Bonfiljoli Kirils

Mortekajs. Dažs skelets dažā skapī

Kirils Bonfiljoli

Mortekajs.  Dažs skelets dažā skapī

Triloģijas trešā grāmata

Nedomāju nodzīvot tik ilgi, lai par Džērsiju uzrakstītu vēl kādu romānu, tādēļ man jālūdz, lai — alfabēta secībā — Alans, Berijs, Betija, Bobijs, Diks, Gordons, Endžela, Hezera, Hjū, D/.īna, Džoana, Džons, Mērija, Niks, Olīva, Pīters, Pols, Rozmarija, Stenlijs, Terijs, Topers, Vera un simt citu laipnu Džērsijas ļautiņu pieņem šo kā niecīgu atmaksu par visu viņu laipnību un iecietību. Tāpat ceru, ka viņi neiebildīs, ja es viņiem pieskaitīšu arī melnu labradoru, vārdā Pompejs, un kanārijputniņu, sauktu Bērts. Visi epigrāfi ir Svinbērna, izņemot to vienu, kas ir acīm redzams viltojums.

Esmu pacenties, lai šajā romānā neviens nelīdzinātos nevienai reālai personai; reāli cilvēki ir pārlieku neticami, lai būtu izmantojami daiļliteratūrai.

Džērsijas Goda policisti ir pieraduši pie izzobošanas; visi tie, ar kuriem man bijis tas prieks iepazīties, ir taisnīgi, godājami, gudri un jokus neņem ļaunā.

Nebūtu vēlams, lai es, saucot vārdā, pateiktos visiem laipnajiem Džērsijas ļautiņiem, kuri atbildējuši uz maniem neskaitāmajiem jautājumiem, — tā nebūtu lāga atlīdzināšana par viņu pacietību.

Izdomātais stāstītājs ir riebīgs, žultains tips; lūdzu, lūdzu, nesajauciet viņu ar šīs grāmatas autoru, kurš ir liegs un laipns.

Svinbērna viltojums zināmā mērā ir parakstīts.

1

Līdz celsies gausā jūra un sadrups stāvā klints, Līdz ielejas un pļavas izdzers dzelmenis,

Līdz paisumviļņu spēkam blakus zemīgs rims Lauks rukdams, akmensblukis krimsts,

Guļ uzvarētājmiegā tur, kur dienas mitas,

Uz laupījuma, savām rokam izkaisīta,

Kā dievs, uz sava altāra kurš sevi kāvis,

Bez dvašas nāve.

A Forsaken Garden

Salas

Pirms septiņiem tūkstošiem gadu, plus mīnus pāris mēneši, liels ūdens blāķis pameta Ziemeļjūru — tas zināja, ko dara, lai gan šo iemeslu es tā uzreiz nespēju atcerēties, — un nolija pār ziemeļrietumu Eiropas zemākajiem apvidiem, izveidojot Anglijas kanālu un faktiski atšķeļot Angliju no Francijas abām pusēm par prieku (klausieties, ja tā nebūtu noticis, mēs, angļi, būtu ārzemnieki, bet frančiem vajadzētu ēst maizes mērci).

Ne pārāk ilgi pēc tam jūra izskaloja dažas no Francijas piekrastes klinšainākajām vietām un atšķēla no cietzemes daļu augstāko apgabalu. Iegūtās salas jūs, dumiķi būdami, saucat par Kanāla salām; to patiesais un senais nosaukums ir Les lies Normandes. Ne reizi vien ir apgalvots, ka tās pieder nevis Apvienotajai Karalistei, bet gan otrādi, jo ilgi pirms tam, kad Viljams atspērās uz Angliju iekarot, šīs salas ietilpa Normandijas hercogistē — un tās ir šīs hercogistes vienīgās

izdzīvojušās daļas. Tās ir dedzīgi uzticamas Kronim, un galvenais tosts šeit joprojām ir: “Karaliene — mūsu hercogs.” Visām šīm salām ir atšķirīgi, seni un īpatnēji likumi un konstitūcijas, kā arī dažas stipri ekscentriskas paražas. Vairāk par tām — vēlāk.

Si sala

To sauc par Džērsiju, un tā ir būvēta no granīta, slānekļa, diorīta un porfirīta, bet to jau zina katrs skolas puika. Visa šī konstrukcija ir tāda kā sašķiebta, un iznāk, ka tā ir pavērsta uz dienvidiem, un tas noteikti nāk par labu laika apstākļiem. (Es par laiku nemēdzu runāt — lai ar to nodarbojas kūrortu īpašnieki, zemniecība un šādi tādi aristokrātiski maniaki, kuriem labpatīk apdzīvot Admiralitātes jumtu.) Krasta līnija ir mežonīga un neiedomājami daiļa.

Tabaka un stiprie spirtotie dzērieni ir lēti, un ienākumu nodoklis labdabīgi mazs, tomēr es noskāršu, ka šī laimība izgaisīs līdz ar Privātskolām, lai tikai sociālisti tiek pie īsta vairākuma un it sprauni atsperas.

Iedzīvotāji

Tie te nāk daudzos slāņos. Pirmkārt, ir vasarnieki, kuriem, lai dieviņš viņus svētī, aprakstīšana nav vajadzīga. To vārds ir leģions.

Otrkārt, zemnieki: viņi visi ir tēsti no senā džērsijiešu koka un neuzbāzīgā un pašapmierinātā vīzē saimnieko šajā salā sev pašiem par klusu gandarījumu. Viņiem ir veci, ķēmīgi vārdi, veci, ķēmīgi ģīmji un drausmīgi ķēmīgas vecas sievas. Viņu algādži ir tādi paši, tikai vairāk piedzērušies. Lai parūpētos par dzelteno narcišu, kartupeļu un tomātu ražām mēdz ieklīst viens otrs īslaicīgs zemnieks no Normandijas, Bretaņas un pat Velsas; tie ir depīgi, ducīgi un draudīgi kā itāļi no Abruci un piedzērušies trakāk par visiem, un kurš viņiem to pārmetīs.

Trešie, un vislabāk pazīstamie, ir bagātie imigranti, kas ieradušies baudīt Salas ekscentriskos nodokļu labumus. Tie pieticīgie nodokļi, kurus viņi maksā, vietējo lādēs uzblīst tik vareni, ka džērsijieši to nespēj piedot. Daži no šiem ārzemniekiem ir pilnīgi atturībnieki, un tas laikam ir viens veids, kā var tikt pie bagātības, tomēr vairākums arī ir pamatīgi follā: viskijs maksā apmēram tikpat, cik lēts vīns, — bet ir daudz mīlīgāks.

Viņiem līdzi ir tik daudz naudas, ka man brīžam uznāk bailes, vai Sala vienudien no tāda smaguma nenogrims. Sarunu biedri viņi ir ģeniāli, galvenais, nenovirzieties no tēmas par viņu viesistabu garumu — vietējā argot tās gan sauc par “lonžām”.

Viņiem sekodami, te kā rijīgu mēslu liju ordas saradušies baņķieri un citi naudas palienētāji, kas pārstāv visas pērkamības pakāpes, un, kolīdz Scntheljerā atbrīvojas kāds pirmklasīgs zemes gabals, to uzreiz pakampj šie bezkaunīgie pļēguri. Tas droši vien ir slikti.

Ir vairākas mazāk nozīmīgas kategorijas, piemēram, aristokrātija un sīkmuižniecība, portugāļu viesmīļi, indiešu grabažtirgotāji, īslaicīgas bārameitas un piedzēruši rakstnieki, taču viņi, lai gan allažīt jauki cilvēki, mūsu stāstam ir gluži lieki.

Fauna

Ekonomikas balsts un vienīgais lielais zīdītājs, ja neskaita Džērsijas dāmas, ir Džērsijas govs. Acis tai ir kā stirnai, tā ir visnotaļ daiļa un izdala brīnum tumīgu pienu. Parasti tā dzīvo piesieta, jo ganības ir vērtīgas un žogi dārgi; ziemā tā tiek “deķēta” ar polietilēna lietusmēteli, bet vasarā dižojas ar salmu cepurīti. Jā, patiesi. Ir dažas cūkas, taču aitu, man liekas, nav, un varbūt tieši tādēļ šeit nekad nav bijis izvietots tas labi zināmais Skotu kalniešu pulks. Ir daudz zirgu, un jebkurā dienas laikā var novērot, kā pa ieliņām aulekšo provinces kavalēristi.

Ar dzīvo dabu, izņemot jūras putnus, ir trūcīgi; dominējošās sugas ir žagata un zvirbulis. Medību teritoriju nav, attiecīgi, nav mežsargu, tādēļ visus putnēnus noņurī visuresošā žagata; vairošanās sportā žagatas var pārspēt tikai zvirbulis, šis Veneras putniņš, kurš savu sieviņu aplec visu cauru gadu — ir nu gan izturīgs zēns. Vēlu rudenī reizēm gadās redzēt, kā nedzimušu narcišu pļavās atpūšas reti caurceļotāji mazputniņi.

Flora

Flora lielākoties ir zāle un dārzniecība, tā pēdējā bieži vien neizturami bezgaumīga. Zemes gabalos, kuri brēc pēc apbūves atļaujas, mēdz būt papardes un irbulenes, taču viss pārējais ir izpriecu kultūras: agrie kartupeļi, dzeltenās narcises, anemones, tomāti un pa kādam biklam puķkāpostam. Lai tūristi varētu fotografēt, tiek audzēts viens tāds kāposts ar izšķērdīgi garu kātu; vietējie, ne vaibstam nenotrīcot, klāsta, ka no tiem taisa spieķus, bet, ja cilvēks ir pie pilna prāta, viņš taču nenoticēs, pareizi?

Ēkas

No drūmām līdz pretenciozām un, galu galā, nejēdzīgām. Sentheljera ir visīstākais arhitektoniska uzjautrinājuma biezoknis; pat sers Džons Bečemens nespētu apvaldīt vīpsnu. Lauku apvidos raksturīgākā ēka ir prāvs, baigs zemnieku nams no aknubrūna granīta; tain piemīt milzīgas ārējās sienas un logu deficīts. Bagātie ieceļotāji tos kāri grābj un derdzīgi modernizē. Pabeigts šis ražojums maksā desmitreiz vairāk par līdzīgu māju Anglijā. Vai tas ir labi vai slikti, es nezinu.

Valoda

Šis gabaliņš būs drusku sarežģītāks. Tekošais no amatnieku šķirām nākušais džērsijietis runā valodā, kas pēc skaņas visai atgādina angļu: līdz

tam brīdim, kad jūs pamēģināt saprast un atskāršat, ka šādējādi tas izklausās pēc austrālieša, kurš cenšas atdarināt liverpūdeli. Vārds his, “viņš”, tiek izrunāts kā ease, iegūstot “viegls”, gandrīz jebkurš teikums sākas ar frāziti My Chri un beidzas ar vokābulu eh? Tā nav daiļa mēle, un jebkurš var bez grūtībām iemācīties to neieredzēt.

Likumi un citi oficiāli papīri tiek rakstīti ērmīgā sennormandiešu valodā, kas atgādina Pastardienas grāmatas latīņu mēli. Man ir stāstīts, ka veco, lepno Džērsijas dzimtu pārstāvji joprojām spējot tajā runāt, lai gan jūs neparko nepiespiedīsiet viņus to atzīt.

īstenais patois Jersiais ir pilnīgi cita būšana, neaprakstāmi barbariska. (Guinness es bouan por te.) Man liekas, ja es jums tagad pateikšu, ka vārds “Džērsija” izsaka latīņu vārdu Caesarea, jūs sapratīsiet, ko gribu teikt.

Visupēdīgi, gandrīz katrs veikalnieks spēj izspiest no sevis pietiekami daudz mūslaikos ražotas skolnieciskas franču valodas, lai ar to mulsinātu īslaicīgos algādžus, jo vairāk tāpēc, ka pēdējie parasti ir noguruši un piedzērušies.

Policija

Sentheljerā ir viens pulciņš vīru, kurus sauc par Maksas Policistiem. Varu derēt, ka viņi par to ir sajūsmā. Viņi stipri atgādina Anglijas policistus, tikai viņu ir mazāk un viņi nav tik nikni. Maksas Policistiem ir formas tērpi un darbarīki, viņi šķiet godīgi un laipni, viņi nesit cilvēkus. Atšķirībā no daža laba, kuru es te varētu nosaukt vārdā.

Daudz svarīgāki (ārpus Sentheljeras) ir Goda Policisti, kuriem, saprotams, neviens nemaksā. Viņi nestaigā formas tērpos — jums tāpat jāzina, kas viņi ir. Katrai no divpadsmit Draudzēm ir Konetabls, zem viņa ir Santcnjēri. Teorētiski katrs Santenjērs aizsargā un pārmāca simt ģimeņu un vada piecus Ventenjērus, kuri pievaktē pa divdesmit ģimenēm uz galviņu. Visi šie amati ir vēlēti, taču vēlēšanās reti mēdz

būt pārsteigumi, ja jūs saprotat, ko cs ar to gribu teikt, un vispār, par šiem godiem nav lielas konkurences.

Saskaņā ar likumu Džērsijā neviens netiek uzskatīts par arestētu, kamēr Santenjērs nav viņam uzsitis pa plecu ar sava amata nejēdzīgo zizlīti (varat iedomāties, kā šis likums patīk Maksas Policistiem), un tiek apgalvots, ka Santenjērs, kurš savu zizli kaut kur pazaudējis, noskrūvē rokturi tuvākajai mazmājiņas ķēdei. Labi, ka Santenjēriem ne visai bieži rodas vēlēšanās arestēt savus draugus, kaimiņus un brālēnus, ja nu vienīgi noziegums ir smags; tādējādi ietaupās kaudzēm valsts naudas un pulka mazmājiņu paliek neskartas. Un viņiem tas izdodas labi, kas to būtu domājis. Santenjērs paaicina savu grēcīgo kaimiņu uz klusām pārrunām un iedzen viņā bijāšanu, šādi recidīvus novērsdams daudz sekmīgāk nekā dārgas tiesas, nosacīti spriedumi un gadu ilga atskaitīšanās kaut kādam pusperētam probācijas dienesta referentam ar Dupdonas politehnikumā iegūtu sociālo zinātņu diplomu.

Viens no namiem

l'as pieder Seinam Devenantam un saucas La Gouluterie, pēc palienes, kas ietilpst zemes īpašumā. Savukārt tā savu nosaukumu, visticamāk, aizguvusi no Simona le Gulī, kurš 1540. gadā bija Svētā Magluā draudzes Konetabls, lai gan aizrautīgiem senatnes mīļotājiem ir aizdomas, ka šajā glūdainajā laukā viņdienās apdedzināti goulucs — vēderaini māla podi pupu vārīšanai. Man ir aizdomas, ka Simons vai kāds no viņa senčiem par le Goulue dēvēts tāpēc, ka pats bijis viens resns pupu pods. Kāds aptaurētāks senlietu mīļotājs gan, protams, apgalvos, ka šis vārds atrodas kaut kādā sakarā ar auglības rituāliem, bet tā jau viņi apgalvo vienmēr, vai ne?

Lielā mērā nams ir no sešpadsmitā gadsimta, ir arī senāka mūra pazīmes un liecības par izmantošanu reliģiskām vajadzībām. Tas celts no jauka, sārta granīta — mūslaikos tādu vairs nelauž — un ir

smalkjūtīgi ievilināts ērtību un pašcieņas stāvoklī. Tam ir turikulas, rondeļi, aspersoriji un tādā garā — jūs jau, protams, zināt, kam tas viss vajadzīgs. Es pats jau nu neatceros. Priekšpuses elementi — durvis, terases un tā tālāk — lielākoties ir pakaļpusē, bet īstā priekšpuse ir uz saulaina, patīkama dārza pusi, kuram pretējā pusē atrodas Otrs Nams, kas pieder Sema labākajam draugam.

Otrs Nams

Šis nams pieder Džordžaiņ Brekspīram, kurš ir Sema labākais draugs, un to sauc Les Cherche-fuites — ko tas nozīmē, es nezinu. Astoņpadsmitajā gadā nams ir pamatīgi uzprišināts, un granīta mūra spiedīgo vajadzību pēc visi logi ir nedaudz šķībi greizi, tādējādi paglābjot namu no vienmuļā simetriskuma, kas sabojā gandrīz visas tālaika ēkas. Arī šeit, tāpat kā La Gouluterie, priekšpuse (dārzi, dīķis utt.) lielā mērā atrodas pakaļpusē, un vēl pakaļpusē atrodas jancīgs un pievilcīgs lievenis ar stiklotu velvi: tādi Džērsijā visbiežāk ir “mencu mājām” — namiem, kas tika būvēti svētīgajos mencrūpniccības laikos, kad dučiem drošsirdīgu Džērsijas kapteiņu braši devās uz Lielajiem Sēkļiem un piepeši pamodās bagāti. Vienā galā ir neglīts, Viktorijas laikmetā no dzelteniem ķieģeļiem uzcelts stallis ar pulksteni, kas neiet.

Tagad padomājiet

par šiem abiem jaukajiem namiem, kas laipni smaida viens uz otru pāri vecai akmens sidrspiedei pagalma vidū; padomājiet arī par to, cik reta un laimīga sakritība ir tā, ka namu īpašnieki ir tik lieli draugi. (Pakts, ka šo īpašnieku sievas ienīst viena otru līdz aknu dziļumiem, laikam nav pārāk būtisks, un īstenībā tas reti uzpeld arī tad, kad viņas paliek vienas.)

Padomajiet ari

par namīpašniekiem, sākot ar Džordžu Brekspīru no Les Cherchefuites. Džordžs tic Dievam, taču vienīgi pēc anglikāņu baznīcas šnites, kā atbilstoši Vienlīdzīga Laika Sadalījuma principam tiek reklamēts televīzijā, tomēr viņš Spriež Objektīvi, jo Indijā un tamlīdzīgās vietās ir redzējis dažas labas Pagalam Šaubīgas Padarīšanas. Viņam ir pietiekami labas manieres, lai viņa reliģija nerēgotos uz āru, tieši tā, kā tam jābūt. Viņš nav muļķis. Jūs droši vien gribēsiet nospriest, ka viņš kara laikā bijis goda majors; patiesībā viņš bija pilnvērtīgs un patstāvīgs brigādes komandieris, apbalvots ar ordeni par izciliem kara nopelniem, ar armijas krustu un kaudzi citu vizuļu, bet, ko lai dara, tās pašas pārlieku sūrās manieres viņam ir liegušas savu rangu un lentītes kaut kā izmantot civilajā dzīvē. (Es uzskatu, ka šādi tiek pāršauts pār strīpu: glabāt godazīmes mutautu atvilktnē kopā ar franču gumijām kaut kādā ziņā nav pieklājīgi. Katrā laikā labāk dodiet man icsviķojušus Eiropas huzāru virsniekus, kuri pa naktīm drasē apkārt savos lieliskajos komisko operu mundieros, nevis šos stīvos Angļu Gvardus, kuri vienā spieķa stiepienā pārvēršas žēlīgās parodijās par maksātspējīgiem mākleriem. Virsniekam piedien pārgalvība, padauzas, parādi un, pirmkārt un galvenokārt, palienētāji, kurus viņi uz ielas pie kazarmām var izpērt ar pletni, lai rastos apetīte ieēst brokastis, vai jūs man nepiekritāt?)

Džordžam ir vidējs augums, caurmēra izskats un normāls svars. Viņa draugiem ne vienmēr izdodas viņu pamanīt, un tā taču laikam arī jābūt, vai ne? Klubā, apsēdušos iemīļotajā atzveltnī, tie viņu, pats par sevi saprotams, pazīst, jo viņš, saprotiet, ir tur Viņu pazīt ir spējīgi arī labākie no bārmeņu cilts, taču tāds jau ir viņu amats.

Viņa apģērbs ir tik klusi gaumīgs, ka gandrīz līdzinās maskēšanās tērpam, teiksim, burvju apmetnim, kas padara neredzamu.

Par spīti šim pelēcīgajam krāsojumam nezin kāpēc ir pilnīgi skaidrs, ka friču vai bošu iebrukuma gadījumā Džordžs ne tikai acumirklī

lietpratīgi lēks pie ieročiem, bet arī, bez strīdiem un šaubām, uzņemsies komandēšanu, piesaukdams kādu sirmsenu angļu paroli, pazīšanas zīmi vai kaujas saucienu, kuru mēs visi uzreiz sapratīsim, lai gan nebūsim dzirdējuši kopš dienas, kad tajā ezerā netālu no Avalonas zem viļņiem nozuda karalis Arturs.

Tikmēr Džērsijā, šeit un tagad, noteikti nebija tādu, kuri nevēlētos ar viņu pazīties, jo viņš klausījās, ko viņam stāstīja, viņš devīgi (bet ne ar vulgāru devīgumu) piepildīja glāzes, viņš neapmierināti nesmaidīja, ja gadījās nolamāties viņa sievas klātbūtnē, un demonstratīvi netaisījās uz gulēšanu, ja viesi aizsēdējās ilgāk par vēlamo: viņš vienkārši itin kā izkūpēja gaisā un, domājams, no jauna materializējās savā garderobes istabā.

Dzer viņš krietni, bet itin kā bez pārliecības; Džērsijā, man jums jāpaskaidro, netiek medīts, un tādēļ ziemas dienas ir briesmīgi garas, ja nu vienīgi cilvēkam ir palaimējies ar pārmērīgu dzimumtieksmi.

Viņš ir kaut kā dabūjis diplomu Kembridžā, izcīnījis vietu turienes boksa komandā — gandrīz gribas teikt: “Kā gan citādi,” — un krustām šķērsām pārzina Napoleona karus. Viņš pieder pie tiem apskaužamajiem ļautiņiem, kuri — tāpat kā Beiliola publika — ir rāmi pārliecināti, ka vienmēr rīkojas un domā pareizi. Šī nespēja saskatīt sevī trūkumus, saprotams, liecina par sīkumainību, tomēr ir daudz nekaitīgāka par nespēju sevī saskatīt neko labu.

Džordžs lāgā netiek gudrs, kāpēc mēs atteicāmies no Indijas, un ir nelielā neizpratnē par Suecu. Apavus viņš spodrina pats; tie ir veci, saplaisājuši un dārgi.

Viņš ir jeb ir bijis tas, ko agrāk sauca par džentlmeni; paga, varbūt to es jau teicu?

Džordža sievu

sauc Sonja, lai gan viņas draudzenes apgalvo, ka viņas dzimšanas apliecībā, visticamāk, bijis rakstīts Rūbija. Kāpēc viņa un Džordžs ir precējušies, ir grūti pateikt; lāgiem gadās pamanīt, ka viņi apjukuši paslepus saskatās, it kā arī paši joprojām to nespētu saprast.

Viņa ir slampa un draņķe; jebkura sieviete to redz pirmajā acu uzmetienā, gandrīz jebkurš homoseksuālis tāpat. Jauki jaunekļi sev sekmīgi iegalvo, ka šīs dāmas tvīksmīgie skatieni ir domāti tikai viņiem, lai gan vajadzētu taču apjēgt, ka dārznieka izrīkošana par spraudeņiem ārā ir tikpat nepārprotams uzaicinājums uz spraudeni iekšā. Džordžs viņai tic, man liekas, taču ar viņu ir tāpat kā ar Matildes krustmāmuļu1 — brīžam šīs pūles gandrīz maksā viņam dzīvību. Sonja ir vulgāra pēc dabas, pēc pašas izvēles un pēc mākas; viņas acis ir piesātināti zilas un milzīgas, āda kā magnoliju ziedlapiņas un mati tik melni, ka šķiet zili kā Ilotes mundieris. Viņas krūtis, kad ar izdarīgo brassiиre ir uzstīvētas augšā un saplacinātas kopā, visvairāk līdzinās daiļa bērna dibenam, toties, kad viņa ir kaila, tās ir šļauganas un nepatīkamas, muskuļu tvirtums sen izzudis. Es gadījuma pēc dodu priekšroku krūtij, kuru varu saņemt vienā saujā, un vai tad jūs ne? — lai gan zinu, ka, piemēram, amerikāņi dod priekšroku kvantitātei, ja drīkstu atļauties šo kalambūru.

Zem dresūras un glancētu grāmatu slāņa, ne biezāka par šellakas kārtiņu, viņas manieres un paražas ir kā meistarīgai maukai, kura veiksmīgi devusies agrīnā pensijā un savas mākas vairs ziedo tikai pašas priekam vien. Tas viņai nudien labi padodas. Es nebaidos šā vārda.

Nekādā ziņā nebūdama vecene, kas iztaisījusies par jaunu meitu, viņa tomēr ģērbjas tikko jaušami aplam gan tādā, gan vēl arī citādā ziņā. Viņas drēbes ir tieši trīs gadus — ne vairāk un ne mazāk — par jaunām, un, akurāt kā tic vīrieši, kuri pamanās allažīt staigāt ar divdienu — ne vairāk un ne mazāk — rugājiem, viņa allažīt ir dārgi uzcirtusies pēc pērnās modes: ne gluži moderni, ne gluži vecmodīgi.

1 Matildes krustmāmuļa, ko te piemin Mortekajs, nāk no Hilēra Beleka (Hilmre Belloc, 1870—1953) dzejoļa par Matildi, kas meloja vienā melošanā un beigās sadega ugunsgrēkā; dzejolis atrodams krājumā “Brīdinoši stāsti bērniem”. (Seit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

Tas, saprotams, milzīgi patīk viņas draudzenēm, toties šo draudzeņu vīriņiem nepielec, un viņiem šā vai tā nav laika: jāaplūko Sonjas pupi.

Viņa, saprotams, ir izcila mele, lai gan tādas ir viņas visas, vai ne? (Vai varbūt jūs esat neprecēts?) Džordžs nenoliedzami ir gana gudrs, lai redzētu cauri visam, ko viņa samāvusi, taču viņš to nedara, jo nav tā audzināts, un ari veselā saprāta viņam pietiek.

Sonjai un Džordžam ir divi dēli. Viens, ļoti gudrs, izcieš atlikušo sodu skolā, ko sauc par Velingtonu; Sonjai nav nekādu iebildumu pret dēlu, kurš ir skolā — viņai gan izdodas radīt iespaidu, ka tā ir sākurnskola, — bet viņa ir nedaudz pikta uz to, ka pastāv otrais dēls, kurš ir tā sauktais pieaugušais. Viņš ir brīnišķīgi stulbs un stūrē helikopteru armijā vai varbūt flotē, vai kādā citā novecojušā stulbeklībā. Aplam vērtīgo lidaparātu viņš visu laiku salauž, taču priekšniecībai laikam nekas nav pretī, viņam vienkārši nopērk jaunu. Ne jau viņiem par to ir jāmaksā, saproties. Maksājat jūs.

Nu uznāk Sems Devenants,

un mēs uzreiz nomanām kaut ko falšu, kaut ko samākslotu, jo par Semu neviens netiek kristīts jau vismaz simt gadu. Viņa īstais vārds, saprotams, ir Saševrels. Skolas gados viņš būtu gatavs mirt, lai tikai to neizpaustu, turpretim šoslaikus itin labprāt pieļauj, ka tas nāk gaismā.

Viņš grābj, lai tiktu sagrābts, jo citādi viņš tāds nav, ja es saprotami izsakos, un cer, ka viņa lielākais trūkums, iedzimta dīkdienība jeb accidii\ tiks noturēts par aizgrābtību. To viņam palīdz dabūt gatavu paretā, toties ne pa jokam izpūstā ieslīgšanā maniakālajā fāzē.

Sems uzskatītu par apkaunojumu, ja viņu kāds redzētu piecēlušos no gultas pirms divpadsmitiem dienā — ja nu vienīgi viņš naktī vispār nav licies gulēt —, un viņš divdesmit gadu nav ēdis brokastis.

Viņš ir gandrīz neizturami erudīts. Tur, kur viņu kāds redz, viņš parasti gremdējas draņķīgos romāniņos, taču puslīdz nav šaubu, ka savā

guļamistabā viņš lasa Gibonu, Fenelonu, Horāciju un tous ces defunts cockolores. No otras puses, viņš nelokāmi noliedz, ka jebkad būtu dzirdējis par Markūzi un Borhesu, lai kas šie abi būtu. (Savukārt es dzelžaini ticu, ka Fenelons, Rasinis, Miltons un Gibons jaunajai paaudzei ir jāmāca pēc iespējas maigākā vecumā; uzzināt, ka klasiskā literatūra savā vairumā ir garlaicīga un nenozīmīga, nekad nav par agru.)

Sems ir smieklīgi laipns, labsirdīgs, iecietīgs un nespējīgs pateikt asāku vārdu, tomēr jau sen esmu viņā saskatījis neprātīgu dzelzs stiegru, kuras dēļ no viņa, reiz izprovocējot, varētu iznākt dikti nikns ienaidnieks. Kādreiz viņš neparasti labi spēlēja bekgcmonu; kopš to sāka spēlēt tie jaunie, ģeķīgie švīti, viņš kauliņiem vairs nav pieskāries — tāds nu viņš ir. Man dažreiz izdodas viņu sakaut pokerā.

Viņš kaut kā šķiet diezgan bagāts, taču neviens nezina, kā tieši un no kurienes. Pats viņš mēdz atļauties palaidnīgus mājienus par jaunības laikiem — ieroču kontrabanda vai kas ļaunāks, ka tikai ne baltās verdzenes, — taču man ir aizdomas par ķīmisko tīrītavu ķēdi Ziemeļīrijā: kāpēc tad lai viņš tik briesmīgi piktotos, klausīdamies ziņas par spridzekļu metējiem Belfastā?

Viņš ir garš, bāls, sprogains, nedaudz apvēlies un kādu nieku vecāks par mani. Dosim piecdesmit.

Savukārt

viņa sieva ir sīciņa, piemīlīga, dumja un vārdā Violeta, ticiet vai neticiet. Sems viņu dēvē par Cumuriņu, un viņa tik tiešām, saskaroties ar gluži vai jebko, saraujas čumurā: esmu viņu novērojis. Sems pret viņu izturas ar uzjautrinātu iecietību, taču slepenībā dievina, ja drīkstu atļauties citātu no sieviešu žurnālīšiem. Viņa ir tramīgi vārīga un prot nosarkt vai pat noģībt, gluži kā sendienās.

Retos gadījumos viņa fantastiski gatavo ēst, lai gan citkārt ēdienu lielākoties sadedzina vai kaut kā citādi sagandē, taču Sems, par laimi,

nav ēdelīgs un prot rīkoties virtuvē. Neizlikšos, ka es kaut ko zinu par viņu laulību, bet visumā teiktu: droši vien ne. Sems pret viņu izturas ar tik izsmalcinātu pieklājību, ka jūs varētu piedodami nospriest — viņš sievu neieredz; tomēr jūs alotos.

Pastāv kaut kāda miglaina mistērija, kas ietin Violetas māti, kuru allažīt piemin kā “nabaga māmiņu”. Es tā nojaušu, ka viņa ir vai nu traka, vai alkoholiķe, vai kleptomāne, vai kaut kā tamlīdzīgi tērēta, un gadās brīži, kad mani maķenīt uztrauc arī pati Violeta, jo viņas runas paradumi ir dīvaini un viņa mēdz izteikties apmēram šādi: “Truši vairojas kā uz karstām pēdām.”

Bet tagad laiks manam pēdējam stiķim,

proti, šī vēstījuma paudējam, un viņš būtu es, ja jūs man piedotu šādu predikātu. Mani sauc Cārlijs Mortekajs (mans kristāmvārds tik tiešām ir Cārlijs; es teiktu, ka mana māte smalki āzēja manu tēvu), un es esmu god., jo mans tēvs bija — un mans brālis (lai Dievs pūdē viņa dvēseli) ir — Barons, un baroni ir tādi kā vanckaru vikonti, kā jūs droši vien sacītu, ja liktos zinis par tādām glupībām. Mans tēvs likās.

Es šimbrīžam dzīvoju pavisam tuvu tiem abiem namiem, pāris farlongu attālumā pāri laukiem, piemīlīgā, par “Aukām” sauktā savrupnamā (savrupnams, kā apgalvo nekustamā īpašuma aģenti, ir nams, kura iekšienē ir vairāk par vienām kāpnēm) kopā ar savu jauno, smieklīgi daiļo austriešu-ebreju sievu, amerikānieti Johannu, un ar savu tikpat apbrīnojamo bandītu Džoku, kuram ir tikai viena acs un viens ilknis. (Es, saproties, skaitos tāds kā mākslas tirgonis, tādēļ man nākas turēt bandītu.) Šī nav mana pastāvīgā mītne: man nav pietiekami daudz naudas, lai būtu vērts izvairīties no nodokļu maksāšanas, savukārt manai sievai ir slinkums, jo viņai tās ir pārāk daudz. Īstenībā es dzīvoju Londonā, taču, lai gan gluži persona non grata tur neesmu, ir viena policijas nodaļa, kurai drīzāk labāk patīk, ka es kādu laiciņu padzīvoju

citur. Iemesli jūs diez vai interesēs, un nav taču tāda sīkiem burtiņiem nodrukāta paragrāfa, kas liegtu man būt nedaudz patumšam tipam, pareizi?

Jūs neinteresēs ari tas, kāpēc es apprecēju Johannu; pietiks ar to, ka ne jau naudas dēļ. Viņa mani kvēli mīl, lai gan es nudien nenoģiežu kāpēc, un man viņa laika gaitā ir ļoti iepatikusies. Mēs ne mazdrusciņ viens otru nesaprotam, un tas droši vien ir labi, toties spējam dedzīgi vienoties, ka Mocarts ir milzumjauks, bet Vāgners — vulgārs. Viņa nav diez cik naska uz runāšanu, un tas ir laimīgas laulības galvenais ingredients; citējot Ranjona nemirstīgos vārdus: “Tibiņa, kas ir gatava klausīties, nevis tikai pļurkstēt pati, noteikti izpelnīsies piekrišanu, redz, ja nu ko pilsoņi savā vairumā necieš un nicina, tad tā ir pļurkstoša tibiņa.” Sakiet, ko gribat, mēs visai būtiskā ziņā esam pilnīgi dažādi, jo viņa ir uzticīga bridžam — tas ir tāds kā vājprātīgs vists —, bet man mīļš ir džinramijs, kuru Johanna neieredz, tāpēc ka tas ir pārāk galēji vientiesīgs un varbūt tāpēc, ka es vienmēr uzvaru. Viņa tik tiešām ir diezgan satriecoši daiļa, taču pārāk labi audzināta, lai plivinātu skropstas uz citiem vīriešiem. Mēs nemēdzam strīdēties; vistuvāk tam nonācām reiz, kad es biju neizturams — viņa klusītēm sacīja: — Cārlij dārgumiņ, kurš no mums ies laukā no istabas?

Visi trīs mūsu nami atrodas Svētā Magluā draudzē — mazākajā draudzē visā Džērsijā. Tā ir iespraukusies starp Svēto Jāni un Trīsvienību, un tai ir pašai sava īsiņa piekraste lielie Etoile līcī uz Austrumiem — vai Rietumiem? — no Bonne Nuit līča. Cik glīti nosaukumi, es allažīt domāju.

2

Te bula stundā Pans, te naktī Bakhus,

Kā briedēns traukdamies uz dzirdnēm, Skrien pakaļ diedams, sirdī prieku liedams ViņŠ Menadēm un Basaridēm;

Un lapotnes kā lūpas, maigas smejot Un slēpjot maigas, meklē skatu mīļu:

Gan redzēt liedz, gan rāda gavilējot,

Te dievu dzenoties, te jaunaviņu bīļu.

A talanta in Calydon

Viss sākās — vai vismaz stāsts, kas man stāstāms, sākās — pērn Lieldienās: tai gada laikā, kad mēs, savstarpēji pieminēdami to sankcionēto ebreju revolucionāra slepkavību pirms divtūkstoš gadiem, izdalām šokolādes olas mums nesimpātisku cilvēku bērniem.

Es visu dienu biju pretīgā garastāvoklī un paspēju pamatīgi izlamāt Džoku. Viņš lieliski zināja, ka tā es rīkojos tikai tāpēc, ka nav laikrakstu un, attiecīgi, nav Times krustvārdu mīklas, taču pašam vien zināmu iemeslu dēļ nolēma saīgt. Kad interesējos, kas būs vakariņās, viņš klīrīgi norādīja, ka džentlmeņu kalpiem Otrajās Lieldienās vienmēr ir brīvdiena, un vispār, tiem, kuriem saimnieki domā ne tikai par sevi vien, bieži brīva ir arī sestdiena un svētdiena.

Es viņam laipni paskaidroju, ka viņš nebūt nav kārtīgs džentlmeņa apkalpošanai apmācīts kalps, bet gan tikai bandīts, un ka man pēdējā laikā ir nācies ievērot, ka viņu sāk piemeklēt idejas, kas neatbilst viņa stāvoklim sabiedrībā.

Džoka atbilde bija darbības vārds — un tā bija saistīta ar īslaicīgu atrašanos seglos.

Drebēdams aiz dusmām par to, ka pie savs krūts esmu izlolojis tādu odzi, iespraucos kaut kādās drēbēs un, ar riepām mežonīgi šķērzdams celiņu un kaisīdams pa zālāju granti, braucu dabūt kaut ko ēdamu Scntheljerā. (Dārznieks šā vai tā jau vairākas nedējas bija izdvesis skaņas, kas izklausījās pēc ņurdēšanas, varētu arī tikt no viņa vaļā; viņš no Johannas bija izpelnījies iesauku “Zibeņzellis” — par strādāšanu gliemeža tempā.)

Sentheljerā atklājās, ka restorāns, kuram biju gatavojis savas kuņģa sulas, protams, ir slēgts. Šis nebija tikai Lieldienu Zaķa laiks, bet vēl arī Viscaur Tāda Diena. Man pietika. Vēderam burkšķot aiz sarūgtinājuma un iznerrotiem pepsīniem, devos uz Klubu, stingri nolēmis sev iespītēt ar aukstu steika un aknu pīrāgu un viltotiem jaunajiem kartupeļiem, kas līdz bālam briedumam novesti Kiprā, kur tos piebaro ar tituču sūdeļiem un papuču mīzeļiem.

Uz kāpnēm satiku Džordžu. Viņš nāca lejā.

—    Jau paēdi? — es jautāju.

—    Nē. Ieskatījos ēdienkartē. Kaut ko tādu lai ēd pārdevējas. Es lasos prom. Brauc man līdzi un spēlēsim bekgeinonu! Ja kalpone nav palaidusi nagus, ledusskapī ir puse pīles. Tu varētu uztaisīt kartupeļu salātus. Un es varētu atvērt pudeli tā Fleurie, kas tev tik ļoti iet pie sirds.

Domāts, darīts. Mēs taisījāmies, ka tiekam, viņš ar savu roveru, es ar savu nejēdzīgo Mini GT, kuru nopirku tāpēc, ka man ir vājība uz acīm redzamām pretrunām.

Kad bijām slaidi ielaiduši pagalmā un Džordžs noslāpēja motoru, es izdzirdēju kliedzienus. Viņš tos nedzirdēja, kamēr nebija atvēris sava labāk izolētā automobiļa durtiņas, tādēļ es pie ārdurvīm, kuras bija aizslēgtas, biju pirmais. Džordžs dūra ar atslēgu un bija cauri priekšnamam un augšā pa kāpnēm, kamēr es tikai atkopos no varenās pagrūšanas sānis.

Guļamistabā bija viņa sieva, itin neaptērpusies, kājas plati iepletusi un spalgi kliedzoša, it kā sacenstos ar Ačisonas, Topīkas un Santafe Dzelzceļu sabiedrības sasniegumiem.

Es gribot negribot ievēroju, ka viņas krūms, pretēji ierastajai praksei, bija gaišākā nokrāsā nekā mati viņai uz galvas. Logs bija vaļā, un aizkari virmoja siltā vējā, taču istabā smaržoja pēc seksa. Džordžs jau bija izlēcis pa logu un ieķēries efejās uz žoga mūra. Tās no viņa svara pārtrūka, un viņš nogāzās uz grantētā celiņa ar būkšķi, ko laikam droši varētu nosaukt par šķebīgu, un ar lāstu, kas vairāk piedienētos seržantu ēdnīcai, nevis paša Džordža sabiedriskajam stāvoklim.

Sonja beidza brēkt, apsedza savus sagumzītos daiļumus ar sagumzītu palagu un sāka koncentrēties uz traģiskām sejas izteiksmēm un riebīgām Tīstīšanās skaņām. Es viņu ziņkāri pētīju. Viņa tēloja, taču nedrīkst aizmirst, ka viņa bija sieviete, tātad tikpat labi arī netēloja, ja jūs spējat izsekot manai domu gaitai. Man vēl nekad nebija iznācis novērot tikko notikušas izvarošanas upura (par rвpйe taču es viņu laikam nevaru saukt — tad uzreiz jādomā par to gardo rвpйe morvandelle, ar ko pilda quiches2 ) uzvedības īpatnības, un man nebija arī nekādu iepriekšēju ieskatu par to, kā šādam upurim jāizturas, tomēr jāteic, ka priekšnesums lika vilties: man būtu vajadzējis labprātīgi atteikties no savas neticības, bet nekā.

Tomēr vajadzēja pasteigties. Lieki sacīt, ka lēkt ārā pa logu, sekojot Džordža un izvarotāja priekšzīmei, man ne prātā nenāca — šobrīd esmu miesās pakupls un man mugurā bija jauns un dārgs mohēras uzvalks —, taču bija noprotams, ka derētu kaut ko darīt, un bija noprotams arī, ka šajā guļamistabā esmu nedaudz de trop.

—    Kušiņ, kušiņ, — es sacīju, papliķēdams pa vietu, kas man izskatījās pēc palaga apsegta pleca, bet kas apkaunojošā kārtā izrādījās tas,

2 Morterkajs ākstās. Gan jau viņš lieliski zina, ka rвpйe sī Morvānas kartupeļu sacepuma nosaukumā nozīmē ‘rīvēts’, bet ‘izvarot’ franciski ir violer, ne mazākās līdzības ar angļu to rape.

ko pomogrāfi dēvē par trīsošo pauguru, un viņa atkal sāka gaudot kā tvaika sirēna.

—    Ui, piedošanu, — man atlika tikai nomurmināt un bēgt, jo mana cītīgi izstrādātā uno di quelli reputācija bija pagalam.

Gan pirmajā stāvā, gan aiz pagalma durvīm varēja redzēt vienīgi dārgu košumkrūmu nenoteiktās aprises, saožamas bija vienīgi naktsvijoles vai naktssveces, vai, kāviņsauc, naktspamašas, un vienīgā skaņa bija mana joprojām nepiepildītā punča rūkoņa.

Džordžs varēja būt jebkur, izvarotājs — vēl jo vairāk, ja pēc visiem varoņdarbiem viņam vēl bija atlicis kaut cik spēka.

Chemise de femme,

Annure ad hoc Pour la gaie prise Et la belle choque,

skanēja man prātā. Laikam derētu jums pastāstīt, ka Sonjas naktskrekls — no tiem īsiņajiem, uz jūras līmeni aprēķinātajiem — bija gulējis uz grīdas, vedinot domāt, ka izvarotājs bijis nesteidzīgs un izlepis.

Dārzā nekā darāma nebija; ticiet vai neticiet, negodīgi cīniņi ir viens no maniem mīļākajiem brīvdabas sporta veidiem, taču man nudien patīk nelielas priekšrocības, savukārt ēnaini, dulnicm izvarotājiem līdz ūkai pieslānīti krūmi nav gluži tas, ko es uzskatu par izdevīgu teritoriju. Esmu svēti pārliecināts, ka mana ilgā mūža un labās veselības iemesls ir gļēvulība.

Iegāju iekšā un pacēlu telefona klausuli. Un noliku. Var gadīties, ka Sonja nevēlēsies ārstu; iespējams, ka bidē un kodeīna tablete, ja atļauts ieviest jaunu patcicienu, būs akurāt tas, ko dakters parakstījis. Var gadīties, ka Džordžs nevēlēsies, lai par iebrukumu viņa sievas slepenajā dārzā uzzina policija vai cita trešā puse.

Tādēļ es paņēmu glāzi, ielēju tajā džinu, apelsīnu sulu un zelteri, pēdējo tā pamazāk, jo zināju, kā Sonjai garšo, un, uznesis to augšā uz guļamistabu, parakstīju vājiniecei, pavadot ar daudziem “kušiņ, bērns, kušiņ”. Pēc tam kāpu lejā un līdzīgu mikstūru pagatavoju sev, tikai šoreiz no viskija un zeltera. Pēc tam ieņēmu vēl vienu devu, kas garšoja pat labāk un apveltīja mani ar pietiekamu daudzumu zibeņašas apņēmības, lai es dotos pāri pagalmam meklēt Semu.

—    Scm, — bildu, kad viņš atvēra durvis, — tur otrā pusē ir ziepes.

—   Tikai ziepes? — viņš atbildēja. — Izklausījās pēc tvaika lokomotīvju saieta. Gandrīz jau gāju skatīties, bet nospriedu, ka tas varbūt ir ģimenes strīds un iejaukties nebūtu labi.

īsumā ieskicēju viņam stāvokli, un viņš aizgāja uz nama otru galu pasaukt Violetu. Viņas seja bija sarkana un asaraina, un es savilku jautājošu uzaci.

—    Nekas briesmīgs nav noticis, — viņa sacīja, — tikai tie krābiķi kūsē.

—    ICūsē? — Es iebrēcos, tādas atklātības satriekts. — Kā tad tu, mana mīļā, esi ko tādu saķērusi?

—    Ne jau es. Cauruļu meistars.

—    Tu raudi tāpēc, ka cauruļu meistaram knieš intīmā vietā?

Citkārt Sems nebūtu jaucies pa vidu, ar baudu vērojot juceklīgos

ceļus, kādos risinās Violetas domas, taču nebija laika.

—    Cauruļu meistars, — viņš paskaidroja, — ir aizrautīgs zvejnieks, viņi visi šeit tādi ir. Šodien viņš mums atnesa divus brangus piekrastes vēžus, dzīvus jo dzīvus. Violeta tos vāra, un dzirdēdama, kā tie vāroties sitas pret katla vāku, smok nost no līdzjūtības. Hinc illae lackrymae.

Violeta man mīlīgi un tukši uzsmaidīja caur asarām.

Pēc brīža mēs visi jau bijām Les Cherche-fuites, un tur gāja augsti. Džordžs bija nomūrējies ar dubļiem, glicīnijas skarām un nobrāzumiem un stāvēja ar telefona klausuli pie auss, izgrūzdams žņerkstīgas, brigādes komandierim piedienīgas skaņas. Sonja, vedinot uz domām

par Emmu Hamiltoni Lukrēcijas lomā,3 atdevīgi ieņēma labi izvarotas pozas un ķeksēja no rīkles milzīgas un nepiemērotas elsas. Violeta metās viņai klāt un uzsāka pienācīgo “kuš, kuš” un “labi, labi” dziesmu, taču jēgas nebija nekādas, jo Sonja tikai pārslēdzās uz augstāku reģistru. Violeta ar stingru roku aizstūrēja viņu uz vannas istabu noskalot seju vai veikt kādas citas darbības, ar kurām sievietes cita citu aprūpē grūtos brīžos.

Džordžs atslīga atzveltnī, svelošām acīm blenzdams skotu viskija glāzē, ko biju iespiedis viņam delnā.

—    Cūka tāds, — viņš rūca. — Izvaroja manu sievu. Izmīdīja manas glicīnijas.

—    Rīt no paša rīta manējais atnāks paskatīties, — bilda Sems. — Tas ir, paskatīties uz glicīnijām. Dikti sīkstas radībiņas — drīz atspirgs. Glicīnijas, — viņš piebilda; manuprāt, nevietā.

Es sāku lavīties ārā; drāmas man patīk, bet dārzkopībnieks es galīgi neesmu.

—    Neej prom, — Džordžs iebilda.

—    Jā, neej, — Sems piebalsoja.

Es neaizgāju prom — īstenībā nemaz nebiju gribējis to darīt. Interesanti, sevī gudroju, vai Džordžs par to pusi aukstās pīles un Flcurie pudeli ir aizmirsis? Vēl mazliet uzcienājos ar viņa viskiju.

—    Džordž, kam tu zvanīji? — Sems jautāja.

—    Ārstam.

—    Domā, prātīgi? Apkaunojums Sonjai?

—    Nav svarīgi. Ja nu mūdzis ir apskādējis viņu no iekšas, pielaidis kaut kādu draņķa slimību, varbūt pat knauķi… Kas to var zināt… — Viņš vairs nespēja parunāt, pāriedams uz žņaudzošu, naida pilnu klusēšanu.

—    Kas man jāizlemj, — viņš klusi turpināja, — ir: policiju vai ne.

3 Emma Hamiltone (1765—1815) — britu admirāļa Horācija Nelsona mīļākā, no vienkāršas ģimenes cēlusies daiļava, kas bija slavena visā Eiropā, pateicoties sakariem un talantiem “dzīvo bilžu” žanrā.

Tc nu tik tiešām bija, par ko padomāt. Pat Maksas Policisti, ja viņus tomēr izdotos izvilināt no Sentheljeras, diez vai gūtu lielus panākumus ar pāris varbūtējiem pēdu nospiedumiem dārzā un varmāktās laulenes nesakarīgo vāvuļošanu, savukārt Goda Policija vietējā Ventcnjēra personā, lai cik liels sabiedrības pīlārs arī viņš bija, diez vai spētu darīt ko vairāk par pakauša kasīšanu, cenšoties atcerēties zināmus vai iespējamus izvarotājus viņa divdesmit ģimenēs (izņemot tās, ar kurām viņš bija radniecības attiecībās, un tātad lielākā daļa neskaitītos), un sava Santenjēra izsaukšanu. Santenjērs, teicams un gudrs vīrs, arī diez vai spētu darīt ko vairāk par pakauša kasīšanu: amata un kvalifikācijas ziņā viņš aptuveni līdzinājās Draudzes Padomes Priekšsēdētājam Anglijā, un viņam nebija ne instrumentu, ne darbaspēka, ne sajēgas, kas bija nepieciešama tvarstīšanai vai sistemātiskai namu pārmeklēšanai. Un ko tādā meklēšanā vajadzētu ķerstīt? Kādu, kas pārāk aizelsies? Taču ļaunākais bija tas, ka ar šādu publisku jezgu Sonja uz laiku laikiem kļūtu par “to nabadzīti, kuru pērnajās Lieldienās izvaroja”.

—    Vispār, — iejūtīgi sacīja Serns, — man liekas, ne.

—    Jā, — es saskaņā ar savu paradumu nenoteikti piebildu.

—    Es to visu saprotu, — atteica Džordžs, — un nenoliedzami piekrītu. Taču pastāv pilsoņa pienākums. Personīgo neveiklības sajūtu nedrīkst ņemt par pilnu. Likums ir likums, jūs tak zināt. Tas ir daudz svarīgāks nekā mēs. Arī tad, ja tas ir pakaļa. Kā citādi var būt kārtība?

—    Bet, ja ir zināms, ka tas neko nedos? (Sems)

—   Ā, nūjā, tur jau ir tas āķis. — Viņš brīdi gudroja, nelikdamies zinis par glāzi, kas bija viņam rokā.

—    Tā, izdomāju, — viņš pēdīgi sacīja. — Es esmu Viņas Majestātes virsnieks, un vispār, ir taču likums par pilsonisko aizturēšanu. Rīt zem četrām acīm aprunāšos ar Santenjēru, izskaidrošu viņam savu nostāju. Tad mēs trīs izveidosim posse comitatus; to kuili sadzīsim rokā. Jā, tā arī darīsim. Ar labu nakti, vīri. Rīt divpadsmitos ierasties šeit. Ņemt līdzi sviestmaizes.

\

Sems blenza uz viņu stāvās šausmās: Daba nebija viņu veidojusi kļūšanai par brīvprātīgu kārtības sargu.

Arī es blenzu uz viņu stāvās šausmās: bija skaidrs, ka nekādas aukstas pīles šovakar nebūs.

Ienāca Violeta, atkal devīgi raudādama.

—    Tas nudien ir visai šausmīgi, — viņa sacīja, — mazā nabadzīte. Un viņš tiešam darījis ar viņu ļoti dīvainas lietas, jūs saprotat, un viņa ir pārbijusies līdz nemaņai. Tas noteikti bija kāds maniaks, viņam esot bijusi maska un smirdīgas drēbes, un, jā, pareizi, uz vēdera viņam bijis uzzīmēts zobens.

Džordžs mazliet parūca un palādējās; Sema uzacis uzšāvās līdz puspierei, un es sāku domāt kā sasvilis.

—    Mūdzis tāds, — sacīja Džordžs.

—    Tas ir kaut kas pilnīgi nepieredzēts, — sacīja Sems.

—    Kāda maska? — es jautāju.

Visi palūkojās uz mani ar tikko jaušamu pārmetumu skatienā, it kā es bērnu klātbūtnē būtu pateicis Iecirkņa Medmāsa.

—    Viņa domā, ka tāda kā gumijas maska no tām joku bodēm. Nu, tu saproti — Drakula vai Briesmonis no 500 jūras asu dziļuma.

—    Āreče, — es sacīju. — Briesmonis.

—   Ahā! — izsaucās Sems. — Es laikam apjēdzu. Bet tas zobens ir kaut kas jauns, vai ne?

—    Jā, bet, manuprāt, tas pieder pie lietas.

—    Kā?

—    Šobrīd īsti nezinu, citreiz pateikšu.

—    Vai kāds tomēr nevarētu pateikt man, — Džordžs nikni ieņurdējās, — kas, pie dir… — Viņš apklusa, savaldījās. — Atvainojos, — atsāka, — vīri, es gribēju teikt, ka lāgā nesaprotu, par ko jūs runājat.

—    Džērsijas Briesmonis, — Sems sāka skaidrot. — Nu, tu zini, tas puisietis, kurš kādus desmit gadus terorizēja visu Salu: līda bērnu istabās, pa logu aizstiepa viņus prom, kaut kur laukos ar viņiem dīvaini

izdarījās — ne vienmēr ļoti neģēlīgi — un tad atkal nogādāja gultiņās. Policija spriež, ka tādu iebrukumu, iespējams, bija vairāk nekā simts, taču lielākoties par tiem, gluži dabīgi, netika paziņots, jūs droši vien labi saprotat, kāpēc. Viņa sejai priekšā esot bijusi gumijas maska, lielākā daļa upuru stāstīja, ka viņš dīvaini odis un bijis ģērbies savādās, naglainās drēbēs. Tieši pirms tam, kad jūs te apmetāties, tika noķerts puisietis, vārdā Peisnels, kurš ir ietupināts uz trīsdesmit gadiem, taisnīgi vai netaisnīgi.

—    Negribētos būt viņa vietā, — iejaucos es, — cietumnieki ir ārprātīgi sentimentāli un ar tiem, kas noziegušies pret bērniem, viņi dara riebīgas lietas. Piespiež dziedāt altā, ja spējat izsekot manai domu gaitai.

—    Jā. Domājams, tā viņi dara. Pašam šajā jomā nav pieredzes. Ticēšu tev uz vārda.

Tas nu bija prastāk par Sema parasto apcelšanos; pieteicu sev neaizmirst, lai viņš par to dabūtu ciest. Neesmu atriebīgs puisietis, bet nevar taču pieļaut, lai mani draugi mētātu prastas asprātības! Tā tiek sašķobīta dzīves kvalitāte.

—    Zināt, kas bija interesanti? — Kamēr es apgrozīju savu žulti, Sems runāja tālāk. — Tas Peisnels visu laiku atkārtoja, ka tā esot “tikai dala”, bet neparko neteica, no kā, un vēl — viņu arestēja, kad viņš esot devies tikties ar “vienu cilvēku”, bet neparko neteica, ar ko.

—   Viss ir skaidrāks par skaidru, — atcirta Džordžs, — tas tēviņš bija kaut kāds burveklis vai burlaks. Tagad es visu atceros. Skārdnieks piestāstīja pilnu galvu, toreiz pēc Ziemsvētkiem, kad bija ieradies žvingulī. Acīmredzot vainīgais vispār nebija tas Peisnels, un visi vietējie zinot, kurš tas ir, lielāko daļu Goda Policistu ieskaitot… paga, vai varbūt viņš apgalvoja, ka Peisnels esot bijis tikai līdzskrējējs?

—    To melodiju vēl, — nomurmināja Sems. — Tā tikās man…4

4 Šekspīrs, “Divpadsmitā nakts”, 1. cēliens, 1. aina (tulkojuši Jānis Sudrabkaļus un Valda Reitāne).

—    Vārds vietā. Un šim Pcisnelam, pavei, esot bijusi slepena istaba, kurā bijusi māla varde vai krupis, un arī tas esot bijis “dala”. Un tajā mašīnā, kurā viņu saņēma ciet, esot bijis tas pātarnieku Pūpolsvētdienas krusts, un viņam esot likuši tam pieskarties, un viņš sācis brēkt — tā ļaudis runā.

—    Zvankst? — es teicu priekšā.

—    Ne obligāti. Esmu redzējis stipri daudz ērmotu būšanu, lai tā uzreiz irgotos, o, jā, ērmotas būšanas.

—    Indijā, atļaušos minēt?

Viņš caur pieri paskatījās uz mani ar aizdomām.

—    Jā. — Tas bija strupi. — Tur un citur. Tā, puiši, nebūtu labi jūs ilgāk aizkavēt. Malači, ka palīdzat, lieli malači.

Pa ceļam uz mājām mani durstīja bads. Ledusskapī nebija nekā vilinoša, katrā ziņā puses aukstas pīles tur noteikti nebija, bet es gadījuma pēc zinu, kur Džoks slēpj savus “labumiņus”, un aiz spīta izriju veselu kaviāra bundžu (īstenu Grosrybrest — Džoks zog tikai vislabāko, lkluga un Ocietrova viņš brāķē) ar karstu grauzdētu maizi, virtuvi atstādams šaušalīgi savandftu. Tīšuprāt.

Kad tiku līdz augšstāvam, Johanna šķita aizmigusi, un es pateicīgi ielavījos gultā kā zaglis naktī.

—    Caps! — viņa triumfējoši icaurējās.

—    Uzmanīgāk, Dieva dēļ, tevis dēļ man būs jādzied altā!

—    Kur tu biji, palaidnīgais ērzelīt?

Es viņai pastāstīju visu no paša sākuma, un viņa apburta klausījās.

—    Spēlēsim izvarotājus, — viņa ierosināja, kad biju ticis līdz beigām.

—    Es ne pa kādiem logiem nerāpšos.

—    To tu drīkstēsi izlaist.

—    Bet man nav gumijas maskas!

—    Improvizē.

—   Attopies!

—    Es izlikšos aizmigusi, bet tu iezodzies istabā un uzlec man virsū, un vārēdams pastrādā pie manis varas darbus, un es kliegšu vienā kliegšanā, bet pavisam klusītēm, lai neuzmodinātu mūsu nama jauko saimnieku.

—    Apsoli, ka neskrāpēsies!

—    Pavisam viegliņām.

Krietnu laiku vēlāk es notipināju lejā uz virtuvi uztaisīt sviestmaizi ar ievārījumu. Tur bija Džoks, kurš īdzīgi ēda uzsildītas pupas. Pēc visām pazīmēm viņš līdzinājās kalpam, kurš pamatīgi zaudējis domino spēlē. Mēs nesarunājāmies. Kas attiecas uz mani, es tikmēr domāju.

3

No ka tas tevhn nāk, ka tu to sācis, par mani zinīgs būt?

Vai klajatnc tev stāstījusi?

Vai jūra čukstējusi ?

Vai nakts tev garā uzticējās? vai vējš tas bij, ar tevi rimāt steidzies?

Hertha

Mēs ar Johannu guļam katrs savā istabā un, pats par sevi saprotams, katrs savā gultā. Gulēt vienā gultā ar pretējā dzimuma pārstāvi ir barbariski, nehigiēniski, neestētiski un, šajos svētīgajos elektriskās segas laikos, gluži lieki. Vēl piedevām tas nozīmē, ka viena gulētāja nomods piemeklē otru, bet ari tas vēl nav ļaunākais — gulēšana vienā gultā noved pie miesaskārības no rītiem: briesmīgi kaitē sirdij un liek pārāk saēsties brokastīs. Kad būšu atradis sievieti, ar kuru vēlēšos pavadīt veselu nakti — tas ir, ieskaitot miegu, — vienā gultā, zināšu, ka esmu iemīlējies — vai senils. Ap to laiku droši vien abējādi.

Tādēļ Trešajās Lieldienās, kad Džoks mani cēla, es biju savā garderobes istabā. Viņa labrīts nebija skarbāks kā parasti; iespējams, varēja cerēt, ka viņš pasludinājis pamieru. Tomēr tēju nogaršoju piesardzīgi, jo spīvākais ierocis Džoka arsenālā ir uzliet tēju ar ūdeni, kas nav līdz galam uzvārījies: baiga atriebība, taču Džoks jau arī ir vardarbis, tāpēc viņš ir manā dienestā.

Tēja bija laba. Džoks bija izvēlējies “Asamas Puķotās” grieztās lapiņas no Džeksona ateljē un aplējis tās ar savai visaugstāko meistarību. Es starojoši uzsmaidīju šim zelta cilvēkam.

—    Džok, man šodien jāpiedalās brīvprātīgu kārtības sargu grupā. Lūdzams, izliec man Lūisa uzvalku, desmit galonu cepuri, zābakus ar augstiem papēžiem, Vinčestera 73. gada šauteni un spēcīgu, izturīgu zirgu.

—    Nekā no tā nav, mister Čārij.

—    Tad plusčetru collu ūzas, stiprus zābakus un prāvu rungu.

—    Labs i. Man ar jāiet?

—    Šajā etapā ne, tomēr, lūdzu, esi telefona tuvumā, līdz es zvanu.

—    Labs i. Jūs tak jau zināt, ka viņu nenoķersiet, ja?

Man mute palika vaļā.

—    Ko mēs nenoķersim?

—    To fruktu, kurš izdukurēja misis Brekspīru, ko ta citu. Glupais āzis, vajadzēja tak vienkārši pateikt “lūdzu”, vai ne, ko?

—    Pievaldi mēli. Misters Brekspīrs ir mans draugs.

—    Piedošan, mister Cārlij. Bet visi…

—    Apklusti. Un vispār, kā tev nācis ausīs par šo, ē, atgadījumu?

—    Meituks, kas atved avīzes.

—    Bet laikraksti pienāk no Grūvilas un tiek piegādāti pirms astoņiem. Kā tas pa nakti paspējis tik tālu izplatīties?

—    Džērsija, — viņš mīklaini atbildēja.

—    Jā. Kā gan citādi. Bet ko tu te pļāpāji par neiespējamu noķeršanu?

—    Tak vaig domāt ar galvu, mister Cārlij. Pirmā lieta, kur ta jūs taisāties viņu meklēt?

—    Atzīšos, es arī sev uzdevu šādu jautājumu. Un otrā lieta?

—     Viņi apgalvo, ka jūs nenoķersat. Džērsiji. Viņi jau gan zina.

—    Hm, jā, tā ir pavisam cita lieta.

—    Nuka.

Pulksten divpadsmitos, ietērpies biezā, ērkšķudrošā īru tvīda uzvalkā un vicinādams oša vēzdu, ar saviem varenajiem zābakiem ielumpačoju Les Chercbe-fuites viesistabā. Džordžs bija flaneļa uzvalkā ar

\

baku kreklu, Sems bija ģērbies Bermudu bikšelēs un Palmbīčas zīda kreklā. Viņi jautājoši raudzījās man pretī.

—    Šī ir tikai apspriede, — Džordžs liegi paskaidroja.

—    Ak tā.

—    Vai tev ir līdzi bars dzinēju? — jautāja Sems.

—    Nē.

—    Bet vismaz kāds, kurš pielādēs?

Mans atsitiens bija ātrs kā gaisma.

—   Ap šo laiku es parasti iedzeru glāzi no alus pudeles, — paziņoju un aizgāju uz virtuvi tam pakaļ.

Pēc atgriešanās viesistabā ievēroju būdīgu, nevīžīgi saskrūvētu vīrieti zilā uzvalkā. Viņš knosījās uz taisna krēsla maliņas; tik lielam rumpim viņa galva bija vairākus izmērus par mazu, toties par to atlīdzināja rokas — tās atgādināja lāpstas. Izrādījās, ka viņš ir Santenjērs, kāds Jasents le Miņons, un roku viņš man paspieda liegāk par liegu, kā cilvēks, kuram bail kaut ko salauzt. Viņa balss bija tieši tāds melanholisks, ilgs un stiepts rēciens, par kādiem tīksminājās Metjū Arnolds.

Apspriede bija tik tikko sākusies, līdz šim bija pārmītas tikai pieklājības frāzes un tamlīdzīgi. Santenjērs sāka klāstīt.

—    Ko lai teic, mister Brekspīr, — viņš rēca, — esse vēl neesu uzracis neko tādu, ko varētu saukt par drošu pavedienu. Mums šajā Draudzē ira tikai divi zināmi dzimumnoziedznieki, kurus tā tiešām var saukt, un neviens no abiem neizskatās īstais. Vienam gan ira slima galva, bet viņa modus operandi galīgi nav tāds, kā jūsu kundze stāsta. Viņu pārsvarā intresē mazu meiteņu divriteņu segli. Mēs spriežam, ka pavecam vīram tas ira tāds nekaitīgs vaļasprieks, bet acīs viņu paturam, ch> Vienreiz viņš nudie vienu mazu meitiņu ievilināja dzeltenās narcisēs, bet, kad viņš tikai sāka palikt tāds krāģīgs, tas skuķīts tūliņās iebakstīja viņam ar pirkstu acī, aizmuka un pateica tēvam, kurš gadījuma pēc bija Ventenjērs un traki nelāgi to vecīti ieklapēja; man liekas, viņš vairs negribēs mēģināt, eh?

Cik apburoši stāsti; žēl, ka cs nerakstu romānus.

—    Tas otrs ira pavisam vēl puišelis, kādi piecpadsmit gadiņi. Dieviņš viņam devis neparasti lielu locekli, un viņam par visām varītēm vajaga to reizēm parādīt kādai godājamai sievietei, eh) Neviena pati ne rcizīti nav sūdzējusies, bet tas puikiņš vienmēr nāk pie manis atzīties un grib to paluncināt manā priekšā — man tak esot jāsaprot!

—     Un vai jūs skatāties? — To jautājot, manā sejā nesakustas ne vaibsts.

—    My Chri, ne tak. Essc viņam saku, lai iet un rāda Ķirurgu koledžā, un sadodu kārtīgu sutu, eh? Esse jau nu gan ne tādu vien būšu redzējis, — Santenjērs vēl piebilda ar nodevīgu pieticību.

—    Ira vēl tikai viena cita iespēja, — viņš turpināja, — ā, paldies, man laikam labāk nevajadzētu, ja sieva ko tādu saodīs man elpā, dabūšu pa ausīm; ira vēl tikai viena cita iespēja — kāda nezināma persona vai personas, kas Pavasaros un Vasaras pirmajos mēnešos zog un zog no veļas auklām dāmu biksiņas. Bet diez vai viņš būtu tāds galvā durns zellis, kas lien iekšā pa logiem un uzklūp jaunām, spēcīgām dāmām, pareizi? Drīzāk jau tāds, kurš neparko netiek vaļā no Vientuļnieka Netikuma, kā mēs izsakāmies. Bez tam viņš vienmēr čiepj tādus kārtīgus, lielus veco laiku pantalonus, eh? Kā mēs agrāk teicām, bumbierenes — ne jau tādas smukiņas, kruzuļainas lupatiņas, kādas tak laikam valkā jūsu kundze.

Acīm aizplīvurojoties, viņš dziļdomīgi apklusa.

—    Tak runājiet, cilvēk! — Džordžs pavēloši uzsauca.

—   Ahā, tātad, mumsdomāt, viņš diez vai ira no mūsu Draudzes, tikai no kurienes tad? Blakus ir Trīsvienības Draudze, bet tur nava neviena, kas varētu turēt mums līdzi.

Santenjēra balsī skanēja piedodams lepnums.

—    Viņiem tur ira divi trīs zilie, kā jau pie visiem, un pārītis slanv piņu, kas tur pelnās, — Palaidņa Gcrtija un Lētiņā Alise, tādā garā, — bet viņas nelien laukā no Sentheljeras, jo tur apgrozās nauda, eh? Un

vēl ira viens tipiņš, kurš zvana dāmām pa telefonu un stāsta, ko viņam patiktos ar tām darīt, bet mēs visi viņu pazīstam, viņš ira labi ieredzēts un nekaitīgs, viņam tik bailes no savas sievas. Viss, nekā vairāk nava.

—    Bet Svētā Jāņa draudzē? — mierīgā balsī jautāja Džordžs.

—    Esse nemazam tā nezinu. Tur ira pulka visādu mežoņu, bet par šitādiem te esse neesu dzirdējis. Vecais Lapukleijs, skaidra lieta, bet viņš ira riebīgs, ne vairāk. Iet pie teļiem un darās ar tiem.

Mēs sēdējām, neteikdami ne vārda, apžilbuši no šīs atklāsmes par to, kā dzīvo mūsu tuvākais. Man bija sajūta, ka dzīve ir pagājusi man garām.

—    Vai jūs esat runājis ar Maksas Policiju? — Džordžs jautāja.

—    Kā tad citādi, ser. Viņi teica, ka allažīt priecājoties dzirdēt par to, kas mūsu zemītē notiek, bet palīdzēt gan nevarot. Ja nu tikai esse ar saviem Ventenjēriem sagādāšot viņiem kaut ko noderīgu.

—    Piemēram?

—    Nu, pirmām kārtām pēdu nospiedumus. Ja esot labi pēdu nospiedumi, viņi atbraukšot un uztaisīšot atlējumus.

—    Diemžēl tādu nav. Jau meklēju. Es, dzīdamies tam tēviņam pakaļ, tā diezgan smagi piezemējos un zem loga esmu visas viņa pēdas izmīdījis. Tālāk viņš laikam būs skrējis pa celiņu. Tur nekas nav redzams.

—    Patiešām nekas, ser?

—    Es 1942. gadā piedalījos Izlūku korpusa izveidošanā.

—    A. Esse pats tajā laikā piedalījos Džērsijas Pretošanās kustības izveidošanā.

Viņi pārmija skadrus, zaldātiskus skatienus kā stipri vīri R. Kiplinga sacerējumos.

—    Pēc tam viņi pieminēja pirkstu nospiedumus un citas uzvedinošas pazīmes.

—    Diemžēl arī šajā ziņā nekā nav. Kamēr mēs vēl gulējām, sievas kalpone ir cītīgi uzkopusi istabu. Uzbāzīgā mātīte. Citreiz viņu ne pelnutrauku nevar pierunāt iztīrīt.

—    Nelāgi, eb?

—    Ļoti nelāgi. Lai gan šaubos, vai jums te uz Salas ir pamatīgas mapes ar pirkstu nospiedumiem.

—    Modernu, tā sakot, nava gan. N11, vēl ir spermas traipi. Kā rādās, tagad tos ira iespējams klasificēt tāpat kā asinis.

—    Nē, — paziņoja Džordžs.

—    Ja nu jūs man atvēlētu kundzes palagus vai kādu drēbju gabalu…

—    Nē, es teicu.

—    Varbūt ārsts paņēma kādus paraugus…

—    NĒ, sasodīts, es skaidri pateicu! — Mūs visus iztrūcinot, iebaurojās Džordžs.

—    Jā, ser, skaidra lieta. Te vajag diezgan delikātu…

Džordžs piecēlās kājās.

Santenjērs aizvēra muti.

—    Jūs uz pusdienām nepaliksiet? — Džordžs jautāja balsī kā no deviņpadsmitā gadsimta. — Nē. Tad es jums pateicos par lielo palīdzību. Ārkārtīgi laipni. Cepures nebija? Nē. Saulaina diena, vai nav tiesa. Visu labu.

Viņš itin saudzīgi aizvēra durvis. Atgriezies istabā, viņš uzmanīgi skatījās mums pretī, izaicinādams uz smīnēšanu. Vispēdīgi pats pasmīnēja.

—   Vārdi, kurus tu šobrīd meklē un nevari atrast, — es uzmanīgi bildu, — ir “ka viņu veca žurka”.

—    Ka viņu veca žurka, — Džordžs atkārtoja. — Krietns kavalēristu izteiciens. Kavalērijai mūsdienu dzīvē tomēr ir sava role.

Sems šķita mostamies no dziļa miega.

—    Es varētu apēst vecu žurku, — viņš ierunājās.

—             Ledusskapī bija puse pīles, — Džordžs vainīgā balsī atsaucās,

—    taču diemžēl es to apēdu vakar pēc jūsu aiziešanas. Sonjai uz ēdiena gatavošanu nepavisam nenesas prāts, un kalpone neatšķir plīti no autoklāva. Brauksim uz Bonne Nuit līci un paēdīsim omārus!

—    liet vai Čārliju tur laidīs iekšā? — mīlīgi apvaicājās Sems. — Nu, viņš laikam gan izskatās nedaudz farouche…

Es domīgi noraudzījos viņā. Sema mēle allažīt bija asa, taču pēdējā laikā tā vien šķita, ka viņš skalo muti ar skābi.

—    Došos pārģērbties, — stīvi paziņoju. — Lūdzu, pasūtiniet manā vietā! Es ēdīšu vidēja lieluma omāra vistu, pāršķeltu uz pusēm un izceptu krietnā sviesta peldē, trīs kartupeļu kroketes un salātus no divu salātgalviņu vidučiem. Mērci salātiem pagatavošu pats.

—    Un vīns? — Sems jautāja.

—    Pateicos, cik laipni. Dzeršu to, ko tu piedāvāsi; tava gaume šajās būšanās ir tālu slavēta.

Pusdienas ēdot, mēs vienojāmies, ka pagaidām, kamēr mums nav vairāk ziņu, ir grūti kaut ko iesākt. Džordžs nodibināja cīņas fondu 100 sterliņu mārciņu vērtībā: tajā ietilpa desmit kukuļi pa 5 mārciņām, domāti izdalīšanai dārzniekiem un citiem pērkamiem tipāžiem, kuri varētu saspicēt ausis, un piecas atlīdzības pa 10 mārciņām jebkuram, kas ieradīsies ar konkrētu informāciju. Bagātīgāka atlīdzība, kā viņš izgudrēm norādīja, varētu būt kairinājums iztēlei, nevis taustāmām ziņām.

Šķīrāmies pulksten trijos; kas attiecas uz mani, es atrados tajā pagaidu eipepsijas stāvoklī, kuru spēj izraisīt tikai cepts omārs un pudele Gewurtztraminer, pieminot tādu papildu faktu, ka par vīnu tik tiešām bija maksājis Sems.

Braucu uz Sentheljeru un uzmeklēju Sociйtй Jersiaise muzeja bibliotēku. Man mēģināja iestāstīt, ka tā esot privāta, taču pietika nomurmināt kāda augsti mācīta Rektora vārdu, lai man zem kājām acumirklī uzziedētu sarkani paklāji.

Materiāli, kurus vēlējos izstudēt, atradās izklaidus un bija grūti atrodami, jo es sevišķi nevēlējos izmantot bibliotekāra palīdzību, un, kad tos atradu, lielākā daļa bija Džērsijas izloksnē, bet mazākā — sennormandiešu valodā. Manuprāt, ar vienu izloksnes paraugu pietiks, lai jūs gūtu priekšstatu par šīs mēles šaušalīgumu: S’lou iou que l’vent est

quand Vsoleit s’couoche la sйthйc d’la S. Michй, chй s’ia qu’nous etha l’vent pour l’hivй. Tas it kā nozīmējot, ka vēja virziens Miķeļos visu ziemu būs valdošais vējš — ļoti, ļoti iespējams, es jums teikšu.

Kad zvārodamies izvilkos vakara piesaulē un necilvēcīgā tūristu leģionā, mana galva dūca no neizdibināmas informācijas. Bija skaidrs, ka šāda veida zinātne nav domāta Mortekajam — bija nepieciešams speciālists. Tomēr nupat jau es par Peisnelu zināju šo to tādu, par ko policijai nebija sajēgas. Piemēram, to, ka viņš ar savu porcelāna krupi patiešām bija “daļa” no kaut kā — no kaut kā tāda, kam it kā jau trīssimt gadu vajadzētu būt iznīkušam, kaut kā gandrīz tikpat riebīga kā tā publika, kas bija to iznīdējusi — vai domājusies iznīdējam.

Kad pārrados mūsu dzīvoklī, Johannas nebija; viņa droši vien spēlēja bridžu — tas bija vismazāk nogurdinošais no viņas netikumiem, lai viņai laba veselība. Ja paveiksies, viņa atgriezīsies ļoti vēlu un pārāk nogurusi, lai draiskotos.

Aizrakstīju Hačardu grāmattirgotājiem, lai viņi man atsūta Malkus Maleficarum, šo teicamo viduslaiku šausmu kompendiju, un lūdzos, vēl un vēlreiz pasvītrodams, lai viņi pārbauda, vai tas tiešām ir angliski.

Mēs ar Džoku, atkal salabuši, virtuve pamielojāmies ar cūkgaļas karbonādēm, ceptiem zirņiem un kartupeļu biezeni, pa virsu — katram gadījumam, ja nu naktī uznāk milzīgs izsalkums, — uzēzdami croque-monsieur.

Pēc tam, palīdzēdami gremošanai ar mistera Tīčera saulaināko labumu, mēs skatījāmies Bogartu un Bergmani “Kasablankā”, tai ideālajā kino pērlē. Neviena acs mūsu namā nepalika sausa. Ja televīzijas nebūtu, kādam vajadzētu to izgudrot, lūk, ko es jums saku.

Kad manā gultā ielīda Johanna, es jau sutu kā cūķis. Viņa mirdzēja un staroja, kā jau sieviete, kas tikko apspēlējusi labu draudzeni par vismaz astoņdesmit mārciņām. Sādu, ja ne lielāku summu viņa ik mēnesi iztērē par šampanieti pie brokastīm, taču prieks bija liels, un viņai gribējās man par to pavēstīt tā, kā viņai vislabāk patika.

—    Nē, lūdzu, — es protestēju, — ir ļoti vēls, un mani moka Pārmērības pie Galda.

—             Tad vismaz pastāsti, kas šodien notika. — Viņa uzmeta lūpiņu.

—    Vai jūs noķērāt to Vilku Avju Ādās?

—    Mēs nesākām meklēt. Nolēmām, ka šimbrīžam varam vienīgi saspicēt ausis un cerēt uz baumām. Toties iepazināmies ar piemīlīgu Santenjēru, kurš mums pastāstīja par vietējiem seksuālajiem maniakiem.

Viņa klausījās, acis kā apakštasītes, un es klāstīju par apkaimes satīriem visu, ko vien spēju atcerēties.

—    Un Svētā Jāņa draudzē, — beigās pavēstīju, — ir cienījams kungs, kurš to dara ar teļiem: ko tu par to saki?

Viņa uzreiz nostājās četrrāpus, koķetīgi pasliedama savu burvīgo pēcpusi.

—    Mū? — mana sieva cerīgi vaicāja.

—    Ak, labi.

4

Ir svelota guns viņa runa,

Ar lūpām viņš akmeņus lauž;

Viņa sirdi ir kaislības duna,

Viņa acīs nāves saltumu jauž;

Viņš auž un tiek apsmieklā ieģērbts;

Sēj graudus, kuriem pļāvējs būs cits;

Ka sardzei, tā gaišredzībai mūžs liedēts, Starp miegu un miegu vīts.

A talanta

—    Džok, — es sacīju Džokam, Ceturto Lieldienu rītā dzerdams otro svētītā grāfa Greja maisījuma tasi. (A, cerams, tāda lieta kā Ceturtās Lieldienas pastāv? No manas puses vienīgie pārvietojamie svētki, kam piemīt jelkāda burvība, ir ratiņi ar jēra muguras gabaliem Simpsona restorācijā.)

—    Džok, — es sacīju, — lai arī tu esi tikai neaptēsts, neskolots dēlietis, esmu tevī novērojis zināmas īpašības, kuras turu augstā vērtē. Šoreiz es nerunāju par taviem pašu debesu dāvātajiem talantiem ar tējkannu un pannu, bet par citām, retākām dotībām.

Viņš mazliet pagrieza galvu, lai viņa stikla acs varētu nomērot mani ar izvairīgu skatienu.

—    Šajā gadījumā es runāju par tavām dabiskajām spējām uzsākt sarunas, mūžīgas draudzības un kautiņus ar zēniem krogos.

—    Hm, hm. Kad es pagāšreiz izkāvos, jūs man pamatīgi izsunījāt.

—    Nu, jā, bet tas bija tāpēc, ka tu to zēnu nositi, vai ne tā, un es

tev simtām reižu esmu teicis tā nedarīt, un tu zini, kā tas apgrūtina manu gremošanu, un man vajadzēja flcitēt policijai par to, ka tu visu vakaru man blakus skatījies televīzijā Moljēru, un viņi neticēja nevienam pašam vārdam!

Viņš atbildēja ar savu visneķītrāko smaidu — ar to, kas pat man vēl arvien uzdzen šausmas, to, kurā atklājas viens vienīgs garš, dzeltens ilknis, kas lien ārā no viņa aknubrūnās apakšlūpas.

—    Lai nu būtu, kā būdams, — es turpināju, — šis tavs talants vai ķēriens tagad derīgi jālick lietā. Te tev būs desmit mārciņas, tik smalkas, cik vien Džērsijas beilifa apgabals spēj nodrukāt. Tev tās jāizdod par alu, sidru, rumu vai citiem šķidrumiem, kuri tīksmina pretīga džērsijieša sirdi. Izmaksā tikai tīrasiņu džērsijiešiem. Vienīgi viņi zinās.

—    Ko viņ zinās, mister Cārlij?

—    Zinās, kurš kur atradās Otrajās Lieldienās. Zinās, kurš būtu tāds zellis, kas savas noziedzīgās kārības dzesēšanai rāptos pa bīstamām gli cīnijām, zinās, kurš vēl arvien piedalās ļoti vecmodīgās un palaidnīgās līksmēs — un, iespējams, zinās, kuram uz, ē, kamīna dzegas stāv porcelāna krupis.

Džoks kādu brīdi domāja vai katrā ziņā rauca pieri un kodīja lūpu, kā bija novērojis darām citus brīžos, kad viņi domā

—    Sitiem džērsijiem es tādas lietas nevaru prasīt. Viņi aizvērsies kā tādas sasodītas gliemenes.

—    Nejautā! Stāsti! Stāsti, kas tas tavuprāt ir. Lej viņiem kausos alu un vāvuļo visādas blēņas. Tad acis vaļā: skaties, kurš smaida. Klausies un pielūko, kurš tevi nosauks par idiotu. Kauties nelien — tēlo pamuļķi, lai viņi tevi dricclē. Kāds noteikti iesēdīsies peļķē.

—    Jūs grib, ka es iztaisos par Lesu Kcletu?

—    Akurāt.

(Less Kelets ir izcils cīkstonis un ideāls klauns; visiem šķiet, ka viņš omulīgā apdullumā tenterē riņķī, bet solis viņam parasti samisējas tieši tajā brīdī, kad pretinieks lec virsū, lai dotu viņam coup dejjrace. Kad

šis pretinieks izlido pa virvju spraugu un ārpus ringa noliekas uz ķirbja, viņš ir apjucis un trakoti vainīgs. Reizēm viņš tam otram zēnam palīdz atgriezties ringā, noklapē nost putekļus un tad dod vienu šaušalīgu zvēlienu ar apakšdelmu un triumfējoši piespiež nejēgas lāpstiņas pie grīdas. Reizēm viņš vēl arī izklaidīgi paņem tiesnesi un ieklapē ar to savu pretinieku. Viņš ir ļoti drošsirdīgs, stiprs un uzjautrinošs.)

Vēl mazliet apskaidroju Džoku iz savas nezinības dziļumiem un pamāju viņam atvadas, aizraidīdams vairāk vai mazāk uz krodziņu durvju pusi.

Drīz izdzirdēju, ka ierēcas un pa celiņu prom aizpurpina viņa varenais motocikls. Par “purpināšanu” es to nosaucu tāpēc, ka tas ir vecs, mīlīgs pirmskara Ariel 1000 cm3 dampis ar četriem cilindriem un Brook lands izpūtēju zivtiņām. Motocikls ir Džoka prieks un lepnums, un man tas šķiet caurcaurēm šausminošs.

Krogi jau būs atvērti un drūzmaini; Džērsijā tie, kā liekas, vispār nekad netiek slēgti. (Pieejami bieži lidojumi no Hītrovas; rezervējiet jau tagad, lai vēlāk negaidītu vilšanās.) Es atkal likos gulēt ar drošu apziņu, ka zemniecības piedzirdīšana bija nodota sava amata meistara rokās. Atkal likties gulēt ir nesalīdzināmi saldāk nekā likties gulēt no iesākuma.

Nebiju paspējis ne acu aizvērt, kad Johanna jau ieradās mani bildināt — un vārdu “budināt” es šeit lietoju precīzi. Atvēru vienu aci.

—    Vai tu atnesi tēju? — viņai jautāju

—    Protams, nē. Cārlij, tu esi jancīgs.

—    Tādā gadījumā NĒ, un vēlos atgādināt par tēvoci Fredu un krustmāmiņu Meibelu, kuri paģība pie brokastgalda.5

—    Cārlij, nav nekāds rīts, ir pāri vieniem. Un tu neēd brokastis, tu pats to labi zini.

5 Mortckajs ir atcerējies dziesmiņu Uncle Joe and Aunty Mabel par laulāto attiecību bīstamību no rītiem; izpildāma meldijā Hark, the Herald Angels Sing (Veslijs, Mendclszons).

Es bčgu uz dušu, taču biju pārāk gauss, viņa iespruka līdzi. Mēs lomās izspēlējām Kastera Pēdējo Kauju.6 Vēlāk atklāju, ka tomēr bija tikai pusdivpadsmit no rīta; ko jūs sakāt — nav taču lāgā, ka paša sieva zēnam melo?

Pēc tam Johanna sēdās pie sava auto stūres un veda mani uz Salas austrumiem, lai Gorejā uzcienātu ar pārsteiguma pusdienām “lauvās”, kur ir ļoti labi mīkstmieši. Viņa visu laiku meta uz mani bažīgus skatienus, it kā baidīdamās, ka cs pie galda paģībšu. Atceļā viņa kaut kādu neizdibināmi amerikānisku iemeslu pēc piestāja un nopirka man lielu pudeli multivitamīnu tablešu.

Džoks vēl nebija pārradies. Mēs ar Johannu sēdējām zālienā un saulītē dzērām reinvīnu un zelteri. Citkārt viņa pēcpusdienā nedzertu, taču es pastāstīju, ka šodien ir Oskara Vailda dzimšanas diena, un kas zina, varbūt bija arī.

Vakarā mēs devāmies uz viesībām Oldernijas salā, kurai kāds piemēroti piešķīris nosaukumu “1500 alkoholiķi turas pie klints”. Vakariņas bija gardas, taču lidojums mājup Sema mazajā Piper bija šausminošs: viņš oda pēc stipra.

Kad mēs ieradāmies, Džoks bija virtuvē. Pēc viņa paša mērauklas viņš nekādā gadījumā nebija piedzēries, taču sejā un gaitā jautās nodevīga kokainība, liekot domāt, ka viņa Džērsijas draudziņi desmit mārciņas nebija nodzēruši saviem spēkiem vien.

Johanna, kura, kā mēs Rodīna meitskolā mēdzām sacīt, bija “atbrīvota no spēlēm”, aizgāja gulēt.

—    Nu, Džok, vai ir kas jauns?

—    Tā īsti nav, mister Čārlij, bet cs, tā sakot, izliku dažas gruntenes.

6 Kastera Pēdējā Kauja, arī Litlbighornas kauja, ari Kauja Slidenā Zālē — Lielā Siu kara kauja, ko pie Mazās Bighornas upes Montanā 1876. gada 25.— 27. jūnijā izcīnīja Lakotas, ziemeļšajenu un Arapaho indiāņu cilšu savienības karaspēks un ASV armijas Septītais kavalērijas pulks. Armija cieta smagu sakāvi, slavenais komandieris Džordžs Kasters kaujā krita.

Drusku laika iznāca izšķiest ar tipu, kurš izrādījās no Gērnsijas; es tak nevarēju zināt, ja?

—    Manuprāt, viņiem ir citādi puloveri.

—    Paklau, es tak neesu modiste, ja?

—    Neesi, Džok. Runā!

—    Nu, daži no tiem džērsijiem drusku ausījās gan, un pārītis būtu palaiduši mēli, ja blakām nebūtu čomi. Bet viens rītvakar atbrauks uzspēlēt domino; es izlikos, ka esu jums nospēris pudeli viskija.

—     Izlikies?

—    Nuka. Ā, un es nolīgu vienu spoku, lai viņš pāris stundas nedēļā nāk šur un piepalīdz dārzā; jums, cerams, nekas nav pretī. Tāds riktīgs vecs ērms, uzskrēju viņam virsū Karfūrslūzas krogā, saimnieks apgalvo, ka tas špoks Džērsijā pazīstot katru sprīdi un ne reizi mūžā neesot bijis vannā.

—   Viņš laikam nudien ir grezns puisietis, ilgojos ar viņu iepazīties. Ko tu tur ēd?

—    Mavzi ar zālītu haļu.

—    Un kaudzi sinepju?

—    Kā ta dzitādi.

—    Un biezās šķēlēs sagrieztiem sīpoliem, atļaušos minēt?

—    Nuka.

—    Pēc skaņas spriežot, maize ir svaiga un kraukšķīga.

—    Ui, nu tak labi, tūlīt būšu pabeidzis un jums ar uztaisīšu.

—    Kā tu spēj lasīt manas domas! — es brīnījos.

—    Mister Cārlij?

—    Jā, Džok?

—    Kas ir krapo?

—    Nav ne jausmas. Kāpēc tu jautā?

—    Nu, tas tips no Gērnsijas teica, ka tā ir tāda draudzīga lieta, ko teikt džērsijiem, un viņš uzkūdīja mani vienam pateikt, un tas džērsijs gribēja mani ieklapēt.

—    Gribēja? Džok, vai tu līdi kauties?

—    Ne-e. Es saķēru viņa dūri un tā kā saspiedu, un turēju, līdz viņš teica, ka tas viss kļūdas pēc, un saimnieks viņam pateica, ka es ne no ļauna prāta tā runāju, bet pēc tam, kad es paprasīju, ko tad tas nozīmē, viņi atkal izmeta pūku, tad nu es likos mierā un visiem uzsaucu, un tad vairs neviens nebij pūcīgs, man tikai liekas, es tam gērnsietim iespēru pa pakaļu, kad viņu izstiepa laukā. Jocīgi, kā jūs tā nezināt, kas ir krapo, es tak esu dzirdējis, ka jūs mīlīgi tērgā franciski.

—    Crapaud! — es iebrēcos.

—    Nuka, tieši tā. Krapo.

—    Tas ir franciski; nozīmē krupis.

—    Ak tad krupis, ko?

—    Jā. Un tu man stāsti, ka džērsijiem nepatīk, kad tā saka?

—    Riebj. Viņdomāt, tā ir tāda velnišķīga vaļība.

—    Un “velnišķīga” te ir vārds īsti vietā, vairāk, nekā tu domā.

—    Ko ta?

—    Neko. Kur ir tā maize ar gaļu?

—    Tūlīt būs. A, un vēl viena lieta, gandrīz aizmirsu. Kad es tur gvelzu par to, kā tam varotājam uz vēdera bija uzķēpāts zobens, kāds parīts no viņiem tā kā iebikstīja viens otram sānā, un tas vecais špoks, kurš nāks kašņāt dārzu, ar drusku paķiķināja. Es neko neprasīju, bij skaidrs, ka viņi neteiks. Tāds jociņš priekš savējiem, man domāt. Vai varbūt kaukāda piedauzība.

—    Iespējams abējādi. Man tā vien rādās, ka es viežu tālumā šķindam falliskas cimboles.

—    Ko ta?

—    Jā. A, tā maize. Cik gardi. Ņemšu līdzi gultā. Ar labunakti, Džok.

—    Bnakt, mister Čārlij.

Skaidri zinu, ka grasījos aiziet pie Johannas novēlēt labu nakti, jo saprotu, cik daudz šīs mazās pieklājības izpausmes nozīmē vārajam dzimumam, taču izskatās, ka par to piemirsu. Pat vīrieši nav ideāli.

5

Jā, teici tu, viņš ir stiprs,

Daudz-sejains noslēpums,

Zin viņu meža zvēri, putni viņa vairās,

Redz viņu akla nakts, un nāve,

No viņa dvašas sista, dairās,

Un viņa laba roka smagi jūru sit;

Mēs zinām: valda viņš, ir pasaulē mūs laidis,

Bet nezinām, vai paliks viņš vai pametis un aizies.

To Victor Hugo

Nākamajā dienā nekas īsti nenotika, tikai no rīta manas aknas neparko nespēja atrast ar mani kopēju valodu. Es dzēru magnija pieniņu, alkazelceri un Ino augļu sāļus, norādītajā secībā, līdz mans kuņģis bija pārvērties par grotu ar vējiem un ūdeņiem, taču labuma nebija nekāda.

—    Mister Cārlij, jums vaig viskiju, — ar raupju līdzjūtību bilda Džoks.

—    Tu tiešām domā, ka tas varētu palīdzēt?

—    Un kā vēl.

Es iedzēru vienu glāzi, tikai tāpēc, lai iepriecinātu Džoku, un zināt, ko es jums teikšu? Viņam bija pilnīga taisnība. Viņš zina, saprotiet?

Arī tās dienas laikrakstos nekas īsti nebija noticis, tikai kaut kādi arābi bija nomušījuši kaut kādus ebrejus, kaut kādi ebreji bija atriebušies kaut kādiem arābiem, kaut kādi indieši bija uztaisījuši teicamu atombumbu, ko nomest uz pakistāņiem, un visvisādi īri bija nelādzīgos veidos mušījuši cits citu. Tik tiešām, cepuri nost Dieva priekšā: vai zināt, viņam piemīt fantastiska noturība. Jehova pret Muhamedu,

Brāhma pret Allāhu, katoļi pret protestantiem — reliģija tik tiešām neļauj nomirt aiz garlaicības. Ja Dieva nebūtu, profesionāliem zaldātiem vajadzētu viņu izgudrot, vai nav tiesa?

Džērsijā nekas tik kareivīgs nebija noticis, tikai kāda veca kundze bija pieķērusi kaimiņu rokam kartupeļus, kurus tas netīšām bija iestādījis zemē, kas pēc tam bija piespriesta viņai, un laidusi darbā seno Clameur dc Haro, kura pirmsākumi saistāmi ar Rollo, Salas pirmo normandiešu valdnieku. Lai laistu darbā šo Clameur, jums jāpasauc pārītis liecinieku, jānoslīgst uz ceļiem un jākliedz: Haro! Haro! Haro! A l’aide, mon prince! On me faittort! Ļaundarim tad ir jāizbeidz savas ļaundarības, lai kādas tās būtu, un šāds lietu stāvoklis sastingst un nemainās, līdz to izšķir augstā līmenī. Lai laistu darbā Clameur, vēlams būt dikti pārliecinātam par savu taisnību, Džērsijā tas tiek ņemts nopietni, un, pat ja teorētiski jums ir dibināti iemesli, var izrādīties, ka jums tas tiek “pieminēts” ar apaļu soda naudiņu, ja atklājas, ka esat velti šķiedis tiesas laiku naidodamies vai niekodamies — vai ja jūsu prāvošanās neatbilst pienācīga Clameur de Haro nosacījumiem.

Arī chez MortAecai nekas nenotika, tikai ieradās jaunais dārznieks. Es nebrīnītos, ja viņu sauktu Anrī Lepjetons Gatino vai kā tamlīdzīgi, taču viņa dabīgo koka nošu nepiejaucētību bojāja pilnīga zobu prombūtne, un arī pēc tam, kad viņš izņēma tos no kabatas un, nospodrinājis gar bikšdibenu, iesprauda mutē, īstenu dvēseļu sadraudzību bija grūti panākt. Es gan konstatēju, ka viņš vēlas ijuat’ louis Ies sept heures, ko manas smadzenes, asas kā bārdas nazis, pārvērta 57 pensos par stundu — pieklājīga takse, ja izrādītos, ka viņš spēj strādāt. Kā atklājās, viņš bija īsts dinamo. “Zibeņzellis”, mūsmāju pieradinātais gliemis, mēģināja tēlot galveno dārznieku un viņu tramdīt, taču aplauza zobus; tad viņš izspēlēja savu pēdējo kārti un iesniedza atlūgumu — ko mēs, viņam par neizsakāmu vilšanos, pieņēmām.

Nebija nekā jauna, tikai tas, ka šis bija Pirmais Maijs, kas tajos laikos, kad es gāju savā dāmskolā, bija Dibenkniebšanas svētki, savukārt

tagad ir pazīstams kā Darba svētki, kad miesās kupli, labi apmaksāti Arodbiedrību priekšsēdētāji pierunā kalsnus, slikti apmaksātus Arodbiedrību biedrnaudas maksātājus soļot pa ielām un atkārtot “urrā”, jo viņiem ir teicams iemesls to darīt. Viņiem rokās ir daiļi austi transparenti, un ar vienu tādu transparentu vien pietiktu, lai izsalkusi dokera sieva varētu apgādāties ar loterijas biļetēm veselai nedēļai. Taču es novirzos no temata.

Nekas nenotika ar mani personiski, tikai Pistoļu un šauteņu klubā, kuru es allažīt apmeklēju mēneša pirmajā ceturtdienā, ar mani atgadījās kaut kas dīvains.

Biju izdomājis izvēdināt savu veco un daiļo Smita un Vesona 1902. gada 0,455 collu Armijas un Policijas revolverīti. Viņi tur mani tādēļ ķircināja, kā jau vienmēr; viņiem gandrīz visiem ir lieliski mazkalibra šaujamie ar elegantiem spaliem un maināmiem tēmēkļiem, taču viņi zina, ka cilvēka lieluma mērķi es no standarta olimpiskā attāluma varu sacaurumot dikti nelabi. Nē, es nepareizi stāstu. Pielādēts tas sver 2% mārciņas, stobrs ir 6 collas garš; ar kārtīgām patronām niķeļa apvalkā tas var izsist caurumus ķieģeļu sienā un rada apdullinošu un ārkārtīgi apmierinošu troksni. Tādu vajadzētu ieviest katram vīrietim, kuram šķiet, ka viņa instruments ir pārāk mazs. (Piemēram, Baham?)

Simpātisks policijas seržants, kā parasti, pajokoja, ka man vajagot tam nopirkt pārīti riteņu un tad es varēšot kļūt par Karaliskās Artilērijas virsnieku, un tad notika tā jocīgā būšana — viņš apjautājās, vai es lodes pasūtinot īpaši.

—    Jā, pie viena jauka zēna Londonā, — es atbildēju.

—    Svina? — viņš nelikās mierā. Es mazliet apjuku.

—    Protams, svina, kādas tad vēl?

—    Nē, nē, es tāpat vien pajautāju. Te uz Salas ir viens zellis, kurš, ja jums radīsies tāda vajadzība, var izliet no jebkā.

—    A, paldies, — es, joprojām apjucis, atbildēju.

Man tas uzreiz izkrita no prāta. Biju aplam pārņemts ar tām domām,

kas mani mūždien pārņem Pirmajā Maijā: par fundamentālo krāpšanu, ar ko nodarbojas visi angļu mēneši, bet jo īpaši maijs. Kā mēs esam pieļāvuši, ka dzejnieki un, kā gan citādi, politiķi mums visiem stūķē galvā visas šīs stulbeklības par to, kādi ir mēneši? Klausieties, maijs taču uzbur ainu, kurā līksmas, saulē apsvilušas jaunuves spriņģo ciema zaļajās ārēs un krēslas stundā dodas uz tuvāko dzīvžogu, lai tiktu pārvērstas līksmās, saulē apsvilušās un neprecētās topošajās mātēs, taču patiesība ir tāda, ka bālā un pūtainā šolaiku ciema jaunuve, kontraceptīvo tableti košļādama, atrodas tuvējās pilsēteles diskotēkā, kur viņa krata savas lempīgās gūžas, ārā rēkdams gāž lietus un iekšā glāzē kūsā beibīšampis. Tas, kurš angļu maijā — pat no galvas līdz kājām nobruņojics impregnētās drānās — drosmīgi dodas uz dzīvžogu, uzprasās uz plaušu karsoni un saindēšanos ar insekticīdiem. Vienīgais mēnesis, uz kuru varbūt var paļauties, ir janvāris, kad aukstums vienmēr ir tāds, kā solīts, un vēl aizvien reizumis gadās dzirdēt uz aizsaluša kalnu ezera slidu šķindu un — ja paveicas — slīkstoša slidotāja kliegšanu.

Sacīdams, ka todien nekas nenotika, negribēju mudināt uz domām, ka nekas nenotika tai naktī. Notika, daudz.

Johanna mīļi skatījās, kā es ar prāvu garozainas maizes garozu uzslauku mērci vienam no smalkākajiem coq-au-vin coqsau vin?) manā mūžā. Tajā brīdī iezvanījās telefons.

—    Pasaki, ka manis nav mājās, — es ņurdēju, — vai esmu miris vai bankrotējis, pilnīgi vienalga, bet es pie tā aparāta neiešu, pasaki Pastam, lai no rīta to aizvāc, bez tā mums būs labāk.

—    Prasa jūs, mister Cārlij, — pēc brīža ziņoja Džoks.

—    Ei, ja tu nevari… — es uzklupu, taču tad ieraudzīju Džoka sejas izteiksmi. Slaucīdams lūpas, devos pie aparāta. Viņā galā bija Sems. Tāds Sems, kādu es nekad nebiju dzirdējis.

—    Brauc šurp, Cārlij, ātri. Violeta.

—    Tu gribi teikt?…

—    Jā. Meties šurp.

Es metos. Izsakoties precīzi, liku Džokam braukt ar motociklu, viņa draugu no zemās kārtas (iespējams, priecīgu, ka nav jāpārcieš domino mācība) vedot uz papildu sēdekļa, bet Johannu iesaiņoju savā Mini. Zināju, ka izvarotājs viņai, visticamāk, nedraud (tiem reti ir tik daudz izturības, lai vienā naktī uzbruktu divreiz), taču zināju arī, ka visām sievietēm nelaimē patīk mierināt vārīgākās māsas.

Kad piebraucām pie La Gouluterie, Sems bija ārā, komandēdams Džoku un viņa domino draudziņu tik drausmīgā balsī, kādu man vēl nebija gadījies dzirdēt. Aizraidījis tos abus prom, viņš pienāca pie manis.

—    Cārlij, sūti Johannu augšā pie Violetas; ārsts un policija jau ir ceļā. Džoks ar motociklu patrulē ceļu no Belle Etoile līča līdz “Aukām”, viņa draugs ķemmēs laukus — uzmanies, nejaušības pēc nenošauj. Tu vedīsi mani uz Sionu, es ķemmēdams nākšu no turienes. Pēc tam tu kā divi deviņi brauksi uz Svētā Jāņa baznīcu un no turienes, bez gaisinām, lēnām atpakaļ. Tev ir līdzi šaujamais?

—    Kā gan citādi.

—    Tad ņem ciet visus bikšaiņus; ja viņi nespēj caurcaurēm apmierinoši atskaitīties, pako iekšā mašīnā. Ja būs sods par nelikumīgu aizturēšanu, es maksāšu. Visu saprati? Uz priekšu.

—    Ko dara Džordžs?

—    Neko. Viņu nav mājās.

To paziņojis, viņš atvēra futrāli un, izņēmis savu daiļo Cērčila XXV bisi, salika to kopā ar tādu nežēlību, ka es saviebos. Mēs traucāmies. Nevienu neredzējām. Atstāju viņu Sionā, ātri aizbraucu uz Svētā Jāņa draudzi un vilkos atpakaļ, laiku pa laikam piestādams, lai skatītos un klausītos. Viens bariņš dzērāju nešpetni strīdējās par futbolu. Viena dūšīga stopētāja no Vīgenas: nevienu nebija redzējusi. Viens draudīgs puisietis, kurš, pēc ārienes spriežot, noteikti bija izvarotājs, bet viņam līdzi jau bija kāda vietējā jaunuve; zemiskais skatiens, ar kuru viņa mani nomēroja, liecināja, ka viņa nepārprotami cer zaudēt savu jaunuves godu — arī tad, ja tālab vajadzēs drošsirdīgi soļot uz dzīvžogu, — un

ka es te visu ievelku garumā. Viņas pielūdzējs apgalvoja, ka pirms desmit minūtēm dzirdējis uz Routc Militaire pusi ļoti ātri braucam lielu motociklu. Tas apstājies, pēc neilga brīža atkal ierūcies un, daudz lēnāk, devies uz ziemeļiem. Tas acīmredzot bija Džoks; dēlietis, kaut pēc izskata nekauņa, bija labs liecinieks. Viņa nemierīgais upuris raustīja viņu aiz piedurknes, dīcot: — Ai, Norman, nu beidz, kas mums par daļu, — un tā joprojām, tādēļ es pievērsu viņa uzmanību, izvilkdams savu tukliņo revolveri, Baņķieru īpašo, un ievirpinādams cilindru, it kā pārbaudot lādējumu. Tas viņu milzīgi apbūra, tic bija Mežonīgie Rietumi dzīves īstenībā.

—    Tad jūs esat policists, ko?

Es rešņi noklukstējos.

—    Nē, nē. Lieta ir nedaudz svarīgāka, — paziņoju balsī, ko viņš manis pēc varētu noturēt par Slepenā Dienesta balsi. — Vai jūs redzējāt vai dzirdējāt vēl kādu — iespējams, kājām?

—    Nē.

—    Kā jums šķiet, vai jūs būtu ievērojis?

—    Un kā vēl. Es tak ausos, vai kaut kur nav šīs jaunkundzes papus!

—    Protams, jā. Kā nu ne. Nu, paldies par palīdzību!

Jau gandrīz biju iesēdies mašīnā, bet tad pēkšņi viņš it kā ietrillinājās un meta man ar roku. Devos atkal pie viņa.

—    Jancīgi, mister, ka jūs tā pajautājāt. Mums aiz muguras tupeņu laukā viens ir, tikko ielīda cauri dzīvžogam. Redzēt es viņu nevaru, bet dzirdēt gan.

—    Ai, Norman, kas mums par daļu, — utt.

—    Aizveries, glupā gos! — (Kā gan aplidošana kopš mūsu laikiem ir pārvērtusies, vai jūs neatrodat?)

Mēs ar Normanu iezagāmies laukā, un kā tad, viens tik tiešām tipināja pa tupeņiem. Nogaidījis īsto laiku un vietu, es izmēzu pamatu viņam zem kājām un Normans lēca virsū. Tas viens spiedza, piedauzīgi lamājās, spārdījās un skrāpējās. Kad bijām viņu savaldījuši, atklājās, ka

viņš ir Džoka domino skolēns, dikti neapmierināts — kā noskaidrojās, apmēram piecu mārciņu vērtībā. Arī Normanam piešķīru saldinātāju, un viņš dedzīgi piedāvāja savu vārdu un adresi gadījumam, ja man vēl kādreiz ir vajadzīgas drosulības.

Abi ar domino biedru ieradāmies Jm Gouluterie tieši tajā brīdī, kad ieradās arī Džordža rovers ar Džordžu un Semu, kurš bija savākts no Route Militaire. Vēl pirms paspējām ieiet pa durvīm, ar Ariel piejoņoja Džoks. Nevienam neatradās nekas ziņojams.

Ārstam gan atradās. Viņam šai lietā nepatika pilnīgi viss; viņš bija masalu un cūciņu dakteris, bet te viņa profesionālās pašpārliecības maska vairs lāgā neturējās taisni. Lielākā daļa viņa sacītā bija domāta tikai Sema ausīm, taču mēs, pārējie, redzējām, kā klausoties raustās un apmācas Sema seja. Profesionālā bubināšana nemitējās, Sems grieza zobus. Džordžs objektīvi raudzījās tukšumā, es knosījos. Sī galīgi nebija mana pasaule, kā saka mūsdienu bērni.

Stāvoklis bija tik nelaimīgs, ka Sems gandrīz aizmirsa iedot ārstam rituālo brūna heresa glāzi, lai tad palaistu to traukties kādā citā žēlsirdības norīkojumā. (Viņš droši vien bija teicams zēns, Aptieķnieku Zāles rota, taču man lāgā neizdodas paļauties uz ārstiem ar lielām, nehigiēniskām ūsām. “Tas, kurš ir grēkojis, lai krīt Ārsta rokās,” kā es allažīt saku.)

No otrā stāva nokāpa Johanna, un viņa izskatījās nobažījusies: Violeta gan esot aizmigusi no pamatīgās miegazāļu devas, ko ārsts bija viņā iepumpējis (15 mililitru paraldehīda, vai jūs spējat tam noticēt?), taču nabadzīte esot ļoti nožēlojamā stāvoklī. Mēs visi sasēdāmies apspriesties, un stāsts — no sākuma līdz šim brīdim — iezīmējās šādi: pēc visa spriežot, uzbrucējs namā bija iekļuvis pa pieliekamā logu. Violeta atradusies savā guļamistabā, pirms iešanas dušā tīrīdama nost krāšļus. Viņai mugurā bijušas tikai prātīgas vilnas biksiņas, kādas jau allažīt valkā tādas meičas kā Violeta. Pēkšņi trimo spogulī parādījies derdzīgs tēls — tikai uz sekundi, jo tūlīt nākamajā brīdī nodzisusi gaisma.

Sems tikmēr bijis savā kabinetā, kurā pie visām sienām un pat durvīm ir grāmatas, tādējādi tajā faktiski neiekļūst nekādas skaņas no ārpasaules; Johanna gan vienalga nedomāja, ka Violeta būtu kliegusi, no šausmām viņa droši vien bija kā pārakmeņojusies.

Izvarotājs bijis, maigi izsakoties, rupjš, un varas darbus pie Violetas pastrādājis abējādi. Marķīzam de Sadam korespondences kursi pie viņa varētu nākt labumā. Licies, ka viņu dzinusi ne tik daudz iekāre, cik naids. Violeta kādu brīdi esot kaut ko nesakarīgi Johannai stāstījusi, tad sarāvusies un apklususi, un tie nedaudzie pārliecinošie apgalvojumi, kurus Johanna spēja atcerēties, bija šādi:

—    Viņš drausmīgi smirdēja, kā āzis.

—    Viņš oda pēc taukiem, tikai derdzīgi.

—    Viņam bija šausmīga maska, tā oda pēc gumijas.

—    Viņš mani ienīda.

—   Viņam uz punča bija uzzīmēts zobens. — (Mazās muļķītes Violetas pasaulē pat aptaurētiem izvarotājiem ir punči, nevis vēderi. Enida Blaitona, Enida Blaitona, cik lielu pateicību mēs visi esam jums parādā!)

—    Uz piedurknēm viņam bija dzelkšņi. — (Mēs ar Džordžu saskatījāmies: tas nāca taisnā ceļā no Džērsijas Nezvēra uzskaites žurnāla.)

—    Viņš visu laiku runāja drausmīgas lietas, dīvainā valodā — nē, tā nebija Džērsijas izloksne — bet es zināju, ka tās ir drausmīgas lietas.

—   Viņa rokas bija viscaur noķēpātas ar zemi, viņš ar tām man darīja sāpīgi.

Taču vislielākā riebeklība, tas, kādēļ viņa beigās tomēr sāka kliegt, bija tāda, ka pēc tam, kad šis nezvērs bija izšmaucis ārā pa logu, viņa kājstarpē bija samanījusi kaut ko aukstu un slapju.

Tas bijis auksts un slapjš, un locījies.

—    Varde, lai Dievs žēlīgs, — ar pretīgumu noteica Sems, — ir skaidrs, ka tas tips ir nenormāls.

—     Varde?— es pārjautāju.

—    Vai es jau tā neteicu?

—    Scm, vai tā bija tāda zaļgani dzeltena ar garām pakaļkājām?

—   Velns par stenderi, Cārlij, tu nu gan spēj pārbaudīt pacietību. Man nebija noskaņojuma aplūkot tā mošķa pakaļkājas. Es tikai to paķēru un aizmetu.

—    Kur?

Sems, ar slepkavību acīs, nedaudz paslējās, bet laikam pārdomāja.

—    Man liekas, es to iemetu papīrgrozā, — viņš sacīja tādā aizžņaugtā balsī, kādā cilvēki runā, vēlēdamies paziņot, ka šis ir pēdējais jautājums, uz kuru viņi atbild.

—    Johanna, — es bildu, — vai tu, lūdzu, neaizietu to sameklēt?

Viņa aizgāja. Viņa sameklēja. Kverplis nebija zaļgani dzeltens ar

garām kājām, tas bija brūns, rembains un drukns.

—    Tas ir krupis, — es paziņoju.

—    Un tātad?

—    Nekas.

—    Ej bojā.

—    Man liekas, — liegi bildu, — ka šeit nav neviena, kam nenāktu par labu kas iedzerams.

Sems robotiski piecēlās un sāka dalīt alkoholu — ar manu laipnu palīdzību, jo es bijos, ka viņa bēdu dēļ varu saņemt aplamu skotu viskija mārku, un tad man vakars būtu sabojāts.

Mēs strēbām no savām glāzēm klusēdami, ar cieņu kā tālīni brālēni, kas pēc bērēm uzcienājas ar ceptu šķiņķi.

—    Ā, vēl viena lieta, ko teica Violeta, — ierunājās Johanna. Mēs mitējāmies strēbt: kad Johanna tā vēlas, viņa gandrīz visus spēj piespiest beigt darīt gandrīz visu, un viņai tādēļ pat balss nav jāpaceļ. Interesanti, kā tas nākas.

—    Jā, tieši tā, — viņa turpināja. — Violeta teica, ka esot pazinusi viņa balsi.

—    Ko? — ieaurojās divi no mums trijiem.

—    Jā. — Viņas piemīlīgās acis nevainīgi, bezmērķīgi dancoja pa

istabu, piemetoties uz visa un visiem, izņemot Scmu. — Pareizāk sakot, viņa tur visai satraucoši pļāpāja par savu māti un tamlīdzīgi, bet tad pēkšņi teica: “Es viņa balsi pazītu visur, visur.; kā es varētu nepazīt,” vai kaut ko tādā garā. — Johanna ieturēja pauzi; pārāk ilgu.

—    Tad kurš tas ir, Dieva dēļ? — pēdīgi ierūcās Džordžs.

—    Viņa nepateica. Varbūt tas vienkārši nozīmēja, ka viņa to pazītu, ja atkal izdzirdētu.

Klusēšana, kas pēc tam nāca no manas puses, bija neizpratnes pārņemta; Džordža un Sema klusēšanas šķita tikai pretīguma pilnas, taču skaidri jau nekad nevar zināt.

Es biju neizpratnē tāpēc, ka Johanna runāja tajā sirsnīgajā, patiesīgajā, īstajā balsī, kuru viņa laiž darbā tikai melojot. Un tas, saprotams, nenotiek bieži: kāpēc lai viņai to vajadzētu — ar tādu ārieni un tādu kaudzi naudas?

Man bija spriega sajūta, ka šajā istabā tai brīdī notiek daudz sarežģītu reakciju, kurām es īsti nespēju izsekot, jo nezinu, kas man vajadzīgs. Nepavisam nebiju pārliecināts, ka ari Johanna to zina, taču bija skaidrs, ka viņa peld mazāk nekā es. Pēc kāda brīža, iekšēji izdvesis pāris “ak vai”, padevos un pievērsos Sema skotu viskijam.

Kā jau krietns ciemiņš gādāju, lai arī Sems uzņemtu tik daudz gardā šķidruma, ka viņam par spīti visam būtu nodrošināts kārtīgs naktsmiers; tad mēs lavījāmies prom.

Johanna devās gulēt; noskūpstīdama mani, taču bez mīļuma.

Džoks vēl negulēja. Viņš vārīja Virsseržanta Tēju — tas ir šķidrums, kuru bauda, janvāra rītausmā atgriežoties no stāvēšanas sardzē: lētākā Indijas tēja, kas uzvārīta ar cukuru un kondensēto pienu. “Virsseržantam” nav ne mazākās līdzības ar tēju, ko pazīstam mēs ar jums, taču tā nudien ir lieliska. Es uz to noskatījos ar ilgošanos.

—   Jums to galīgi nevaig, mister Cārlij, — Džoks teica, — jūs tak laikam gribēsit iet mīlīgā midziņā.

Es zibināju niknas acis.

—    Vai tu esi noklausījies pie atslēgas caurumiem? — noprasīju.

—    Ne tak. Pats dzirdēju, Kund/e tā bieži saka, tur, kur ļaudis dzird.

—    Vē.

—    Nuka.

Es aizgriezos prom.

—    Mister Cārlij, — viņš atkal ierunājās.

-Jā?

—Tas mans čoms, kuram es mācīju domino, — tas, kuru jūs žņaudzāt nost.

—    Ahā.

—    Viņš pulka daudz runāja par krupjiem. Viņdomāt, džērsiji par viņiem milzīgdaudz domā, un tādēļ viņiem nepatikās, ka viņus tā saukā.

—    Cik daiļi tu to pateici, Džok.

—    Nuka. Viņš sāka par to runāt, jo tas vecais spoks, kas tagad nāk strādāt dārzā, vienu krupi burkā apraka zemē, lai puķes labāk aug.

—    Lai puķes labāk aug? Stāsti tālāk, lūdzams.

—    Viņdomāt, viņi visi te tā dara. Kā rādās, krupji no tā nenieka neiztaisa, rudenī, kad viņus atkal izrok laukā, viņi gandrīz vienmēr ir dzīvi. Ērmīgi, ne? Viņiem tak vajadzētu sagribēt ēst.

—    Vai dzert?

—    Nuka. Tā ja, tad nu daudzi džērsiji, visvairāk veči, domā, ka krupis ir tāds kā svēts, un viņiem nepatikās, ka krupi grūž apsmieklā.

Es nodzēru brangu malku no viņa tējas krūzes.

—    Tev te vajadzētu piešaut klāt rumu, — ieteicu.

—    Hā, man tak nav, va ne ko?

—    Vai tu gribi teikt, ka esi aizmirsis, kā atmūķēt dzērienu skapīti?

Džoks atbildēja ar aizskartu klusēšanu. Es devos pēc ruma, bet viņš

tikmēr uzvārīja vēl mazliet Virsseržanta Tējas.

Kad bijām pamatīgi apseglojuši tēju un visiem zināmos Velsas Trušus jeb grauzdiņus ar siera mērci, kurus Džoks bija uzbūris uzēŠanai

pa virsu, es kļuvu runātīgs; man piemīt tāds netikums, no kura neparko nespēju atradināties.

—    Džok, — es teicu, — vai tu zināji, ka ļaudis tūkstoš piecsimt gadu ticēja, ka krupim galvaskausā ir dārgs akmens?

—    Ko, tiešām? — viņš atsaucās. — Kur viņi ko tādu varēja sagrābstīties?

—    No Plīnija vai Aristoteļa, vai vēl kāda tamlīdzīga zēna, kurš to bija ierakstījis grāmatā.

Džoks kādu brīdi košļāja un strēba.

—    Ko ta, nevienam neienāca prātā vienu paņemt, pārgriezt pušu un paskatīties?

—    Cik man zināms, nē.

—    Apdauzītie tumsoņi visi tie makaronu ēdāji, — viņš neizprotami noteica. Man nepietika dūšas viņam iebilst.

—    Par zaķiem arī viņš muldējās, — Džoks stāstīja tālāk. — Kā rādās, ir tā, ka uz šīs Salas zaķiem nevajag būt, bet pirms pāra gadiem viens kārtīgs makans esot manīts, un visi zemnieki domāja, ka viņš izzīdis visu pienu no tām smieklīgajām gosnelēm, ko viņi te tur. Tad nu viņi viņu izcēla un nošāva, un nošāva vēlreiz, bet viss priekš kaķiem, un tad viens ielādēja bisē sudraba pogu un iešāva zaķim pakaļā, un tas aizļēpoja klibodams, bet nākamajā dienā vienai baigai vecenei, kas tur tuvumā dzīvo, kāja ir nosaitēta ar marli.

—    Tā laikam ir viena no vecākajām teikām uz pasaules, — es viņam sacīju, jo tā nudien ir.

Tovakar biju pārāk noguris un dušā negāju; mana vienīgā vēlēšanās bija likties mīlīgā midziņā. Zobus, protams, izpucēju. Pucēdams pēkšņi sapratu, kāpēc tas simpātiskais zēns no Pistoļu un Bišu kluba tik dikti vēlējās savest mani kopā ar to zēnu, kurš varot izliet lodes no jebkā.

Viņam prātā bija sudraba lodes.

6

Es teicu: “Būs viņa mudīga un bāla,

Un izmeklēti sirsnīga, un smalki samaitāta, Tik salda ar kā oranzdaiva ideāla,

Kā čūskas mīlestība lunkana un ātra. ”

To labi izzīlēju.

Felise

No rīta noturējām vēl vienu apspriedi. Kā rādās, Sonja turējās braši un droši vien drīz būs uz pekām, turpretī ar Violetu bija ļaunāk: viņa vispār vairs nerunāja un, lai gan ar acīm sekoja līdzi, nevienu citu ķermeņa daļu nekustināja. Sems bija iebarojis viņai vienu karoti Brenda slavenās Teļa Kājas Želejas; otrajā reizē viņa bija iekodusi karotei. Pēc tam viņa vispār nevēra vaļā muti. Ārsts esot murkšķējis par kaut kādu psihisku attālināšanos, ar kuru pats nepārprotami neesot bijis sevišķi labās attiecībās, un iegrūdis viņai vēl vienu bagātīgu miegazāļu šļirci.

—    Gluži “padzeriet vien tās drapītes” viņš neteica, — stāstīja Sems,

—    bet varēja redzēt, ka tas ir viņam mēles galā. Ja līdz rītam viņa nebūs attapusies, meklēšu vēl kādu ārstu.

Mēs visi klanījām galvas un laipnīgi murminājām. Izņēmums bija Džordžs, kurš vairākas reizes atkārtoja “smirdīgais kuilis”.

Sems man pajautāja, vai es varot ieteikt labu pistoli un kas viņam jādara, lai pie tādas tiktu. Es pastāstīju un cildināju krietnu, veclaicīgu priekšmetu, kas būtu vērtīgs naudas ieguldījums. Šis aspekts viņu laikam diez kā neinteresēja, viņš vēlējās kaut ko tādu, ar ko varētu droši atstāt lielus un sāpīgus caurumus izvarotājos.

—    Nomierinies, — cs aicināju. — Ar vislabāko un modernāko pistoli, ja tā nav precīzi notēmēta, nav iespējams atstāt nc vismazāko caurumiņu. Lielākoties pistoles ir domātas tikai ļaužu biedēšanai un trokšņošanai. Galvenais ir, lai tā būtu pie rokas. Tādiem zēniem kā mēs ar tevi pistole ir nepieciešama ja nu reizi mūžā, — te nu es nebiju līdz galam godīgs, — bet tad mums to nudien vajag ar lielu steigu. Klausi manam padomam un nopērc lietderīgu kārtīgas veclaiku markas šaujamo, ar kuru tu pēc tam, kad visa šī jezga būs beigusies, vēl varēsi nopelnīt. Tā, piemēram, nepilnu piecu jūdžu attālumā no šejienes ir patiešām gluži teicams 7,65 milimetru mauzeris, kuru var iegādāties par 150 sterliņu mārciņām; no tiem, kuriem ir koka maksts, ko var piespraust klāt pie resgaļa, lai iznāktu stobrs, un tad tu esi ieguvis nelielu karabīni. Tā ir izcili uzticama pistole, un, ja tu spēsi to noturēt taisni, varēsi nogāzt ēzeli, kas stāv pusjūdzes attālumā. Turklāt man neglīti jātcic, ka tā ir ari visai daiļš priekšmets. — Sems nedaudz papurpināja, tomēr uzklausīja manu padomu un tā mauzernieka telefona numuru.

—    Jā, jā, — teica Džordžs, — šis priekšlasījums par mazajiem šaujamieročiem bija varen glīts, bet bija paredzēts noturēt O-Grupas sanāksmi, un mums te vajadzētu veikt Stāvokļa Novērtēšanu.

(Tiem no jums, kuriem nav bijis tās laimes dienēt Armijā, būs lietderīgi pateikt, ka O-Grupa ir apspriede, ko sasauc zemāka ranga kājnieku komandieris, kurš beidzot ir atklājis, ka vairs neko nesaprot, un vēlas, lai ari viņa padotie virsnieki un vecākie seržanti atzītu, ka viņi neko nesaprot. Pats par sevi saprotams, O-Grupa vienmēr tiek rīkota tā, lai nedzirdētu padotie, lai gan to, ka viņu virsnieki vairs neko nesaprot, padotie ir zinājuši vairākas stundas pirms O-Grupas sasaukšanas; no padoto viedokļa labs virsnieks vienkārši ir tas, kurš O-Grupu sasauc ap to laiku, kad viņi vēlas tēju. Karavīri, līdz pat majora rangam — un reizēm to ieskaitot — ir kapitāli zēni; piesakieties dienestam tūlīt— pašaudīt japoškas jūs vairs nepaspēsiet, bet īri vēl gadiem ilgi būs pašā labumā.)

—    Man te, — Džordžs lietišķā balsī paziņoja, — ir saraksts: precību

vecuma sievietes jūdzes rādiusā no šī nama. Mans ierosinājums ir šāds: naktīs mēs, visi trīs pēc kārtas, ejam sardzē, novērojam viņu namus un, kad tas smirdīgais kuilis atkal mēģinās, ē, iet uzbrukumā, bliežam virsū tā, ka viņš paliek bez pakaļas.

—    Džordž, — es liegi ievaicājos. — Džordž? Kurš tev sagādāja šo sarakstu?

—    Santcnjērs — viņš ar saviem Vcntenjēriem stundām nopūlējās, to sastādīdams.

Es ļāvu izveidoties tādam kārtīgam, ilgam klusuma brīdim, lai mēs visi aptvertu, cik durna bija šī iedoma. Tad sacīju:

—    Labi. Jā. Taču mēs esam tikai trīs, un mums pašiem ir sargājami nami un sievas, un arī apvidu mēs īstenībā nepazīstam pārlieku labi. Tagad tuvāk pie lietas: mūsu laikos, ja tu pats savā mājā nomušī kādu zēnu, kas uzturas ar vienu ķepu tavā seifa un otru tavā sievā, tu tiec apsūdzēts slepkavībā, un apmaksāti psihiatri tiesai klāstīs, ka šis kārtības traucētājs, nabadziņš, nav gluži pie pilna prāta, ka viņu pilnīgi izsitusi no līdzsvara nejauka filma, kuru viņš pirms nedēļas redzējis “Odeonā”, bet vispār viņš ir mīlīgs dēls savai vecajai mātei. Vecas mātes liecinieka tribīnē izskatās pasakaini, viņas ir dzimušas aktrises, visas līdz pēdējai, pat policistus noved līdz asarām, pats esmu redzējis: ne sliktāk par televīziju. Viņas tev sarīkos elli zemes virsū.

Džordžs kādu brīdi rūca un gurguļoja; īsti sakarīgi tas nebija, tomēr mums radās iespaids, ka, palaižot viņu savā vaļā ar Vikersa Patšauteni, pasaule kļūtu labāka un visi varbūtējie izvarotāji stāvētu rindā pie Katedrālēm, lai pieteiktos darbā par kontrtenoriem.

Mēs ar Scmu ziņkāri skatījāmies: man liekas, mums abiem šķita, ka šis nav klusais, lietpratīgais Džordžs, kuru mēs pazīstam un zināmā mērā cienām — Džordžs, kura interesantākā rakstura īpašība ir viņa garlaicīgums. Visticamāk, mēs to norakstījām uz nesen pārciesto smago pārbaudījumu, un Sems, lai gan viņš pasaulei demonstrēja pārsteidzoši glītāku fasādi, bez šaubām, izjuta pret viņu simpātijas. (Es pats simpātiju

izjušanu atmetu pēdējā skolas gadā, kad čakli gatavojos iestāties Universitātē; man patīk domāt, ka sirdī esmu svētulis.)

—    Es tā spriežu, — sacīju, kad troksnis bija pierimis, — ka man drīzāk vajadzētu doties uz Oksfordu.

Semam izdevās uz vienu uzzibsnījumu sakopot viņa veco garu:

—    Vai šis, Cārlij, tik tiešām ir īstais bridis, kad domāt par izglītības pabeigšanu? Vai krusteju aicinājums pēkšņi ir tik neatvairāms? Ko tu studēsi — Teoloģiju?

—    Tiš! — es atbildēju. — Es braukšu apmeklēt savu kādreizējo pasniedzēju, kurš par burvestībām, demonoloģiju un radniecīgām blēņām zina vairāk nekā jebkurš cits dzīvajo vidū. Ir pilnīgi skaidrs, ka mums šeit ir derdzīga situācija, kurā kāds nekrietns zemcilvēks mums nesaprotamu senu un riebīgu iemeslu pēc dara varas darbus. Mēs nevaram viņu iznīdēt, kamēr neesam sapratuši, ko viņš domājas darām un kāpēc. Es braukšu pajautāt savam bijušajam pasniedzējam. Vai kāds var ierosināt ko labāku?

Neviens neko labāku nevarēja ierosināt.

—    Manis paša sieva, — es turpināju, — cik man zināms, vēl nav cietusi no varas darbiem, tātad, kā jūs redzat, mana ekspedīcija ir visnotaļ nesavtīga. Ņemot vērā šo apstākli, kā arī to, ka viesmīlības apliecināšana Oksfordas mācībspēkiem nāk neģēlīgi dārgi, es ieskatu, ka jūs varētu vēlēties dalīties ar mani izdevumos.

Viņi rādīja, ka tver pie tām kabatām, kurās glabājās čeku grāmatiņas, taču es, pacēlis roku, to atraidīju.

—   Apmaksa pēc rezultātiem, — sacīju. — Ja no mana brauciena būs kāds labums, iesniegšu izmaksu tabulu.

—    Bet kas būs ar Johannu? — no kāpņu augšējās puses atskanēja traģiska balss. Tā bija Sonja: bāla, raženi rītasvārkota, no krāšļiem tikai viens otrs piedienīgs triepiens šur un tur, tik maz, ka zēni savā vairumā — jaukie zēni — to nemaz nebūtu pamanījuši. Mēs visi trūkārnies kājās un brāzāmies apkārt, gādādami viņai krēslus, spilvenus,

kājsoliņus un dažnedažādus spēcinošus līdzekļus. (Kad reiz biju pie tā ķēries, iejaucu vieglu spēcinošu līdzekli arī sev, jo izskatījās, ka Džordžs kā namatēvs tovakar nav formā.)

—    Kas būs ar Johannu? — viņa atkārtoja jautājumu, — vai nebūtu labāk, ja viņa, kamēr tevis nebūs, padzīvotu šeit, lai es varētu viņu aizsargāt?

Es dāvāju viņai laipnu skatienu.

—    Tu esi ļoti laipna, — sacīju, — tomēr arī Džoks aizsargāšanās mākslā nav nekāds ļēpausis. Mūsdienās tās sauc par Cīņas Mākslām, taču toslaikus, kad Džoks mācījās Borstalas labošanas iestādē, to dēvēja pavisam vienkārši, par “spērienu pa laulības inventāru, ar palēcienu”. Ja Džoks sacenstos ar vissmalkāko kunfu mākslinieku, kādu jebkad izaudzinājis misters Metro-Goldvins, es liktu uz Džoku. Viņam, man jāteic, uz to ir talants.

Sonja viedi palocīja galvu. Viņa zina, ka nav gudra, taču domā, ka es tāds esmu. Nabaga apmānītais sievišķis.

—    Jā, bet tu uz viņu paļaujies? — jautāja Džordžs.

Tas mani nokaitināja, tomēr nolēmu atbildēt pieklājīgi.

—    Džoks ir uzticams kā tērauds, — uzmanīgi stāstīju. — Viņš no četrpadsmitā mūža gada ir iemīlējies Sērlijā Templā un tik lēti nemainīsies. Viņš, zinies, nav taurendņš. Otrkārt, viņš man reiz vai, iespējams, divreiz ir palicis pateicību parādā, un tādiem blēžiem kā Džoks šīs lietas ir lielāks svētums nekā godīgiem cilvēkiem. Treškārt — un es apzinos, ka tas izklausās nejēdzīgi, — es esmu vienīgais, no kā Džokam ir bail.

Sems un Džordžs sagrozījās — viņi nezināja, kā tādu gvelšanu lai uztver. Sonja sacīja:

—    Vai, es domāju, ka tas ir pilnīgi burvīgi. Nu, ka cilvēkiem ir tādas attiecības. Nu, balstītas uz brīnišķīgu savstarpēju, ē…

Es dāvāju viņai vēl vienu laipnu skatienu. Iespējams, nedaudz laipnāku nekā iepriekšējā reizē. Saprotiet, mums, antifeministiem, pret sievietēm nav ne mazākās nepatikas: mēs viņas turam dārgas, lolojam un žēlojam. Mēs esam līdzjūtīgi. Dcbestiņ, padomājiet tikai, nabadzītēm

jābrien pa dzīvi ar visiem tiem nejēdzīgajiem, taukajiem piedēkļiem, kas no viņām rēgojas; ka viss lietderīgais viņu dzīves laiks tiek padarīts nožēlojams ar obstipācijas, menstruācijas un prokreācijas trīskāršo lāstu, taču visļaunākais ir tas, ka ar šiem fiziskajiem trūkumiem jācīnās būtnēm, kuru rīcībā ir tikai tādas kā miglainas cāļa smadzenes — glīta galviņa, kas, gluži kā konfeti tūta, ir pilna ar košām stulbību ļeckām: pasaulīt balto, sirds gluži sažņaudzas aiz žēluma! Jūs taču zināt, kā suns dažkārt sāpīgi lūkojas jums sejā un tā gandrīz cilvēciskās acis alkst saprast, alkst sarunāties? Atceraties, cik bieži jūs nodomājāt, ka tūlīt, tūlīt tas izlauzīsies cauri šai barjerai un nonāks jums blakus? Man liekas, tāpēc mēs ar jums tik laipni izturamies pret sievietēm, lai dieviņš viņas svētī. (Turklāt viņas gandrīz nekad neredz trenkājam kaķus vai noliekam kluci uz celiņiem.)

—    Jā, — es viņai atbildēju.

Kad mēs gājām prom, Sonja izskrēja pie durvīm. Viņa vēl aizvien tēloja satīstītu karalieni.

—    Cārlij, — viņa sauca, — vai, kamēr tevis nebūs, kāds aprūpēs tavu mazo, mīļo kanārijputniņu?

—    Ļoti iespējams, — es nenoteikti atbildēju.

—    Kā mēdza teikt mana bijusī auklīte, — ņurdēja Džordžs, — ja cilvēki nav spējīgi par mājdzīvniekiem kārtīgi rūpēties, tad nevajag tos ieviest.

—    Akurāt tā es allažīt saku par sievām, — es attapīgi attraucu. Nūjā, varbūt tā nebija pati gaumīgākā atbilde. Neesmu parakstījis nekādus solījumus par labu gaumi, tad jau drīzāk iestāšos Atturībnieku Līgā.

Johanna devās gulēt, nenovēlējusi labunakti. Džoka nebija mājās: viņš droši vien kaustīja cilvēkus, tas viņam nekad neapnīk. Es par to neraizējos, viņš tagad ir uzmanīgs — cilvēki, ar kuriem viņš saķīvējas, parasti paši aiziet prom (zobus nesdami cepurē). Telefonējis ceļojumu aģentiem un kādreizējiem Oksfordas pasniedzējiem, īdzīgi likos gulēt, paņemdams līdzi Beatrises Poteres sējumiņu, lai remdētu skumjo sirdi; “Pasaka par Ezicnes kundzi” allažīt dāvā gaišus brīžus.

7

Dievs mums ir miris, viņu zemē rakām;

Pat zemes gars ir zudis: Brīvība, tie sauca, Dažs izsmieklā un dulnā priekā,

Dažs sērodams un asras slaukot;

Kāds Dievs bez acim, Dievs bez ausīm,

Bez dvašas dzimis? Kurš par tādu dziedās?

To Walt Whitman in America

Nākamajā dienā pulksten divpadsmitos izlidoju uz Hītrovu. Nepiederu pie tiem, kas lido augsti, drīzāk jau esmu divplāksnis, kā saka Johanna, taču man pret lidošanu galīgi nav nekas pretī, ja tikai tās nav tās šausminošās lidmašīnītes, kur jāsēž ārā šoferim aiz muguras un, ja gribas viņam pateikt, lai mazliet piebremzē, tev jāklapē viņam pa ķiveri. Šis te bija liels, pēc izskata pieredzējis lidaparāts, un uz sāna bija rakstīts, ka tā dzinēji nākot no Rolsroisa staļļa: ārkārtīgi nomierinoši. Man blakus apsēdās divas ievērojamas Džērsijas personas, kuras es mazliet pazinu, un es savā parastajā ārkārtīgajā dāsnumā pasūtināju trīs lielus džinus ar toniku. Stujarte painteresējās, vai to visu pasniegt vienā glāzē; man gribētos norādīt, ka viņa bija vīzdegunīga.

Mūsdienās, ja cilvēks dodas rietumu virzienā, viņam pašā Londonā nav jāiebrauc; lidostas autobuss jūs no Hītrovas gluži nesāpīgi nogādā Rcdingā, un no turienes ir pulka vilcienu uz Oksfordu, pa kuru planē mans kādreizējais pasniedzējs Draidens.

Ak debestiņ, vai jūs tagad, pēc uzpucēšanas, esat redzējis Oksfordas dzelzceļa staciju? Tā ir gluži apbrīnojami eleganta un moderna, un laikam taču tikai divreiz neērtāka kā agrāk.

Kad es, Draidenu gaidīdams, stāvēju ārā pie stacijas, atgadījās kaut kas patiesi šausmīgs: pie manis vaikstīdamies un šķobīdamies, un barbariskas ķēdes ap kaklu džinkstinādams piešļūca kāds netīrās lupatās ievīstījies leprozs radījums ar savēlušos bārdu. Viņa uzvedība bija nožēlojama, taču reizē arī draudīga.

—    Pazudi no manām acīm! — es drošsirdīgi drebošā balsī iepīkstējos un vicināju lietussargu. — Es tavai gļēvulīgajai laupīšanai nepakļaušos! Šīs stacijas priekšnieks gadījuma pēc ir mans personisks draugs, jā gan, un Visu Dvēseļu Rektors arīdzan!

—    Mister Mortekaj? — viņš vistīrākajā vikemistu meldiņā stabulēja pretī.7 — Mani sauc Frcnsiss, es esmu doktora Draidena skolnieks, viņš lūdza, lai atbraucu jums pretī, viņš pats nevarēja, viņam ir skrejamais. Man ir kaunuma utis, ja gribat zināt, — viņš tumši piemetināja.

—    Un rīt man ir konsultācija un divas demonstrācijas.

Labu brīdi gramstījos pa savu vārdu vāceli.

—    Sveiki, — vispēdīgi paziņoju.

Viņš ņēma savā pārziņā manu čemodānu un pieveda mani pie itāliešu automobiļa GTaptuveni piectūkstoš mārciņu vērtībā. Tajā mēs nesāpīgi rēcām uz pilsētas sapņaino torņu sektoru. Nepavisam nezināju, par ko lai tērzē; tā laikam ir paaudžu plaisa. Viņš bija ārkārtīgi pieklājīgs un, aplūkojot tuvāk, galēji tīrs. Par tām kaunuma utīm viņš, man liekas, tāpat vien lielījās.

Skones koledža, mana ahna mater, ne kripatiņas nebija mainījusies, tikai ārpusi bagātīgi rotāja lieli, uzgleznoti vārdi, tādi kā, piemēram, “MIERS”, “SŪDS”, “TROCKIS DZlVS” un līdzīgi viedokļi. Es to ieskatīju par savā ziņā progresu, jo šādi skatiens novērsās no arhitektūras. Vārtnieka Namā, tāpat kā toreiz, kad pēdējoreiz šeit biju, dežurēja Freds; viņš mani labi atcerējās un sacīja, ka saistībā ar

7 Ja nu lasītājs nebūtu līdz ar mātes pienu iezīdis Angļu Izglītības sistēmu: vikemists ir tāds, kas skolojies par senāko Anglijas privātskolu uzskatītajā Vinčesteras koledžā, kuru 14. gadsimtā dibinājis bīskaps Viljams no Vikemas.

kādām sen aizmirstām zirgu skriešanās sacīkstēm esmu viņam parādā pussovrinu. Es neuzķēros, taču samaksāju ragā.

Mans miteklis bija dabūjams un gluži apdzīvojams, ja nu vienīgi tas, ka pašreizējais bakalaurs (raugi, bija brīvlaiks) bija piespraudis plakātu ar resnu, mellu zēniņu, vārdā Mahāradža Džī Guru, tādā vietā, kur tas vīpsnāja uz gultu. Zēna plakātu cs, pats par sevi saprotams, nevarēju pārvietot, tādēļ pārvietoju gultu. Kad biju novannojies un pārģērbies, man joprojām bija pusstunda nositama laika, līdz varēju ierasties Profesoru Kopistabā, kur pie manis, ja būs atžirdzis, ieradīsies Draidens, lai aizvestu pie Augstā Galda vakariņās, tā nu pastaigādamies devos uz Butilēriju. Zālienā, kurā mēs drošsiržu dienās mēdzām spēlēt kroketu, mēmi tupēja kādi četrdesmit skrandulāči — žēlīgs skats. Viņi laikam meditēja vai protestēja; bija acīm redzams, ka nekāda prieka viņiem no tā nebija. Gausā solī iedams viņiem garām savā nepārspējami daiļajā vakara uzvalkā, pacēlu roku svētībai.

—    Miers! — es paudu.

—    Sūds! — sacīja viņu runasvīrs.

—    Trockis dzīvs! — es bezbailīgi atbildēju. Redzat, ar jaunatni ir iespējams sarunāties, vajag tikai papūlēties un iemācīties viņu profesionālo žargonu.

—    Labvakar, mister Mortekaj, — sveicināja Butilērijas pārzinis Henrijs, — vai bijāt izbraucis?

—    Nē, nē, nē, — cs liedzos, — vēl tikai pirms septiņiem gadiem tepat vien biju.

—    Tā gan, scr. Tās bija Trīsvienības semestra beigas, es ieskatu, un jūs bijāt rupjš pret vienu no tām ungāru personām, kuras tagad ir visās malās; cs pat nespēju izrunāt viņu vārdus, kad mēģinu, katru reizi izklausās pēc kaut kā nepieklājīga.

—    Es ļoti labi saprotu, par ko tu runā, Henrij. Un mirstu no slāpēm.

Viņš tik tiešām mani atcerējās, jo nocēla vienu no apskrambātajām

alvas kvartām, no kurām mēs, milzeņi, sendienās ieturējāmies ar alu.

Ar visu savu kausu izsoļoju ārā, lai pusi no tā varētu slepus izliet zālienā, jo nudien vairs neesmu tāds spēka zars kā viņlaik.

—   Tev, Henrij, tādas būšanas droši vien šķiet mazliet ērcinošas, vai nav tiesa? — vaicāju, pamezdams ar roku uz svinīgo sēžamdemonstrāciju zālienā.

—    Oi, nezinu. Jūs tak jau zināt, es te esmu stāvējis visu savu mūžu. Viņi nemaz tik daudz neatšķiras no jūsu izlaiduma vai no jebkura cita izlaiduma. Kad es sāku te strādāt, visi svētdienās lika galvās cilindrus, vilka garos svārkus un staigāja pa Plato laku šurpu turpu. Pēc tam bija jātnieku bikses un foksterjeri, tad nāca tās Oksfordas maisūzas un Wterjeri. Pēc kara atkal tic zilie demobilizēto uzvalki, pēc tam tvīda žaketes un flaneļbikses, tad vēlreiz nāca salmenīcas un bleizeri, pēc tam džīnas un basas kājas; šobrīd ir bārdas un karekļi, bet rit droši vien atkaliņ būs cilindri. Vienīgais, kas man pie šitā perējuma nepatīk, ir tas, ka viņi klāt pie saviem alus piņģerotiem ēd šokolādes tāfelītes un pusi savas naudas tērē franču gumiju automātā, kas stāv Studentu Kopistabā. Viņiem vajadzētu dzert alu, airēt pa upi un mācīties grāmatas; visam tam seksam būs papilnam laika pēc tam, kad viņi būs dabūjuši diplomus.

—   Akurāt, — es piekritu. Novēlēju viņam labunakti, apvilku savu mantiju un burāju uz PK.

Draidens izšķērdīgi atvainojās par to, ka nebija mani sagaidījis pie stacijas.

—    Es nudien ceru, ka Mārgeits jūs atrada bez grūtībām?

—    Mārgeits? Nē, tur bija tāds pajoliņš, vārdā Frensiss.

—    Jā, pareizi, Frensiss Mārgeits. Ļoti simpātisks zēns. Tik gudru vikontu man gadiem ilgi nav gadījies mācīt.

—    Es ceru, Džon, ka jūsu, ē, skrejamais ir mitējies? Jūsu skolnieks likās visai noraizējies.

—   Ak debestiņ, mani tas itin nemaz netraucē, man tas ir jau gadiem ilgi, vainīgs ir šejienes portvīns, briesmīgākais portvīns visā Oksfordā, nezinu, kāpēc es nevācos prom. Man ir bijuši pasakaini piedāvājumi

no visvisādām vietām — no Saseksas, Lankasteras, L'gandas — no visvisādām vietām.

—    Manām ausīm tas šķiet viss viens. Tad kas patiesībā liedza jums ierasties man pretī?

—    A, es ēdu pusdienas vienā no tām sieviešu koledžām, nosaukumu neatceros: tur šaušalīgi apdzirda, jūs droši vien zināt: neiedomājami baiga banda, žūpas, visas līdz pēdējam. Tādēļ es pēcpusdienā jutos nedaudz saguris, un Frensiss nebija pabeidzis savu eseju, tādēļ es ierosināju, lai viņš labāk brauc sagaidīt jūs.

—    Kā nu ne, — es atbildēju. (Manuprāt, es Oksfordā bieži saku “kā nu ne”, interesanti, kāpēc?)

Tad viņš, ne ar vārdiņu neatvainodamies, iedeva man drausmīgi netīru glāzi ar heresu un pieveda pie Rektora, lai es varētu apliecināt cieņu. Apliecināju.

—    Cik patīkami, — Rektors klajā pieklājībā sacīja, — redzēt vecu locekli.

Līdz šai baltai dienai nespēju izlemt, vai viņš zobojās vai vienkārši neveiksmīgi izteicās.

Klimtu pa Kopistabu, līdz biju atradis derdzīgu podaugu, kurš rādījās pelnījis manu heresu. Vēl pēc brīža mēs sastājāmies parastajā procesijā un šļūcām uz Zāli, Augsto Galdu un vakariņām. Augstais Galds bija tieši tāds pats kā izsenis, citāds bija vakariņu uzvalku piegriezums un profesoru nejēdzīgais jauneklīgums, taču, pār plecu iemetis skatienu Zāles lāču bedrē, es noskurinājos. Divi simti pinkainu plānprāšu ar savām padauzām un piegulētājām plēsās un plūcās gar nerūsējošā tērauda (kā bezpajumtnieku ēdnīcā) letēm, kampdami un rūkdami kā velsiešu nacionālisti komitejas sēdē vai itāliešu žurnālu fotogrāfi laulību pārkāpjoša karaliskās ģimenes locekļa medībās. Brīdi pa brīdim kāds izlauzās no šī mкlйe, sargādams šķīvi, uz kura bija kaudze nenosakāmu lietu un ceptu kartupeļu; tos viņš stieps pie galda un aprīs, bez mitas lādēdamies un atraugādamies. Uz garajiem ozola galdiem

nebija ne miņas no manas jaunības senlaiku sudraba — mūsdienās labi galda piederumi jāglabā aiz atslēgas —, toties lepnās rindās stāvēja Tētuka Mīļākās Mērces pudeles, un tā, atļaušos apgalvot, ir visnotaļ mīlīga. Bet es noskurinādamies griezos atpakaļ un mērcu negribīgu karoti Viltotajā Bruņurupucī, kas atradās manā priekšā. (Pat atmiņas par to visu dzen mani izmisumā, kā var redzēt, pievēršot uzmanību tam, ka iepriekšējo teikumu esmu sācis ar saikli, un kaut ko tādu es nemēdzu darīt.)

l'ikai nedomājiet, ka es, apgalvodams, ka šīs vakariņas veidoja piecas riktes indīgu ekskrementu, piekasos: biju to gaidījis un justos izsists no līdzsvara, ja tās izrādītos ēdamas. Vakariņas pie Oksfordas Augstā Galda, kā jau jūs varbūt zināt, vienmēr ir apgriezti proporcionālas gara gaismas procentam attiecīgajā Koledžā. Skone nudien ir ļoti gaiša Koledža. Ja Oksfordā vēlaties kārtīgi pielikt māgu, dodieties uz tādiem iestādījumiem kā Pembruks, Trīsvienība vai Svētā Edmunda Aula: tur tiek spēlēts regbijs, hokejs un tamlīdzīgas neldzības, un, ja tiksiet pieķerts lasām grāmatu, jūs paaicinās uz nopietnu sarunu zem četrām acīm.

Nē, manu vakaru galīgi samaitāja tas, ka Skone bija metusies pakaļ pēdējam modes kliedzienam un ieviesusi profesoriem. Visvairāk viņa līdzinājās nevīžīgi sasietam vecu stiepļu galu mudžeklim; viņas smaids bija tas sīvais, sažņaugtais vaiksts, kas sievietes sejā parādās, tēlojot, ka viņa ar prieku nododas dabiskām dzemdībām, un mēs, abām pusēm par gandarījumu, sākām neciest viens otru no pirmā acu skatiena. Bija skaidrs, ka viņa nenēsā nedz ņieburu, nedz k-turi; šo piepūli apmēram nabas līmenī galanti uzņēmās viņas blūze.

Zināms, es neko nevarēju sacīt — kā jau tikai Vecs Loceklis, es biju vienīgi viesis, un viņa cītīgi ausījās, — toties sameklēju Rektora acis un ilgi, nosvērti tajās raudzījos. Viņš padumji pasmaidīja: tā bija tāda kā atvainošanās ar ierunām.

Kad pēc vakariņām bijām atgriezušies Kopistabā, Draidens mūs kaitnieciski iepazīstināja.

—     Gladis, — viņš ar baudu sacīja, — Čārlijs Mortckajs nepacietīgi vēlas ar jums iepazīties.

—     Bronvena, — viņa strupi atteica. Acīmredzot Draidens šo gambītu jau bija izmantojis.

—    Milzīgi patīkami, — izsaucos galanta balsī, ar kuru cerēju viņu nešpetni satracināt. — Bija jau arī pēdējais laiks, lai šajā sasmakušajā iestādījumā parādītos dažas glītas sejiņas — būs košāk!

Viņa spēra man virsū to sevišķi riebīgo skatienu, ar kādu jūs paģiru rītā pie brokastgalda nomēro kūpināta siļķe.

—    Un kas ir jūsu joma? — apvaicājos.

—    Seksuālā Sociometrija.

—    Man būtu vajadzējis uzminēt! — šķelmīgi atsaucos. Viņa uzgrieza man muguru. Lai ne diena nepaiet bez jauna ienaidnieka, tāda ir mana devīze, kaut arī tā būtu tikai sieviete vien.

—    Varat sev ieskaitīt uzvaru, — man pie auss nomurmināja Draidens.

—    Vai jūsu miteklī ir viskijs?

—    Tikai Chivas Regal.

—    Tad dosimies turp.

Viņa miteklis ir smalkākais visā Skonē: tā boiseries un abiem grāmatskapjiem līdzināties spēj tikai tie, kas atrodas Kembridžas Pīpsa bibliotēkā un kādā Saseksas namā, kura nosaukums man ir izkritis no prāta. Piedevām viņam ir pašam sava vannas istaba — nedzirdēta greznība Skonē, kur corpus sannm — jeb vile— nekādi nespēj turēt līdzi mens sana. (Kā stāsta, reiz, senos laikos, kad Koledžas concilium pirmoreiz izskanēja ierosinājums, ka studentiem vajadzētu nodrošināt vannas istabas, kāds mūžsens padomnieks raudulīgā balsī iebildis, ka puišiem taču nekas tāds neesot vajadzīgs: “Vai dieniņās, viņi taču šeit ir tikai astoņas nedēļas no vietas!” Taču drīz iestājās tas ērmīgais, neizdibināmas vainas apziņas cauraustais vēlīnais Viktorijas laikmets, kad angļi — kurus Erasms bija nosaucis par netīrīgāko slaku visā Eiropā — atklāja, ka nav nekā svarīgāka par noberšanos no galvas līdz

kājām, kad vien izdodas uz brīsniņu mitēties no Mcllo Pinkaiņu un citu Likumu Nepazīstošu Sugu pārmācīšanas. Šobrīd Skonē studentu ir trīsreiz vairāk, un vannas istabu ir tikpat maz, taču nupat laikam nevienu tas vairs netraucē.)

—    Un tātad, — kad gar glāzes malu actiņas sāka taisīt Chivas liegai pērļainie burbuļi, sacīja Draidens, — ja es pareizi saprotu, jūs esat pievērsies Vikkas reliģijai, un ir atklājies, ka tā jūs pamudina skraidīt pa lauku sētām un zagt pīles.

—    Nē, nē, Džon, jūs pa telefonu būsit pārklausījies; es neteicu “pīles”, un runa vispār nav par mani, bet par kādu citu.

—   Tā jau visi saka, — viņš bilda: laipni, skumīgi. — Tad nu stāstiet man par to savu, ē, draugu.

Pats par sevi saprotams, viņš mani ķircināja un ļoti labi zināja, ka es zinu, ka viņš zina, ka es zinu, ko viņš dara, ja jūs spējat izsekot manai domu gaitai. Naratīvā neesmu nekāds ķeneris, tādēļ sāku no sākuma un stāstīju līdz beigām. Tas viņu elektrizēja: viņš sēdēja, gluži taisni izslējies, un izšķērdīgi šļāca mums abiem glāzēs Chivas Regal.

—    Jā, grezni, tik tiešām tā var sacīt, — viņš spurdza un berzēja savas lielās, sārtās rokas. (Starp citu, vai jūs protat spurgt? Es protu ķiķināt un smīgaļāt, taču spurgšana un iesmīnēšanās ir stipri ārpus manu spēju robežām. Tā ir izmirstoša māksla, kādam mūsdienu Sesilam Šārpam vajadzētu sākt braukāt apkārt un ierakstīt nedaudzos pēdējos piepratējus.)

—    Tas ir kā —grezni?— es noprasīju, kad spurgšana bija beigusies. — Mani draugi un viņu sievas it nemaz nedomā, ka tas ir grezni, to es jums skaidri pasaku.

—    Protams, protams. Piedodiet. No sirds jūtu viņiem līdzi. Es gribēju teikt, ka visā šajā fiktīvajā sātanisma atdzimšanā, kas šobrīd rit savu gaitu, pētnieks ir milzīgi gandarīts, kad notiek nopietns patiesās tradīcijas recidīvs, turklāt tieši tādā nekulturālā un atpalikušā kopienā, kurā tu itin kā jau esi cerējis ieraudzīt vēl aizvien kvēlojam pēdējās

Senās Reliģijas ogles. (Cik piemīlīgus teikumus viņš veido! Žēl gan, ka es nerakstu ne uz pusi tik labi, kā viņš runā.)

—    Jā, — viņš turpināja, — tur ir viss, sākot jau ar Lieldienu ap gānīšanu. Zināt, tas, visticamāk, aizsākas ik gadu Lieldienās, taču nav daudz varas darbu upuru, kas ziņo policijai, un iemesli jums pašam droši vien ir ienākuši prātā: pret upuri vērstās apsūdzības un nopratināšana krustugunīs tiesas laikā šāda veida lietās mēdz būt ārkārtīgi kaunpilna. Turklāt Džērsijas iedzimto brangās dāmas droši vien lielākoties priecājas, ka ir izraudzītas norisei, kas būtībā ir reliģisks rituāls — salīdzinājumam aplūkosim anglieti, kurai Vikārs pavēsta, ka ir viņas kārta sagādāt Baznīcai Lieldienu puķu pušķus: apgrūtinājums, bet reizē gods. Vai jūs spējat sekot manai domu gaitair

—    Šimbrīžam turos plecu pie pleca.

—    Otrkārt, ačgārnais krusts…

—    Kāds ačgārnais krusts? — es iejaucos.

—    Vai dieniņās, taču jau tas, kas bija uz burvekļa vēdera, jums tiešām nepieleca? Dāmas, gluži dabīgi, būtu to noturējušas par zobenu, un ļoti iespējams, ka tas bija notēmēts uz augšu, pielīdzinot tiem pītajiem krustiem, kurus baznīcās dala Pūpolu Svētdienā, tādējādi apvienojot apvainojumu kristietībai un senu seksa simbolu. Vti jūs gadījuma pēc nezināt, kādā krāsā tas bija?

—    Diemžēl nezinu.

—    Pacentieties noskaidrot, esiet nu tik labiņš. Un noskaidrojiet, vai no krāsas ir palikuši traipi; būtu pagalam grezni — tas ir, ļoti interesanti, — ja izrādītos, ka tas nemaz nav bijis uzkrāsots, bet gan radīts psihosomatiskā ceļā. Cilvēka ķermenis, jūs jau pats noteikti zināt, hipnozes vai autogēnas histērijas ietekmē spēj paveikt brīnumu lietas. Stigmas, protams, uzreiz te nāk prātā, un levitācija — pierādījumu ir pārāk daudz, lai to noraidītu.

Es zagšus pašķielēju uz savu kādreizējo pasniedzēju. Ja šis bija viņa jājamzirdziņš, viņš izrādīja mazmazdrusciņ par daudz dedzības;

pašaizliedzīga nodošanās darbam ir rada aptaurētībai, it sevišķi pie vecīgiem Oksfordas profesoriem

—    Jūs domājat, ka es ar savu jājamzirdziņu auļoju mazdrusciņ pārāk sparīgi, — viņš bilda — plati pasmaidīdams, kad es vainīgi salecos, — un es atzīstos, ka man šī tēma šķiet gandrīz neveselīgi aizraujoša.

Es nobubināju pāris noraidošas frāzes, taču viņš tās atvairīja ar vienu rokas mājienu.

—   Ar vārdiem “jājamzirdziņš” un “levitācija”, — Draidens atkal uzņēma stāstījumu, — mēs nonākam pie nākamā punkta, pie akmens taukiem.

—    Kā, lūdzu? Es īsti nesaklausīju?

—    Akmens tauki. Tos dēvē dažādi, taču visas formulas ir ļoti līdzīgas. Tas ir sīvi smirdīgs zieķis, ar kuru ragana vai burveklis noziežas pirms došanās uz Sabatu. Taukainā bāze noslēdz poras, tādējādi tikko manāmi izmainot organisma ķīmiju, vēl tur ir ingredients, kas padara ādu sarkanu un to kairina, savukārt dīvainā smirdoņa — papildināta ar vainas izjūtu, apzinoties, no kā šie tauki ir pagatavoti, — pastiprina raganas vai burvekļa nešķīsto uzbudinājumu tik ļoti, ka viņš zina — viņš spēj lidot. Raganu gadījumā rikšošana apkārt pa virtuvi ar slotaskātu starp kājām neapšaubāmi vēl pavairo pacilātību.

—    Neapšaubāmi, — es piekritu.

—    Vai kādai no viņām izdodas palidot, ir liels jautājums; galvenā paliek viņu nesatricināmā pārliecība, ka viņas to spēj. Vai vēlēsities uzzināt akmens tauku ingredientus?

—    Nē, paldies. Šīs vakariņas jau tāpat sēž kuņģī nedaudz šķebīgi.

—    Visticamāk, prātīgs lēmums. Starp citu, vai jūs savā vietējā laikrakstā gadījumā neesat manījis, ka neilgi pirms Lieldienām būtu pazuduši jaundzimuši zīdaiņi?

—    Kāds tam sa… — es pikti iebildu. — A, nūjā, sapratu; cik riebīgi! Vai tiešām viņi tā dara? Nē, neko tādu neesmu ievērojis. Ja cilvēki nav spējīgi par bērniem kārtīgi rūpēties, tad nevajag tos ieviest, kā mēdza teikt mana bijusī auklīte.

—    Varbūt vienkārši paskatieties, dārgo zēn. Tam būtu bijis jānotiek tukšā mēnesī pirms Lieldienām. Lai gan, protams, tas varēja būt tāds zīdainis, par kuru nepaliek ne miņas. Nu, jūs zināt: “Pirksts no bērna, kura līķi māte iemetusi dīķī.”8

—    Kā nu ne. “Ķirzakacs un sikspārņasins”.

—    Vārds vietā. Panieciniet gan. Tā, esam nonākuši pie krupjiem. Man vienmēr ir bijušas aizdomas, ka džērsijiem raksturīgā vājība uz krupjiem varētu liecināt, ka šī sala, iespējams, ir Vecās Reliģijas pēdējais bastions, jo krupis neapšaubāmi ir bijis raganu un burvekļu iecienītākais dzīvnieks pavadonis. Saprotiet, tās kārpas uz krupja ādas atgādina papildu krūšgalus, bez kādiem it kā neesot iztikusi neviena ragana, un tā sākotne esot meklējama (dārgo zēn, vai es jūs garlaikoju? Kas notiek ar jūsu glāzi?) meklējama seno cilvēku polimastijā jeb krūšu pārmērībā. Man nav vajadzības jums atgādināt par Efesiešu Diānu, kura, kā norādīja mīļais Dzims Kcbcls, acīmredzot ir atgādinājusi čiekuru.

—    Es gan biju domājis, ka iecienītākais dzīvnieks pavadonis bija kaķis, vai ne tā? Nu, ragana un melns kaķis, un tādā garā?

—    Izplatīta un piedodama alošanās, Mortekaj. Pirmkārt, varat man ticēt, līdz lielajām septiņpadsmitā gadsimta raganu medībām — tās ir vislabāk zināmās, jo, varat man ticēt, tām bija politisks iemesls, bija iezīmējušās nesaskaņas starp Augsto Baznīcu un Pātarnicku Kavalieriem, kuri ērmotā kārtā laikam vairāk vai mazāk piecieta Veco Reliģiju (varbūt zinādami, kā to izmantot?) un Puritāņiem, kuriem burvestības gribējās uzskatīt par Romas filiāli, — līdz tam laikam, kā es te sacīju, īstās raganas bija ļoti rūpīgi nogājušas pagrīdē un virspusē bija palikušas tikai dažas vecenes, kas piekopa kādu nieku Goēdskās maģijas draudzīgiem kaimiņiem par labu un maziskiem vajātājiem par pārmācīšanu.

—    Tad raugi, — viņš turpināja, — raganu atrašanai tika pielietots tāds likums, ka raganai vienmēr ir velna krūšgals, ar kuru viņa zīda

8 “Makbcts”, 4. cēliens, 1. aina (atdzejojusi Vizma BclŠevica).

savu dzīvnieku pavadoni. Nabaga tantiņas sasēja un atstāja, lai skatītos un gaidītu, kad dzīvnieks pavadonis izbadēsies un ieradīsies pēc provianta. Līdz mūsu dienām ļoti daudzas vecas dāmas tur kaķīšus — un ļoti daudzām vecām dāmām mēdz būt pa kādai kārpai vai dzimumzīmei, tas taču laikam visiem zināms. Saprotiet? Turklāt te ir viens sens juceklis, jo vārdam “kaķis”, cat, reiz bija arī nozīme “nūja”, tāda kā tās, uz kurām varbūt jāja raganas. īsi sakot, varat būt drošs, ka iecienītākais un iedarbīgākais dzīvnieks pavadonis nebūt nav kaķis, bet krupis. Iespējams, man vajadzētu sacīt “bija”. Vai pat “tika uzskatīts”, — viņš tizli pabeidza savu runu. Kvēlā krupja aizstāvība vedināja mani uz bažīgām aizdomām, ka, rūpīgi pārmeklējot viņa pērkli, kaut kur gandrīz pilnīgi noteikti atrastos ērts vivārijs, kurā lekni lakstītu mazi varžu virskārtas pārstāvji.

—    Tā gan, Džon, — es smagnēji sacīju, — tas viss ir aplam aizraujoši, un esmu vairāk nekā pateicīgs par šo ieskatu tajā, kas notiek šī baismonīgā tipāža prātā, un tā joprojām, tomēr tagad, manuprāt, mums vajadzētu domāt par glābiņu un tamlīdzīgi, vai jūs neatrodat? Nu, jūsu acīs tas, bez šaubām, ir apburošs dzīvu tautas garamantu paraugs, taču tur, Džērsijā, divu manu draugu sievas ir pārcietušas šausmīgu varmācību un viena no viņām, ja tikai nealojos, draud ieslīgt smagā garīgā slimībā. N11, patērzēt par senām paražām un tādā garā, es esmu tikai par un pirmais iestāšos Strunthintonas Utku Danča saglabāšanas biedrībā utt., bet neviens taču nevēlētos maksāt biedra naudu laupīšanas un slepkavošanas paražas saglabāšanas fondam, pareizi? Pēc manām domām, šo džonīti vajag dabūt aiz restēm. Vai varbūt esmu vecmodīgs?

—    Ak, Mortekaj, Mortekaj, — viņš atsaucās (tas izklausījās jancīgi, it kā ar defisi), — garīgās lietās jums vienmēr ir bijis par maz pacietības. Atceros, otrajā studiju gadā jūs tikāt īslaicīgi atskaitīts, Vai nav tiesa, par…

-Jā.

—    Un pēdējā gadā vēlreiz, par…

—    Jā, Džon, tikai vai tas attiecas uz lietu?

—    Jā, kā gan citādi, nē, jums pilnīga taisnība. Glābiņš, es saprotu, ka jums vajadzīgs glābiņš, es patiešām saprotu. Tā, padomāsim. Mums jāpieņcm, ka neģēlis ir (un man par to nav ne mazāko šaubu) ļoti labi pazīstams ar savas baigās reliģijas blakus apstākļiem, tādējādi viņu var iebiedēt vairākos veidos. Pirmkārt, un tas ir visvienkāršākais paņēmiens, ar parastu sāli (vislabāk — akmeņsāli), to devīgi izbārstot gar visām ieejām istabā: uz sliekšņa, uz palodzēm, pavardiem un pat gar plukstiem un vēdināšanas spraugām. Otrkārt, par iedarbīgu uzskata savvaļas ķiploku virteņu sakāršami gar šīm pašām atverēm, taču šajā gadalaikā jums nenāksies viegli Džērsijā — vai jebkur citur — sadabūt savvaļas ķiplokus, un smird tic nudien visai zvērīgi.

—    Zinu. Esmu mēģinājis ēst savvaļas pīli, kas bija ar tiem barojusies. Pat atkritumu spainis atsakās tos pieņemt.

—    Kā nu ne. Treškārt, un nav dzirdēts, ka šis paņēmiens nebūtu iedarbojies; personai, kas bīstas no raganas vai burvja apsirošanas, gulēt ejot, jātur rokā krusts, kas darināts no koka vai, vēl labāk, no viena vai abiem cēlmetāliem — zelta un sudraba; pats labākais ir krusts no kāda cietšķirnes koka, piemēram, melnkoka vai dzelzskoka, un inkrustēts ar sudrabu un zeltu. Viņam vai viņai jāiemācās vienkārši buramvārdi, ko skaitīt Ilgotā Precinieka sūtnim — lirm — es gribēju teikt, Ļaunuma vēstnesim, tūlīt es jums tos nodiktēšu.

—    Klausieties, Džon, es atvainojos, taču man nešķiet, ka mēs šobrīd tam pievēršamies no pareizās puses. Sāksim ar to, ka man ne prātā nenāk dalīt buramvārdus un dārgus krustus visām varojamām Svētā Magluā draudzes sievietēm. Otrkārt, mums nebūs diezgan ar to, ka tas tēviņš netiks iekšā mūsu guļamistabās, mēs gribam viņu noķert, iespēju robežās, — nogalināt, ja tas izrādīsies nepieciešams, — taču galvenais, izbeigt šo neģēlību uz visiem laikiem, lai tas maksātu, ko maksādams.

—    Vai dieniņ, tā patiešām ir pavisam cita lieta. Zināt, ja jūs to varētu,

nudien nevajag viņu nogalināt; kas zina, varbūt viņš ir kādas ārkārtīgi senas viedības pēdējais nēsātājs, un mums nav ne mazākās nojausmas, vai viņš jau ir iesvaidījis Melnās Kazādas pēcteci. Nē, nē, centieties viņu nenogalināt. Lai vai kā, tas varētu izrādīties pagrūti, he-he.

—    Zinu. Es jau apceru, ka vajadzētu pasūtīt kārbu sudraba ložu.

—    Tā nekas, Mortekaj! — viņš iesaucās, līksmi sasizdams plaukstas. — Jūs vienmēr esat bijis attapīgs puisēns, pat Dekāns tā sacīja, kad jūs ar tūkstoš no Sellija “Ccnči” nospertām rindām gandrīz dabūjāt to Ņūdigeita balvu. Vai tajā reizē jūs atskaitīja?

—    Nē, es izspēlēju “jauna cilvēka nerātnības” gambītu. Proktors nokāsa man piecdesmit mārciņas. Tēvs samaksāja ragā. Piedraudēju, ka citādi apprecēšu bārdāmu.

—    Nu re, es taču saku. Attapīgs. Bet, jā, centieties iztikt bez viņa nogalināšanas. Runājot par viņa saņemšanu ciet, man lāgā nav priekšlikumu. Saprotiet, viņš būs apveltīts ar Velnišķīgu Izmaņu, viņam būs dažnedažādas citas spējas, kuras mēs nejaudājam aplēst, faktiski viss atkarīgs no tā, vai viņš ir vai nav pabijis Korazīnā. — Man tā vien izklausījās, ka viņš sarunājas pats ar sevi.

—    Kas ir Korazīna?

—    A, pareizi, nu, tā bija tikai tāda zinātnieka marginālija, faktiski nemaz neattiecas uz lietu. Tā ir Bībelē pieminēta vieta, mūsu laikos tikai pāris pampaki — vismaz tā esmu dzirdējis — uz turieni dodas, vai vismaz tādi puisieši kā jūsu burveklis uz turieni dodas, lai, tā sacīt, vainagotu savu izglītību.

—    Savdabīgs akadēmiskais atvaļinājums? — es teicu priekšā.

—    Kā nu ne, ha-ha. Ļoti labi! Nūjā, tie ļautiņi esot uz turieni devušies apliecināt cieņu Kādam; tas esot saukts par Pcregrinatio Nīgra, Melno Svētceļojumu, ja.

—    Paldies, — es norādīju.

—   Atvainojiet, dārgo zēn, biju piemirsis, ka senos laikos studenti mēdza kaut cik saprast latīniski. Tā, jūsu puisieša noķeršana; man nudien

nenāk prātā neviens paņēmiens, ar kuru varētu puslīdz cerēt uz panākumiem. Droši vien varētu kaut kur brikšņos vai pamežā izlikt kādu jaunu, pievilcīgu sievieti, tikai kura gan labprātīgi vēlētos būt par ēsmu? Sasiet viņu laikam taču nebūtu labi, tas izskatītos aizdomīgi. Nē, pēc manām domām, vislabākās izredzes jums būtu, ar viņu cīnoties pēc viņa noteikumiem un reizi par visām reizēm padzenot no jūsu teritorijas — piespiežot viņu saukt vicisti, kas nozī…

—    Paldies, — es vēlreiz norādīju.

—    Vai dieniņās, atvainojiet. Jā — lieciet viņam paostīt pulveri, lai viņš saprot, ka pārspēks ir jūsu pusē; viņš, bez šaubām, to atzīs un atradīs saviem talantiem pielietojumu citur. Izsakoties īsi — jums jānotur Mesa.

—    Kāda Mesa ?

—    Sātaniskā Mesa, kā gan citādi. Kāda no tām īstajām, smeķīgajām. Tad jūs, tā sakot, nonāksiet viņa, ē, Priekšniecības aizsardzībā, un viņam neatliks nekas cits kā atstāties no jums un jūsu saimes. Jūs viņam parādīsiet Velnu, tā nudien varētu sacīt, he-he.

Es vairs nepavisam nezināju, ko iesākt. Cik īstens mūsu izvarotājā bija burvestību elements? Draidens, ievērojamākais jomas pētnieks, nepārprotami bija pārliecināts, ka šis tips ir bīstams adepts, bet atkal, cik aptaurēts ir Draidens? Vai es varu pēc atgriešanās Džērsijā paziņot Džordžam un Semam, ka mums šobrīd visvairāk vajadzīga Melna Mesa? No otras puses, kas atlika no otras puses? Nakti pēc nakts slapstīties pa slapjiem kartupeļu laukiem cerībā, ka tas zellis ieskries mums tieši rokās? Un ko tas pierādītu? Vai sēdēt slēpnī iespējamu upuru guļamistabu skapjos? Galīga nejēdzība; jo vairāk, ja var vadīties pēc Džērsijas Briesmoņa, tad šis neģēlis izraudzīto namu novēroja stundām ilgi, iespējams pat vairākas dienas, un varojamu sieviešu Džērsijā ir pārpārēm — ja nav iebildumu pret kājām kā ūdens krūkām.

—    Labi, — vispēdīgi sacīju. — Palūkosim, ko var iesākt ar to Sātanisko Mesu. Jūs noteikti zināt, ko iesakāt.

—    Kapitāli, kapitāli; vienmēr esmu apgalvojis, ka jūs esat izdarīgs cilvēks. Atceros, kā to sacīju Dekānam, kad…

—    Jā, Džon. Un tātad, kā šādas līksmes pieņemts organizēt?

—    Protams, protams, būsim praktiski. Pirmkārt, jāizraugās piemērota Mesa. Ko? Ak debestiņ, jā, to ir daudz. Daudz. Labākā no labākajām ir Mēdiči Mesa, tā nekad nepieviļ, tā ir absolūti un neatgriezeniski letāla, bet tai nav iespējams sadabūt uzticamu Graduale tekstu — visi ir sagrozīti, visi līdz pēdējam, kāds žēlums. Lai vai kā, pie Missa Mediciensis pieder arī daiļa zēna saciršana gabalos, jums, es ieskatu, tā droši vien liksies briesmīga izšķērdība — vai varbūt es jūs jaucu ar to puisieti, kuram bija tāds pats vārds, kurš iestājās vienā gadā ar jums?

—    Bonfiljoli? — es vaicāju.

—    Jā, tas bija viņš. Atvainojiet, Mortekaj. Un vispār, ja jūsu Džērsijas burveklis nav neparasti augsti mācīts, viņš par šo rituālu varētu nebūt dzirdējis, bet ir ārkārtīgi svarīgi, lai viņš zinātu, kādus spēkus jūs raidāt cīņā ar viņu. Jums taču tas ir saprotams?

—    Tas izklausās loģiski, jā, nudien.

—    A. Ahā. Rokā ir, šī būs īstā: Messe de Saint Secaire.

—    Un kas, lūdzami, bija šis Svētais Sekērs?

—    Mjā, svētais viņš, visticamāk, nebija; patiesībā var gadīties, ka viņš pat nemaz nav bijis tas, ko mēs ar jums sauktu par personu, taču viņa vārds zinātāju vidū ir pazīstams visur, no Basku zemes līdz Skotijas zemienēm.

—    Džon, jūs runājat mīklās.

—    Kā gan citādi. Tad raugi, jums būs vajadzīgas tikai trīs lietas: pirmkārt, no garīdznieku kārtas izslēgts priesteris, jo bez tā rituāls nevar iztikt. Man viens jau ir padomā — viņš strādā Istbornas pamatskolā par skolotāju un ir gan uzticams, gan lēts. Jums tas izmaksās vienīgi tvaikoņa biļeti — acīm redzama iemesla dēļ šādi zēni nekad nepārvietojas pa gaisu, — kā arī dažas pudeles pastisa, klēpi tīru salmu paģiru izgulēšanai un varbūt pāris piecīšus atvadu dāvanai.

—    Man ir kalps, vārdā Džoks, kurš nolasīs viņam no acīm katru vēlēšanos.

—    Spoži. Otrkārt, jums būs vajadzīgs Rituāla teksts. Pastāv tikai viens nopietni ņemams eksemplārs — tas atrodas ne ar ko nesalīdzināmajā bibliotēkā, kura pieder vecam, smieklīgam izvirtulim, vārdā Lords Danromīns. Es jums iedošu līdzi viņam domātu vēstuli; ja jūs mazliet patēlosiet pazemību un izliksieties ticam, ka viņš ir — kā viņam labpatīk iedomāties — samaitātākais cilvēks visā Anglijā, jums var izdoties viņu pierunāt atļaut jums uzmest acis šim manuskriptam un norakstīt tos fragmentus, kas visklajāk atšķiras no Ordinale. Sevišķu uzmanību pievērsiet Introit savādībām, Kyrie un, rnjā, un tam, kas tur ir Agņus Dci vietā.

Es ātri pierakstīju uz krekla aproces, jo zināju, ka tāds anahronisms iepriecinās viņa sirdi.

—    Vispēdīgi, — mans kādreizējais pasniedzējs turpināja, — un tas var izrādīties maķenīt sarežģīti, jums būs vajadzīgas dekonsekrētas baznīcas drupas; vēlams tādas, kurās zem altāra dzīvo krupis. Kā jums šķiet, vai jūs to varētu dabūt gatavu, ko?

—    Īstenībā Džērsijā tāda vieta akurāt ir, to sauc La Hougue Bie. Pamesta sešpadsmitā gadsimta baznīciņa uzkalnā, kurā atrodas vienas no daiļākajām megalītiskajām pirmskristīgā laikmeta kapenēm visā Eiropā. Gan jau arī krupju tur netrūkst, bet, ja nu pēkšņi trūktu, to iepazīstināšana ar šādu paradīzi būtu viens mirklis — varētu pat sacīt, izpalīdzība.

—    Teicami! Vai jūs esat pārliecināts, ka baznīciņa ir dekonsekrēta? Nē? Tad jums par to jāpārliecinās. Protams, to apgānīt varētu arī jūs pats, tomēr tas nebūtu gluži tas pats, un jums šī norise varētu likties nedaudz mokoša. Tik senatnīgā vietā, galu galā, varētu būt apgrūtinājumi. Gan jau jūs saprotat, ko es gribu pateikt.

—    Kur nu vēl labāk.

—   Tad nu, manuprāt, mēs būtu visu pārrunājuši un jūs, bez šaubām, nepacietīgi steigsieties likties gulēt.

Es neizgulējos dikti labi, iespējams, biju ieēdis kaut ko tādu, ko nepanesu. Vienu reizi pamodos nāves bailēs: man prātā džinkstēja kaut kādi šaušalīgi buramvārdi, taču izrādījās, ka tās ir nevainīgas rindas no “Vēja vītolos”:

Oksfordas gudrie, tie zina it visu,

Ko vien ir iespējams zināt;

Tomēr neviens no tiem nezin ne pusi,

Kas misteram Krupim ir zināms/9

Pats nesapratu, kāpēc šis pantiņš bija mani tā pārbiedējis.

9 Laimas Līvenas atdzejojums.

8

liij Vienam tam, kurš mēdz tērpties drānās Ogf-Melnās, Āzim līdzīgs, bet ne āzis pats,

No bailēm drebot, lūgums pazemīgs man jāti es Fantomus un grūtus melus apmaksāt.

Ieslēpies Augstumos un krietniem vīriem nenovīzams, Lai liez-zaru Stuburs būtu drošāk nosargāts,

Jau simtu gadu zviln viens, bāls un kauna nepazīdams, Ost baigā dieva paslēpenes tīko tāds.

Laid klāt, ak, Aštarot, ko Sīdonā tur svētu,

Jct tuvāk ļauj, ak, Kemoš, man, tu derdzīgais,

Kā meslus kvēli sārtu skūpstu dot tev spētu,

Ieraudzīt tevi visu manim sapnis vienīgais.

Asmodeus

Draidens bija tik laipns, ka no rīta aizveda mani uz staciju. Ar mašīnu viņš brauc ātri un izlēmīgi, tomēr viņam ir savas mazās teorijas par to, kā jāizrīkojas ar citiem to pašu ielu lietotājiem, un brauciens nebija tīkams. Vienu reizi es viņam bikli aizrādīju, ka esam iegriezušies vienvirziena ielā; viņš pagriezās pret mani, plati smaidīdams, piespieda rādītājpirkstu pie deguna un iesaucās:

—    Jā, bet kas tas ir par virzienu? To mums nesaka, jūs saprotat! — Šādi izbaudīdams savu triumfu, viņš uzspērās uz ietves, tādēļ atlikušajam braucienam ļāvu attīstīties bez turpmākām piezīmēm — un aizvēris acis. Atceros, ka tobrīd vēlējos, kaut prastu noskaitīt kādus piemērotus buramvārdus.

Kad Draidens kādu sēdina vilcienā, norises ir šādas. Viņš apstādina savu vecīgo vulzliju stāvvietā pie zīmes “TIKAI TAXI”. Izlec ārā, pabāž zem sliekšņa domkratu un pāris reižu pagriež. Viņš ieskata, ka šādi var iegūt minūtes divdesmit ilgu žēlastības periodu. Tad viņš nostājas Žaunas d’Arkas pozā, ar lietussargu, kas notēmēts uz debesu augstumiem, un kliedz: “Nesēj!” Kliedz vēl un vēlreiz, aizvien spalgākā un dramatiskākā balsī, līdz ikviena ar jutekļiem apveltīta dzīva būtne dzirdamības attālumā drudžaini meklē šim nabaga džentlmenim nesējus, un jūs, viņa pasažieris, no kauna un briesmīga apmulsuma esat ieguvis gluži košu fuksīna nokrāsu.

Kad līdzcietīgais pūlis ir pēdīgi izgrūdis priekšā nesēju, kurš berzē sarkanās acis un neierastajā dienas gaismā ķīķerē apkārt kā no skota naudasmaka izraidīts zirneklis, Draidens stingri saņem viņu aiz elkoņa.

—    Šim džentlmenim, — viņš skaidro un uzliek rādītājpirkstu jums uz vestes, — ir nepieciešams ceļot uz Londonu. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. — Viņš liegi sagriež nesēju uz austrumiem un norāda uz sliežu ceļiem, kas ved galvaspilsētas virzienā. — Uz Londonu, — viņš atkārto.

—    Lūdzams, gādājiet par to, un šo varat paturēt sev. — Ar šiem vārdiem viņš pagriežas un dodas prom, viņa pienākums ir izpildīts, viņš ir par jums parūpējies. Nesējs, muti iepletis, blenž uz sīksīciņo monētu, kas tikko iespiesta viņam saujā, tomēr humora izjūta ņem virsroku, viņš paklanīdamies paņem jūsu ceļasomu un piedāvājas nest arī jūsu lietussargu. Viņš aizved jūs uz biļešu kasi un rūpīgi paskaidro pārdevējam, kas jums vajadzīgs. Iesēdinājis jūs pirmās klases kupejā, stūra vietā ar skatu uz lokomotīvi, un sakārtojis paroča pārvalku, viņš skatās apkārt, kā meklēdams ceļojumu segu, kurā ietīt jūsu ceļgalus. Diez vai man jānorāda, ka dzeramnauda, kuru jūs viņam pasniedzat, ir brēcoši pārmērīga. Jūs apzināties, ka vēlāk jums tas liksies bezgala uzjautrinoši, bet tieši šobrīd jums gribas spļaut.

Kad vilciens, sagatavodamies braucienam, noraustījās, es piecēlos un paskatījos ārā pa logu. Uz perona bija Draidens — varbūt viņš tikko ir

lūdzis konduktoram mani pieskatīt? Tomēr ne, viņš joza uz šo pusi, palēkdamies, lai ieskatītos pirmās klases kupeju logos.

—    Ahoi! — es uzsaucu un pamāju ar roku. Viņš laidās rikšiem, tomēr ar vilcienu nespēja mēroties.

—    Rāceni! — viņš, liekas, kliedza, aizvien vairāk atpalikdams.

—    Rāceni? — es aurēju pretī, taču viņš vairs nedzirdēja.

—     Kāds vēl, pie velna, “rācenis”? — skaļi gudroju, apsēzdamies savā vietā. Man nemanot, kupeja bija piesēsta pilna. Cienījama veca kundze, kas sēdēja man pretī un parastos apstākļos būtu man piedāvājusi kādu reliģisku traktātu, nolūkojās ar tik riebīgu skatienu, ka jūs to pat lāgā iedomāties nespējat. Es izdarīju vienīgo iespējamo atbildes gājienu: izzvejoju no kabatas savu sudraba blašķi un iesūcu kārtīgu malku, l'as viņai brīnišķīgi nāca par labu. Iešķērsām pretī sēdēja albīns priesteris, kurš pacēla acis no sava Breviārija, lai dāvātu man svētu, sentimentālu smaidu, itin kā vēlēdamies, lai es zinātu, ka gadījumā, ja mans delirium tremens vairs nebūs paciešams, viņš nāks ar mani cīnīties lūgšanā. Ceturto kaktu bija aizņēmis acīm redzams tirdzniecības baņķieris — lai kā arī viņi pūlētos, tās šaudīgās ačteles, to muti kā žurku slazds nevar nomaskēt. Viņš apstrādāja The Times krustvārdu mīklu, un tā neietvēra ne rāceņus, ne blašķes, ne visu pārējo; tieši šī koncentrēšanās spēja ir izšķirīga, izvēloties kandidātus tirdzniecības baņķiera amatam.

Vecā kundze arī turpmāk nenovērsdamās lūkojās gaumīgajā, sēpijbrūnajā Tjūksberī Abatijas skatā man virs galvas, iespējams, klusībā komandēdama to nogāzties man virsū. Jāteic, ka man viņas manieres tīri labi patika, savukārt viņas klajā netīksme pret šīs pasaules Mortekajiem darīja viņai godu. Bieži vien esmu apcerējis, vai neiegādāties kādu vecu dāmu turēšanai mājās. Medniekiem no viņām, saprotams, labuma nebūtu nekāda — deguns nekam neder, ko tur liegties, un dumbrainā zemē ne tik nav izmantojamas, — turpretī pilsētnieks neko labāku nevarētu vēlēties. Nesaprotu, kāpēc cilvēki maksā milzu naudu par riebīgiem kaķiem un suņiem, pēc kuriem visur paliek peļķes, kucēni un

kaķēni, ja gandrīz par pliku velti — tikai par turēšanas izmaksām — var dabūt vecu dāmu, tīru kā zītars un garantēti nodrošinātu pret apbērnošanos. Piedevām vecas dāmas var būt noderīgas neskaitāmiem sīkiem darbiņiem, piemēram, uzvārdu zīmīšu icšūšanai kreklos un ziedu kārtošanai — nebūs daudz suņu un nemaz kaķu, kurus varētu izdresēt uz kaut ko tādu. Tiesa, vecas dāmas mēdz taisīt troksni, taču es tā iedomājos, ka ar pāris pletnes šņāpieniem viņas no tā varētu atradināt — un gan jau, iztērējot nenozīmīgu summu, var arī uz visiem laikiem apklusināt ar ķirurģiskiem līdzekļiem. Vēl gan tiesa, protams, ka viņas ir sarūkošs aktīvs un, ja jums būs nepaveicies izvēlēties nīkulīgu eksemplāru, viņa var palikt uz gultas un ķeipt vēl gadiem ilgi, sev pašai par mokām un citiem par nastu. Tad droši vien prātīgākais būtu uzsvērti nolikt viņai uz kumodes pudeli brendija un pielādētu revolveri, kā senos laikos darīja ar Gvardes Virsniekiem, kas bija pieķerti ar pirkstiem tamburīnā.

Ja cilvēki nav spējīgi par cilvēkiem kārtīgi rūpēties, tad nevajag tos ieviest, vai jūs tā nedomājat?

Londona, protams, bija elle; jo dienas, jo ļaunāk. Es tvīkstu pēc gausā, rāmā, pastorālā dzīvesveida, kādu vēl var baudīt Ņujorkā. Ceļasomu atstājis Konotas viesnīcā, līdz pusdienlaikam tāpat vien slamstījos apkārt, šur patērgādams ar kreklu šuvējiem, tur ar galantērijas preču tirgotājiem un vēl kaut kur ar kurpniekiem. Tad spirdzinājos ar austerēm iestādījumā, kura nosaukumu jums nesacīšu, jo nevēlos, lai jūs turp dotos; jums tur nepatiktu, un vietas arī ir tik maz, ka tik tikko pietiek man.

Kad bija pienācis laiks apmeklēt Lordu Danromīnu, devos uz viņa klubu — vienu no tiem mūžvecajiem, nīstamajiem klubiem, kurus par varas mākti sauc Bogg’svai Crutt’s, vai Fngg’s—jūs jau sapratāt. Šī konkrētā kloāka — citos klubos to dēvē par “Izvirtību Pensionāriem” — ir nelāga vieta. Tā locekļi nepārprotami ir veci, nievīgi un augstdzimuši,

pieklājīgā sabiedrībā gan nicināti, toties dārgi ģērbušies pēc atturīgi sliktas gaumes.

Kluba vārtnieks pārlaida mudīgu aci manām drānām, pašķielēja uz etiķeti manā cepurē un atzina, ka Grāfs esot Smēķējamā Istabā un, iespējams, mani tur gaida. Vai es zinot, kur atrodas Smēķējamā Istaba? Es atbildēju ar akmenscietu skatienu — mani, redzējies, ir dragājuši zinātāji. Viņš mani aizveda uz Smēķējamo Istabu.

Grāfs nepiecēlās kājās. Viņš daudzus gadus bija sabijis Anglijas samaitātākais cilvēks; tagad viņš cer kļūt arī par nepieklājīgāko. Visanglijas atlasītāji jau sen nenovērš no viņa savu kolektīvo aci. Viņš paraudzījās uz manām drānām. Šim divas sekundes ilgušajam skatienam izdevās iemiesot patiesu apmulsumu, apspiestu uzjautrinājumu un tēlotu līdzjūtību. Tas bija labi nostrādāts — viņš spēlēja citā līgā nekā priekšnama vārtnieks. Negaidīju, līdz mani uzaicinās: apsēdos.

-— Labvakar, labvakar, — es sacīju.

—    Urkš, — viņš atbildēja.

Uz to ieradās viesmīlis. Lords Danromīns skaļi pasūtināja “glāzi siera portvīna”, sev tikmēr ieliedams kaut ko no karafes, kas stāvēja viņam pa rokai.

Viņš pagriezās pret logu pairgātics par garām braucošu omnibusu. Es viņu pētīju. Viņa seja bija pāris nokrāsu tumšāka par manu portvīnu, pāris nokrāsu gaišāka par viņējo. Aplūkojot cauri manai glāzei, vaibsti kļuva visnotaļ melni, vien acis sarkani zaigoja.

—    Nu, kas tad ir, — viņš pēdīgi man uzklupa, — intervēsi vai ne?

Tas mani nedaudz apstulbināja, taču nešķita pārlieku apgrūtinoši;

lai jau viņam tiek tas prieks.

—    Kā gan citādi. Atvainojiet. Un tātad, cik sen jūs jau uzskatāt sevi par samaitātāko cilvēku visā Anglijā? — es vaicāju.

—    Eiropā. Un man nepatika tas vārds “uzskatāt”. Un kopš piecpadsmit gadu vecuma. Izmests no visām trim Privātskolām, abām Universitātēm, četriem klubiem un Ārlietu Ministrijas.

—    Padomā tikai. Un kā jūs izskaidrojat savus sasniegumus?

—    Ar miesaskārību. Mūslaikos to sauc par seksu. Vārēdams strādāju varas darbus pie skolu ekonomēm, istabenēm, puisiešu sievām, meitām un tamlīdzīgi.

—    Vai jums tas viss sagādāja patiku, un vai tagad jūs esat to atmetis?

—    Sagādāja gan, katra minūte. Un esmu atmetis, atkal gan. Pārāk viegli, pārāk nogurdinoši, traucē televīzijai. Tas ir, traucē to skatīties, ne jau uztvert, hē-hē.

Es nevērīgi pasmaidīju.

—    Pārāk viegli?— noprasīju, cik nepieklājīgi vien mācēdams.

—    Mūslaikos — jā, noteikti. Tu tikai paskaties, kā izlīferējas tie jaunie jefiņi ar briesmīgajām frizūrām: katram tādam skraida pakaļ bariem jaunu sieviešu, baurodamas no miesaskārības, lūgdamās! Vai dieniņ, manos puikas gados mēs jutāmies lepni, ja izdevās dabūt kaut vai nesmuku skuķi, bet tagad — tu paskat pats uz šiem — jāatkaujas no tām meičām kā no mušām. No smukam meičām piedevām, visas nesmukās laikam ir pazudušas. DroŠvien tāpat kā ar policistiem, — viņš vēl mīklaini piebilda.

—    Un kopš tiem senajiem laikiem, Lord Danromīn, jums tik tiešām tas nekad nav bijis grūti?

—    Nekādā gadījumā. Nekādā gadījumā. Gluži pretēji. Patiesībā nekad neesmu varējis saprast, kā mūsu paaudzes vīrieši… — Es salēcos: viņš taču nebūs tiem pieskaitījis arī mani? — …var domāt, ka pavedināt ir grūti. Paklau, mēs, nedaudzie patiešām prasmīgie pavedinātāji, nemaz nevaram savu veiksmi uztvert ar uzpūtību, jo mēs zinām, cik tā padarīšana ir nejēdzīgi, cik aizskaroši vienkārša. Paklau, sāksim ar to, ka lielum lielais vairums sieviešu ir apbrīnojami dumjas — tev to vajadzētu zināt, — reizēm ir grūti noticēt, ka viņas ir no tās pašas sugas kā mēs ar tevi. Vai tu zini, ka deviņas no desmitām nav spējīgas margarīnu atšķirt no sviesta? Tā tiešām ir, goda vārds, esmu tam redzējis neskaitāmus pierādījumus televīzijā.

Pavedinātajam par labu nāk vēl viena cita būšana, — viņš sprediķoja tālāk. — Gandrīz visas sievietes, vai nu viņas to sajēdz vai ne, kā trakas kaķenes grib, lai viņas pavedina, — viņām tas ir svarīgi, saproties. Dažām to vajag tāpēc, ka viņas nav precētas, citām tāpēc, ka ir; dažām tāpēc, ka viņas priekš tā ir stipri par vecu, un citām tāpēc, ka par jaunu, hē-hē; skaistajām vajag, jo tas glaimo viņu godkārībai, un ķēmenēm tāpēc, lai būtu uzmundrinājums; ir tāds mazumiņš, kurām to vajag, jo viņas ir dullas no miesaskārības, bet tādas ir izņēmumi — lielākā daļa īstenībā ir galīgi aukstas un nespējīgas, bet guļas un guļas apakšā, cerēdamas, ka nākamais ērzelis izrādīsies tas īstais un Liktenīgais, kurš beidzot viņas atmodinās un viņu nejēdzīgajā iekšienē izraisīs to maģisko brīdi, par kuru viņas visas ir tik daudz lasījušas tajos draņķos, kurus viņas visas lasa. īsumā, šaubos, vai pasaulē ir tāds brīnums kā nepavedināma sieviete. Traģiski ir tas, ka pat ne viena no tūkstoša ir tavas dukas un šāviena vērta. Experto crede. Kopumā ņemot, tās vecākās ir labākais ieguldījums; viņas, saproties, vienmēr domā, ka šī viņām varētu būt pēdējā reize.

Man jau bija diezgan, tas viss izklausījās pēc “Zēnu Avīzes” redakcijas slejas vai Jaunu Vīriešu Kristīgās Apvienības Priekšnieka epiloga, taču, kad gribēju ielauzties, Grāfs bija kārtīgi ieskrējies — sārtās un izvalbītās acis pievērstas griestiem, balss zvana.

—    Jebkurš vīrietis, kas bruņojies ar šīm vienkāršajām zināšanām, ir neuzvarams: kamēr dziedzeri tur, viņš kā Atila var sieviešu rindās pļaut platu vālu. Viņam nav jābūt ne izskatīgam, ne valodīgam, ne bagātam (lai gan automobilis šajos laikos tiek uzskatīts par visai nepieciešamu piederumu), patiesībā nereti ir vērts būt nabadzīgam, kārnam mēmulim. Pat miesās kuplajiem nav jākrīt izmisumā, jo pieredzējušas meičas baidās no kaulaina iegurņa uzbrukuma un paresni puisieši daudzām asociējas ar viņu tēviem, pret kuriem viņas parasti ir lolojušas zaglīgu pubertātes kaislību.

Kā es vienmēr saku, — viņš runāja un runāja, — pietiek jau ar zināšanām, ka rezultāts ir garantēts, lai topošajam brašulim būtu visas

nepieciešamās priekšrocības, taču, ja reiz esmu sācis par to runāt, pie viena varu piešķirt dažus praktiskus padomus, kuri man vairs nav vajadzīgi. Vai tu pieraksti?

—    Mjā, nē, — es atbildēju, — īstenībā es…

—    Tad pieraksti! Ei, vies mīl, glāzi brendija manam, ē, šim, ē, džentlmenim. Nē, nē, jūs taču zināt, tā otra brendija. Tā, tagad klausies uzmanīgi.

(A)       , — viņš teica, skaidri izrunādams iekavas, — objektam vajag glaimot nemitīgi un tik prasti, cik vien jūs spējat, pats nesākdams zvaigāt, — sviestu vienkārši nav iespējams uzklāt pārāk biezā kārtā. Vai viņas tic vai netic, tas lai tevi neuztrauc, tēma viņas noburs jebkurā gadījumā.

(B)     Atcerieties, ka sievietēm salst— pat nezinu, kā to lai vēl skaidrāk pasaka. Sieviete, kas sēž caurvējā, ir nedzīvs matērijas blāķis, turpretī sieviete, kurai rokas un kājas ir siltas, ir armija, kas pagriezusies ar flangu, — kauja pa pusei uzvarēta. Nokārtojiet to.

(C)     Romantisku komiksžurnālīšu lasītāju paaudzēm galvā ir iedzīts, ka vīrieša sirdi var iekarot, pamudinot viņu uz runāšanu par sevi. Tādēļ nekādā gadījumā nerunājiet par sevi, nemaz; šāda savaldība padarīs viņas trakas no ziņkārības, un ne reizi vien viņas pašas atdos jums savu šķīstības dārgumu, cerēdamas tā iekarot jūsu uzticēšanos.

(D)       Ar regulāriem starplaikiem piebāziet viņas pilnas ar karstu, sātīgu ēdienu, tas ir gan lētāks, gan labāks par alkoholu, no kura viņas pinkšķ vai vemj, vai izrīkojas citādos drausmīgos veidos. Ēdiens viņās izraisa gardu gurdenumu, kas lieliski veicina braukumi. Pamēģiniet šodien pat — ēdamais ir dabūjams pie Fortnama, protams, kā arī pie Pakstona un Vaitfīldsa, un, ē, pie Fortnama… tamlīdzīgās vietās.

(E)      Pirms došanās galīgajā uzbrukumā sievietes tikumam, visādā ziņā piedabūjiet viņu noaut kurpes. To var viegli panākt bez jebkādas ārējas nepiedienības, toties viņa acumirklī jutīsies patīkami izģērbta un miglaini padevusies. (Viņa jutīsies arī priecīgāka, jo kurpes viņai

gandrīz noteikti ir vienu numuru par mazu.) Pamudiniet viņu pašai novilkt pārējos apģērba gabalus, lēnām un pa vienam; jūs tādējādi atradīsieties patiesi spēcīgās pozīcijās.

(F)     Priekšpēdējā posmā pastāvīgi remdiniet viņas bailes: sakiet viņai mierinošus, bezjēdzīgus vārdus gluži tāpat, kā jūs runātu ar satrauktu zirgu, sevišķi tai gadījumā, ja viņa ir kaut cik reliģioza. Ja nepieciešams, varat pastāstīt, ka jūs vispār neko ar viņu nedarāt; saprātīgi izskaidrojot, viņa tam ticēs, lai ko arī liecinātu viņas pašas maņas. Īstenībā ar ļoti dievticīgām šis reizēm ir vienīgais iedarbīgais līdzeklis.

(G)     Sevišķi pielūkojiet, lai neuzrautu valdziņu viņas zeķēm, nepārrautu lencīti un neizjauktu frizūru, jo īpaši tad, ja objekts ir nabadzīga meiča. Galu galā nevainības ir akurāt domātas atdāļāšanai, turpretī laba frizūra var maksāt pat divas vai trīs ginejas, vai jūs to zinājāt?

Es dzirdu jūs sakām: “Tas viss ir ļoti skaisti,” — es gan atveru muti, taču rezignēti aizveru atkal ciet, — “un mēs, sasodīts, esam dikti pateicīgi un tādā garā, bet kur ir padomi, kā tikt no viņām vaļā, kad interese zudusi un noskatīts svaigs eksemplārs? Arī par to jūs varētu teikt kādu viedu vārdu!” — “Ā,” es atbildu, — viņš muldējās tālāk, — “te nu esmu sprukās,” jo apnicināta sieviete ir pagalam lipīga būšana un nopietni apdraud apkārtējo vidi, kā mūsu laikos mēdz sacīt. Negrozāmu noteikumu nav. Reizēm var, tā sakot, nodot viņu otrreizējai pārstrādei, piespēlējot kādam mazāk apdāvinātam draugam, tomēr es esmu atklājis, ka vislabāk ir būt atklātam un vīrišķīgam: laipniem vārdiem paskaidrot objektam, ka viņa ir bijusi tikai rotaļlieta dīkai stundai un tagad jūsu priekšlikums ir izmest viņu kā nosmērētu cimdu. Dažas dzēlīgi atbildēs, ka “tepat aiz stūra ir papilnam svaigu kumosiņu,” taču lielākoties viņas tik nešpetni apskaitīsies, ka viņu mīlestība uz jums pazudīs kā žurka renstelē, un viņas pašas ar vislielāko ātrumu jozīs uz nosmērēto cimdu kurvi.

Viņš rešņi noklukstējās, aizsēcās, sāka nejauki klepot. Kad viņš atkal bija iemācījies elpot, es pateicos par šo nelielo priekšlasījumu un

atgādināju, ka mēs vēl neesam pievērsušies mana apmeklējuma nolūkam.

—    Kas tās par runām? — viņš nosprauslojās. — Ar to, ko es tev te sarunāju, pietiks desmit rakstiem.

—    Nav vārdam vietas, taču, zināt, es neesmu žurnālists, lai gan, ja pienāks ļauni laiki, varu par tādu kļūt.

—    Bet tu tak esi tas zeņķis no Gazette “Dienasgrāmatas”, ko? — Viņš svilināja mani ar ārkārtīgi aizdomīgu skatienu.

—    Mīļais Dievs, nē! — es iebrēcos, pirmo reizi šajā dienā juzdamies dziļi satriekts. — Cik šausmīga… Vēl nekad neesmu tik ļoti…

—    Tad kas, pie velna, tu esi un kā vispār te iešmauci?

Pēc kāda brīža bijām to noskaidrojuši, un jau itin drīz biju izspiedis no viņa gausu piekrišanu ļaut man uzmest aci tai riebīgajai Mesai.

Iedams ārā no Kluba, ievēroju ar tinti noķēzījušos nelaimes putnu, kurš, gluži drebelīgs no alkohola, činkstēja un pielišķējās priekšnama vārt niekam; novēlēju viņam priecīgu interviju.

Grāfa nams atradās pāris soļu attālumā. Tas bija viens no tiem Bclgrāvijas masīviem, kas no ārpuses līdzinās vecajai Jūstonas stacijai. Kalpotāji šādos namos joprojām ir angļi (kur tādus vispār var atrasti), un kāpnītes pie ieejas durvīm ir projektētas tā, lai virssulainis, durvis atverot, biedējoši slietos jums pāri. Eksemplārs, kurš slējās man pāri pēc tam, kad biju piezvanījis, bija teicams un labi izaudzēts; bija skaidrs, ka, būdams virssulaiņa mazulis, viņš savu auzu tumi allažīt izēdis līdz pēdējai karotītei. Viņa manieres bija pieklājīgas, kaut visžēlīgas, taču skatiens liecināja, ka viņam ir zināms pilnīgi viss par tādiem kundziņiem, kas vēlas palasīt viņa saimnieka bibliotēkā. Viegli kā prasmīgs sava amata meistars atņēmis man cepuri, mēteli un lietussargu, viņš lika man doties līdzi un sāka soļot pa skulptūru galeriju. Skulptūras bija pārsteidzoši labas un ar tādu sulīgumu, kādu ārpus Mitseo Borbonico Retumu Kabineta vis bieži neizdodas ieraudzīt. Nenoturējos un piestāju

pie neparasti izteiksmīgas “Ieēdas un gulbja” — man beidzot kļuva skaidrs, kā gulbis bija to dabūjis gatavu. Jūs nemūžam neticēsiet.

Galerijas galā bija kaut kas līdzīgs vestibilam, kuru apgaismoja tikai neredzams stars, kas rotājās uz skulpturāla Pāna ceļastaba — koka ar vienu zaru, — kas, mums ejot garām, piepeši ārkārtīgi teatrālā un īpatnējā veidā pārvērtās par dzeramā ūdens strūklaku. Virssulainis iešķūrēja mani bibliotēkā, norādīja uz bibliotekāra galdu un atstāja nodoties manām nodarbēm — vai maniem vientuļnieka netikumiem, kā viņš, atļaušos minēt, sprieda. F,s vieglā riksītī devos uz priekšu pa eju starp plauktiem, kas bija pieslānīti pilni ar gluži apstulbinošu dārgu, krāšņos vākos iesietu neķītrību un draņķību krājumu. Nersiā biedrojās ar D. H. Lorensu, de Sada lielformāta sērija (ar Ostina Osmana Speira ilustrācijām) grūstījās ar Hermeja Trismegista inkunābulu, un desmit dažādi L’Histoire d’O izdevumi pikanti sagulēja ar de la Bodēna Demonomanie des Sorciers.

Grāfa bibliotekāre bija smuka īkstīte ar riņķiem zem acīm. Neizskatījās, ka viņai izdodas atlicināt laiku lasīšanai.

—    Vai jūs esat “Parīzes zaļās meitenes”? — viņa jautāja. Es apsvēru.

—    Nē, es laikam drīzāk esmu Sv. Sckēra Mesa.

—   A, pareizi. Es jums noliku. Glīts, parasts septiņpadsmitā gadsimta kursīvs bez saīsinājumiem, tam nevajadzētu jums sagādāt lielas pūles. Noliku arī parastu latīņu misāli — tā jums ies daudz ātrāk, vajadzēs norakstīt tikai atšķirīgos fragmentus.

—    Paldies, jūs esat ļoti laipna.

—    Nav par ko. Piecdesmit mārciņas, lūdzu.

—    Piecdesmit mārciņu? Paklausieties, tas taču zinātnieku starpā ir kaut kas nedzirdēts. Tas ir, elementāra pieklājība…

—    Grāfs nav zinātnieks, un elementāra pieklājība atrodas ārpus viņa interešu loka. Viņš tikko pa telefonu man norādīja, ka maksa ir piecdesmit mārciņu un ka jūs jau esat saņēmis — man liekas, viņš teica “padomus sacīkstēm” — par daudz lielāku summu.

Es apcerēju to, ka Džordžs un Sems dalīsies ar mani neparedzētajos uzdevumos, un maksāju ragā, tiesa, nelaipni. Diner’s Club karti viņa atteicās pieņemt, arī no čeka atteicās, toties aizsūtīja sulaini uz Karlosa ielu, kur līdz pakaļai dālderos tup mana pārsniegtā kredīta īpašnieki. Nokārtojis šīs kases formalitātes, pavadīju pāris garas un pretīgas stundas, izrakstot attiecīgos Mesas fragmentus klusumā, kuru brīžam iztraucēja dīdīšanās un zvaigāšana, no kuras nespēja atturēties tas, kurš bija ieradies lasīt “Parīzes zaļās meitenes”, — padzīvojusi persona, kurai savas domas būtu derējis pievērst cildenākām lietām.

—    Fuij, — es nodomāju.

Pēc tam man tika vanna un dažas glāzes, un tamlīdzīgi manis paša klubā — gaismas templī, salīdzinot ar Danromīna zaņķi, — un tad es lidoju atpakaļ uz Džērsiju.

Džoks mani sagaidīja pie lidostas ar Lielo Ievārījuma Burku, kā viņš saukā roisu. Ziņas nebija labas. Johanna nebija izvarota, turpretī jūdzi tālāk dzīvojoša draudzīga ārsta sieva bija. Viņas vīru prom bija aizvilinājis sadomāts telefona zvans par satiksmes negadījumu. Izvarotājs bija izskrūvējis spuldzi virs lieveņa un piezvanījis pie durvīm. Par visu pārējo skatīt iepriekš.

—    Un es no tā jaunā dārznieka, no tā vecā špoka, dabūju zināt, ko nozīmē zobens uz vēdera, — Džoks stāstīja.

—    Es arī, — atsaucos. — Vai Lieldienas viņš pieminēja?

—    Ne-e. Viņš visu laiku atkārtoja, ka tas esot pret pakijiem, bet tas tak ir dumi, ne, jo nekādu pakiju uz šitentās Salas nav, tikai tās bodes Sentheljerā, kur pārdod tos nemuitotos pulksteņus.

—    Džok, par Pвques franciski sauc Lieldienas; mūžveca Džērsijas iemītnieka bezzobainajā mutē tas nudien var izklausīties visnotaļ pēc “pakiji”.

—    Nu tad re, ko.

—    Jā. Kas zināms par misis Semu?

—    Nūjā, nekas labs. Es dzirdēju, ka viņai ir sliktāk un šorīt viņu

aizveda uz lielo zemi. Misters Devenants zvana vienā zvanīšanā un prašņā, kad jūs būsat atpakaļ; izklausās, ka ar viņu ir traki.

—    Vai dieniņ. Vai viņš šovakar būs klāt, kā tu domā?

—    Nē, viņš zvanīja no Anglijas. Rīt būs atpakaļ, grib ierasties uz pusdienām.

—    Manis pēc, — es atbildēju. — Manis pēc. Bet tagad par galveno: vai man ir kaut kas vakariņām?

—    Nuka, es jums uztaisīju našķīti: aknas vīnā un sinepes uz ceptas maizes, un pāris sautētus kartupeļus viscaur ķiplokos.

—    Tieši to, ko vajadzēja! — es izsaucos. — Tu taču man piebiedrosies, Džok?

—    Bitīt matos, un kā vēl, mister Cārlij.

9

Vai odzes kažociņiem nomestiem Savijušas kairu pīni?

Vai smuidras čūskas maigiem kakliņiem Glāstījušās Taustiņi?

Faustine

Nākamajā dienā gaisu bez kautrēšanās tramdīja pavasaris, un es reizi par visām reizēm pamodos ar labsajūtu un spiedīgu vēlēšanos doties garās pastaigās pa lauku ainavām. Ar šīm izjūtām vajadzēja dalīties, tādēļ aizsoļoju uz Johannas istabu un atrāvu vaļā aizkarus.

—    Kā tu vari te gulēt, — es saucu, — ja saule spīd iekšā kā negudra un visa pasaule ir devusies irināt kā maija zvaniņš?

To vienu vārdu, kuru viņa nomurmināja par atbildi, es īsti nesaklausīju, taču “labrīt” tas nebija.

Itin drīz biju pirmajā stāvā, stampājos apkārt un grāvu mājsaimniecību, sava parastā alkazelcera un deksedrīna vietā pieprasīdams kārtīgas brokastis. Tas viss — biezputra, kūpinātas siļķes, Šķiņķis un olas, un grauzdēta maize, un majonēze — izrādījās aplam garšīgs, tikai pēdējais šķiņķa kumoss manā mutē pārvērtās pelnos, jo Džoks izgāza blakus manam šķīvim pastu: kaudzei augšpusē atradās viena no tām šaušalainajām, dzeltenīgi brūnajām aploksnēm ar zīmogu VMD. Es lasīju un drebelējos. Viņas Majestātes Nodokļu Inspektors, izlikdamies apjucis, aizrādīja, ka saskaņā ar manu pērnā gada nodokļu deklarāciju mani izdevumi ir pārsnieguši ieņēmumus; no kā tad es dzīvojot, viņš norūpējies taujāja. Gan citiem vārdiem, tomēr viņam

veiksmīgi izdevās likt noprast, ka viņš ir par mani nobažījies. Vai es ēdu, kā nākas?

Es izrakstīju viņam čeku par absolūti nenozīmīgām 111,99 sterliņu mārciņām, ar kurām viņa skaitļošanas mašīna uz pāris mēnešiem būs apmulsināta, un pēc tam desmit apmierinātas minūtes pavadīju, izdzēsdams no vēstules uzvārdu un adresi un uzdrukādams svaigu, pārsūtot to manai jaunatrastajai draudzenei, Skones koledžas profesorienei. Ar visu labo dzīvē \v jādalās, kā es allažīt saku. Pa šo ceļu mēs iesim tikai vienu reizi, vai zināt.10

Džordžs ieradās pirms Sema un pastāstīja man par izvarotāja pēdējo varoņdarbu. Viņš no rīta bija zvanījis pa telefonu cietušās vīram, jo abi esot draugi, un no tā mutes dzirdējis, ka visas riebīgās maģiskās pazīmes esot bijušas acīm redzamas. Apraksta, ko varētu ņemt nopietni, joprojām nebija; daktera sieva, spēcīgs meitēns, gan bija mēģinājusi neģēlim, kamēr tas bija dziļi aizņemts ar savu pasākumu, noraut masku, taču tas nekavējoties apdullinājis viņu, ar sažņaugtu dūri iesizdams pa deniņiem — iesizdams pārsteidzoši laipni, es pat teiktu, ka visai zinīgi. Vienīgais, ko viņa varēja ar pārliecību pateikt, bija tas, ka uzbrucējis bijis stiprs, spēcīga auguma un, iespējams, nesen sasniedzis pusmūžu.

—    Viņa, liekas, nav pārāk apstulbusi, — Džordžs runāja tālāk, — vai zinies, bijusī armijas medmāsa. Tos meitēnus nav viegli satriekt. Man rādās, viņa drīzāk būs pārskaitusies.

—    Un kā jūtas Sonja?

—    Ak, nūjā, to atcerēdamās, viņa joprojām mēdz paniķoties, tomēr visumā man jātcic, ka viņa ir ļoti labi atkopusies. Nepavisam ne kā Vī, tā nabadzīte gan neparko netiek uz pekām. Starp citu, ar Semu runā apdomīgi, viņš to uztver ļoti smagi. Raujas lauzt un dragāt.

10 Mortekajs maķenīt pārgroza kvēkeru misionāram Stīvenam Greletam (1773—1855) piedēvētus vārdus. Īstenībā tie ir apmēram šādi: “Es paredzu šai pasaulei iet cauri tikai vienu reizi. Tādēļ, ja varu izdarīt kādu labu darbu vai parādīt kādai citai radībai kādu laipnību, vēlos to darīt tagad. Nevēlos to novilcināt vai atstāt novārtā, jo pa šo ceļu vairs neiešu.”

Kā padzirdējis ienāca Sems: bālāks nekā parasti, ne tik sakopies, sejā ne miņas no humora. Vēl nepaspējis apsēsties, viņš vienā malkā bija izdzēris pusi glāzes, ko viņam pasniedzu.

—    Tā, labi? — Lūk, ko viņš izspieda, kad tomēr bija apsēdies.

—    Nē, Sem, — es atbildēju, — labs nav nekas, un es drīzāk vēlētos uzsākt sarunas pēc tam, kad mēs būsim spirdzinājušies, vai tu man piekrīti? — Viņš tikai nikni glūnēja pretī, nepavisam nepiekrizdams, tādēļ es izmēģināju citu kursu.

—    Taču vispirms, — ierosināju, — ja tu gribi par to parunāt, mēs satraukti gaidām ziņas par to, kā klājas Violetai. Kur viņa ir, piemēram?

Viņš ar otru malku iztukšoja glāzi pavisam. Vispār, ņemot vērā, ka bija tikai pusdienu laiks, tas bija diezgan stiprs dzēriens. No jauna piepildīju viņa glāzi, šoreiz piešķirdams sev nedaudz lielāku brīvību, apejoties ar zelteri.

—    Nolāpīti drausmīgā iestādē pie Virdžīnijas ezera, — viņš vispēdīgi sacīja. — Ne tajā lielajā; tur riņķī vēl ir dziedinātavas, kur viņi nodarbojas ar, kā viņiem pašiem patīk teikt, nervu traucējumiem. Šaušalīgas viktoriāņu kazarmas atdzīvinātā langobardu gotikā, izskatās pēc Mančestras domes nama, tikai visriņķī rododendri un araukārijas. Pa gaiteņiem žvipstina rozīgi, miesās kupli konsultanti, katram pakaļ velkas komētas aste no tvīkstošām ekonomēm, mūķenēm, māsām un tualetes madāmām, it kā tur zirgam pakaļ ar lāpstiņu un spainīti skrietu puišeļi, kuriem jāsavāc tas labums sava tēva rozēm. Pretīga ragana uzņemšanā man liegi pavēstīja, ka maksa esot 60 sterliņu mārciņas dienā, un tad uzmanīgi skatījās man sejā, pētīdama, vai man nenoraustīsies kāds vaibsts. “Jāmaksā par divām nedēļām uz priekšu,” viņa pēc tam paziņoja. Es iedevu viņai čeku par astoņsimt četrdesmit mārciņām, un viņa pauda, ka vakarā pie Violetas droši vien atnākšot “dakteris”. Es atbildēju, ka par astoņsimt četrdesmit mārciņām “dakteris”, velns parāvis, pie viņas atnāks tūlīt uz līdzenas vietas. Viņa lūrēja uz mani tā, it

kā es būtu nopirdies baznīcā. Tad mēs parunājām, un es uzvarēju, lai gan par “velns parāvis” dabūju atvainoties.

—    Man žēl tās garneles, kas uz tevi savu kuslo prātu dīda, — es citēju. Viņa iznīcinošais skatiens man pavēstīja, ka vējgrābslība šā mirkļa noskaņai nav piemērota. (Klau, es tur neko nevaru iesākt; kāds nelaipns draugs reiz parādīja man ierakstu medicīnas enciklopēdijā. “MORIA, — tas vēstīja, — slimīga dziņa izteikt šķietami asprātīgas piezīmes. Mēdz būt sastopama cilvēkiem ar frontāliem smadzeņu audzējiem.”)

—    Dakteris, — viņš stāstīja tālāk, — izrādījās žīdiete no Vīnes…

—    Akurāt kā Johanna, — es atjautīgi atgādināju, lai neļautu viņam galīgi izkaunēties.

—    Nepavisam ne kā Johanna. Viņiem tur bija īstenā Bodlēra affreuse juive, izskatījās pēc ļaunvēlīga kartupeļu maisa. Tomēr negaidīti kulturāla un acīm redzami ļoti kompetenta. Tās uzņemšanas kundzītes stāstu viņa noklausījās, sēdēdama ar klēpī saliktām rokām, pat acis ne reizi nepaceldama, bet jau pavisam drīz kundzīte krampjaini valdīja asaras. Fantastiska veca ragana. Viņai piemita tāda omulīga bezjūtība, ko mēdz manīt tikai vislabākajiem ārstiem — uz tiem nopietnajiem un iejūtīgajiem es vispār nepaļaujos, Oksfordā pazinos ar pārāk daudziem medicīnas studentiem. Pēc tam viņa aizveda mani uz savu kabinetu un izprašņāja par Violetas radiņiem, un, saprotams, man nācās viņai pastāstīt par “Lučiju di Lammermūru”.

Es loti taktiski dvesu. Par “Lučiju di Lammermūru” Sems saukā savu sievasmāti, kura ir tik affreuse, ka citām sievasmātēm atliek vienīgi tiekties uz kaut ko tādu. Viņa staigā kuplos svārciņos un īsās zeķītēs kā sešpadsmit gadu vecs skuķis, viņas mati ir gari, zeltaini un mākslīgi, un viņas seja izskatās kā avārija krāsu rūpnīcā. Viņa mūždien dodas uz kādu dārgu dziednīcu nervu slimību vājniekiem vai ir nupat atgriezusies no tādas, taču par to, kas viņai kait — vai tas ir tikai bagātnieces vaļasprieks, vai varbūt viņa ir žūpa, kurai laiku pa laikam

vajag izžāvēties, vai varbūt patiešām ir kukū, — neviens no tuviniekiem tā arī nav spējis tikt skaidrībā; viņiem gan arī ir puslīdz vienalga. Pēdējās ziņas bija tādas, ka viņa ir aizlaidusies uz Ziemeļāfriku ar astoņpadsmit gadu vecu brīnumdziednieku, kurš sagadīšanās pēc bija arī lifta zēns.

—    Es dr. Vankelei — kā tad, Golda Vankele — pateicu, kā sauc tos divus pēdējos trakonamus, kuros viņa pastāvīgi mēdza iegriezties, un dakterīša tūlīt pat tiem piezvanīja pa telefonu — tas varot būt svarīgi, viņa teica, — bet nevienā no šīm iestādēm neatrada slimības vēsturi, vai kā to sauc. Savādi, pareizi?

—    Tikai diezgan savādi.

—     Ko? A. Skaidrs. Nūjā, pēc tam viņa uzdeva man visādus jocīgus jautājumus par Violetu — vai viņai gadās kaut ko pārprast, vai viņa putro parastus izteicienus — nu, paši zināt, mēs visi viņu ķircinām par to, kā viņa saka “viltīgs kā nagla” vai “beigts kā kulba ar mērkaķiem”, — un es uz dikti daudziem dabūju atbildēt ar “jā” un galu galā biju stipri noraizējies.

Viņa runa bija kļuvusi nedaudz ļodzīga; no domas, ka būs jāredz manu dzimuma brāli raudam, mani pārņem šausmas. Piepildīju viņa glāzi ar kaut ko neģēlīgu un lūkoju mainīt tematu. Glāzi viņš paņēma un atspirga, taču uz temata maiņu neielaidās.

—              Pēc tam bija mazliet šausmīgi, — viņš stingru garu turpināja.

—    Mēs gājām augšā uz to palātu, kurā Violeta bija ielikta, — tā palāta bija tīri glīta, — un dr. Vankele iegāza viņā amobarbitālu. No tā viņa uzreiz beidza stīvi skatīties virsū, bet runāt nesāka. La Wankel pacēla viņas roku, un roka palika stāvam uz augšu. Pēc tam viņa to (roku, ne jau Violetu) salieca, un roka palika stāvam uz leju. Viņa teica, ka to saucot par flexibilitas cereas, un tas acīmredzot ir raksturīgi, nu, kaut kam tur. Pēc tam viņa nobīdīja tās rokas atkal uz leju un viegli uzpliķēja, un ar katru uzpliķēšanu tās nedaudz pacēlās — kā tās lampas ar salokāmo kāju. To laikam sauc par mitņehen, kā izrādās. Diezgan

baigs skats. Tad mani izsvieda no palātas, lai Vankele varētu viņu kārtīgi izmeklēt, un es kādus simt gadus stāvēju tur ārpusē un gaidīju. Pēc tam biju pārāk sanīcis un diez cik uzmanīgi neklausījos, bet puslīdz sapratu, ka šobrīd nav zināms, vai Violetas transs ir depresīvs vai katatonisks, un ka šī starpība ir svarīga. Vienādi vai otrādi, acīmredzot ir visai liela iespēja, ka Violeta var pielēkt no gultas un izmesties ārā pa logu — katatoniķi laikam mēdz izdomāt, ka ir eņģeļi, — un tas atkal nozīmē nolīgtu kopēju dienu un nakti par vēl vienu brangu naudas summu. Tad šī laipnā Vankele piešķīra man gultu — par brīvu! — un drapēs, es nogulēju līdz tam brīdim, kad man šorīt bija jākāpj lidmašīnā, un tas arī viss.

Es atkal pielēju viņa glāzi pilnu, tas bija vieglāk, nekā kaut ko teikt.

Džoks, īsto brīdi notrāpīdams tikpat nevainojami kā vienmēr, paziņoja, ka pusdienas ir gatavas, un mēs sēdāmies pie kaiju olām, viltotā zaķa un aukstiem karīpapiem. Es gribētu redzēt to, kurš spētu īgt par to, kā liktenis viņu sit, kad viņam uz mēles kūst Džoka aukstais karīpaps, — tie ir vienreizēji, tie tik tiešām tādi ir. Mēs dzērām alu, jo vīna dzeršanu pusdienās es neatzīstu: tas vai nu vedina uz snaudu, vai uzkurina dzīvnieciskus instinktus — vienādi vai otrādi, pēcpusdiena ir pagalam. Iestiprinājies Sems vairs nebija gluži tik raustīgs; Džordžs izskatījās miegains un neizrādīja nekādu vēlēšanos iesaistīties sarunās.

—    Un tātad, — Sems sacīja, — pastāsti par to savu Oksfordas eskapādi, Cārlij. Ko ieteica tavs mags emeritus:

Es pastāstīju, cenzdamies, lai manā balsī neiezagtos vainīgums, visiem spēkiem pūlēdamies zaimojošu nejēdzību pasniegt kā to vienīgo prātīgumu, kas varētu gūt virsroku, l'as, kas Oksfordā vēl likās kaut cik loģiski, pie Džērsijas pusdienu galda izklausījās tikai pēc kliba suņa murgiem, un to abu tukšās acis, viņu sāniskā saskatīšanās man lāgā nepalīdzēja runāt pārliecinošāk. Es pabeidzu kusli.

—    Un, ja jūs, biedri, varat ierosināt ko labāku, — es kusli pabeidzu, — ar lielāko prieku paklausīšos.

Tad bija ilgs, sīrupains klusums. Džordžs ar pētniecisku rādītājpirkstu noglaudīja katru savu uzacu matiņu, pēc tam, izpētījis abu ausu ļipiņas un zoda bedrīti, sāka atsvaidzināt atmiņā sava īkŠķveida deguna kontūras.

Toties Sems sēdēja un nekustējās, acīm redzami aizgrābti pētot karija traipu uz galdauta.

Džoks ienāca nokopt galdu, taču Džordžs un Sems klusēja kā klusējuši. Ellē un ratā, es ij ne mazliet negrasījos iet viņiem palīgā salauzt ledu; tiesa gan, ap to brīdi man ienāca prātā, ka daudzi godājami cilvēki sacītu — es jau tāpat esmu elles ratā.

—    Nu labi, — pēdīgi ierunājās Sems. — Esmu ar mieru noņemt provi. Ja tas cūka ir tik nenormāls, kā izskatās, tad droši vien vislabāk viņu pievārēt ar viņa paša vājprātīgo šļuru.

Džordžs gausi palocīja galvu.

—    Iespējams, vienīgā valoda, ko viņš saprot, — viņš teica tādā kā grantainā lauku miertiesneša balsī. — Pretīgi. Iespējams, bezjēdzīgi. Nepārprotami dārgi. Bet, kā saka Cārlijs, kas vēl mums nāk prātā? Tagad, kad es par to domāju, — esmu redzējis, ka iedarbojas arī vēl dīvainākas būšanas. Jā, Indijā — tamlīdzīgās vietās.

—    Bet jūs, vīri, saprotat, — es noprasīju, — ka jums kaut kādā mērā nāksies piedalīties? Nu, tās Mesas laikā, vadzi, ir jānostrādā dažas visai pabaigas lietas, un tam no baznīcas izmestajam priesterim, kā sacīt jāsaka, rokas gandrīz visu laiku būs aizņemtas.

—    Jā, — paziņoja Sems.

—    Jā, droši vien, — teica Džordžs. — Bet rauj mani kociņš, ja es mācīšos no galvas kaut kādas Melnās Tēvreizes ačgārni vai vēl kaut kādas cūcības.

—    Melnās Tēvreizes? — es pārjautāju. — Vai tikai tu jau neesi iedziļinājies šajā materiālā, Džordž?

—    Cārlij, mēs taču visi kādreiz esam lasījuši Denisu Vītliju, — bilda Sems.

—    Mani vari neieskaitāt! — es asi atcirtu.

—             Es gribētu pārliecināties, ka pareizi saprotu, — iesāka Džordžs.

—    Ar šiem kumēdiņiem mēs domājam to burvekli iebiedēt, lai viņš domātu, ka ari mēs saložņājamies ar dēmoniem un tamlīdzīgi, tādēļ viņam būtu prātīgāk nelīst mums klāt, pareizi?

—    Vairāk vai mazāk jā, bet tas nav gluži viss. Saproti, tas ir visnotaļ pamatīgs lāsts, no kura mūsu uzmanības objektam vajadzētu iznīkt un mirt nelāgā nāvē, tādēļ, ja šis tipāžs tik tiešām tic tam, ko viņš dara, un šis rituāls ir viņam zināms — Draidens ir stipri vien pārliecināts, ka tic un ir, — viņam vajadzētu pārbīties līdz pilnīgam nelabumam un, kazi, pavisam atmest šīs nodarbes.

—    Rietumāfrikas kaktu dakteri joprojām to pieprot, — Džordžs stāstīja. —Tūkstošiem rūpīgi aprakstītu gadījumu. Ja upuris tiešām tic, ka viņam noteiktā dienā jāmirst, viņš tad arī smuki apguļas un mirst nost.

—    Vai tu gribi sacīt, — Sems gausi vaicāja, — ka var gadīties tā, ka tas tips no šiem pigoriem īstenībā dabūs galu?

—    Nūjā, hm, baidos, ka tas šķiet gluži iespējams.

—    Teicami. Kad sākam?

—    Paga, neskrien, — Džordžs iebilda. 4Man ienāca prātā — kā tas tips zinās, ka ir noturēta šī Mesa un kas tā ir par Mesu, un kuram tā domāta, un tamlīdzīgi?

—    Labi, ka pajautāji, — es atteicu. — Te ir tikai viena iespēja, un mums visiem par to būs jāsamaksā ar zināmu apkaunojumu, taču gan izdosies.

Tad es viņiem izklāstīju šo paņēmienu. Pēc desmit skaļām un dzēlīgām minūtēm viņi piekrita, taču mūsu draudzība no šīs apspriešanas neizkļuva neskarta.

Tai brīdī ar telegrammu uz paplātes ieradās Džoks — viņam patīk izrādīties reizēs, kad pie manis ir tic, kurus viņš dēvē par Sabiedrību. Es tā noģiežu, ka viņam tik tiešām gribētos būt īstenam kalpam; varbūt uz Ziemsvētkiem jānopērk viņam svītraina veste.

Telegramma bija no Draidena. Tas vārdu sastāvs mani uz mirkli izbrīnīja. “DESHABILLE IERODAS FALAISISKI RIT RĀCENIS PASITIS OBLIGĀTI.”

Ja Draidenam ir kāds trūkums, tad tas, ka viņš iztēlojas sevi patte legrafešanas meistaru; šī vājība viņa draugus milzīgi skumdina. Bija laiki, kad viņš spēja arī no tā atturēties, taču tagad, baidos, viņš ir “medicīniski atkarīgs”, kā saka žūpu dakteri. Dйshabille nepārprotami nozīmēja “no baznīcas izslēgtais”, Valais ir viens no Vcimutas-Džērsijas pasta kuģeļiem, “pasitis” acīmredzot bija kāda čakla pasta ierēdņa izlabots “pastiss”, taču “rācenis” palika tikpat neizdibināms kā viņdien Oksfordas stacijā.

—    Džok, — es ieminējos, — vai mums mājās ir pastiss?

—    Ir pudele pērno, tas pats vien ir, ne?

—    Sagādā šodien puskasti pastisa, lūdzams. Kā mums ar rāceņiem?

—    Jancīgi, ka jūs tā prasāt, mister Čārlij; tas vecais spoks dārzā akurāt šorīt vienu dobi piestādīja. Vēl vienu krupi ar tur piestādīja. Bet gatavi gan būs tik pēc pāra mēnešiem.

—    Veikalos jau vajadzētu būt tiem mazajiem franču rāccnīšiem. Pameklē Scntheljeras tirgus hallē vai Franču ieliņā. Ja nav, varbūt tos var nopirkt bundžās, saldētus vai kaltētus — to es atstāju tavā ziņā, tu šīs mazumtirdzniecības pasaules tumšās ejas labi pazīsti — nourri dans le sйrail, tu en connais les dйtours, — bet pacenties gan līdz rītvakaram sadabūt, pat tad, ja nākas maksāt skaidrā naudā.

—    Labs i. Cikus?

—    Kā viņus pārdod, vai tu zini? Tas ir, kā tu domā — uz svara, jardos vai vēl kaut kā?

—    Man liekas, mārciņās.

—    Ahā. Vai tu teiktu, ka labprātīgu piekrišanu devušam pieaugušajam pāris mārciņu būtu kārtīga, stipra deva?

—    Pilnīgi pietiekama.

—    Tad labi.

—    Labs i, mister Čārlij.

—    Lai cik aizraujoši, — smagnēji ierunājās Sems, — ir vērot tevi iejūtamies bufetnieka rok, vai tu esi pārliecināts, ka nav citu nozīmīgumā gandrīz pielīdzināmu tematu, par kuriem mums derētu parunāt?

Es visu paskaidroju, tomēr nedz viņš, nedz Džordžs necik daudz neatmaiga. Šī muldēšanās par “krustziežu krāpniecību” un “baigiem, absintu pārstrēbušiem pātarniekiem” (Džordžs) atjaunināja viņu pirmītējās šaubas par mūsu pasākumu. Es viņus maķenīt nokušināju, tomēr abi bija un palika niķīgi. Turklāt viņiem aiz ādas bija savs plāns, un tagad viņi pieprasīja, lai vienlaikus ar Sātaniskās Mesas gājienu mēs īstenotu arī to.

—    Tu saproti, — Sems klāstīja, — mēs te padomājām par cietušajām nesaistīti ar burvestību pusi — ja nu izrādās, ka pēdējā ir manevrs uzmanības aizvilināšanai, — un, lai gan trīs upuri vispārināšanas vajadzībām nav pārāk lietderīgs skaitlis, dažus pagaidu secinājumus var izdarīt. Pirmkārt, visas trīs cietušās ir angļu ģimenes. Tas varētu liecināt par naidu pret angļu tautu vispār.

—   Vēl tas varētu liecināt, — es iestarpināju, — par angli, kuram nepatīk Džērsijas sievietes.

—    Anglis?— izsmējīgi atcirta Džordžs. — Un nodarbojas ar tādām glupībām? Pierās!

—    Man likās, mēs burvestību pusi šimbrīžam liekam mierā.

—    Mēs tā arī darām, — Sems piekrita, — un, ja mērķis ir pieiet loģiski, tavs aizrādījums ir vērīgi uzklausīts. Tomēr turpināsim. Mēs abi ar Džordžu esam ciešami pārticīgi — lai gan tai imigrantu miljonāru šķirā, kura, kā rādās, ierosina lielu jo lielu Džērsijas ļautiņu netīksmi, neietopam, — turpretī pēdējās cietušās vīrs, dakteris, ir vien tik bagāts, cik pieļauj plaukstoša ārsta prakse vispārējā medicīnā, un Džērsijā viņš, no visiem un visām labi ieredzēts, dzīvo jau divdesmit gadu. Tomēr mēs visi piederam tā sauktajai vidusšķirai, un tātad tas varētu būt šķirisks naids vai/un angļu nīšana. Pievērs uzmanību tam, ka es

saku “angļu”, nevis “briru”, jo Džērsija, iespējams, ir lojālākā no visām Kroņa ārteritorijām. Nākamais punkts — cietušo vecums: visām ir pāri trīsdesmit, bet vēl nav četrdesmit. Tas var būt tāpēc, ka mums visiem sagadīšanās pēc ir sievas šādā vecumā, taču var liecināt arī par to, ka izvarotājam vienkārši patīk trīsdesmitgadnieces. Savukārt tas var nozīmēt… — viņam nenācās viegli to pateikt, jo bija acīm redzams, ka daudz vairāk viņam gribas nevis spriedelēt, bet slepkavot, — …ka viņam vienkārši un, man laikam jāsaka, itin normāli patīk izskatīgas sievietes dzīves ziedonī; tas ir, ja viņš liktos virsū meitenītēm vai večiņām, tad mēs droši zinātu, ka viņš tik tiešām ir īsteni, nīstami traks, pareizi? Un visbeidzot, trīs cietušo dzīvesvietas kartē atrodas gandrīz pavisam blakus, un tas varētu nozīmēt, ka viņš iet kājām, ne, — vai varbūt baidās braukt ar automobili, atšķirībā no Džērsijas Briesmoņa, protams, kurš, kā tiek apgalvots, dodamies pie saviem, ē, objektiem izbraukāja visu Salu.

—             Vai atkal, ka viņš ir salīdzinoši svešs cilvēks, — es liegi icbildos,

—    piemēram, anglis, kurš nepazīst visus šejienes šurpceļus un turpceļus.

—    Jā, — Sems pacietīgi atteica, — nudien, arī to tas varētu nozīmēt.

Džordžs izdvesa skaņu, kuru parasti atveido ar burtkopu “pšah” —

tā ir skaņa, kuru spēj izdvest tikai tie, kas dienējuši Indijas armijā.

—    Tādēļ, kamēr tevis nebija, mēs ar Džordžu likām prātus kopā un sastādījām sarakstu, apkopojot glītas anglietes vecumā no trīsdesmit līdz Četrdesmit gadiem, turīgu angļu rentiers vai savā profesijā strādājošu vīriešu sievas, kas dzīvo jūdzes rādiusā. Pēc mūsu domām, iespējamo uzbrukuma objektu kopumā nav vairāk par septiņpadsmit un mēs četri (es pieskaitu Džoku) varam sarīkot slēpņus, tādējādi ar gandrīz divdesmit piecu procentu varbūtību varam ik nakti atrasties īstajā vietā.

—    Mjā, bet kā lai iedveš izvarotājam pārliecību — pieņemot, ka viņš novēro attiecīgo namu, — ka gaiss ir tīrs?

—    Pavisam vienkārši, — paziņoja Džordžs (ar to karavīrs pateica “brīvi” rēķinātājiem un urbējiem), — galvenais, nepieciešama sadarbošanās

ar, ē, namīpašniekiem. — (Bija noskāršams, ka viņam gandrīz jau būtu pasprucis “civiliedzīvotājiem”.) — Katrs no mums ierodas tajā laikā, kad lielākā daļa cilvēces strādā, piemēram, īsi pirms divpadsmitiem dienā — pēcpusdienās šie Džērsijas strādnieki vairumā gadījumu sēž krogos, no pēcpusdienām labāk izvairīties. Pievakarē vīrs uzkrītošā manierē iesēžas mašīnā, skaļi pavēstīdams, ka pārradīsies vēl pirms pusnakts; sieva pie durvīm māj ar roku. Tas no mums, kurš atrodas sardzes postenī, turpina slēpties namā vai, ja ārpusē ir labs slēpnis, no kura pārredzama visa ieeja, dodas uz šo slēpni. Augšminētā sieva kādu laiku grozās pa pirmo stāvai, tad dodas augšā, ieslēdz guļamistabā gaismu, varbūt uz brīdi parādās pie guļamistabas loga un tad izslēdz lielo gaismu, atstājot degam tikai naktslampiņu, un nemanāmi aizlavās uz kādu citu telpu, kurā ieslēdzas. Mēs sēžam slēpnī. Bruņoti.

—    Izklausās gluži teicami, — es piesardzīgi sacīju. — Gluži teicami. Neskaitot dažus sīkumus — ja drīkstētu lūgt mirklīti jūsu pacietības.

Sems garlaikotā manierē nopūtās, Džordžs neuzticīgi noņurdējās.

—    U11 proti, — skaidroju tālāk. — Pirmkārt, ērtības labad pieņemsim, ka mana pa pusei nenopietni pieminētā angļu uzbrucēja teorija ir pareiza; kā mēs varam zināt, ka neatklājam viņam savas kārtis un patiesībā neapsargājam tieši viņa mājsaimniecību?

—    Nu, ja par varītēm vajag to ņemt nopietni, tad vienkārši pielūkosim, lai neviens apsargāta nama saimnieks neuzzinātu, kuri nami attiecīgajā vakarā vēl tiek apsargāti.

—    Ļoti labi, — es piekritu, — taču vēl labāk būtu, ja viņš nezinātu, ka vispār tiek apsargāts vēl kāds cits nams.

—    Mjā, varbūt. Ja tā padomā, izklausās prātīgi.

—    Otrkārt, — es bez žēlastības turpināju, — kas pa to laiku, kamēr mēs spēlējam skautus, notiek ar mūsu pašu sievām? Johanna smuki šauj ar pistoli, bet vienalga, bez Džoka mājās viņa varētu būt maķenīt vārīgā stāvoklī, un viņa būtu gluži dabisks nākamais objekts.

Sonja varbūt ir izsvītrota no tā tipāža saraksta, varbūt nav, bet vienalga, pēc tām šaušalām, ko viņai bija jāpieredz, viņa diez vai priecāsies, ka viņu pamet vienu.

—             Elementārāk par elementāru, — Džordžs nepacietīgi attrauca.

—   Sonja sarīko bridža vakaru, uzaicina Johannu, vēl pārīti vīriešu klāt, neviens nekur neiet, līdz pārrodamies mēs.

Man aiz šausmām mute palika vaļā. Man trūka vārdu; spēju vienīgi pievērst acis Semam, lūdzoties žēlastību.

—    Man domāt, — Sems apžēlojās, — Cārlijs tagad vispirmām kārtām domā par to, ka Johanna bridžā vispār ir tāda kā starptautiskās līgas spēlmane — viņa ir bijusi pārī ar Omāru Saritu, — turpretī Sonjai, lai gan viņa spēlē ar prieku un švunku, piemīt tāda nenozīmīga nespēja atcerēties, kas ir trumpēs, un — tikai bridža spēlmaņiem vien zināmu iemeslu dēļ tas laikam ir vēl ļaunāk — par varītēm cenšas atcelt.

—    Atteikties, — es izlaboju.

—    Visnotaļ pieļauju, Cārlij, ka tev ir taisnība.

Džordžs nolēma likt lietā savu brigādes komandieri balsi — akurāt šādi Mctjū Arnolds savulaik ietērpās savā dzejnieka mantijā.

—    Paklau, Mortekaj, man ļoti negribētos domāt, ka tu liec šķēršļus tāpēc, ka tev tā ir jatitrak, tomēr jāteic, ka tava kritika nav gluži konstruktīva.

Es uzmetu kūkumu — jutos kā izkritis Kemberlijas štāba virsnieku kursu eksāmenos. Mortckajam pie formas tērpa nebūs karsti kāroto sarkano zīmotņu. Viņa vārdam laiku laikos vilksies līdzi “NUD” (nosūtīts uz daļu) — un nevis “pšk” (pabeidzis štāba koledžu).

Ak, velns un elle! es nodomāju; ziniet, es nešaubos, ka pirms manis arī labāki cilvēki līdzīgos dzīves griežos ir nodomājuši tāpat.

—    Mjā, — skaļi es sacīju tā, — gan jau iespējams sarīkot kādu citu saietu, par to taču nav vērts lēkt uz ecēšām, pareizi?

—   Tā jau ir labāk. — Džordžs bija ar mieru vēl nepatriekt nīkulīgo seržantiņu ar vilka pasi. — Bet, protams, mēdz būt visvisādi saieti: ir

vista turnīri, vari man ticēt, un kuģu lādēšanas turnīri, un džinramija vakari: kas tikai nav. Šādām niansēm var pievērsties, ē, kad pienāks laiks. — (Es atkal jau bezmaz izdzirdēju viņu sakām “vadu komandieru līmenī”. — Kam tad ir domāti seržanti? — viņš šķita jautājam.)

—    Jā, Džordž, — es atbildēju, ar grūtībām noturēdamies, lai nenosauktu viņu par “seru”. — Tomēr mans pēdējais iebildums ir tas pats, ko reiz jau cēlu. Šaujamieroču jautājums. Nevar staigāt apkārt, šaujot cilvēkiem virsū tikai tāpēc vien, ka viņi ir izvarotāji.

—    Es varu, — pieteicās Sems.

—    Es arī varu, — sacīja Džordžs.

—    Mjā, es nevaru. Manam četrsimt piecdesmit piektajam jāvelk dzīvīte pieķēdētam Pistoļu kluba ieroču noliktavā; manam Baņķiera īpašajam un Johannas divdesmit astotajam “Mežonītim” jāguļ aiz atslēgas naktsskapīšu atvilktnēs, kad mēs esam mājās, un seifa, kad mūsu nav. Piedraudot brīvā dabā sastaptam neģēlim, es droši vien uzdrošinātos pistoli pavicināt, bet, ja es kādu nošaušu — ja nu vienīgi tas būs nepārprotams pašaizsardzības akts un neģēlis būs bruņots—, mani gaidīs garš jo garš cietumsods. Jūs abi, iespējams, tiktu cauri mazliet lētāk, jūs esat cietuši no tā puisieša uzbrukumiem un tādos gadījumos zvērinātie nemēdz piekrist notiesājošiem spriedumiem, turpretī es sadursmē ar izmanīgu advokātu izskatīšos pagalam vārgi, skaidrodams, ka esmu nolaidis no kājas vienu tipu, domādams, ka viņš ir tas tips, kurš apskādēja viena man pazīstama tipa sievu.

—    Nu labi, — bilda Sems, — tad nešauj viņu nost. Tu taču mums esot pirmklasīgs pistoļstrēlnieks, vai tad tā nav? Tēmē kājās.

—    Pirmklasīgi pistoļstrēlnieki zina, — es norādīju, — ka ar pistoli trāpīt kustīgai cilvēka kājai iespējams tikai sagadīšanās pēc. Turklāt nomiršanas jautājumos cilvēka ķermenis ir ārkārtīgi samaitāts. Var ielaist kādam lodi galvā, un šis subjekts vienā mierā aizčāpo prom — atceraties to Dienvidāfrikas premjerministru pirms pāris gadiem? Var ietriekt veselu magazīnu krūšu kreisajā pusē, un viņš pāris nedēļas

novārtās slimnīcā, ciezdams tikai no nelīdzenām naktspodu malām. Bet iešauj viņam mazkalibra lodi kājas resnajā daļā, tā ņem un ķer ciskas artēriju, un viņš noasiņo līdz nāvei, vēl iekams paspēj atkratīties ātrā palīdzība. Tu tiec cauri ar slepkavību bez iepriekšēja nodoma un uzskati, ka tev ir paveicies.

Iestājās ilgs un pūcīgs klusums. Vispēdīgi ierunājās Sems.

—    Ai, zini, ej un nomīz savu kiltu, Mortckaj.

—    Kā tad, kā tad, — es stīvi atteicu, — taču man tādēļ vajadzēs palikt vienam. Vai tiešām jums jau jāiet prom? Jūs nevarat vēl pakavēties?

—    Ei, zēni, paklausieties, — iejaucās Džordžs, — rimstieties. Nevajag tā satraukties par sīkumiem. Viss nudien ir vienkārši, un Cārlijs runā cauruncaur saprātīgi. Kāpēc viņam vajadzētu riskēt ar nokļūšanu cietumā tikai tādēļ vien, lai iztaptu saviem draugiem.

Pēc viņa toņa bija skaidrs, ka viņš gan tā darītu, bez vārda runas, bet viņš jau ari bija īstens tīrasiņu anglis, atšķirībā no dažiem Mortekajiem, kurus viņš šai saistībā varētu pieminēt.

—    Viss nudien ir vienkārši, — viņš atkārtoja, — mēs visi izejam bruņoti, taču Cārlija šaujamais nav pielādēts. Un viņam līdzi ir runga vai kaut kas tamlīdzīgs. Tagad viss ir norunāts?

Sems izdvesa tādu burkšķienu, ko liek lietā cilvēks, kurš nevēlas sacīt “nē”, bet ir pārāk sapūties, lai teiktu “jā”.

Es atbildēju:

—    Mjā, hm, diemžēl ir vēl viena lieta.

—    Ak, saldais Jēzu pie krusta! — ierēcās Sems. — Kas tad vēl?

Šoreiz es neņēmu ļaunā. Galu galā viņš bija pieredzējis grūtas dienas. Tomēr pateikt man vajadzēja.

—    Diemžēl Džoks pistoli vispār nedrīkstēs ņemt līdzi. Viņa lugers ir visaugstākajā mērā nelikumīgs, turklāt viņam ir aste.

—    ? — uz to sacīja Džordžs.

—    Viņš ir paēdis biezputru, — es paskaidroju.

—    >

—    “Biezputra” ir termins, kuru lieto noziedzīgās pasaules žurkuļi, — es pacietīgi klāstīju, — un tas nozīmē cietumsodu. Ir tāda leģenda, saproties, ka, ja tu, mielodamies ar veselīgajām brokastīm pēdējā rītā pirms iziešanas “laukā”, savu putriņas šķīvi neizēdīsi pavisam tukšu, tad nebūs pagājis ne gads, kad tu jau atkal būsi “iesēdies” uz ilgu laiku. Vari pajautāt jebkuram cietumsargam, piekritīs visi kā viens. Džoks uz Viņas Majestātes rēķina atstājis nenokoptus vairākus šādas biezputras šķīvjus, un, ja viņu pieķers ar jebkādu šaujamu ieroci, tas viņam nežēlīgi atkodīsies. Ja viņš būs kādu nošāvis, tad dabūs aptuveni deviņdesmit deviņus gadus — ar maksimālo soda samazināšanu par priekšzīmīgu uzvedību tur iznāks, teiksim, sešdesmit seši. Brīvībā viņš atgriezīsies simt desmit gadu vecumā un gribēs, lai es viņu atkal pieņemu darbā, kaut arī viņš pa to laiku gandrīz pavisam noteikti būs aizmirsis, kā vārāma pieklājīga tēja.

—   Ak, beidz vienreiz vervelēt, Cārlij, mēs jau sapratām. Džoks būs bruņots ar rungu. Tā derēs?

—    Pēc mana ieskata, viņa rīcībā ir svina caurule, kas apvilkta ar mīkstu ādu.

—    Vai ar svina cauruli, kas apvilkta ar mīkstu ādu. Vai tagad ir viss? Tad es ierosinu sākt šo pašu vakaru. Te būs četri saraksti ar vārdiem un adresēm. Vai kādam ir īpašas vēlmes?

Es zibeņa ātrumā pieprasīju sev Brisbenas namu, jo lēdijai KvinnaiFilpotai pieder smalkākais pagrabs visos Salas ziemeļos, un neviens izvarotājs, būdams pie pilna prāta, viņai neķersies klāt, tāpēc ka viņas spēks ir kā desmit vīru spēks, es jums teikšu, jo šķīsta ir viņas dvēsele. Turklāt viņa tur dobermanpinčeru. Abi pārējie izvēlējās savas ierīcības, Džoku pēc noklusēšanas atstādami atbildēt par kāda tomātu audzētāja bungalo, kuru apdzīvoja gluži neaprakstāmi varojama sieva. Īstenībā, ja Johanna kaut rcizīti atvēlētu man mazliet laika privātiem pētījumiem, man pašam viņa dikti patiktu. Ka tikai negadītos tā, ka izvarotājam, ja viņš naktī ierastos šajā bungalo, vajadzētu lūgt Džoku pabīdīties nost.

Džordžs zvanījās šurpu un turpu, organizēdams mūsu vakarēšanas. Sems, kā šķiet, centās uzvarēt derībās par to, cik ātri viņš spēj iztukšot manu viskija karafi. Ks sīki un smalki skaidroju Džokam, kā piepildāma mana sviestmaižu ciba. Johanna, kad viņai tika pavēstīts, ka vakaru vajadzēs pavadīt, spēlējot kārtis ar Sonju, sarīkoja skandālu, lai gan vispār viņa kaut ko tādu dara ļoti reti. Džoks nomazgājās dušā un, atļaušos minēt, izrevidēja tos savus cīņas rīkus, kurus bija ražojusi Londonas Gumijas Sabiedrība, šis teicamais kondomināts. Tad beidzot viņi visi devās prom un man bija vaļa nodoties nopietnām pārdomām uz dīvāna, noaujot kurpes un aizverot acis. Sātīgas pusdienas allažīt izvilina ārā manī slēpto filozofu.

Tāvakara slēpņošanās, kā nav grūti saprast, vismaz izvarotāju ķeršanas ziņā bija pilnīga izgāšanās.

Es noķēru teicamas vakariņas un pasakainu sešdesmit pirmā gada Chateau Leoville Poyferre pudeli.

Sems ar savas bises nedroselēto stobru noķēra klaiņojošu Džērsijas govi tesmeņa apvidū.

Džordžs no kvernēšanas zem hortenziju krūma noķēra nejauku saaukstēšanos.

Kad ierados Johannai pakaļ pēc kāršu spēles Džordža namā, viņa ne ar vienu nerunāja — un ar mani ne tik. Es viņai pastāstīju par grūto pārbaudījumu, kuru Džordžs bija pārcietis zem pilošā hortenziju krūma, bet viņa tikai atcirta: — Kā Džordžam paveicās.

—    Ar labunakti, — es novēlēju, kad mēs priekšnamā šķīrāmies.

—    Ar labunakti, Klauzevic, — tā skanēja viņas atbilde.

Džoks jau bija licies pēļos, nešaubīdamies par saldu miegu, lai dieviņš dod viņam veselību, tādēļ savu sviestmaizi sev dabūju sagādāt pats.

Kad ar to lavījos augšā uz otro stāvu, sajutu kaut ko dīvainu, un tas bija saistīts ar Johannu. Ja es būtu divdesmit — vai pat tikai piecpadsmit — gadu jaunāks, droši vien kļūdas pēc to noturētu par

iemīlēšanos. Iespējams, tā bija viegla nožēla par to, ka tik sen un tik pamatoti biju nolēmis, ka šīs jūtas nav man domātas, ka man labāk klājas bez tām. Minstinoties kāpņu laukumiņā ar pusapgrauzto sviestmaizi nodevīgā rokā, man uzmācās nejēdzīga vēlēšanās ieiet viņas istabā, ieraudzīt pār spilveniem izrisušos meduskrāsas matus un sarunāt salkanas, vainīgas, mīļas muļķības. Varbūt likt viņai pasmaidīt. Kas zina, varbūt viņa tur raudāja, saproties; pat sievietes dažreiz raud. Bet man ir dzelžains likums: kad sagribas saņemt kādu aiz rokas, jāielej kaut kas glāzē — perspektīvā raugoties, visām iesaistītajām personām tā ir labāk.

Noslēdzu kompromisu, apēzdams sviestmaizi, un, ietinies sīpolloku un pašnožēlas miasmos, aizšļūcu uz savu vientuļo gultu: ko vairāk varētu vēlēties? Kā norāda Borhcss, nav atrodams labāks mierinājums par to, ka mēs paši esam izvēlējušies savas nelaimes. — Tādējādi, — viņš skaidro, — nolaidība vienmēr ir tīša… pazemojums vienmēr ir grēku nožēlošana… nāve vienmēr ir pašnāvība.

Zobus izpucēju sevišķi rūpīgi — ja nu Johannai ienāktu prātā atnākt un novēlēt man labunakti, taču viņa, protams, neatnāca; viņas nemēdz atnākt.

10

Tu uzvarēji, bālais Galilieti: jau sirma pasaule no tavas dvašas;

Nu Letes esam dzēruši un sāti kļuvuši no nāves pašas.

Hymn to Proserpine

Es kliedzu un spārdījos, tad činkstēju un īgņojos, tomēr mani izrāva no gultas un aizdzina sagaidīt Vcimutas pasta kuģi un tēvu Tičbornu, to Džona Draidena ieteikto Melno Mesu noturētāju. Par tēvu Tičbornu, kaut arī viņš ir izslēgts no baznīcas, es viņu saucu aiz tādiem pašiem apsvērumiem kā mana vecāmāte, kura visas “50 mārciņu ķēkšas” pieklājības pēc sauca par “kundzēm”. (Ielāgojiet: 50 sterliņu mārciņas bija gadā un pic visa gatava, proti, ar četrām vai piecām lepnām maltītēm dienā, tām pa virsu uzdzerot ij gaišo alu, ij porteri, ar kaulu un cepeštauku ieņēmumiem, ar visu tirgotāju kukuļiem, ar privilēģiju pienest policijas konstebliem karstas jērgaļas sviestmaizes, ar tiesībām vajāt visus, kas rangā zemāki par virssulaini un guvernanti, ar vaļu reizi sešās nedēļās bezcerīgi pietempties (ne jau metodistu mājsaimniecībās, saprotams), ar vismaz vienu ķēķa meitu, kas padara visus īstos darbus (piecdesmit mārciņu ķēkšas nemizo kartupeļus), un bieži vien veselas septiņas brīvdienas gadā, ja viņa spēja pierādīt, ka vismaz viens no viņas vecākiem guļ uz miršanu. Šoslaikus, bez šaubām, viņas gribētu vēl ari iespēju klausīties radio. Vadzi, kamēr mēs nebijām sākuši viņus lutināt, šie ļautiņi bija apmierinātāki.)

Nu jā, tad nu es stāvēju Alberta piestātnē un gaidīju tvaikoni Falaise un tēvu Tičbornu. (Padomājiet tikai, Alberta piestātne! Vai jūs zinājāt,

ka gan Edvardu VII, gan Džordžu VI īstenībā sauca Alberts, taču Ģimene aiz bijības pret Karalienes Viktorijas Augsto Dzīvesbiedru neļāva viņiem tronī tā saukties, un Valsts Padome arī neļāva, jo izklausās tik prasti. Tas ir, “Alberts” izklausās, ne jau Valsts Padome. Visiem, protams, bija taisnība.) (“Šī nodevība pēdējā un lielākā: Ko labu darīt dziņā nelabā,” dzied Alfrēds Prufroks,11 ja tikai es par to labumu un nelabumu atceros pareizi. Un ja tam ir kāda nozīme.)

Nūjā, tad nu es stāvēju Alberta piestātnē un odu jūras brīzes, līdz lietota alus, vēmekļu un pilnībā apmaksāta tūrisma operatoru aromāts pareģoja Falaise tuvošanos.

Viņu — varenu, maikstīgu priesteršvītu zīda sutanā — es pamanīju uzreiz. Askēta sejā, kuru ērmoti izmaitāja mīkstas un juteklīgas lūpas — kas akurāt tajā brīdī ņirdzīgi vīpsnāja muitniekam, — kvēloja ļaunas acis.

—    Labdien, — es sveicināju, sniegdams roku, — mani sauc Mortekajs.

Viņš apdāļāja mani ar gausu, greizu skatienu, atmaskodams tādu zobu asorti, kas, ja tikai būtu tīrāki, darītu godu jebkuram aligatoram.

—    Un draugi jūs droši vien sauc par traišķi, — viņš atcirta, pabrāzdamies man garām un piesoļodams pie bariņa klaji bezgodīgu jaunuļu, kuri acīmredzot viņu tur gaidīja. Viņš tiem kaut ko pačukstēja, un visi sāka mest uz mani acis.

—    Ir nu gan palaidnis! — viens no viņiem ķiķinādams uzsauca.

Aiz kauna nosvīdis, attālinājos no piedauzīgās kompānijas, dodamies meklēt īsto t. Tičbornu, kurš, kad biju viņu atradis, izrādījās tīri nomazgāts, spodrs sprukstiņš ar seju akurāt kā folksvāgenam. Viņš sēdēja uz sola un, centīgi tēlodams izklaidību, šķirstīja jaunāko Playjfirl numuru, ģērbies šikā, tumši zaļā mohēras uzvalkā, kādu par pamatskolmeistara algu diez vai varētu atļauties. Pārmijuši vienmuļas pieklājības frāzes, mēs ieradāmies manā Mini, kur es pamanīju, ka viņš

11 Mortekaj, ai, Mortekaj, neblēņojies. T. S. Eliots gan, tikai ne jau Alfrēds Prufroks, bet arhibīskaps Tomass Rekets no “Slepkavības katedrālē”.

izdala tikko jaušamu, bet patīkamu ķimcņmaizes smaržu, kas patiesībā visdrīzāk bija pastiss, kas bēga brīvībā no viņa plaši atvērtajām porām. Kad sākām braukt, viņš izgrūda spalgu izbaiļu kliedzienu. Es cirtu pa bremzēm.

—    Mans korporāls! — viņš ieprēkšķējās. — Kur ir mans korporāls! — Es satraucos. Johanna pret tādām padarīšanām izturas ar iecietību, turpretī Džoks it nemaz: viņš izteiks piezīmes.

—   Vai jūs vēlaties sacīt, — uzvedīgi aptaujājos, — ka esat paņēmis līdzi arī, ē, draudzīgu ieroču biedru?

—    Nē, nē, nē, — viņš ērcīgi attrauca, — tas ir tas īpašais altāra korporāls Mesai, kuru mēs celebrēsim!

Nenieka nesaprazdams, palīdzēju viņam meklēt, un tik tiešām, muitas šķūnī mums izdevās atrast pītu tīkliņu, kurā atradās lērums salocītas drānas.

—    Parādiet jel, — es aicināju.

—    Hm, varbūt tomēr ne šeit. Izšuvums nejaušam aculieciniekam varētu šķist mazliet, mjā, pārsteidzošs. Un tas muitas ierēdnis uz mums loti uzmanīgi skatās.

Mājupceļā, kaut vēl bija agrs, mēs piestājām Karfūrselūzā atspirdzināties.

—    Šis ir ļoti raksturīgs vietējais traktieris, — es klāstīju. — Viņi te dzer kaut ko tādu, ko, liekas, sauc par pastisu, un izsakās par to ļoti atzinīgi. Vai jūs vēlētos nomēģināt?

—    Esmu par tādu dzirdējis, — viņš apdomīgi atbildēja, — un mīļu prātu nomēģināšu.

—    Ko jūs sakāt? — pēc kāda laiciņa piesardzīgi apvaicājos.

—    Mmm. Visnotaļ gards. Rādās, stiprāks par heresu. Es taču no tā nebūšu štīmī, kā jums šķiet?

—    Nudien nedomāju, ka tā varētu notikt.

—    Un ko jūs pats dzerat, mister Mortekaj?

—    Tā saukto viskiju. Tas ir iesala dzēriens, ko dedzina Skotijas

kalnainēs. Cik noskāršams, Džērsijā to tirgo visai ievērojamā daudzumā.

Mēs raudzījāmies viens otrā, un mūsu sejās nepakustējās ne vaibsts. Viņš sāka smieties pirmais — un pēc tam vairs nebija nekādu neveiklību. Tāds tādu saprot, ļaudis apgalvo, lai ko arī tas nozīmētu.

Johannai viņš iepatikās pirmajā acu uzmetienā, un tas bija patīkams fakts, jo viņa cilvēkos nemēdz kļūdīties, turpretī es kļūdos vienmēr. Viņa ņēmās viesi aptekāt, čalodama, cik ļoti viņš droši vien ir noguris un vai viņam drīkstētu piedāvāt ko dzeramu (ha-ha), bet tajā brīdī durvīs izslējās Džoks, pasludinot, ka pusdienas ir gatavas, tādā dziļi liktenīgā balsī, kādu liek lietā kalps, kuram ir noskaņojums pie vissīkākā iegansta iesniegt atlūgumu.

—    Džok, šis ir tēvs Tičborns, — es mundri sacīju.

—    Va ne ko, — mans bandīts atbildēja.

—    Jā. Viņa ceļasomas ir mašīnā — varbūt tu varētu tās uzreiz sanest iekšā.

Džoks apcirtās un lumpačoja uz durvju pusi.

—    A, un vēl — viņa korporālu arī, labi?

Džoks uz vietas palika stāvam un pameta pār plecu bīstamu skatienu.

—    Ko tādu?

—    Tas ir pītā tīkliņā, — es mīlīgi paskaidroju. Dienai uzreiz parādījās sudraba maliņa, goda vārds, lai arī zināju, ka par to dabūšu samaksāt.

Johanna uzstāja, ka vēloties šo korporālu redzēt, un, kaut Tičborns sarka un cēla iebildumus, viņa savu panāca. Mana sieva to parasti panāk.

—    Saprotiet, — Tičborns, atritinādams drānas gabalu, bažīgi stāstīja, — konsekrēts korporāls nav izmantojams — pirmkārt, tādas personas kā tā, kuru mēs ceram, ē, piesaukt, tas varētu padzīt, un, otrkārt,

tas būtu vienkārši nepiedienīgi; ziniet, cs allaž ticu, ka tam, ko varētu nosaukt par Otru Pusi, jāizrāda elementāra pieklājība, tas nekas, ka ceremonijas laikā ar To jāapietas mazlietiņ drausmīgi. Vai jūs saprotat, ko es mēģinu pateikt?

Mēs atturīgi murkšķējām pretī.

—    Turklāt šādas Mesas senos laikos tika noturētas uz, ē, tā sakot, jaunas personas personīgi, taču mēs esam atklājuši, ka tikpat labi var izmantot šādas jaunas personas korporālu atveidojumu atbilstošā pozā. Klausieties, cs zinu, ko runāju, man ir zināma pieredze.

Drānas gabals bija attīts un izklāts uz žurnālu galdiņa. Jāteic, ka pat man tas šķita nedaudz satriecošs: jaunās personas atbilstošā poza nenoliedzami vēstīja par pieredzi, atkārtojot Tičborna pateicienu, un izšuvēja ar savu adatu bija nekautrēdamās izlodājusi visas atveres, ja ari es drīkstu atļauties patcicienus. Mēs abi ar Tičbornu bažīgi šķielējām uz liegi izloloto Johannu.

—     Wow!— viņa pieklājīgi izsaucās. — Tas ir kaut kas galīgi neredzēts! — (Amerikānismi viņas runā iesprūk tikai aizsargāšanās labad.) Es no savas puses brangi vēlējos, lai tā lupata būtu ij neredzēta, ij neredzama: mazums, vēl ienāks Džoks. (Visniknākie noziedznieki ir svētuļi, vai jūs to zinājāt? Protams, zinājāt, lūdzu piedošanu.)

—    Čalo vēl, māšcl, — es ņurdēju, pāriedams uz viņas izloksni. Sieva visai dīvaini uz mani paskatījās, iespējams, apbrīnodama manas valodu dāvanas.

—    Man vēlreiz pateikt “wow”, — viņa jautāja, — vai to otru daļu?

—    Nekas, nekas.

—    Bet šis piemīlīgais izšuvums taču būs maksājis milzum daudz naudas, tēvs Tičborn, — viņa atsāka sarunu, — kur tad jūs to pasūdnājāt?

—    Vispār es to darināju pats, — viņš atbildēja, tumši sarkans no kauna un uzpūtības. — Tas prasīja veselu mūžību, varu jums atzīties.

—    Kā izskatās, jums ir bijis modelis? — cs piemetu savu artavu.

—    Ak jā, nē, vispār strādāju pēc atmiņas.

Šī replika šķita piemērota sarunas pārtraukšanai. Kamēr locījām kopā korporālu, inspicēt t. Tičbornu ieradās Džordžs. Skaņas, kuras viņš iepazīstināts izdvesa, bija tik pieklājīgas, cik nu viņš bija spējīgs, ļaujot noprast, ka pēc viņa domām labs pātarnieks var būt tikai no baznīcas izslēgts pātarnieks.

Tičborns guva zināmu pārspēku, apjautādamies jaunpienācējam, kādā pulkā tas dienējis, taču uzreiz visu atkal zaudēja, piebilzdams, ka viņš pats bijis Brīvās Francijas kapelāns.

—    Es tak jau nojautu, ka bijāt, — mundri bilda Johanna.

Džordža seja ieguva tādu kā bālgani melnu nokrāsu — viņš uz to

reaģēja diezgan sāpīgi.

—    Džordž, franči bija mūsu pusē, — es viņam atgādināju. — Tas ir, šajā pēdējā reizē.

—    Tu taču paliksi uz pusdienām, Džordž, labi? — Johanna mudināja.

Viņš nevarot palikt, viņam esot cita tikšanās, viņš jau esot pusdienas paēdis, viņš nemēdzot ēst pusdienas, Sonja gaidot viņu uz pusdienām, viņam esot jāpaspēj uz vilcienu. Džērsijā vilcienu, protams, nav; man liekas, viņš vienkārši gribēja iet un kaut ko paspārdīt. Tas viss ir kaut kādā sakarā ar vietu, kas tiek saukta par Dakaru, nejautājiet, kāpēc.

Pusdienas sākumā noritēja visai pabaigi: ķēkšai bija brīvdiena, tādēļ dežurēja Džoks, un bija redzams, ka t. Tičborna apkalpošana viņam nekādu lielo patiku nesagādā. Viņš pasniedza zupu Johannai un pēc tam, nelikdamies zinis par maniem kāsieniem un niknajiem skatieniem, to pasniedza man. Es vainīgi savilku ģīmi, lūgdams Tičbornam piedošanu. Viņa zupas šķīvis parādījās apaļas trīs minūtes vēlāk.

—    Par stenderi, Džok, — es asi uzrūcu, — tavs īkšķis ir tēva Tičborna zupā!

—    Dzīves sīkums, mister Cārlij, nav tak karsta.

Tičborns, lūkodamies manī, sarauca pieri un pašūpoja galvu, tādēļ neko vairāk neteicu.

Tālāk nāca šķiņķa šķēlē ietītas un ceptos kartupeļos pildītas nieres. Visnotaļ gardas, tikai ne Tičborna niere, kas bija maza, vēlīna un pamatīgi apsvilusi.

Man vienreiz pietika, un es vēru vaļā muti, lai Džoku bargi nostrostētu, taču Tičborns pacēla roku.

—    Džok, — viņš klusā, liegā balsī ierunājās, — vienreiz ir nejauša sagadīšanās, divreiz ir sakritība, trīsreiz ir karadarbība. Lūk, ko es ar to gribu teikt: ja tu vēlreiz tik plukatīgā veidā apkaunosi misteru Mortekaju, es izvedīšu tevi dārzā un ielikšu tev pa degunu tā, ka tas kļūs gluži plakans.

Iestājās baigs klusums. Johannas acis bija plati ieplestas, mana mute arī. Džoks sāka uzblīst kā jūras krupis. T. Tičborns ielēja savā glāzē ūdeni.

—    Va ačku! — Džoks pēdīgi norādīja.

—    Pieskati mēli! — pērkonīgā balsī pavēlēja pundurīgais priesterītis. — Vārdi, kurus tu tikko izrunāji, nozīmē “ka es akls paliktu” — vienas acs gaišumu tu jau esi zaudējis, tādēļ labāk ļoti piesargies, KC) tu piesauc, citādi paliksi arī bez tās pārinicces.

Es pašķielēju augšup — apmetums no griestiem nekrita.

Baigais klusums turpinājās.

Galu galā Džoks palocīja galvu un nozuda virtuvē. No jauna uzradies, viņš nolika t. Tičbornam uz šķīvja lielu un daiļu nieri.

—    Zin, ņemat manējo, — viņš teica. — vSer.

Kad zaļās vilnas auduma durvis viņam aiz muguras bija aizvērušās, Johannai paspruka: — Vai dievinās.

—    Manuprāt, esmu ieguvis draugu, — bilda t. Tičborns.

—    Jums vajag bieži braukt un pie mums padzīvot!

Vēlāk, čamstinādami sieriņu — tas laikam bija brī, man liekas, — uz mistera Karra nepārspējamajiem Galda Ūdens Biskvītiem (tas ir, uz tiem bija siers, ne jau mēs, protams, — man beidzot jāiemācās izteik ties skaidri un saprotami) — ak debess, kādā putrā ir saputrots šis

teikums, kā Asiņainajā Asīzē bilda mīļais tiesnesis Džefrīzs;12 labāk sākšu visu no sākuma. Siera ēšanas posma laikā atvainojos t. Tičbornam, ka nevarēju viņam pusdienās pasniegt rāceņus, bet lai viņš man tic, ka es ķemmēju tirgu un ceru, ka man izdosies panākt, lai šīs gardi baudāmās saknes parādītos vakariņās.

—    Rāceņi? — viņš vārgi pārjautāja. — Rāceņi?Tas ir neparasti cēls uzmanības apliecinājums, taču, atklāti sakot, būtu liekuļots, ja es izliktos, ka esmu vadošs rāceņēdājs.

—    Ak tad neesat? — es apjucis atsaucos. — Bet dr. Draidens man apgalvoja, tiesa gan, mīklaini, ka rāceņi esot pats galvenais.

Viņš, tikpat apjucis, kādu brīdi gudroja.

—    Hā! — mans viesis pēdīgi iesaucās. — Hā! Kā tad!

—    Jā, jā, — mēs piekritām, — kā tad?…

—    Nē, nē, — viņš nerimās, — nūja, nūja, viņš zināja, ka mūsu rituālam man vajadzēs pāris šķēles rāceņa. Saprotiet, noturot hostijas pacelšanas, ē, ekvivalentu, vai nu jālieto konsekrēta un pēc tam apgānīta oblāta — un es jums jau teicu, ka man loti nepatīk rupji izturēties pret Otru Pusi, — vai pašam jāizcep parodija par to (Svētā Gara Pīrādziņš, kā teica vecais nerātnis sers Frensiss Dašvuds un viņa Ellesuguns kluba draudziņi), vai, un tas ir vislabākais risinājums, jāņem kaut kas tāds, ko var uzskatīt par hostijas karikatūru. To var uztaisīt no rāceņa šķēles: nosmērēt ar melniem traipiem, jūs jau saprotat, un izgriezt, nu, tādā īpatnējā formā, ja jūs spējat izsekot manai domu gaitai. — Viņš uzmeta mums abiem raizīgu skatienu. — Saprotiet, tas nav tik aizvainojoši, un, pēc visa spriežot, noder gluži tikpat labi. Gluži tikpat labi. Patiešām.

—    Varbūt vēlaties kafiju? — piedāvāja Johanna.

12 Asiņainās asī/.cs (1685) — tiesas sēdes, kuras pēc Monmutas hercoga Džeimsa Skota vadītās neveiksmīgās sacelšanās pret katoļu karali, viņa tēvoci Džeimsu II, Rictumanglijā noturēja virstiesnesis Džordžs Džefrīzs un vēl četri tiesneši. Apmēram 320 dumpiniekus pakāra, vairāk nekā 800 izveda uz Barbadosu, vēl simtiem piesprieda naudas sodus, pērienu vai ieslodzījumu cietumā.

*

Pēcpusdienā, visi labos draugos un piesātinājušies ar pusdienām — jo Džoks, mandomāt, bija izrijis kādu pūcīgu kaviāra dozi, — mēs apgādājāmies ar ietilpīgu piknika grozu gadījumam, ja uzspīd saule, un devāmies izlūkot baznīciņas.

Atvainojiet, par šīm baznīcām man tomēr jāpastāsta. Salas austrumos, Gruvilas draudzē, ir kāda vieta, ko sauc par La Hougue Rie. Ko tas nozīmē, cik noģiežams, neviens lāgā nezina. Tas ir zvērīgi liels uzbērts uzkalns, kura vidū — tikai pirms piecdesmit gadiem izrakumos atklāts — atrodas dolmens: pirms kādiem piectūkstoš gadiem no lieliem akmens bluķiem saslietas kapenes. Lai nokļūtu to galvenajā kambarī, jums vispirms jāuzmet pamatīgs kūkums un jālien pa akmens tuneli, kurš, vismaz lienot, šķiet, ļoti garš. Ja jūs esat klaustrofobs, māņticīgs vai vienkārši gļēvulis, jums šī vieta liksies nudien ļoti drūma un nomācoša. Man tā derdzas visu triju iemeslu dēļ, riebjas arī domāt par trulajiem ļautiņiem, kas to uzcēluši; man iedveš pretīgumu apcere par to, kāda šķebinoša dziņa pamudināja viņus vilkt un sliet šos milzenīgos akmeņus un pēc tam šķipelēt tiem virsū neskaitāmas tonnas zemes, un tas viss tikai tāpēc vien, lai iekapsulētu kaut kādu baismonīgu pirmsvēsturisku hitlerīti. Tomēr es ieskatu, ka mums visiem laiku pa laikam der apmeklēt tādas vietas, lai sev atgādinātu, cik nesen esam izcēlušies no lopiem.

Varenā pampaka vainagojumam un, kas visnotaļ interesanti, tieši virs galvenā kapeņu kambara, divpadsmitajā gadsimtā kāds uzslēja mazu, godīgu baznīciņu par godu Notre Datne de la Clartй. Vēl pēc pāris gadsimtiem kāds cits godīgs puisietis dievbijīgā — un kas par to, ka maldīgā, — pārliecībā, ka tā ir paša Kristus Kapa kopija, tur izraka sev pazemes kapenes, un tad tai pirmajai baznīciņai pa virsu uzsprauda vēl vienu. Pēdējo sauc par Jeruzālemes kapelu.

Es pats dolmenī iekšā nelīdu, man pilnīgi pietiek ar vienu reizi — ziniet, man vienkārši nepatīk zosāda, tas ari viss. Džoks klaiņoja pa

apkārtni un nejēdzīgā kārtā izskatījās pēc profesionāla blēža, taču tīrīgie tūristiņi nelikās viņu manām: droši vien noturēja par apsargu, tās divas slakas taču nav atšķiramas, vai ne tā? Savukārt t. Tičborns tuneļa drēgnajā tumsā ienira, izrādīdams visas iespējamās labpatikas pazīmes, un izlīda no turienes pietvīcis un uzbudināts kā jauns bīskaps ar savu pirmo aktrisi.

—    Vai jums ir pārnēsājams magnetofons? — Lūk, kādi bija viņa pirmie vārdi.

—    Protams, ka ir, kuram tad nav? Bet kādai vajadzībai?

—   Vakarā pastāstīšu. Pēc vakariņām. — Un ar šiem vārdiem viņš atkal ienira tajā elles caurumā. Es pavadīju piecas pamācošas minūtes mazā un teicamā Lauksaimniecības Muzejā turpat blakus pampakam, apbrīnodams šausmonīgos rīkus, ar kuriem zemes rūķi vergoja tais dienās senajās. Mīļo pasaulīt, kā viņi tur būs svīduši; man kļuva gaužām vārgi ap dūšiņu.

Kad Tičborns atkal izlīda, mēs noķērām Džoku un “izšuvām” baznīciņas. (“Izšuvām”, jūs jau saprotat, ir zagļu žargona fragments un nozīmē “izpētījām ar nodomu izdarīt kriminālnoziegumu”, — taču atļaušos minēt, ka jūs, jo jūs taču piederat pie tādiem ļautiņiem, kuri lasa šādējādu literatūru, tamlīdzīgas lietiņas jau tāpat zināt.)

Senākā baznīciņa — Notre Dante de la Clarte — eksponēja paziņojumu, ka to “rekancelējis” kāds uzbāzīgs bīskaps, kuram ir pārāk daudz brīva laika. Kā paskaidroja Tičborns, tas nozīmējot, vairāk vai mazāk, atpakaļiesvētīšanu un atkatoļošanu.

—    Ellē ratā, — viņš sapīcis piebilda.

Jeruzālemes kapela turpretī tādas reklāmas neizrādīja, un Tičborns sprieda, ka tā būšot brīnum labi piemērota — gandrīz pavisam noteikti neizmantota, jo visas aizlūgšanām celtās kapličas pēc tās Reformācijas padarīšanas 1548. gadā esot aizklapētas ciet, kā viņš mums stāstīja.

—    Ak ta tā? — izteicās Džoks.

Mašīnā, braucot uz mājām, mēs Džokam apvaicājāmies, vai būtu īstenojami iekļūt baznīciņā nakts laikā un slepenībā.

—    Bērnu spēlīte, — tas atbildēja. — Vistīrākā bērnu spēlīte. Tos vārtus vispār nav jēgas vērt vaļā, tiem var vienkārši pārlēkt pāri, ja jūs šonedēļ dikti stipri nemoka hemoroīdi. Piedošanu, ser. — (Ks salēcos, bet ātri vien sapratu, ka “sers” bija domāts Tičbornam, — tad es mazliet apvainojos.) — Tam pazemes kapam, — mans bandīts runāja tālāk,

—    ir pirmšķirīga priekškarināmā atslēga, bet ķēde nav necik labāka par visparastākajām ateju ķēdēm (es atvainojos, ser), tur pietiks ar mazām, mīlīgām knaiblītēm.

—    Ahā, — novilka Tičborns, — bet ko lai iesāk ar to brango, draudīgo dzelzs atslēgu pie baznīciņas durvīm?

Džoks, izraidīdams gaisu pa spraudziņu starp sakniebtajām lūpām, izdvesa rupju skaņu.

—    Tā nav nekāda draudīga atslēga, — viņš nicīgi atcirta, — tas tak pat nav Jcils — tā ir tikai liela. Tādu špocību es varu attaisīt ar savu paša… ē, es šo atslēgu varētu atvērt ar jebkuru drāts gabalu. Strunts vien ir.

—    Džok, — es bildu, — apstājies, lūdzams, pie tuvākā pieklājīgā traktiera vai tavernas, lai es varētu tev izmaksāt lielu glāzi tīkama dzēriena. “Tev nebūs aizsiet purnu vērsim, kad tas min tavu klonu,” kā es allažīt saku. Un Piektais Mozus arī.

—    XXV, 4, — Tičborns piekrita.

—    Ak ta tā, — izteicās Džoks.

Vēlāk, pēc vakariņām (man liekas, tajās bija Mйdaillons de Chevreuil S. Hubert au Purйe de Marrons ar mazu, mundru Chambertin piedevās, ja nu vienīgi bija piektdiena, un tādā gadījumā Džoks būs braucis pēc ceptām zivīm ar kartupeļu salmiņiem), vēlāk, kā es te saku, es t. Tičbornam atgādināju pirmītējo interesēšanos par pārnēsājamiem magnetofoniem .

—    Jūs grasījāties pastāstīt par pārnēsājamiem magnetofoniem, — lūk, kā es to noformulēju.

—    Jā, jā, — viņš piekrita, — laikam grasījos gan. Jā, grasījos.

Bērnišķīgās acis kā apdullušas lidinājās apkārt. Viņš ma/iem malciņiem dzēra Johannas neaprakstāmo mantojuma brendiju; radās iespaids, ka viņam uz to īsti nav iekāriena, kā saka mūsdienu bērni.

—    Man jāatvainojas par šo brendiju, — es sacīju, pašķielējis uz Johannu. — Jāteic, ka es pats laikam labāk vēlētos to, kāds nu bija tas nosaukums, pastisu; vai jūs spētu to paciest? Manuprāt, mums kaut kur mājās vajadzētu būt…

Ierāvis pāris šļukas pastisa (tas būtībā ir tikai absints bez vērmelēm), viņš bija atvildzis un runīgs.

—   Vai jūs apsolāt, ka nesmiesiedes? — Lūk, kādi bija viņa pirmie vārdi.

Mēs nozvērējāmies.

—    Labi. 'l’ātad pirms diviem gadiem es izlasīju grāmatu, ko bija sarakstījis kāds, kuru sauca Konstantīns Raudive. Caurcaurēm cienī jama grāmata, to apstiprina cienījami zinātnieki. Raudive apgalvo — vispār viņš to pierāda —, ka no sava magnetofona lentes neaizpildītajiem fragmentiem ir dzirdējis skanam klusu čalošanu un murmināšanu. Es biju pieredzējis to pašu, taču nolēmis, ka pie vainas ir nejauši gadījušās skaņas no radioaparāta… ē, no radio?

—    Paldies, radioaparāts būs gana labs, — es biju pretimnākošs.

—   Ā, labi. Nūjā, klausieties, es toreiz nodomāju, ka tā ir kaut kāda noklīdusi pārraide, ļaudis taču mēdz tādas uzķert ar dzirdes aparātiem un tamlīdzīgi, bet, izlasījis Raudivi, es to, saprotams, pārbaudīju un atklāju, ka pat pilnīgi jaunā lentē, ja to klusumā atskaņo ierakstīšanas režīmā un nulles ieraksta līmenī, vienalga ir dzirdama klusa murmināšana. Tāpat kā Raudive, atklāju, ka tad, ja es atskaņojot uzdzenu lielāku pastiprinājumu, šīs skaņās izklausās pārdabiski līdzīgas cilvēka runai, taču runai ar ļoti dīvainām intonācijām, ērmotām gramatiskām konstrukcijām, patvaļīgu sakarību.

Johanna piecēlās un eleganti atvainojās, bilzdama, ka viņai nudien jāliekas gulēt. Manai sievai trakoti nepatīk gari vārdi, lai gan viņa ir

ļoti gudra. (Kāpēc cs neatlaidīgi sapinos ar gudrām sievietēm, ja par patiesi burvīgām uzskatu tikai transcendentāli dumjās, tās, kuru prāta spējas ziemeļpusē beidzas pie mākas aizskaitīt līdz deviņi? Ak vai, tādas ar katru mīļu dienu kļūst arvien lielāks retums. Il y a des gens qui rougissent d'avoir aimй une femme, le jour qu’ils aperзoivent qu’elle est bкte. Ceux-lа sont des aliborons vaniteux, faits pour brouter les chardons les plus impurs de la crйation, ou les faveurs d'un bas-bleu. La bкtise est souvent l’ornement de la beautй; c’est elle qui donne aux yeux cette limpiditй morne des йtangs noirвtres et ce calme huileux des mers tropicales. Aizmirsu, kurš to rakstījis. Visticamāk, ne Simona Veila.)13

—    Lūdzams, t. Tišborn, turpiniet, — es mudināju, kad labunaktis bija beigušās.

—    Klausieties, vai jūs nupat jau nevēlaties atmest to “t.”? — viņš jautāja. — Skolā zēni mani sauca par “Ēriku” — nespēju iedomāties, kāpēc, jo mans vārds nav “Ēriks”, bet vispār tas ir tīri patīkami.

—    Lūdzu, Erik, turpiniet! Un sauciet mani par “Cārliju”, esiet tik laipns.

—    Paldies. Tad lūk, kad biju piešāvis roku pie šiem dīvainajiem sakaru mēģinājumiem, man tie sāka likties tīri, mjā…

—    Mm?

—    Interesanti, — viņš izaicinoši atteica. — Interesanti!

Es allažīt cenšos palīdzēt, gluži kā Cēzara sieva lūkodams būt visiem viss.

—    Bet arī izraisīja nemieru? — teicu priekšā.

13 Nūja, nav vis Simona Veila. Mortckajs šoreiz mazliet aizrāvies ar citēšanu franciski, tādēļ remdēsimies ar tulkojumu: “Ir tādi, kas, mīlējuši sievieti, sarkst, pamanot, ka viņa ir dumja. Tie ir iedomīgi ēzeļi, kas radīti visnetīrāko esamības dzelkšņu skrubināšanai vai zilzeķu pavešanai. Dumjība bieži vien ir skaistuma dekorācija; tieši tā piešķir acīm tumsnēju ezeru drūmo skaidrību un dienvidjūru eļļaino mieru.” Saris Bodlērs, “Mīlestības mierinājuma maksimu izlase”.

—    Jā, tas ari. Noteikti. Izraisīja nemieru — tas ir labs apzīmējums. Saprotiet, es sāku tās balsis pazīt un atšķetināt, un visi runātāji bija nelaiķi, saprotiet, piemēram, manas bijušās skolas direktors un mana semināra rektors, un cilvēki, kuru grāmatas es esmu lasījis, — mjā, viņu balsis es, protams, nepazinu, bet, dzirdot puisieti runājam briesmīgi barbariskā latīņu valodā ar spēcīgu slāvu akcentu, turklāt viņš jums pavēl nemazgāties, jo tas ir miesīgas greznības grēks, un piedevām vēl paziņo, ka viņu sauc Hieronīms, ko jums atliek secināt?

—    Nudien, ko?

—    Akurāt. Bet vienalga, es sapratu, ka man jāturpina ierakstīt un klausīties, un jāpūlas sadzirdēt un saprast, un kļuva arvien trakāk.

Es ieslidināju viņa glāzē vēl kādu šļācienu pastisa, pielēju mazliet ūdens un palīdzēju viņam notēmēt to uz muti. Viņš nebija piedzēries: man liekas, viņš bija nonācis tādā kā savrupā ekstāzē līdzīgi menopauzi sasniegušai sievietei, kura domā par Kasiusu Kleju.14

—    Kļuva trakāk? — skubināju viņu stāstīt.

—    Daudz trakāk. Kardināls Mcnnings kliedza uz mani vienā kliegšanā un izklausījās, ka viņš par manu, ē, gadījumu zina visu; pēc tam kaut kāds Pio Nono visu laiku atkārtoja, ka viņš par mani aizlūgšot, taču apsolīt neko nevarot, un tad, pats briesmīgākais… — Viņa balss aizlūza.

—    Jūsu māte? — es liegi tincināju.

—    Ak, nē, viņa allaž bija ļoti saprotoša. Svētais Francisks. Sākumā es cerēju, ka tas ir Asīzes Francisks, bet viņš drīz iegrozīja manu prātu pareizi: viņš bija svētais Francisks Ksaverijs. Viņš ar mani runāja drausmīgi. Drausmīgi. Jūs pat iedomāties nespējat, uz ko tas vecais ķēms ir spējīgs.

Viņa acis bija asaru pilnas. Nu, es, saprotams, zinu, kas jādara ar apskurbušiem putlūriņiem. Vajag viņiem izdabāt, viņus uzklausīt, kārtīgi piedzirdīt un tad nolikt gulēt, pirms tam atpogājot apkaklītes

14 Ticiet vai neticiet, Kasiuss Klejs, proti, Cassius Marcellus Clay, Jr. ir trīskārtējā pasaules čempiona smagajā svarā, boksera Muhameda Ali, pirmais vārds.

un noaujot zābakus. Raizējos vienīgi par to, vai mācēšu atpogāt kolārkrckla apkaklīti un kā nepieļaut, lai Ēriks samitrina mana nama saimnieka visai smalko ampīra dīvānu.

—    Ei, — viņš pēkšņi sacīja, ļoti skaidri izrunādams skaņas, — varbūt vēlaties paklausīties? Lūdzu?

—    Kā tad, kā tad; tūlīt atnesīšu magnetofonu. Zināt, ko — tikai vispirms vēl atsvaidzināšu jūsu glāzi.

Aizgāju pakaļ savam visai smalkajam magentofonam, uzplēsu tīras sešminūšu lentes kārbiņu, veikli iebaroju lenti aparātam un uzstādīju to darboties ar ātrumu 3% collas sekundē. Ēriks lūkojās uz mašīnu ar pretrunīgu skatienu, apmēram tā, kā jūs vai es raudzītos uz zobārsta urbi, kas sāpes dodams dod un ņemdams ņem. Viņš lūkojās un lūkojās, līdz es nedaudz pašļūkāju kājas un paknosījos. Tad viņš pacēla acis uz mani — ar negaidītu, eņģelisku smaidu.

—    Piedodiet, — viņš bilda, — man vajadzēja jums pateikt. Acīmredzot visi šie fenomeni ir saistīti ar smadzeņu astoņu līdz divpadsmit ciklu alfaritmiem. Kā rādās, tie, kuriem piemīt telepātiskas, telekinētiskas un tamlīdzīgas spējas, ir cilvēki, kuri prot vairāk vai mazāk sakārtot savus alfaritmus. Reizēm to var panākt ar hipnozi, reizēm tas notiek pats no sevis, aizmiegot vai pusapziņas stāvoklī, pāragri uzmodinātam no miega; sievietes menopauzes periodā, kā arī pusaudži bieži spēj to izraisīt, aizvērtām acīm domājot netīras domas. Tic mediji, kuri savos salonu seansos pieprasa pustumsu, klusumu un tādā garā, parasti, ja viņi vispār ir īsti, mēģina kaut kā radīt tādus apstākļus, lai savus alfaritmus varētu nomākt līdz nepieciešamajam līmenim, vai nu viņi paši to apzinās, vai ne. Man ir aizdomas, ka daudzi “viltus” mediji ir reizēm patiesi jutīgas sievietes, kuras neprot pienācīgi izveidot apstākļus un tādēļ, kad neizdodas, krāpjas ar rezultātiem.

Es mazliet apjuku. Šajā visā nebija daudz tāda, kas man izklausītos pēc kaut kā saprātīga, taču arī dzērāja gvelšanu tas ne mazdrusciņ neatgādināja.

—    Lieli panākumi šai ziņā ir gūti Padomju Savienībā, — viņš runāja tālāk, — un tā vien izskatās, man jāteic, ka viņi tam pieiet gudrāk nekā amerikāņi. Viņi noprot, ka parādības, kuras nepārprotami atrodas ārpus zinātnes likumiem mūsdienu izpratnē, nav pētāmas ar standarta zinātnisko metodoloģiju. Tikpat labi varētu svērt neitronus ar veikala svariem, jēga būtu tikpat liela.

—     Izklausās prātīgi, — es piekritu. — Atceros, kā es vienam no tiem psihiskajiem/psiholoģiskajiem pētniekiem no kaut kādas jaunas, komiskas universitātes — Lankasteras? — stāstīju, ka lielākajai daļai pokera spēlmaņu ir zināma tā retā un brīnumainā sajūta, kas gadās labi ja reizi tūkstoš partijās: viņi zina, ka nezaudēs. Es viņam teicu, ka man tā ir bijis divreiz un ar tādu spēku, ka es nepaskatījos uz savām kārtīm, nepaņēmu nevienu klāt, solīju uz velna paraušanu un uzvarējis ne vismazākajā mērā nebiju pārsteigts. Tas nejēga no pētnieka uzreiz man iegrūda kaut kādas kārtis no aukstas paciņas un lika, lai es minu krāsas. Mani rezultāti bija deviņus procentus zemāki par gadījuma rakstura varbūtību vai kā nu to sauc. Tādējādi es kļuvu par meli viņa acīs un par idiotu pats savējās. Ja viņam būtu pieticis sajēgas pajautāt, es būtu varējis pateikt, kā jāizskatās vajadzīgajiem apstākļiem: mēs jau vairākas stundas spēlējam īstu spēli, es esmu uzņēmis kādu trešdaļu brendija pudeles, pateicoties tam, kā nāk kārtis, manas minimālās likmes ir nedaudz lielākas nekā viņam, īsi sakot, es atrodos tādā snaudulīgas eiforijas stāvoklī, kad visas maņas un fiziskās funkcijas faktiski atdusas un nomodā ir tikai kāršu maņa.

—    Vēl labāk to nemaz nevarētu pateikt! — Ēriks iesaucās. — Tur ir visi apstākli — viegls nogurums, viegla eiforija, viegla nomāktība no brendija — varu derēt, ka jūsu alfaviļņu frekvence bija ļoti tuvu desmit cikliem sekundē!

—    Bez derībām iztiksim, — es atteicu.

—    Akurāt. Starp citu, atvainojos par to, ka visu laiku saku “akurāt”, taču man daudz iznāk strādāt ar amerikāņiem, un viņi gluži vai pieprasa, lai anglis tā runātu.

—    Kā nu nc.

—    Kā šie uztvērumi, ja ir lietojams šāds vārds, nāk — manis dēļ, caur mani vai tikai no manis —, to es nezinu, — viņš stāstīja tālāk. — Tomēr man, tāpat kā Raudivcm, jāteic, ka līdz šim man nav gadījušies vārdi valodā, kuru es nezinātu, vai no avotiem, kurus es nepazītu. Tas it kā varētu liecināt, ka pirmcēlonis, tā sakot, esmu es, bet tikpat labi tā varētu būt arī sakaru problēma, vai jums tā nešķiet?

Vispār es negribēju atbildēt ar “akurāt”, bet man tas vienkārši izspruka. Ielēju viņam vēl šļuku pastisa un dāvāju draudzīgu smaidu, kas droši vien vairāk atgādināja miroņgalvas vickstu.

—    Hm, — bez pārliecības ducināju, — tad pamēģināsim, ko?

Viņš atkal pāris minūtes nodarbojās ar lūkošanos, tad sargājošā žestā

aplika roku ap magnetofonu un gandrīz pieglauda to sev klāt, pie viena ieslēgdams. Piecas ilgas minūtes viņš izklaidīgi skatījās, kā lente griežas, tad sparīgi papurināja galvu un attina lenti līdz sākumam.

—    Pa tukšo? — es mundri apvaicājos.

—    Nezinu. — Viņš uzgrieza skaļumu apmēram līdz pusei un nospieda atskaņošanas taustiņu. Aparāts sāka izdvest gluži parastu “balto troksni”, aparāta trokšņus un viņa elpas kluso svelpoņu, bet neko vairāk. Man kļuva neērti viņa vietā, gribējās, lai viņš nebūtu šo nejēdzību ierosinājis; es gudroju, kā lai palīdz viņam izmuldēties no šīs izgāšanās.

—    Dzirdat? — viņš piepeši noprasīja.

Ak Kungs, viņš patiešām ir ķerts, es nodomāju, savilkdams ģīmi atvainošanās grimasē, kā jau parasti raugās uz puisieti, kurš rāda uz rozā ziloņiem istabas kaktā. Viņš pagrieza vēl skaļāk — un es izdzirdēju. Klusu, bezgalīgi tālu čivināšanu, tad ieķiķināšanos un ilgu klukstoņu, kas dīvaini derdzīgā veidā kāpa un krita.

Viņš grozīja skaļuma un ātruma kloķus, knakstījās gar pārtīšanas un attīšanas pogām, — līdz piepeši no juceklīgās buldurēšanas izlauzās smejoša balss, kas skaidri un mīlīgi teica:

—    RIEBEKLIS! Riebīgais pļēgurs! Riebīgais pļēgurs? Riebīgaisriebīgais riebīgaisriebīgais riebīgaisriebīgais, — ar katru vārdu arvien skaļāk, beigās nonākot līdz sikspārņa spiegšanai līdzīgām skaņām, no kurām apsāpējās ausis. Ēriks nospieda “pauzes” taustiņu un pacēla uz mani acis, kas bija pienesušās laimes asarām.

—   Tā bija mana mammīte, — viņš sacīja. — Viņa par mani dikti uztraucas.

Reiz bija laiki, kad šādas i/teikas man būtu bijis dzīves sīkums; es no tām atkratītos, atcirzdams kaut ko reizē asprātīgu un cieņas pilnu, taču tagad vairs neesmu tas spēka zars, kas biju sendienās. Vienīgais vārds, kuru galu galā spēju izrunāt, bija šāds: — Tiešām?

—    Jā, jā, — viņš attrauca, — viņa parasti parādās pirms pārējiem un runā kaut kādas draiskulības.

—    Kādiem pārējiem?

—    Ak, viņu ir daudz. Palūkosim.

Viņš atkal sāka knibināties ar kloķiem un pogām, un pēc kāda brīža izkristalizēja aizsmakušu, ar džinu piesūkušos balsi, kura atkal un atkal spīvi un pārmetoši pauda: — De profundis elamav’t ad te, Dominē.

—    Tas nav neviens no seniķiem, — Ēriks stāstīja. — Tādu latīņu mēli savos semināros vēl aizvien apgūst īru priesteri. Ātrums nav gluži īstais — viņš izklausās vieglprātīgāks nekā tad, ja izdotos uzķert īsto ātrumu.

—    Oskars Vailds uz nāves gultas? — es nenoturējos.

—    Klausieties, jums varētu būt taisnība, man nudien šķiet, ka tā varētu būt.

Tālāk mums īpaši daudz vairs nepaveicās, ja tas vispār ir piemērots vārds. Kāds sevišķi nepatīkami pasmējās, dzīvniecisku skaņu lērumā vēlreiz cauri izlauzās Ērika māte, kura, liekas, meta viņam acīs kaut kā tāda piekopšanu, par ko nosarktu ari paša vecā Krafta-Ebinga spalvainie vaigi, (— Viņai par varas mākti vajag pazoboties, — Ēriks nomurmināja, nepārprotami juzdamies neomulīgi,) un, jau uz pašām

beigām, klusa, smalka balstiņa nodeva ziņu, kas skaidri un gaiši bija domāta man un attiecās uz lietu, par kuru Ēriks nekādi nevarēja būt zinīgs un ar kuru es negrasos šobrīd apgrūtināt lasītāju. Ne tikai šobrīd — nekad.

Ak jā, un ik reizi, kad mums pagadījās viena noteikta ātruma un skaļuma kombinācija, izmeklēti pieklājīga un laipna balss atkal un atkal atkārtoja: — Nē, nedariet tā. Nē. Tikai ne rīt. Nē, es patiešām neieteiktu. Tikai ne rīt. Nedariet tā, lūdzu.

—    Tas viss ir pagalam fascinējoši, — es lēni un smagi sacīju, kad Ēriks beidzot to būšanu izslēdza. — Fascinējoši. Tomēr man mazliet šķiet, ka varbūt nebūtu dikti prātīgi katru Tomu, Diku un Hariju aicināt ņemt dalību šādā, ē, neparasti dziļā harmonijā, ko jūs sakāt?

—    Debestiņ, nē! Es to daru tikai vienatnē vai kopā ar cilvēkiem, kuri izceļas ar gluži ārkārtēju emocionālu noturību — tādiem kā jūs, ja drīkstu atļauties tā sacīt.

Par šo pārsteidzošo manas personības novērtējumu es neizteicos — nespēju izteikties: savu emocionālo noturību un tamlīdzīgas lietiņas es glabāju mutautu atv ilktnē, pašā apakšā, kopā ar vibratoru un neķītrām fotogrāfijām, kā droši vien jau ir norādījis V. H. Odens. Savu uguni vērsu uz otru viņa sacītā daļu.

—   Vai jūs gribat teikt, ka reizēm ar kaut ko tādu nodarbojaties vienatnē?— es neticīgi pārjautāju. — Nakts laikā?

—    Debestiņ, jā! Bieži vien. Kas te ko bīties?

Uz to es neatbildēju. Ja viņš ar saviem diplomiem nezina, ne man viņu apgaismot. Neesmu jau viņa bīskaps, par stenderi vai ne par stenderi, pareizi?

Toties viņš bija gana acīgs, lai ievērotu, ka pamazām kļūstu melanholisks, un ķērās pie manis uzjautrināšanas, ar zināmiem panākumiem. Ir maz tādu, kuriem pa spēkam mani pievārēt piedauzīgu joku stāstīšanā, tomēr īsteni katolisku stāstiņu, pareizās devās sajaucot kaunīgumu un valdonību, spēj pastāstīt tikai katoļu priesteris. Viņš šo

mākslu bija izkopis līdz tik nevainojamai meistarībai, ka cs, cik atceros, ne reizi vien izplūdu smieklos.

Pēc tam viņš man iemācīja sajaukt un dzert “pikējumu” — mākslu, kas nav pārāk plaši pazīstama ārpus Dienvidkalifornijas universitātes studentu pilsētiņas, kurā Hriks reiz veselu laimīgu semestri bija labi barotām studentītēm pasniedzis Verlēna Chansons pour Elle pilnīgo un patieso būtību.

Pikējumu dzer šādi — tas jums jāzina, jo tikai šādi var dabūt lejā riebīgākos alkohola paveidus, teiksim, tckilu, pulku, 149° stipruma poļu šņabi, paraldehīdu un šķīdumu ledus notīrīšanai no lidmašīnām. Pielejiet vienu šoti ar kāroto, taču citādi lejā nedabūjamo šķidrumu un ievietojiet šoti viskija glāzē, kuru līdz šotcs līmenim piepildiet ar ledainu apelsīnu sulu vai citu klaji barojošu šķidrumu. Tad to visu reizē izdzeriet. Virzoties pa jūsu aukslējām, sula, ko nav piesārņojis tas denaturāts, kas ir ielijis šotē, tomēr iekonturē tās šaušalas. Papildus labsajūtai iekšglāzcs pielipšanas spēki beigās izrādās par vājiem, tā noslīd un viegli iepaukšķina jums pa degunu, — tā ir radies šīs spēles nosaukums. Pēc savas pieredzes varu apgalvot, ka pikēšana jūs nepārvarami dzen šo notikumu secību atkārtot. Par citiem maisījumiem man trūkst zināšanu, taču labprāt jums pavēstīšu, ka, to piekopjot ar pastisu un ananasu sulu, jūs drīz atklāsiet, ka sēžat uz paklāja un dziedat dziesmas, kuru vārdus vēl pirms neilga brīža šķietami vispār nezinājāt.

Man šķiet — lai gan pārliecināts neesmu —, ka pāris stundu pēc pusnakts ienāca Džoks un ar dažu labu laipnu vārdu aizdabūja Ēriku uz viņa istabu; atgriezies viņš izveda mani krūmiņos un pieturēja galvu, bet pēc tam nogādāja dušā. Un tad, uzdrošinos minēt, gultā.

Ja vajag novērst domas no tā, ko jums vēlējies paziņot magnetofons, nav nekā labāka par pastisu, to jums kurš katrs pateiks.

11

Pēc visām stundām divajām, pēc visām divām milām,

Pēc visiem sapņiem, ilgām, dziesmām nopietnam un zvīlām, Vai esi atradis to vietu sev, kas pieder mīlētajam,

Un apsēdies pie kādas bālas Titānietes lielam kājām,

Kā noredzēji pats, pirms laiks bij turpu doties:

Kur dziļa grava vīd starp prāvām krusu lodēm Un ēna tālu krīt no milzu galvas gaišās,

Un miegā slīdzis ir tas gūžu slīpums aizsniegts,

Tais cirtās baismi smagās mājo neaizskarts joprojām smaržā senpasaulespriežu meža smārds,

Kur raud drēgns kalnu vējš?

Ave Atque Vale

Gadiem ilgi biju uzskatījis, ka šīs vārsmas:

Ko, nošāvies? Jā, puis, tik akurāti,

Tik braši galu padarīt;

Tik lielu sliktumu jau nevar lāpīt,

Ir labāk kapā viņu likt,

stāsta par šausmu pārņemtu Edvarda laikmeta jaunekli, kurš atklāj, ka ir homoseksuāls. Ar pilnām tiesībām varu izlabot literatūras zinātni. Šīs vārsmas stāsta par šausmu pārņemtu agrīna pusmūža vecuma puisieti, kurš kādu rītu atklāj, ka nepanes pastisu. Šīs, varat man ticēt, nebija parastas standarta paģiras; tās bija ar Melno Nāvi

glazētas Ēģiptes Mocības. Nedziedināmas, bez ierunām. Es pieskāros zvanam.

—    Džok, — neskanīgā balsī dvesu, — es tevi lūdzu, atnes man tējkannu — ar lapsanga sūšona galotnītēm, es teiktu, — un pielādētu revolveri. Mans sliktums ir tik liels, ka viņu nevar lāpīt; es ierosinu to likt kapā, taču pirms tam vēlos sašaut savu pauri sīkās druskās. Man nav ne mazākās vēlēšanās šo savu pauri tā pašreizējā stāvoklī paciest mūžīgi mūžos.

Viņš sāka lavīties prom.

—   Ā, Džok, vēl kas, — es turpināju, — es tevi lūgšus lūdzu, kad nesīsi to paplāti ar tēju, neļauj karotei vai kādam citam galda piederumam šķindēt gar revolveri.

—    Jā, mister Cārlij. — Vai viņa balsī skanēja tikko jaušams nicinājums?

Es paliku guļam un klausījos savas sirds pūcīgajā, saraustītajā pukstēšanā, plūdmaiņu trokšņos, kurus izdvesa manas aknas, un ģenerālbasā kaut kur galvaskausa dziļumā. No virtuves mani sasniedza sudraboti smiekli — kā Johanna šādā laikā varēja smieties? Viņai bija jāstāv pie manas gultas uz ceļiem, soloties mūžam turēt svētu manu piemiņu!

Dažu pēdu attālumā no manas guļas vietas bija logs; vienā no tā stūriem tīklu auda mazs, centīgs zirneklis. Viņš to auda pa vidu starp abām dubultrūtīm, nekad dzīvē nebiju redzējis neko vēl žēlāku, uz to skatoties, man bija jādomā par mani. Uzdrošinos minēt, ka nobirdināju pāris asaras. Ja tai brīdī ierastos kāds lietpratīgs jezuīts, viņš varētu pievākt manu dvēseli, ne reizi neizšaudams.

Īstenībā pa durvīm ieradās mana tēja, nesta no Džoka ar mazāko no iespējamiem trokšņiem. Man bija pagrūti sasniegt pozu, kurā es to varētu dzert: pakaļa visu laiku slīdēja pa zīda palagiem lejup. (Allažīt, allažīt esmu ilgojies piedzimt prastos ļaudīs, tad es varētu gulēt uz laipniem īru liniem, taču stāvoklis, ak vai, uzliek pienākumus, ne tikai privilēģijas vien.)

Neapgalvošu, ka pirmie malki mani atdzīvināja, jo arvien es patiesību

mīlējis esmu, tomēr tiesa, ka tie ļāva man apcerēt minimālo iespēju, ka es šajā asaru ielejā varētu uzturēties vēl kādu laiku.

—    Džok, — es bargi bildu, — es ļoti labi dzirdu, ka misis Mortekaja smejas. Pacenties sniegt man paskaidrojumu par to.

—    Es tak nezinu, mister Cārlij. Viņa ar Tičborntēvu ēd brokastis, un izskatās, ka viņiem tās makten smēķē.

—    Brokastis! — es ieprēkšķējos. — Brokastis? Tičborns ēd brokastis?

—    Pūcē iekšā ka nemetas. Viņš jau ir nokopis vienu šķīvi putras ar saldo krējumu un cukuru, otru šķīvi tādas pašas putras skotu gaumē ar sāli, taukiem un pipariem, divas ļoti mīksti vārītas olas ar grauzdētu maizi, kas dāsni apziesta ar sviestu, un nupat viņi ķērās pie mārciņas piparotu nieru ar kūpinātu sālītu šķiņķi. Man jāskrien lejā — ja nu viņi sagrib žāvētas siļķes, es vakar tirgū dabūju varen treknas.

—   Vācies prom, — es teicu.

—    Jūs kauko gribat? — viņš jautāja.

—     Vācies! — es iebrēcos.

—    Jums nudie derētu pamēģināt kaut ko ieēst, mister Cārlij, jūs izskatās drusku sanīcis. Acis kā sniegā izmīzti caurumi, ja atvainosat par izteicienu.

Es pagriezu galvu pret sienu, juzdamies kā no ījaba grāmatas izdzēstu fragmentu krājums.

Pat ījaba mierinātāji man bija, jo pēc pusstundas kāds nodevējs no pirmā stāva bija atļāvis manā nāvinieka kambarī ielauzties šā nama laipni ekstravertajam saimniekam.

—   Sveiki, sveiki, sveiki! — viņš ducināja. — Kas tad nu, vēl slaistāmies pēļos? Jūs noguļat labāko dienas daļu!

—    Es nejūtos labi, — murmināju.

—    Blēņas! — viņš bauroja. — Tas nevar būt nekas tāds, ko vienā mirklī neizārstēs malks svaiga gaisa. Ārā ir pasakains rīts!

Āreče, galvenais, kas jāpatur prātā, kad ir darīšana ar namu vai dzīvokļu saimniekiem, ir tas, ka viņus nevar pasūtīt dirst.

—    Līst, — cs pūcīgi paziņoju.

—    Nepavisam. Ne mazdrusciņ. Lielisks, spirgts rīts; skaidrs un auksts. No lietus nav ne miņas.

—    Manā sirdī līst, — salti atcirtu. — II pleut dans mon coeur comme il pleut sur la ville.

—    A, nu labi, jā, droši vien, bet pieminiet manus vārdus…

—    Kad būsiet nokāpis lejā, — es norādīju, — varbūt būsiet tik laipns un palūgsiet, lai kāds uznes man bļodu, kurā izvemties?

—    Protams, jā, tad nu es iešu: darbs dzen darbu. Nepārpūlieties te, ja.

—    Pateicos, — cs biju pateicīgs.

Neatlika nekas cits — bija jāceļas; tad un es cēlos. Maniem simptomiem atkal sāka sekties zaļi, taču Džoks sadragāja katru manu mēģinājumu iesprukt atpakaļ gultā un — kā atlīdzību par noskūšanos — piešķīra man glāzi sava Pestīšanas īpašā, par kuru tiek apgalvots, ka ar to cilvēks atrauts no pašas kapa maliņas. Nekādas džīvziskas vustermērccs un jēlas olas Džoks neatzina: viņa mikstūra ir vienkārši džinā ar toniku izšķīdināts deksedrīns, kuram viņš pievieno karoti mistera Endrūza slaveno Aknu Sāļu, divas kūsājošas C vitamīna tabletes un divus tādus pašus alkazelcerus. Man ārzemnieki nekādas siltas jūtas neizraisa, tomēr jāteic, ka dakteriem Alkani un Zelcerim jau sengadis bija jāsaņem Nobela prēmija; mans vienīgais iebildums pret viņu garabērnu ir tāds, ka tas ir skaļš.

Paspēju tieši uz pusdienām, pie kuru galda ļoti izcēlās Ērika spīdīgā rīta seja un Johanna… mjā, Johanna man pieklājīgi uzsmaidīja. Parastos apstākļos es spēju ievērojami apskādēt šķīvi ar Džērsijas Pats de Mai, kas ir kaut kas līdzīgs svētdienas dārzeņu sacepumam, tikai sacepts no kartupeļiem, kāršu pupām un sīpoliem un pasniegts ar cūkgaļas desiņām, taču šodien kuņģa sula vienkārši nevēlējās tecēt, un varēju tikai saviebies noskatīties, kā abi pārējie ēd pilnām mutēm, bet es tikmēr ar siltu maizīti risinu topoloģiskus uzdevumus.

Pēc ēšanas Ēriks paaicināja mani maliņā.

—    Ja jūs gadījumā pēc mūsu dziesmu svētkiem vakar vakarā, — viņš uzmanīgi iesāka, — varbūt jūtaties nedaudz pievārdzis…

—    Jums ir talants atrast īstos vārdus, Erik. Vēl nekad neesmu juties tik ļoti pievārdzis. Lūdzu, sakiet, ko gribējāt.

—    Esmu dzirdējis ļaudis runājam, ka šādās reizēs iedarbīgs esot pastiss. Tas izdzenājot nelāgos ķermeņa šķidrumus.

Mans veselais saprāts dumpojās, taču mans veselais saprāts, kā jau vienmēr, dabūja to, ko Džoks dēvē par “daiktu dunckā”, un jau drīz pastiss bramanīgi kā kavalērists izgludināja manas liesas krokas. Kad pēc divām glāzēm atskanēja zvans pie durvīm, es gandrīz nemaz nesalēcos. Bija ieradušies Džordžs un Sems, un abi ziņkāri ostīja gaisu.

—    Esi pasācis ķīmijas eksperimentus? — apvaicājās Džordžs.

—    Skaloju rīkli, — stīvi atbildēju. — Man iekaisis kakls.

—    Un ne tikai, es teiktu, — norādīja Sems.

—    Dosimies? — es ierosināju. — Erik, jūs taču atradīsiet, kā izklaidēties? Džoks jums parādīs, kur viss atrodas. Ja vēlaties iziet pastaigāties, palūdziet viņam karti; pa šiem Džērsijas celiņiem var maldīties mēnešiem ilgi.

Mēs braucām uz Sentheljeru, un mūsu brauciena mērķis bija Maksas Policijas Pārvalde. Tā atradās ielā, kuras nosaukums mulsinošā kārtā bija Rougc Buillion. Mēs vēlējāmies noslēgt kutelīgu vienošanos ar augsta ranga policijas darbinieku, kuru viņa apdomības dēļ bija ieteicis mūsu ducīgais Santenjērs.

Mana sirdsapziņa jau gandrīz astoņpadsmit mēnešu bija tīra, tomēr, sperot kāju šajā kruķu bodītē, jutos nedaudz nemierīgs; šo nemieru, man jāteic, drīz izkliedēja draudzīgā laipnība, kas mūs sveica no visām pusēm, un arī rokudzelži nekur sānkabatās nemaz nešķindēja. Laipni atraidījuši daudzus tējas piedāvājumus, mēs tūliņ nonācām pirmīt minētā augsta ranga policista kabinetā. Es uzreiz sapratu, ka viņš ir godīgs cilvēks: mana ievingrinātā acs viņa uzvalku notaksēja uz 40 sterliņu

mārciņām un datēja kā piecus gadus vecu. Ja samaitātie policisti no visām pasaules malām savus grēcīgos guvumus slēptu vai pašas Cīrihes cildajās velvēs, no mohēras uzvalkiem un meistara roku šūdinātiem apaviem viņi nespēs atturēties. Experto crcde.

Viņa nāsis smalkjūtīgi noraustījās.

—    Mans draugs ir skalojis rīkli, — sacīja Sems. — Viņam iekaisis kakls.

—    Nelāgi gan, — policists sacīja Džordžam.

—    Ne jau man, viņam. — Džordžs nepieklājīgi bakstīja ar pirkstu.

—    A. Re kā. Tad kā varu būt noderīgs? Ja pareizi saprotu, runa ir par tiem izvarošanu gadījumiem.

Pašķielējis uz abiem pārējiem, uzņēmos runasvīra pienākumus. Policistam mūsu slēdzieni par izvarotāja motīviem un izvēles mērauklām tīri labi patika, un viņš pāris reizes kaut ko pierakstīja. Viņš pastāstīja, ka viņa iespējas sašaurina Maksas un Goda Policijas attieksmju protokols, un tā vien rādījās, ka viņa skatījumā tas ir gluži apsveicami.

—    Pats par sevi saprotams, — viņš skaidroja, — ka pastāv zināma berze un neapmierinātība, starp profesionāļiem un amatieriem tas arī būtu gaidāms, taču mēs nekādi nespētu kārtību lauku apvidos nodrošināt tik labi kā viņi — viņiem tur, cotilsls , ir bezmaz vai vesels slepenais dienests, — un viņu māka, ē, nekavējoties tikt galā ar sīkiem pārkāpumiem mums aiztaupa milzīgi daudz laika un pūļu. Kad kādam no maniem policistiem jāiet uz tiesu par liecinieku, man jāpārkārto viss nolāpītais dežūru saraksts, vai jūs spējat to aptvert? Taču Draudžu lietās es bez uzaicinājuma nedrīkstu jaukties, tieši tāpat kā Skotlendjards savus kadrus uz slepkavībām laukos drīkst sūtīt tikai tad, kad vietējie klumpačas atzīst, ka vairs nesajēdz ne rīta, ne vakara. Tikai pirms tam viņi ir izmīdījuši visus lietiskos pierādījumus, — godīgais policists sūri piebilda.

IS Cotils (cotil— senfranču vai. ‘pakalns; kalna nogāze’) šādi Džērsijā sauc pļavu vai citu zemes īpašumu stāvā piekrastes nogāzē, kā ari pašu nogāzi.

Tad es pastāstīju, kādu vīru draudzes dežūru plānu mēs liekam priekšā, uzmanīgi aizmirsdams pieminēt mūsu pirmo, neveiksmīgo mēģinājumu. Viņa piere mazliet nomācās, tomēr viņš atzina, ka arī šajā gadījumā tā nav viņa darīšana.

—             Saprotams, ja tikai kāds, — viņš skaidri un saprotami norādīja,

—    nebūs tik negudrs un šādā ekspedīcijā nedosies ar ieroci.

Mēs šausmās paslējām rokas, kaut ko tādu iedomājoties vien.

Pēc tam pieskāros mūsu apmeklējuma patiesajam nolūkam: ko mēs šonakt grasāmies darīt — un ko šajā sakarā vēlamies no viņa. Sākumā viņš smējās, tad blenza caur pieri, tad kļuva nedaudz purpursarkans un pacēla balsi. Nevaru patiesīgi apgalvot, ka viņš satrakojās, taču krietnu brīsniņu viņš nudien ārdījās. Es nerimos, bez žēlastības atgādinādams, cik mūsu plāns ir loģisks, cik niecīgu ļaunumu tas varētu nodarīt, cik liela būtu tā profilaktiskā iedarbība, cik dedzīgi gatava uz sadarbību ar viņu ir Goda Policija, cik lielu slavu šādi iemantos viņa padotie. Viņš sāka nākt pie prāta — īstenībā viņš nebija truls. Tomēr vienā ziņā viņš palika nepielūdzams: viņam vajagot labākas garantijas neveiksmes gadījumam. Galu galā uz spēles esot viņa karjera, jūs taču saprotat.

Te nu mani pārsteidza Džordžs — ne pirmo reizi.

—    Drīkst jūsu telefonu? — viņš noprasīja. — Paldies. Hallo? Nē, ne viņa sekretāri, paldies. Nē, arī viņa adjutantu ne. Vienkārši pasakiet, ka zvana Džordžs Brekspīrs un ka lieta ir steidzama. Ko? A, Suķēn, sumināts, atvaino, ka pamodināju, ha-ha; klausies, tu atceries to dullo ideju, kuru mēs te domājām izmēģināt? Aha, Mortekajs ir atvilcis šurp vienu tipu, kuram tādas stulbības ir dienišķā maize, un esam gatavi mesties uz priekšu, bet detektīvu priekšniekam šeitan, gluži saprotami, prasās kaut kāda svētība no augšas. Varbūt pārmīsi ar viņu kādu vārdu?

Viņš pārmija ar viņu kādu vārdu. Nē, miera stājā mūsu policijas priekšnieks nenostājās, tomēr bija sajūta, ka vienatnē viņš to būtu izdarījis. No viņa puses sarunu veidoja septiņpadsmit “jāscri”, astoņi

“protamsseri” un trīs “paldiesseri”. Pēc tam viņš nolika klausuli un nomēroja mūs ar bargu skatienu.

—    Mjā, — viņš sacīja, — kā rādās, jūsu draugs man piekrīt, ka, iespējams, varētu sarīkot kaut ko apmēram tādu, kā jūs ierosināt. — Mēs gādājām, lai mūsu sejas paliktu svinīgi nopietnas. Tad ķērāmies pie kaujas kārtības, pa telefonu uzturējām sakarus ar konetabliem un ļaudīm, izstrādājām grafikus.

—    Pats galvenais, — iebildos, kad mēs jau devāmies prom, — pieskatiet, lai jūsējie nemēģina arestēt būdīgu, neglītu vīrieti, vārdā Džoks. Pirmkārt, viņš tiem nejauki nodarīs pāri, un, otrkārt, viņš nepiedalās.

—    Vai es devu šādu piekrišanu?

—   Tas nenoliedzami ietilpa norunā. Viņš, saprotiet, ir tikai mans kalps.

—    Vai viņš uz Salas ir bijis redzeslokā?

—    Ne mazdrusciņ, es jums zvēru. Viņam vienkārši nepatīk, ka viņam noņem pirkstu nospiedumus.

—    Hinpf. Lai būtu.

Kad mēs bijām izgājuši ārā, kāds formas tērpā ģērbies seržants akurāti atdalīja mani no bara un apvaicājās, vai es nebūtu tik laipns un neatvēlētu policijas priekšniekam vēl dažas minūtes — viens pats. Drebelēdamies no vainas apziņas un šausmām, pateicu pārējiem, ka mājās braukšu ar taksometru, un, iedams līdzi visaptverošajam seržantam, atgriezos PP kabinetā.

—    Viss kārtībā, mister Mortekaj, — viņš teica, — sēdieties! Uztraukumam nav pamata. Neizlikšos, ka nezinātu, kas jūs esat, taču es jums neko nevaru pārmest. Cik nu man zināms. — Viņš apklusa, lai es paspētu to aptvert. — Vēlējos uzdot jums dažus jautājumus, ar kuriem lāgā nevarēju tirdīt jūsu draugus, jo viņu sievas ir cietušās, jūs taču saprotat.

Es nesapratu.

—    Mjā, neesmu par to pārāk priecīgs, taču varu droši apgalvot, ka visus šos noziegumus ir izdarījis viens un tas pats kumēdiņu meistars.

A, starp citu, ir bijis vēl viens, šeit Sentheljerā, taču mums izdevās panākt, lai tas nenonāktu laikrakstos, un cietusi bija zaudējusi samaņu — apraksta vispār nav. Tomēr šādām būšanām uzrodas atdarinātāji, tās, var sacīt, nāk modē. Tāpat kā tad, kad puišeļi tumšās ieliņās pielaiž uguni večiņām — viens kaut ko tādu pastrādā, un visiem uzreiz šķiet, ka arī viņiem vajag.

Man pārskrēja šermuļi. Daži no maniem labākajiem draugiem ir bijuši večiņas — nemaz nerunājot par puišeļiem.

—   Tad lūk, — policijas priekšnieks runāja tālāk, — mums ir spermas paraugs no daktera sievas un jūsu Santenjērs pamanījās tādu dabūt arī no misis Devenantas gultasveļas — o, jā, jūsu Santenjērs nav ne uz pusi tik aprobežots, kā viņam labpatīk izlikties, — un abi pieder vienai izdalījumu grupai. Taču tas nav nekas dižs, tikpat labi varētu paziņot, ka tie abi pieder nulles asinsgrupai. Un, kā jūs jau zināt, misters Brekspīrs attiecībā uz misis Brekspīru šajā ziņā bija pilnīgi nepielūdzams, un no jaunās cietušās mēs paraugu nevarējām dabūt, lai gan es labāk nevēlētos izklāstīt, kādēļ. Tādēļ mums nav pat trešā pārnēsātāja.

Protams, es noģidu, ko viņš tūlīt teiks, taču man ne prātā nenāca viņam palīdzēt, skaidrs?

—    Nesaprotu, kā varu jums palīdzēt, — sacīju.

—    Mjā, teiksim tā: jūsu sievas kundze pazīst abas jūsu apkaimē apgānītās dāmas, pareizi? Kā jūs domājat, vai tās gadījumā nav viņai pastāstījušas kaut ko tādu, kas attiektos uz uzbrucēja, ē, personīgajām īpatnībām — tādas lietas, ko saviem vīriem viņas nebūtu vēlējušās stāstīt?

—    Es nudien nespēju izsekot jūsu domu gaitai, — meloju.

—   A, to jūs spējat gan, sasodīts, — viņš uzrūca. — Es runāju par vīrišķā locekļa lielumu, apgraizīts vai ne, kaut kādas nelielas īpatnības — tamlīdzīgas lietas.

—   A, sapratu. Vai dieniņās. Drīkst jūsu telefonu? Hallo, Johanna? Klausies…

—    Skaidrs, — viņa pēc neilga brīža atbildēja, — bet yecb.

—             Mēs te, Apvienotajā Karalistē, nesakām yech, — es aizrādīju.

—    Mēs sakām “fiiij”.

—    Mēs arī tā sakām tikai golfa laukumā, bet okei. Un es pamēģināšu. Var paiet kāds laiks — man vajadzēs mīlīgi patērgāt ar to govi Sonju.

—    Ak tad meiteņu sarunas, — es kaprīzi bildu.

—    Fuij, — viņas izruna bija ideāla.

—    Var paiet vairākas minūtes, — zīmīgi raudzīdamies policijas priekšniekā, paziņoju. Zīmi viņš saprata, uzcēla uz galda prāvu 40 unču pudeli ar kaut kādu anonīmu viskiju un paslēja uzacis. Es laipnīgi palocīju galvu. Viņš sadabūja divas glāzes; abas izskatījās nedaudz antisanitāras, taču skotu viskijs, kā zināms katrai mājsaimniecei, nonāvē visas līdz šim atklātās baktērijas.

Johanna piezvanīja pēc aptuveni astoņām šķidruma uncēm. Viņa nobēra jaunumus tālā un tikko jaušami uzjautrinātā balsī.

—    Un tas ir viss? — es pārjautāju.

—    Ko vēl tev vajag — porniķus, vai?

—    Uz redzēšanus, — atvadījos.

—    Uz redzēšanos, — viņa atsaucās, — un jā, Cārlij, vakarā atceries, ka jāiztīra zobi, ja?

Es noliku klausuli un sakopoju domas.

—    Mana sieva ir atsvaidzinājusi atmiņā to, ko viņai pēc uzbrukuma stāstīja misis Devenanta, — es priekšniekam ziņoju. — Un viņa ir parunājusi ar misis Brekspīru un daktera sievu. Liecības pirmajā acu uzmetienā izklausās pretrunīgas. Violeta Devenanta esot teikusi, ka “tas bija milzīgs kā zirgam, man briesmīgi sāpēja”. Sonja Brekspīra uzbrucēju raksturojusi ar vārdiem: “Nekā tāda, par ko būtu vērts aizrakstīt mātei,” bet daktera sieva atbildējusi: “Nezinu — paga, vai jūs gribat teikt, ka mēdz būt dažādi lielumi?” Viņa, protams, melo; viņa ir bijusī medicīnas māsa, un visas māsas, kuras apprecas ar ārstiem, uz līdzenas vietas kļūst par jaunavām ex officio, tas ir vispārzināms fakts.

—    Tas man ir nācis ausīs, — viņš atzina.

—    Tomēr pēc Johannas domām, ja tur būtu bijis kaut kas ārkārtējs — jebkādā ziņā —, viņa būtu to pieminējusi.

-Jā.

—    Kas attiecas uz apgraizīšanu, Violeta vispār nesaprastu, par ko ir runa, Sonja paziņojusi, ka tas neesot bijis svarīgi — nav ne jausmas, ko tas nozīmē, — bet daktera sieva teikusi, ka, viņasprāt, jā. Tas mums necik daudz nedod, vai ne?

—    Nedod gan, nē. Vairāk uzzinām par dāmām, nevis par to izvarotāju, ja jūs, scr, saprotat, ko es tagad gribu teikt.

Mēs raudzījāmies viens otram acīs.

—    Kā nu ne. — Lūk, ko es galu galā atbildēju. Drīz pēc tam devos prom, un viņš uzvedās tā, it kā būtu ieguvis jaunu draugu. Kas attiecas uz mani, es nebiju pārliecināts.

Beigu beigās man nebija jābrauc mājās ar taksometru — man aizdeva policijas mašīnu ar visu šoferi. Galapunktā pasniedzu viņam vienas mārciņas banknoti, no kuras viņš apņēmīgi atteicās. Arī iedzert viņš nevēlējās: laikam domāja, ka esmu Karjeras Padomes spiegs, lai dieviņš viņu svētī. Toties pieņēma, nodošanai Policijas Sporta fondā, pudeli Kipras heresa, kuru kāds no mums bija neuzmanīgi laimējis “loterijā”, ja jūs zināt, kas tas tāds ir. Man uz mirkli sametās žēl nezināmā atlēta, kurš izcīnīs šo kaitīgo pudeli, bet, galu galā, iedami strādāt uz policiju, viņi taču zina, ar ko riskē, pareizi?

Ar vērša mēli izdarīšanās ir šāda: jūs norīkojat, lai miesnieks divas nedēļas notur to sālījuma baļļā, neliekoties dzirdam viņa asarainās žēlabas, ka ņemt ārā vajag pēc astoņām dienām. Tad jūs to ar mīlestību noskalojat un iebāžat tik mazā kastrolī, lai mēle tur tik tikko ietilptu, spraugas piestūķējot ar labi daudziem sīpoliem, burkāniem un citiem zupas garšaugiem. Pārlejat ar vīna, alus un sidra saskalām un, ja ķēkša atļauj, arī ar briedīgo, sātīgo želeju no tauku podiņa dibena. Lieciet to

perēties cepeškrāsns dziļumos, līdz ilgāk vairs nevarat ciest; raujiet laukā, ar divām dakšiņām pienaglojiet pie dēlīša un… raidiet pateicības lūgsnas Tam, Kurš mēmam vērsim mēles devis. (Varat, protams, ļaut atdzist, tad var smalkāk sagriezt, taču jūs pamanīsiet, ka tā neizdodas tik daudz apēst.)

Ar to visu es savā lempīgajā manierē mēģinu likt noprast, ka mums vakariņās bija karsta mēle ar gardi rūgtiem rāceņu lakstiem un pa kādam Pomme Duchesse glītumam. Kriks un Johanna uzvedās cildeni, tomēr domāju, ka vadībā ar lielu pārsvaru atrados es.

Vēlāk atslīdzis spilvenos un aprikožu brendijā, uztaustīju disonējošu noti. Džoks bija ieradies novākt ēdiena atliekas, tērpies melnā svīterī jeb džemperī, melnās biksēs, melnās skrejkurpēs un ar visām tāda cilvēka pazīmēm, kuram līdzi, pēc visa spriežot, ir nāvējošs ierocis.

—    Kas tad nu? — es iebrēcos. — Kas tad nu? Vai tu atkal esi skatījies televīziju? Cik reizes tc\ jāsaka…

—    Mēs šonakt ejam laukā, mister Cārlij, ne? Braucam uz to baznīcu, atceraties?

Patiesībā es biju pavisam aizmirsis. Netēlošu, ka vēršmēle man vēderā pārvērtās pelnos, taču tā pilnīgi noteikti sāka izrādīt zināmu neapmierinātību ar savu likteni.

—    Nāksies to atlikt, Džok; es aizmirsu sadabūt gaili.

—    Mēs ar Eriktēvu pēc pusdienas savācām. Un smuks putniņš, melns kā jūsu cepure.

Es izdzēru visu atlikušo kafiju un ierāvu tabletīti, ko Džoks man paslepus iedeva. Pēc tam, kā jau esmu paradis, apmeklējot Sātaniskas Mesas caurvējainās viduslaiku baznīcās, iesaiņoju portfelī šādas tādas neaizskaramās rezerves, piemēram, skotu viskiju, vīstokli ar fazāna sviestmaizēm un dozīti Pвtй de Liиvre; brīdi padomājis, pievienoju vienkāršu, siltu pidžamu — ej nu sazini, kur var gadīties nakšņot, — un, paturot prātā Johannas aizrādījumu, zobu suku un zobu pulveri.

Mēs braucām pie Džordža, savācām viņus ar Semu — abi bija ņurdīgi un pūcīgi —, un tad joņojām prom ar kopskaitā astoņiem riteņiem: Džoks un Ēriks manā Mini, kuram bija jākļūst par viņu bēgšanas rīku, un mēs pārējie Džordža prāvajā, izdarīgajā, garlaicīgajā rovcrā. T ieši pirms došanās ceļā es savā laipnībā apvaicājos Džordžam, vai viņa rovers ir licencēts, notaksēts, ieeļļots un apliecināts ar apliecību, ka tas ir atļauts ekspluatācijai pa vispārēju ceļu tīklu. Viņš, saprotams, atbildēja man ar līdzjūtīgu skatienu, taču es pie tā esmu pieradis. Uz mani visi vienmēr noskatās ar līdzjūtību; ziniet, tas ir tāpēc, ka viņi mani uzskata par ķertu. Tātad mēs, kā jau es te saku, joņojām prom pa tumsu uz La Houguc Hie pusi un jau pavisam drīz bijām meistariski apmaldījušies — to izdarīt Džērsijā ir apbrīnojami viegli, jo visi lauku ceļi, pateicoties kaut kādai padarīšanai ar nosaukumu La Visite du Brancļuage, izskatās pilnīgi vienādi. Īstenībā apmaldīšanās Džērsijā ir viens no nedaudzajiem brīvdabas sporta veidiem, kuriem var nodoties vēsos vakaros; benzīna ziņā diez kas nav, toties citādi var ietaupīt kaudzi naudas. Neviens no mums pārāk neapskaitās, izņemot, protams, Džordžu. Kad beidzot ieradāmies, roveru atstājām drošā attālumā; Mini, pēc visa spriežot, Džoks jau bija nobēdzinājis kādā savlaicīgi izlūkotā slepenā aizkaktē. Sapulcējāmies pie galvenajiem vārtiem. Ķeskāties ar priekškaramo atslēgu nudien nebija vērts; Džordžs ar rokām atspērās un spožā armijas stilā pārlēca vārtiem pāri, savukārt es, pilns ar smirdīgu lepnību, darīju tāpat un briesmīgi nobrāzu savu vēderiņu. Semam un Ērikam jebkāds sacensības gars sen bija izdzīts no prāta, un viņi vienkārši izlīda starp stieņiem. Ko darīja Džoks, es neredzēju, — viņš ir profesionālis un vienkārši materializējās tumsā mums blakus.

Mēs īdzīgi sanācām bariņā turpat pie vārdiem, bet Džoks, dūnpēdīgs kā cirslis barības meklējumos, bez skaņas aizlēkšoja naktī pārliecināties, ka krietnie osuāriju īpašnieki dus savās guļas vietās. Kad viņš atkal parādījās, likās, bija pagājis ļoti ilgs laiks.

—    Piedošanu, mister Čārlij, bet tur, zinies, lakstojās viens pārītis, un man vajadzēja iedzīt viņiem bijāšanu, pareizi? Dabūt viņus prom, skaidrs?

—    Un vai tagad viņi ir pavisam prom?

Džoks sabozās. Kad mans kalps dabū cilvēkus prom, viņi ir aizdabūti prom.

—    Jā, mister Cārlij. Prom kā tādi draņķa truši, šams ar rokām pietur bikses, lai nenokrīt, šamā izšķērdīgā vīzē pamet turpat dažus apģērba gabalus, kuri kaut kā ir gadījušies man kabatā, varbūt jūs gribat pārbaudīt.

Es smalkjūtīgi noskurinājos un teicu, ka ticēšu viņam uz vārda.

Džordžs un Sems, jau itin īdzīgi, skubināja doties tālāk, un mēs soļojām uz pampaku, to šaušalīgo sen izbijušu gadsimtu ķesku čupu, kuru jēgu nekad un nevienam ne pustik neizdosies apjēgt. Džoks brīsniņu padarbojās ar priekškaramo atslēgu un ķēdi, kas sargāja ieeju pazemes gaitenī, pa kuru varēja nokļūt kapenēs, un tad nozuda līdz ar Ēriku, manu magnetofonu un polietilēna kuli ar vislabākajiem krupjiem, kādi vien bija dabūjami. Kad viņi uzradās, mēs visi sākām iet augšup pa līčloču celiņu, kas ved uz baznīciņām pampaka virsotnē. Džoka vārds bija likums: Jeruzālemes kapelas atslēga padevās viņa loka un šķēpa priekšā un vien slāpēti ietinkšķējās.

Ēriks lietišķi iejoza baznīciņā kā tāds, kurš pie naksnīgām kapličām pieradis kopš bērna kājas. Mēs ar Džordžu un Semu atturīgi — katrs pēc sava mēra — sekojām. Gaili Džoks bija barojis ar rumā mērcētām rozīnēm; vēlos skaidri norādīt, ka nebiju tas, kurš to nesa. Ēriks ar laiku velti nešķiedās: viņš izlika uz senā altāra paliekām kaut kādus knibuļus un pārklāja tam pāri savu krāšņo korporālu. Mēs pārējie — iespējams, nedaudz bikli — saspiedāmies altārtelpas tālākajā galā; tā bija mazītiņa, ne lielāka par vannas istabu kādā smalkākā lauku namā. Sacīdams “mēs pārējie”, es, pats par sevi saprotams, nepieskaitu Džoku, jo viņš slapstījās kaut kur priekštelpas tumsā — samaitātos laikos tieši tā ir viņa iecienītā atrašanās vieta, un pareizi vien ir.

Lai cik stingra bija mūsu apņēmība, es noģiežu, ka, ja mums tajā brīdī liktu pacelt rokas, rezultāts būtu visnotaļ ncm. con. vēlēšanās doties atpakaļ uz mājām un par visu šo padarīšanu aizmirst. Ar Ēriku, protams, bija citādi. Viņš gandrīz acīm redzami izstiepās garumā, un viņam uzradās tāda stāja kā sava amata meistaram, kurš apzinās, ka to, ko viņš patlaban dara, neviens cits nespētu paveikt labāk; vai, ja jums tā labāk patīk, pašcieņa kā zinātniekam, kurš izgudro ūdeņraža bumbu un mokās, apzinoties sava garabērna ļaunumu, taču nespēj apstāties, jo viņu dzen uz priekšu apsēstība ar pētīšanu un cilvēces vēstures kirzas zābaks.

—    Tagad cietiet klusu! — viņš piepeši paziņoja tik valdonīgā balsī, ka mēs visi nostiepāmies taisni. Ēriks bija ietērpies garā, baltā soutane veida kleitē no smaga zīda; vienīgais apgaismojums bija svece, kuru viņš bija nolicis uz altāra — parasta, balta svece, kā es nolāgoju, un ar pareizo galu uz augšu. Lai kāda pesteļošana te notiks, vārdu “abrakadabra” tā nesaturēs, tas nu bija skaidrs. Svece apgaismoja tikai to parodiju par mesu viņa priekšā, kā arī nelielu, taču visai apstulbinošu korporāla izšuvuma laukumiņu.

Viņš sev zem deguna pateica — vai vismaz tā izskatījās — pāris teikumus. Es nepūlējos neko saklausīt, man pietiek pašam savu nepatikšanu. Pēc tam viņš augstā, dzidrā balsī sāka skaitīt Introitus, izrunādams vārdus tajā dziedošajā, pieglaimīgajā manierē, ko mēdza — un, cik nu man zināms, joprojām mēdz — likt lietā vecmodīgi īru priesteri. Atļaušos minēt, ka Sems varbūt arī uztvēra kaut ko no tām latīniskajām riebeklībām, kas maz pamazām sāka iezagties Rituālā, turpretī Džordža ausīm, par to nu esmu drošs, tas viss tikpat labi varēja būt arī grieķiski. Es, kurš Rituālu biju gan norakstījis, gan, vēlāk, pārdrukājis ar rakstāmmašīnu, šīs vietas jau gaidīju, tomēr no Ērika mutes tās vienalga izklausījās ar katru brīdi arvien riebīgākas. Kad viņš nokļuva līdz tai daļai, kuras vietā lorda Danromīna MS bija tikai ar sarkanu tinti uzvilkts taisnstūris ar vārdiem Secrets Infames vidū, viņa balss, gluži

satricinoši, pēkšņi kļuva par divām oktāvām zemāka, un viņš — šaušalīgi, ņurdīgā basā — sāka ritmiski skandēt virkni vārdu, sākot ar Aštarotu, Aštarti, Baalu, Kemošu — tamlīdzīgiem ļautiņiem. Ar gandarījumu varu pavēstīt, ka atceros pavisam nedaudzus no viņiem, un arī tad, ja atcerētos, šeit noteikti viņus neuzskaitītu; neesmu māņticīgs cilvēks, tomēr neuzskatu, ka aizmigušiem dieviem jābaksta acī ar asu sprunguli. Gan jau jūs mani saprotat.

Mēs, trīs pārējie, jādomā, bijām sagatavojušies pārciest garlaicību un neveiklības izjūtu, bet tas bija kaut kas neiedomājams — kā Ēriks Tičborns, tāds sīkaļa, spēja izstarot tādu valdonīguma auru; neiedomājami bija arī tas, kā mainījās viņa stāja. Kad viņa balss atgriezās pie tās dziedošās semināra priestera činkstēšanas, modulācijas cēlās un krita gandrīz necilvēcīgi, un man bija sajūta, ka es jau kaut ko tādu esmu dzirdējis. Iepriekšējā vakarā. No manis paša magnetofona. Man tas it nemaz nepatika.

Skandējot sevišķi bezgaumīgu mērkaķošanos par Kyrie Eleison, viņa balss, liekas, drebēja no emociju pārpilnības, un šīs emocijas varēja būt gan apspiesti smiekli, gan, ticiet vai neticiet, apspiestas asaras. Tikai ne pastiss. Tomēr visērmotākais nāca pēc tam, jo viņš runāja arvien mudīgāk un mudīgāk, līdz jau bēra vārdus tādā ātrumā, kas cilvēka balss aparātam šķistu vienkārši neiespējams. Paātrinājums pieauga, līdz viņa runa vairs nebija runa, bet tā neizturamā čivināšana, kas dzirdama no — jā — magnetofona, kas darbojas ar pārāk lielu ātrumu. Tā pēkšņi un nesaprotami pārtrūka, un mēs dzirdējām viņa elpošanas mokpilnos dvesienus. Arī tic mainījās, mums skatoties un klausoties un viņam sagumstot un saspringstot klaji astmatiskā spazmā; sīkais augums kratījās no drausmīga klepus un rīstīšanās, bet tam visam pa vidu viņš izkliedza vārdus no Ecehiēla: Glītiem jaunekļiem un brašiem jātniekiem. .. spaidīja viņu krūtis… tur taustīja viņu jaunavīgos pupgalus…

Džordžs pa pusei piecēlās un jautājoši ieskatījās man acīs. Es papurināju galvu. Labāk nejaukties pa vidu. Maz pamazām sīkais priesterītis

savācās kopā, atbalstījās pret altāri un turpināja rituālu, kas kļuva jo tālāk, jo atbaidošāks, taču arvien vairāk izskatījās, ka šie vārdi viņam nodara fiziskas sāpes. Tā droši vien bija sveces liesmas radīta ilūzija, taču man rādījās, ka viņu dricina kaut kas tāds, kas nevarēja būt vējš. Zagšus palūkojos uz pārējiem: Džordža seja bija nosodījuma un pretīguma maska, viņa mute nebija gluži ciet. Sems, man par milzīgu pārsteigumu, demonstrēja līdzjūtībā savilktu seju, kurā, ja tikai ncalojos, vizēja asaras.

Kā izskatījās mana seja, es nezinu.

Priekšā pie altāra, stāvot tā, ka sveces gaismas lokā varēja skaidri redzēt tikai viņa rokas, raustījās un locījās t. Tičborns; viņa balss kļuva aizvien spalgāka un drudžaināka. Pēc tam nepajautāju pārējiem, ko viņi redzēja, taču man rādījās, ka gaisma arvien vairāk sabiezē. Pēkšņi un negaidot sāku skaudri apzināties, ka atrodos tieši virs kapukambara tur lejā, dolmenī. Man likās, ka ar pēdām sajūtu griezīgu skrapstoņu, it kā milzīgie pazemes jumta bluķi berztos gar sānu sienu bluķiem. Ks esmu gluži pieaudzis, visnotaļ nobriedis un ne vismazākajā mērā neesmu māņticīgs, taču nekautrēšos atzīties, ka tajā brīdī man gribējās būt pietiekami jaunam, lai vēlētos mātes klātbūtni, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Nekāda labuma no viņas, protams, vienalga nebūtu; viņa nebija no tādām mātēm.

Tagad uz altāra kaut kas tika dedzināts, kaut kas tāds, no kā kūpēja biezi, gardi dūmi, no kuriem mums aizmiglojās prāti. Tika izvilkts un demonstrēts gailis, un pēc tam ar to notika zināmas pretīgas lietas, kuras, uzdrošinos apgalvot, parastā laikā un vietā mēs nebūtu pieļāvuši. Priesteris ar paceltām rokām pagriezās pret mums, viņa drānas tagad bija apjoztas virs nabas, lai uz tām nepaliktu asiņu traipi. Džordžs paglāba seju plaukstās un pagrieza muguru. Sems nepakustējās, taču es dzirdēju viņu šņukstam — ļoti klusi, žēlabaini. Es, kā jau ne reizi vien esmu norādījis, esmu nobriedis un saprātīgs cilvēks; turklāt pats personiski biju šo Rituālu norakstījis un zināju,

kas gaidāms, — tādēļ jutos nedaudz pārsteigts, atklājot, ka esmu sakrustojis abu roku pirkstus.

Tā balss, kas uzsāka baurot sv. Secaire Lielo Sveicinājumu un Lāstu, nevarēja būt Ērika balss, tāds ķipars nemūžam nebūtu spējis tik derdzīgi bļaurēt un riet, un vēl es neticu, ka akmeņi zem baznīcas būtu spējuši stumdīties un stenēt tik šaušalaini, kā izklausījās. Tajā biezajā, apdullinošajā gaisotnē, skanot tiem atavistiskajiem, dzīvnieciskajiem trokšņiem, nekas nebija reāls, un, kad Ēriks šķietami pacēlās no grīdas vismaz astoņu collu augstumā, manu miglaino pārsteigumu izraisīja tikai tas, ka nebiju redzējis, ka viņš ir bass, un nebiju zinājis, ka viņa labā pēda ir briesmīgi kropla. Viņš stomīgi skaitīja tās drausmas, kuras sv. Secaire veltī tiem, pret kuriem tiek piesaukts, — un tajā brīdī es ieraudzīju, ka viņa seja kļūst melna. Viņš garšļaukus krita uz mūsu pusi. Kad viņa seja atsitās pret akmens grīdu, atskanēja troksnis, kuru es kopš tā laika pūlos aizmirst. Tā atradās tikai dažas collas no manas kurpes. Zīda drānas bija uzrāvušās gandrīz līdz padusēm; uz viņa ķermeni nebija patīkami skatīties. Viņš visu laiku izgrūda dīvainas skaņas — kā es varēju zināt, ka viņš ir miris?

Lai vai kā, tieši tajā brīdī atsprāga durvis, un mazajā baznīciņā grūstīdamies ielauzās visu sugu un pasugu Santenjēri, Ventenjēri, Konetabla inspektori, jā, un kaut kas neticams, pat baisās Maksas Policijas ierēdņi. Viņi visi metās mūs arestēt un darīja to vēl un vēlreiz.

Klausieties, saskaņā ar maniem plāniem mūs vajadzēja akurāti arestēt par kramplauzību un nākamajā dienā palaist, uzliekot sodanaudu — pa kādiem pieciem šiliņiem no galviņas —, tādējādi “Džērsijas Vakara Ziņām” būtu pārpārēm faktu, lai tās varētu visiem un katram — jo īpaši, pats par sevi saprotams, tam burveklim un izvarotājam — pavēstīt, ka tik tiešām ir noturēta sv. Sekēra mesa, kuras objekts ir bijis viņš. Es — iespējams, būdams pārlieku skops vārdos, — nebiju pavisam izsmeļoši paskaidrojis Džordžam un Semam, ka mums visiem šonakt

vajadzēs smakt cietuma kambari drūmā, tas ir, “tuptūzī”, kā sakām mēs ar jums; man nepatīk nodarīt cilvēkiem priekšlaicīgas sāpes, vai tad ar jums ir citādi? — un, pats par sevi saprotams, viņi tik un tā šim nodomam nebūtu piekrituši.

Kā atklājās, nedz Sems, nedz Džordžs līdz tam brīdim, kad mēs ieradāmies Kouge Bouillon kruķu bodītē, lāgā nebija nākuši pie sajēgas un arī to, ka viņiem būs jākļūst par Džērsijas Lorda Vietvalža Vietnieka un Policijas Priekšnieka piespiedu viesiem, pienācīgi nebija sapratuši vismaz līdz tam brīdim, kad viņiem — kad mums — piešķīra, uz galviņu, pa divām segām, tasei kakao un prāvam taukumaizes gabalam, kuram vismaz es biju itin gatavs. Laimīgā kārtā kameru bija pārpārēm — tūrisma sezona vēl īsti nebija sākusies —, tādēļ vienu tādu es dabūju pilnīgi savā rīcībā un man tika aiztaupītas apsūdzības, kuras citos apstākļos mani draugi, atrazdamies ātru dusmu varā, varētu uzskatīt par iederīgu mest man sejā. Neizmērojami laipnais policists un cietumsargs atļāva man paturēt portfeli ar pidžamu, sviestmaizēm un viskiju, tikai no pēdējā piedzīdams simboliskus sieciņus. Nesākšu melot, ka izgulējos labi, taču vismaz zobus izpucēju, atšķirībā no daža laba cita, kuru te varētu pieminēt.

12

Kur trūdos iemītas guļ ruzgas pērnās lapas,

Un vējā izkaisīts dažs auksts, vecs noziegums, Bez jēgas izdomāts, bez prāta saprasts,

Man atradīsies grēks, ko pastrādāt, kāds trums, Kas mani iznīdēs, no zemes virsus nodzīs…

The Triumph ofTime

Mēs, kas nākamajā dienā pulksten pusdeviņos no rīta sapulcējāmies Policijas Priekšnieka kabinetā, bijām dikti drūma komanda. Džordžs un Scms, šķiet, perināja kaut kādu slepenu, mazisku naidu saistībā ar to faktu, ka esmu bijis tik elementāri tālredzīgs un iesaiņojis līdzi zobu suku un tamlīdzīgi. Var gadīties arī, ka viņiem vienkārši nepatika sēdēt aiz restēm; vispār tādi cilvēki mēdz būt.

Džordžs, izriezis krūti, staigāja pa kabinetu — četri soļi pa kreisi, četri pa labi — kā loti maza kuģa kapteinis, kurš cienījama jūras virsnieka gaitā lāčo pa kaut kādu virsmu, kurai pie jūrniekiem ir kaut kāds nosaukums. Viņš bez apstājas ņurdēja ietekmīgu cilvēku vārdus, un visiem šiem cilvēkiem, šajā ziņā viņš izteicās gluži nepārprotami, viņš tūlīt zvanīs pa telefonu un turklāt norādītajā secībā. Scms sēdēja kā nelaimes čupiņa; viņš, tāpat kā es, ir brīnišķīgs runātājs pēc tam, kad ir ticis pie savām priekšpusdienas glāzēm, taču pirms tam gan ne, varat man ticēt.

Kad Džordžam viņa iekšējā telefonu grāmatā vairs nekas nebija atlicis, Policijas Priekšnieks nokremšļojās, un man jāteic, ka šajā krekšķī bija noģiežama pašapmierinātība.

—     Smagas apsūdzības, — viņš paziņoja. — Iespējams, smagākas, nekā jūs domājat. Tās tiks uztvertas nopietni. Nopietni. Tas nav pieļaujams, jūs saprotat.

Sems īsos vārdos pieminēja sava gremošanas trakta dienvidgalu, tad atkal saguma un no jauna kļuva par nelaimes čupiņu.

—     Nē, nē, ser, — PP iebilda, — tas nepavisam nenāk par labu, šāda attieksme nenāk. Konstruktīvi — šāds ir īstais vārds. Būsim konstruktīvi. Paskatīsimies, ko varam iesākt. Mazāks kaitējums, mazāks troksnis, mazākas izmaksas nodokļu maksātājiem, ko?

Sems izteica ierosinājumu, kurš caurmēra nodokļu maksātājam varētu sagādāt labpatiku, taču varētu arī to nesagādāt.

—     Jūs atkal, ser. Bioloģiski interesants priekšlikums, taču par konstruktīvu to diez vai var nosaukt. Labi, ka šeit pie mums nav policijas stenogrāfista, ko? — Šie liegie draudi liegi nolidoja uz grīdas. — Luc piedošan, — teica Sems, un: — Hrrmpf, — teica Džordžs. Es teicu, ka neesmu radis brokastīs dzert kakao. PP ar aizvainojošu žestu izcēla savu viskija pudeli.

Pēc tam viņš ar vāji slēptu baudu mums paskaidroja, ka mēs betona laiviņā bez airiem atrodamies šķidrā vidē ar aizdomīgu nosaukumu un ka lielākā laipnība, kuru viņš mums varētu izrādīt pirms iemešanas visdziļākajā šīs kruķu bodītes pazemē, ir atļauja katram vienu reizi piezvanīt pa telefonu. Džordža advokāts — lepnākais no lepnākajiem, jūs pat iedomāties nespējat, — vienā laidā atkārtoja: “Vai dieniņ, vai dieniņ,” līdz Džordžs no visa spēka nometa sarunas rīku. Sema advokāts, kā liekas, teica tikai: “Oi-oi, oi-oi,” līdz Sems viņam strupi norādīja, ka ņaudošs aizstāvis viņam nav vajadzīgs.

Manējais zēns smalkās tiesās nerādās, un viņa reakcija bija īsa un kodolīga: — Iedod man kruķi, — viņš īsi un kodolīgi sacīja.

Pēc divām minūtēm PP mums īsi un kodolīgi paziņoja, ka viņam tikko ienācis prātā — viņš nevarot mūs šeit turēt, kamēr nav izdomājis labākas apsūdzības, un, ja mēs būtu gatavi iziet kādu nenozīmīgu procedūru pie kases, tad pagaidām varot doties, kur deguns rāda.

Mēs devāmies. Es biju gatavs mājupceļā brīvi patērzēt, taču abi pārējie šķita reizē nerunīgi un mēmi. Nemūžam nesapratīšu cilvēkus.

Johanna sagaidīja mani ar savu mīklaino smaidu — to smaidu, ar kuru viņa izskatās pēc bagātnieka Monas Lizas, — un ar tādu māsas skūpstu, ar kuru sieva jums pavēsta, ka viņa jūs mīl, bet. Apniecinot paskaidrošanu, traucos uz savu ģērbistabu, atstādams norādījumus, ka mani jāapmeklē divdesmit minūtes pirms pusdienām.

—      Jā, dārgais, — viņa atteica. Manai sievai ir talants atrast īstos vārdus.

Faktiski tas bija Džoks, kurš mani uzmodināja no cūciska miega,

kurā jaucās baiļpilni sapņi.

—      Karbonādes, mister Cārlij, — viņš teica, — un cepti kartupeļu salmiņi, un tās mazās francūžu pupiņas.

—     Tā kā meža zvārgulīši tavi vārdi ausīs skan. Starp citu, Džok, kā tu labi vakarnakt aizbēgi — bez nekādām, ē, domstarpībām?

—     Lai es bēgtu? — viņš ar izsmieklu atcirta. — Tā banda ne triperi Portsaīdā nespētu noķert.

—      Lūdzu, Džok. Es vēlos baudīt pusdienas.

—     Kā tad. Ķēkša nupatās tās karbonādes apgrieza, tad nu jums, mandomāt, ir kādas četras minūtes, lai tiktu līdz galdam.

Man izdevās. Karbonādes atceros dzīvāk par dzīvu, tās bija gardas; mazās francūžu pupiņas arīdzan.

Pēcpusdiena zumēja no telefona zvaniem; es jutos kā V. B. Jeitss dūcošā klajumā. Vispirms Džordžs, kurš mani bargi strostēja, apgalvodams, ka Sonja esot bijusi gluži kā neprātīga, tādēļ ka uz visu nakti palikusi viena. (H, lūk, ko es garā uz to atbildēju.) Viņš bija pārpilns plānu importēt Anglijas Advokātu Kārtas ziedu, lai ar to iedzītu bijāšanu Džērsijas Karaliskajai Tiesai.

—      Neesi tak tāds nolāpīts glupiķis, — es uz to sacīju, — pirmkārt, viņiem te droši vien nav atļauts praktizēt, otrkārt, kamēr viņi apgūs Džērsijas likumu daili un glīšumu, paies neviens vien gads. Liecies mierā. Tici tēvocim Cārlijam.

—     Tā, tagad klausies, Mortekaj, — viņš iesāka. Es laipnīgi paskaidroju, ka nekad neklausos teikumus, kuri sākas ar šiem vārdiem. Viņš sāka vēlreiz, un man atkal nācās viņu pārtraukt un paskaidrot, ka es gan neesmu nekāds lielais baznīcā gājējs, tomēr zaimošana ir derdzīga manās acīs. Viņš, liekas, kādu pusminūti smagi elpoja sarunas rīkā. Es nopratu, ka vajadzētu viņam palīdzēt.

—     Laiks, es teiktu, šim gadalaikam ir gluži jauks, vai nav tiesa?

Viņš nolika klausuli. Es ķēros pie Times krustvārdu mīklas.

Nākamais telefonēja Scms.

—     Cārlij, tu esi pilnīgi plānprātīgs, vai tu patiešām zini, ko dari? Džordžs stāsta, ka tu runājot kā garā vājš.

—     Vai es tevi kaut reizi esmu pievīlis? — es vienkārši apvaicājos.

—     Vai es tev kaut reizi esmu devis tādu iespēju?

—     Kā klājas Violetai?

—     Pilnīgi noslēgusies sevī. Diagnoze: nav skaidra. Prognoze: nav zināma. Tiek barota introvenozi. Temata maiņa.

—     Lai notiek. Mums pusdienās bija karbonādes. Atbrauc uz vakariņām: Džoks pašrocīgi gatavo alujjošt Bangaļuru gaumē.

—     Čārlij, tu droši vien saproti, ka gadījumā, ja tu te blefo, man pašrocīgi vajadzēs izritināt tev iekšas?

—     Protams. Bet raugi, ja es te blefoju, tev varbūt nevajadzēs to darīt. Atbrauksi uz vakariņām?

—     jā jau, jā. Astoņos?

—     Atbrauc agrāk. Pieliksimies pilliņi.

—     Lai notiek.

Johanna, kas tikām bija ieklīdusi, bilda: — Cik jauki, ka draugi mūs tik bieži apciemo.

—     Pasaki Džokam, lai viņš karijā iegriež vairāk kartupeļu, — es atbildēju. — Dārgā.

Nākamā telefona saruna bija tā, no kuras es baidījos: zvanīja Džolijs Sollijs, mans Brīnumadvokāts.

—     Ho-ho-ho! —viņš līksmi sauca un berzēja rokas. — (Viņam pieder tāds telefona aparāts ar skaļruni, attiecīgi, abas rokas paliek brīvas — nelabojamiem roku berzētājiem tāds rīks ir gluži obligāts.) — Ho-ho! Nemaz nebiju cerējis, ka reiz dzīvē ieraudzīšu tik interesantus mēslus kā tic, kuros tu esi iesēdies! Mēs ieiesim jurisprudences vēsturē!

—      Mazāk spurgšanas un vairāk jaunumu, — es sapīcis pieprasīju.

—     Ā, pareizi, jā, tu, dabīgi, esi nemierīgs. Starp citu, tev taču nav vecīga tēva un mātes, kuru sirmos matus tu varētu aiz bēdām iedzīt kapā? Nav? Ahā, tās laikam ir labās ziņas. Viss pārējais pārsvarā ir sliktās. Viņi vēl nav īsti pārliecināti, cik apsūdzību viņi jums izvirzīs, puse valsts prokurora ierēdņu dienu un nakti nodarbojas ar to sacerēšanu un šmakstina mutes gar sulīgo cepeti. Saraksts sagatavošanas kārtībā ir šāds:

Ielaušanās.

Uzvešanās tādā veidā, kas var izrausit miera traucējumu.

Netikla un neķītra valoda.

Policijas Darbinieka traucēšana, pēdējam pildot dienesta pienākumus.

Svētuma Apgānīšana atbilstīgi 1914. gada Noziedzīgas Piesavināšanās Likumam; augstākais soda mērs par to ir mūža ieslodzījums, saderam, ka tu to nezināji, ha-ha.

Musināšana, hm, nūjā, strīdīgi.

Art. I de la Loi pour Empкcher le Mauvais Traitement des Animaux16 — par šito dod tikai trīs mēnešus. А, pareizi, un 200 sterliņu mārciņu sodu.

Art. I de la lj>i Modifiant le Droit Criminel ( Sodomie & Bestialitй) confirmйe par Ordre de Sa Majestй en Conseil,1 es tik tiešām ceru, ka

I* «pirmais paragrāfs no Likuma par ļaunas izturēšanās pret dzīvniekiem novēršanu.”

17 “Pirmais paragrāfs no Likuma, kas ievieš izmaiņas krimināltiesībās (anāli dzimumsakari un dzimumsakari ar dzīvniekiem), apstiprināts ar Viņas Majestātes Padomē rīkojumu.”

šito viņi tev nepiešūs: maksimums ir mūža, bet minimums ir trīs gadi. Iepriekšējo puisieti tikai deportēja, bet viņš bija paviegls prātiņā.

Viena gaiļa jeb gailīša zādzība — nē, tas zemnieks zvēr, ka Džoks viņam nesamaksāja. To tu vari pamēģināt samazināt līdz “Paņemšanai un Aizvešanai bez īpašnieka Atļaujas”, ha-ha.

Klaidonība. Tev, saproties, nebija līdzi naudas.

Automobiļa vadīšana ar neparakstītu vadītāja apliecību.

1964. gada (Džērsijas) Narkotiku lietošanas novēršanas Likuma pārkāpums — viss atkarīgs no tā, kas izrādīsies tas draņķis, ko t. Tičborns dedzināja.

Iespējams La Loi sur LExercise dc la Medecinc et Chirurgerie Vēterinaire18 pārkāpums.

Man nebija laika sameklēt spoguli, un arī tādas vajadzības nebija: bez minstināšanās varu pateikt, ka mana seja bija balta kā palags — iespējams, baltāka par lielu daļu no tiem.

—     Tas ir viss? — es vīrišķīgi notricināju.

—      Kur nu, Cārlij, kur nu. Baidos, ka tas viss var tikt dubultots un dubultots nez cik reižu, ja atkārtojot pieliek klāt vārdus “ar iepriekšēju nodomu”. Tālāk, domājams, nāk zināms daudzums civiltiesisku nodarījumu:

Patvarīga ierašanās kapelā un kaitējuma nodarīšana augšminētajai kapelai.

Patvarīga ierašanās dolmenī un kaitējuma nodarīšana augšminētajam dolmenim.

Patvarīga ierašanās aizsargājamā teritorijā Goujjuc Bie un ieejas biļetes neiegādāšanās.

Kaitējuma nodarīšana, attiecīgi, gailim jeb gailītim.

Viņi droši vien izdomās vēl, pagaidām viņi tikai ieskrienas. Tālāk, baidos, ir visvisādas nepatīkamas varbūtības no Baznīcas likumu viedokļa —

18 “Likums par veterinārmedicīnas un veterinārķirurģijas piekopšanu.”

un, ja apsūdzības izvirzīs tā slaka, es tavā vietā uzreiz atzītu savu vainu; viņu tiesās prāvas velkas gadiem ilgi, un izmaksas tevi iedzīs bankrotā.

Tīri piemēra pēc — ja par tevi padzirdēs Kutānsas Bīskapa Kanceleja, tev var iznākt pamatīgas nepatikšanas: šim bīskapam ir kaut kas tāds, ko sauc par Iejaukšanās Tiesībām visos jautājumos, kas ir saistīti ar priesteru kriminālnoziegumiem.

Tad ir kāda sevišķi šausmonīga 1483. gada Pāvesta Bulla — kas joprojām ir spēkā —, ar kuru pāvests Siksts IV sargā Džērsijas baznīcas no visa iespējamā — ar automātisku spriedumu “ekskomunikācija, anatēma, nolādēšana uz mūžīgiem laikiem un īpašuma konfiskācija”. Par to es pārāk daudz neuztrauktos, ja nu vienīgi tu sagadīšanās pēc esi pātarnieks, — tas par īpašuma konfiskāciju mūsdienās neizklausīsies sevišķi pārliecinoši.

—     A, labi, — es smagnēji novilku. — Un vai tagad tu esi uzskaitījis visas varbūtības? Zini, esmu dzirdējis par to puisieti, kurš Ņūorleānā atsēž 999 gadus, bet man tev jāteic, es vairs neesmu jauneklis.

—      Mjā, taisnību sakot, baidos, ka varētu būt vēl vesela čupa. Redzi, Džērsijā faktiski nav kodificētu likumisku krimināltiesību: gandrīz visi pārkāpumi atrodas vispārējo tiesību kompetencē. Vienkāršam klientam tas nozīmē, ka valsts prokurors var ierosināt pret tevi lietu saistībā ar jebkādu par kaitējošu vai antisociālu uzskatāmu darbību, vienkārši pielipinot vārdu “nelikumīgi” pirms citiem vārdiem, ar ku riem tiek aprakstīts tas, ko tu darīji, izpelnīdamies iebildumus. Vai tu spēj izsekot manai domu gaitai?

Es šņukstus piekritu.

—     Tomēr ļauj man ienest tavā dzīvē mazliet saulainības. Ja transporta līdzeklis tiek izmantots nelikumīgiem mērķiem, visas iekšzemes braucamrīku apdrošināšanas polises automātiski zaudē savu spēku, tādēļ Džordžam Brekspīram pilnīgi noteikti piešūs autovadīšanu bez apdrošināšanas. Jā, es jau domāju, ka tas tevi mazliet uzmundrinās. A, un, starp citu, tev ir palaimējies, ka jums ar savu mazo, riebīgo ceremoniju

tomēr neizdevās izsaukt pašu Velnu personiski: šobrīd ir spēkā mutes un nagu ierobežojumi, un par nelicencētu šķeltnagu lopa pārvadāšanu tev piešūtu noziegšanos pret Kustoņu Slimību Likumu, ha-ha.

—      Jā, patiesi, ha-ha. Un ko es šimbrīžam varu darīt?

—     Gaidīt, — viņš atbildēja. — Un skaitīt lūgšanas.

Es noliku klausuli.

Nedz gaidīšana, nedz lūgsnu skaitīšana nav mākas, ar kurām varu lielīties. Bija nepieciešama domāšana — bet domāšanai, kā vienprātīgi atzīst visi dižie domātāji, ir vajadzīgs skotu viskijs, un es kādā pavaļas brīdī biju devis Johannai nejēdzīgu solījumu. Pulkstenis rādīja bez desmit trīs. Es pagriezu rādītājus uz piecas pāri sešiem un pašķindināju zvanu, izsaukdams Džoku. Viņš — un šo izrīcību es spēju nosaukt tikai un vienīgi par nepakļāvību — ieradās ar dzīvinošo dzērienu paplāti un, ne vārda nebilzdams, nolika pulksteņrādītājus pareizi.

—     Džok, — es ierunājos, karafei gurguļojot, — man ir radies iespaids, ka esmu iesēdies sūdos. T. Tičborna nāves dēļ, tu saproti. Tagad to visu ir grūti savaldīt.

—      Viņš tak pie tā nebij vainīgs, — Džoks pūcīgi aizrādīja.

—      Protams, ne, viņš bija teicams zēns, pati laipnība; viņam ne prātā neienāktu mūs tīšuprāt nostādīt neveiklā situācijā. Tomēr nekas nav līdzams, ar to pašu viss ir ļoti sarežģījies. Ko tagad lai iesāk?

—      Nu, lai kasās tas, kam āda niez, va ne, ko? īpaši Džērsijā.

—      Patiesībā nekad neesmu sapratis, ko tas nozīmē. Kā tu to izproti?

—     Nu, paskat, ja kruķi… — (šādu apzīmējumu viņš piešķīra kriminālmeklēšanas policijai) — … sāk sēsties tev uz astes, tu ņem un zvani kādam čomam, ar kuru kopā biji Borstalā, un viņš tam kruķim uzkarina korupciju. Viena vīle, vai tas turas vai neturas klāt: uz izmeklēšanas laiku šo atstādina, un tam jauniņajam, ko pieliek pie tavas lietas, tak nav ne tādu kontaktu, ne kā, pirmajam tas viss bija galvā, nu, pa lielākai daļai, pareizi, tā nu, lūdzu, tev ir pāra mēneši nodarīt lietas, jūs saprotat?

—     Manuprāt, saprotu. Vai dieniņās. Bet tādi laikam ir šīs pasaules tikumi. Katrā ziņā nekas cits man nenāk prātā. Paldies, Džok.

Ņēmu telefonu un zvanīju Džordžam.

—      Džordž, — piemīlīgā balsī sacīju, — man tiešām tev jāatvainojas par savu nepieklājību. Aizsvilos, tu jau saproti. Zaudēju galvu, ja?

Uzklausīju viņa ņurdienu kā zīmi, ka mana atvainošanās ir uzklausīta.

—     Man tā vien rādās, — runāju tālāk, — ka mūsu kaujas saucienam jābūt “lai kasās tas, kam āda niez” — mums jāliek lietā mūsu ietekme, jāizmanto viegls spiediens, vai tev tā nešķiet? Teiksim, cik labi tu pazīsti Džērsijas smalkākos zēnus; varbūt tu ar kādu no viņiem biji kopā Borst… tas ir, Herovā? Tādus zēnus kā tas, kuram tu vakar telefonēji no Policijas Iecirkņa?

—      Pazīstu ļoti labi, dažus no viņiem.

—      Nu re, teicami. Uzaicini viņus uz tēju, sabaro ar gardumiem — ar karstiem apalīšiem ar sviestu, gaļas pīrādziņiem, ķiršu brendiju, visādiem labumiem, kurus mājās viņiem nav brīv ēst, — un pēc tam atgādini par skolas laikiem, dažnedažādām nevainīgām nerātnībām, nu, tu taču saproti.

—     Tieši ar to es šobrīd nodarbojos. Vēl kaut kas?

—      Nē, būtībā nav.

—     Tad sveiki.

—     Sveiki, Džordž.

Doma par karstiem apalīšiem ar sviestu sagrāba mani aiz rīkles kā tīģeriene; es tos neizturami iekāroju. Nevērīgi iestaigāju virtuvē, kurā atradu Džoku līmējam albumā Sērlijas Templas fotogrāfijas.

—     Džok, — es it kā starp citu ieminējos, — kā tu domā, vai mājās nav kāds karsts apalītis ar sviestu?

Viņš zvēriski nozibināja acis.

—     Jūsim ir ļoti labi zināms, mister Cārlij, ko par karstiem apalīšiem ar sviestu tcica misis Mortekaja. “Labāk ne,” lūk, ko viņa pārjums teica.

—     Bet šis ir īpašs gadījums, — es činkstēju. — Man tos apalīšus vajag, vai tad tu neredzi?

Viņa seja palika salta kā akmens.

—     Zini ko, Džok? Tu aizmirsīsi misis Mortekajai pieminēt karstus apalīšus ar sviestu, un es aizmirsīšu pieminēt, ka tu čiep viņas kaviāru. Lai kasās tas, kam āda niez, saproties.

Viņš nopūtās.

—     Jūs gan esat apķērīgs, mister Cārlij.

Es izvilku krēslu un apsēdos, berzēdams rokas ne sliktāk par visādiem juristiem.

Kaut kādu noslēpumainu iemeslu dēļ Džērsijā apalīšus visbiežāk pārdod paciņās pa septiņiem, un tas nozīmē, ka tad, kad ir sanākuši kopā divi apalīšu ēdēji, notiek visnotaļ zemiskas rīšanas sacensības, jo tam, kurš pirmais būs apēdis trešo apalīti, no dabas pieder tiesības uz ceturto. Mēs abi jau braši tiesājām nost trešo — izskatījās, ka būs nepieciešams fotofinišs, — taču pēkšņi atskanēja zvans pie durvīm, un Džoks cēlās no galda un īgni noslaucīja no zoda kausēto sviestu. Akurāt šādos laikos var redzēt, kurš ir baudījis labu audzināšanu. Pēc īsas iekšējas cīņas es sadalīju atlikušo apalīti divās gandrīz vienādās daļās.

Džoks atgriezās, žigli paskatījās uz apalīšu trauka vāku un paziņoja, ka priekšnamā atrodoties daži Preses džentlmeņi, un noprasīja, vai viņus vajagot ievest viesistabā?

Preses džentlmeņi izrādījās viena izskatīga jaunkundze no “Džērsijas Vakara Ziņām” — viņa gluži vai acīm redzami plīsa no prāta pārpilnības —, viens no pasaules noguris jauns fotogrāfs un viens prāvs, skumjš, labi audzināts puisietis, kurš pārstāvēja radiofonu un televīziju. Izveicīgi kā kāršu spēlmanis uz Misisipi tvaikoņa izdalīju glāzes ar alkoholiskiem dzērieniem un noslēdzu ar viņiem paktu.

—     Nelaidiet mums klāt nacionālo presi, — lūk, kāds bija manas vēsts raidaidaidā, — un jums vienīgajiem būs visa informācija un fotogrāfijas, uz kurām ir saprātīgas izredzes. Pieviliet mani šajā ziņā, un

es aizcirtīšu savas durvis jūsu priekšā un Visu Pateikšu “Svētdienas Avīzei”.

Aiz šī brīdinājuma nāca trīskārtēja noskurināšanās un trīs sparīgas galvas māšanas.

Uzmanīgi iestudētiem vārdiem pastāstīju viņiem diezgan lielu daļu taisnības, smagi spiezdams uz to, ka ļaundaris nepārprotami bija burvcklis un visiem labi zināms, ka Messe dc S. Secaire ar garantiju izrautu viņam indes zobus un laupītu mistiskos spēkus, ja nu viņš gadījumā ir īsts raganis, un tad, ja viņš neatstātos no saviem noziedzīgajiem ceļiem, gaužām nejauki ciestu arī zināmi viņa fiziskie spēki.

Pēc tam cs šāvos uz nama otru galu un no tā īpašnieka aizņēmos lielu, smirdīgu pīpi un mazu, smirdīgu pūdeli. Vienu iespiedis starp zobiem (tieši tā, pīpi) un otru auklēdams klēpī, ļāvu viņiem fotografēt veco, laipnīgo Mortekaju, kurš sēž savā iecienītajā atzveltnī un vēl laipnīgāko veco Mortekaju, kurš valkājas apkārt pa dārzu. Prom viņi devās visnotaļ apmierināti. Es iebēgu vannas istabā un ar mutes skalojamo šķidrumu iznīdēju pīpes garšu, pārģērbos un liku Džokam nosūtīt pūdeļa piesārņoto uzvalku tīrītavai vai, gadījumā, ja tas nav glābjams, nabagiem.

Nekas cits ievērojams todien nenotika, tikai izmeklēti lieliskais karijs, kura laikā es atskaņoju Vāgnera plates: viņš lieliski piestāv pie karija, vienīgais pielietojums, ko man viņam izdevies atrast. Sems devās prom agri, un arī es biju gatavs gultai, kā tas allažīt mēdz būt pēc naktīm kamerās. Dzirdēju Johannu pārrodamies no bridža partijas, taču viņa aizgāja taisnā ceļā uz savu istabu, tātad laikam bija zaudējusi. Ilgi gulēju nomodā, domādams par nabaga mazo Ēriku Tičbornu un juzdamies kā pagāns, kas izlolots ar izdeldētu ticību. Uzdrošinos minēt, ka jums šī sajūta ir pazīstama, it īpaši, ja jūsu sieva reizēm aiziet gulēt, nenovēlēdama labunakti.

13

Septiņas sirdssāpes Jaunavai priesteri deva, Tavējos grēkus ar septiņreiz septiņi skaitīs, Septiņas mūžības nejaudās nomazgāt tevi: Debesīs sadzīs tev’ rokā, debesis tevi vēl laitīs; Pusnaktis bezprātā, riti, kad sirdī vēl salkums, Kaistošas mīlas, kam pakļauti nebrīves valgos Miesīgi prieki un alkas, tās sirdssāpes ka no svina Dvēseli nogurdina.

Dolores

Visu ritu un pusi pēcpusdienas novārtījos pa gultu, šķobīdams ģīmi un tēlodams slimu. Džoks man atnesa veselas trīs — pēc kārtas — tases sava gardā liellopa buljona, un es nemaz nepieminēšu kādas pāris sviestmaizes laiku pa laikam. Johanna mēģināja izmērīt man temperatūru.

—    Nē, nē, pat nedomā! — es iebrēcos.

—    Bet mēs Statos vienmēr tā darām.

Mani paglāba telefona zvans: valsts prokurora padotie vēlējās uzzināt manu pavalstniecību. Pēc tam telefons zvanīja atkal — Džordžs, kuru šausmināja viņa advokāts. Es viņam paziņoju, ka mans advokāts ir daudz labāks un ātrāks šausminātājs — visu šausmināšanu viņš bija nodarījis jau vakar. Pēc tam telefons zvanīja atkal, un es atbildēju Policijas Priekšnieka padotajam, ka nespēšu vis ieskriet Iecirknī, es mokos ar terciāro malāriju.

Tādā garā turpinājās. Manuprāt, arī Ellē būs telefoni.

Patiesībā es gaidīju “Džērsijas Vakara Ziņas”, jo mūsu plāna iedarbībai nepārvērtējami svarīgas bija labas atsauksmes presē, turklāt tās varētu izrādīties noderīgas arī tad, kad viss nonāks līdz Tiesai.

Mums laikraksts tiek piegādāts pulksten sešos, taču acīmredzot citi savējos dabū agrāk, jo puspiecos ar dubultotu sparu atsākās telefona zvani. Sarindoti aptuvenā secībā, tie saturēja:

vienu augsti mācītu Rektoru no manu paziņu loka; viņš, skumji un, domājams, saprātīgi, izteica vēlēšanos, kaut mēs vispirms būtu izmēģinājuši Baznīcas iespējas un nevis pakļāvuši briesmām savas dvēseles, flirtējot ar Pretiniekiem;

vienu kristīgo zinātnieci — un es biju domājis, ka tie ir pavisam izmiruši, — kura man paskaidroja, ka izvarošana norisinoties tikai prātā un esot vienīgi Mirstīgo Alošanās izpausme. Es noliku klausuli, kamēr viņa vēl aizvien runāja, taču diez vai viņa to pamanīja;

trīs atsevišķus un īpatnējus Jehovas Lieciniekus, kuri man pastāstīja, ka Armagedons ir ieplānots uz 1975. gadu un man starp 50 000 dzīvajos palikušajiem nebūs vietas, ja es tūlīt pat uz karstām pēdām nesavedīšu kārtībā savas dvēseles stāvokli. Nesāku viņiem skaidrot, ka doma par izdzīvošanu tikai Liecinieku apdzīvotā pasaulē man iedveš šausmas; vien iedevu katram no viņiem šādu tādu garlaicīgu draugu telefona numurus, apliecinot, ka šis mans draugs ārkārtīgi priecāsies, ja kāds no viņu sektas to apciemos mājās;

divus godājamus paziņas, kuri abi bija atklājuši, ka ir ielūguši mūs uz vakariņām nepareizā datumā un savlaicīgi piezvanīs vēlreiz;

trīs tādus pašus, kuri bija pieņēmuši mūsu ielūgumus, taču nu atklājuši, ka viņiem ir agrākas — ticamāk gan, vēlākas, — saistības;

vienu apburošu reinkarnācijas mīļotāju, kura iepriekšējā piegājienā bija bijusi Apokalipses Lielais Zvērs;

vienu gluži satrakojušos puisieti, kurš pastāstīja, ka man par Velnu esot pilnīgi aplami priekšstati: “Viņa ir krāsainā,” es tiku informēts;

vairākas pašpasludinātas dažadu pasugu raganas; dažas ņirgājās, dažas piedāvāja alibi;

vienu piedzērušos Iru, kurš vēlējās izsmeļošus norādījumus, kā nokļūt līdz manam namam, lai viņš varētu ierasties un izšķaidīt manas nolāpītās smadzenes;

vienu puisieti, vārdā Smits, kurš teicās iet uz baznīcu aizlūgt par manu dvēseli, taču bez pārāk mundrām cerībām uz panākumiem;

vienu ievērojamu Ietekmes Grupas par Dzīvnieku Mocīšanas Likuma Reformu locekli, kura ieteica atņemt man pūdeli un sameklēt tam labas mājas. (Es viņai pastāstīju, ka arī mani ļoti aizrauj dzīvnieku mocīšana, taču pūdelis ir izbāzts, diemžēl tas pirms gada nomiris neaprakstāmā nāvē.)

Bija skaidrs, ka “Džērsijas Vakara Ziņas” ir parādījušas man lielu godu, un tik tiešām, kad beidzot pienāca mans eksemplārs, tā arī izrādījās. Mortekajs — viss Mortekajs, ciktāl viņš bija drukājams, — bija izkliegts pa virsrakstu un izplāts pa pirmo lappusi. Ieraugot fotogrāfiju, Johanna un Džoks sāka zvāroties un streipuļot piedauzīgā jautrībā: senilais, prātu izkūkojušam profesoram līdzīgais vecais Mortekajs, nopūdeļots un nopīpjots, padumji smaidīja uz lasītāju ārkārtīgi izklaidējošā vīzē. Žurnālistes jaunkundze, mis H. Glosopa, bija krietni pacentusies, jo viņas izklāsts bija skaidrs un rūpīgi izstrādāts. Erudītais, dvēseliskais, vecais Mortekajs acīmredzot nebija spējis noskatīties uz draugiem nelaimē, meties palīgos un tik vareni apkarojis uguni ar uguni, ka arī pats rituālu celebrants — visiem par nožēlošanu — sava snieguma kulminācijas brīdī bija nokritis gar zemi beigts un pagalam. “Ko gan,” šāds jautājums bija noģiežams starp rindiņām, “pļautu vainīgais objekts, ja pat nevainīgais, tā sakot, nespēja izturēt atsitienu?” Turpinājumā mis Glosopa zinīgi un arvien zinīgāk aprakstīja sv. Secaire Mesai piedēvētos brīnišķīgos spēkus, un žēl tā burvekļa, kurš uz to savus slābos spēkus dīda. Neviens sātanists, kas bērnībā iemācīts lasīt,

šo nepārprotamo norādi nespētu palaist garām. Turklāt, ja neskaita nelielu noslieci ar dāsnu roku skaldīt pušu godīgus angļu darbības vārdus nenoteiksmē, viņas stils acīm redzami bija izaudzis no vislabākajiem paraugiem; caurspīdīgo prozu neaptraipīja neviens vienīgs “kā pēc tam atklājās”. Es jutos visnotaļ gandarīts. Patiesi, patiesi — piecēlos savlaicīgi, lai paspētu uz vakariņām, un pats vairākas reizes piezvanīju pa telefonu. Sems bija izgājis — neviens nezināja, uz kurieni, — toties Džordžs negribīgi atzina, ka mans slīpētais plāns, pēc visa spriežot, norisinās sekmīgi. Sollijs, ar pilnu muti (tie advokāti, kuriem tiesā neļauj uzstāties, ēd daudz agrāk par tiem, kuriem ļauj), atzina, ka mans tēls, pateicoties šai reklāmai, varbūt tiešām ir nedaudz uzlabojies, un pavēstīja, ka pāris apsūdzības esot atmestas un no jauna izdomātas tikai kādas četras vai piecas.

Sāku justies nenoliedzami možāk. Ja neskaita izredzes četrdesmit piecdesmit gadiņus pavadīt cietumā, pie apvāršņa nebija ne mākonīša. No virtuves, kurā Džoks, jādomā, rādīja savam domino draudziņam un ķēkšai manu fotogrāfiju, brāzmoja smieklu šaltis. Es iecietīgi nosmaidīju.

Tika paziņots, ka vakariņas ir gatavas.

Man laikam nav jāpaskaidro, ka neesmu no tiem, kuru prāts nemitīgi grozās ap ēdienu, tomēr tajās retajās reizēs, kad tik tiešām vēršu savu prātu šādā virzienā, tas notiek, es neprātoju neko citu, jo vairāk tad, ja — kā tas notika šajā gadījumā — aplūkojamā pārtika izrādās pērļvistiņa, šis putnu sagādniecības mākslas triumfs. Konkrētā spalvotā draudzene bija neparasti labi sagādāts eksemplārs; tā droši vien bija nodzīvojusi skaistu un bezrūpīgu dzīvi. Rokrokā, dziedādama ilgpilnus treļļus iz Pjemontas grantainajām nogāzēm, ieradās pudele Barolo. Aplam reti esmu pavadījis vēl laimīgāku un nevainīgāku stundu, taču — kā tas mums tiek atgādināts no paša Meistara mutes — tieši tādos brīžos no tumšas sānieliņas izlien Liktenis, kura pirksti jau snaikstās pēc piebāztas zušādas, kas domāta akurāt tavam kumbram.

Iesviedu gailošajās kamīna oglēs savas “Romeo un Džuljetas” noslēgumu un veltīju Johannai tādu kā laulātu skatienu. Viņa savilka uzaci, kas bija smaila kā kaijas spārns. Es piemiedzu ar aci. Iezvanījās telefons.

Tas bija Santenjērs. Viņš domāja, ka es varbūt vēloties zināt, ka ir notikusi vēl viena izvarošana. Tomātu audzētāja sieva. Sātaniskās lamatas kā agrāk, taču ar papildinājumu: tāpat, saudzīgi iezveļot, padarījis viņu nesamanīgu, neģēlis ar smiņķi uzskricelējis vārdu “sekretārs” uz viņas kailā vēdera, labu tiesu zem nabas.

—     Vai jūs esat lasījis šāvakara laikrakstu? — es jautāju.

—      Redzēju jūsu bildi, ser, taču neesmu, kā jūs droši vien sacītu, izstudējis visu rakstu. Mani, zinies, izsauca uz šito lietu, ja?

—     Palūkojieties vēlreiz uz kundzes punci, — es norādīju. — Manuprāt, jūs atklāsiet, ka tas vārds ir Secaire.

Gurdi uzslējos kājās un jutos vecs kā grēks.

—      Ko nu, — nopūtos, — atpakaļ pie dzirnakmeņa.

—      O, labi, — smaidīja Johanna. — Kurš pirmais gultā?

—      Ne jau tā tas bija domāts.

—      Bija — vēl pirms mirkļa.

—     Vēl pirms mirkļa es biju agrīnā pusmūžā. Šai brīdī jūtos derīgs graķītim un geriatrijas nodaļai.

—      Labi, spēlēsim pacientus un māsiņas — tu dzīsies man pakaļ uz otro stāvu, bet lēnītiņām, lai taupītu spēkus.

—     Ak, lai notiek, — es noteicu.

Vispār man prāts uz to lāgā nenesās, taču es spēju novērtēt to, ka viņa vēlas palīdzēt. Man jums jāatzīstas, ka mēs nez kāpēc nespējam pienācīgi sarunāties.

14

Un pēkšņi nācispārsmagspagurums,

Jo kauns un neizpildīts pienākums Ir stipri ķēris; šis kuslās rokas tukšas Ierodas, un klusēt lūpām labak vajdzēja; Si mīla, kuras spiedogs jausmas nedeva Sais vārdos aizvārgušos, tikai pāri slīdēja; Nedz aplaimot ir vare viņu laimestiem, Nedz sadedzināt — spēks to zibeņiem, Nedz saspert ko — to domas pērkoniem.

Epilogue

Manos sadugušajos sapņos ieurbās drausmīga gaudošana; es šerminādamies pamodos. Tas bija tikai Džoks, kurš nāca augšā ar manu tējas paplāti, savā vislabākajā falsetā dziedādams “Zem cukurgailīša burām”. Viņš to dzied visnotaļ labi, tomēr Sērlijai Templai ir sava vieta un laiks.

—    Lai šī aiibadc jeb mattinata vairs neatkārtotos, Džok. Man no tādām lietām sāp aknas. “Lai lāsts pār to, kurš no rītiem savu brāli ar skaļu balsi sveicina,” kā mīļuprāt norādīja Otrais Mozus Likums.

Tvīkdams pēc atriebības, viņš, sniedzot man tēju, pieļāva, ka tā izšļakstās uz apakštasītes, un pēc tam nesteidzīgi uzslaucīja peļķīti ar pamatīgi nobriedinātu kabatlakatu. Spēle, sets un sacīkstes viņa labā. Tēja, kad piespiedos to nomēģināt, garšoja pēc Bābeles upēm, kurās pārlieku devīgi paraudāts.

—    Kā šorīt klājas kanārijputniņam?

—      Kāja slima.

—     Tad izsauc vislabāko veterināru, kāds par naudu nopērkams, nelauzi galvu par izdevumiem. Labas atsauksmes ir par kādu misteru Blampidu.

—     Tas jau bij. Kāju vaidzēšot griezt nost.

—     Kas par muļķībām. Es neesmu bagātnieks un turēt kanārijputniņus ar koka kājām dīkā greznībā nevaru atļauties.

—     Viņš ir dziedātājs, mister Cārlij, ne jau kaukāds dancotājs. Ak jā, un lejā jūs gaida misters Devenants un misters Brekspīrs.

—     Vai dieniņ, vai dieviņ, patiešām? Ē, es tā domāju — vai viņu noskaņojums šķiet omulīgs?

—     Nešpetns pēc vella.

—     Ak tā. Tad viņi laikam ir dzirdējuši par to jauno atgadījumu?

—     Nuka.

Talants izvēlēties īstos vārdus nebija Džoku pievīlis: “nešpetns pēc vella” bija vienīgais piemērotais Džordža un Scma garastāvokļu apraksts. Kad es viņus labrītoju, abi blenza uz mani kā divas lēdijas Makbetas, kurām pretī uzradies kāds sevišķi nepieņemama paveida sasodītais traipeklis. Sakrunkoju muti sausā smaidā. Viņu mutes palika nelokāmas. Parotaļājos ar domu izstāstīt viņiem kādu smieklīgu notikumu, tomēr šo domu atmetu.

—      Ko dzeramu? — jautāju. — Viskiju? Džinu un toniku? Alus pudeli?

—     Mortekaj, — atbildēja Džordžs, — tu esi tips ar četriem burtiem.

—     Va vilks, nekad lāgā neesmu sapratis, ko tas nozīmē.

Sems man paskaidroja — ar četriem burtiem. Es nevienam neatļauju ar mani šādi runāt.

—     Sem, — es sūri iesāku.

Viņš atkārtoja pirmītējo vārdu.

—     Mjā, — es piekāpos, — varbūt tajā, ko tu saki, kaut kas ir. Tomēr padomājiet: izvarotājs — ja šis atgadījums ir viņa kontā — varbūt

nebija paspējis izlasīt vakardienas “Džērsijas Vakara Ziņas” — tās tomēr pavisam nesen bija iznākušas.

—      Un kā tu paskaidrosi vārdu Secaire?

—     Ak tā. Jūs esat par to dzirdējuši.

—     Jā, esam. Un mums tā vien izskatās, ka tavs slimīgi kroplais un plānprātīgais plāns ir ne tikai mūs iegrūdis kaunā un novedis bīstami tuvu cietumam, bet — un tas ir visļaunākais — necik nav līdzējis. Tas tips par mums smejas, skaidri un gaiši.

—     To gan laikam vēl būtu pāragri droši zināt, ko? Klausieties, ir taču iespējams, ka tas patiešām varētu nostrādāt, ja. Viņa zemapziņā vai tamlīdzīgi… — Man vairs neatradās, ko sacīt.

—      Nemuldies. Vajag vienkārši atsākt sēdēt slēpņos — sākot ar šo pašu nakti. Ar šo jauno atgadījumu ir apstiprinājusies mūsu nojauta, ka uzbrukumu objekti, visticamāk, būs anglietes, kas vecākas par trīsdesmit gadiem un dzīvo kaut kur te tuvumā. Tagad vajag tikai laiku un modrību.

—      Un štāba darbu, — noņurdēja Džordžs.

—      Un lojalitāti.

—     Ak tā. Labi. Tātad sākam šovakar, es pareizi sapratu? Vai vienu nakti izlaižam, lai tam puisietim būtu laiks uzlādēt, ē, baterijas?

—     Šonakt, — tie abi vienā balsī atbildēja.

—     Droši vien jums taisnība; tādiem puisiešiem baterijas laikam nemēdz izbeigties — dziedzeri kā atomreaktori, man tā vien šķiet.

—     Nav smieklīgi. Un tu, jādomā, zini, ka mums visiem pēc četrdesmit minūtēm jāierodas Policijas Iecirknī; man gribētos domāt, ka tu pirms došanās ceļā būsi tik laipns un piedāvāsi mums kaut ko dzeramu.

Es atvēru muti un tad aizvēru to atkal ciet. Bija redzams, ka šorīt neko nevaru izdarīt, kā nākas.

Policijas Priekšnieks mūs sagaidīja ar seju kā no akmens. Kā visi godīgi policisti, kuriem aplinkus norādīts, lai viņi novāc rokas no augsti

stāvošām personām, viņš bija stipri nelāgā omā. Viņš mūs uzmanīgi nopētīja, citu pēc cita — tas ir tāds gadsimtu svētīts paņēmiens, kuru policisti liek lietā, lai jūs noprastu, ka nākotnē viņi jūs Paturēs Acīs, vadzi, un labāk nevajag mēģināt atstāt mašīnu neatļautā vietā.

—      Lai gan šāda lēmuma iemesli man nav uzticēti, — viņš smagnēji iesāka, — ir izlemts šo uzskatīt par muļķīgu izlēcienu ar traģiskām beigām. Lielākā daļa apsūdzības punktu nonāks uz bojāgājušā Tičborna rēķina. Ceru, ka tas jūs iepriecinās. Jūs apsūdzēs vienīgi par Nelikumīgu Ierašanos Privātā Zemes Gabalā, Nelikumīgu Skandāla un Ciešanu Izraisīšanu un par to, ka Neesat Novērsuši Dzīvnieku Labturības Likuma Pārkāpumu, kā arī jūs, mister Brekspīr, par Neapdrošināta Transporta Līdzekļa Vadīšanu un Braucamrīka Vadītāja Apliecības Neparakstīšanu.

Man izsprāga atvieglojuma sviedri. Džordžs dzirdami grieza zobus. Sema skatiens šķita pievērsts kādam tālam un nīstamam priekšmetam.

—     Esmu neoficiāli sazinājies ar Sociйtй Jersaise, — policists turpināja. — Viņi, gluži pamatoti, ir satriekti un noskaitušies, taču jūs, iespējams, atklāsiet, ka viņus spēs gandarīt rakstiska atvainošanās un piedāvāšanās samaksāt par jaunu priekškaramās atslēgas ķēdi un kvēpu notīrīšanu no kapelas sienām. Teiksim, trīs simtus mārciņu.

Putekļainajos saules staros nozibēja trīs čeku grāmatiņas; trīs tintes pildspalvas unisonā skrapstēja un šļāca.

—     Policijas miertiesnesis jūsu lietu ir pārsūtījis Karaliskajai Tiesai. Jums jāierodas tās īpašajā sēdē precīzi pulksten četrpadsmitos trīsdesmit, tādējādi jums ir papilnam laika ieturēt lepnas un dārgas pusdienas. Nē, lūdzu, neaiciniet mani jums piebiedroties. Man ir mazliet nelabi. Ar labudienu.

šāds cilvēks policista amatā bija izšķērdība; viņam vajadzētu būt Augstās Anglikāņu baznīcas privātskolas direktoram. Mēs lavījāmies ārā pa durvīm.

Šoreiz dežurējošais seržants mums nekādu tēju nepiedāvāja; viņš skatījās uz mums salti. Diez vai viņš pārzināja mūsu lietu, taču no mums

laikam vēdīja apkaunojuma smārds: vairs nebijām vienkārši kungi, bet sejas, kuras jāiegaumē.

Viņš aicināja mani identificēt manu magnetofonu, kā arī vienu kaseti, un par abiem parakstīties. Es paklausīju.

—     Tajā kasetē nekā nav, — viņš paskaidroja.

—     Gribat saderēt? — es atjautāju.

Mana mašīna uzvaroši izrādīja sodanaudas kvīti, un abi pārējie uz to noraudzījās ar drūmu gandarījumu.

—      Kur tad pusdienojam? — jautāja Džordžs?

—     Manis pēc, tuvākajā zaņķī, — es atteicu, — man šodien ir vārnu ēdamā diena.

Beigu beigās mums paveicās tikt pie galdiņa Borsalino, taču izcilajai ēsmai spējām dot vien pagalam trūcīgu godu.

—     Vai jums nepatīk mūsu Poulet Borsalino?— jautāja apjukušais īpašnieks.

Sems pacēla pret viņu aizdugušas acis.

—      Poulet Borsalino ir izcils. Mums nepatīkam mēs.

No tā nu īpašniekam nebija nekāda labuma; viņš manījās prom. (Ja es jums pastāstīšu, ka Poulet Borsalino ir fritēta, ap kamambēra gabaliem aptīta vistas krūtiņa, jūs noskārtīsiet, kādi apbēdinājuma dziļumi mūs pamudināja to brāķēt.)

Karaliskā Tiesa neiedomājami labi spēja iedvest bailes. Vestibilā pie mums pienāca Džordža un Sema Aizstāvji un mans omulīgais Advokāts. Aizstāvji saknieba lūpas; Sollijs piemiedza man ar aci. Viņu sapratis, es sažņaudzīju labi cieši kaklasaites mezglu un pastūmu to iesānis, saburzot apkaklīti: vienkāršs triks, ar kuru cilvēka redzamos ienākumus var samazināt par vairākiem simtiem mārciņu. Verb. sap., nemaz nerunājot par experto crede. Laidu pēc laida kāpām augšā pa linolietām kāpnēm; tās, bez šaubām, sensenos laikos bija izdomātas tāpēc, lai panāktu, ka arestētie Tiesā ierodas ar sarkaniem ģīmjiem un vainīgiem sviedriem. Sollijs stūma mani uz priekšu, gan jau tāpēc, lai pacilātu manu garu. Pie tiesas zāles durvīm mūs nodeva Grefjfter — šausminošam personāžam garās, melnās drānās; izskatījās, ka viņš tic nāvessodam par satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Drīz pie mums ieradās Vēcomte — to izrunā “vikonts” — vēl viens darbonis garās melnās drānās, bet ar iespaidīgu vāli rokā, un mēs pa ozola durvīm iesoļojām l iesā. Tā ir augsta, plaša, labi apgaismota un loti daiļa telpa, no vienas vietas nokārstīta ar izcilām gleznām. Mūsu priekšā zināmā godībā un zem krāšņa baldahīna sēdēja mūsu likteņa lēmēji. Vidū (Sollijs man čukstus stāstīja) Beilifa Vietnieks, pa labi no viņa zemāks tronis — tukšs —, kurā sēdētu Viņas Majestātes Vietvaldis tai gadījumā, ja viņš būtu nolēmis izmantot savas tiesības te būt klāt; otrā pusē divi Jūrāti, kas bija izraudzīti no Džērsijas aizsenās aristokrātijas zieda. Abi izskatījās viedi un lietderīgi, un tāda droši vien arī ir viņu funkcija.

Vēcomte iesprauda vāli attiecīgā ligzdā, kas atradās Tiesas priekšā, Greffier ieņēma savu steliņģi, un Zemākā Skaita Tiesa (kad piedalās tikai divi Jūrāti, to sauc šādi) bija sākusies.

Publikai domātie soli bija gandrīz tukši: par sēdi bija paziņots pārāk vēlu un sensāciju tīkotāju masas nebija paspējušas ierasties, tādēļ tur kleknēja tikai ierastais mazpulciņš šausmonīgu, piparmētru ledenes zīžļājošu večiņu — tās, kurām nepavisam nepatīk visa tā vardarbība televīzijā un kuras labāk grib to dabūt dzirdēt svaigā veidā, tieši no aizgalda. Preses sola vienīgā iemītniece bija mana draudzene mis H. Glosopa. Viņa izstaroja gudrību un labvēlību, un man palika iespaids, ka viņa mīļuprāt būtu man draudzīgi pamājusi ar roku.

Tiesā valdīja nāvīgs klusums, tad kaut kas tika nodeklamēts sennormandiešu valodā; zemāka ranga darbinieki to pašu atkārtoja angliski; policisti — gan Maksas, gan Goda — stāstīja, kā viņi, pildīdami savus pienākumus, pārvietojušies no turienes uz šurieni un rīkojušies atbilstoši saņemtajai informācijai, un viņiem vēl piedevām bija ari bloknotiņi, lai to visu pierādītu. Sema aizstāvis piecēlās un žēlabaini kunkstēja; Džordža zēns rīcīgi ducināja; Sollijs — tāds Sollijs, kādu es vēl nebiju

dabūjis redzēt, — izlūdzās tiesas iecietību, lai īsi pastāstītu, ka es — varbūt ne gluži tādiem vārdiem — esmu prātiņā sajājics idiots un mani drīzāk vajadzētu pažēlot, nevis tiesāt..

Tālāk bija vēl viens nāvīgs klusums, kuru iztraucēja tikai večiņu piparmētru šņirkstoņa. Beilifa Vietnieks un Jumti aizgāja iztirzāt piņķerīgākos punktus, un es veikli pakonsultējos ar savu blašķi.

Pēc pavisam nedaudzām minūtēm mūsu tiesneši atgriezās ar tādiem nolāpītiem ģīmjiem, it kā viņi tikko būtu izslēguši mūs no mantojuma. Kad visi bija apsēdušies, mūs, neliešus, no jauna piecēla kājās. Beilifa Vietnieks ar vārdiem prata rīkoties varen smalki: kamēr viņš rezumēja mūsu neapdomīgās izrīcības, mēs gluži acīm redzami sašļukām.

Piecas skanīgas minūtes mums un visiem klausītājiem bez ierunām darīja zināmu, ka mēs esam tādi nešķīsteņi, bez kuriem jaukā Džērsijas Sala ļoti labi varētu iztikt, ka liela jo liela daļa huligānisma, dzeršanas un morāles standartu pazemināšanās uz Salas ir izskaidrojama tieši ar tādiem kā mēs, ka vīriešiem mūsu vecumā vajadzētu rādīt priekšzīmi jaunajai paaudzei un nekas tāds lai vairs neatkārtotos, citādi…

Viņš ieturēja pauzi, lai atgūtu elpu.

—     Cārlij Stratford van Klīf Mortekaj, — viņš pastardienas balsī sacīja, — jūs esat atzīts par vainīgu visos trijos apsūdzības punktos. Ko jūs uz to varat atbildēt?

Mans skatiens sadūrās ar pretī sēdošās večiņas uzstājīgajām acīm. Viņa sniecās uz priekšu, muti iepletusi, lielā, svītrainā piparmētru ledene tajā iekšā bija ļoti labi redzama.

—     Es dikti nožēloju, — uzrunāju ledeni. — Muļķīgi, neapdomīgi, nepiedodami. Jā. Nožēloju. Dikti.

Viņš man paziņoja, ka es esot cilvēks no labas ģimenes, ka es esot rīkojies — lai arī muļķīgi — bez savtības un savu draugu labad, ka Tiesu mani nožēlas apliecinājumi apmierina, ka negods droši vien ir pietiekami bargs sods un ka tādēļ Tiesa sliecoties būt saudzīga. Es nokāru galvu, lai apslēptu smīnu.

—     Tādēļ jums tiek piespriests cietumsods kopskaitā divdesmit septiņu mēnešu ilgumā. — Večiņas protēzes aizcirtās pār nelaimīgo ledeni. — Vai soda nauda, kas kopsummā sastāda četrsimt piecdesmit mārciņas. Seržant, piestumiet apcietinātajam krēslu! Kā ari jums tiek uzlikts par pienākumu piecus gadus labi uzvesties ar jūsu paša galvojumu vēl piecsimt mārciņu apmērā.

Viņš pa savu pasakaino degunu nošļūcināja acenes sešas collas zemāk. — Vai jūs varat samaksāt? — viņš laipnākā balsī apvaicājās.

Sems norāva par piecdesmit mārciņām mazāku naudassodu, bet nedabūja to vietu par labo ģimeni; tas noteikti viņu aizskāra.

Džordžs norāva to pašu, ko Sems, jo, kā norādīja Beilifa Vietnieks, viņam bija teicama personīgā lieta no armijas. Viņš jau gribēja sēsties atkal atpakaļ, bet Beilifa Vietnieks, demonstrēdams tādu māku atrast īsto brīdi, ka viņu par to apskaustu pats Muhameds Ali, iemauca viņam vēl simt piecdesmit mārkas par to neapdrošināto vāģi.

Kad bijām izgājuši ārā un apstājušies Karaliskajā laukumā, Sollijs mani apsveica.

—     Tu uzstājies ļoti labi. Es biju lepns uz tevi. Un Beilifa Vietnieks bija brinum saudzīgs.

—      Saudzīgs?

—     Ak Kungs, kā tad. Tev vajadzētu dzirdēt, kā viņš par vismazāko kļūdiņu strostē mūs, advokātus. Cilvēks uzreiz sajūtas kā no leiboristu partijas ievēlēts parlamenta deputāts, kas pieķerts uzmācamies vīriešiem sabiedriskās labierīcībās. Šinī pašā sakarā — gribēju tev pajautāt, ko dara ar krupi?

—     Ar krupi? — es prēkšķināju.

—      Hm, var jau būt, ka tā ir varde. Tāds brūngans, kārpains radījums.

—      Krupis.

—     Nūjā, šorīt mums pienāca, un sekretāre nespēj to piedabūt ēst. Mēģināja viņam dot gan maizi, gan ievārījumu, gan ko tik vēl ne. Ir gan izlepis lopiņš.

—      “Pienāca” — tas nozīmē?…

—     Cigāru kārbā. Klāt bija pievienots arī tualetes papīra gabals, uz kura bija rakstīts “Mortekajs”. Ē, lietots tualetes papīrs.

Uzreiz biju priecīgs, ka pusdienās biju ēdis tik taupīgi. Kad biju saņēmies, sacīju:

—     Es teiktu, vienkārši piedauzīgs kalambūrs. Ar vārdu crapaud, saproties.

—     Ahā, — viņš atteica; taču paskatījās uz mani savādi.

Vakariņas mēs ar Semu paēdām agri, pie Džordža, tad katrs izvēlējāmies tai naktij aizsargājamu sievieti un ķērāmies pie zvanīšanas pa telefonu. It nemaz nebijām gatavi stīvajam naidīgumam, ar kādu tika uzklausīts mūsu priekšlikums; izskatījās, ka mēs esam sociāli spitālīgie. Divas pirmās, ar kurām mēs runājām, atbildēja — pat nepūlēdamās, lai tas izklausītos ticami, — ka viņām ir citas saistības; trešā uzsvērti nolika klausuli, kolīdz izdzirdēja mūsu vārdus; ceturtā teica, ka vīrs pilnīgi pietiekami spējot viņu pasargāt, paldies un visu labu; piektā paziņoja — ja mēs zvanīšot vēlreiz, viņa ziņošot policijai. Mūsu ierosinājumu ar labpatiku uzklausīja tikai pēdējā — ar džinu piesūkusies, uz puišiem kāra dzejniece, un viņas balss tonis ļāva secināt, ka viņa pati ir noskaņota mazliet pavarot.

Mēs apmainījāmies tukšiem skatieniem. Iezvanījās telefons.

—     Tevi, Cārlij. Johanna.

—     Cārlij, — viņa medainā balsī sacīja, — varbūt tu vēlēsies zināt, ka mana bridža partija šovakar ir atcelta. Jā, atcelta. Lēdija Pikersgila telefonēja, lai pateiktu, ka ir briesmīgi apaukstējusies. Tieši tāpat kā lēdija Kortenseza. Tieši tāpat kā misis ffrenča Pārtridža. Es ceru, ka esi lepns uz sevi.

—     Ak Kungs, Johanna, man trūkst vārdu, cik ļoti es…

—      Es tikko zvanīju uz lidostu; man pateica, ka šovakar uz Londonu nevienas lidmašīnas nav. Vēl piedevām apkopēja tikko paziņoja,

ka vairs nevarēs pakalpot — turpmāk viņai viss laiks paiešot, kopjot slimo māti. Kuras bēres viņa apmeklēja pirms gada. Vēl piedevām ārā uz ceļa stāv televīzijas automobilis. Vēl piedevām — vai esi redzējis vakara avīzi? — Negaidīdama ne “jā”, ne “nē”, ne “nezinu”, viņa nolika klausuli.

Es devos ārā lietū, lai pie vārtiem paņemtu laikrakstu. (Brīvdzimušie Džērsijas uzņēmēji tavā labā ir gatavi darīt daudz, taču laikrakstu ievietošanu vēstuļkastēs viņi brāķē, vai tas nav ērmīgi?)

Mēs aplūkojām pirmo lappusi. Reportāžā no tiesas zāles “Džērsijas Vakara Ziņas” pret mums izturējās godīgi, nē, nē, laipni, taču ārā pie Tiesas uzņemtā fotogrāfija bija, maigi izsakoties, neveiksmīga. Trīs noziedznieki, vainīgi saspiedušies kopā, slaucīdami ģīmjus un vaibstīdamies, šļūc prom savu pērkamo haizivju ielenkumā. Džordžs blenza tieši kamerā, un viņa skatienu varēja nosaukt tikai par slepkavniecisku; Sems atgādināja no Votergeitas ierakstu lentes izdzēstu lamu vārdu, bet es biju notverts kasām pakaļu un irgojamies pār plecu. Viss kopā bija ārkārtīgi neveiksmīgi.

Mēs saskatījāmies; pareizāk sakot, viņi skatījās uz mani, bet es šaudīgi izvairījos no viņu acīm.

—      Zinu, — mundri iesaucos, — liksimies pilliņi!

Viņi beidza skatīties uz mani un saskatījās savā starpā. Vēlreiz uzradās Sonja, kura palūkojās uz fotogrāfiju un uzreiz dabūja ķiķināšanas lēkmi. Dažām sievietēm tas visnotaļ piestāv, taču Sonjai tā arī nav izdevies apgūt šo māku; viņas versija ir pārāk skaļa, un viņa mēdz nogāzties uz dīvāniem un tamlīdzīgi, turklāt tā, ka parādās viņas bikšeles. Pēc vajadzības. Džordžs nepārprotami lika nomanīt, ka tādu uzvedību neuzskata par labu, un viņa devās atpakaļ pie sava mūža īstenās mīlestības — veļasmašīnas: riebīgas, trokšņainas briesmones.

Sems un Džordžs sāka vēlreiz izspēlēt pirmītējo “tagad visi ļoti nejauki blenzīsim uz Cārliju” ainu, tādēļ es cēlos kājās. Esmu apbēdināms, skaidrs?

—      Es braucu mājās skatīties televīziju, — stīvi paziņoju.

—      Nē, nē, neko tādu tu nedari, — atcirta Džordžs. — Tu brauc mājās pārģērbties tumšās drēbēs, mīkstos apavos un ierocī, un pēc piecpadsmit minūtēm esi atpakaļ ar Džoku, apģērbušos līdzīgi.

Klausieties, man reizēm, kad tas ir izdevīgi, labpatīk iztaisīties par tādu kā zaķpastalu, taču tik cūcīgi ar mani neviens lai nemaz nemēģina runāt — pat pensionēti brigādes komandieri ne. Jo sevišķi pensionēti brigādes komandieri. Pagriezos tieši pret viņu un veltīju viņam gausu, nepakļāvīgu skatienu.

—               Tas prasīs vismaz divdesmit minūtes, — nepakļāvīgi paziņoju,

—     jo mājās viss ir tā, kā ir, tādēļ drēbes man būs jāmeklē pašam.

—      Dari, ko vari, — Džordžs atlieca — ne bez laipnības.

Beigu beigās es tur atkal ierados pēc divdesmit astoņām minūtēm.

—     Tā, — Džordžs iesāka, — plāns ir šāds. Ja reiz tās idiotes neļauj mums noslēpties un gaidīt viņu mājās, mums vajadzēs patrulēt pie viņu mājām — no šā brīža līdz pusnaktij. Es pārvietošos starp Hautes Croix un šo namu, Džordžs izlaidīs Semu pie La Sergentй, no kurienes viņš dosies uz Sv. Magluā Muižu un pēc tam gar Kanberas namu atpakaļ uz šejieni; pats Džoks, tāpēc ka Sonja un Johanna paliek vienas pašas un nesargātas, staigās starp “Aukām” un Les Cherche-fuites.; tev, Cārlij, paliek celiņi no šejienes līdz Belle Etoile līcim. Neviens no mums neiet pa lielajiem ceļiem. Jautājumi ir?

Jautājumu nebija.

15

Kāls tavu žēlastību lūdzās gladiators,

Viņš rūgtu dvašu vilka, baiļu mākts;

Un mocības, kam sagatavots dārgums — Tik glezni locekļi, ka tos pat nāve pirks: Kad tavos dārzos dega dzīvas lapas,

Kad pasaule bij taviem groziem zirgs, Kad tautas kņūpus krita tev uz kāpnēm, Tu Sāpju Jaunava.

Dolores

Baigums, saltums miesu kožņā, un es nebaidos šā vārda, nav gadā laika baigāka, lai dotos brīvprātīgu kārtības sargu patruļā. Manuprāt, jau esmu jums darījis zināmus savus uzskatus par maija mēnesi Britu salās. Šī maija nakts, kad es gāju savu drūmo gaitu uz Belle Etoilc līci, bija salta un melna kā skolnieces sirds, un mēness — pēdējā ceturksnī un jau gluži nīkulīgs sabiedrisku pakalpojumu sniedzējs — man atgādināja tikai Marijas Terēzijas sudraba dālderi, kuru reiz biju redzējis iežmiegtu starp kādas somāliešu dāmas dibena apaļumiem, un arī dāmas, man domāt, esmu redzējis labākas. Taču diezgan par to!

Zagtin zagos es uz Belle Etoile līci. Aizsmakusi kā formu zaudējis izvarotājs elsoja jūra. Atsprākliņ tad zagos es, elsodams kā pusmūža brīvprātīgais kārtības sargs, kuram līdzi nav nedz blašķes, nedz sviestmaižu cibiņas, jo sieva ar viņu nerunā. Kad, pirmo reizi tuvodamies savas apgaitas beigām, iegriezos Kastaņu ielā ( Iji Rue des Chātaiņniers), kāds chātaicļnier jeb kāda kastaņa bez skaņas sadalījās divās chatagniers

jeb kastaņās, un viens no komponentiem virzījās uz manu pusi. Man ir bieži vaicāts, kā rīkoties, kad ar cilvēku atgadās kaut kas tamlīdzīgs, un savu padomu es allažīt esmu sadalījis vairākās alternatīvās daļās, un proti, ieteicams ir vai nu

a)   brēkt, vai

b)    bēgt, vai

c)    mesties uz celīšicm un lūgties žēlastību.

Ja nu jūs — līdzīgi man — karā (jā, tajā no 1939. līdz 1945.) bijāt ieskaitīts kaut kādā nejēdzīgā Speciāla Sazinkā Vienībā, tad, protams, esat spējīgs uz ko labāku. Es, piemēram, klusiņām nolikos gar zemi un vairākas reizes apvēlos riņķī. Kad tas bija paveikts, izrāvu šaujamo un gaidīju. Tas koks vai nekoks sastinga. Pēc pailga laika viņš sāka runāt.

—     Tavu ģīmi es neredzu, — viņš teica, — bet tavu lielo dirsu gan. Pēc kādām trīsām sekundēm laidīšu tajā iekšā lodi no lugera, tā ka labāk pačivini kauko, lai es to nedaru.

Es piecēlos kājās un pierunāju plaušas atkal ķerties pie kalpošanas.

—     Džok, — es sacīju, — es tevi pieteikšu Mežziņa Medaļai. Koku tu notēloji augstākajā mērā ticami.

—     Sveiksveiki, mister Cārlij.

—     Kas vēl tev ir pie miesas un dvēseles, neskaitot to mašīnpistoli, kuru es tev atkal un atkal esmu noliedzis nēsāt?

—      Pusblašķe brūnā ruma.

—     Fuij, — es uz to atbildēju. — Tik izslāpis es neesmu. Kad nākamo reizi būsi apgaitas “Auku” galā, esi tik laipns, sameklē un piepildi manu kabatas blašķi; es tagad patrulēšu atpakaļ uz Belle Etoile līci, tiksimies šepat, teiksim, pēc trīsdesmit minūtēm.

—      Labs i, mister Cārlij. Sviestmaižu cibu arī gribēsat, ko?

—     Labi, Džok, ja reiz tu tā uzstāj, jā. Laikam jau vajadzētu uzturēt spēkus.

—      Labs i, mister Cārlij. — Viņš sāka aizslīdēt.

—      Džok!

—     E?

—     Ledusskapī bija jābūt dažiem sīkiem auksta fazāna pārpalikumiem.

—     Viņi tur vēl ir; man tak fazāni negaršo.

—     Sviestmaizēm tie būs gluži labi, tikai, lai tas maksā ko maksādams, paturi prātā: fazāna sviestmaizes tiek gatavotas ar brūno maizi.

—     Nuka.

Viņš turpināja aizslīdēt, un es tāpat.

Aizslīdēšana no Kastaņu ielas līdz Belle Etoile līcim ietver apmaldīšanos, noķēpāšanos un samirkšanu, un nemaz nepieminēsim kāju lielu salaušanu pret anonīmām zemkopības mašīnu daļām, kuras džērsijieši tīšuprāt izmētā apkārt. Kad tiku līdz Līcim, no jūras puses nāca tas pats aizsmakušais, bezspēcīgais troksnis. — Uh, sasodīts, — tā šķita kunkstam, — cili ilhi man vēl vajadzēs noņemties ar šo besjēdzīho žurpu durpu šļanhāšanos?

—     Arī es to nespētu noformulēt labāk, — es jūrai apliecināju.

Griezos atpakaļ uz Kastaņu ielu; atšķirībā no jūras, varēju cerēt uz

blašķēm un sviestmaižu cibām. Tā bija mana kļūda — dievi ir uzmanīgi un greizsirdīgi un patur acīs puisiešus, kuri sev uzgavilē tādās gaidās.

Mundri izspēries cauri dzīvžogam, priekšā ieraudzīju prāvu un kokam līdzīgu tēlu. Nodomāju, ka tas ir Džoks.

—      Džok? — apvaicājos.

Tēls paspēra kocisku soli uz manu pusi un ļoti stipri iesita man pa deniņiem. Es — lēnāk, nekā jūs varētu iedomāties, — nokritu gar zemi un mana seja iezvēlās dubļos tik pateicīgi, it kā tie būtu spilvens. Es nejaudāju ne pakustēties, taču samaņu pavisam nebiju zaudējis. Man virsū tika raidīts lukturīša stars; aizmiedzu tam pretim savas spīdzinātās acis, taču tikai pēc tam, kad pamanīju savas sejas tuvumā kurpi. Tā bija laba kurpe — tāda smaga, brūna, staigāšanai pa laukiem piemērota kurpe, kādu tajos laikos, kad rēķinus maksāja mans tēvs, es pats būtu varējis iegādāties Oksfordā pie Dakera.

Gaisma nodzisa. Es jutu roku zinīgi taustām manus deniņus; sāpēja

pēc velna, taču krakšķēt tur nekas nekrakšķēja — atļāvos cerēt, ka varbūt palikšu dzīvs. Tad divas spēcīgas rokas uzslēja mani uz ceļiem, un es atvēru acis. Man blakus slējās baismīgs radījums ar tādu seju, kādu ij elle atgrūstu. Radījums atradās pietiekami tuvu, lai es saņemtu viņa smirdoņu, un tā bija pretīga. Tad uz augšu paslējās radījuma celis, kas ar apkurlinošu, apaklinošu zvēlienu ķēra mana zoda galu.

Apdullumā ar mani notika blāvi uztvertas lietas: mani gramstīja un kaustīja, cēla un raustīja. Vicdi nolēmu palikt aizmidzis un neparko nemodos, līdz no manas labās auss iekliedzās neizturamas sāpes. No šīm sāpēm es mežonīgi noraustījos, tās uzreiz dubultojās, tādēļ es paģību, taču uzreiz uztrūkos vēl spīvākās mokās. Auss apkaimē nograndīja milzīgs sprādziens — un uznāca jaunas sāpes. Šoreiz es kaut kādā ziņā biju nomodā un man izdevās sakopot pietiekami prāta, lai tikmēr, kamēr šaušalīgais uzbrucējs švīkstēdams devās prom, es nekustētos. Kad jutos drošs, ka viņš ir prom, piesardzīgi izpētīju savu stāvokli. Atklāju, ka stāvoklis ir pie koka. Rokas un kājas nebija apgrūtinātas. Pamēģināju pakustināt galvu — un brēcu. Neizmērojami liegi pieliku abas rokas pie auss un lūdzu, lai tās manām sakultajām smadzenēm pastāsta, kas te notiek. Kad rokas man pastāstīja, es atkal paģību — jūs darītu tieši tāpat — un tūlīt pat uztrūkos ar kārtējo sāpju brēcienu.

Saprotiet, mana auss bija pienaglota pie koka.

Es stāvēju — ļoti nekustīgi — kādu stundu, vismaz tā likās. Tad izstiepu roku sev aiz muguras un izvilku no bikšu kabatas Baņķiera īpašo revolveri. Pievilku plaušas pilnas un atvēru muti, lai kliegtu palīgā, taču no žokļa kaula izlauzās asas sāpes un šaušalīgs, žņcrkstošs troksnis, un mana mēle atklāja, ka mani zobi ir pilnīgi aplamās vietās.

Paslēju pistoles stobru augšup un spiedu mēlīti, taču revolvera iedarbināšana prasīja pārāk daudz spēka. Ar abām rokām tomēr izdevās uzvilkt gaili, un es izšāvu. Tad izšāvu vēlreiz. Tad, ar neizsakāmām grūtībām, vēl vienu reizi. Džoks visādās medībās bieži bija nācis man par lādētāju, viņš šo trīsšāvienu nelaimes signālu pazīs.

Gaidīju mūžību. Vairāk patronu signāliem baidījos tērēt; tās man būs vajadzīgas, ja ārprātis atgriezīsies. Tikmēr centos palikt nomodā — kad samaņa sāka aizmigloties, mans svars neizturami sāpīgi nonāca uz auss, — un pūlējos atcerēties, kurš mēdza sīkus noziedzniekus pienaglot pie kokiem: Lobengula vai Kečvajo. Tiem, nabagiem, pašiem vajadzēja noplēsties nost, vai jūs mani saprotat, iekams viņus aprija hiēnas.

Beidzot izdzirdēju baurojam Džoku, un tā bija vismīļākā baurošana manā dzīvē. Ieķērcos par atbildi. Baurošana tuvojās. Kad pēdīgi Džoks slējās tieši manā priekšā, dūru viņam vēderā pistoli. Pirms stundas būtu nodevis viņa rokās savu dzīvību, taču šonakt pasaule bija galīgi aptaurēta. Mana vienīgā doma bija tāda, ka es vairs nepieļaušu, lai man dara pāri. Viņš nāca tuvāk. Es rijīgi ošņājos. No burvekļa derdzīgās smirdoņas nebija ne miņas.

—     Jums kas kaiš, mister Cārlij? — viņš jautāja.

—     Okel zaudz, — es stāstīju.

—      Ko ta?

—     Okel zaudz, — es pikti klāstīju, rādīdams uz savu žokli.

—     Žoklis lauzts. Ko tu neteiksi, re kā.

—     A ī īnaglad, — tālāk piebildu, rādīdams uz ausi.

ViņŠ uzrāva sērkociņu un skumīgi nošņācās, ieraudzījis nožēlojamos apstākļus, kādos es atrados. Kā liekas, nagla bija iedzīta līdz pašai galviņai; auss ap to bija uzpampusi un piebildusi ar asinīm.

—     Neizskatās, ka tur apakšā var padabūt naglu āmuri, mister Cārlij. Ož pēc tā, ka būs jāgriež.

Es nevēlējos zināt, ko viņš darīs — vēlējos tikai, lai viņš to izdara, jo tad es varēšu apgulties un aizmigt. Sparīgi vēcināju rokas uz auss pusi un kārtīgi aizmiedzu acis.

Kamēr viņš izgrieza eju no naglas galvas uz auss malu, es nespēju šņirkstināt zobus, jo zobi manā mutē nesaskārās, taču atceros, ka dāsnām straumēm raudāju. Viņš palūdza, lai es pakustinu galvu. Nelīdzēja — skrimšļa kripata zem naglas galvas turējās kā iemieta. Iestājās

ilga pauze, un tad cs ar šausmām sajutu, ka viņa naža gals ir notēmēts uz manu acs kaktiņu. Krampjaini rāvos prom un kliedzu, jo auss bija brīva.

—     Piedošanu, mister Cārlij, — viņš atvainojās, izvākdams mani no laipnajiem dubļiem.

Kad es nākamo reizi atžirbu, Džoks stīvēja mani ārā no mašīnas un iekšā Senthcljeras Vispārējās Slimnīcas Atrās Palīdzības sektorā. Viņš atstutēja mani pret leti, aiz kuras laipnīga, bet barga dāma skatījās uz mani un paļādama klakšķināja mēli. Viņa iedeva Džokam veidlapu aizpildīšanai; es to pagrābu pirmais un uzšņāpu: PĀRBAUDI VAI JO HANNA OK. Džoks pamāja ar galvu, nolaida mani uz grīdas un izgaisa.

Nākamajā reizē pēc tam es atžirbu zem nešpetnas, baltas gaismas un līdzjūtīgas, melnas sejas. Pēdējā laikam piederēja pakistāniešu ārstam, kurš smalki izšūdināja manu ausi. Viņš man plati uzsmaidīja.

—      Ļoti rriebīgs negadījums, — viņš man apliecināja. — Varrat pateikties laimīgām zvaigznēm, ka esat dzīvajo zemē.

Sāku vērt vaļā muti, lai pateiktu kādu asprātību par Pīteru Sellersu, taču atklāju, ka nevaru. Tas ir, nevaru atvērt muti. Tur viss bija sadrātēts, un mēle, liekas, bija iesprostota dzeloņstiepļu nožogojumā.

—               Lūdzu būt pavisam nekustīgam, — simpātiskais dakteris sacīja,

—      un vienā acu mirkšķl jūs būsiet kā jauniņs. Citādi viss mans labais darbs būs kaķiem zem astes.

Ks biju nekustīgs.

—      Māsiņ, — viņš sev pār plecu uzsauca, — pacients ir nācis pie samaņas.

Vicinādama veidlapas, uzradās bargā dāma no Atrās Palīdzības Uzņemšanas.

—     Pagaidām pietiks ar uzvārdu, adresi un tuvāko piederīgo, — viņa ne pārāk bargi sacīja. — Es pacēlu pildspalvu, kas svēra simt mārciņu, un rakstīju. Viņa aizgāja. Pēc brīža atkal bija klāt un čukstējās ar dakteri.

—     Mister Mortekaj, — tas uzrunāja mani, — mēs laikam tikko esam uzņēmuši dāmu ar tādu pašu uzvārdu — vai viņa ir kopā ar jums? Misis Johanna Mortekaja?

Es sāku celties augšā; viņi turēja mani lejā. Es kāvos. Kāds iedūra man rokā ar adatu un liegi dūdoja, ka pie manis tūlītiņās atnākšot dakteris, kurš izmeklē Johannu. Pats pret savu gribu es atslēdzos.

Kad atkal atžirbu, atrados siltā, šaurā gultā un siltā, kodīgā naktskreklā, kas bija izmircis sviedros. Jutos pēc velna un tūkstoš paģirām; nāve likās neizmērojami mīļāka. Tad atcerējos par Johannu un sāku celties augšā, taču sīka, maza māsiņa, gluži kā nolīdzinādama palagu, bez grūtībām noturēja mani lejā. Uzradās jauna seja — bāls, būdīgs puisietis.

—     Misters Mortekajs? — viņš jautāja. — Labrīt. Es esmu ārsts, kurš izmeklēja jūsu sievu. Ar viņu viss būs labi, taču viņa ir stipri nelāgi saplosīta un zaudējusi daudz asiņu.

Es drudžaini rādīju rakstīšanu, un viņš iedeva man pildspalvu un bloknotu.

—      Izvarota? — es rakstīju.

—     Taisnību sakot, mēs nezinām. Izskatās, ka tur lejā nekas nav nodarīts, lai gan citur ir ievērojami savainojumi. Par to otru būšanu mēs nevaram viņai pajautāt, jo viņa atrodas dziļā šoka stāvoklī; diemžēl viņa ir ļoti smagi cietusi.

Es atkal ķēros pie rakstāmā.

—     Vai viņas auss ir ļoti sakropļota? — es rakstīju.

Viņš ilgi raudzījās uz šiem vārdiem, it kā nespētu tos saprast. Gausi pacēla acis un lūkojās uz mani tik līdzjūtīgi, ka es pārbijos.

—     Piedodiet, mister Mortekaj, es domāju, ka jūs zināt. Viņas traumas it nemaz nelīdzinās jūsējām.

16

Laiks celties un iet: viņa nepamanīs.

Ar lielajiem vējiem uz jūru aiziesim mēs, Pilniem smilšu un putu; kas palīdzēs? Nepalīdzēs tieviem, viss zūd un tā būs,

Kā asara rūgta pasaule paliks.

Tu stāstīt vēl pūlies, kā ir, kā būs un kā paliks, Bet viņa nepamanīs.

A Leave-Taking

Apmēram mēnesis pēc tam bija stipri pretīgs. Ja visa mute ir sadrātēta, man jums jāteic, nav iespējams izpucēt zobus, un, ja cilvēks vēl piedevām saaukstējas, kā to izdarīju es, visa situācija kļūst vienkārši neaprakstāmi nožēlojama. Turklāt man vienā nāsī un tālāk lejā pa barības vadu iebāza drausmīgu cauruli, pa kuru viņi mani baroja ar anonīmu, lai gan droši vien spēcinošu, putriņu. Tas vēl nebija viss — lai kuru grāmatu es iesāku lasīt, tajā — trešajā vai ceturtajā lappusē — atradās apbrīnojami spilgti biezu gaļas zupu, austeru, ceptu irbju un steikanieru pudiņu apraksti. Pietika man ieprēkšķēties, kārojot ēdiena, sīkā, mazā māsiņa uzreiz piesprauda pie manas deguncaurules pudeli un piepildīja manu nabaga kuņģi ar skopo putriņu, vienlaikus cenzdamās iešķūrēt man zem pakaļas ledainu naktspodu. To pēdējo negodu es, pats par sevi saprotams, nepieļāvu: cēli soļoju — vai, tikpat iespējams, tenterēju — uz labierīcībām pats saviem spēkiem, apkāries ar protestējošām māsiņām, tumei šļācoties laukā pa deguncauruli; gribas ap galvot, ka tas bija grandiozs skats.

Kad biju kaut cik atkopies, izdibināju, kur atrodas Johanna, un paklusām lavījos viņu apciemot. Viņa bija bāla un izskatījās novecojusi. Es nespēju parunāt, viņa to nevēlējās. Es apsēdos uz viņas gultas malas un paplikšķināju viņai pa roku. Viņa paplikšķināja pa manējo, un mēs bālgani piemiedzām viens otram ar aci. Tas palīdzēja. Ar Džoka starpniecību izgādāju, lai viņai ar īsiem starplaikiem tiktu sūtīti ziedi, vīnogas un tamlīdzīgi, un viņa ar Džoka starpniecību izgādāja, lai es saņemtu Salivana cigarešu kārbas un tādas lietas. Nakts māsiņa, kas bija resna un nekaunīga, kaut kā mācēja pa spraugu aiz kreisā augšējā acuzoba — tur zoba nebija — iemānīt man mutē salmiņu; tad es katru vakaru varēju izdzert puspudeli burgundieša, un pēc tam šis izmisums bija mazliet vieglāk paciešams.

Ārsti ar manu žokli bija apmierināti, viņi stāstīja, ka tas dzīstot labi, turpretī auss nelāgi iekaisa, un kādu daļu vajadzēja nogriezt nost, un pēc tam arī pārējo. Tādēļ Johannu izrakstīja krietni agrāk par mani.

Mana pārnākšana nebija līksma; Johanna par ausi zināja, tomēr, ieraudzījusi mani bez tās (es izrakstījos tajā pašā brīdī, kad man noņēma pārsējus), viņa apjuka un izplūda asarās — vēl nekad nebiju redzējis viņu to darām. Hs paplēsu jokus par to, ka par manu izskatu viņa nekad nav bijusi augstās domās un šis šķībums viņai, ka/.i, vēl iepatiksies, taču viņa bija neapremdināma. Nekad nesapratīšu sievietes. Jūs laikam domājat, ka jūs gan saprotat, taču alojaties, varat man ticēt. Viņas itin nemaz nav līdzīgas mums.

Galu galā es viņu liegi aizvedu uz gultu, un mēs rokrokā gulējām tumsā, lai viņa varētu raudāt un es neredzētu, kā viņas acis piekūst, un klausījāmies Le Nozze Ai Figaro, tikai izrādījās, ka tā gan bija liela aplamība: mēdz piemirstics, ka tiem, kuri saprot itāliski (kā, piemēram, Johanna), tas nemaz nešķiet tik aušīgs gabals. Kad pienāca Dove Sono, viņa galīgi sabruka un gribēja man pastāstīt visu, kas bija noticis tajā drausmīgajā naktī. Tas man bija par daudz, es vienkārši nebiju gatavs uzklausīt; jozu lejup un atnesu paplāti ar dzeramo, un mēs abi mazliet piedzērāmies, un tad jau bija labāk, daudz labāk, tikai mēs abi zinājām,

ka esmu viņu pievīlis. Kārtējo reizi. Ko lai saka, par gļēvulību ir jāmaksā. Es vienīgi gribētu, lai kāds precīzi pateiktu, cik lielas īsti ir iemaksas un kad pienāk to termiņš. Gļēvulis, saprotiet, vienkārši ir tas, kurš izlasījis tās pāris sīkiem burtiem nodrukātās rindiņas savas dzimšanas apliecības aizmugurē un pamanījis paragrāfiņu, kurā sacīts: “Tu neuzvarēsi.” Kopš tā brīža viņš zina, ka gudrākais ir no visa bēgt, un tā arī dara. Bet tas nenozīmē, ka viņam tas patīk.

—      Džok, — es nākamajā rītā sacīju, — misis Mortekaja uz brokastīm neieradīsies. — Lūkojos viņā ar nosvērtu skatienu. Viņš atķēra. Veselā acs man vareni piemiedza, savuties tā — pavirši ieliktā — acs, kas bija no stikla, palika šķielējam uz dzegu. Kā nu ne, viņš bija uzminējis manas domas, un olas ar šķiņķi, nonākušas manā priekšā, bija uzsēdinātas uz gardas ceptas maizes un biedrojās ar ceptiem kartupeļiem, tas viss pilnīgā pretrunā ar Johannas Reglamentu Mistera Mortekaja Vidukļa Sakarā. Klau, jupis viņu rāvis, kāpēc lai es vajātu savu vidukli, tas man neko ļaunu nav nodarījis. Pagaidām.

Kad pēdējais ceptais kartupelis bija notvēris pēdējo olas dzeltenuma strautiņu un jau dzīrās notēmēt uz Mortekaja vidukli, ieradās Džordžs un Sems. Viņi izskatījās milzīgi nopietni un laipni, jo tagad arī es biju cietis, es biju uzņemts klubā — taču abi īgni nošķielēja uz marmelādi un dāsni ar sviestu apziesto grauzdiņu, kuru tieši tajā brīdī ienesa Džoks. Sems nemēdz brokastot, un Džordžs uzskata, ka brokastis ir kaut kas tāds, ko džentlmenis ēd ceturksni pāri gaismas svīdai, nevis pusstundu pāri dienvidum.

Ar vēlīgu žestu mudināju viņus apsēsties un piedāvāju dāsni ar sviestu apziesto grauzdiņu un marmelādi. Abi noskatījās uz to ar vāji slēptu ilgošanos, taču atteicās: viņi ir stipri, stipri.

Gandrīz visus jaunumus, kurus viņi stāstīja, es zināju: pa šo starpu bija notikušas tikai divas izvarošanas un viena no tām bija mazliet aizdomīga — jauna Džērsijas meitene, kura jau bija mazdrusciņ grūta no

līgavaiņa, kurš savā izklaidībā bija uzmunsturējis uz kuģa, kas devās uz Austrāliju. Otrais atgadījums pēc visām pazīmēm bija “mūsējais”, taču cietusī bija — pat pēc sieviešu mērauklas — bezcerīga lieciniece un mūsu dosjē ne ar ko nejaudāja papildināt.

Džordžs un Sems bija patrulējuši — nesistemātiski un neieinteresēti —, taču bez rezultātiem, izņemot vienīgi reizi, kad Sems teicās pusjūdzi dzinies pakaļ lietusmētelī tērptam aizdomās turamajam, tomēr tas bija izsprucis viņam no nagiem starp kāda Džordža rentnieka saimniecības ēkām. Vienīgais kratīšanas rezultāts bija pāris velosipēdista bikšu sprādžu pamestā govju kūtī.

Sonja bija gluži atlabusi. Violetas stāvoklis bija stipri pasliktinājies: tagad viņa viennozīmīgi bija ieslīgusi katatonijā un uzraugāma tiklab dienu, kā nakti.

Džordžs bija pikts un ievilcies savā čaulā; Sems atradās apspiestas histērijas stāvoklī, kas man iedvesa nemieru — te viņš ilgi klusēja, te piepeši izmeta sīvas un nekvalitatīvas asprātības. Sis nepavisam nebija tas Sems, kas man bija pazīstams un mīļš.

Jaunumu vairs nebija, mēs truli saskatījāmies.

—      Iedzert? — es truli vaicāju.

Džordžs paskatījās rokas pulkstenī; Sems atvēra un aizvēra muti. Es piepildīju glāzes. Mēs izdzērām katrs pa trim, lai gan nebijām pusdienojuši. Pie mums atnāca Johanna. Skarbajā dienas gaismā viņa izskatījās par desmit gadiem vecāka, tomēr viņas valdonība bija tā pati vecā.

—     N11, puikas, vai esat kaut ko izdomājuši? — viņa apjautājās, raudzīdamās uz mani, lai dieviņš viņu svētī.

Mēs saverkšķījām trīs vainīgas grimases. Sems sāka ieskicēt smaidu, taču atmeta šo mēģinājumu. Džordžs nokremšļojās. Mēs pievērsām viņam gurdus skatienus.

—     Braucam makšķerēt, — viņš teica. — Mana laiva ir svaigi pārkrāsota un nolakota, rīt to laidīs iekšā ūdenī. Mazliet vēja burās mums visiem nāks par labu. Izķeksēsim kādu skumbriju, ko?

Mēs ar Semu ar klusēšanas palīdzību izteicām pilnīgu nopēlumu. Uz zemes Džordžs uzvedas ūkai kā brigādes komandieris; jūrā, pēc visa spriežot, viņš uzskata par savu uzdevumu pierādīt, ka kapteinis Blaits ir bijis mīkstpēdiņš.

—      Jā, Cārlij, jā, lūdzu, brauc! — iesaucās Johanna. — Neliels jūrasbrauciens tev milzīgi nāks par labu, un man ļoti gribētos svaigas skumbrijas!

Es pūcīgi triņājos uz sava krēsla.

—     Vai pollakus, — viņa turpināja, — vai asarus, vai plaužus. Cārlij, lūdzu ?

—     Ak, nu labi, — es piekāpos. — Ja Sems arī brauc.

—     Protams, — Sems rūgti noteica, — protams, protams.

—      Brīnišķīgi! — teica Johanna.

—     Tad deviņos, ko? — Džordžs jautāja.

—     Tad jau ir tumšs, — es iebildu.

—      Es astoņos esmu ielūgts uz vakariņām, — sacīja Sems.

—      Es biju domājis deviņos no rīta, — paskaidroja Džordžs.

Mēs uz viņu blenzām. Vispēdīgi viņš bija ar mieru uzreiz pēc pusdienām, un vēl mazliet pēc tam piekrita, ka to var iztulkot kā 14.30.

Savā pārcentībā ierados Venē līcī bez trijām minūtēm 14.30. Bija skaidrs, ka vienīgā iespēja ir ieskatīties krastmalas krogā un salūkot spēcinošu lāsi šā un tā. Sems jau bija priekšā un apzinīgi spēcinājās.

Mēs noņurdējāmies un pēc tam sēdējām klusumā, kurā bija dzirdamas tikai vienmērīgās šļurkšļurkšķināšanas skaņas, kuras nāca no diviem zaļiem jūras gurķiem, kuri grasījās pacelt enkuru uz sešpadsmit pēdu gara kuģa, par kura kapteini bija uzmeties cits zaļš jūras gurķis ar Nelsona kompleksu. Bārā ielumpačoja Džordžs, kurš nepieklājīgi bolījās uz mums.

—     Sveikiņi, jūrniek! — mēs unisonā iesaucāmies. Nedomājām, ka viņš pasmaidīs, tādēļ nebijām vīlušies.

—      Piecas minūtes gaidu, — viņš tcica. — Nevarat atrauties? Jūrnickmaisi ir?

Sema jūrnieka maiss sastāvēja no plāna dzejoļu krājuma, kas bija ietīts polietilēna maisiņā pasargāšanai no taifūniem. Manējais bija jūrnieka cepure un pilns apģērba gabalu komplekts no vaskadrānas (jo meteorologi bija pareģojuši rāmu, saulainu laiku), pa blašķei karstas zupas, karstas kafijas un palēta skotu viskija, sviestmaižu ciba un katls ar aukstiem karija kartupeļiem kuģa katastrofas vai citas nepārvaramas varas gadījumam. Džordžam rokā bija apbružāta profesionāla paskata kuļķcnc, kas, bez šaubām, bija pilna ar sapratīgam lietām.

Laiva, man jāteic, visā savā sezonas sākuma krāsas un lakas godībā izskatījās krāšņi un tai bija milzīgs, jauns piekarināmais motors. Doties ceļā mums palīdzēja Džordža visuresošais Skārdnieks, kurš uzstājas arī kā viņa laivinieks; jaunais motors iedarbojās bez aizķeršanās, un mēs aizslīdējām pa zilajiem, dejojošajiem vilnīšiem, kuri sabužināja pat manu melno sirdi. Gaisā bija viegla migliņa, kas tālāk laikam kļuva biezāka, jo drūvīgi nodēvētā La Corbiиre (“Kraukļu kakts” — mūsu apkaimes laipnā bāka) reizi trijās minūtēs raidīja pasaulē ilgu, dūcošu vaidu kā resns vecis, kas nopūlas uz sēdekļa. Mēs par to nelikāmies ne zinis. Vienā acumirklī bijām gandrīz jūdzi tālu, un Džordžs lika mums izmest spiningus uz skumbrijām. Kādu pusstundu mēs metām, ja šis ir tas vārds, kas man te vajadzīgs, taču bez panākumiem.

Mums pāri lidoja alki, gauras un jūras kraukļi, kuri alkojās, gauroja un darīja to, ko dara jūras kraukli, taču šis ūdens gabals viņus nesaistīja. Turklāt nekur barību nemeklēja neviena kaija, un neviena kaija nozīmē neviena zivju mazuļa, un neviens zivju mazulis nozīmē nevienu skumbriju.

—     Džordž, te skumbriju nav, — es teicu, — turklāt, braucot tik ātri, skumbrijot nemaz nevar; labāk būtu ar diviem vai trim mezgliem.

—      Muļķības, — viņš atcirta.

Es samīcīju gabalu sviestmaizes ar rauga ekstrakta pastu un gabalu tamlīdzīgas ar sieru kunkulī, uzspraudu uz prāvāka āķa, piekāru smagāku atsvaru un gandrīz uzreiz izcēlu lielu, smalku pollaku. Džordžs blisināja zvērīgas acis. Es paklusām iesmērēju klunci sava maisījuma Semam, un drīz arī viņam bija krietns pollaks.

—     Tā turēt, Džordž, — es bildu, — pollakiem šis ir ideāls ātrums.

—     Skumbriju acīmredzot vēl nav, — viņš žņerkstīgi atteica. — Es paņemšu uz krasta pusi. Jāsameklē nemierīgāki ūdeņi un jāpaskatās, kā būs ar asariem.

Tālumā novaidējās La Corbiиre, tādēļ nevarēja dzirdēt dobjākus vaidus, kuri izlauzās no manas un Sema mutes. Protams, protams, mums nav nekā mīļāka par nemierīgiem ūdeņiem, taču mēs tos labprātāk iekarojam ar profesionālu kuģinieku pie stūres. Tomēr uz krasta pusi mēs ņēmām un uzgājām vienu vietu, kas izskatījās tīri piemērota, vienīgi tā bija nepatīkami tuvu miniatūrai klintiņai, kas krastmalā slēja savu kori, smailu kā bārdasnaža asmens. Jo tālāk, jo nelāgāk.

—     Uzsliešu mastu, — teica Džordžs. — Ja būs kāda bura, mēs varēsim izslēgt motoru, un kādu brīdi būs klusums.

Es nepagalam neesmu jūrasbraucējs, tomēr šis nodoms mani iztrūcināja. Saskatījos ar Semu. Viņš saskatījās ar mani.

—      Džordž, — Sems liegi ieminējās, — vai tu esi pārliecināts, ka tā būs gudri? Tas ir, vai šī gadījumā nav aizvēja puse?

—     Blēņas, — attrauca Džordžs. — Aizvēja puse par aizvēja pusi kļūst tikai tad, ja ir vējš no jūras. Acumirklī vēja nav, bet siltā dienā ap šo laiku varam droši dabūt vieglu vēju no krasta. Un vēlos tev, Sem, atgādināt, ka šķiperis uz kuģa var būt tikai viens; pavēles apstrīdēšana var beigties ar nāvi.

—     Jā jau, jā, — Sems apmulsušā, nepakļāvīgā balsī atteica.

Man sāka nākt prātā, ka jau kādu brīdi neesmu dzirdējis Im Corbiиre, un sev jautāju, vai nav sacēlusies kāda brīze, kas izdzenājusi miglu, taču jau bija par vēlu. Džordžs bija uzslējis mastiņu un nostiprinājis to

attiecīgajā tabernākulā. Viņš atradās pusmastā un cīkstējās ar mazo, dulno aunakājas buru, un tai brīdī mūs ķēra pirmā dienvidaustreņa brāzma.

Mēs nolikāmies uz bimsa. Piekarināmais motors kauca, jo tā skrūve vairs nespēja iekosties ūdenī, Džordžs pendelējās gaisā, tad nozuda aiz borta līdz ar audekla un virvju murskuli. Ar bimsu pa priekšu mēs nesāmies uz slepkavīgo klinti, līdz baiga šņirkstoņa mums pavēstīja, ka masta vairs nav, un mēs jutām, ka mūsu peldrīks atsitas — nevis nobrākšķot, bet tā riebīgi, biezputraini. Tur, kur vajadzēja būt Džordžam, ūdenī parādījās burbuļi. Es sagrābu airi un kā mācēdams grūdos nost; Sems paķēra ķidājamo nazi un metās cirst un šķērēt, lai atbrīvotu mūs no pār bortu pārkritušā murskuļa. Vienu brīdi pavīdēja Džordžs — seja pavērsta augšup, roka svaidījās, — bet tad viņu acīmredzot satvēra zemūdens straume, un viņš nozuda zem kuģa. Pēc kāda brīža parādījās atkal, divdesmit pēdu tālāk jūras pusē, joprojām ar vienu roku kulstīdams ūdeni; mēs atkal un atkal šņirkstot uzskrējām uz klintīm. Es ar vienu airi grūdos prom. Motors noklepojās un nosprāga. Tādēļ, ka mēs bijām muļķi, nevienam no mums nebija mugurā glābšanas vestes un nekur nebija ieraugāms virves gals, ko pamest Džordžam. Es turpināju spēkoties ar airi, bet Sems aizrāpoja uz šauro priekšpīķi un drudžaini pārcilāja mantību, meklēdams kaut ko noderīgu un izpurinādams mūsu jūrnieku maisus; tad viņš tāpat uz ceļiem sastinga un nekustēdamies raudzījās uz kaut ko no Džordža kuļķenes izvilktu. Tā bija ar ceturtdaļcollas auklu cieši nosaitēta drēbes bumba. Sems pielika to pie deguna un pāršķieba seju melnā naidā.

—     Velns, ko tu tur dari? — es auroju, cenzdamies pārkliegt kāpjošo vēja un jūras lērumu. Viņš neatbildēja; atraisīja saini — tas bija lietusmētelis, kura aproces un pleci bija nokniedēd ar naglām. No tā viņš izvilka baismīgu gumijas masku. Viņš nepacēla acis un uz mani nepaskatījās; noslaucījis pirkstus gar airsolu, Sems pagrieza galvu uz to pusi, kur ar vienu roku kūlās Džordžs — viņš bija jau gandrīz pie

pašas laivas malas. Sems paņēma otru airi un gausi, it kā izdarīdams kaut kādu rituālu žestu, abās rokās pacēla to virs galvas ar resgali uz augšu.

Džordžs ar veselo roku pieķērās pie falšborta, un mēs redzējām, ka viņam no galvas atplīsusi prāva ādas strēmele un otra roka ir asiņains ķīselis. Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Semu. Viņa roka atlaidās no falšborta un seja nozuda. Sems iemeta airi laivā. Viņš metās uz pakaļgalu pie motora. Es atgrūdos un atgrūdos kā nesamanīgs: kuru katru brīdi mūsu brangas vairs neizturēs šo granīta dunču mocības. Ierēcās motors; Sems lika tam griezties un griezties, līdz motors iekaucās, un tad pēkšņi mēs bijām atklātos ūdeņos. Es sāku smelt. Reiz, pār plecu atskatoties, man it kā šķita, ka farlongu tālāk vīd kaut kas ar paslietu roku, taču visdrīzāk tas bija tikai jūras krauklis.

Pirmo reizi mēs ierunājāmies tad, kad jau redzējām Venē līci.

—      Nupat jau viņš droši vien ir pagalam?

Es neatbildēju: tas nemaz nebija jautājums. Un es domāju.

—      Sonja nebija izvarota, — kategoriski noteicu.

—     Mēs jau vairākus mēnešus bijām mīlas pāris — ja tas šoreiz ir piemērots vārds. Pirmo reizi tas notika nejauši, kaut kādās viesībās abi bijām piedzērušies. Pēc tam viņa man lika to darīt vēl un vēlreiz; zvērējās, ka citādi pastāstīšot Džordžam. Tajā pirmajā reizē, kad jūs abi ar Džordžu negaidot ieradāties mājās, mēs domājām, ka esam pieķerti, un es teicu Sonjai, lai viņa kliedz par “izvarošanu”, bet es tikmēr aizlaidīšos pa logu. Viņa bija lasījusi tās stulbības par Džērsijas Briesmoni, no turienes arī viņai ienāca prātā visa tā ākstīšanās un burveklības.

—     Bet Džordžs uzoda. Tātad Violetu viņš nomocīja vienkārši aiz atriebības?

—     Jā. Iespējams, pavēstīdams mums, ka zina. Man vajadzēja apjēgt. Laikam biju pārāk izsists no līdzsvara, lai spētu domāt.

—     Nūja. Un tad acīmredzot viņam iepatikās. Varbūt tas viņā uzķēra kaut kādu iekšēju ārprātu, ko?

—   Virsnieks un džentlmenis, — izgrūda Sems. Viņa mutē tas izklausījās pēc ļauna joka pēdējā teikuma.

Es pabeidzu smelt, piesēju Džordža šaušalīgos krāmus pie rezerves enkura un pārsviedu pār bortu. Ja kāds izzvejos, lai jau tiek, man vienalga; gribēju tikai, lai tas ir prom no manām acīm.

Krastmalā mūs sagaidīja Skārdnieks, viņš palīdzēja mums aizvilkt laivu līdz celtnim.

—    Kur tad misters Brekspīrs?

—   Pārkrita pār bortu. Mēs gandrīz uzskrējām uz klints. Paziņojiet Krasta Apsardzei, esiet tik laipns.

—    My Chri, — novilka Skārdnieks. Tad: — A, krogā pa telefonu prasīja misteru Devenantu, zvanīja no Anglijas, teica, ka steidzami. Jāizsauc Personisko Zvanu Operatore. — Sems sāka iet uz kroga pusi, tad neizturēja un metās skriet, vilkdams kājas pa zemi.

—   Tātad tas no paša sākuma bija misters Brekspīrs, — noteica Skārdnieks.

Es neatbildēju. Interesanti, cik daudzi zināja no paša sākuma. Varbūt man vajadzēja pajautāt dārzniekam. Varbūt viņš pat man pateiktu.

Sems, gluži bāls, iznāca no kroga.

—    Violeta izdarījusi pašnāvību, — viņš, uzmanīgi uzrunādams vārdus, sacīja. — Braucam mājās. Darīšanas.

—   Vispirms jābrauc uz policiju, — es iebildu. — Jāpiesaka Džordža pazušana.

—    Jā, jā, protams. Piemirsu. — Viņa balss tagad bija liega.

—    Vai tad savas zivis negribat? — mums pakaļ sauca Skārdnieks.

—    Nē, paldies, — atteicu. — Mēs zinām, no kurienes tās nāk.

Kad izgājām no Policijas Iecirkņa, jau bija tumšs. Mēs izbraucām uz Grande Route dc S. Jean, kas veda uz mūsu māju pusi.

—    Gribi runāt? — nedroši ieminējos.

—    Vī bija uz mirkli palikusi viena — māsiņa aizgāja uz ateju, — un

viņa vienkārši piecēlās no gultas un izmetās «īrā pa aizvērtu logu. Māsiņa nav vainīga — Vī nez cik dienu nebija ne pakustējusies. Mani, protams, jau brīdināja. Saproties, katatoniķi domā, ka spēj lidot. Eņģeļi.

—     Sem… — es gribēju ko teikt.

—     Aizveries, lūdzu, Cārlij.

Kad apstājāmies pie viņa mājas, pamēģināju vēlreiz.

—      Paklau, — bildu, — varbūt tu, lūdzu, pārnakšņosi pie mums?

—     Ar labunakti, Cārlij, — viņš atteica un aizvēra durvis.

Mājās es, cik īsi vien spēdams, par visu pastāstīju Johannai un tad paziņoju, ka vēlos rakstīt vēstules. Kāpu augšā uz savu ģērbistabu un tumsā apstājos pie atvērtā loga. Lauka otrā galā spoži laistījās Sema nams; tad logi cits pēc cita sāka izdzist. Es ieķēros palodzē. Bija ļoti auksti, man sejā krita plāns lietus.

Kad norībēja šāviens, es paliku, kur stāvējis.

Istabā ieslīdēja Džoks.

—      No Cherche-fuites puses šāva, — viņš teica.

—      Jā, — es atbildēju.

—      Pēc skaņas spriežot, liela kalibra pistole.

—     Tā gan.

—      Nu ko, mēs metamies uz turieni?

—      Nē.

—     Tad jūs piezvanīsat pa telefonu, mister Cārlij?

—      Pazūdi, Džok.

Pēc piecām minūtēm ielavījās Johanna. Saņēmusi vienu manu roku abās savējās, viņa to piespieda pie savām nabaga krūtīm.

—     Mīļo Cārlij, kāpēc tu te stāvi tumsā un drebi? Un raudi? Labi, labi, piedod, nē, protams, tu neraudi, es tagad redzu.

Tomēr viņa aizvēra logu, aizvilka aizkarus un, aizvedusi mani uz gultu, apguldīja un apsedza.

—      Ar labunakti, Cārlij, — viņa novēlēja. — Lūdzu, guli.

—     Ak, labi, — es atteicu. Tomēr man būtu gribējies viņai pastāstīt.

—     Johanna, — ieminējos, kad viņa atvēra durvis.

—      Jā, Čārlij?

—     Aizmirsu pajautāt — kā klājas kanārijputniņam Viņa neatbildēja.

—     ViņŠ ir miris, ja?

Viņa ļoti klusi aizvēra durvis.

Content

Bonfiljoli Kirils Mortekajs. Dažs skelets dažā skapī

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16