārdi. Svarīgi apstājos pie Džordžones un uzspīdināju tam savu lukturīti jeb kabatas bateriju. Vienā acu mirkšķī man virsū bija

1 Mortekajs citē Semjucla Teilora Kolridža dzejojumu Kubla Khan; or, A Vision in a Dream (1797).

uzlēkusi sardzenc, kas izrāva šo daiciņu man no rokas un ķērca kā maitu lija, kas dēj savu pirmo olu. Es pasniedzu viņai savu kabatas portfeli, atvērtu tajā vietā, kur apskatei izlikti mani mākslas vēsturnieka mandāti, un vedināju viņu tos parādīt kādam kuratoram. Vēl pēc pāris acu mirkšķiem viņa bija atpakaļ, šķaidīdamās ar “atvainojiet, atvainojiet”, uzrunādama mani par “doktoru Mortekaju” un apliecinādama, ka droši drīkstu spīdināt savu bateriju. Lai es spīdinot, kur vien man labpatīk.

—   Pateicos, — es atbildēju, par nepārprotamo uzaicinājumu nelikdamies ne zinis. Spīdināju lukturīti pa gleznu, drīz šur, drīz tur, un izdvesu mākslas vēsturniekam raksturīgas skaņas, piemēram, “ā” un “hm”, un “apžēliņ”, bet Blučers mīdīdamies lēca vai no biksēm laukā.

—     Klau, mister Mortekaj, — viņš beidzot neizturēja, — vai jūs nevēlētos man pateikt, ko īsti jūs meklējat?

—   Es, — es uzpūtīgi atbildēju, — meklēju jaunā Ticiana triepienus aptuveni vai precīzi 1510. gadā. Es tos neredzu. Gandrīz jāsāk domāt, vai tikai es šīs gleznas jautājumā neesmu alojies.

—    Bet, kungs un tētīt, — viņš nesaprata, — tepat uz tās plāksnītes tak ir rakstīts, ka šī mākslas darba autors ir Džordžone…

—     Un pagaidām lai tur tā arī paliek rakstīts, — es attraucu vēl uzpūtīgāk nekā parasti, neiecietīgi ielidinādams lukturīti jeb kabatas bateriju tuvākajā atkritumu urnā. (Amerikas SV atkritumu grozus sauc par “avīžu groziem” — tas liecina par smalku vērtību izpratni. Man patīk amerikāņu reālisti. Amerikāņu ideālisti, saprotams, ir tādi paši kā visi ideālisti: ļautiņi, kas slaktē citus ļautiņus.)

—    Bet lūk, — es runāju tālāk, — arī tas, ko mēs gaidījām. — Blučers izbolīja acis. Mākslas templī ievēlās vesela gūzma ķiķinošu trīspadsmitgadīgu skolnieču, kuras drudžaini ganīja viena no tās sugas sievietēm, kurām kopš dzimšanas lemts kļūt par skolmeistarienēm — jūs neapšaubāmi zināt, par ko ir runa; dažām no viņām ir tīri glītas kājas, taču viņas vienmēr nodod resnās potītes, ļenganais viduklis un

nesatricināmā panika otrpus kontaktlēcām. Kāds man pazīstams puisietis gandrīz vienu apprecēja; viņš man uzskaitīja visas pazīmes, kas ļauj tādas identificēt lauka apstākļos. Neatceros, ko īsti atbildēja Blučers, bet, ja viņš būtu anglis, viņš būtu sacījis: — E?

Saņēmu viņu aiz elkoņa un iestūrēju ņudzošajā masā. Skuķes ķiķināja un pat grābstījās gar mums, izklaidēdamās, kamēr skolotāja gvelž, taču es beidzot jutos drošībā: nav izgudrots tāds peilēšanas mikrofons, kura spēkos būtu viltīgā Mortekaja vārdus izsijāt no pubertātes pļāpām. Blučcram pieleca, lai gan bija redzams, ka mana piesardzība viņam šķiet pārspīlēta. (Viņš ir — man nevajadzētu neuzmanīgi pateikt “bija” — no tiem, kuri ar lielāko prieku mirtu par Pentagona priekšstatu par demokrātiju, turpretim es esmu vienkāršs cilvēks, kas tic tam, ka izdzīvo stiprākais. Dēlu man nav, tādējādi ir skaidrs, ka stiprākais Mortekajs, kurš var izdzīvot, esmu es; nešaubos, ka jūs to saprotat.)

—   Tā, — viņš ņurdēja man ausī, ricši tik skaļi, lai to varētu dzirdēt, kaut arī apkārt kā, strazdu melnais tūkstotis vidžināja nākamgada grupveida izvarošanu materiāls. — Tā, mister Mortekaj, tagad varat klačoties!

—    Jūs domāsit, ka esmu idiots, — es iesāku.

Viņš ērmoti pašķielēja uz manu pusi. — Tik klaji es nerunātu arī tad, ja gribētu glābt savu dzīvību. — Es nelikos dzirdam.

—    Redziet, tā pulvera paciņa — tā, ko cs paņēmu lidmašīnā… Nūjā, es kaut kādā ziņā sev mazliet apdrošināju dzīvību. Uztaisīju otru tieši tādu pašu paciņu, ko piebēru ar zīdaiņu pūderi — kā aptiekā uz mani blenza! — tad abas ieliku aploksnēs un ar ātro pasta piegādi nosūtīju uz drošu vietu. Kad biju pārliecinājies, ka puisietis, kurš pie manis ieradās, bija īstais puisietis, cs atguvu abas aploksnes no savas drošās vietas un vienu, kā bija norunāts, atdevu minētajam puisietim. — Blučera seju biju atstājis bez novērošanas, ber zvēru, es dzirdēju, kā viņam piemiedzas acis. — Kuru no abām? — viņš jautāja piemiegtā balsī.

—     Tur jau tā ķeza, — pārliecinoši ievaimanājos, — es nezinu! Saprotiet, es uz tām virsū uzrakstīju — attiecīgi — “A” un “B”, bet, kad pienāca īstais brīdis, es vienkārši nespēju atcerēties, kura bija “A”. Un vispār, arī to, kura.bija “B”, neatceros. — Mēs vairs neko neteicām. Skolmeistariene lietderīgi bubināja par Palmu Vekkio, lai gan pie gleznas, par kuru viņa runāja, bija skaidri un gaiši rakstīts “Palma Džovane”. Tā nebija liela nelaime: neviens neklausījās. Nimfetes diezgan biedējoši biedrojās pret mums, un es sāku noģist, cik baigi laikam ir būt par populāru dziedātāju. Blučcrs vienu roku bija piespiedis pie žaketes, kurā, uzkārta plecā, mitinās viņa pistoles maksts, un ar otru sargāja bikšu rāvējslēdzēju.

—    Šausmīgi ir tas, — es turpināju, — ka arī sākotnējā paciņa, kā jau jūs, man liekas, norādījāt, tikpat labi varēja būt zobu pulveris, tādēļ pastāv liela varbūtība, ka mans, ē, vidutājs…

—    Misters Lī, — viņš izpalīdzīgi iesaistījās.

—   Vai Rī, — es piekritu, — uz mani būs ļoti, ļoti pikts, un arī jūs sāksiet lolot aizdomas, ka neesmu spēlējis godīgi.

—    Jā, — viņš atbildēja. Tas arī viss, ko viņš atbildēja.

Skolotāja bija pārgājusi pie cita kāda visdiženākā gara veikuma un raidīja uz mums naida pilnus skatienus; arī viņas skolniecēm tika daži — izmisīgi. Mēs sekojām. Es iemurmināju Blučeram ausī gandrīz visu, ko man pastāstīja misters Rī. Viņš pagriezās pret mani un izbolīja acis.

—    Un jūs tam ticat? — viņš noprasīja neticīgā balsī.

—     Mjā, pagaidām tas atbilst visiem faktiem, — es atbildēju, aiz muguras — plauks!— atgaiņādams kādu liegi izlolotu pusaudzi, kura bezkaunīgi uzmācās man ar elektrisku vibratoru, — taču, ja jums ir kāds pārliecinošāks scenārijs, mīļuprāt to uzklausīšu. — Viņš padomāja, tad salēcās — nē jel, palēcās gaisā, it kā pār viņu būtu nākusi varena atklāsme.

—   Atklāsme? — es savā pieklājīgajā balsī apvaicājos.

—     Nē, skolniece. Lūdzu, vai mēs nevarētu kopties prom no šīs

elles, lūdzu, lūdzu? Es nebiju domājis, ka skolnieces var būt tādas, vai jūs to zinājāt?

—    Mjā, zināju gan; bet es, āreče, pulkvedi, lasu neķītras grāmatas.

Tādus puisiešus kā Blučers ar šādu izrunāšanos neizdosies satriekt.

Viņš paminstinājās, taču vēlreiz atkārtoja savu lūgumu doties projām. Es uzklausīju viņa vēlmes. Mēs devāmies. Devušies mēs aizbraucām ar taksometru — šoreiz ļāvu, lai to izvēlas viņš, — uz ēstuvi, kurā mums tiek pārdotas tādas ēdamlietas, kas garšoja pēc beigtiem policistiem uz grauzdētas maizes rikas. Blučers, uzņemdams savu draņķlbas porciju (kafija šādos iestādījumos bieži ir laba; krietni dzeriet virsū barībai — čūlām tā ir elle, taču palīdz nejust garšu), acīm redzami nodevās apcerei. Es arī apcerēju, tik drudžaini, cik tas vispār ir iespējams, jo manam cītīgi vingrinātajam prātam bija skaidrs, ka Aklā Fūrija ar Grieznēm Dairajām tās šobrīd tecina, lai apšņikātu Mortckaja dzīves dzīparu. Vēlreiz atkārtoju, ka no nāves sevišķi nebaidos, jo visgudrākie vīri mums apgalvo, ka tā nav ne sāpīgāka, ne necienīgāka par piedzimšanu, taču man nudien šķiet, ka es gribētu, lai man ir teikšana jautājumā par kad, kur un kā. Jo īpaši par to “kā”.

—    Blučer, — cs bildu, atbīdīdams nost savu remdeno un gandrīz neaiztikto paplāti, — Blučer, man rādās, ka uz pasaules ir pavisam nedaudz puisiešu, kas ir noskaņoti mani atstāt dzīvu — ja tādi vispār ir. Es vēlos palikt dzīvs, lai gan patlaban neapgrūtināšu jūs ar šādas vēlēšanās iemesliem. Labprāt uzklausītu jūsu ierosinājumus. — Viņš pavērsa pret mani seju, vēl pēdējo reizi pakošļāja to, kas atradās viņam mutē, un nomēroja mani ar smagu skatienu. Viņam gar zodu bija notecējusi taukaina mērce.

—     Jums gar zodu ir notecējusi taukaina mērce, — es nomurmināju. Viņš to noslaucīja. — Par ko īsti bija runa? — viņš man jautāja.

—    Es sacīju, — es sacīju, — ka būtu patīkami palikt dzīvam un vai jūs nevarētu man pamest kādu ideju. —Šoreiz viņa seja bija noslēgta, pēc tam gandrīz laipna. Viņš pagriezās pret mudīgo virēju jeb

palīgindētāju, pieprasīdams vēl kafiju un zobu bakstāmu. Pēc tam atkal pagriezās pret mani. Tagad viņš izskatījās labdabīgs — es nemūžam nebūtu domājis, ka viņš ir spējīgs tik īsā laika sprīdī nomainīt tik daudz izteiksmju. — Vai zināt, mister Mortekaj, jūs man patīkat, patiešām patīkat. Šai valstij nudien nebūtu par skādi daži simti tādu čaļu kā jūs. — To sacīdams, viņš izstiepa roku un brālīgi paspaidīja man plecu. Viņa delna bija prāva un cieta, taču es nedz sarāvos, nedz iebrēcos.

—   Par to palikšanu dzīvam?… — ievaicājos. Viņa skatiens atkal kļuva smags, un viņš gausi un līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—    Nesanāks, — viņš teica.

19

Pie Mortekaja nonāk kāds mākslas darbs, bez kura viņš lieliski varētu iztikt, toties viņš uzzina par policistu atraitnēm un zivju kotletēm

Rietumu milzenā meita,

Mēs uzdzeram tev pāri plūdiem…

Hands Ali Round

Es negrasījos pinkšķēt, jo esmu atklājis, ka no tā nav nekāda labuma. Pat nepieslapināju biksiņas, kaut arī dzenulis bija gaužām spēcīgs. Izlietodams tikai četrus sērkociņus un vien pavisam nedaudz apsvilinādams savu vērtīgo Sulkas kaklasaiti, aizkūpināju nevērīgu cigareti. Blučers, kuram mana britiskā sang-froid nepārprotami iedvesa lielu cieņu, dāvāja man dažus izturīgus mierinājuma vārdus.

—     Es pagaidām vēl neesmu sazinājies ar Kantora revidentu, — viņš sacīja, — tādēļ man nav pavēles, ē, veikt jūsu likvidēšanu. Kā jau teicu, jūs man pat patīkat. Manuprāt, līdz šādas pavēles saņemšanai vēl varētu paiet astoņdesmit vai deviņdesmit minūtes. Tikmēr jūs varat droši uzskatīt, ka jebkurš, kas uz jums šauj, pārstāv bambusa dzinumu un ezerriekstu prinču pusi.

—   Visu labu, — es teicu, celdamies kājās.

—   Vēlu veiksmi, — viņš atbildēja.

Izgājis uz trotuāra, jutos ērmoti kails: vēl nekad nebiju tik dedzīgi alcis pēc zilām acenēm, dubulta deguna un prāvas, rudas bārdas, taču par tik elementāriem piesardzības pasākumiem jau bija par vēlu sūroties.

Laipns taksis aizrāva mani uz lidostu tā, ka nepagāja pat simt gadi. Kamēr atguvu savu čemodānu un rezervēju vietu lidmašīnā uz Londonu, mani mati sakņu apvidū pavisam noteikti kļuva manāmi sirmāki.

Cik nu man bija redzams, nevienas ķīniešu personas gaisa kuģī nebija. Misters Lī kopā ar kādu jaunu tautieti iekāpa tikai pirms pašas celšanās gaisā. Neviens no abiem uz mani neskatījās. Starp citu, arī es pēc pirmās reizes uz viņiem neskatījos, blenzu taisni uz priekšu kā automobilists, kas apturēts par ātruma pārsniegšanu un diez ko nevēlas, ka policists dabū ieost viņa elpu.

Baroju sevi ar visvisādiem izskaidrojumiem. Viņi taču nekādi nevarēja zināt, ka es lidošu tieši ar šo reisu, pareizi? Nevarēja taču? Vai varbūt Johanna ir palūgusi viņiem būt manai miesassardzei, kāpēc gan ne? Varbūt misters Lī katru dienu lido ar šo lidmašīnu, varbūt viņš steidzas atpakaļ uz Soho uz ķīniešu Jaungadu, vezdams pilnu čemodānu ar kārumiem saviem mazbērniem. Viņš nepārprotami bija no tiem puisiešiem, kuriem jābūt veselam baram mazbērnu, cits par citu mīļāks un dārgāks. Varbūt tas nemaz nebija misters Lī: sen zināms, ka visi šie zēni izskatās vienādi. Mana drudžainā iztēle fantazēja un fantazēja, līdz mēs bijām caurcaurēm pacēlušies gaisā un salona skaļruņos sprakšķēdama atskanēja Kapteiņa balss ar parastajiem brīnum sirsnīgajiem patīkama lidojuma vēlējumiem. — Ha-ha, — es rūgti/noteicu, izpelnīdamies riebīgu skatienu no blakus sēdošās dāmas, acīmredzamas atturībnieces. Tālāk skaļrunis mums klāstīja, ka mēs lidosim dažādā daudzu tūkstošu pēdu augstumā (lidmašīnu šoferi ir pēdējais bastions pret metrifikāciju) un ka mūsu lidojuma ātrums būs milzīgs daudzums j/h. Es vēlējos pasūdzēties par šo pārmērīgo ātrumu, jo nepavisam nesteidzos nonākt sava ceļojuma galamērķī — labāk bezcerīgi ceļot, nevis nonākt galā.

1 Mortekajs atkal citē, šoreiz pārfrāzēdams Roberta Lūisa Stīvensona vārdus no eseju krājuma Virginibus Puerisque (1881): “Cik maz jūs apzināties savu laimi: ceļot ar cerību ir labāk nekā nonākt galā, un patiesie sasniegumi ir pūliņi.”

Kad stjuarte ieradās pierakstīt, ko mēs dzersim, mana kaimiņiene pieprasīja glāzi ūdens ar ledu; es, apstiprinādams viņas ļaunākās aizdomas, pasūtināju divus lielos brendijus, pudeli sausa ingveralus un necik ledus. Ar lepnumu ievēroju, ka mana balss gandrīz nenodrebēja. Kad dudina atnesa dzīvinošos dzerokļus, pārsteigts atklāju, ka jautāju, vai viņa gadījumā nezina, kad ir ķīniešu Jaungads.

—   Vai dieniņās, ser, laikam nezinu vis, atvainojiet. Paga, tur priekšā sēž divi ķīniešu džentlmeņi; es tūlīt pabeigšu iznēsāt dzērienus un aiziešu viņiem pajautāt.

—    Nē, nē, nē, nē, — es pīkstēju, — man ne prātā nebija nācis…

—   Tas nav nekāds apgrūtinājums, ser. Ar lielāko prieku jums izpalīdzēšu.

Drīz redzēju viņu noliecamies pār ķīniešu džentlmeņu sēdekļiem un moži rādām atpakaļ — turp, kur sēdēju un drebelējos es. Tie abi neatskatījās. Attipinājusi atpakaļ pie manis, viņa sacīja: — Jums nepaveicās, ser, viņi teica, ka tas bija pirms trim nedēļām. A, vēl viņi teica — žēl gan, ka jūs palaidāt garām.

—    Paldies! Cik laipni.

—    Lūdzu, lūdzu. — Uzbāzīgā utc. Es ar tēlotu nevērību atlocīju savu Times, izklāju to uz portfeļa un ķēros pie krustvārdu mīklas. Neesmu tāds cilvēks, kurš šo krustvārdu mīklu paspēj atrisināt, kamēr izvārās viņa vidēji mīkstās brokastu olas, taču saulainā dienā mēreni grūta mīkla aptuveni pēc stundas sakauta guļ man pie kājām. Šī diena bija apmākusies. Es naski atrisināju: “Tāds, kurš lieto sabiedrisko transportu — mērķis, iznīcināts (10,7) un, ierakstījis “pasažieris putniņš”, samāksloti nosmēju, bet pēc tam, šķiet, vairs galīgi nespēju koncentrēties. Vainoju savu portfeli, kas kaut kā nesniedza man parasto plakano virsmu. Un patiešām, tas kaut kā galīgi nebija plakans. Es saīgu un sāku to iztaustīt: kā tad, tajā no stūra līdz stūrim bija kaut kāds biezs cilindrveida izaugums. Saprotams, biju pagalam izsists no līdzsvara, tomēr jutos pārliecināts, ka šāda apveida un izmēru priekšmets

man nekādā ziņā nepieder, vai, ja arī pieder, tas nekādā ziņā nevar atrasties manā portfelī. Atāķēju vaļā sprādzi un piesardzīgi pačamdījos pa iekšu; tā ja — mani meklētāji pirksti atrada cietu papes cilindru, kura lielums bija apmēram astoņpadsmit collu garumā un četras collas caurmērā. Aizvēru portfeli un — tagad jau drebelēdamies tā, kā drebelēties man vēl nekad nebija gadījies, — pastiepu roku pēc neiztērētās brendija devas. Tā aiztraucās garām manai ūkai, mandelēm, balsenei un rīkles galam, nekam pat nepieskardamās. Pēc tam es atzvilu savā atgāztajā sēdeklī, izlīdzināju elpu un ķēros pie drudžainas domāšanas. Bumba vai tamlīdzīga antimortekaja ierīce? Ne un ne: šajā pašā gaisa kuģī atradās misters Lī. Turklāt jebko no šīs sugas būtu sameklējuši lidostas drošības dienesta vīru metāla meklētāji. Zvērīgi liela Smarties šokolādes pupiņu ciba no kāda labvēļa? Nevienu labvēli es nespēju iedomāties.

Prastas ziņkāres un nāves alku plosīts, no jauna atvēru savu tašiņu un izvilku cilindru ārā. Tas bija viegls. Izgatavots no papes un pēc izskata tieši tāds pats kā cilindri, kuros ļaudis glabā un pārvadā gravīras un zīmējumus, kaut ko tādā garā. Paslēju vienu galu pie acs un, notēmējis ar cilindru uz logu jeb iluminatoru, ķīķerēju tam cauri. Izrādījās, ka šādi es aplūkoju savas atturīgās kaimiņienes krūtežas kreiso elementu. Viņa pasita to nost un izgrūda tādu skaņu kā gandrīz tukšs zeltera sifons. Es, liekas, izteicos šādi: — Ui! — taču īsti pārliecināts neesmu.

Kā likās, cilindrā nekā nav, tas ir, tur bija tikai bieza papīra rullis, tādēļ es iebāzu dažus pirkstus tur iekšā, meistariski parāvu uz riņķi un izvilku šo rulli kā dāsni iesviestotu escargot. Atritinot izskatījās, ka tā ir laba, krāsaina Ruo guašas zīmējuma reprodukcija; rūpīgākā izpētē atklājās, ka tā ir veikla kopija guašā, viscaur roku darbs. Es saku “kopija”, jo oriģināls sagadīšanās pēc ir visai slavens Ruo ar nosaukumu Aprиs-midi d’un Clown un atrodas Pegijas Gugenheimas kolekcijā vai kādā tamlīdzīgā vietā. Kopija patiešām bija brīnišķīgi uztaisīta, jau drīzāk viltojums, nevis kopija, jo meistars bija to uzlicis uz žakonē pamatnes un pat apgādājis ar cachet de vente, pārīti kolekcionāru zīmogu un muzeja kataloga numuru. Es ar nopēlumu paklakšķināju mēli, jo zīmējums bija saritināts nepareizi, ar krāsaino pusi uz iekšu, un katram mākslas priekšmetu tirgotājam zināms, ka tā gan nedrīkst. Mana miesās kuplā kaimiņiene atkal šņāca kā zeltera sifons, un es atģidos, ka zīmējums laikam ir mazliet pārāk izteiksmīgs', saprotiet, Ruo laikos, pēc visa spriežot, klauni savas aprиs-midis ir pavadījuši pagalam savdabīgi. (Kas attiecas uz mani, es ar moderno mākslu nekad neesmu sevišķi aizrāvies; manuprāt, tā ir tēma, kas prasa krietni mazāku izpēti.) Kad saritināju zīmējumu atkal kopā un iegrozīju atpakaļ cilindrā, pa otru galu izkrita papīra strēmele. Tā bija apdrukāta ar rakstāmmašīnu un vēstīja: HĪTROVĀ VAR ĻOTI NODERĒT. Es saplēsu šo papīra stērbeli tik daudzos gabalos, cik tā spēja ietilpināt, un visu šo laiku mokoši domāju. Nu, paklausieties, neba bieži slavenu Ruo guašu kopijas nemanītas ielien jūsu portfelī, un vēl retāk gadās uzzināt, ka lidostās tās izrādīsies noderīgas. Es būtu vēlējies aizstaigāt uz tualeti, taču tad man būtu jāiet garām misteram Lī un viņa draugam, un atceļā viņi varbūt uz mani paskatītos. Nebiju tik zaļoksns, lai kaut ko tādu varētu izturēt. Atlika vienīgi mīkstčaulīga bēgšana no dzīves, un es, iedūris attiecīgajā zvana pogā, lūdzu stjuartei “vēl mazliet tā paša ingveralus un, jā, varbūt arī vēl mazdrusciņ tā brendija”. Mana blakussēdētāja — es viņu klusībā vienmēr saukšu par Keriju Neišcnu1 — kaut ko satraukti iečukstēja stjuartei ausī. Stjuarte skatījās uz mani, jaušami apjukusi. Es uz stjuarti skatījos smaidīdams, bet laikam jau īstenībā mans smaids vairāk atgādināja greizu viepli. Viens, divi, trīs, un Kerija Neišena izrādījās pārcelta uz citu vietu, bet tas vēl būtu sīkums — man pie šahtas rīkles tika piegādāts brendijs.

1 Kerija Neišena (Carrie Amelia Moore Nation, 1846—1911 ) — amerikāniete, radikāla atturībnieku kustības dalībniece; mēdza ar cirvi rokā ielauzties iestādījumos, kuros pārdeva alkoholu.

Es ieturēju vakariņas, domāju, no jauna ieturēju vakariņas. Nekas nekļuva skaidrāks. Vēlreiz uzglūnēju krustvārdu miklas tiklībai; to bija samezglojis sastādītājs, kurš katru reizi mēģina iepīt vārdu “kārnīt” — Adrians Bells, kā es noģiežu, — tādēļ ar “Pielišķēties toriju virsaitim; kliedēt sienu, kamēr saule nav norietējusi”, es tiku galā viegli, taču viss pārējais man bija par grūtu. Padevos un domāju par nepazušanu, palikšanu dzīvam: visādas tamlīdzīgas domas. Vienu priecējošu rezultātu šai domai jeb domāšanai izraisīja lakts, ka Ruo kopiju manā portfelī lidostas drošības dienesta zēni ar saviem metāla meklētājiem nebija sameklējuši, turpretī manu sudraba kabatas blašķīti viņi uztaustīja tā, ka nemetas. Tas droši vien nozīmēja, ka diez vai abiem ķīniešu džentlmeņiem līdzi varēja būt kas nāvīgāks par papes duncīti. Viņu stroķi, tuteņi un citi miesas bojājumu nodarīšanas rīki acīmredzot atradās čemodānos un lidaparāta tilpnē. Tātad man, ierodoties Londonā, Hītrovā, gluži vienkārši nav jāgaida, kamēr no aizcietējumu mocītās bagāžas piegādes sistēmas čīkstēdams izvelsies manis paša čemodāns, bet jāpamet to likteņa varā, jābēg cauri Muitai ar portfelīti vien un jālec ātrā taksī uz Voltemstovu vai kādu citu vāji iespējamu vietu, kurā man varētu būt kāds draugs. Ķīniešu džentlmeņi tikmēr nikni mīdīsies un dīdīsies pie bagāžas karuseļa, nespēdami vien sagaidīt, kad parādīsies viņu slepkavīgais inventārs. •/

Cik kristālskaidri gan cilvēks domā, kad ir uzņēmis uz krūts tikai par mazu šņipstiņu brendija vairāk, nekā vajadzētu. Visnotaļ apmierināts ar sevi, saliku rociņas uz tās rumpja daļas, kas atrodas nedaudz uz dienvidiem no aknām, un mazlietiņ nolikos uz čuču. Kad pamodos, apmierinātība ar sevi vēl nekur nebija pazudusi; es saķēru '/»««krustvārdu mīklu, apsvilināju to ar valdonīgu skatienu, un pēc divdesmit minūtēm tā dīca pēc žēlastības.

Vienmēr esmu aristokrātiski vīpsnājis par tiem idiotiem, kuri, kolīdz gaisa kuģa dzinēji ir izslēgti, slejas kājās, lai tad veselas desmit minūtes žņaudzītu savus knauķus un citu rokas bagāžu, taču šajā reizē

pats izrāvos pirmrindniekos un notēsos lejā pa rampu krietnu gabalu pirms citiem sacīkstes dalībniekiem. Ja šī būtu Ņūmarķēta, nejaušs, ar binokli un hronometru aprīkojies vērotājs jau diebtu uz tuvākā telefona pusi un pārmītu dažu labu vārdu ar savu bukmeikeru.

Apniecinājis visas zīmes, kas ceļiniekiem vēstīja, kur viņiem derētu gaidīt savu bagāžu, es taisnā ceļā lēkšoju uz Muitas Zonu, tuvāk tai svētītajai zīmei, uz kuras bija rakstīts TAXI, pa ceļam pavicinādams muitniekam ar savu nevainīgo portfeli. Viņš salieca uz manu pusi pavēlošu pirkstu; es nobremzēju, zolēm kaucot. — Man nekā deklarējama nav, — moži saucu, — tikai šitais vecais portfelis, vecs, ar veciem papīriem piestūķēts portfelis, ē? Es jūs lieki neaizkavēšu, jūs jau arī noteikti esat aizņemts cilvēks…

—    Atveriet to, — viņš teica. — Ser.

—     Kā tad, kā tad, kā tad, — es pīkstēju, — bet, lūdzu, skatieties ātri, esiet tik labiņš, citādi vairs nebūs neviena takša. Tur nekā tāda nav, varat man ticēt.

Laiku pa laikanj, man gadās sastapt cilvēkus, kuriem es nepatīku. Šis muitas zēns bija no tādiem. Katru vismazāko priekšmetu manā portfelī viņš aplūkoja kā vecīgs courreur, kas apčamda savu kaunuma matu kolekciju. Papes cilindru viņš bija atstājis uz beigām. — Un kas tas tāds, ser? — viņš jautāja.

—     Bilde jeb glezna, — es nepacietīgi attraucu, nemitīgi atskatīdamies uz bagāžas zāli, kurā mani līdzlidotāji (ja atļauts ieviest jaunvārdu) gaidīja savus čemodānus. — Tāpat vien, kopija. Nekādas Komerevērtības un nav domāta Tālākpārdošanai.

—    Ko jūs sakāt, — viņš atcirta. — Paskatīsimies, lūdzu. — Visai saērcināts, es izvilku un atritināju minēto mākslas darbu. — Te būs, — es paziņoju, — Ruo, Apres-midi d’un Clown. Atrodas Gugenheimā vai kaut kādā tamlīdzīgā vietā.

—    Varbūt Veltšmercera fondā? — viņš teica man priekšā.

—    Pareizi, pareizi; vai, ku labi. Atrodas Veltšmerccrā, protams. Čikāgā.

—    Ai, ne, ser, neatrodas vis.

__ >

—    Tā atradni tur līdz pagāštrešdicnai; tad kaut kādi nelieši ielauzās tur iekšā un aizlaidās ar kaudzi šitādu vecu krāmu kādu miljons mārciņu vērtībā.

Es plātīju muti — vaļā/ciet, vaļā/ciet —, atdarinādams zelta zivtiņas, kuras, vēlēdamās, lai kāds viņām nomaina ūdeni, mēmi kliedz “o”, “o”, “o”. Pūliņus izdvest kaut ko lietderīgu man aiztaupīja pieklājīga nokremšļošanās kaut kur man aiz kreisā pleca. Žigls skatiens tai virzienā man parādīja pieklājīgu ražena auguma dēlieti ar makintošu jeb lietusmēteli mugurā. Strauja apciršanās par kādiem 270 grādiem parādīja, ka aiz mana labā pleca ir līdzīgs dēlietis ar laipnu smaidu sejā.

Ja atļausit, es tagad uz mirklīti novirzīšos no tēmas. Jebkurā veselīgā, profesionālā zagļu komandā ir “smadzenes”, kuras izplāno nelietību, “pārvaldnieks”, kurš sagādā apgrozības kapitālu, “uzpircējs”, kurš pirks un pārdos laupījumu, pirms tas vispār būs šķirts no sava saimnieka, “atslēdznieks”, kurš prot neitralizēt signalizācijas sistēmas un atmūķēt slēdzenes — arī ļoti sarežģītas slēdzenes, “seiflauzis”, kurš prot uzšķērst seifu ar skābekļa šķēpu vai iešpricēt tajā unci šķidras sprāgstvielas un uzspridzināt to ne skaļāk par zvirbuļa nopiršanos pa miegam, “huligāns” — diemžēl —, kurš vajadzības/ gadījumā sitīs zinātkāriem garāmgājējiem ar dzelzs kruķi, “pērkams” naktssargs vai apsardzes uzņēmuma darbinieks, kurš par 500 sterliņu mārciņām un nedaudziem procentiem no guvuma ir gatavs izslimot smadzeņu satricinājumu un — šis ir tas zēns, par kuru jūs līdz šim nezinājāt — “bāka”. Tad lūk, “bāka” pašā ielaušanās pasākumā būtībā nepiedalās; viņš tāpat vien pastaigājas tur apkārt, sabāzis rokas kabatās. Viņam piemīt tikai viens Dieva dots talants: “pūkainīti”, “veco Bilu”, “flomāsteru” vai jebkura cita paveida kruķi, visviens, cik civilās drēbēs, viņš spēj pazīt no divsimt metru attāluma tumšā naktī. Visā Londonā ir tikai trīs uzticamas bākas, un tām maksā tikpat, cik huligānam.

Ko es ar to vēlos sacīt? To, ka, piedzimis citā sabiedrības slānī, es būtu varējis pelnīt smuku naudiņu, strādājot par “bāku”. Abi dēlieši, kas tagad rēgojās man aiz pleciem, bija “pūkainīši”, par to nevarēja būt divu domu.

—    Sveiki, — es sacīju.

—    Es esmu detektīvinspektors Džagards, — tcica dēlictis no manis pa kreisi, — un tas ir detektīvseržants Blekvels. No Mākslas darbu nodaļas. — Es atkal pašķielēju uz bagāžas zāli: karuselis bija sācis griezties, un tam apkārt bija sākuši drūzmēties mani līdzlidotāji. Piepeši man kļuva skaidrs, kāpēc anonīmais labdaris bija mīklaini apgalvojis, ka Ruo man Hītrovā var lieti noderēt.

—    Es gribu redzēt zukseri, — es teicu savā Bogarta balsī.

—    Piedošanu… kā, lūdzu? — pārvaicāja DI.

—    Parād’ bļembu. — Abi, smaidīdami plānus smaidus, saskatījās.

—   Šeit detektīvi nenēsā apzeltītus žetonus, — DI skaidroja, — bet lūdzu, te būs mana apliecība, kas izskatās gandrīz tikpat iespaidīgi, taču, atšķirībā no ^“bļembas”, ko jūs pieminējāt, nav nopērkama rotaļlietu veikalos. —Apliecība izskatījās ļoti likumīga un spēkā esoša.

—    Uh, kā iekritu, priekšniek, — es jautri sacīju. — Vediet mani uz tuvāko pagrabu! Ak, pareizi, un varbūt seržants Blekvels, kamēr mēs abi ar jums kāpjam “melnajā mērijā”, būs tik laipns un paņems manu čemodānu? Tas ir (iucci čemodāns, no cūkādas, ar maniem iniciāļiem — nebūs grūti pazīt.

—   Tic iniciāļi būtum “C. M.”, Cārlijs Mortekajs — pareizi, ser? — apvaicājās seržants.

—    Pareizi gan, — es atzinīgi palocīju galvu.

—   Tad kāpēc, — jautāja DI, — kāpēc jūsu pasē rakstīts, ka jūs esat “t. T. Rozentāls, SJ”?

Kā jau izsmējīgam Pilātam pienākas, atbildi viņš negaidīja un laipnīgi stūrēja mani uz vienu no tiem lielajiem, melnajiem automobiļiem, ar kuriem vizinās augstākās šķiras policisti. Pēc dažām minūtēm

mums pievienojās DS, kas bija sadabūjis manu čemodānu. Viņš man to neatdeva. Un mēs nebraucām arī uz to iestādījumu, kuru jūs dēvējat par Skotlendjardu un pogainie sauc par “Centru”, — viņš nogriezās pa Batersijas tiltu u/, viņu jauno Dienvidu krastmalas stabiņu, kuru pēc tās vilciena aplaupīšanas (atcerieties?) ierīkoja Smago noziegumu nodaļai un kurā tagad uzturas dažnedažādas ezoteriskas likuma rokas. Tādas, piemēram, kā C-II, kas izdomā noziegumus, pirms tos paspējuši izdomāt nelieši, un sūta savus darbiniekus sēdēt uz kāpnītēm un viņus sagaidīt. Arī tādas, piemēram, kā CM, kas uzrauga palaidnīgus policistus un tiek mīļi dēvēta par “gumijas papēžiem”; nelaiķa Mārtlenda īpašo Uzdevumu Vienība jeb VĪ, un, pats par sevi saprotams, Mākslas Darbu Vienība, kas ir tik izcili apmācīta, ka tās darbinieki spēj noteikt, ar kuru galu uz augšu piekarams kāds Pikaso. (Pikaso, saprotams, vairs nejaudā viņiem iebilst.) Viss šis midzenis ir absolūti drošs un slepens, tikai jebkurš Londonas taksists jūs tur nogādās bez mazākās minstināšanās.

Omulīgā pirmā stāva kabūzītī viņi oficiāli uzrādīja man apsūdzību nelikumīgā ieceļošanā vai kaut kāmī tikpat miglainā, lai no rīta varētu mani atstāt apcietinājumā, pēc tam mēs ar lielu liftu uzbraucām trīs stāvus augstāk, iegājām pa smagām dzelzs durvīm, kuras uzraudzīja videonovērošanas kameras, ietūcījāmies daudz mazākā liftā un nobraucām astoņus stāvus zemāk. Es neesmu liels zemes dzīļu mīļotājs, taču tobrīd augšminētās dzīles bija tieši tas, pēc kā es tvīku. Tās apdzīvoja būdīgi angļu policisti, turklāt vīriešu dzimuma; nekur apkārt nebija manāms neviens amerikānis, neviens ķīniešu viesmīlis un neviena kareivīga sieviete. Es tiku ievests vienkārši mēbelētā, labi apgaismotā telpā, kurā viņi iesprauda rozetē telefonu, pievienoja pie tā diktofonu un uzaicināja mani izmantot manas tiesības uz “atvēlēto telefona zvanu”. Man ne mirklīti neienāca prātā pašaubīties, kam zvanīt: es uzgriezu numuru, pa kuru bija atrodama misis Spona, Londonas labākā telpu iekārtotāja un vienīgā man pazīstamā caurcaurēm

izdarīgā persona. īsi ieskicēju sava nelaimīgā stāvokļa aprises, palūdzu viņu sazināties ar manu “mālderi” (tā mēs, noziedzīgās pasaules žurkuļi, saukājam savus advokātus) un Johannu, un vēl lai viņa pasaka Džokam, ka tam augu diennakti jāstāv nomodā pie telefona. — Pasakiet viņam, — es piekodināju, — ka viņam nav brīv iet ārā, ja nu vienīgi tad, ja ir tādi mutvārdu norādījumi no jums vai no manis. Ja viņam vajag spēlēt domino, lai aicina savus draugus uz mājām, un viņiem ir atļauts dzert manu alu, saprāta robežās. A, misis Spona, un mālderim paskaidrojiet, ka aplam liela steiga, lai mani dabūtu ārā, nav vajadzīga — var iztikt bez habeas corpus—, brīvības gaisu cs savās nāsīs vēlos vilkt tikai tad, kad būšu nomazgājis savu vārdu no šīs neģēlīgās ēnas.

—     Skaidra bilde, — viņa atbildēja. Klausuli es vietā noliku itin pašapzinīgi: kad misis Spona teic, ka viņai ir skaidra bilde, tad bilde viņai tik tiešām ir skaidra. Es būtu gatavs saderēt, ka desmit minūtes pēc Karaliskā Jūras Kadeta rīkojuma saņemšanas viņa jau raidītu Lielo Floti kaujā, tāda nu reiz viņa ir. Viņa valkā brīnum dārgas drēbes, un viņas seja ir kā pamestas akmeņlauztuves.

—    Tad un tā, — es uzrunāju savus sagūstītājus, — jūs droši vien gribēsit, ē, mani mazliet paspaidīt un papratināt, ko? — Tie abi saskatījās, tad paskatījās uz mani un vienbalsīgi pakratīja galvas.

—    Es domāju, ser, ka jums vajadzētu sagaidīt jūsu advokātu, — sacīja inspektors Džagards.

—    Jūsu paša labad, ser, — bilda seržants Blekvels. Viņi mani nebiedēja. Uz grīdas stāvēja mans čemodāns, portfelis un polietilēna tarba, kurā glabājās mana nemuitojamā brendija un cigarešu deva. Es izstiepu roku pēc polietilēna tarbas. Viņi man neiesita. Es aizčāpoju uz savu privāto tualeti un tur atradu divas plastmasas glāzes zobu skalošanai. Piešķīru sev malku brendija un tad ielēju glāzēs arī viņiem.

—    Man šķiet, mēs esam darbā, seržant, kā nu ir?

Blekvels meklēja atbildi savā pulkstenī. — Grūti pateikt, ser.

Trīs paciņas nemuitojamo cigarešu es noliku blakus Džagarda

glāzei, divas blakus Blckvela glāzei un vēlreiz smalkjūtīgi aizgāju uz tualeti. Kad pārrados, glāzes bija tukšas, cigaretes pievāktas, taču es nekādas ilūzijas neloloju. Tādi kārtības sargi kā viņi neraujas par brīvu tikt pie malka brendija un paciņas karaliska lieluma smēķu; viņi to visu pieņēma tikai tāpēc, lai man rastos maldīga pārliecība, ka viņi ir savi čaļi. Turpretim es, kā jūs jau noskāršat, biju novērojis viņu acis: tās bija karjeras policistu acis, un tām nebija nekā kopīga ar uzpērkama kruķa svilinošo skatienu. Sniedzu viņiem sava čemodāna atslēgu, mudinādams to izrakņāt, jo tad es varēšu izbaudīt tajā atrodamos materiālos labumus, piemēram, ziepes, tīru apakšveļu un tā joprojām. Blekvels pavirši parakņājās, Džagards pat nepagodināja ar skatienu: mēs visi zinājām, ka nekā neatļauta tur nebūs. Pēc tam es ļāvu noprast, ka itin labprāt atšautos guļus, un viņi uz to atbildēja, ka patiesībā arī viņiem darba laiks jau beidzoties un ka pēc tam, kad būs ieradies mans advokāts, ar mani varētu atnākt parunāties viņu priekšnieks, galvenais detektīvinspektors. Pēc tam viņi mani ieslēdza. Es itin nemaz neiebildu — dzīvē mēdz būt tādas reizes, kad būt ieslēgtam ir veldze dvēselei. Aši noberzis sarukušos ziloņkaula torņus ar mistera Jūkrila pamatoti daudzināto Zobu Pulveri Smēķētājiem, atkritu uz lažiņas un ieslīgu Morfeja apskāvienos. Mana pēdējā nomoda doma bija nopriecāšanās par to, ka viņi neuzplēsa čemodāna oderi: tas bija ļoti dārgs čemodāns. Turklāt man ir nosliece zem šīs oderes glabāt dažas lielas, vulgāras banknotes, kas var noderēt, ja nu kādreiz ievajagas steidzami nopirkt tvaika jahtu.

Noteikti nebiju gulējis ilgāk par kādu stundu, kad durvis pēkšņi izdvesa atslēdzamas skaņas un es pielēcu kājās — kāds nu biju, bez biksēm, — gatavs savu dzīvību pārdot par dārgu maksu. Ieradies bija tikai tēvišķs, formas tērpā ģērbts “vecais Bils”, kurš vēlējās uzzināt, ko es gribētu vakariņās.

—    Tepat aiz stūra ir ļoti labs ķīniešu ēstūzis, no kura var atnest… ei, ser, vai jūs esat slims?

—   Viss labi, paldies, viss ir labi, ļoti labi. Vienkārši man ir alerģija uz ķīniešu ēdieniem. Droši nesiet to, kas ir dabūnams jūsu ēdnīcā.

—   Šovakar ir tefteļi, — viņš mani brīdināja.

—    Kapitāli, kapitāli. Kas var būt vēl jaukāks. Stiepiet tik šurp, lūdzams. Ā, un, gan jau tur būs arī kāda šļuciņa HP mērces vai kaut kā tamlīdzīga, e?

—    Gan H [\jjan tomātu mērce, scr.

—   Ā, seržant, vēl viens jautājums, — es teicu, kad viņš jau gāja laukā.

—    Jāser? — kārtībnieks atsaucās.

—    Vai tajā jūsu ēdnīcā strādā daudz ķīniešu?

—   Dieviņ tētīt, ne tak, scr. Viss personāls sastāv no policistu atraitnēm. Attieksme mēdz būt drusku kā pie boļševikiem, bet, ja viņas saņemas, tad uztaisa labākās zivju kotletes uz dienvidiem no Temzas. Zivju kotletes būs rīt, scr, vai jūs vēl te būsit?

—    Cerams, — es sirsnīgi atsaucos. — Mežonīgi zirgi ne reizi vien ir centušies aizvilkt mani prom no zivju kotletēm, bet nekas prātīgs no tā nekad nav izņācis.

Tefteļi bija tieši tādi, kā tefteļu mīļotājs varētu vēlēties; tiem piedevās bija saldētas franču pupas un nevainojama kartupeļu biezputra, un kur nu vēl vesela pudelīte HP mērces un tomātu m., kā arī maize un sviests, cik tik lien, un prāva alvas krūze ar stipru, oranžu tēju — līdz šim biju domājis, ka tādu spēj uzvārīt tikai Džoks. Acīs riešotics asarām, ieslidināju “vecā Bila” laipnajā kabatā paciņu nemuitojamu karaliska lieluma preču.

Kuņģis šimbrīžam bija apmierināts, un es jau dzīros atkal atkrist uz lažiņas, taču pēkšņi mans skats krita uz telefonu, kuru Džagards un Blckvels savā nevērībā bija aizmirsuši manā istabā jeb kamerā. Pacēlu klausuli un novietoju to pie auss. Klausule izplatīja savienojuma signālus, tātad tie abi bija aparātu atstājuši pieslēgtu pie pilsētas līnijas.

Ai, nu paklau, es nodomāju. Ziniet, neuzmanīgi atstājot strādājošus telefona aparātus Starptautisku Mākslas Zagļu kamerās, neviens

līdz DI un pat DS rangam nav uzkalpojies. Es ķēros risināt uzdevumu, kā visveiksmīgāk izsist no šī apstākļa mazliet pašlabuma. Vispēdīgi nolēmu paduļķot izmeklēšanas paņēmienu avotus, piezvanot Pītam Velsietim — vienam tādam kadram, kurš diezgan bieži pilda manus uzdevumus. Te man jāpaskaidro, ka visi tie, kas atrodas mākslas priekšmetu tirgoņu kalpībā — pamatņu pārlicēji, restauratori, paspartū piegriezēji, rāmjkaļi utt. —, kopš dzimšanas ir meļi un zagļi; viņi noskatās, kā viņu pavēlnieki palaikam atkāpjas no patiesības, un itin drīz sāk ticēt, ka daiļo mākslu rūpalā pie bagātības var tikt ar melīgumu un nelikumīgu piesavināšanos vien, nekādas citas spējas un mākas nav nepieciešamas. Ak, man tiešām jāteic: kā viņi alojas! Pīts vēl piedevām ir arī velsietis un dedzīgs kapelu apmeklētājs, tādējādi viņš šajā spēlē ir tālu priekšā citiem. Es uzgriezu viņa numuru.

—    Hallo, Pīt, — es sacīju. — Tu jau zini, kas tev zvana, ja?

—   Vai jūs vispār sajēdzat, ka tagad ir nakts vidus, velns parāvis?

—     Klau, Pīt, iztiksim bez saviesīgiem jaukumiem, ja; runa ir par darbu. Tas lielais pasūtījums, tu zini?…

—   A, — viņš nevilcinoties meloja.

—    Piekās, — es komandēju. — Aizmirsti. Tu to vispār neesi redzējis. Skaidrs?

—    Skaidrs, — viņš atbildēja. Nejaušs klausītājs — un es zināju, ka tādi būs vairāki, — ticētu, ka Pīts zināja, par ko es runāju. Viņi maldītos. Es noliku klausuli.

Manuprāt, šai neilgajai sarunai vajadzētu man nodrošināt vēl vismaz divdesmit četras stundas šī pamatīgi būvētā tuptūža drošajā patvērumā. Nolēmu nodoties gremošanu veicinošam snaudienam, un aizmigu, lai sapņotu par zivju kotletēm, ko man nesīs rītdiena.

20

Mortekajs, traks no domas par zivju kotletēm un pārbijies no domas par brīvību, tiek brīdināts par necieņu pret tiesu, un labi vēl, ja tik vien

Dēļ mūsu grēkiem pār mums nācis šis ārprāts.

The Holy Grail

Mans advokāts mani pamodināja, lai pavēstītu, ka pa nakti neviens tā arī nav vēlējies mani nopratināt un vai es vēlētos vēl kaut ko. Līdz galam nepamodies, neapdomīgi atbildēju, ka vairāk par visu vēlētos labi ilgu uzturēšanos šajā pašā istabā jeb kamerā, jo providences patvaļīgais pirksts jau palpē manu pakaļgalu un pirms iziešanas brīvībā man kaut kā jāizpēta, kurš par kuru stāv un krīt, jo vienīgais, kas ir pilnīgi droši, ir tas, ka par mani nekrīt neviens. Pieminēdams, ka es to sacīju neapdomīgi, vēlos norādīt, ka, būdams pie pilnas apziņas, tak laikam saprastu, ka šajā iestādījumā “blakšu” būs vairāk nekā Jūrnieku Misijas Patversmē. Viņš zīmīgi signalizēja man ar uzacīm — mūsu dienās izaudzēt uzacis laikam ir spējīgi tikai advokāti, pat banku pārvaldnieki šo mākslu, liekas, ir aizmirsuši, — un es aizvēros. Viņš paziņoja, ka no rīta būs tiesā, un skumji, taču ar plašu acs piemiegšanu, brīdināja, ka man vajadzētu noskaņoties uz to, ka palikt aiz restēm nāksies vēl nedēļām ilgi. Tad viņš novēlēja man labnaksniņu, es ielīdu pidžamā un vienā acu mirkšķī jau gulēju netaisna cilvēka miegā, kas ir akurāt tikpat ciešs un sapņu netraucēts kā taisna cilvēka miegs, ja vien netaisnajam gulētājam uz naktsgaldiņa ir litrs “Sarkanās sekstes”.

Es atmodos, kad ieradās vēl viena varena krūze ar oranžu tēju un šķīvis ar olām un šķiņķi. Ausmas kreisā roka sniedzās debesīs. Egona Roneja sejā šīs o-s un šķ. diez vai izvilinātu smaidu, taču es mielojos ar kārīgu nazi un dakšiņu,.jo zināju, ka man jāuzkrāj spēki. Manu prātu, pats par sevi saprotams, nodarbināja domas par ceļojumu uz miertiesu: ceļš tiesup noteikti būs kā nosēts ar ķīniešu snaiperiem faisant la haie.

Kā izrādījās, manas bailes bija bez pamata, jo miertiesnesis un miniatūra tiesiņa bija atrodami tepat šajā luksusa kruķu bodītē. Saiets izvērtās it omulīgs: viens slikti skuvics Mortekajs, kuru pavadīja viens laipnīgs cietumsargs; viens miertiesnesis, kurš mats matā izskatījās pēc miertiesneša, kurš nav dabūjis izgulēties; viens advokāts, kurš nomēroja mani ar tukšu skatienu, kas nozīmēja “turi muti, runāšu es”; viens izmocīts detektīvinspektors Džagards, kurš blenza uz savu blok notu ar tādām acīm, it kā tas viņam būtu pateicis kādu rupjību; viens dzīves apnicis tiesneša palīgs un — man par izbailēm — viena Johanna, kura bija tērpusies gaiļpiešu dzeltenā kostīmā un cepurē un izskatījās diezgan žilbinoša.

Tiesneša palīgs pabubināja juridiski, Džagards, aizņēmies balsi no anekdotēm par policistiem, no sava bloknota lasīja priekšā par to, kā viņš, pamatojoties uz saņemto informāciju, devies no šejienes uz turieni… tomēr nav vajadzības jūs apgrūtināt ar tik nenozīmīgiem sīkumiem: gan jau jūs pats būsit gana pabijis miertiesās. Taču tieši tajā brīdī, kad vajadzēja atskanēt svētlaimīgajiem vārdiem, ar kuriem aizturētais C. Mortekajs tiktu atstāts apcietinājumā ilgas jo ilgas nedēļas un tālu no trokšņainajām Triādēm varētu uzdzīvot ar zivju kotletēm, atgadījās kaut kas šausmīgs. Mans nodevīgais advokāts piecēlās kājās un tiesai ziņoja, ka pie aizturētā sievas, misis Mortekajas, vakar vēlu vakarā ieradies kāds t. T. Rozentāls, SJ, kurš pastāstījis, ka — pēc kaut kādas putrošanās Ieceļošanas pārvaldē — viņa īpašumā neizskaidrojami izrādījusies pase uz Mortekaja vārda. Un vai viņš, lūdzu, varētu dabūt atpakaļ savu pasi. Un nē, tiesai viņu neesot iespējams uzrādīt, jo viņš ir devies uz

Hītropu nodoties Garīgiem Vingrinājumiem, un Iepriekšēja Grēksūdze vien tur prasa kādas divpadsmit stundas, nemaz nerunājot par sekojošo grēku nožēlošanu. — Muļķīga saputrošanās, nekas vairāk, — mans mālderis atkārtoja, vairīdamies no mana skatiena, — gods godam, policijas modrība, utt., utt.

Es atvēru muti, lai apgalvotu, ka nepārprotami esmu Starptautisks Mākslas Zaglis un tādēļ pelnījis pieklājīgāku apiešanos, taču tai brīdī atcerējos, ka mani taču apsūdz tikai par Nelikumīgu Ieceļošanu Viņas Majestātes Pārvaldītajā Teritorijā. Par Ruo un tā guašas zīmējumiem nevienam pār lūpām nebija nācis ne vārdiņš.

Miertiesnesis man atvainojās, izteica cerību, ka man nav bijis jāpārcieš pārāk lielas neērtības, un atbrīvoja mani bez neviena vienīga traipiņa uz mana labā vārda. Varēju iet, kurp vēlos.

Es drudžaini skatījos apkārt: cietumsargs draudzīgi māja man ar galvu, Džagards vīpsnāja, Johanna izstaroja vissieviskāko smaidu, kādu vien jūs spējat iztēloties. Zināju, ka tajā pašā brīdī, kad speršu soli brīvībā uz ielas, ar mani būt cauri, — un dīvainā kārtā manā prātā iznira arī doma par tām vienreizīgajām zivju kotletēm. To, ka man ir ašs prāts, neapgalvotu arī mani vislabākie draugi; man patīk padomāt un pārdomāt, vienu dienu, otru — taču bija acīm redzams, ka padomāt neizdosies. Es labākajā Freda Astēra stilā ar dubultsoli aizslīdēju garām cietumsargam jeb krampīša uzraugam un, stiepdams labo roku, uzlēkšoju pa kāpnītēm pie miertiesneša. Parūkotā budēļa sejas izteiksme nepārprotami pauda, ka viņš šādām kontinentālām jūtu izpausmēm daudz laika nevar atvēlēt, un tomēr, pēc neilgas iekšējas cīņas, viņš pasniedza roku. Es to saķēru, izrāvu vāro rumpīti no aizgaldes un ar plaukstas cinksli iekrāvu viņam pa šnobeli. Viņš jau no sākta gala bija miegains, bet tagad nolikās pavisam. No mēbelēm izsprāga lērums lietpratīgu puišu un savaldīja mani (savaldīja, proti, “iekaustīja”), taču es par viņu sitieniem nenieka nebēdāju, jo vienā acu mirkšķī jau atkal atrados savā ērtajā kamerā, drošā apziņā, ka tādus zēnus, kuri patvaļīgi

izmaina Algotu Miertiesnešu ārējo izskatu, par drošības naudu lielākoties nelaiž vaļā. Atļāvos ieraut šļuciņu viskija un pārējo ielēju nemuitojamajā polietilēna kuļķenē, bīdamies, ka var atrasties katls atriebīgs kruķis, kas mēģinās man to atņemt.

Neesmu no tiem, kas spriedzes brīžos sēž uz gultas malas, šņirkstinot nagus un lamājot to stulbeni jeb neģēli, kas radījis šo pasauli; drīzāk esmu no tiem, kas minētajā gultā atlaižas mazulict pasnaust. Kad pienāca pusdienu laiks un durvis atvērās, es neparko nevēru acis vaļā. Balss, kuru raidīt varēja tikai kāds no tiem jaunajiem, svelotajicm policistiem, pasludināja: — Pusdienas. — Es paliku mēms un vārdos neizteikts. Dzirdēju, kā viņš paceļ no galda tukšo viskija pudeli, pakrata un tad ar riebuma blīkšķi noliek atpakaļ. Viņš devās prom un aizslēdza durvis. Aizskaitījis no viena līdz desmit, es atvēru aci. Viņa atnestās pusdienas bija trijās tādās baltās papes kastītēs ar foliju pāri, tādās, kā pārdod ķīniešu ēdienu bodītēs. Izvilināju no polietilēna kuļķenes mazliet viskija, sajaucu ar ūdeni un gulēju tālāk. No maniem siekalu dziedzeriem kaut kādu reakciju drīzāk izvilinātu beigta žurka, nevis jebkas ar pupiņu dzinumiem un sojas mērci.

Drīz pēc tam mani apciemot ieradās seržants Blckvels; uzmetis vienu skatienu manām neaizskartajām pusdienām, viņš noteica: — Nu gan izlaidies! '•

—   Kāda izlaidība? — es par atbildi pīkstēju. — Vēderiņš trīsdesmit deviņas collas; krūtis — četrdesmit divas.

—    Tas nebija ne asprātīgi, ne ticami, — viņš atcirta. Abējādi taisnība, protams. Pēc tam viņš uzveda mani augšā uz apsūdzību kabinetu un apsūdzēja nolūkā nodarīt miesas bojājumus, miesas bojājumu nodalīšanā, necieņas izrādīšanā pret tiesu un daudzos citos nodarījumos, kuru skaitā droši vien ietilpa arī trula radināšanās pie podiņa agrīnā bērnībā, savukārt es apstākļiem piemērotā gaumē nokāru galvu.

Pārradies savā kamerā, palūdzu kaut ko lasāmu; pēc desmit minūtēm viņš bija atpakaļ ar apbružātu Bībeli.

—    Šo, man liekas, es esmu lasījis, — bildu.

—    Nekā cita mums nav, — viņš atcirta. — Enida Blaitona ir tikai uzticamiem aizturētajiem.

Priecas Vēsts bija nodrukāta uz smalka Indijas papīra, un pirmās lapas visādi zaimotāji bija izmantojuši ļuļķu (tas nozīmē cigarešu) tīšanai, tādēļ Radīšanas grāmata sākās ar to vietu, kur Kains saka: “Mana vaina ir lielāka, nekā es varu nest! Re, šodien tu esi mani padzinis projām no zemes, nu es… būšu staigulis un klaidonis uz zemes, un katrs, kas mani atradīs, tas mani nokaus!” Es tā arī neuzzināju, kas ar Kainu notika, vien tik daudz, ka viņš devās uz Noda zemi, kas atrodas uz austrumiem no Ēdenes; es devos aizmirstībā viņam līdzi.

Šī bija tāda diena, kad cilvēks vienkārši nevarēja dabūt kārtīgi izgulēties; tik tikko biju paspējis aizvērt acis, kad vakarējais “vecais Bils” jau mani nobrīdināja pirms Tiesas Pulksten Sešos noskūties. Kamēr es šļūcināju vienreizējo skuvekli, viņš skatījās uz mani gluži vai apbrīnā mirdzošām acīm: neviens vien neģēlis, viņš man stāstīja, esot zvērējis iesmērēt šim konkrētajam miertiesnesim par dūri pa degunu, taču līdz šim neviens draudus neesot piepildījis. Varēja redzēt, cik grūti viņam noticēt, ka mans vienīgais dzenulis bija lēmums lai tur vai kas pamieloties ar leģendārajām zivju kotletēm.

Es atgriezos tiesas kamerzālē, un darbojošās personas bija gandrīz tādas pašas kā no rīta, tikai mans aizbildnis tagad bija “vecais Bils”, miertiesnesis bija viens no tiem salkanajiem, dedzīgajiem zeļļiem, kuri tvīkst pēc stāstiem par izjukušām ģimenēm un trūcīgām bērnībām, savukārt Johanna cieši piegulošā kanēļkrāsas kleitā — varat krāt kuponiņus kaut visu mūžu, tādu vienalga nevarēsit nopirkt, — izskatījās visnotaļ apetītlīgi. A, vēl tur bija kaut kāds slābans tips ar lielu ģīmi; es viņu redzēju pirmoreiz, taču bija skaidrs, ka viņš ir viens no tiem Hārlijstrītas zēniem, kuri plēš piecdesmit gineju par to, ka ir jums ieteikuši doties garā jūrasbraucienā un vairāk vingrot.

Detektīvinspektors Džagards vienmuļi noskandēja faktus par manu kaunpilno uzvedību no rīta. Man tā vien šķita, ka miertiesnesis, kad Džagards klāstīja, kā viņa amatbrālis deguna apvidū vairs nekad nebūs tāds pats kā agrāk, atļāva sejā pavīdēt skopam Smaidam. Mans mālderis izsauca par liecinieci Johannu. Susinādama asarainu aci ar dažām kvadrātcollām batista, viņa stāstīja, cik drošsirdīgi es esot cīnījies ar savu, ak, šausmīgo problēmu, un kā viņa ir gatava mani visvisādi atbalstīt, līdz būšu to pievārējis. Es no savas puses atkāru žokli. Droši vien žokļa atkāršana arī bija man iedalītā loma. Pēc tam tika izsaukts slābanais tips; biju viņā alojies, viņa adrese bija nevis Hārlijstrītā, bet Vigmorstrītā.

Viņš acīmredzot jau vairāk nekā gadu mani ārstēja un bija guvis gluži pieklājīgus panākumus; viņa terapija bija pakļāvusi visvisādas garīgas slimības, kuru nosaukumus man nav pa spēkam atcerēties, un arī nelielā vēl palikusī naidīguma ievirze pret juridiskām autoritātēm ātri gāja zudumā, un viņš varot likt savu reputāciju ķīlā, ka šārīta mazais uzliesmojums ir tikai transmaksimālā orgasmiskā sublimācija, un tas, viņš nebaidoties šā vārda, esot makten lieliski un nozīmējot, ka es tagad esmu izdziedināts. Turklāt mana sieva ir viņam apliecinājusi, ka es ļoti nožēlojot un par to degunu samaksāšot.

Es apbrīnā grozīju galvu: tik izcils melis Vigmorstrītā bija tīrā izšķērdība. Kamēr viņš runāja, es pats vairākas reizes biju gatavs noticēt.

Jūs noteikti būsit ievērojuši, ka miertiesneši, vēlēdamies izskatīties viedi, parasti lūr pāri acenēm. Šis miertiesnesis bija stilīgs: viņš savus okulārus uzstūma pierē un lūrēja pa apakšu. No melīgā mediķa viņš gribēja dzirdēt, vai esot vēl kādi vainu mīkst. apstākļi: varbūt aizturētais ir izjukušas ģimenes produkts, nācis no trūcīgas bērnības, kaut kas tādā garā?

—   Vaimandieniņ, jā, ļoti, — melis atbildēja, un tas bija patiesīgāk, nekā viņš pats nojauta, — bet, črhrmmm, jūs taču sapratīsit, šajā stadijā, jūs noteikti zināt, kā tas… — un viņš pameta ar galvu dažus milimetrus uz manu pusi.

—    Kā nu nc, kā nu ne, — laipnais tiesas algotnis atsaucās. Svilinādams mani ar platu smaidu, viņš uzgrūda man simt mārciņu par sava kolēģa šnobeli — nu, tas bija mazākais, ko viņš varēja izdarīt, cs taču sapratu, — piemeta klāt vēl pāris šiliņu par necieņu pret tiesu, uzlika man saistības netraucēt sabiedrisko kārtību un, kā viņa vietā būtu darījis jebkurš tēvs, lika man pie sirds, lai klausu dakteri un savus tuviniekus, jo viņi vislabāk saprot, kas man vajadzīgs. Ka man būtu jāatmet pīpēšana, to viņš neteica.

Dodamies pa kāpnēm augšā, brīvs kā putns un pārbijies kā lidojošs mērķis, uzmācos Džagardam: — Apsūdziet mani tā Ruo nosperšanā, — es dīcu, — es atzīšu savu vainu, pieķerts, vainīgs, priekšniek! — Viņš skatījās man pretī tik salti, kā spēj vienīgi detektīvinspektori.

—    Diemžēl, ser, — viņš paziņoja (tas “ser” viņam drusku iesprūda rīklē), — kā rādās, jūsu sievas kundze tieši pirms laupīšanas bija ar mis Gertrūdi Veltšmerceri vienojusies par šī Ruo iegādi priekš jums. Kāzu dāvanai. Es runāju ar mis Veltšmerceri pa starptautisko telefonu. Viņa to apstiprina. — Dzagarda balss skanēja apbēdināti, kā jau policistam, kurš spiests dzīvot un strādāt pasaulē, kurā vārdi “likums un kārtība” ir kļuvuši par piedauzīgu izteicienu. Es patiešām jutu viņam līdzi.

—   Paskat, paskat, — es vāvuļoju, — vai, ku mīļi no viņas puses. īstenībā es pats taisos nopirkt viņai kaut ko senlaicīgu, kaut ko kaklā karamu.

—    Ar vienu uz kakla viņai nepietiek, ko? — viņš apprasījās.

Es uzreiz vairs nemaz nejutu viņam līdzi.

Zemes dzīlēs savācu savas mantiņas, kuļķeni ar viskiju atdevu laipnajam vecajam Bilam, nemuitojamo cigarešu atlikumu tāpat — draugs starp kārtībniekiem vienmēr var noderēt, vai nav tiesa? — un pievienojos Johannai viņas mazajā, jaukajā Jensen Interceptor. Braucot uz Aperbrūkstrītu, netika raidīts neviens vienīgs šāviens. Pie stūres viņa izskatījās daiļa, kā jau visas burvīgas sievietes mēdz izskatīties pie sporta auto stūrēm. Vienīgie viņas vārdi bija šādi: — Ak, Cārlij, Cārlij, Cārlij.

Mans vienīgais vārds bija šāds: — Jā.

Džoks bija mājās un izskatījās saimniecisks. Biju piemirsis viņam atvest amerikāņu komiksus, taču viņš neīgņojās. Pavilku viņu maliņā un klusītēm nomurmināju dažus norādījumus par vakariņām. Mana saruna ar Johannu bija nesakarīga.

—    Cārlij, dārgumiņ, nemokies, stāstīdams man visus savus piedzīvojumus. Lielāko daļu es zinu un pārējo varu uzminēt.

—   Cārlij, jaukumiņ, kāpēc tu tik zaglīgi lavies prom no logu puses?

—   Čārlij, Dieva dēļ, kas ir šīs dīvainās brūnās pļekas, ko tu ēd?

—   Zivju kotletes, — es nomurmināju ar pilnu muti un vēl pilnāku sirdi. — Policistu atraitņu ceptas.

—    Skaidrs…

—   Čārlij, tu droši vien esi ļoti noguris?

—    Ļoti.

—    Pārāk noguris?

—   To taču es laikam neteicu, ko?

21

Mortekajs pamācošā ekskursijā apmeklē pārtikas pārstrādes uzņēmumu un neizmērojami attīsta savu prātu

Pieredze, šī nosmulētā aukle, Ij mani tāpat sasmērēja.

l'hc Last Tmrnnmcnt

No rīta cs pamodos agrāk nekā citām reizēm.

—    Johanna, — es teicu, — vai tu, lūdzu, varētu uz brīdi mitēties?

—    Stprumblamvai, — viņa neskaidri atbildēja.

—    Cik tev izmaksāja tas Vigmorstrītas pindeļdakteris?

—   Taukšķi, — viņa nokrekšķinājusies atbildēja.

—    Un Ruo?

—    Necik. Nē, tiešām, necik neizmaksāja — vienkārši cs nejauši uzzināju, ka Gertijai Veltšmercerci jāsadabū pa īstam nopietns piķis, lai samaksātu priekšpēdējam vīram par viņa memuāru neizdošanu, tādēļ es viņai piezvanīju apsveikt ar parocīgu laupīšanu un tā kā netīšām izmetu viņas apdrošināšanas firmas prezidenta vārdu, kurš sagadīšanās pēc man ir tāds sens draudziņš, un no viņas puses nāca tādas skaņas, kādas bagāta sieviete izdveš… nu, šādas skaņas…

—   Vēlāk, — es norādīju. — Vispirms stāstīšana.

—    Kur cs paliku? Ā, nūjā, kad viņa beidza buldurēt kā tītars — tā pie mums Statos sauc gāganus, — es viņai tā kā atgādināju, ka Ruo

jau nu nevar būt nolaupīts, jo viņa tak tikai pirms dažām dienām man to pārdeva. Viņai vajadzēja drusku padomāt, jo vispār viņa ir padumja, tu saproti? Un tad viņa teica vaidieniņās, skaidrs, ka viņa atceras, cerams, ka manam vīram viņš patiks. Tas arī viss, man vēl tikai ir pienākums pārbaudīt, vai manam vīram tiešām patīk.

Es pasprindzinājos, un man patika, lai arī, kā jau pieminēju, vēl bija gluži piedauzīgi agrs rīts.

Džolcs, pasludinādams savu nenovēršamo parādīšanos ar pieklājīgu noklepošanos, no kuras durvis gandrīz izgāzās no eņģēm (esmu viņam iemācījis, ka labi kalpotāji neklauvē), ienesa Johannai paplāti, uz kuras bija tāda kafija, kādu mēs ar jums dzeram pēc vakariņām, savukārt Revolūcijas Meitas salej sev vēderos mazā gaismiņā. Kāds tur brīnums, ka Amerikāņu Kolonijas pirmās izcīnīja sev neatkarību — ja to vēl arvien tā sauc. Pirms biju no jauna iesnaudies, ieradās arī mana paplāte: tikai dažas olas, kāds pusducis grauzdētas maizes šķēļu un kūpoša tase ar labi aprēķinātu tēju. Redziet, Džoks gan, saprotams, nav ticis audzināts kalpošanai, tomēr viņam piemīt paša Dieva sūtīta nojauta par to, ko viņa jaunais kungs vēlēsies tējas jautājumā. Kas attiecas uz tējas parakstīšanu, esmu gatavs rīdīt viņu pret jebkuru Vigmorstrītas dakteri; dzīvē, kā jūs jau noteikti zināt, mēdz būt reizes, kad tādas lietas ir svarīgas. Paklau, mākslas priekšmetu tirgonim, kuru todien negaida nekas baigāks par naigu izsoles ņirboņu Sotheby’s namā, ir vajadzīgs vienīgi remdinošs ūluns. Rīta cēliens Christie’s paspārnē indicē lapsangu sūšonu. Došanās pie Boncmiem uz karalisku cīņu, teiksim, par Patēru, kuru pamanījis tikai viens cits tirgonis, prasa smalklapu tēju, ak, nē, pat Earl Grey. Toties mākslas priekšmetu tirgonim, kurš bīstas par savu dzīvību, piedevām tādam, kurš agrīnā pusmūžā drošsirdīgi uzsācis sava medusmēneša Otro Daļu, visā klāstā atrodami tikai divi preparāti: Twinings “Karalienes Mērijas maisījums” un Fortnum “Karaliskā”. To es saucu par divu zirgu sacīksti. Kura no abām tā bija, esmu aizmirsis; atceros

tikai to, ka aizlavījos prom no gultas, pirms tās spēcinošā iedarbība būtu likusi man aizmirst, ka vairs neesmu zaļš jauneklis. (Protams, protams, “ne jau tas, cik liels suns ir cīņā, bet tas, cik liela cīņa ir sunī”, tā ja, taču mākslas priekšmetu tirgoņiem, kuriem vairs nav aiz kalniem piecdesmit, ir jādomā par aknām; citi orgāni lai stājas rindā un gaida.)

Ja Džoks papūlas, viņš tik tiešām spēj būt līdzcietīgs; nelāgās ziņas viņš man iešmugulēja tikai tad, kad jau biju dušā.

—   Mister Cārlij, — viņš tās noformulēja šādi, — mister Cārlij, jūs lejā gaida diu džemmeņi.

—    Divi džentlmeņi? — cs pārjautāju, dāsni ieziepēdams tos locekļus, kurus vēl spēju aizsniegt, — divi? Blēņas, Džok, es vispār dzīvē pazīstu tikai trīs džentlmeņus; viens no viņiem izcieš mūža ieslodzījumu par nevēlamas mīļākās slepkavību, otrs Oksfordā tirgojas ar retām grāmatām un trešais ir nolaidies līdz… izdevējdarbībai vai kaut kam tamlīdzīgam. — Džoks mani pacietīgi uzklausīja; viņš prot atšķirt muldēšanu no pavēlēm; pēc tam viņš sacīja: — Es tak negribēj teikt džemmeņi, kad es teic džemmeņi, mister Cārlij, džemņieņi es teic tik tāpēc, ka jums nepatīk, kad es saku…

—              Ir jau labi, Džok, — es pasludināju, pasliedams ziepjainu roku.

—     Vai tu mēģini pateikt, ka viņi ir mākslas priekšmetu tirgoņi? — Mans kalps ar nožēlu papurināja galvu.

—    Ne-ē. Kārtībnieki. Grezni, smalki kārtībnieki. — Es pārslēdzu dušu uz auksto ūdeni: ar to vienmēr izdodas panākt, ka intelekts sāk blāzmot kā durns.

—   Vai mums virtuvē ir tējas maisiņi? Ir? Tiešām ir? Labi, tad uzvāri viņiem tēju un pasaki, ka tūlīt jau būšu lejā.

—    A, Džagard, Blckvcl! — cs saucu, pēc īsa brītiņa iedancodams viesistabā, — dabūjāt gan tēju, ē? — Tie abi pagriezās un skatījās uz mani. Tējas viņiem nebija, un arī Džagards un Blekvels viņi nebija. Un kājās necēlās. Viņi bija būdīgi poliči ar truliem ģīmjiem un tukšām acīm, taču kaut kāda neizskaidrojama iemesla pēc mana “bāka” iemirgojās. Viņi gandrīz izskatījās pēc poličiem, bet tikai gandrīz.

—    Misters Mortekajs? — viens jautāja.

—    Tik tiešām, — es atbildēju.

—              Interpols. Robinsons, Londona. — Viņš norādīja uz to otru:

—     Hommelis, Amsterdama. — Tagad skaidrs; mana bāka vairs nemeta zibeņus. Interpols nav tāds kā citi zēni, un holenderu kārtībnieks neizskatās pēc angļu kārtībnieka.

—    Kā varu jums pakalpot? — apvaicājos.

—    Paņemiet cepuri, lūdzu. — Es to apsvēru.

—   Apliecības? — neuzticīgi noprasīju. Abi atbildēja man ar to gurdeno skatienu, ko policisti dāvā klientiem, kas salasījušies pārāk daudz trilleru. Es kādu brīdi bezmērķīgi staigāju pa istabu, līdz man izdevās ieķīķerēt holandietim gar žaketes atloku. Kā tad — viņam tur bija pleca maksts, kas vai plīsa no, pēc visa spriežot, vecā, labā Brauninga HPM 1935. gada modeļa: tā ir pistole, kas satur 14 gab. 9mm Parabellum patronu un nepielādēta sver pāris mārciņu, grezns rīks, ja vajag krāmēt citiem pa deniņiem, taču dīvaina dzelzs preču izvēle jebkuram, kurš akurāt negaida iebrukumu.

—    Man arī ir, — norādīja angļu kruķis.

—   Vai esmu arestēts, — es interesējos, — un, ja tā ir, tad par ko? — Holandietis atļāvās nopūsties, lai gan tikpat labi tās varēja būt žāvas.

—   Jos paņemt cepuri, mister Mortekaj, — viņš ieteica. — Lūdzu. — Šajā brīdī istabā ienāca Johanna un, ieraudzījusi mūsu ciemiņus, iztrūkās — iztrūkās tāpēc, ka bija pazinusi, man gandrīz vai jāsaka.

—    Neej šiem tipiem līdzi, Cārlij, — viņa asi sacīja.

—    Viņi ir apbruņoti, — es skaidroju.

—    Es ar, — no otru durvju puses uzrūca Džoks, kura spēcīgā roka bija pilna ar lugeru.

—    Pateicos, Džok, bet tagad, lūdzu, nevajag. Džentlmenis, kurš sēž uz dīvāna, zem lietusmēteļa tur rokā šaujamo, un to viņš, pēc manām domām, ir notēmējis man vēderā. Turklāt te ir misis Mortekaja. — Es noraudzījos, kā Džoks gausi aplēš mūsu iespējas, un klusībā lūdzos,

kaut viņš nonāktu pie pareizā lēmuma. Bieži mēdzu lielīties, ka man nemaz nav tik ļoti bail nomirt, tomēr, no otras puses, man ir tāds liels netikums kā būšana dzīvam, un esmu dzirdējis, ka, mēģinot no tā atradināties, simptomi ir šaušalīgi. Galu galā viņš nolika lugcru uz grīdas — automātiskas pistoles neviens nenomet— un, kad tas holandiešu dēlietis pamāja ar roku, ar kājas spērienu aizslidināja to pa paklāju. Paspēra viņš tā, ka pistole ieslīdēja dziļi zem lielā grāmatskapja: Džoks nav tikai ķēmaģīmis vien, vai zinies.

Viens no kruķiem iedzina Johannu un Džoku virtuvē un ieslēdza; otrs nerāva vis telefona vadu laukā — atskrūvējis klausuli, viņš izņēma un ielika sev kabatā diafragmu.

—   Otrs aparāts? — man noprasīja.

—    Nav.

—    Kur?

—     Guļamistabā. — Likdams man iet pa priekšu, viņš aizgāja uz turieni un atkārtoja procedūru. Viņš savu darbu prata. Pēc tam mēs devāmies ceļā. Viiļu automobilis bija praktisks, roveram līdzīgs braucamais, un man lika sēdēt priekšā, blakus holandietim, kurš bija par šoferi. Angļu kruķis — nūjā, es vēl aizvien nebiju pārliecināts, ka viņš tāds nav, — pieliecās un sacīja, lai es nedaru muļķības, jo viņa pistole esot notēmēta uz manu kreiso nieri. Tā, klausieties: katram skolniekam zināms, ka cilvēks, kurš vēlas jūs nošaut, jūs ņem un nošauj, bez kniezerēšanās. Mani viņi skaidri un gaiši vēlējās dzīvu, tātad šie draudi bija tukši. Izstiepu kaklu un mēģināju pār plecu saskatīt augšminēto šaujamieroci; viņš uzbrēca, lai es sēžot taisni. Pistole gan tur tiešām bija, nūjā, un man uz to izdevās skatīties tieši tik ilgi, lai ieraudzītu, ka tā ir viens no ASV Valdības 45. kalibra automātiskajiem koltiem, kas ir spējīgi izraut caurumu ķieģeļu sienā. Sim konkrētajam ierocim bija tāda jauka īpašība, ka tam nebija uzģērbts klusinātājs; ja kāds spers laukā no šitāda daikta, braucot mašīnā, pēc tam jūdzēm tālu neviens nekustēs uz priekšu. Tā bija viņu trešā kļūda. Es ķēros pie domāšanas.

—    Uz kurieni jūs mani vedat? — dīki painteresējos.

—    Oz mājām, — atbildēja holandietis. Viņš laikam mēģināja pajokot. Mēs traucāmies austrumu virzienā. Kad aiz loga bija redzama Svētā Pāvila katedrāle, .es laipnīgi norādīju holandietim uz tās daiļumiem.

—    Oztaisi moti, — viņš pavēlēja.

Mēs traucāmies vēl jo tālāk uz austrumiem, jau tādos Londonas apvidos, kas man nebija necik pazīstami.

—    Kur atrodas “mājas”, lūdzu? — es vaicāju.

Šoreiz atbildēja anglis. — Mājas ir tur, kur ir sirds. — Viņš norādīja ar to omulīgo pašapmierinātību, uz kādu ir spējīgs vien masīvs tēvainis ar masīvu pistoli. — Mēs tikai aizvedīsim tevi uz kādu jauku, klusu vietiņu, kur viņi tev uzdos dažus jautājumus un tad, ja tava sievas kundze divdesmit četru stundu laikā nogādās misteru Rī Džerardstritā, mēs tevi palaidīsim vaļā, vai ne, ko?

—    Oztaisi MOTI! — atkārtoja holandietis. Kā rādās, viņš bija galvenais. Tomēr tie nedaudzie vārdi bija mani aplaimojuši, jo tagad bija skaidrs, ka šie divi ir tikai pakalpiņi kaut kādiem “viņiem”, kuriem vajadzēja uzzināt ko tādu, ko es zināju, un tātad es piedevām biju arī vērtīgs ķīlnieks. Jutos vairāk nekā pārliecināts, ka šis nu nebija tas brīdis, kad ļautiņi sadomās izspert Mortekaja nierēs caurumus.

Kad bijām piebraukuši pie sarežģīta, automobiļiem pieslānīta ceļu krustojuma, kuru prāvā skaitā apdzīvoja formās ģērbti policisti, es tam holandietim paklusām aizrādīju, ka mēs te, Anglijā, braucam pa kreiso pusi. Vispār jau viņš arī tā brauca, taču neviļus saminstinājās un palaida stūri vaļīgāk. Es izrāvu aizdedzes atslēgu; vāģis pārkaitinātu autobraucēju ņiguņegas vidū apstājās, un es izlēcu laukā. Nu, kā tad — viņi uz mani nešāva. Pieskrēju pie tuvākā “vecā Bila” un nomuldēju, ka manam autovadītājam kļuvis slikti ar sirdi un kur ir tuvākais telefons. Viņš parādīja man kiosku un majestātiski aizbrida turp, kur aizcietējušas satiksmes plūsmas viducī stāvēja mūsu auto.

Kioskā es drudžaini uzgriezu pats savējo numuru un iedzinu spraugā izšķērdīgu 10 pensu gabalu. Johanna atbildēja no nepamanītā ģērbistabas aparāta.

—   Klausies, — es teicu, — es esmu telefona būdiņā, adrese — …stūris, — nolasīju, kas bija rakstīts uz instrumenta, — …un esmu no viņiem aizlaidies, bet ne uz ilgu. Būšu… — drudžaini skatījos ārā, ieraudzīju iepretī lielu, prastu, noliktavai līdzīgu ēku ar nosaukumu virsū, — …Maidiņķa Sālītajā Lauku Šķiņķī, — nolasīju nosaukumu.

—    Cārlij, dārgumiņ, jociņiem nav īstais bridis.

—    Dabū šurp Džoku, dzirdi? Atri! — Noliku klausuli un pat neatvēlēju mirklīti tam, lai ieskatītos izdotā atlikuma tvertnītē. Skriešus drāzos pie teicamā mistera Maidiņķa. Kad ieskrēju pa durvīm, vecīga, pēc dezinfekcijas šķidruma smaržojoša sušķe man parādīja, kur esot priekšnieks. — Viņš drošvien ēd pusdienas, — tā papildināja. — No pudeles. — Kad sušķe vairs nebija redzama, es metos atkal uz citu pusi — un pēc tam vēl, un vēlreiz —, nirdams lopkautuves labirintā. Svilinātu cūku smirdoņa kļuva neizturama; kā es tvīku pēc tā dezinfekcijas šķidruma! Pēkšņi atskanēja drausmīgs spiedziens — tas bija signāls, ka pienācis pusdienu laiks, taču es ne pa jokam pārbijos. Atžirdzis saņēmos un sāku soļot augstprātīgā gaitā kā Veselības ministrijas ierēdnis, kurš meklē Clostridium Botulinum baktēriju. Strādnieki, kas bariem vien plūda man garām, neveltīja man ne skatiena; viņi steidzās riskēt ar paratīfu no “Vīnķckara” pīrāga ar liellopu gaļu; cūkgaļas pīrāgus viņi ne par kādu naudu neēstu, viņi bija redzējuši, kā tic top. Turpinādams lepni pastaigāties pa gaiteņiem, laiku pa laikam, kur pagadījās, mērķtiecīgi nogriezdamies, prātā drudžaini skaitīju un saskai tīju, nespēdams saprast, cik ātri Džoks varētu līdz šejienei nokļūt. Man jums jāteic, ka būt varen gudram un viltīgam ir vienkārši lieliski, bet, kad cilvēks iejaucies līdz acīm letālos sūdos, viņam vajadzīgs bandīts — bandīts, kurš ar tādām padarīšanām veiksmīgi ticis galā jau kopš pirmā semestra Borstalas mazgadīgo noziedznieku kolonijā.

Džoks ir akurāt tāds bandīts — nemaz nav daudz mākslas priekšmetu tirgoņu, kuri varētu viņu atļauties, — un es biju svēti pārliecināts, ka viņš pilnās burās metīsies uz Maidiņķa cochonnerie un būs pienācīgi apbruņojies ar vienu pāri misiņa kasteŠu, vienu lugeru un, ja viņam būs izdevies atrast atslēgu, vienu Baņķieru īpašo Revolveri, piemēram, to, kuru es glabāju savā naktsskapītī. Divdesmit minūtes, tik daudz tas, pēc manām aplēsēm, viņam prasīs. Man savu dzīvību vajadzēja nosargāt tikai divdesmit minūšu ilgi.

Paspraucos garām pudurim tvertņu ar uzlīmi: TIKAI DZĪVNIEKU BARĪBAI. PĒC APSTRĀDES MAZGĀT ROKAS un jau dzīros laipot cauri nākamajai porcijai ar uzlīmi TIKAI ĪRIJAI UN BEĻĢIJAI, taču aptuveni trīsdesmit pēdu tālāk priekšā pamanīju būdīgu dēlieti, kurš ar abām rokām turēja pistoli. Dēlietis bija holandietis. Pistole bija notēmēta uz mani. Abrocīgais tvēriens, kā tika apgalvots grāmatā, pēc kuras māca policistus, bija nevainojami pareiza procedūra, un tomēr, pēc manām domām, ja viņš ar to daiktu patiešām prastu rīkoties, tad, atrazdamies šādā attālumā, turētu to vienā rokā un tēmētu grīdā dažus jardus tālāk par savu kāju pēdām. Lai vai kā, es apstājos un nekustējos: tā rīkotos jebkurš prātīgs zēns.

—   Nnāciet, mister Mortekaj, — viņš pamudinoši uzsauca, — nnāciet no; pietiks spēlēt teātri. Jost nnākat ar rokām aiz galvas onn neviens jomms pāri nedarīs. — Es ķēros pie dziļas elpošanas: ieelpa, aizskaitīt līdz desmit, izelpa — tiek apgalvots, ka tādējādi organisms tiek bagāti nāts ar skābekli. Papildinot adrenalīnu, kas šļakstēja pa maniem asinsvadiem, tas iedarbojās dziednieciski: es sajutos pārliecināts, ka, izgājis ringā pret Kesiju Klcju, noturētos veselus divus raundus. Ja viņš nepiespiestu mani pie virvēm, saprotams.

Turpināju bagātināties ar skābekli; holandieša pistole klejoja augšā lejā no maniem dzimumorgāniem līdz pierei. Viņam apnika pirmajam.

—    Mister Mortekaj, — viņš bīstamā balsī uzsauca, — vai jūs beidzat? — Nūjā, tādu repliku es taču nevarēju palaist garām, pareizi?

—    Nē, — cs viņam atbildēju, — tikai elsoju. — Kamēr viņš par to domāja, es notēloju, ka metos pa kreisi un, ko bija jaudas, likos pa labi, nomūkot aiz draudzīgajām tvertnēm ar cūku fragmentiem. — Rutitutu-tū, — deva vaļā viņa bliežamais. Viena patrona kaukdama atlēca no sienas, citas izskrēja cauri tvertnēm. Viņš nešāva gluži tik draņķīgi kā es domāju, bet arī ne tik labi, kā domāja viņš. Tas abrocīgais tvēriens, man jums jāteic, dod grandiozu pirmo un vienīgo šāvienu, bet, pagriežoties pret citu mērķi, jūs neglābjami miedzat vaļā par ātru. īstens pistoļstrēlnieks, izsekodams otru mērķi, vienmēr nolaiž savu ieroci un atkal paceļ tikai tad, kad viņam tas ir droši rokā. Jautājiet, kam gribat. Vaijatam Erpam, piemēram.

Dāvāt viņam laiku magazīnas nomainīšanai es neriskēju, tādēļ nometu žaketi un pārlidināju pār tvertnēm. — Ruti-tutu-tū, — nodziedāja brauniņš. Tātad septiņas patronas izlietotas, septiņas palikušas; to pat es varēju pateikt. Grīda bija mazliet ieslīpa uz viņa pusi. Apgāzu pāris tvertņu, kuras sāka ripot lejā, šļakstīdamas cūku asinis un dieviņš zina, ko tik vēl. Viņš tās apšaudīja, jo holandieši ir tīrīga tauta. Desmit patronas tutū, četras palikušas. Pacēlu nenodarbinātu tvertnes vāku un triecu pret grīdu; viņš, diezgan mežonīgi, izšāva vēl divas reizes.

Vietā, no kuras biju aizdzinis prom tvertnes, ieraudzīju zvērīgas dzelzs durvis ar sviru roktura vietā. Tās izskatījās pēc lieliskām durvīm būšanai otrā pusē.

—     Džekson! — es iebaurojos — tas šķita tāds ticams vārda, — DŽEKSON! Granātas neaiztiec, es eju un pats viņu nolikšu gar zemi! — Diez vai Hommelis tam spēja noticēt, taču uz mirkli laikam apjuka gan, jo tās lielās dzelzs durvis cs dabūju vaļā un iespruku pa tām iekšā, un neviens, neviens mani neapšaudīja. Aiz durvīm bija auksts kā eskimosa daikta galā; un tā tik tiešām arī bija telpa, ko gaļas rūpalā sauc par Saldētavu. Svirai durvju manā pusē bija stāvoklis, kura nosaukums, uzrakstīts ar sarkanu krāsu, bija NOSLĒGT. Es neminstinādamies noslēdzu. Pie divām sienām augstu jo augstu bija tādas kā ieejas ar

gumijas vārstu, tādas gadās redzēt slimnīcās; starp tām un tām cauri bija bezgalīga lente ar lieliem āķiem. (Jā, akurāt kā palaidnīga nedēļas nogale ar haizivju zvejnieku.) Ārpusē nodārdēja pistole un pret grezni nesatricināmajām dzelzs durvīm atsitās lode. Es apsēdos, ar muguru atspiedies pret durvīm, un drebelējos, pa daļai no aukstuma, jo savā mazajā ruse dc jjuenr, jūs jau atceraties, biju aizmetis prom žaketi. Noslēgtā svira man turpat pie auss trinās un klindzēja, taču iekšā nevienu nelaida. Tad es izdzirdēju balsis, uzstājīgas balsis: holandietis vairs nebija viens. Kļuva dzirdamas nepatīkamas skaņas — tāda kā dūkoņa, tāda kā žņerkstoņa: pēc visa spriežot, tie abi bija sadabūjuši kaut kādu elektrisku daiktu un tagad apstrādāja rokturi. Ja es būtu ticīgs cilvēks, tad šajā brīdī droši vien raidītu augšup vienu otru lūgsnu, taču man jums jāteic, es esmu lepns; nu, zinies, ne reizi neesmu Viņu augsti teicis, stāvēdams līdz ceļiem kāpostā, tad nu nebūtu smuki pieprasīt palīdzību, atrodoties šķiņķa fabrikā.

Žņerkstoņa otrā pusē pieņēmās stiprumā; es izmisīgi skatījos apkārt. Pie sienas bija liels elektrības slēdzis, tāds pats, kāds Amerikas Prezidentam ir, lai sāktu Pēdējo Pasaules Karu. Varbūt tas spēj sacelt ļembastu, es sev sacīju; varbūt tas spēj visai mistera Maidiņķa šķiņķa fabrikai noraut elektrisko strāvu — viens ir skaidrs, ļaunāk, nekā jau ir, nebūs. Es vilku, cik jaudas, un noslēdzu kontaktus, v

Kas notika — notika tas, ka pa Saldētavu sāka ripināties cūkas. Man jums jāteic, ka tās neceļoja gluži pēc savas gribas, jo visas kā viena bija šķērsojušas Lielo Robežšķirtni jeb pārgājušas Citā Līmenī: tās āķos karājās pie bezgalīgās lentes, to saturs bija glīti izliekšķerēts laukā un tagad, bez šaubām, apdzīvoja tvertni TIKAI DZĪVNIEKU BARĪBAI. PĒC' APSTRĀDES MAZGĀT ROKAS. Šīs bija pirmās patiesi laimīgās cūkas, ko man savā mūžā iznācis redzēt.

Astotā — vai varbūt arī devītā — cūka šā vārda šaurākajā nozīmē īsti nebija cūka: tas bija būdīgs holandietis, viscaur apģērbts kaut kāmī, ko Amsterdamā laikam sauktu par uzvalku. Viņš ar vienu roku karājās

pie āķa, un, cik bija noskāršams, visas viņa iekšas bija vietā. Otra roka vicināja Brauninga fabrikas 1935. gada izlaiduma HPM, ar kuru viņš šāva uz mani un nokrita uz grīdas, tādējādi izdarīdams ceturto tās dienas kļūdu. Šāviens norāva mazliet miesas no mana puncīša sāna — tādā vietā, kur es nelielu miesas zaudējumu nudien varu atļauties, — bet viņš rūpīgi notēmēja uz minētā puncīša vidu un vēlreiz nospieda mēlīti. Nekas nenotika. Kad viņš pievērsa dumju skatienu tukšajai pistolei, es izspēru to laukā viņam no rokas.

—   Tas bija četrpadsmitais, — laipni norādīju. — Vai tad jūs neprotat skaitīt? Vai tad jums nav rezerves aptveres? — Viņš apstulbots uzplāja pa kabatu, kurā ligzdoja rezerves aptvere. Es tikmēr jau biju paņēmis brauniņu; iezvēlu ar to viņam pa deniņiem. Savus pēdējos vārdus viņš neizteica, vienkārši likās garšļaukus kā zēns, kas dodas pelnītā dusā. Es izņēmu viņam no kabatas rezerves aptveri, izņēmu no pistolītēs tukšo (rīkodamies ar mutautu, lai neatstātu maldinošus pirkstu nospiedumus) un iemetu to kabatā. Kas notika tālāk, es pārlieku labi nejaudāju atcerēties, un jūs arī nemaz nevēlētos zināt. Būs diezgan, ja pieminēšu, ka bezgalīgā lente joprojām kūlās un kulstīja āķus, un, nūjā, tobrīd tā likās neslikta doma.

Kļuva arvien aukstāks un aukstāks, un es drebēju kā apsīte, tomēr pat gļēvuļi smeļas mazliet siltuma no saujiņas Brauninga kunga HPM ar pilnu aptveri. Gaidīju, lai notiek, kas notikdams, nenožēlodams itin neko, bet izputinājis pavisam labu žaketi. Aiz durvīm atskanēja nesaprotams sauciens.

—    Ē? — es drošsirdīgi atkliedzu.

—   Atver vaļā, mister Cārlij, — kliedza Džoks. Es atvēru vaļā. Ja es būtu tāds emocionāls Kontinenta zēns, tad droši vien būtu spiedis viņu pie krūts.

—    Mums jālasās prom, mister Cārlij, pēc desmit sekundēm te būs pilns ar kārtībniekiem. — Mēs rikšiem likāmies prom. Gaiteņa pagriezienā man par šausmām stāvēja Johanna, turēdama rokā manu Baņķiera

īpašo ka meiča, kura zina, kā apieties ar baņķieru īpašajiem. Viņa dāvāja man vienu no tiem smaidiem, no kuriem ceļgali pārvēršas želejā, taču smadzenes palika taja paša ātrumā. No ieejas puses bija dzirdams tāds kā masu skata troksnis, kuram pāri bija dzirdama pacietīga aizkaitinājuma skaņa, ko radīt ir spējīgi vienīgi policisti. Kāds jau lumpačoja šurpum, un mēs iesprukām pa tuvākajām durvīm. Cūku aiz tām nebija. Aiz tām, ķīpu ķīpām, bija svaigi izmazgāti balti virssvārči un kombinezoni, gluži tādi, kādus tik mīļuprāt valkā tie, kas strādā šķiņķa fabrikās.

Kad leģioni bija aizbrāzušies garām, mēs, viscaur baltā, iznācām, un es strupi komandēju Džoku par nestuvēm, dēvēdams viņu par “Sanitāru”, savukārt “Māsai” noprasīju, vai viņa prot rīkoties ar pārnēsājamo ciklometriskās infūzijas aparātu. Viņa atbildēja, ka protot, un šī nebija pirmā reize, kad viņa man meloja. Policisti pie ieejas par mums nelikās ne zinis, viņiem bija pilnas rokas darba, nevienu nelaižot iekšā.

—     Uz Berta slimnīcu, — es nokomandēju taksistu, — vajag neatliekamās palīdzības ieeju. Labi ātri — pīpiniet, cik jaudas. — “Bertā” mēs izklīdām, izlobījāmies no baltajām drānām, uzmeklējām galveno ieeju un katrs ar savu taksi devāmies mājās. F.s ierados pirmais — man bija nepieciešams dziedniecisks mēriņš.

—    Tā, — es strupi sacīju, kad bija sapulcējušies pārējie, — tagad pēc kārtas. — Man balsī vēl skanēja slimnīcas reģistratores uzpūtības paliekas. — Vai kāds no jums zina, kas notika ar to otru zēnu — ar angli?

—   Jā, — atbildēja Džoks. — Viņš ar ģīmi uz leju guļ vienā no tām lielajām mucām ar cūku zarnām.

—    Pasaulīt balto, — es atsaucos, — nabadziņš, cik riebīgi. Proti, patiesībā man pret viņu nav itin nekādu siltu jūtu, bet viņam tur droši vien ir briesmīgi neērti.

—    Diez vai viņam ir neērti, mister Čārlij.

—   Pasaulīt balto, — es atkārtoju. — Tas acīmredzot nozīmē, ka man to tavu lugeru atkal jāsūta pie Ieročmeistara Bruzgas? Tev jau droši vien nepietika laika savākt izšautās čaulītes? Nepietika gan? Nu, labi.

(Te, iespējams, īsti vietā būtu kāds paskaidrojošs vārds nevainīgajiem. Kā visiem zināms, ballistikas burvji var nekļūdīgi noteikt, no kura ieroča izšauta kura lode — viņi tās pēta ar salīdzināšanas mikroskopiem —, un čaulītes ir vēl nodevīgāka būšana. Tādēļ visi, kas darījuši palaidnības ar šaujamieroci, sliecas to no Londonas tilta ielidināt Tcmzā, kur, man domāt, šādi nomestu šaujamieroču jau būs uzkrājies tik daudz, ka tic apdraud kuģošanu. Savukārt piespiest Džoku izmest lugeru būtu tikpat lielas izredzes kā pierunāt viņu šķirties no Sērlijas Tcmplas fotogrāfijas ar autogrāfu. Tas nozīmē, ka vienmēr, kad viņš ar to ir kādu “novācis”, man jāsamaksā Bruzgam krietns žūksnis par tā “pieķibināšanu”. Pieķibināšanā ietilpst jauna belzņa ielikšana, aizslēga virsmas nopulēšana un dažu jaunu švīku iegravēšana tajā, kā arī kaut kāda izcili smalka patrontelpas un stobra pievirpošana. Kad ar šaujamieroci ir pastrādājis Bruzga, salīdzināmie mikroskopi briesmīgi sapīkst un ballistikas burvji dodas mājās iekaustīt sievas.)

—    Tālāk. Johanna, — es dzelžaini turpināju, — izskatījās, ka tu viņus abus pazīsti; kas viņi tādi bija? Tas anglis un tas holandietis? E?

—   Viņi abi bija holandieši, Cārlij, dārgumiņ. Komisāra vietniekam Rubinšteinam patīk dēvēties par Robinsonu, jo viņš tik lieliski runā angliski, vai ne, ko?

—    Vai ne, tā viņš runāja gan, — es atsaucos.

—    Un viņi abi tiešām bija policisti, taču ļoti, ļoti samaitāti. Man tev jāsaka, dārgumiņ, ka lielākā daļa pasaules heroīna iziet cauri Amsterdamai — vai cs gribēju teikt Roterdamai? — un tie ir ļoti daudzi miljoni mārciņu, tu saproti, un īstenībā nevar vainot policistu ar viņa nožēlojamo aldziņu par to, ka viņš tā kā nepamana, ka Jaunskotijas bankas Rietumindiju filiālē kāds izklaidīgi nomet viņam desmit tūkstoš mārciņas gadā, pareizi? Nu, klausies, kad runa ir par klientu noslēpumu glabāšanu, tās Šveices bankas salīdzinājumā ar Jaunskotijas banku izskatās pēc veciem Playboy numuriem.

—    Nē, — es piekritu, — es viņus par to tik tiešām nevaru vainot.

Īstenībā arī es pats tādos apstākļos droši vien sajustu dažu labu kārdinājuma dzēlienu. Toties es viņus varu vainot — un vainoju — par mēģinājumiem izšaut lielus, nepatīkamus caurumus svarīgos manis orgānos, ar kuriem es \'ēl neesmu līdz galam izrēķinājies.

—    Jā, — viņa atteica, — tā jau gan. Bet viņi taču ir novainoti, vai ne tā, dārgumiņ?

—    Areče, āreče. Un tagad esi tik laipna un man pastāsti, kā labā darbojās šīs likuma rokas ar lipīgajiem pirksteļiem! Tas ir, kad viņas sadomāja pačakarēt manu pakaļu.

—    Cik tu skaisti runā amerikāniski, Cārlij!

—    Tas nebūtu galvenais — atbildi: kurš uzsēdināja viņus man uz astes?

—    Vai tas nozīmē to pašu, ko Statos — “uzkabināt kontraktu”?

—   A, rupucs rāvis! — es iebaurojos — manuprāt, šī bija pirmā reize, kad es uz viņu pacēlu balsi… — Liec mierā semantiku, es gribu zināt, kas man viņus uzsūtīja!

—     Pas dcvant Ies domestiques, — viņa nomurmināja. Džoks uzsvērti izsoļoja no istabas; viņa prāta spējas atpaliek, nūjā, gandrīz no visiem, tomēr divus teikumus franciski viņš zina. Pirmais sākas ar vārdiem: “Vulē vukušei,” un otrs ir tas, ko pieminēja Johanna. Viņu var aizskart — viņam ir pašlepnums. ;

—    Viņi bija mistera Lī aģenti, muļķīti, — sacīja Johanna.

—    Un kur patlaban atrodas misters Lī, vai tu man nepateiktu? — Neciešami pasmaidīdama, viņa pacēla telefona klausuli; uzgrieza numuru un pateica tajā kaut ko valodā, kuru es nepazinu. Kādas trīsdesmit sekundes klausījusies, pateica kaut ko tādu, kas izklausījās pēc numura. Pēc tam vēlreiz apveltīja mani ar to smaidu — to, no kura manās miesās atvilgst visi kauli, izņemot vienu. Nolika. Tas ir, viņa nolika klausuli. — Misters Lī, Cārlij, dārgumiņ, šobrīd tuvojas Džona F. Kenedija Starptautiskajai lidostai. Apmēram pēc piecdesmit minūtēm nolaidīsies. Viņš atrodas lielā, ērtā lidmašīnā, un tajā vairāk

neviena nav, izņemot kādus desmit no viņa, ē, palaidnīgajiem draugiem, sešiem īstiem Interpola aģentiem, pusi Savienoto Valstu Narkotiku biroja un tavu draudzeni Komandanti.

—    Tas ir — to šaušalīgo Komandanti no tās tavas Koledžas? — es čiepstēju. — Vai tu gribi teikt, ka viņa visu šo laiku atradās eņģeļu pusē? Vēl mirklis, un tu man mēģināsi iegalvot, ka par piedalīšanos šajās ākstībās viņa dabūs Britu impērijas ordeni!

—     Britu impērijas ordeni, Cārlij, viņa saņēma, kad tu gāji skolā. Par desantu Beļģijā. Nākamā līmeņa BIC) viņai uzradās piecdesmitajos, kad viņa Rijekas, tādas mazas Dienvidslāvijas ostiņas, izdabūja laukā veselu kuģi ar ungāru zinātniekiem. Mazākais, ko viņa no šīs paampelēšanās varētu iegūt, ir ordeņa Goda Dāma — es gan viņu izvirzu uz pēra titulu.

—    Tu izvirzi…

—     Jā, dārgumiņ. — Izklausījās, ka ar to pašu tēma ir izsmelta. Tad es izdomāju jaunu jautājumu.

—    Johanna, kq īsti par to domā dabūt tu>.

—     Tevi, mīlulīt. — Ks kā durns skatījos apkārt: vairāk neviena istabā nebija.

—    Mani, vai? — es pārjautāju.

—   Jā. — Ai, nu labi, sev sacīju, uzdod dumju jautājumu un saņemsi dumju atbildi. Ja vēl viņa zinātu, ka pulkvedis Blučers man ir piedāvājis iespēju šajā bēdu lejā palikt dzīvam, ja es par to iefiltrēšos organizācijā, kuru Johanna domājas vadām, lai kas, pie joda, tā būtu; ja Blučers zinātu, kādu baigu ķēpu es no tā esmu ievārījis. Piecēlos un izdvesu laipnīgus trokšņus, kuri pauda, ka man tagad jāiet un jāsatiek viens zēns Džerminstrītas Džūla bārā.

—   Jā, dārgumiņ, ej gan un mazliet izklaidējies; es zinu, tu man piedosi, ja es tevi šodien palaidīšu vienu. — Spēle, sets un sacīkstes — viss manos vārtos; kā vienmēr.

22

Mortekajs uzzina patiesību, speršus izsper līstes no virtuves skapīša un rod mierinājumu maizē ar augļu biezeni

O, nesavtīgais vīrs, o, neuzpērkams bruņinieks!

Merlin and Virini

Savādi, taču cilvēks dažādās vietās dzer dažādas lietas. Piemēram, es šampanieša kokteiļus nevaru ciest, taču allažīt pieņemu dažus no vienas konkrētas namamātes, jo šampanieša kokteilis, kā jums kurš katrs varētu pateikt, palīdz nonākt tur, kur jūsu dzīve notiek ļoti ātri, un pēc divām tādām glāzēm es spēju nelikties zinis par grotesko šnauzeri, ar kuru ir apveltīta šī konkrētā dāma, un koncentrēties uz citiem viņas dotumiem, kas no tiesas ir izcili. Aplūkosim citus piemērus'/ir daži krogi, kuros es vienkārši tāpat pasūtinu kausu ginesa un pusmēriņu īrulīša piedevās; Džersijā ir viens, kurā lielo viskiju, neliekoties manām pārējo klientu saslietās uzacis, man vienmēr ielej pusporcijā svaigas apelsīnu sulas; vēl citā krogā man, arī tad, ja gadu neesmu tur rādījies, ielej pinti vislabākā rūgtā un tai blakus noliek lodīšu pildspalvu, jo zina, ka esmu ieradies atrisināt krustvārdu mīklu. Oksfordā ir viens itāļu ūķis, kurā es kādreiz mēdzu iegriezties no rīta, pa ceļam uz mājām; viņi tur ir tik taktiski, ka nesveicina, bet vienkārši iejauc pamatīgu brendiju ar sodu un līdzjūtīgi palīdz aplocīt pirkstus tam apkārt. Ir pat viens tāds iestādījums, daudzas, daudzas jūdzes no jebkuras citas vietas, kur es

dzeru kaut ko tādu, ko laikam sauc par Margaritu; to pasniedz netīrumiem apķepušā pudelē bez etiķetes un viss liecina, ka tas ir 140. proves tomātu kečups. Tādu piemēru varētu atrast, vai cik, taču es velku uz to, ka Džūla bārā Džerminstrītā, un tas droši vien ir labākais krogs pasaulē, es sazin kāpēc vienmēr pasūtinu Kanādas rudzu viskiju ar ingveralu. Pēc tam cs lieku aiznest pianistam glāzi vīna un galantu vēsti, bet viņš uzmet man galantu skatienu un sāk to spēlēt. Ingrida Bergmane nemēdz ierasties, bet cilvēkam taču ir ļauts sapņot, vai ne?

Paveicis šo rituālu un izsaucis otru viskiju, cs devos pie telefona aparāta un uzgriezu Blučera “drošo” numuru.

—    Runā Iekšzemes un Koloniju Preces, — nostabulēja pazīstamā balss.

—    Un mans daikts ir žāvēta siļķe, — es atcirtu, jo it nemaz nebiju noskaņots slapstīties.

—   Patiesi? — balss pārvaicāja. — Tad es jums ieteiktu sazināties ar Karalisko Ķirurgu koledžu, tur jums varētu pateikt ko noderīgu.

—   Grrrr, — es aļ,bildēju. Viņa nolika klausuli. Es sadabūju vēl vienu monētu un zvanīju no jauna.

—    Vai cs, lūdzu, varētu parunāt ar tētīti? — cs žņerkstināju, sakodis zobus.

—    Kāpēc, ser? — Es atsaucu atmiņā nejēdzīgās paroles otro daļu.

—    Mammiņa dikti slima. — Sākās klinkstēšana un sakaru maitāšanas ierīces čerkstoņa, un tad pēdīgi vada galā parādījās Blučers.

—    Es vēlos ar jums runāt, — paziņoju. — Tūlīt pat. Man jau ir šitik tālu.

—    Cik tālu ir šitik? — Es viņam pateicu. Nepilnās piecās minūtēs viņš bija klāt, un tas nozīmēja, ka viņa Kantoris, lai kas tas arī būtu par kantori, pasakainos apmēros šķērdēja ASV nodokļu maksātāju naudu dzīvesvietām, kas ne tuvu neatbilda to stāvoklim sabiedrībā. Piedevām viņam rokā bija lietussargs, ar kuru viņš ne mazdrusciņ neizskatījās pēc angļa.

Es viņam izmaksāju, lai gan tas neatbilda maniem principiem. Viņš tomēr bija mans viesis.

—   Tikai divi jautājumi, — skopi murmināju. — Kas īsti bija mans darba devējs? Un vai tas ir beidzies? Un, ja beidzies, vai es palieku dzīvs?

—   Tie ir trīs jautājumi, mister Mortekaj. — (Varbūt jūs atceraties, ka mūsu pazīšanās sākumā es viņu norāju par saukšanu mani kristāmvārdā.)

—    Labi, trīs, — atcirtu. — Jūs, tātad, protat skaitīt līdz trīs. Es pazīstu sievietes, kuras prot skaitīt līdz deviņi. Varat sākt ar pirmo jautājumu un līgani slīdiet uz nākamajiem, saviem vārdiem.

—    Man tepat ārā ir mašīna — piedošanu, automobilis. Varbūt pabraukāsimies, hm-hm? Pēc tam es jūs aizvedīšu uz mājām. — Kādu brīdi to apsvēris, piekritu. Galu galā biju viņam telefonējis, nospriežot, ka likvidēšana, ko izpildīs viņa Kantoris, vismaz būs kvalificēta un higiēniska; neizmērojami vēlamāka nekā nāvīgais sports, kādā to pārvērtīs sieviešu dzimuma teroristes vai ļaunā ņēmuši ķīniešu džentlmeņi.

Viņa mašīna nebija tāds liels, melns limuzīns, kādos cilvēki tiek “pavizināti”; tas bija mazs fiats “topolīno”, kuram nepiemita nekas draudīgs, izņemot soda kvīti pie vējstikla. Viņš, neuzkrītoši kā Lauku Dekāns, kas divas reizes pastiepis roku pēc sērija trifelēm un tagad bīstas, ka viņam liks iepūst elparātā, aizbrauca uz Grovenorskvēru. Izsakoties precīzi, uz Grovenorskvēru Numur 24. Tur ir Amerikas vēstniecība, it kā jūs to nezinātu.

—    Es tur iekšā neiešu, — brīdināju.

—    Es arī ne. Man uz rakstāmgalda būs papīru kalni līdz zodam, visi kā viens “Steidzami”. Apstājos šeit tikai tāpēc, ka kruķi liks mani mierā; šīs mašīnas numurs ir privileģēto sarakstā.

—    Smalki dzīvojam, nav vārdam vietas, — es purpināju.

—   Un tātad, mister Mortekaj, jūsu jautājumi. Pirmkārt, jūsu darba devējs bija Apvienotās Nācijas. Okei, smejieties vien, izpriecājieties. Bet tā bija. Manam Kantorim ir cieša sadarbība ar šo konkrēto ANO

filiāli, un esmu gatavs no visas sirds atzīt, ka šajās nedēļās mēs esam guvuši dažus ļoti, ļoti iespaidīgus rezultātus. — Es laikam iestarpināju kaut ko nožēlojamu, aptuveni šādi: — Malači, — taču viņš nelikās dzirdam un runāja tik tālāk.

—    Uz jūsu otro jautājumu — “vai tas ir beidzies?” — varu atbildēt vienīgi ar nepilnīgu “jā”. Jūsu trešais jautājums — par to, vai jums būs iespēja palikt dzīvam, — ir pasmagāks. Ciktāl tas skar manu priekšniecību, es, man liekas, varu sacīt, ka problēmu vairs nav. — Viņš pagriezās un skatījās uz mani, kā pūlēdamies uzminēt, kāpēc tādam kā man savajadzējies palikt dzīvam. Es izriezu plecus un izskatījos tik augstprātīgs, cik tas vispār ir iespējams mazītiņa fiata pasažiera sēdeklī.

—   Tomēr, mister Mortekaj, jūs jau droši vien saprotat, ka tik sarežģītā operācijā ir ļoti, ļoti daudzas neapcirstas astes, kuras tā kā nav iespējams uzreiz satīrīt un izķeksēt, un mēs, protams, nevarējām savā budžetā pamatot tādus izdevumus kā, teiksim, jūsu sargāšana divdesmit četras stundas diennaktī dažu turpmāko mēnešu garumā. Jums taču noteikti tas ir redzams.

<1

—    Man tas nudien ir redzams, — atcirtu, izlikdamies nemanot to, cik bezgaumīgi viņš kleķēja kopā metaforas.

—   Vai jūs kādreiz esat domājis par Seišeļicm? — viņš jautāja. — Par Antiļicm? Samoa? Virdžīnu salām? — Es vērsu pret viņu akmenscietu skatienu, kuram vajadzēja vedināt viņu uz domām par Lieldienu salu.

—    Nu labi, bet kā būtu ar Normandijas salām? Jūsu sievai tur uz pusēm pieder viena tiešām skaista māja. — Līdz šim to nezināju, bet, no otras puses, bija daudz tāda, ko es pēdējā laikā par Johannu nezināju.

—    Kā jūs to zināt? — viņam noprasīju.

Viņš cirta man pretī to līdzcietīgo skatienu, ar kādu ļaudis bieži mani mēro, kad ir nolēmuši, ka esmu vientiesīgs. Nereti, ja apstākļi ir labvēlīgi, es līdzcietīgo skatienu aizslauku ar to, ko Džoks dēvē par “dukņu”, taču pasažiera sēdeklis tādā labajā pusē stūrējamā “topolīno” gan nebūs tas, ko es sauktu par labvēlīgiem apstākļiem; vienīgais

iespējamais sitiens te būtu kreisais āķis, taču ceļā bija spogulītis. Piedevām es upurētu piecpadsmit gadus, nemaz nerunājot par trīsdesmit mārciņām apmierinātu iegribu.

—   Vienmēr esmu tvīcis pēc Džersijas salas, — šādi bija mani vārdi.

Vajag uzmanīties, lai nenīstu cilvēkus un pat lietas; ir viegli kļūt par

to, ko jūs ienīstat. Uzvara pie Entebes mūs iznīcina briesmīgāk nekā sakāve pie Kurskas. Es nepavisam neienīdu Blučeru, kamēr viņš veda mani mājās, tiesa gan, man nācās loti papūlēties.

Johannas mājās nebija, toties Džoks, protams, bija. Viņa veselā acs, liekas, nolūkojās uz Blučeru gandrīz labvēlīgi; ja es nebūtu tik loti pārņemts ar citām darīšanām — piemēram, ar dzīvību un nāvi, — tad man tas liktos ērmoti, jo Džoks jau nu nebija no tiem, kam būtu raksturīga patikšana uz poličiem. Piedāvāju Blučeram krēslus pēc izvēles, vēlēju Džokam piegādāt viņam visu, pēc kā viņš varētu kārot dzeramā vai ēdamā ziņā, un atvainodamies izkūpēju gaisā kā namatēvs allažīt izkūp, kad jāizliek aiz durvīm kaķis. Es neatliekami vēlējos tikt zem dušas un atsvaidzināt savu stāvu ar svaigi mazgātu kungu apakšveļu, kabzcķēm un slēžu kreklu, kā jau tagad valkā.

Kā allažīt, izdabāju savām iegribām; laikam pagāja sava pusstunda, iekams es atkal, saldi smaržojošs un svaigi tērpts, parādījos viesistabā, nesatricināms cerībās, ka Blučers būs aizvācies. Es alojos, protams. Nebija vis aizvācies — viņš bija atļāvies necilvēcīgo vaļību apsēsties blakus manai sievai Johannai uz mazītiņā Lotus Quinze dīvāniņa, kurš nav domāts tam, lai turētu divus cilvēkus, izņemot divus tādus cilvēkus, kuri neiebilst pret zināmu intimitāti, pret zināmu siltu gūžu un cisku tuvību. Viņi ķiķināja, es pats to skaidri dzirdēju. Man bieži negadās palikt stāvam ar vaļā muti, taču stāvus ar vaļā muti es paliku gan.

—   Cārlij, dārgumiņ, — iesaucās Johanna, — mēs jau domājām, ka tu tā ari neparādīsies. Nāc, dārgumiņ, sēdies; paņem kaut ko dzeramu, tu noteikti esi noguris. — Es apsēdos visneērtākajā šīs istabas krēslā

un ar varu iedzinu kaut ko dzeramu starp savām nelabprātīgajām lūpām. (Tas, jūs jau saprotat, bija vajadzīgs tikai tāpēc, lai nomaskētu jeb apslāpētu manu zobu šņirkstoņu.)

—    Ak tad tā, Blučer, — es teicu, — redzu, ka esat iepazinies ar manu sievu. Labi, lieliski, jā.

—    Dārgumiņ, mēs esam pazīstami jau veselu mūžību… — Blučers skatījās uz viņu un māja ar galvu — saprotoši māja, mīloši. Es iedzēru vel vienu viskija malku, lai apslāpētu zobu griešanu. Man negadījās pa tvērienam neviens sarunas gambīts; cs tikai svilināju ar skatienu dažas kvadrātcollas paklāja starp manām kājām.

—    Cārlij, dārgumiņ, tu šovakar neesi nevainojams namatēvs — vai tad tu nevari tā kā pastāstīt savam viesim kādu asprātīgu stāstu vai ko tamlīdzīgu? Klausies, viņš taču tev izglāba dzīvību, ko! — Tajā brīdī es zaudēju pacietību. Sacīkstes atceltas, derības netiek pieņemtas.

—    Paklau, — es ķērcu, — šis mans — varbūt man labāk vajadzētu teikt tavs — viesis iztirgoja manu dzīvību. Un cena bija tāda, ka es apprecēju tevi. Vēl pirms piecām minūtēm man patika būt ar tevi precētam, patiešām patika, lai gan, ē, ārlaulības pienākumi ir bijuši nedaudz nogurdinoši. Taču viņš neizglāba manu dzīvību, viņš to pirka un pārdeva.

Johanna izvilināja sejā mīlīgu, iecietīgu izteiksmi kā Spoka apmācītai mātei, kuras lolojums tikko trešo reizi šajā naktī pieslapinājis gultu.

—    Tu neesi īsti pareizi sapratis, Cārlij, dārgumiņ. Patiesībā mūsu viesis uzskatīja, ka visakurātāk būtu tevi jau sen tā kā likvidēt. Es biju tā, kas nopirka tavu dzīvību. — Manas smadzenes sāka atgādināt būrīti, kurā baltas peles priecīgi, truli skrien pa stiepļu ģēpeli.

—   Protams, — es rūgti atteicu, — protams, protams. Tu nopirki manu dzīvību. Jāatceras tev pateikt paldies. Droši vien nav vērts jautāt, kāpēc gan?

—   Tāpēc, ka cs tevi, tādu resnu, pašapmierinātu mūjābeli, mīlēju! — viņa neizturēja. Nekad neesmu sapratis, ko tādos gadījumos lai saka; parasti tikai šļūkāju kājiņas un izskatos muļķīgs.

—     Ē, kāds bija tas garais vārds, “mūjābelis” vai “mūjābols”? — apvaicājos, jo neko labāku nespēju izdomāt. Viņa neatbildēja, tikai sēdēja ar tādu seju kā negaisa mākonis un klapēja ar kāju pa paklāju, it kā tur būtu kāds neliels kaitēklis. Tāds, kā, piemēram, Mortekajs. Skaidri redzēju Blučera roku pasniedzamies pēc viņējās un mīļi to paspiežam.

—     Un cik tad tu par šo manu tā saucamo dzīvību samaksāji? — tincināju, jo manas nelāgākās nojautas bija izspraukušās mana prāta priekšplānā un jau dancoja bezkaunīgu džigu. Apstulbis ieraudzīju, ka viņa sāk smieties — un piedevām pagalam aizrautīgi. Vēl nekad nebiju viņu redzējis tā smejamies.

—    Lūdzu, Cārlij, dārgumiņ, no sākuma ielej mums kaut ko dzeramu! — Es paklausīju, taču nelaipni, tiesa gan, tad, kad pienāca laiks iemērīt manu mēriņu, nedaudz atvilgdams.

—    Tā, — viņa omulīgi iesāka, — Frančelis tev visu pastāstīs.

—    Frančelis! — es čiepstēju. — Frančelis?

—    Ei, Cārlīt, veco zēn, braši; es tak zināju, ka galu galā mēs sāksim viens otru saukt vārdā. Bet tātad, kā jau pašā sākumā tcicu, cena par to, lai tu varētu palikt dzīvs, bija tāda, ka tev bija jāaprec, reku, Hannīte.

—    Hannīte? — es iebrēcos.

—    Vaidicniņās, jā, vai tad tu viņu tā nesauc? Nē? Nūjā, es pietiekami skaidri nenorādīju, ka tā bija nevis mana, bet viņas ideja. Saproti, viņa ir ieņēmusi galvā, ka tu esi vienīgais vīrietis pasaulē, kas ir viņai kā radīts; nūjā, viņai jau mēdz būt tādas tiešām dīvainas fantāzijas, tu zini?

—    Nē.

—    Nūjā, tādas viņai ir. Tad lūk, viņas organizācija bija iefiltrējusies aptuveni maksimāli tālu, un bija puslīdz skaidrs, ka tic ķīnīzeri netaisās atklāt vairs nevienu kārti, ja maciņš netiks pasaldināts ar sparīgāku rīcību. Mans Kantoris, kurš drīzāk piekopj nevis, ē, graujošu, bet slepenu darbību, arī bija atdūries pret sienu un utainā CIP jau sāka ošņāties ap mūsu ugunsdzēsības hidrantiem. Ē, ap laternu stabiem?

—    Es klausos.

—   Nujā, mēs tā kā teorētiski vienojāmies, ka ir vajadzīgs kaut kāds katalizators, tā kā jāiemet spēlē jauna seja, kas sāks stampāties apkārt, un tad jau arī brieži neizturēs…

-— Čārlij, dārgumiņ, viņš grib teikt — kāds, kas ir atjautīgs kā tu, taču nav pazīstams ar scenāriju…

—   Tu gribi teikt, — es precizēju, — ka to, ko es nezinu, no manis nevar izspiest ar spīdzināšanu?

—     Nē, dārgumiņ, vienkārši kāds bez visādiem aizspriedumiem, kuri varētu pamudināt tevi rīkoties…

—    …pēc tādiem priekšrakstiem, kādus zinātu apmācīts aģents; mums vajadzēja sajaukt viņiem galvu, ielaižot laukumā acīmredzami neprofesionālu pārgudreli….

—   Viņš grib teikt, dārgumiņ, ka tas bija kā aizsūtīt Anglijas regbija izlasi uz maču Jeils pret Hārvardu. Es zināju, ka to nonāksi šausmonīgās briesmās — Frančelis piedāvāja man derības vienpadsmit pret divi, ka tu pēc nedēļas vēl būsi dzīvs, — tomēr tas bija labāk nekā pieļaut, ka tie nejauceņi Laņķašīrā gandrīz pavisam noteikti iznīcina tevi tavā alā. Tev taču tas ir redzams, dārgumiņ, vai ne, ko? — Man bija redzama tikai Blučera roka, un tā plikšķināja pa viņējo, savukārt, kad man izdevās no tās atraut acis, man bija redzami manis paša nobālējušie dūru kauliņi. Stāstīšanu atkal uzņēmās Blučers:

—    Tad lūk, kā jau es teicu, sliktiņajiem niezēja nagi pēc sparīgas rīkošanās; pēc tādas tiešām sparīgas, tādēļ mēs izsmadzeņojām to atentāta mēģinājumu pret Viņas Majestāti. Mums ne prātā nevarēja ienākt, ka tu tiksi līdz pirmajai bāzei, un vaidieniņās, kā mēs uztraucāmies, kad sāka izskatīties, ka tev tas tiešām izdosies. Mēs toreiz drusku nokavējāmies — aizšķērsotās ielas un tamlīdzīgi —, tādēļ bija baigā veiksme, ka tā patrona iesprūda. Tu tak laikam tiešām būtu to nostrādājis, ho-ho!?

—   Patiesībā man jāteic, ka diez vai. Džokam, vadzi, tas nebūtu paticis; viņš man iesniegtu atlūgumu.

—    Nu jā, viņam to nevajadzētu darīt. Man tev jātcic, ka ielai otrā pusē tev tieši pretī logā sēdēja viens austrumnieku čalis ar snaipera šauteni, un, piektdaļu sekundes pēc tam, kad tu izšautu, viņš būtu miedzis tev taisni pierē. Lai paglābtu tevi no pratināšanas, tu tak saproti.

—   Tu visu izdarīji brīnišķīgi, Cārlij, dārgumiņ. Es ar tevi briesmīgi lepojos.

—    Jā, tiešām brīnišķīgi, Cārlīt, veco zēn. — Viņš aplika roku manai sievai ap pleciem un uzspieda skaļu buču viņai uz vaiga. Tas bija par traku. Mani pirkstu kauliņi jau bija kā Visbaltākie Sniegi, un esmu pārliecināts, ka jebkurš pienācīgi apmācīts novērotājs būtu novērojis, ka dzīslas man pierē bija izvelbtas kā ugunsdzēsēju šļūtenes. Es piecēlos kājās, mērodams viņus ar bīstamu skatienu. Mēs, Mortekaji, kā likums, nesaplosām savus viesus gabalos, jo sevišķi dāmu klātbūtnē, un tas attiecas ari uz loti zemiskām un nodevīgām dāmām. Man tomēr jāatzīstas, ka biju par mata tiesu no šī likuma pārkāpšanas un vispār tik tiešām būtu varējis to izdarīt, ja neatcerētos, ka vienkārši nepiedien uzbrukt viesim, kura poza, apkampjot cilvēka sievu, atklāj skatienam bezkaunīgu uzbildumu kreisajā padusē, kur acīm redzami slapstās pamatīga, prasta automātiskā pistole. Es uzsvērti izsoļoju ārā no istabas. Mana kāja ne aiz kā neaizķērās, durvis es neaizcirtu.

Džoks, uzticamais zēns, bija virtuvē, uzslējis savus būdīgos zābakus uz higiēniskās darba virsmas. Viņš paķīķerēja uz mani pāri jaunākā “Filmu Prieku” numura malai. Es kārtīgi atvēzēju kāju, spēru pa tuvāko pasteļkrāsas ērtslīdošo virtuves iekārtas priekšmetu un to smagi iebuktēju. Džoks parakņājās kabatā, izvilka savu stikla aci, samitrināja to tējas krūzē, kas stāvēja viņam priekšā, un izveicīgi iemontēja dobulī.

—    Jums kas kaiš, mister Cārlij?

—   Es esmu spīdošā formā, Džok, — es rūcu, — kapitālā, superīgā, nekad neesmu bijis labākā. Mums, ragnešiem, sāpes ir svešas, vai zinies. — Viņš iepleta muti, bet es tam pašam iekārtas priekšmetam

dāvāju patiesi varenu spērienu. Šoreiz mana kāja izgāja tam cauri un iesprūda sapluinītajā plastmasā un trīskārtīgā saplāksnī. Džoks, liekot lietā virtuves šķēres, palīdzēja man nomaukt apavu, es varēju atsvabināt kāju un pieklibot pie virtuves galda.

—   Man domāt, mister Cārlij, tas spēriens jums nāca tik pa labu, tas i labāk nekā nedēļa pie jūras. Jūs vēlas vēl kau ko?

—    Kā klājas kanārijputniņam? — es devu pretī. — Joprojām īgņojas?

—     Ne-ē, viņš atkal smuki dzied, tīrais prieks klausīties, es dabūj uzlikt tam būrīt virsū lupat, lai tas mazais rupucs apklust. Zin ko es izdarij? Es viņam iedev drusk novārīts olas, šķipsniņ kajennas tais viņa kaņepēs, malciņ ruma pie ūdens, un paskat, bing-bong, viņš i gatavs trallināt visiem, kas grib klausīties. Sāk pārdot biļets uz koncertiem vakara praķos.

—   Iedod man to pašu dziedēkli, Džok, — es drūvīgi bildu, — tikai neliec klāt to novārīto olu, kajennu, kaņepes un ūdeni.

—    Labs i, mister Cārlij; viens lielais flotes rums būs klāt kā likts. Ē, vai kundzene ar kaji ko gribēs?

—   Nezinu sacīt. Kā rādās, viņa ir aizņemta slēgtā sanāksmē ar pulkvedi Blučeru.

—    A, nūjā, viņa tak sen viņ nav redzējs.

—    Ko tu saki.

—    Nu, viņs tak tomēr ir viņs brālis, ne, ko?

—    Ko tu man, Džok, pie joda, tagad runā?

—    Nūjā, tas ir, misis M. ir viņa māsa, pareizi? Tas tak ir tas pats, ne, ko? — Viss uzreiz kļuva daudz skaidrāks; viena no lietām, kas kļuva skaidrākas, bija tā, ka vienreiz savā mūžā es biju uzvedies kā stulbenis.

—    O… ē… — es ieminējos.

—    Jā, — atsaucās Džoks. Es no jauna sakopoju to, ko man patīk uzskatīt par manām domām.

—   Džok, — es viņu uzrunāju, — atsedz minēto kanārijputniņu; es ilgojos dzirdēt viņa liego dziesmu. Taču, ar to nodarbodamies,

neaizmirsti, lūdzams, to lielo glāzi flotes ruma, kuru es pasūtināju pirms veselām deviņdesmit sekundēm. — Kad tas zelta cilvēks lumpačoja uz pieliekamā pusi, man atmiņā atausa kaut kas tāds, kas visu garum garo dienu bija viris, mana prāta dziļumos; visas šīs padarīšanas centrs jeb eņģe, ass, ap kuru viss griezās.

—   Džok! — es dziļās mokās izsaucos. Viņš apstājās kā zemē iemiets, apcirtās kā viesulis.

—   Džok, lūdzu, papildini to pasūtījumu: vēl arī tavu ekstraspeciālo sviestmaizi ar augļu biezeni, esi nu tik mīļš!

—    Labs i, mister Cārlij; tātad viens lielais rums, viena sviestmaize ar augļu biezeni.

—    Un viens kanārijputniņš.

—    Labs i, mister Cārlij.

—    Labs i, Džok, — es piekritu.

Saturs

Oficiālā atsacīšanās no atbildības ……………………………………………………………….. 9

1.   Mortckajs gatavojas iepazīties ar savu Radītāju………………………………………… 11

2.   Mortckajs uzzina, ka viņa Radītājs nevēlas ar viņu iepazīties…………………….. 15

3.   Mortckajs atkal ir pie pilnas apziņas, ja to tik tiešām

var tā nosaukt ……………………………………………………………………………………… 18

4.   Mortckajs apstrādā bildinājumu ar savu prātu, asu kā bārdas nazis . . 28

5.   Mortekajs nolemj, ka ir papilnam par nāvi tīkamāku likteņu……………………….. 30

6.    Mortckajs šķin savu balvu un pats tiek mazliet apšķibīts……………………………. 38

7.   Mortekajam tiek pavēlēts izdarīt kaut ko tādu, ko neviens

pieklājīgs cilvēks pat nedomātu darīt …………………………………………………………. 53

8.   Mortckajs iemērc pārbijušos kājas pirkstu haizivīm pilnajos

monarhu slepkavošanas ūdeņos………………………………………………………………… 63

9.   Mortekajs gatavojas iziešanai ārpus likuma, tomēr ilgojas,

kaut viņam būtu šikāka saimniece …………………………………………………………….. 73

10. Mortekajam tiek dots pavisam vienkāršs, nē jel, debešķīgs uzdevums,

un viņš to saķērnā…………………………………………………………………………………… 80

11. Mortckajs tiek maķenīt papaļāts, un viņš izmet no sava vārdu krājuma apzīmējumu “maigais dzimums”…………………………………………………………………………….. 93

12. Mortekajs pēdīgi attopas, ka nav nokļuvis vecām tautiņām paredzētos pašaizsardzības kursos ……………………………………………………………………… 104

13. Mortekajs iztrūcies atklāj, ka šī spēle netiek spēlēta uz matadatām

un pat ne uz naudu…………………………………………………………………………………… no

14. Mortekaja interese par putnu vērošanu vairs nav tik noturīga…………………… 123

15.   Mortekajs zaudē ticību laulībai, pro tem tiek uzņemts garīdznieku kārtā un redz zobārstu, kurš ir pārbijies vairāk

par zobārsta klientu………………………………………………………………………………… 134

16.    Mortekajs uzņem uz krūts mazliet vairāk, nekā vajadzētu,

un pārbīstas no meistarīga pārbiedētāja ……………………………………………………… 147

17.    Cārlijs nodod tālāk dažus bīstamus pārtikas produktus un dabū

pa tauri ne tik lēnprātīgi nekā citkārt …………………………………………………………. 166

18.   Mortekajs neuztver vajadzīgās vibrācijas……………………………………………… 174

19.    Pie Mortekaja nonāk kāds mākslas darbs, bez kura viņš lieliski varētu iztikt, toties viņš uzzina par policistu atraitnēm un zivju kotletēm …. 183

20.    Mortekajs, traks no domas par zivju kotletēm un pārbijies no domas par brīvību, tiek brīdināts par necieņu pret tiesu, un labi vēl,

ja tik vien ……………………………………………………………………………………………… 197

21.    Mortekajs pamācošā ekskursijā apmeklē pārtikas pārstrādes uzņēmumu

un neizmērojami attīsta savu prātu…………………………………………………………….. 205

22.    Mortekajs uzzina patiesību, speršus izsper līstes no virtuves skapīša

un rod mierinājumu maizē ar augļu biezeni…………………………………………………. 220

Content

Bonfiljoli Kirils Mortekajs. Galanti, ar revolveri

Oficiālā atsacīšanas no atbildības

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Saturs