de La Моте Anderss

Burbulis

Anderss de la Mote

[burbulis]

Anders De La Motte

[Bubble]

Anetei

Vissirsnīgākā pateicība visām Skudrām, bez kuru padomiem un darba Spēle nebūtu kļuvusi par īstenību.

Autors

Nosūtne: 1 gaidoša ziņa. Outbox: 7 pending message*'1

No: goodboy.821@gmail.com

Kam: Magnus.sandstrom@farookalhassan.se

Temats: Spēle

Mange, velns parāvis, kā gan varēja nonākt tik tālu?

Viss taču sākās tik vienkārši. Tik nevainīgi.

Mobilais telefons, kuru kāds bija aizmirsis vilcienā. Telefons, kurš zināja, kas es esmu, sauca mani vārdā.

Vai gribi uzspēlēt Spēli, Henrik Peteršon?

YES or NO?

Sākumā viss gāja kā smērēts. Mani uzdevumi bija diezgan vienkārši. Nozagt lietussargu, atskrūvēt uzgriežņus lepnam autiņam, izslēgt NKveikala pulksteni.

Videoklipi izdevās labi, faniem redzētais patika, un es sāku pakāpties rezultātu sarakstā. Peldējos slavā un apbrīnā, nomērķēju uz virsotni.

Gāzt no troņa Kentu Haselkvistu, spēlētāju numur piecdesmitastoņi. Gandrīz par katru cenu…

Kultūrists Birkagātanā, kura ģīmi un durvis es nopūtu ar krāsu. Uzbrukums karaliskajam kortežam. Akmens policijas mašīnas vējstiklā noTrāneberjas tilta.

Es nepamirkšķināju ne aci, Mange, nevilcinājos ne sekundi.

* Tulkojumus un skaidrojumus skatīt grāmatas beigās.

Darīju visu, lai sasniegtu virsotni, lai iegūtu tautas mīlestību. Gūtu atzinību.

Bet tad es kļūdījos. Pārkāpu pirmo noteikumu…

Nekad ne ar vienu nerunā par Spēli.

Vispirms, viņi mani izmeta, pēc tam brīdināja.

Pielaida uguni manam dzīvoklim, centās to pašu izdarīt arTavu datorveikalu.

Nemaz nerunājot par jukušo Ērmanu eremītu, kurš bija pārāk iepinies visā un centās izbēgt, dzīvojot nomaļā nostūrī bez tehnoloģijām.

Didn't do him much good, did if…

You are always playing the game3 , vienalga, vai tu to gribi vai ne.

Tāpēc es viņiem atriebos, big time*. Uzspēru gaisā viņu serveru fermu, iztukšoju kasi un aizlaidos.

Dzīvoju bezrūpīgu dzīvi Āzijas pludmalēs, par kādu sapņo visi, patiešām centos izbaudīt priekšlaicīgo pensionēšanos.

Nu tā ne visai izdevās…

Esi piesardzīgs ar to, ko tu vēlies…

Četrpadsmit mēnešus man izdevās izvairīties, līdz viņi mani atrada Dubaijā. Piesēja man Annas Argosas slepkavību, lika mani ieslodzīt un spīdzināt.

Taču man izdevās izbēgt no viņu lamatām. Es nolēmu noskaidrot, kurš ir vēlējies Annas nāvi. Un arī manējo…

Šķita, ka atbilde ir saistīta ar Annas firmu ArgosEye.com un tās, maigi izsakoties, apšaubāmajām darba metodēm. Uzpirkti blogeri, tūkstošiem neīstu interneta personību, kas raksta atsauksmes un klientiem labvēlīgus vērtējumus. Visi iespējamie tehniskie instrumenti, lai aizvāktu no acīm un paslēptu dažas lietas. Lai padarītu tās neredzamas internetā.

Piemēram, Spēli…

Taču mēš uzvarējām arī viņus, lai gan tas maksāja dārgi. Trojas zirgs, kuru Tu uztaisīji un es ielaidu viņu datortīklā, izdarīja tieši to, kas tam bija jāizdara. Izlaida troļļus dienasgaismā. Nosēdināja nelietīgo Filipu

Argosu uz poda, sagādāja visiem mazajiem sazvērniekiem to, ko viņi bija pelnījuši.

Visam vajadzēja būt mierīgi.

Ja ne viņš…

Tage Sammers jeb onkulis Tage, kā Beka viņu dēvē. Viņš apgalvo, ka osot sens tēva draugs no virsnieku laikiem.

Šis vecis ir piemuļķojis manu māsu, bet es zinu, kas viņš patiesībā ir. Spēles vadītājs. Visas sistēmas smadzenes.

Viņš deva man uzdevumu, Mange. Pēdējo uzdevumu, kas padarīs mani slavenu.

Es cenšos izgudrot plānu, kā no tā izsprukt. Kā izraut gan sevi, gan Beku no viņa nagiem.

Ja Tu saņemsi šo vēstuli, tas nozīmēs, ka man nav izdevies.

Ka viņi ir piespieduši mani izpildīt uzdevumu.

Un es, visticamāk, esmu miris…

Tagad ir kluss, pārāk kluss.

Bet es zinu, ka viņi tur ir, vēro katru manu soli.

Drīz tas sāksies.

Jautājums tikai: vai es esmu gatavs izspēlēt pēdējo spēli?

Kā Tu domā?

YES or NO?

Tavs vecais draugs v HP

This message is set to send at a future date’

Bubble ['bAbal]

A small quantity of air or gas within a liquid body A small, hollow, floating bead or globe Anything that is more spacious than real; a false show A cheat or fraud; a delusive scheme; an empty project; a dishonest speculation

A person deceived by an empty project; a gull A small spherical cavity in a solid material To cheat, to delude (verb)

A (usually temporary) state of existence, in which what you see, touch, hear, feel, and smell are under close control either by those around you or a systerfi

When an electronic device or person is remotely under surveillance (bubbled)

A fantasy/dream that is so farfetched it couldn't ever be true6

www.brainyquote.com

www.urbandictionary.com

www.wiktionary.com

“In a personalized world, we will increasingly be typed and fed only news that is pleasant, familiar, and confirms our beliefs and because these filters are invisible, we won’t know what is being hidden from us. Our past interests will determine what we are exposed to in the future, leaving less room for the unexpected encounters that spark creativity, innovation, and the democratic exchange of ideas.”

Eli Pariser1

“Knowledge is power. Information is power. The secreting or hoarding of knowledge or information may be an act of tyranny camouflaged as humility.”

Robin Morgan8

“It is not so important who starts the game, but who finishes it.”

John Wooden9

Kā dūres trieciens pa krūtīm apmēram tāda bija sajūta. Dīvainā kārtā tas lika visam izskatīties vēl lēnākam. Piepeši viņš uztvēra ik sīkāko detaļu sev apkārt. Ieroci, kas pavērsts viņam pret krūtīm, ļaužu pūļa stieptos panikas kliedzienus. Visur augumi, kas spiežas cits citam virsū palēninātā kustībā. Cenšas pēc iespējas attālināties no viņa.

Tomēr, par spīti pierādījumiem, par spīti tam, ka pulvera dūmi dedzināja nāsis un blīkšķis joprojām atbalsojās pret bungādiņām, smadzenes atteicās pieņemt īstenību. It kā tās aizsargātos pret neiespējamo, neiedomājamo, neaptveramo…

Tas gluži vienkārši nevarēja notikt.

Ne tagad!

Nekad!

Viņa bija uz viņu izšāvuši…

VIŅA

BIJA

UZ VINU IZŠĀVUSI!!!

Pistole joprojām bija pavērsta pret viņa krūtīm. Viņas skatiens virs stobra — ledains, pilnīgi bez emocijām. It kā tas piederētu pavisam citam cilvēkam. Svešiniekam.

Viņš centās pacelt vienu roku, atvēra muti, lai kaut ko sacītu. Taču vienīgā skaņa, kas izvēlās pār lūpām, bija kluss vaids. Piepeši un bez kāda brīdinājuma laiks atguva savu parasto ātrumu. Sāpes izplatījās no krūškurvja kā vilnis un turpinājās lejup caur augumu, liekot asfaltam zem viņa sašūpoties. Ceļgali padevās, un viņš paspēra pāris grīļīgu soļu atpakaļ, cenzdamies noturēt līdzsvaru.

Nākamajā mirkli viens papēdis atdūrās pret trotuāra malu. Bezsvara sekunde, kamēr viņš cinijās pret gravitāciju.

Tad sapnim līdzīga brīvā kritiena sajūta.

Un līdz ar to Spēle viņam bija galā.

Viens  Pavisam cita spēle? I a whole new [geim]?

Jau pamošanās mirklī HP saprata, ka kaut kas nav labi. Tomēr pagāja vairākas sekundes, iekams viņš aptvēra, kas viņam nepatīk.

Bija kluss.

Pārāk kluss…

Guļamistaba atradās Guldgrenda pusē, un viņš jau sen bija pieradis pie aizvien klātesošā pārsimt metru tālāk ducinošā Sēderledenas satiksmes pārvada trokšņa. Tik tikko pievērsa tam uzmanību.

Taču šobrīd nebija ne miņas no klusās satiksmes rūkoņas, kurā parasti iejaucās arī pa kādai sirēnai. Vasaras nakts bija pilnīgi klusa.

HP pašķielēja uz radiopulksteni: 03.58.

Droši vien ielas remonts, viņš minēja. Sēderledena, Dienvidu Mēlarstranda un §lusena slēgtas kārtējai lāpīšanai… Bet, pat ja ceļinieki strādāja bez trokšņa, trūka citu skaņu. Nebija ne avīžu iznēsātāju, kas dauzītu namu ārdurvis, ne dzērāju, kas klaigātu uz Hūrnsgātanas. Patiesībā nedzirdēja ne pīkstiena, kas norādītu, ka ārpusē atrodas dzīva galvaspilsēta. It kā viņa dzīvokli būtu apņēmis milzīgs burbulis, kas izslēdz ārpasauli. Piespiež HP dzīvot savā kosmosā, kur parastie likumi vairs nedarbojas.

Savā ziņā tā bija taisnība…

HP juta, ka sirds sāk sisties mazliet straujāk. Viegla čabēšana kaut kur dzīvoklī lika viņam sarauties.

Kramplauzis?

Nē, tas nebija iespējams. Viņš bija aizslēdzis dzelzs durvis ar visām trim atslēgām kā parasti. Durvis bija maksājušas labu naudu, taču bija katru grasi vērtas. Dzelzs aplodas, divkārša bultu slēdzene un viss pārējais, tā ka tīri loģiski neviens dzīvoklī nevarēja iekļul. Tomēr paranojas lietussargu nevarēja tik vienkārši aizvērt…

HP piecēlās no gultas, aizlavījās pāri guļamistabai un piesardzīgi ielūkojās dzīvojamā istabā. Pagāja dažas sekundes, kamēr acis pierada pie tumsas, taču rezultāts bija viennozīmīgs. Nekā, nevienas kustības ne dzīvojamā, istabā, ne mazajā virtuvītē tai blakus. Viss bija kārtībā, nekādu briesmu pazīmju. Ja neskaita nedabisko, nomācošo klusumu, kas joprojām nebija pazudis…

Viņš uzmanīgi pielavījās pie loga un paskatījās ārā. Uz ielas neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, bet tas patiesībā nemaz nebija tik dīvaini, ņemot vērā diennakts laiku. Marīa Trapgrenda pat dienā nebija īpaši ļaužu pilna.

Noteikti remontu dēļ slēgta satiksme. Ja jau sasodītā Sēdera tāpat izskatījās pēc arheoloģiskajiem izrakumiem, tad kāpēc gan naktī neapturēt visu pilnībā? Ceļinieki droši vien baudīja kafijas pauzi…

Plausible noteikti! Tomēr nelāgā sajūta neizgaisa.

Vēl tikai priekšnams.

HP uz pirkstgaliem aizlavījās pār jaunajiem grīdas dēļiem pie ārdurvīm, rūpīgi uzmanīdamies no trešā un piektā dēļa, jo zināja, ka tie čikst.

Kad bija atlikuši vien daži metri, HP piepeši šķita, ka viņš redz sakustamies vēstuļspraugas aizvaru. Viņš sastinga pussolī, bet sirds sāka pukstēt straujāk.

Pirms diviem gadiem kāds bija ielējis pa vēstuļspraugu degšķidrumu un pielaidis uguni. Sasodīti nepatīkams piedzīvojums, kas beidzās ar skābekļa masku Sēderas slimnīcā. To, ka tas bija brīdinājuma šāviens, lai atgādinātu viņam par Spēles noteikumiem, HP aptvēra tikai daudz vēlāk.

Viņš uzmanīgi paostīja sastāvējušos gaisu, bet petrolejas smaku nejuta. Tomēr šobrīd jau bija pavisam drošs: skaņa bija nākusi no ārdurvīm.

Varbūt tomēr avīzes?

HP paspēra vēl dažus zaglīgus soļus uz priekšu un piesardzīgi pieliecās pie durvju actiņas.

Spējā skaņa bija tik stipra, ka viņš aizstreipuļoja atmuguriski.

Velns!

Dažus mirkļus acu priekšā šķīda zvaigznītes un sirds šķita gandrīz apstājusies.

Vēl viens briesmīgs dārds pārtrauca šoku.

Kāds lauza vaļā vina durvis!

Dzelzs aploda jau bija sākusi padoties, tātad, lai kas tas būtu, viņš biju stiprāks par Halku. Trešais dārds, metāls pret metālu. Nekāds tur Kniss Baners, bet droši vien īsts tarāns varbūt pat vairāki.

Durvis padevās vēl par dažiem centimetriem, un HP spraugā ieraudzīja slēdzenes bultu. Vajadzēja vēl tikai pāris sitienu.

Viņš apgriezās, paklupa pats pār savām kājām un nogāzās garšļauI iis uz grīdas. Vēl viens dārds no durvīm lika grabošam apmetuma lieium nolīt pār HP kailajām kājām.

Pēdas slīdēja pa koka grīdu, rokas meklēja, kur pieķerties.

Beidzot viņš pietrausās kājās.

Ātri soļi: dzīvojamā istaba, guļamistaba.

Atkal dārds durvīs!

Asiņu garša mutē. Sirds plīsa krūtīs. Rokas tā drebēja, ka bija grūti pagriezt atslēgu slēdzenē.

Piejodakastenotiekkk…

Vēl viens dārds no priekšnama. Un šoreiz tam sekoja brīkšķis, Līs, visticamāk, nozīmēja, ka durvju kārba ir padevusies.

HP satvēra guļamistabas kumodi, atspērās pret grīdu un gandrīz nokrita, kad mēbele pavisam viegli aizslīdēja priekšā durvīm.

Sūda skaidu plāksnes!

Ja jau uzbrucējus nevarēja apturēt pat dzelzs durvis, tad baltiešu •..iliekamā mēbele nodrošinās vien pāris papildu sekundes. HP ievēlās l'.ultfi un taustījās uz naktsskapīša, kas bija nokrauts ar avīzēm un I',u matām papīra vākos.

Telefons. Kur, ellē, bija viņa telefons?!

Re! Nē, nolādēts, tā bija televizora pults…

HP dzirdēja skrejošus soļus dzīvojamā istabā, rupjas balsis, kas kliedza cita uz citu, taču bija pārāk aizņemts ar mēS^ariņ, lai ieklauMi os, ko tās saka.

Piepeši viņa pirksti atsitās pret telefonu tik stipri, ka tas nokrita uz gridas.

Velns!

Durvju roktura graboņa, tad rupja balss kaut ko uzkliedza.

-    Tur iekšā!

HP nometās uz grīdas un mežonīgi taustījās ar rokām.

Te tas bija, pie kreisās plaukstas.

Paķēris telefonu, viņš drudžaini bakstīja podziņas. Parkinsons drebināja pirkstus.

Viens viens divi…. nolādēts.

Blīkšķis durvīs gandrīz apgāza IKEA kumodi.

-    Hallo, glābšanas dienests. Ar ko varu palīdzēt? telefonā atbildēja sausa balss.

-    Policija! HP iekliedzās. Palīdziet ma…

Viņu apžilbināja spilgts gaismas zibsnis, apdedzinādams tīkleni.

Pēc tam gaisu satricināja tik skaļš blīkšķis, ka HP aizsitās elpa.

Un tad tie jau bija viņam virsū.

*

-    Tas ir atgriezies.

-     Furgons, viņa piebilda, nesagaidījusi nekādu reakciju.

Viņš pameta ātru skatienu atpakaļskata spogulī.

-    Tas pats, kas vakar?

-    Mhm, viņa atbildēja, neatraudama skatienu no papildu spoguļa, kas bija piestiprināts pie vējstikla virs pasažiera vietas.

Kas gan cits lai tas būtu, viņa domās piebilda. •

-     Četras mašīnas aiz mums. Jau kādu brīdi… Tāpat kā vakar un gandrīz tajā pašā vietā.

-    Vai esi droša, ka tas ir tas pats vāģis? Pilsētā netrūkst baltu furgonu…

-     Esmu droša, viņa īsi atteica. Mazliet samazini ātrumu un ļauj viņam pietuvoties.

-     Bet tad es pazaudēšu VIP… Viņš ar žestu norādīja uz sporta auto viņiem priekšā.

-    Aizmirsti Drošības policijas rokasgrāmatu, Šellgrēn. Esi mazliet fleksiblāks! viņa nevajadzīgi nikni nošņācās.

Viņš negribīgi atlaida gāzes pedāli. Mašīna aiz viņiem aizkaitināti uzpīpināja un tad asi viņus apdzina. Tai sekoja vēl viena.

Rebeka atvēra cimdu nodalījumu un izņēma fotokameru. Viņa to turēja tik zemu, lai furgona vadītājs neieraudzītu caur aizmugures stiklu.

Atkal skatiens spogulī.

Teleobjektīvs bija labs, tomēr furgons joprojām atradās aiz divām automašīnām un palika daļēji apslēpts.

-    Vēl drusciņ, Rebeka nomurmināja Šellgrēnam, sagatavodama aparātu klēpī.

Viņa cīnījās ar kārdinājumu pagriezt galvu.

Piepeši VIP viņiem priekšā mainīja joslu, šķērsoja nepārtraukto līniju un stūrēja uz Kungsgātanu.

Sellgrēnam nebija citas izvēles kā vien atkārtot manevru.

Rebeka klusībā nolamājās izdevība bija zudusi.

Tomēr pēc pāris sekundēm viņa saprata, ka furgons turpina sekot. Bija nozudtisi vēl viena mašīna viņu starpā, un tagad tas bija daudz tuvāk. Krietni tuvāk, nekā viņa pati atrastos, ja kādu izsekotu.

Straujais manevrs noteikti bija vadītāju pārsteidzis. Licis viņam kļūdīties.

Rebeka piesardzīgi sagrozījās, ar kreiso elkoni atbalstījās pret sēdekli, ar kāju atspiedās pret durvīm. Furgona numura zīmi joprojām aizsedza mašīna, kas brauca aiz viņiem, taču caur tonēto stiklu viņa varēja saskatīt abus stāvus salonā. Gaišs apģērbs ar garām piedurknēm, kaut kādi kombinezoni, tāpat kā vakar. Taču vakat viņa nebija paspējusi paņemt kameru. Šo kļūdu viņa negrasījās atkārtot.

Automašīna aizmugurē piepeši signalizēja, ka mainīs joslu, un Rebeka sagatavojās. Zibenīgi pagriezās, pacēla fotoaparātu un nomērķēja uz vietu, kur teju teju vajadzēja parādīties furgona numura zīmei. Viņa turēja kameras slēdzi pa pusei piespiestu.

Mašīna aiz viņiem uzsāka manevru.

īss pīkstiens, autofokusam noregulējot asumu…

Slēdzis nospiests. Viņa uzņēma dažus kadrus. Ideāli!

Tad Rebeka ātri pacēla fotoaparātu nedaudz augstāk un sameklēja objektīvā salonu. Notēmējusi uz vadītāju, nospieda slēdzi. Teleobjektīvs iedūcās, un miglainā kontūra aiz stūres kļuva ievērojami asāka. Taču mirklī, kad iepīkstējās autofokuss, Sellgrēns uzņēma ātrumu, un straujā kustība lika Rebekai zaudēt līdzsvaru.

Kad viņa atkal sameklēja salonu objektīvā, furgons jau bija palicis tālu aizmugurē.

-    Sasodīts, ko tu dari, Sellgrēn? viņa nošņācās, gandrīz uz aklo uzņemdama vairākus kadrus ar furgona sarūkošo siluetu.

-    VIP, Vennergrēns juniors, Sellgrēns norādīja uz mazo sporta auto, kas gandrīz bija pazudis no redzesloka. Viņš pēkšņi aiznesās kā nelabais. Neuzdrošinājos riskēt viņu pazaudēt.

Rebeka nolaida fotoaparātu klēpī un atslīga sēdeklī.

Velns!

Ātrs skatiens atpakaļskata spogulī, bet viņa jau zināja rezultātu furgons bija nozudis.

Rebeka ātri izskatīja kadrus kameras mazajā ekrānā. Reģistrācijas numurs bija redzams skaidri, bet salona fotogrāfijas, kā jau likās, nebija izmantojamas.

Nolādēts!

Vienalga, vai bija sarosījusies policistes intuīcija vai kas cits, taču šis furgons Rebeku uztrauca. Līdzko būs atgriezusies birojā, viņa pārbaudīs reģistrācijas numuru, varbūt pat kādam piezvanīs un pārbaudīs arī Izmeklēšanu reģistru, ja Ceļu satiksmes direkcija nedos rezultātu.

Piepeši Rebeka nožēloja, ka uzšņākusi Sellgrēnam. Viņa prioritātes bija pilnīgi pareizas. VIP galu galā bija galvenais, un viņa būtu darījusi tieši to pašu, ja sēdētu pie stūres.

Sellgrēns bija lielisks šoferis tieši šī iemesla dēļ Rebeka bija viņu ataicinājusi no Drošības policijas. Viņš jau bija samazinājis attālumu līdz VIP auto un ieņēmis parasto vietu aiz tā.

-    Tu spriedi pilnīgi pareizi, Sellgrēn, Rebeka sacīja, ļoti cenzdamās izklausīties neitrāla.

Viņš tikai pamāja ar galvu, un abi dažas minūtes klusēja, pārmaiņus ielūkodamies atpakaļskata spoguļos.

-    Tad kā tu teici? Kad mums jābrauc uz Cietoksni? Sellgrēns ierunājās gandrīz pārspīlēti draudzīgi.

-    Tas atkarīgs no Bleķa grafika. — Rebeka papūlējās atbildēt uz viņa smaidu.

-     Labi. Starp citu, vai redzēji Dagens Nyheter rakstu? Tur bija parādīts, kā vecās armijas būves izmanto pavisam jauniem mērķiem. Viņi ir ne tikai pārvērtuši kalnu bunkurus par serveru zālēm, bet ari pārbūvējuši veco komunikāciju tuneli uz krastu, lai varētu pievadīt ūdeni dzesēšanas sistēmām. Visprogresīvākās tehnoloģijas. Drošība ari noteikti ir līmenī…

Sellgrēns samazināja atstatumu līdz Vennergrēna mašīnai un mazliet uzgāzēja, lai nobiedētu kādu citu auto, kas grasījās iesprauklies starp viņiem.

-    Acīmredzot PayTag grib saglabāt objektam īpašās aizsardzības statusu, un tas ir gluži labi saprotams. Tādā gadījumā apsardze drīkst būt bruņota.

Sellgrēns uz pāris sekundēm izlaida no acīm VIP, iesāņus uzmezdams skatienu Rebekai.

Viņa dzirdēja jautājumu, jau pirms viņš bija atvēris muti.

-    Starp citu, kā mums veicas ieroču frontē, šef?

-     Licenču komisija joprojām izskata iesniegumu…

… atkal, viņa gandrīz piebilda, taču šajā mirklī žaketes kabatā ievibrējās mobilais telefons. Slēpts numurs. Droši vien telemārke-

i ings vai kāds bijušais policijas kolēģis, kas meklē darbu.

Rebeka pārvietoja īkšķi uz sarkano ikonu, lai atteiktu sarunu, lomēr pēdējā brīdī pārdomāja. Sellgrēns joprojām šķielēja uz viņu, acīmredzot kārodams turpināt sarunu par ieroču licencēm. Un viņš i.ids nebija vienīgais būtībā visi viņas jaunpieņemtie miesassargi bija stājušies darbā ar pārliecību, ka varēs nēsāt dienesta ieroci. Ja licenci atteiks…

Rebeka ātri nospieda zaļo ikonu telefonā.

-     Sentry Security, Rebeka Normēna, viņa sacīja pārspīlēti lietiskā tonī.

-     Miesassargu nodaļa, komisārs Ludvigs Rūnebergs, otrā galā atbildēja viņas bijušais priekšnieks.

-     Sveiks, Lude, kur tas laiks. Jauki, ka piezvanīji!

-     Diezin vai tu tā domāsi, kad būsim pabeiguši sarunu, Normēna.

Kaut kas viņa balss tonī lika Rebekas mugurai saspringt.

-     Tev laikam vajadzētu ierasties pārvaldē, vislabāk tūliņ pat, ja vari…

Savienojums noraustījās, un Rūneberga balss uz dažām sekundēm pazuda. Taču Rebeka jau bija uzminējusi turpinājumu. Viņas vēders savilkās kamolā.

Nē, nē, nē…

—… tavs brālis.

Divi SākumsI Opening

Viņa augums gulēja pār galdu pavisam nekustīgs. Acis bija aizvērtas. Gandrīz izskatījās, ka viņš ir aizmidzis.

Pēdējoreiz, kad Rebeka brāli satika, viņam bija īsi mati, taču tagad tie bija paspējuši ataugt un karājās pār krīta bālo seju taukainās, gaišās šķipsnās. Dienasgaismas spuldzes ldaūstrofobiski mazajā telpā lika lokiem zem acīm izskatīties pārspīlēti tumšiem pret bālgano ādu. It kā tā būtu vaska lelle, nevis nekustīgs cilvēka ķermenis, ko viņa vēroja caur lielo stikla rūti.

Rebeka jau bija baidījusies, ka tas notiks. Baidījusies tieši no šī mirkļa, kopš Henke pirms diviem gadiem iemeta akmeni mašīnas salonā, gandrīz nogalinādams viņu un kolēģi Krūsi. Kaut gan… patiesībā viņa bija baidījusies vēl ilgāk. Daudz, daudz ilgāk.

-    Viņu atveda šonakt, sacīja Rūnebergs kaut kur aiz viņas labā pleca, taču Rebeka viņu tik tikko dzirdēja.

-     Mani informēja tikai pirms kādas stundas, un es tūlīt tev piezvanīju. Tas varbūt nav gluži saskaņā ar noteikumiem, taču man šķita, ka tu gribēsi to uzzināt nekavējoties. Katrā ziņā es to gribētu, ja viņš būtu mans brālis.

Rebeka ar pūlēm atrāva skatienu no nekustīgā ķermeņa un pagriezās pret Rūnebergu.

-     Paldies, Lude, es to tiešām novērtēju… Vārdi spriedās viņai kaklā.

Dažas sekundes valdīja klusums.

-     Nelāgs gadījums, Rūnebergs beidzot norūca un neveikli pacēla plaukstu pret Rebekas roku.

Piepeši atvērās durvis, un pa tām ienāca tievs, aptuveni sešdesmit gadus vecs vīrietis plāniem matiem. Viņš padusē nesa dokumentu

mapi un, par spīti vasaras karstumam, bija ģērbies tumšā uzvalkā ar vesti un nevainojami iecentrētu kaklasaites mezglu. Vīrietis īsi pamāja ar galvu Rūnebergam, tad pagriezās pret Rebeku.

-    Jūs laikam esat māsa.

-     Rebeka Normēna, viņa nomurmināja un sniedza roku.

Taču vīrietis nevis sasveicinājās, bet no vestes kabatas izvilka šauras lasāmbrilles, rūpīgi uzlika tās uz deguna un atvēra dokumentu mapi.

-    Tu teici, ka viņa agrāk strādāja Firmā, Rūneberg?

-     Formāli viņa joprojām te strādā, Stigson, Rebekas bijušais priekšnieks atbildēja pieglaimīgā tonī, kādu Rebeka agrāk nebija dzirdējusi. Normēna ir atvaļinājumā līdz jaunajam gadam, pēc tam viņai būs jāizlemj, kam dot priekšroku. Drošības policijai vai privātbiznesam. Rūnebergs centās savilkt smaidu, taču otrs vīrietis nepakustināja ne vaibstu.

-     Skaidrs. Stigsons pagrieza galvu un pār briļļu malu paskatījās uz Rebeku. Tā kā jūs joprojām skaitāties darbā Drošības policijā, Normēna, ir spēkā gan drošības klasifikācija, gan apliecinājums par konfidencialitātes ievērošanu, ko parakstījāt, stājoties darbā. Māsa vai ne, viss, ko jūs te dzirdēsiet, ir noslēpums, un ir stingri aizliegts to kādam atklāt. Vai sapratāt?

-Jā. Viņa pamāja ar galvu. Bet, tā .kā vīrietis nešķita apmierināts ar atbildi, aši piebilda: Protams. Tad par ko ir runa?

Šajā mirklī otrpus stikla rūtij atvērās dunas, un telpā iegāja divi cilvēki, vīrietis un sieviete, arī ģērbušies tumšos, formālos tērpos. Dažas sekundes tur valdīja pilnīgs klusums. Tad Henke atvēra acis.

Viņš pacēla galvu, izslējās krēslā un pārspīlēti lēnām izstaipījās, it kā būtu tikko pamodies. Henke kaut ko teica, taču Rebeka caur stiklu to nedzirdēja, un uz mirkli viņu pārņēma vēlme ieskriet nopratināšanas telpā un iecirst brālim pļauku.

Stigsona sausā balss lika viņai pārdomāt.

-    Jūsu brālis tiek turēts aizdomās par noziedzīgu sazvērestību vai gatavošanos terora aktam.

*

-Jā, Henrik, tātad, kā mēs jau teicām: jūs esat plānojis un veii i.s zināmus sagatavošanās darbus noziegumam, kura mērķis ir nopietni destabilizēt vai iznīcināt valsts politiskās, konstitucionālās, ekono miskās vai sociālās struktūras, cieši uzlūkojot viņu, sacīja noprati nāšanas vadītāja, aptuveni četrdesmit gadus veca sieviete ar tumšiem, īsiem matiem.

Taču HP viņu tik tikko manīja. Viņa gurdās smadzenes joprojām pūlējās sasaistīt visu kopā. Par vienu gan viņš bija diezgan drošs: atšķirībā no tās reizes pirms diviem gadiem, kad viņš domāja, ka

ir    notverts, bet patiesībā bija iekritis uz milzīgu blefu, šoreiz katra detaļa bija pareiza — no īpašo uzdevumu vienības ielaušanās dzīvoklī līdz pat piedegušas automāta kafijas garšai brūnajās plastmasas glāzītēs uz galda. Viss šķita īsts. Visticamāk, bija īsts. Un tādā gadījumā tas nozīmēja…?

Temats ir sazvērestību teorijas, un šis jautājums ir tūkstoš kronu vērts…

-    Mmm… — HP norūca, jo no viņa acīmredzot tika gaidīta kāda ai bilde. Tad aizvēra acis un paberzēja deniņus, lai iegūtu nedaudz apdomāšanās laika. Par ko, ellē, tas sievišķis runāja? Destabilizēt politiskās…?

-     Kā jau esmu teicis vismaz desmit reižu, es gribu, lai nopratināšanā piedalās advokāts, — viņš beidzot izgrūda.

Sieviete, kuras uzvārds bija Rūslunda vai Rūskvista, vai kaut kas uz to pusi, ātri saskatījās ar savu kolēģi.

-    Jā, mēs to sapratām, Henrik, sacīja policists, kura vārdu HP jau bija aizmirsis. Bet domājām, ka varētu sākt kārtot dažas formalitātes, pirms ierodas jūsu advokāts. Viņš taču ieradīsies? Galu galā esam gaidījuši jau vairākas stundas. Cik birojiem jūs piezvanījāt? Viņš piešķieba galvu un pasmaidīja nepārprotamu smaidu.

-     Protams, ieradīsies, HP norūca.

-    Bet kā būtu, ja mēs pamazām sāktu? Lai ietaupītu mums visiem mazliet laika, policists piebilda, vēlreiz pasmaidīdams. Vai varbūt jūs gribat piezvanīt vēl kādam? Kādam tuviniekam?

-     Nē! HP mazliet pārāk skaļi atcirta, sagrozīdamies krēslā.

Viņš manīja policistu skatienus. Bļāviens, viņš taču bija nolēmis

spēlēt vēso…

-     Man pietiek laika, un es negrasos neko sacīt, iekams nebūšu dabūjis advokātu, HP sacīja, cik savaldīgi vien spēja, pievērsis skatienu galdam.

-     Bet jūs jau varat runāt, viņš pēc pāris sekundēm nomurmināja, lai aizpildītu nospiedošo klusumu.

-    Labs ierosinājums, Henrik. Vīrietis, kura vārdu HP joprojām nespēja atcerēties, piebīdīja krēslu un apsēdās. Tad izņēma no žaketes kabatas mazu digitālo diktofonu un nolika uz galda starp viņiem.

-Trešajā jūnijā pulksten 15.13 tiek nopratināts Henriks Peteršons, saukts par HP. Piedalās policijas inspektori Rūsvalla un…

*

-     … Hellstrems.

Stigsons bija piespiedis podziņu blakus stikla rūtij, un tagad no skaļruņiem plūda nopratināšanas vadītāja balss.

-    Tad ko tieši Henke ir izdarījis? nevērsdamās ne pie viena konkrēti, jautāja Rebeka, kamēr Hellstrems tur iekšā turpināja runāt ar diktofonu. Viņa centās izklausīties mierīga, it kā īpaši nesatrauktos par atbildi.

-    Mums ir informācija, kas norāda, ka jūsu brālis plāno kaut kādu atentātu pret valsts vadību, visticamāk, saistībā ar princeses kāzām.

-Jūs jokojat! Rebeka izsaucās, nepaspējusi savaldīties.

Stigsons uzmeta viņai īsu skatienu, un viņa iekoda mēlē. Protams, tas viss bija viens liels practical joke'1 . Drošības policija bija slavena ar savu humoru, un šis Stigsons bija īsts komiķis.

Dieva dēļ, saņemies, Normēna!

Kļūda. Acīmredzot te bija runa par kaut kādu milzīgu kļūdu. Viņi noteikti bija Henki ar kādu sajaukuši, saputrojuši informāciju un uzlauzuši nepareiza dzīvokļa durvis. Nebūtu jau pirmā reize…

Turklāt mums ir informācija, kas liecina, ka šāda veida smagi noziegumi jūsu brālim nav sveši.

Jūs runājat par Dāgu? Rebeka iejaucās. Tā patiesībā nebija Henkes vaina, viņš tikai centās mani pasargāt. Turklāt tas notika gandrīz pirms piecpadsmit gadiem.

Stigsons papurināja galvu.

Nē, nē, tas nav stāsts par jūs partneri, kurš gāja bojā, lai gan arī šis notikums ir interesants kopainā… Runa ir pavisam par ko citu. paskaieties pati.

Viņš norādīja uz pratināšanu telpu, kur izmeklētājs bija ieslēdzis videoprojektoru. Dreboši, ar rokas kameru uzņemti kadri kaut kāda siena, zilas debesis, tumšas namu fasādes, tikko izplaukušas koku lapotnes un zem tām āra kafejnīcas galdiņu rinda. Pēc mirkļa Rebeka to vietu atpazina. Kungstredgordena. Vai precīzāk Kungstredgordsgātana. Fonā bija dzirdams aizvien stiprāks troksnis, ko viņa tūlīt nespēja identificēt. Taču, kad skaņa pieņēmās spēkā, Rebeka saprata, kas tas ir. Zirgu pakavi. Daudz zirgu pakavu, kas klabēja pret asfaltu, kad attēlā iebrauca karaliskais kortežs, Rebeka piepeši nodrebēja…

*

Viņš tūlīt pazina ierakstu. Kungstredgordsgātana tieši pirms diviem gadiem, kortežs ar karaļpāri un Grieķijas prezidentu.

Karavīri jāja uz zirgiem, skatītāji uz trotuāra darbojās ar mobilo telelonu kamerām. Viņš bija redzējis šo filmu simtiem reižu, pazina Litru cilvēku, katru sejas izteiksmi. Puisis ar suni, sieviete baltajā • i |*nrē, vācu tūristi ar milzīgajām mugursomām… Turpinājumu viņš /ināja no galvas. Kuru katru mirkli uzliesmojums padarīs attēlti krīta Ii.iIiii, un gandrīz vienlaikus līdzīga kalibra blīkšķis, kādu viņš bija piedzīvojis savā dzīvoklī, liks kamerai noraustīties. Tad sekos pilnīgs li.ioss auļojoši zirgi, zemē guloši karavīri un cilvēki, kas kliedz

ļMiiikā.

Taču kamera nevis fokusējās uz kortežu, kā viņš bija gaidījis, bet pievērsās panorāmai. Daži saraustīti kadri, un tad tā sāka slīdēt pār un /11 pūli uz trotuāra.

Uztvērusi pazīstamu siluetu, kamera apstājās un klusi pievilka to tuvāk, līdz figūra aizpildīja gandrīz visu kadru.

HP nevilšus sakustējās. Viņu spēji pārņēma viegls nelabums.

Melnā ģērbts vīrietis uz mopēda. Tumšais ķiveres sejsegs gan aizklāja seju, tomēr Rebekai nebija grūti viņu atpazīt. Stāja, raustīgās kustības, tas, kā viņš turēja galvu mazliet piešķiebtu… Nebija nekādu šaubu.

Viņa jau toreiz bija to nojautusi, bet necentās iztaujāt, jo negribēja zināt atbildi.

Vīrietis ierakstā parakņājās plastmasas maisiņā, kas karājās uz mopēda stūres. Tad izvilka cilindra formas priekšmetu un sāka ap to darboties. Kortežam tuvojoties, zirgu pakavu klaboņa kļuva aizvien skaļāka. Kamera pievilka siluetu tuvāk. Vīrietis pacēla skatienu un sekundi nogaidīja, turēdams priekšmetu abās rokās. Pēc tam īsi parāva gredzenu priekšmeta vienā galā un pacēla roku. Rebeka jau zināja, ko viņš metīs.

Apdullināšanas granātas blīkšķis lika noraustīties arī šai kamerai, tomēr filmētājs nenovirzīja fokusu no mopēda. Saskaņā ar hronometru kadra stūrī melnā figūra ledaini savaldīgi sēdēja gandrīz desmit sekundes, vērodama savu darbu, pirms ieslēdza pārnesumu, strauji pagriezās un nozuda Vārendorfsgātanā.

Ieraksts strauji pārtrūka, un iestājās klusums.

HP sagrozījās un nevilšus pāris reižu norija siekalas.

Daži datora klikšķi, un pēkšņi visu ekrānu aizņēma nekustīgs viņa attēls. Stopkadrs tieši no mirkļa, kad viņš svieda granātu. Roka gaisā, augums sasprindzis kā atspere. Ja pieskaitīja tumšo sejsegu, viņš izskatījās, maigi izsakoties, briesmīgs.

-    Nu, Henrik, ierunājās Hellstrems, un viņa balss tonī bija krietni mazāk laipnības nekā iepriekš. Vai tas…

-     … ierakstā ir jūsu brālis?

Gan Stigsons, gan Rūnebergs bija pagriezušies pret viņu, un dažas sekundes Rebekai šķita, ka galva ir pavisam tukša. Blūze zem žaketes lipa pie miesas, gaiss mazajā telpā pēkšņi bija sasmacis, un kļuva grūti elpot. Abu vīriešu skatieni urbās viņai cauri.

Rebeka pašķielēja uz nopratināšanas telpu, bet ari tur bija iestājies pilnīgs klusums. Viņai bija jāiegūst laiks, jārod iespēja apdomālies… Diemžēl abu vīriešu sejas izteiksme liecināja, ka tiek gaidīta tūlītēja atbilde.

Ko darīt? Melot vai teikt patiesību?

Velns parāvis, pieņem lēmumu!

Rebeka pāris reižu norija siekalas, lai izdabūtu kamolu no kakla.

-     Nu… — vina iesāka.

-    Jums nav jāatbild, Henrik!

Pratināšanu telpas durvis bija atvērušās, un telpā iegājis garš vīrietis ar atķemmētiem, sirmiem matiem. Viņš pārspīlēti uzmanīgi ■u pogāja zeltītās bleizera pogas un tad apsēdās uz brīvā krēsla blakus I lenkem. Šajā mitklī Rebeka aptvēra, ka viņu pazīst.

-    Mans klients atsakās atbildēt uz jautājumiem, — vīrietis turpinaja, šoreiz vērsdamies pie policistiem, kamēr uzlika uz galda portfeli nu izņēma dokumentu mapi, ko novietoja blakus HP kafijas glāzei.

-   Tā, un tagad es gribētu zināt, kāpēc nopratināšana sākās, neraul’oiies uz to, ka mans klients skaidri izteica vēlmi pēc juridiskas palīdzības. Jūs noteikti zināt, ka tas ir pretrunā ar Procesuālā kodeksa divdesmit pirmo nodaļu…

*

Juhans Sandelss! Rūneberga pārsteigtā balss aizēnoja advoLiia turpmāko izklāstu. Kā tavam brālim tik īsā laikā izdevies nolīgt tādu smagsvaru?

-    Nav ne jausmas, atbildēja Rebeka, paraustīdama plecus.

Turklāt tā bija pilnīga taisnība.

Kas, ellē, te īsti notika?

Trīs Pārtraukums timeout

Varti aizcirtās aiz muguras, un viņš paspēra dažus soļus uz Berjsgātanas. Atkal brīvībā ah, cik patīkami!

Prokurors bija piekāpies gandrīz tūlīt. Neskaidrs videoieraksts nevarēja būt par pamatu arestam, katrā ziņā ne tad, ja bija iesaistīts Juhans Sandelss.

Kruķi acīmredzot nebija izpildījuši mājasdarbu, joprojām domādami, ka viņš ir sīks zaglēns, kuru var pārbiedēt ar naksnīgu ielaušanos, dažu stundu gaidīšanu uz koka lāviņas un krietnu devu psiholoģiskās iespaidošanas karstajā krēslā. Pirms pāris gadiem tas varētu izdoties, droši vien būtu izdevies. Taču tagad viņš bija cits cilvēks spēlēja krietni augstākā līgā, kas atradās tālu pāri kruķu saprašanai.

Pat ja viņš būtu izvēlējies pārkāpt pirmo noteikumu un pastāstīt, kas patiesībā noticis, viņu mazās kruķu smadzenes nemūžam nespētu pieņemt patiesību.

Es vilcienā atradu mobilo telefonu, spīdīgu, sudrabotu mantiņu ar skārienekrānu, un tas mani uzaicināja uzspēlēt spēli. Alternatīvās realitātes spēli, kas mainīja manu realitāti uz visiem laikiem. Taču es no tās izlauzos… mēģināju izlauzties…

Kāds bija izpļāpājies, tas bija pilnīgi skaidrs. Nosūtījis ierakstu un atklājis Drošības policijai viņa vārdu.

Šis video nebija jauna Zaprudera1 filma, kurā nejauši patrāpījies kas vairāk par plānoto. Filmētājs bija speciāli fokusējies uz HP, precīzi zinājis, kur viņš atradīsies. Tam vajadzēja nozīmēt, ka ieraksts nācis no Spēles. Taču Spēle neko neiegūtu, viņu ietupinot! Gluži

pretēji HP bija jābūt uz brīvām kājām, lai viņam būtu kaut mazākā iespēja izpildīt uzdevumu, ko Spēle mēģināja uztiept.

Starp citu, HP pats jau bija apsvēris iespēju iesēsties ar nodomu. Izdomāt kādu sīku noziegumu, kas sagādātu dažus mēnešus cietumā un, burtiski runājot, izslēgtu viņu no Spēles. Bet, tāpat kā daudzas citas spožās idejas, arī šo viņš pagaidām bija atlicis malā. Cietums gluži vienkārši nebija viņa gaumē.

Been there, done that2 …

Kāda veiksme, ka uzradās tas Sandelss!

HP bija piezvanījis četrām lielākajām juridiskajām firmām un jautājis pēc pazīstamākajiem advokātiem, bet visās vietās nokļuvis pie kāda snobiska sīkā gariņa, kas pa pusei negribīgi apsolīja dot ziņu. Viņš jau bija sagatavojies kādam jaunākam advokātam no otrās līgas un vismaz pāris naktīm uz koka lāviņas, kad piepeši kā pērkons no skaidrām debesīm uzradās šis Sandelss. Varbūt advokātam bija apnikusi ģimenes dzīve laukos un viņš meklēja kādu iemeslu aizbraukt uz pilsētu, lai satiktu savu mīļāko?

Tātad tīrā veiksme. Ja vien ne…

Lai būtu kā būdams, tagad HP jutās pilnīgi pārguris. Viņš bija parakstījies par neizbraukšanu, turldāt kruķi bija paņēmuši viņa pasi.

Tomēr viņš vismaz bija brīvs.

pāris reižu dziļi ievilcis elpu, HP nosprauda kursu uz tabakas veikalu dažus kvartālus tālāk.

*

Viņu bija izlaiduši pārāk viegli.

īslaicīgās aizturēšanas termiņš bija septiņdesmit divas stundas, un terora noziegumu gadījumos tiesa parasti piekrita Drošības policijas spriedumiem un pieņēma lēmumu par apcietināšanu. Tomēr HenI < in brīvība bija laupīta tikai nepilnas trīspadsmit stundas. Diezin » ii lāpēc, ka viņš bija sagādājis sev slavenību advokātu.

Cik ilgi Stigsons strādā Firmā? Rebeka pajautāja Rūneberl, uii, kas sēdēja viņai pretī pie galda policijas ēdnīcā.

-     Kāpēc jautā?

-     Man šķita, ka es pazīstu lielāko daļu seju Drošības policijā, bet viņējā bija jauna.

Rūnebergs tikai mazliet sagrozījās, tomēr pietiekami, lai Rebeka to ievērotu.

-    Ā, nē, viņš nav jauns. Patiesībā viņš reiz bija mans instruktors. Pēc tam daudzus gadus strādāja ārzemēs, ANO, EDSO vai kaut kas tamlīdzīgs, bet šobrīd mēs piesaistām visus pieejamos resursus. Starp citu, vai esi saņēmusi vēstuli?

-    Vēstuli?

-    Visus, kas devušies atvaļinājumā, lūgs uz kāzu laiku atgriezties dienestā. Mums vajadzīgs ikviens pieejamais apmācītais miesassargs. Personāla situācija jau tā ir saspīlēta, jo Zviedrijas Demokrātu deputāti jāsargā no vēlētājiem. Vai tu negribētu? Runa ir tikai par dažām nedēļām…

Rebeka papurināja galvu.

-     Ne tagad, Lude, mēs patiešām cenšamies sakārtot lietas Sentry. Iet diezgan grūti ar visu jauno personālu un iepirkumiem. Man ir pārāk daudz darbu reizē…

Piepeši Rebeka aptvēra, ka Rūnebergam ir izdevies mainīt tematu.

-                Skaidrs, izklausās apmēram tāpat kā šeit, viņš piebilda.

-    Jauns ģenerāldirektors un viss pārējais. Bet apsoli man, ka padomāsi. Vai gribi vēl kafiju? Viņi drīz slēgs.

Rebeka papurināja galvu un piecēlās.

-    Man jābrauc mājās, Mike ir pagatavojis vakariņas, un es jau kavējos.

-    Labi. Rūnebergs atstūma savu krēslu. Kā iet mājas frontē ar ēē… Nu, es domāju, pēc…

-    Tobes Lunda? Mēs to izrunājām. Mike ir no tiem, kas piedod.

-     Labi. Rūnebergs uz dažām sekundēm novērsās. — Zini, man tevi jāpavada līdz durvīm un jāizlaiž ārā. Jauni priekšnieki, jauna kārtība, saproti.

*

HP iznāca no tabakas veikala, noplēsa cigarešu paciņai celofānu un izvilka vienu Marlboro. Rokas joprojām mazliet drebēja, bet tas droši vien vairāk bija nikotīna abstinences dēļ. Vismaz viņš deva priekšroku šādam izskaidrojumam…

Pāris dziļu dūmu uz trotuāra, lai nomierinātu trakāko kāri, un tad uz metro. Laiks doties mājās apskatīt nodarīto skādi. Kruķi noteikti bija apgriezuši visu dzīvokli ar kājām gaisā. Par laimi, viņš tur neglabāja neko tādu, par ko vajadzētu uztraukties.

HP atvēra metrostacijas durvis un, neuzmetis biļešu lodziņam ne skatienu, ierasti pārlēca pāri barjerām. Ceļā uz eskalatoru viņam garām pagāja slaida, platīnblonda sieviete apmēram viņa vecumā. Dažas sekundes HP automātiski ļāva skatienam sekot sievietes gurnu kustībām, bet tad atgriezās pie sava domu virpuļa.

Jācenšas aptvert, kas īsti notika. Kurš bija viņu nodevis? Un galvenais jau kāpēc?

Bet vispirms jāmēģina dažas stundas pagulēt.

HP nokļuva Udz eskalatora pakājei un lēnām soļoja pa peronu uz brīvu soliņu.

Blondā sēdēja gabaliņu tālāk. Mūzika viņas milzīgajās austiņās laikam bija ārkārtīgi aizraujoša, jo viņa stiklainu skatienu raudzījās taisni uz priekšu un šķita nemanām HP.

Vai nav vienalga. Skuķi šobrīd bija viņa mazākā problēma, turklāt, spriežot pēc melnās nagu lakas, matiem un drūmā ģērbšanās stila, viņa šķita sliecamies uz emo pusi. Ne gluži HP gaumē.

Viegla vējpūsma uz kājām lika pagriezt galvu uz tuneļa., ieeju. Viņš ar pūlēm piecēlās, kad metrovilciens piedārdināja pie perona.

*

-     Katrā ziņā bija jauki tevi satikt, Normēna, Rūnebergs sacīja, kad viņi tuvojās apmeklētāju caurlaidei. — Lai gan apstākļi, protams, varētu būt jautrāki…

Viņš pacēla savu karti pret mazu, melnu karšu lasītāju pie durvīm. Tas izskatījās jauns; uz sienas aiz tā joprojām iezīmējās vecā lasītāja gaišās aprises, kas bija krietni lielākas.

Rūnebergs nospieda rokturi, tomēr durvis palika slēgtas. Viņš kaut ko nomurmināja un atkārtoja procedūru. Tas pats rezultāts.

-    Sasodītā drošības sistēma, Rūnebergs norūca. Divu gadu iepirkuma process, iztērēts daudz miljonu, un tas mēsls joprojām nedarbojas, kā nākas.

Viņš atkārtoja procedūru trešo reizi, tagad daudz lēnāk, un atslēga spēji noklikšķēja. Daži cilvēki pie letes bija iesaistījušies nervozā diskusijā ar sargiem. Rūnebergs ātri aizvadīja Rebeku viņiem garām un tālāk uz ārdurvīm.

Viņa atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet Rūnebergs pasteidzās pirmais.

-    Es došu ziņu… Viņš ar galvu viegli pamāja uz griestiem, un Rebekai vajadzēja pāris sekunžu, lai aptvertu, ka viņi stāv gandrīz precīzi zem mazas, tumšas kameras lodes. Tāpat kā karšu lasītājs, tā izskatījās gluži jauna.

Rebeka sarauca pieri, un brīdi viņi palika stāvam viens otram pretī klusēdami. Tad viņa ātri apskāva Rūnebergu un atvēra ārdurvis.

-    Atā, Lude, viņa sacīja, iedama ārā, bet Rūnebergs kaut kāda iemesla dēļ neatbildēja, tikai savilka seju nevilšā grimasē. Mikroiespaids ilga vien sekundi, tad vīrieša seja atkal atguva dabisko izteiksmi. Tomēr Rebeka jau otro reizi dažu stundu laikā nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka te kaut kas nav kārtībā.

*

Lapiņa bija pielīmēta pie ārdurvīm. Daudz netrūka, ka viņš būtu to saburzījis un nometis uz kāpņu telpas grīdas. Pelēkbalts, dabai draudzīgs papīriņš ar vienu vienīgu šauru līmlentes strēmelīti, kas to turēja pie durvīm, tieši tāpat kā visus pārējos priekšgājējus. Lūdzu, neatskaņojiet mūziku naktīs vai Mēs atgādinām par kooperatīva statūtiem, bla bla bla…

Naksnīgais pretterorisma vienības apciemojums droši vien būs licis kooperatīva valdei aptaisīties. HP bez grūtībām varēja iztēloties, Līda diskusija varētu būt notikusi koplietošanas telpā. Tagad mums nudien jārīkojas stingri, Jēsta, šoreiz raksti ar LIELAJIEM burtiem.

Iepriekšējos gados viņš allaž pārvietoja šīs lapiņas uz Kazas durvīm. Tagad apdomājoties, nācās secināt, ka varbūt tas nebija īsti forši darīts. Mazais hašiša rūķis jau tā bija sasodīti nervozs. Starp citu, dīvaini, ka čalis nebija pastāstījis par pārcelšanos vai piezvanījis, lai lugtu palīdzību…

Bet galu galā viņš pats arī pēdējos mēnešos nebija uzvedies īpaši sabiedriski. Turklāt jau sen bija pārgriezis durvju zvana vadu.

Nu ko, tikpat labi mazu sveicienu varēja saņemt arī viņa jaunais, nezināmais kaimiņš.

>

HP norāva lapiņu un piespieda to pie blakusdzīvokļa durvīm. Rokas joprojām mazliet drebēja, kaitinot viņu vairāk, nekā gribētos ai/it.

Nu tad tā, laipni lūgts Kooperatīvā numur 6, pamuļķi!

HP paspēra soli atpakaļ un jau grasījās pagriezties, kad aptvēra, ka lapiņa neizskatās gluži kā parasti. Tā bija aprakstīta nevis ar valdes priekšsēdētāja veču ķeburiem, bet ar apaļīgu, mazliet sievišķīgu rokrakstu.

Problēmas?

Nepadodies mēs varam Tev palīdzēt!

Aizdomīgi piemiedzis acis, HP pāris sekunžu aplūkoja tapiņu. Viņam nudien noderētu kāda deva tūlītējas pestīšanas, tomēr “Sarglorņa” abonements tur nekādi nevarēja palīdzēt.

Katrā ziņā kruķi bija izrādījušies pietiekami pieklājīgi, lai salaIioi ii durvis. Nu, vismaz kaut kas. Divas slēdzenes bija pilnīgi salauz-

i   i.. bet trešā šķita gandrīz neskarta.

Šķībā aploda izdvesa piesmakušu žēlabu saucienu, kad viņš ii)',nīda durvis.

Sperdams kāju pār slieksni, HP sadzirdēja kādu troksni aiz kaimiņu durvīm, un mirkli viņam likās, ka tūlīt pa tām kāds iznāks. Viņš ātri aizvēra sava dzīvokļa durvis un pieplaka pie actiņas, taču jaunais kaimiņš droši vien bija pārdomājis, jo nekas nenotika.

Gan jau agri vai vēlu viņi saskriesies. Šobrīd HP bija citas, KRIETNI svarīgākas lietas, par ko domāt.

Šķīstošās kafijas burkā ledusskapī paslēpto USB atmiņu kruķi, protams, nebija atraduši, taču citādi dzīvoldis izskatījās akurāt tā, kā viņš bija gaidījis. Visas atvilktnes izgāztas, grāmatu plaukti iztukšoti, un plankumainais matracis gultā apgriezts otrādi.

Daudzu mantu trūka, to HP jau zināja. Viņš bija dabūjis izņemšanas protokola kopiju, pirms tika izmests no izolatora. Jautājums tikai: ko kruķi iegūs no dažām noskrandušām brošētām grāmatām un blokbāsteru kaudzītes? Nemaz nerunājot par viņa apjomīgo pornofilmu kolekciju…

Par laimi, marihuānas viņam mājās nebija jau mēnešiem ilgi. Patiesībā viņš pat neatcerējās, kad pēdējoreiz to pīpējis. Laikam Dubaijā, kur tas viltus francūzis/algotais slepkava bija viņu apdullinājis un pēc tam centies piesiet viņam seksa dievietes Annas Argosas slepkavību.

Šobrīd HP turējās tālāk no zālītes, jo tāpat jau bija pietiekami paranojāls.

Desmit minūtēs novācis lielāko nekārtību, viņš iekrita gultā.

*

-    Starp citu, tev pienākusi vēstule, Mike sacīja, kad viņi jau bija gandrīz paēduši. Kaut kas par bankas seifu…

Rebeka sastinga, un Mike acīmredzot pārprata viņas žestu.

-    Sorry, es negribēju atplēst tavu vēstuli. Vienkārši ieraudzīju uz aploksnes, SEB logo un automātiski nospriedu, ka tā ir man. Šobrīd man ir pārāk daudz, par ko domāt.

-    Nekas, Rebeka nomurmināja. Man no tevis nav noslēpumu.

… vairs ne, piebilda klusa balstiņa viņas galvā, un, spriežot pa Mikes reakcijas, to dzirdēja ari viņš.

Mike ātri piecēlās un atgriezās ar pavirši atplēstu aploksni.

Labdien, Rebeka Normēna!

Tā kā līgumam par bankas seifu Nr. 0679406948, kurā Jūs esat minēta kā viena no atslēgu īpašniekiem, tuvojas beigu termiņš, mēs lūdzam Jūs tuvākajā laikā sazināties ar mūsu biroju Svēavēgenā 6, Stokholmā, saistībā ar iespējamu Ilguma pagarināšanu.

Ja nesaņemsim no Jums atbildi trīsdesmit (30) dienu laikā no šis vēstules datuma, seifi tiks atvērts notāra klātbūtnē un tā saturs uzglabāts bankā vēl sešdesmit (60) dienas. Pēc tam saturs tiks realizēts izsolē, bet tā iespējamā vērtība, atskaitot izsoles nodevu, tiks ieskaitīta bankas kontā uz atslēgu īpašnieku vārda.

Ar cieņu L. Helanders SEB

-     Man šķita,* ka banku seifi jau sen ir izzuduši, Mike sacīja pārspīlēti jautrā tonī. Skārda kaste dziļi pagraba velvē šķiet visai nemoderna metode vērtību glabāšanai. To varētu darīt mani vecāki v;ii vecvecāki. Nezināju, ka tev tāds ir.

-     Es arī ne, Rebeka nomurmināja.

Mike atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet laikam pārdomāja. -Tad ko tu domā darīt? viņš tomēr jautāja pēc dažu sekunžu pauzes.

-     K-ko? Rebeka pacēla acis no vēstules.

-    Ir piektdienas vakars, un mums abiem pārmaiņas pēc ir brīvs. Ko tu teiktu par kino?

-    Vai tad tev nav jāstrādā? Man šķita, ka jums ir…

-    Jā, bet tas var pagaidīt līdz rītam. Klūnija jaunā filma varētu būt laba.

Lai gan Mike turpināja tēlot priecīgu omu, ne viņa balss tonis, ne smaids Rebeku nepārliecināja. Viņi, protams, bija izrunājušies.

Viņa bija izstāstījusi vismazāk sāpīgās detaļas no sava romāna ar kolēģi Tobi Lundu, un Mīkaels bija sacījis, ka piedod viņai. Viņš ticot viņas apgalvojumiem, tā esot bijusi muļķīga kļūda, un viņš zinot, ka Rebeka vinu mīl.

Un tomēr… kaut gan bija pagājis jau gandrīz pusgads kopš viņas atzīšanās un Mike ne reizi nebija to pieminējis — pat ne kādā no viņu nedaudzajiem strīdiem -, Rebekai nebija grūti uztvert emocijas, kas burbuļoja zem gludās virsmas.

Mike par viņu šaubījās.

Un ne tikai viņš…

Paņēmis no virtuves krēsla avīzi, Mike atvēra īsto lapu.

-    To rāda Sēderas Filmstaden, mēs varam iet uz seansu deviņos un pēc tam iedzert kādu aliņu.

Rebekai gribējās teikt “nē”. Viņas dators bija pilns ar darbiem, ar lietām, kas patiesībā nevarēja gaidīt. Taču vēlais seanss un kāds alus kauss varbūt varētu stiprināt ilūziju, ka viņu attiecībām joprojām ir iespēja. Varbūt tas pat izstumtu no smadzenēm parastos nakts murgus un palīdzētu vieglāk iemigt.

Vismaz tā viņa cerēja.

-    Protams! Laba doma. Rebeka papūlējās izklausīties, it kā patiešām tā domātu. — Nopirksi biļetes?

-Jā!

Mike piecēlās, lai paņemtu savu portatīvo datoru, un Rebeka izmantoja izdevību, lai vēlreiz izlasītu vēstuli.

Skārda kaste dziļi pagraba velvē…

Kaut kāda iemesla dēļ viņa nevilšus nodrebēja.

Četri  Zināšanas ir spēks/ knowledge is power

—   .Labdien, mani sauc Rebeka Normēna. Kā saprotu, man šeit ir bankas seifs. Viņa pasniedza vīrietim aiz letes vēstuli un savu autovadītājas apliecību.

Mazs birojs aiz anonīmām durvīm blakus Sergela laukumam. Viņa noteikti bija tūkstošiem reižu gājusi garām, nepievērsdama tām uzmanību. Zvana poga un namrunis, apkalpošanas lete un vientuļš uzvalkā ģērbies vīrietis. Aiz viņa kāpnes lejup uz tumšām dzelzs durvīm. Viss izskatītos ļoti nevainīgi, ja ne diskrētās kameru lodes pie griestiem. Piecas kameras, tieši tādas pašas kā policijas pārvaldē, noteikti par trim vairāk, nekā vajadzīgs. Ikviens decimetrs šajā telpā bija nosegts no diviem leņķiem.

-    Jums jāizraanto sava karte…

-     Kā, lūdzu?

-    Caurlaides karte. Lai iekļūtu seifu telpā, jums jāizvelk caur lasītāju karte, vīrietis paskaidroja, ar īkšķi norādīdams uz dzelzs durvīm sev aiz muguras. Lejā tā atvērs arī vajadzīgo sekciju. Tad jums jāizmanto atslēga, lai atslēgtu pašu nodalījumu. Jums taču ir atslēga?

Rebeka papurināja galvu.

-    Man nav ne caurlaides kartes, ne atslēgas. Godīgi sakot, es pat nezināju, ka man ir seifs, pirms saņēmu no jums vēstuli. Biju cerējusi, ka jūs varēsiet paskaidrot ko vairāk, viņa ar galvu pamāja uz papīru vīrietim priekšā.

-     Skaidrs. Vienu mirkli.

Viņš sāka klabināt tastatūru, un Rebeka pamanīja mazu monitoru, kas bija diskrēti iegremdēts letes virsmā.

Kad vīrietis mazliet pagriezās, viņa ievēroja vēl kaut ko: uz viena s l.ipstiņas bija redzams mazs, bet pazīstams uztūkums, biezākas kārtas

aprises zem krekla un labi pašūtās žaketes. Viņa to bija tūkstošiem reižu redzējusi darbā gan pati sev, gan citiem. Vīrietim bija ložu necauršaujamā veste. Diezin vai viņš bija ari bruņots?

Rebeka paspēra piesardzīgu soli tuvāk un viegli noliecās pār leti, ar skatienu sekojot žaketes līnijām lejup uz vīrieša gurniem.

-     Šim* seifam ir divi īpašnieki.

No vīrieša balss Rebeka nevilšus sarāvās un izslējās.

-     Kā, lūdzu?

-Jūs un kāds Henriks Peteršons. Jūs viņu pazīstat?

Rebeka pamāja ar galvu. Viņš ir mans brālis.

-    Tad varbūt viņam ir atslēga un karte?

Tas, ka Henkem varētu piederēt bankas seifs, izklausījās savādi. Diezin vai viņam bija kaut kas tik vērtīgs, kam vajadzētu šāda veida glabāšanu. Bet, no otras puses, rēķins nebija apmaksāts, un tas izklausījās pēc viņa. Turklāt, spriežot pēc tā, kā Henke bija uzvedies pēdējos mēnešos, nebūtu nekāds brīnums, ka viņam ir noslēpumi, ko vajag pasargāt.

Rebeka paraustīja plecus.

-    Varbūt…

-     Katrā ziņā karte nav problēma, vīrietis turpināja. Tā kā jūs esat konta īpašniece, es varu pasūtīt jums jaunu. Tas maksās divsimt kronu. Turklāt jums jāsamaksā nokavētais maksājums, ja negribat, lai mēs seifu atveram.

-     Protams, nekādu problēmu, nosūtiet man rēķinu.

Vīrietis pamāja ar galvu un kaut ko uzklabināja uz tastatūras. Rebeka minēja, ka tas ir pasūtījums.

-    Tātad karte pēc pāris dienām pienāks pa pastu. Diemžēl ar atslēgu es jums nevaru palīdzēt.

-     Kā tā?

-    Visas atslēgas dabū tas, kurš noslēdz līgumu. Tad viņš pats var izlemt, vai tās izdalīt citiem. Atslēgas ir pasargātas no kopēšanas, tāpēc mums nav iespēju uztaisīt vairāk eksemplāru, pat ja mēs to gribētu. Tieši tāpēc mums slēdzene ir jāizurbj, ja neviens neuzrodas.

-     B-bet es taču esmu ierakstīta kā īpašniece…?

Nav nekas neparasts, ka tas, kurš noslēdz līgumu, kā nodrošinājumu pieraksta savam kontam vairākus citus cilvēkus. Gadījumā ja ar līgumslēdzēju kaut kas notiktu…

*

Aiz tā visa stāvēja PayTag.

Lai gan HP kļuva aizvien grūtāk savienot puzles gabaliņus kopbildē, šis secinājums joprojām bija pilnīgi drošs. PayTag bija ACME ķlrkomunikāciju īpašnieks, bet ACME savukārt piederēja serveru ferma Šistā, kuru viņš bija uzspridzinājis pirms nepilniem diviem gadiem

Šī pati PayTag grupa vēlējās nopirkt ArgosEye un pārvērst par multimiljonāriem visus Hētorjeta debesskrāpja biroja sazvērniekus pirms viņš bija izvilcis korķi un nogremdējis kuģi ar visu apkalpi.

Tomēr šķita, ka PayTag vienkārši iet tālāk. Turpina lielā ātrumā aprīt mazos uzņēmumus, audzējot savu impēriju aizvien varenāku.

HP bija sadabūjis visus kibertelpā pieejamos faktus par PayTag un lielāko daļu noglabājis zibatmiņā, ko policisti neatrada. Pat ja būtu atraduši, tā nebūtu nekāda problēma viņš gandrīz visu zināja no galvas.

HP aizsmēķēja cigareti un izpūta nevainojamu dūmu riņķīti pretī nikotīndzeltenajiem griestiem.

1992. gads. Uzņēmumu PayTag nodibina četri puiši no Amerikas universitātēm. Biznesa ideja ir ātri naudas pārskaitījumi internetā. Idejai nav nekādas vainas, bet tīri tehniski tā nāk desmit.gadus par agru un programmatūra sagādā problēmas. Tomēr uzņēmumā ieplūst riska kapitāls un tiek izveidotas vairākas lielas serveru fermas,

lai varētu apstrādāt visas gaidāmās naudas transakcijas.

1997. gads. Pēc pieciem gadiem mīnusos kase sāk izsīkt. Izceļas strīds, un divi no dibinātājiem aiziet. Atlikušie divi nolemj mainīt kursui un, izmisīgi cenšoties likt lietā savas neizmantotās fermas, sāk izīrēt uzglabāšanas vietu citiem uzņēmumiem, kam nepieciešamas

ārējas rezerves kopijas, gadījumā ja pašu serveri sabrūk. Puiši ir uzdūrušies zelta āderei: gandrīz tūlīt firmai sāk pieplūst klienti.

1999. gads. Bilance pirmo reizi un turklāt diezgan pārliecinoši ir plusos. Tas padara Pay Tag par gandrīz unikālu uzņēmumu IT nozarē.

2001. gads. BUM! Globālais IT burbulis pārsprāgst, bet, tā kā nepieciešamība pēc droša backup1 ir lielāka nekā jebkad, Pay Tag joprojām uzrāda nelielu peļņu. Turklāt, par spīti biržas sabrukumam, uzņēmums dīvainā kārtā ir ieguvis jaunu kapitālu. Pay Tag sāk uzpirkt konkurentus, kas atrodas uz bankrota sliekšņa, un sazaroties teju ikvienā IT segmentā. Instalācijas, serviss, konsultācijas — you name it!1

2005. gads. Uzņēmumu kotē NASDAQ. Par lielāko atsevišķo īpašnieku kļūst fonds, kas, visticamāk, ir saistīts ar diviem palikušajiem dibinātājiem, tomēr dažādas IKEA stila finanšu viltības praksē neļauj noteikt, vai tā tiešām ir.

2009. gads. Vēl viena robežšķirtne: par jauno izpilddirektoru tiek iecelts IT guru un mediju favorīts Marks Bleks, kurš tūlīt sāk īstenot savu vīziju Mākoni. Klientiem pie Pay Tag jāizvieto ne tikai savas kritiskās rezerves kopijas, bet gan VISI dati. Serveru telpu izmet no biroja un ievieto internetā vai, pareizāk sakot, vienā no PayTag\abi zināmajām, milzīgajām serveru hallēm, kas tagad kā sēnes izaug reti 1 apdzīvotās vietās visā pasaulē.

Tomēr HP bija gandrīz pārliecināts, ka Spēle ir sākusies vēl senāk labu laiku pirms 1992. gada. Un Pay Tag patiesībā šķita pilnīgi leģitīma diezgan daudzus gadus. Kaut kur to ceļi bija krustojušies.

Piemēram, Spēle varēja būt slepens finansētājs, kas iesaistījies IT kraha laikā. Vai arī mistiskais fonds, kam piederēja akciju kontrolpakete, patiesībā varēja slēpt kaut ko daudz nepatīkamāku nekā pārīti alkatīgu Ķampradu, kas nevēlas maksāt nodokļus.

Tomēr nez vai ar akciju iegūšanu pietika, lai pārņemtu kontroli. Visticamāk, ar to vien bija par maz. Bija nepieciešama arī klātbūtne kāds, kurš uzrauga, lai viss notiek, kā vajag.

Šis pieņēmums gluži dabiski aizveda HP pie viņa jaunākās teorijas.

Tiesi tāpat, kā viņš pats bija izdarījis ar ArgosEye, Spēle noteikti bija iesūtījusi PayTag grupā Trojas zirgu. Kaut ko vai kādu, kas no ārpuses šķita vērtīgs ieguvums, bet patiesībā ieveda cietokšņa mūros kaut ko bīstamu. Lai šī taktika darbotos, Trojas zirgs bija jāievieto pašā piramīdas virsotnē. Un tādā gadījumā bija tikai viens kandidāts…

Marks Bleks.

tiesi viņa laikā uzņēmums patiešām kļuva globāls. Mākonis un serveru fermas bija daļa no Bleķa vīzijas, un šķita, ka /-^7^īpašnieki li devuši viņam pilnīgu rīcības brīvību. Gan slavenības, gan politiķi dievināja šo saldeno tipu, mediji burtiski siekalojās ap visu, ko viņš ■ l.nīja. Šķita, ka neviens nav sapratis, kas šis Bleks patiesībā ir.

Neviens, izņemot Henriku HP Peteršonu.

Hmm… ja nu varētu nokārtot mazu sarunu ar misteru Bleķu?

Aci pret aci.

Spēlētājs pret Spēlētāju…

HP ievilka pēdējo dūmu un nospieda cigareti pārpildītā pelnu-

ii  aukā uz naktsskapīša.

Tikšanās ar Marku Bleķu tā nepavisam nebija slikta ideja.

-    Kā jūs visi zināt, pēc nepilnām divām nedēļām ieradīsies PayTag izpilddirektors un netieši mūsu augstākais priekšnieks Marks Bleks.

Rebeka aizkJikšķināja līdz pirmajam attēlam savā Powerpoint prezentācijā. Tajā bija redzami kādi trīsdesmit cilvēki baltās drēbēs, Gaja l oksa3 maskās un ar plakātiem rokās.

-    Draudu līmenis šobrīd ir novērtēts kā augsts, galvenokārt saisubā ar dažādajiem protestiem, ko esam redzējuši citās atklāšanās.

Viņa pārgāja uz attēlu ar demonstrantiem, kurus aizved policija.

-     Bleķa privātā lidmašīna ar reģistrācijas numuru November Six Hravo nolaidīsies Brommā 27. jūnijā pulksten 19.55. Šellgrēns un es sagaidīsim viņu ar Audi, Mrsičs un Pellebergs gaidīs pie pirma|inn vārtiem ar pavadošo auto. Mēs brauksim taisnā ceļā uz viesnīcu

Grand, un es, varbūt kopā ar Mrsiču, došos augšā. Mēs to izlemsim pa ceļam. Blekam īpaši nepatīk, ka apkārt ir pārāk daudz drošībnieku… Mūsu rīcībā būs 623. numurs tajā pašā gaitenī, kur atrodas Bleķa istabas, un es tur nakšnošu.

Piepeši mute šķita pavisam izkaltusi. Rebeka paņēma no galda glāzi un iedzēra malku ūdens.

-     Izbraukšana uz Cietoksni 26. jūnijā pulksten 6.15. Tās pašas mašīnas un apkalpes, kas iepriekšējā dienā. Ieradīsies objekta vadītājs, kā arī Antea Ravela no vadības grupas.

Rebeka redzēja, ka miesassargi saskatās, un ātri turpināja, pirms kāds no viņiem paspēja atvērt muti.

-     Atklāšanas ceremonija sāksies pulksten 9.30, un preses konference būs tūlīt pēc tam. Jautājumi?

Neviens no sešiem klātesošajiem mazajā sapulču telpā nepakustināja ne vaibstu.

-     Labi, Rebeka turpināja. Lind, tu un Gudmundsons gaidīsiet tur. Vai esi runājis ar vadītāju?

Linds, dzīslains, iededzis vīrietis ap četrdesmit, nokremšļojās un ielūkojās mazajā, melnajā piezīmju bloknotā, ko bija nolicis sev priekšā uz galda.

-     Jā, viss ir sagatavots. Ir pieteikti trīsdesmit žurnālisti, vēlāk būs viens bars pašvaldības politiķu, ekonomikas ministrs ar anturāžu un daži pārstāvji no lielajiem klientiem. Kopā sešdesmit divi cilvēki, bet varētu būt vēl kāds. Pagaidām neviens vārds neliek celt trauksmi. Mēs, protams, esam pārbaudījuši visus.

Kad apspriede bija galā, Rebeka nokāpa uz apakšstāvu, pasveicināja pāris paziņu un iegāja Mikes mazajā, piebāztajā kabinetā. Viņš sēdēja, noliecies pār datoru, un tik tikko paskatījās augšup.

-     Sveiks! — Rebeka pieliecās un ātri noskūpstīja viņu uz vaiga.

-     Čau, Beka, vai viss izdevās? Mike apgriezās krēslā.

-    Jā, Bleķa gaidāmās vizītes norise tiek pilnībā kontrolēta.

-    Tas labi, jo visi te mazliet nervozē. Vispār jau vareni, ka viņš izvēlas ierasties tik drīz pēc pirkuma. Vai tu brauksi viņam līdzi uz Cietoksni?

Rebeka pamāja ar galvu mirklī, kad iezvanījās Mikes mobilais telefons.

Viņš paņēma to no rakstāmgalda un paskatījās uz displeju. Tad steidzīgi piecēlās.

-    Sorry, man jāatbild. Mums šobrīd ir briesmīgi daudz darāmā, patiesībā pilnīgs ārprāts…

-    Tas nekas, es jau eju. Gribēju tikai pajautāt par bildēm.

-    Bildēm? Mike jau bija paspēris soli uz durvīm un pacēlis telefonu pie auss.

-    Tām, ko es uzņēmu piektdien, ar furgonu. Jums vajadzēja palielināt pikseļus vai kā to tur sauc?

Telefons turpināja zvanīt, un Rebeka skaidri manīja, kā šī situācija Miki kaitina.

-    Ā, nē, mums neizdevās. Klau, man jāatbild…

Viņš neuzdrošinājās iegādāties pats savu datoru. Pagājušajā ziemā divus mēnešus strādājot ArgosEye, HP bija uzzinājis, cik daudz pēdu cilvēks atstāj gan'internetā, gan sava datora cietajā diskā. Un tagad nekādā ziņā negrasījās sagādāt viņiem tādu kumosiņu.

Tāpēc viņš bija izstrādājis stratēģiju, saskaņā ar kuru pēc nejaušības principa pārmaiņus lietoja dažādus palienētus datorus. īsas pieturas, kurās viņa niecīgajām interneta pēdām pāri pārklājās tūkstošiem ' iru. Vismaz tā HP bija sev iegalvojis.

Patiesībā viņam, protams, būtu vajadzējis turēties pa gabalu no interneta. Darīt tāpat kā eremītam Ērmanam pārcirst visas saites ar sabiedrību, paslēpties būdiņā mežā un vadīt loivtecb'' dzīvi tālu no Spēles radara.

Tomēr no šīs domas HP bija ātri atteicies. Viņš bija asfalta bērns, un meža vientuļnieka dzīve viņu pilnīgi noteikti nogalinātu. Tieši tāpat kā nabaga Ermanu…

Nē, labāk nenervozēt, turpināt spēlēt un izmantot miera periodu, lai savāktu pēc iespējas vairāk puzles gabaliņu. Sagatavoties vislabākajā iespējamā veidā, lai būtu apbruņojies, kad viņi gribēs atbildi.

Katrā ziņā tā HP bija domājis ziemā, pēc tikšanās ar Spēles vadītāju.

Sasodīts, viņam būtu vajadzējis piebremzēt ar Xbox spēlēšanu un daudz vairāk koncentrēties uz realitāti. Taču līdz brīdim, kad kruki izspēra viņa ārdurvis, pilnīgajam klusumam bija gandrīz izdevies viņu pārliecināt, ka tikšanās mežā ir bijusi tikai ļauns sapnis. Traka fantāzija, kas iznirusi no viņa sačakarētajām smadzenēm, kuras alka pēc atzinības. Bet, protams, tā nebija.

Bija pagājuši seši mēneši, kopš HP saņēma uzdevumu baisajā dzīvnieku kapsētā. Seši mēneši mānīga miera un puse no apdomāšanās laika, kas viņam apsolīts.

Šodien izvēle bija kritusi uz bibliotēku Pilsoņu laukumā. Uz vientuļu kaktu, no kura nemanīti varēja novērot visus, kas nāca un gāja.

HP iesprauda mazo zibatmiņu vienā no datora USB portiem un gaidīja, kad faili ielādēsies. Tad atvēra drošības programmu, kas atradās pašā saraksta augšā.

Skenē… lūdzu, uzgaidiet, paziņoja mazs dialoglodziņš, līdzko sāka griezties taimeris. Parasti vajadzēja nepilnu minūti, lai pārbaudītu spiegu programmu vai ārējās novērošanas klātesamību. Piecpadsmit minūtes, ilgāk viņš nekad nepalika, un, spriežot pēc nesenās notikumu attīstības, labāk būtu ierobežot sevi vēl vairāk.

HP nepacietīgi bungāja ar kāju pa grīdu, košļādams nelīdzenu nagu. Viņam joprojām bija pusgads laika. Seši mēneši, simt astoņdesmit dienu, lai izstrādātu plānu, atrisinājumu, izejas stratēģiju, kas varētu atbrīvot no velnišķīgajām lamatām, kurās viņš iekūlies.

Pareizāk sakot — kurās vini iekūlušies…

Lai kā visu grozītu, nevarēja izvairīties no secinājuma, ka viņš ievilcis tur arī Beku. Aizvien dziļāk ar katru reizi, kad abi satikās. Kopš tikšanās mežā, kad Beka bija savedusi viņu kopā ar Spēles vadītāju, HP regulāri apciemoja pazīstamas un, maigi izsakoties, nelāgas sajūtas.

Beka bija nosaukusi viņu par onkuli Tagi. Apgalvojusi, ka viņš esot viens no tēva draugiem rezerves virsniekiem. Ka viņi visi HP, Beka un tēvs pirms daudziem gadiem pat ciemojušies veča vasarnīcā.

Protams, viņš bija centies izstāstīt Bekai patiesību, taču bez panā kūmiem. Māsa nekad nebija tā īsti noticējusi stāstam par Spēli, lai ka HP būtu centies paskaidrot. Toties onkuļaTages tēlu acīmredzot pieņēma bez kādām iebildēm.

Nolādēts! Runājot par onkuli, Bekas balsī parādījās kaut kāds maigums, gandrīz kā brīžos, kad viņa runāja par tēvu. Attiecībā uz to veci laiks nudien bija licis viņas atmiņām izbalēt. Pēc dažiem gadiem Beka droši vien pat neatcerēsies visus kāvienus, ko viņš dabūjis no vecā draņķa. Visas reizes, kad tas sātans bija melojis ārstiem un sociālo dienestu tantēm, licis meitai un muterei atbalstīt viņa sadomātos stāstus.

Nē, lai cik ļoti HP censtos, viņš gluži vienkārši nespēja apspiest naidu, kas viņā uzburbuļoja, līdzko bija runa par tēvu. Un tas pats ai tiecās arī uz “onkuli Tagi”.

Naids un — let’s face ii6 greizsirdība.

Vēl pirms dažiem gadiem viņš nemūžam nebūtu atzinis, ka to ļiit un ir jutis gan pret tēvu, gan Dāgu. It kā tie nozagtu viņa Beku, pārvērstu viņu par pavisam citu cilvēku. Par cilvēku, kuru viņš tik tikko pazina. Par svešinieci.

Tātad greizsirdība un naids vecā labā kombinācija kopā ar viņa jau tā zemo ticamības līmeni efektīvi iznīcināja visas iespējas pārliecināt Beku par Tages Sammera īsto identitāti.

Bet viņš jau nevarēja Beku vainot. Patiesībā viņa stāsts izklausījās tik neticams, ka brīžiem pašam bija grūti tam noticēt. Par laimi, viņam bija daži pierādījumi, paslēpti drošā vietā.

Pirmkārt, telefons, ko viņš pirms diviem gadiem uz šosejas E4 bija paņēmis no Kenta “58” Haselkvista. Ja neņem vērā ciparus aizmugurē, telefons bija tieši tāds pats kā tas, kuru viņš bija atradis vilcienā un kurš bija ievilcis viņu šajā trakajā stāstā.

Otrkārt, caurlaides karte mazais, baltais trusis, kas bija izkriiis no grāmatas NKveikalā, palīdzējis viņam apturēt ierastās dzīves pulksteni un atvēris ieeju Brīnumzemē.

Trešā manta viņa kolekcijā bija cietais disks ar visiem failiem no ArgosEye, kuras čaklie darboņi bija raudzījušies, lai Spēle paliktu paslēpta dziļi interneta dziļūdens vagās.

Manges uzkonstruētais Trojas zirgs, kuru HP pats ar zināmām pūlēm bija ielaidis ArgosEye datu tīklā, bija padarījis savu darbu. Gaismā bija nākuši ne tikai mākslīgie troļļi un pēc pasūtījuma veidotie blogi, bet arī statistikas reģistri par viedokļu pretiniekiem un daudz citu apšaubāmu lietu, ar ko Filips Argoss un viņa banda nodarbojās augstu Hētorjeta debesskrāpī.

Un tomēr… Lai gan HP bija aizdomas, nē lai gan viņš zināja, ka ArgosEye sargā Spēli, palīdz tai slēpties un vienlaikus reģistrē visus, kuri okšķerē vai pārkāpj pirmo noteikumu, noplūdinātie faili nebija sagādājuši pat ne vienu vienīgu nožēlojamu pierādījumu tam, ka viņa teorija būtu pareiza. Varbūt šāda veida datus viņi bija pasargājuši aiz dubultatslēgas? Vai arī Manges spiegu programma gluži vienkārši bija meklējusi nepareizā vietā?

Spēle nebija uznirusi virspusē, kā viņš cerēja. Tā joprojām uzglūnēja dzelmē, tikpat neredzama kā iepriekš. Citiem vārdiem sakot: viņa noglabātās lietas neko nepierādīja tādam, kurš neredzēja visu kopumu. īstas pierādījuma vērtības nebija pat pēdējam kolekcijas ieguvumam: parastai A4 lapai ar tekstu mašīnrakstā. Tādu būtu varējis sacerēt jebkurš. Tavs pēdējais uzdevums, HP, bija teicis Tage Sammers alias Spēles vadītājs, kamēr viņi dzēra kafiju starp kapakmeņiem.

Par spīti visam, ko HP Spēlei nodarījis, par spīti plāniem, ko viņš kalis, un naudai, ko nozadzis, vecis tomēr bija šķitis pavisam mierīgs. It kā tur nebūtu nekādu hardfeelings6. v

Bet, no otras puses, viņi jau arī nerunāja par kādu parastu uzdevumu.

Cik briesmīga izvēle!

Ja viņš uzdevumu izpildīs, tad ar viņu principā būs cauri. Fucked for life7 , visās šī jēdziena niansēs. Ja neizpildīs, tad uz spēles būs likta ne tikai viņa paša dzīvība…

VELNS!

Pārbaudīti 46 no 78 failiem, sveši objekti nav atrasti, paziņoja programma.

HP ieskatījās pulkstenī. Bija pagājusi vairāk nekā minūte. Tikai deviņas atlikušas, līdz viņam būs jāiet prom.

Nutaču, nutaču, nutaču… Sasodītais bibliotēkas kompis!

Pārbaudīti 70 no 78 failiem, sveši objekti nav atrasti.

HP noliecās pār tastatūru, pārvietoja kursoru uz interneta ikonas un sagatavojās. Nekādu meklēšanas programmu, ierakstīt īstās adreses, tad izdzēst no datora visas grāmatzīmes un sīkfailus, pirms viņš l/logosies. Tik maz pēdu, cik vien iespējams.

Negaidīta skaņa, kas nāca no durvju puses, lika viņam sarauties.

HP pacēla galvu un uzmanīgi palūrēja pār monitora malu.

Datorzālē bija ienācis neliela auguma vīrietis saulesbrillēs, ģērbies lielas jakā un novilcis uz pieres sporta cepurīti. Viņš apstājās durvīs un pārlaida acis darbstacijām.

Kaut kas vīrieša izskatā lika iedarboties visām HP signalizācijas sistēmām.

Nolādēts!

Viņa ievadīja numuru un nospieda zaļo ikonu.

Zvana, apgalvoja displejs, taču, lūkojusies uz to vismaz pusmiuuti, viņa aptvēra, ka tā nav taisnība. Aizkaitināti pārtraukusi zvanu, viņa ievadīja numuru vēlreiz. Visjaunākais viedtālrunis, un ar to tik likko varēja piezvanīt!

-    Policijas pārvaldes komutators, piepeši sacīja balss klausulē, |>irms bija atskanējis kaut viens signāls.

Rebeka pāris sekunžu vilcinājās.

-    Lūdzu, licenču nodaļu, viņa beidzot sacīja.

-    Vienu mirklīti.

Jūs esat piezvanījis uz licenču nodalu, jūsu gaidīšanas laiks būs… \<t!as… minūtes…

Rebeka nopūtās un ielūkojās rokaspulkstenī. Mirkli apsvēra iespēju pārtraukt savienojumu un piezvanīt Rūnebergam, lai mēģinām izdabūt vairāk informācijas par notiekošo.

Stigsons bija aizliedzis viņai sazināties ar Henki. Tas gan neko daudz nemainīja. Viņa bija medījusi Henki jau vairākas nedēļas vai

patiesībā, ja tā padomā, pat vairākus mēnešus. Taču brālis, lai gan pavisam noteikti bija mājās, neatvēra durvis, kad viņa pie tām zvanīja, un ari necēla telefonu.

Pāris pienākuma vadītu īsziņu tas principā bija viss, un Rebeka neloloja lielas ilūzijas, ka tagad Henke varētu būt vieglāk sadabūjams.

Vinu Satrauca tas bankas seifs.

Acīmredzot Henkem bija tik vērtīgi noslēpumi, ka viņš jutās spiests paslēpt tos dziļi seifu pagrabos. Stigsona banda jau bija iztukšojusi viņa dzīvokli, tagad tikai vajadzēja, lai kāds, kurš izskata izņemtās mantas, atrod bankas līguma kopiju vai līdzīgu atgādinājumu tam, kādu bija saņēmusi viņa. Lēmums par kratīšanas orderi, un tad pie darba ķertos urbis un Henkes noslēpumi nāktu gaismā.

Lai kas tajā seifā glabātos, tas nepadarīs viņa situāciju labāku.

-     Licenču nodala, Pēršuns… Balss klausulē lika viņai satrūkties.

-    Jā, labdien, ē-e, mani sauc Rebeka Normēna. Viņa ielūkojās papīrā sev priekšā un centās koncentrēties. — Es zvanu saistībā ar drošības pakalpojumu firmas iesniegumu par ieroču nēsāšanas atļauju. Gribētu zināt, cik tālu jūs esat tikuši.

Kruķis!

HP instinktīvi ienira aiz monitora. Tas vecis oda pēc plakanās pēdas tik stipri, ka smaka svilināja nāsis.

Viņš noliecās, lai izņemtu no datora zibatmiņu. Negrasījās uzdāvināt viņiem informāciju, ko bija savācis pēdējos mēnešos. Drošības policija noteikti atrastu veidu, kā to visu izmantot pret viņu. Un apcietinātu uz nenoteiktu laiku…

HP pirksti saliecās ap mazo plastmasas gabaliņu, taču šajā pašā mirklī vīrietis cepurē uzsāka skaļu tirādi nepazīstamā valodā. Gandrīz tūlīt viņam atbildēja cita, gaišāka balss, un, piesardzīgi palūkojies augšup, HP redzēja, kā cepurē tērptais pamet zāli kopā ar pusmūža sievieti, kas bija sēdējusi pie datora gabaliņu tālāk.

Viņš pagaidīja vēl dažas sekundes, tad lēnām izslējās un uzelpoja.

Viltus trauksme.

Velns, cik viņš bija nervozs!

Sirds joprojām stipri dauzījās krūtīs, rokas drebēja, un vajadzēja vairākas reizes dziļi ievilkt elpu, lai nomierinātu pulsu. Laiks salocīt paranojas lietussargu un atgriezties pie šīsdienas uzdevuma.

Skenēšanas programmai šobrīd vajadzēja būt beigušai darbu, turklāt HP trakoti gribēja uzzināt, kādu reakciju viņa aizturēšana būs Izraisījusi avīzēs.

Reklāmas dīvainā kārtā joprojām piedāvāja tikai tievēšanas ieteikumus, bet gan jau avīzes Expressen interneta versija kaut ko ziņos par viņu.

Drošības policija aizdomās par gatavošanos terora aktam vakarnakt aizturējusi 32 gadus vecu vīrieti. Aizturēšana, visticamāk,

novērsusi terora aktu uz Zviedrijas zemes.

Yep, tieši tā tika radītas lielākas tirāžas. To, ka viņu izlaida jau pēc ilažām stundām, ņoteikti publicēs tikai nākamnedēļ, un tobrīd jau las nevienu vairs neinteresēs.

Mediju logs ir mazs, Henrik, cilvēki spēj uztvert tikai vienu stāstu reizē…

Velns, reizēm viņam gandrīz pietrūka Filipa un ArgosEye bandas. Lai gan viņi bija nogalinājuši Annu Argosu un pēc tam gandrīz Ietupinājuši viņu pašu par slepkavību, nemaz nerunājot par visu, ko tie bija viņam nodarījuši, kad viņu atmaskoja, HP dažkārt nespēja atturēties no fantāzijām par to, kas būtu noticis, ja viņu neatklātu.

Kas viņš šobrīd būtu? Rilkes draugs? Filipa labā roka? Vai vēl labāk: viņa pēctecis… Spēles vadītāja uzticamais partneris, varbūt pat nākamais Marks Bleks. Nekas no tā, godīgi sakot, neizklausījās slikti.

Piepeši uz monitora atvērās mazs, zaļš lodziņš. Meklēšanas programma droši vien bija uzkārusies, kad viņš paraustīja zibatmiņu. Sasodīts, divas minūtes izmestas vējā!

HP aizkaitināts pārvietoja kursoru, lai aizvērtu lodziņu un sāktu skenēšanu no jauna. Taču mirklī, kad bultiņa sasniedza krustiņu augšējā labajā stūri, sāka parādīties burti. Cits pēc cita tie kopā izveidoja teikumu, kas lika saslieties matiņiem uz delmiem.

7 >

V

a

i

T

u

9

r

i b

i

u

z

s

p ē

I

ē t

S

P

ē

I

i,

H

e

n

r

i

k

P

e

t

e

r

š

o

n

?

«

Viņš nometās zem galda un izrāva no datora zibatmiņu. Celdamies augšā, sasita galvu pret galda virsmu, paklupa pret biroja krēslu n n gandrīz nogāzās garšļaukus uz grīdas. Pēdējā brīdī satvēris galdu, u/.vilkās ceļos un izmisis mēģināja novērsties. Taču bija jau par vēlu. Monitors nepielūdzami pievilka viņa skatienu kā UV staru lampa n.ivci nolemtu kukaini.

Skrien, kliedza maza, pārbijusies balstiņa viņa ausī.

Bēdz, stulbeni!

Taču ķermenis neklausīja.

HP pavērtu muti palika stāvam uz ceļiem pie datora, iepletis ,11 is pingponga bumbiņu lielumā, kamēr smadzenes uzsūca to, kas notika uz ekrāna.

Atvērās jauns programmas logs, un sākās slīdrāde. Izgriezumi un virsraksti no dažādiem jaunāko ziņu portāliem.

Pils ziņo par lielu ārvalstu mediju interesi pirms gaidāmajām princeses

kāzām.

Vecā militāras nozīmes objektā uz ziemeļiem no Upsālas atklāta milzīga serveru halle. Stingri drošības…

Ziņo par vēl vienu masīvu ielaušanos datorsistēmās, taču šoreiz vairākos aizsardzības rūpniecības uzņēmumos. Tieši tāpat kā iepriekšējos gadījumos policija apgalvo, ka nav nozagta nekāda informācija.

Jau otro reizi nedējas laikā Dienvidu satiksmes pārvada slēgšanu izraisījusi datorsistēmas kļūme, kuras dēļ pārstāj darboties barjeras un ventilācijas sistēma.

Vairāki vadošie ziņu portāli atkal slēdz komentēšanas iespēju.

HP to visu pazina. Viņš pats bija sameklējis rakstus, izgriezis un saglabājis zibatmiņā.

Tad piepeši sekoja jauni izgriezumi, kurus viņš neatcerējās.

Trešo nedēļu pēc kārtas ziņo par traucējumiem datorsistēmu un mobilo telefonu tīklā. Tas galvenokārt attiecas uz operatoriem 3 un Telia, taču ir skarti arī citi…

Nesen ASI/ nodoti trīs kilogrami plutonija no slepena zviedru aukstā kara projekta. "Tie netiks izmantoti militāriem mērķiem,"sola ārlietu ministrs.

ES piespiež Zviedriju ieviest Datu uzglabāšanas direktīvu!

Virsraksti pazuda, un to vietā nāca strupas īsziņas.

Ienākošā īsziņa 03/04 09.55:

Esmu mainījusi darbu, te būs mans jaunais numurs. Piezvani! Beka

Ienākošā īsziņa 12/04 14.55:

Kāpēc tu necel telefonu? Beka

Ienākošā īsziņa 02/05 16.39:

Vakar biju pie dzīvokļa durvīm. Televizors bija ieslēgts.

Kāpēc nevēri vaļā? Beka

Izejošā īsziņa 06/05 22.02:

Čau, Mangelito, esi atpakaļ? HP

Ienākošā īsziņa 14/0521.13:

Kur tu esi, Henke? Vai tev iet labi? Lūdzu, piezvani! Beka

Izejošā īsziņa 15/05 03.11:

Mange, dod ziņu, vajag parunāt, pronto8 ! HP

Ienākošā īsziņa 23/05 18.36:

Henke, lūdzu, atbildi!!! Beka

Mirkli, kad HP saprata, ka tā ir viņa paša sarakste, teksts no monitora pazuda un tā vietā parādījās kustīgi attēli.

Labi pazīstama figūra, kas izrauj no maisiņa lietussargu.

KLIK

Jātnieku kortežs ceļā caur Stokholmu.

KLIK

Tumši ģērbta figūra uz mopēda.

KLIK

Netrafaretēta policijas automašīna, kas palēninājumā met kūleņus. KLIK

Degoša meža būdiņa.

KLIK

Putni, kas riņķo virs smilšu kāpām.

Un visbeidzot

pret tumšu, apsnigušu, plīvojošām liesmiņām pilnu meža puduri iezīmējās siluets vecs vīrs ar spieķi.

Piepeši monitors satumsa. Tomēr HP joprojām nespēja atraut '.k.uienu. Viņš, sastindzis, elpu aizturējis, stāvēja uz ceļiem pie datora un gaidīja. Kad ziņa beidzot parādījās, viņš gandrīz apčurājās.

Laiks izlemt, Henrik!

Tas ir Tavs pēdējais uzdevums. Vai gribi uzspēlēt Spēli?

Ves

or

No?

Pieci  Spoki no pagātnes I Ghosts from the past

Viņai, protams, vajadzētu censties sadabūt viņu rokā. Galu galā I Icnke bija viņas brālis. Un vajadzētu pateikt Stigsonam, lai viņš Iebāž savus sasodītos noteikumus…

Bet patiesībā viņa jau bija mēģinājusi. Medījusi Henki gandrīz visu pavasari, zvanījusi, sūtījusi īsziņas un vairākas reizes klauvējusi ļ’ir dzīvokļa durvīm. Viņa zināja, ka brālis tur ir. Dzīvoklī varēja s.iost dzīvību, nevis sastāvējušos gaisu kā mēnešos, kad viņš bija aizbraucis. Pāris reižu viņa lejā no ielas bija redzējusi televizora gaismas ,iiblāzmu, tomēr Henke neatvēra.

Kaut kad ziemā viņš acīmredzot bija arī nomainījis slēdzeni, jo viņas rezerves atslēgas vairs nederēja. Henke bija dusmīgs uz viņu. 1 )n viņa zināja, kāpēc.

Henkem nepatika viņas kontakti arTagi Sammeru. Viņš ļoti labi /ināja, kāpēc Rebekai vecais vīrs patīk, un tieši šī paša iemesla dēļ I Icnke bija spiests Sammeru nīst, nedodot viņam iespēju.

Onkulis Tage atgādināja tēvu…

Tomēr, lai gan Henke bija stūrgalvīgs muļķis, viņa jutās spiesta brālim palīdzēt. Darīt visu, ko spēj, lai paglābtu Henki no viņa ļ >aša.

Rebeka sameklēja numuru kontaktu sarakstā, bet mirkli vilcināms, pirms uzspieda uz ikonas.

Tā bija muļķīga ideja. Taču viņai nebija izvēles…

Viņš atbildēja jau pēc pirmā signāla:

-    Miesassargu nodaļa, Rūnebergs.

-    Sveiks, Lude, te Rebeka. Piedod, ka zvanu tik agri, bet es nospriedu, ka tu strādā…

-    Sveika, Normēna. Jā gan, mēs te esam čakli kā bites. Kā jau tu zini, mums ir darba pilnas rokas. Vai tu zvani, lai pateiktu, ka esi pārdomājusi? Ilgojies tikt atpakaļ uz mātes kuģa?

Rūneberga balss izklausījās kā parasti, un tas nepadarīja turpinājumu vieglāku.

-                Nu, ne gluži. Bet es joprojām par to domāju, Rebeka meloja.

-     Gribēju lūgt tev vienu pakalpojumu, Lude… Tādu delikātu.

-     Mm.

Rebeka dzirdēja nočīkstam biroja krēslu, kad Rūnebergs izslēja savu milzīgo rumpi.

-    Tas ir saistīts ar manu brāli…

-     Piezvani man uz mobilo pēc desmit minūtēm. Rūneberga tonis piepeši izklausījās pavisam pārvērties.

-     K-ko?

Bet viņš jau bija nolicis klausuli.

*

Jau trešo reizi pēdējo piecu minūšu laikā viņš piesardzīgi pavēra žalūzijas un palūkojās lejup uz tumšo ielu. Viss šķita mierīgi, tomēr viņš zināja, ka tiek novērots. Simtprocentīgi, pilnīgi droši, kā bankā.

Ikvienu kustību, ikvienu mājaslapu, ko viņš apmeklējis, viņa saraksti to visu viņi bija kontrolējuši par spīti drošības pasākumiem. Viņi spēlējās ar HP, centās sajāt viņam smadzenes.

Un viņiem tas izdevās diezgan labi.

HP nolaida žalūzijas un apgāja ap dīvānu vispirms vienu apli, tad vēl vienu. Pēc tam apsēdās un pabungāja ar pirkstiem pa ceļgalu, tad pamanīja nagu, kuru vēl nebija pilnīgi nograuzis.

Plāns, cik nu viņam vispār tāds bija, neparedzēja šādu scenāriju.

Not by a longshot!'

Viņš pat bija centies sev iestāstīt, ka tie viņu ir aizmirsuši.

Epic fuckingfail!2

Viņam jāizkļūst no dzīvokļa. Un tūlīt pat, pirms viņš sāk rāpties pa sienām.

Bija tikai nedaudz pāri septiņiem no rīta, un parasti paietu vēl v.iirākas stundas, līdz viņš izlīstu no gultas, taču piedzīvojums bibliotēkā šķita atvēris visus aizsprostus smadzenēs. Galvu joprojām piepildīja zibsnījoši attēlu fragmenti. It kā viņš būtu nosapņojis veselu lilmu ar sākumu, vidu un nobeigumu, taču tagad atcerētos tikai dažas ainas. Memento sekvences, ko nebija iespējams salikt kopā, lai (ik stipri viņa sāpošā galva pie tā strādātu.

Turklāt pārpildītais pelnutrauks uz žurnālu galdiņa tikko bija .iprijis viņa pēdējo cigareti, un tas nozīmēja pilnīgi likumīgu iemeslu doties uz veikaliņu pie Marīatorjeta un mazliet ieelpot svaigu gaisu.

Atvēris durvis un izgājis uz ielas, HP tūlīt sajuta viņu acis pakausī. Viņš pagrieza galvu, pārbaudīja visus iespējamos leņķus, bet viņi, protams, bija pietiekami slīpēti, lai tik viegli neatklātos.

Kaut gan bija agrs rīts, veikaliņā jau drūzmējās četri pieci cilvēki.

I abi trenēts, notetovēts čalis pie kāda plaukta uzmeta viņam ātru iesāņus skatienu, un HP sastinga pussolī. Viņš bija gandrīz drošs, ka ir   šo puisi redzējis jau agrāk. Vīrieša māksloti nevainīgā ņemšanās ap sveramo saldumu stendu vairoja viņa pārliecību, želejkonfektes diezin vai ietilpa LCHF3 ēdienkartē. Tagad tikai apgriezties uz papēža un pēc iespējas ātrāk pamest veikaliņu. Patiesībā vajadzētu iet atpakaļ uz dzīvokli, taču bez smēķiem viņš atdos galus.

Tāpēc HP turpināja iet pa Hūrnsgātanu uz Slusenas pusi, cīnīdamies ar kārdinājumu izšmaukt cauri rīta satiksmes automašīnu drūzmai, lai pārbaudītu sekotājus. Pastaiga ilga ne vairāk par piecām minūtēm, un laiks nebija īpaši silts, tomēr T krekls lipa pie muguras un HP bija spiests apsēsties uz soliņa pie metrostacijas, lai atvilktu elpu.

Kūtrums bija pārņēmis ne tikai ķermeni: labu brīdi rakņājies kabatās, meklējot cigaretes, viņš beidzot atcerējās, ka tieši smēķu trūkums bija mazās pastaigas iemesls.

Tieši blakus metro ieejai atradās Pressbyrān kiosks, un, pametis apkārt dažus žiglus skatienus, HP piecēlās un uzņēma kursu turp.

Acīmredzot tikko bija pienācis kāds vilciens, jo durvīs viņš satika veselu baru cilvēku, kas nāca laukā. Kantora žurkas kaklasaitēs un žaketēs, moži tūristi un pavisam parasti zviedri ceļā uz darbu. HP nodūra zodu pie krūtīm un ar elkoņiem lauzās pret straumi, neņemdams vērā īgno ņurdēšanu.

Pēkšņi viņš saņēma dunku sānos un gandrīz zaudēja līdzsvaru. HP dusmīgi palūkojās augšup, bet sejas plīvoja garām visos virzienos, un nebija iespējams noteikt, kurš viņu pagrūdis.

Tad burzma piepeši beidzās un viņš atradās biļešu zālē. Taču HP nevis devās uz mazo kiosku, bet gan palika stāvam, kamēr smadzenes taustījās pēc pareizās sinapses. Arī viena no garāmgājēju sejām bija šķitusi pazīstama. Kultūrists 7-Eleven veikaliņā varbūt bija iedomu spoks, taču šī bija cita lieta. Skatiens, piere, rieva virs acīm un deguna tas viss bija briesmīgi labi pazīstams. Tomēr kaut kas te nesakrita, kaut kā trūka, lai puzle būtu salikta.

Pagāja vēl pāris sekunžu, iekams smadzenes savienoja pareizos lokus.

Bārda!

HP paspēra dažus nedrošus soļus atpakaļ uz durvju pusi, tad vēl dažus ātrāk. Viņš izskrēja laukumā, grozīja galvu kā fucking Linda Blēra4 un pat uzlēca uz kāda soliņa, lai varētu labāk saskatīt.

—Ērman! viņš uzsauca. Ēēērmāāān!

Taču redzēja tikai muguras, kas steidzās projām, un neviena no tām neizskatījās pazīstamāka par citām.

HP atvēra muti, lai uzsauktu vēlreiz, bet sajuta apkārtējo skatienus. Par spīti drūzmai laukumā, ap soliņu bija izveidojies skatītāju loks, it kā visi gribētu redzēt, bet neviens neuzdrošinātos pienākt par tuvu. Pāris tīņu ķiķinādami rādīja uz viņu ar pirkstiem, kāds tēvs pievilka sev tuvāk bērnu, bet daži vācu Stīga Lārsona5 tūristi jau bija pacēluši kameras.

HP pamanīja savu spoguļattēlu stikla durvīs, pa kurām tikko bija iznācis. Koši sarkana seja, izspūruši mati, izvalbītas acis. Plus vēl nedēļu veci bārdas rugāji un netīras drēbes. Nekāds brīnums, ka cilvēki blenza. Viņš nudien izskatījās pilnīgi jucis!

Schwedisch Wahnsinn, ja, ja — sehr gut!13

Nokaunējies HP ātri nokāpa no soliņa, pievērsa skatienu bruģakmeņiem un centās iejukt ļaužu pūlī, nomērķēdams uz Guldgrendu.

Viņš bija kļūdījies. Noteikti kļūdījies. Tūkstošo reizi izlaidis savu trako fantāziju no krātiņa un ļāvis tai auļot.

Protams, tā.

-    Spoku nav, viņš nomurmināja.

Spoku

Nav.

*

-   Tu aptver, ka tas ir pret visiem iedomājamiem noteikumiem, Normēna?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Pilnībā. Kā jau teicu, Lude, es tiešām novērtēju to, ka tu…

-    Jā, jā, pietiks par to. Tev ir aptuveni pusstunda. Kad būšu paēdis, man vajadzēs mantas atpakaļ. Šodien noliktavā dežurē SūneMins, tu viņu noteikti atceries.

-    Atsūtīts no Normalmes. Protams, atceros. Viņš kādu brīdi strādāja par sargu.

-    Labi, tad lejā nebūs problēmu. Tikai uzsmaidi un pamāj. Gaiteņos tagad ir pusdienu pārtraukuma burzma, visur staigā daudz (ilvēku. Taču Sūne ir pārāk skops, viņš ņem līdzi pusdienu kastīti. I .likām negrib palaist garām pusdienlaika pārraidi no hipodroma…

Rūnebergs paliecās uz priekšu un piesardzīgi pastūma pār kafejnīcas galdiņu salocītu avīzes Metro numuru.

-    Te ir viss, kas tev vajadzīgs.

-    Un tu esi pilnīgi drošs, ka tas tur ir?

-Jā, es pārbaudīju izņemšanas protokolu, pēc tam kad tu piezvanīji.

-     Lieliski!

Mirkli Rebeka nezināja, ko sacīt. Pat nepieminot šo tematu, viņa l'.mdrīz droši zināja, kāpēc Rūnebergs viņai palīdz. Viņš bija Tobrs

Lunda labs draugs un viņa dēla Jūnatana krusttēvs. Tā paša Jūnatana, kurš kopā ar savu draugu Markusu bija radījis interneta spoku MayBey un mēnešiem ilgi vajājis Rebeku: izplatījis internetā baumas par viņu, pat licis noticēt, ka Henke iekļuvis nopietnās briesmās, līdz beidzot viņa bija sapratusi, kā viss saistās kopā, un pārtraukusi šo spēli.

Protams, galvenā vainīgā jau bija viņa pati. Tieši viņa bija uzsākusi dēku ar Lundu, labi zinādama, ka viņš ir precējies un ģimenes cilvēks…

Bet, lai būtu kā būdams, Rūnebergs zināmā mērā jutās atbildīgs par notikušo.

Rebeka piepeši nožēloja, ka izmanto viņa vainas apziņu. Šis plāns patiesībā bija muļķīgs jau kopš paša sākuma. Stigsona instrukcijas taču bija pilnīgi skaidras.

Kamēr tiek izmeklēta terorisma lieta, jūs, protams, nedrīkstat

uzturēt ar brāli nekādus kontaktus. Atkārtoju: nekādus. Vai skaidrs,

Normēna?

Tomēr viņai nebija izvēles. Viņa bija spiesta atvērt bankas seifu, pirms tur ieradīsies Stigsona izmeklētāji. Pārliecinājusies, ka tajā iekšā nav nekā tāda, kas varētu pasliktināt Henkes situāciju, viņa principā pati varēs paziņot par seifa eksistenci. Palīdzēt izmeklēšanai. Vismaz tā Rebeka centās sev iestāstīt… .

Šķita, ka Rūnebergs jūt viņas šaubīšanos.

-     Pasteidzies, Normēna, pulkstenis tikšķ, un tur nāk mans ēdiens.

Tuvojās viesmīle ar smagu paplāti, un Rebeka piecēlās, pirms

jaunā sieviete bija pienākusi pie viņu galdiņa. Celdamās augšā, viņa ātri paķēra no galda avīzi un iebāza to somā.

-    Vēlreiz paldies, Lude, es tiešām…

Rūnebergs pasmaidīja un paraustīja plecus.

-     Labi, Normēna, teci nu.

-     Starp citu… viņš iesmējās, kad Rebeka bija paspērusi pāris soļu uz izejas pusi. Ja viss noies greizi, man vajadzēs jaunu darbu, un tad tu vari gaidīt zvanu.

trīs minūšu gājiens ātrā solī aizveda Rebeku līdz darbinieku Ieejai.

Viņa piespieda karti pie turniketa lasītāja, tīšām turēdama to otradi, lai neviens neredzētu, ka priekšpusē ir Rūneberga fotogrāfija.

Sargs uzmeta viņai žiglu skatienu un pazinis pamāja ar galvu.

Pirmais šķērslis pieveikts.

Rebeka soļoja pa stikla eju starp ēkām augstu paceltu galvu un mitās izskatīties tā, it kā šī viņai būtu pavisam parasta darbdiena. tam nevajadzētu būt īpaši grūti, galu galā viņa bija te strādājusi līdz pat šai ziemai. Un tīri teorētiski viņa joprojām skaitījās darbā Drošības policijā, tā ka atšķirība nemaz nebija tik liela.

Tomēr viņa jutās kā svešiniece, it kā te neiederētos. Nespēja atmrēties, nepašķielējusi uz kamerām griestos, un centās atrasties pēc Iespējas tālāk no tām.

Gara, dzelteni izkrāsota gaiteņa pašā galā Rebeka apstājās pie platām dzelzs durvīm ar mazu, baltu plāksnīti. “Konfiscēto lietu nodaļa”.

Viņa pacēla Rūneberga karti pie lasītāja.

Atskanēja pīkstiens, bet nekas nenotika. Sasodīts!

Viņa mēģināja vēlreiz, šoreiz lēnāk.

Atkal pīkstiens, un tagad atslēga iedūcās.

Mieru, Normēna!

Viņa iegāja mazā biroja telpā. Gabaliņu tālāk aiz letes sēdēja ļuvecs, tukls vīrietis ar Robiņa Huda frizūru. Pie sienas piestiprināts televizors rādīja zirgu skriešanas sacīkstes, un vīrietis savilka aizkaitinātu grimasi par to, ka spiests atraut skatienu no ekrāna.

-    Sveiks, Sūne, Rebeka pārspīlēti sirsnīgi sveicināja. Nē, sēdi vien, es pati tikšu galā, viņa turpināja, kad vīrietis negribīgi grasījās celties. Man tikai vēlreiz jāpārbauda pagājušajā nedēļā izņemtās mantas.

-    Labi, nomurmināja resnītis un ļāva savam smagajam augumam noslīgt atpakaļ krēslā. Pieraksties.

Viņš ar roku pamāja uz galdu, atkal pievērsdams uzmanību ekrānam.

Rebeka pievilka sev klāt apmeklētāju žurnālu un vārdu ailītē uzvilka nesalasāmu ķeburu.

—Gatavs!

Nenovērsis skatienu no televizora, Sūnesons pacēla roku un nospieda pogu uz galda. Durvis pa labi no Rebekas iedūcās, un dažas sekundes< vēlāk viņa jau atradās lielā noliktavā ar dzelzs plauktu rindām.

Bija pagājuši vairāki gadi, kopš viņa te iegriezās pēdējo reizi, tāpēc sākumā paspēra vien dažus solus, cenzdamās orientēties. Katrā ziņā smarža bija tieši tāda, kādu viņa atcerējās: vēss gaiss, sajaucies ar kartona un krāsota betona izgarojumiem. Dažus metrus tālāk pie vienas sienas stāvēja dators, un Rebeka steidzās turp.

Paņēmusi Rūneberga datu karti, viņa iebāza to mazā kastītē blakus tastatūrai. Tad ātri ierakstīja Rūneberga lietotājvārdu un paroli.

Smilšu pulkstenis uz monitora vienu reizi apgriezās, un atvērās datu bāze.

Henriks Peteršons, viņa ierakstīja meklēšanas lauciņā, bet apakšējā rindiņā brāļa dzimšanas datus. Noklikšķināja uz komandas Meklēt, un smilšu pulkstenis apgriezās vēl divas reizes.

Rebeka paskatījās apkārt, bet lielā telpa bija pilnīgi tukša. Pa gabalu viņa dzirdēja Sūnesona televizoru.

Smilšu pulkstenis pazuda, un tā vietā parādījās teksta josla.

Lietas numurs K3429302-12, 5. sekcija, 47. rinda, 23-25. plaukts.

Noliktava bija lielāka, nekā viņa domājusi, un vajadzēja pāris minūšu, lai tajā atrastu ceļu.

Galvenā eja stiepās gar vienu ārsienu, un no tās uz dažādajām sekcijām veda mazākas ejas. Piektā sekcija atradās telpas tālākajā daļā, kur gaismas bija krietni mazāk nekā pie ieejas.

Dega tikai katra otrā dienasgaismas lampa, un Rebeka minēja, ka te kaut kur ir slēdzis, kas varētu situāciju uzlabot, taču viņai nebija laika to meldēt.

Lielie plaukti sniedzās līdz pat griestiem, un gandrīz visi bija piekrauti pilni ar lielām, brūnām kartona kastēm, kas uzsūca jau tā vājo apgaismojumu. Lejā uz grīdas stāvēja paletes, apkrautas ar mantām, kas bija par lielu kastēm, un ceļā uz pareizo sekciju Rebeka starp izņemtajām mantām paspēja saskatīt gan mēbeles, gan vadu saišķus, gan kaut ko līdzīgu bronzas skulptūrai.

[četras kastes divdesmit trešajā plauktā bija apzīmētas ar īsto lietas numuru. Viņa paņēma tuvāko un atvēra vāku.

Kaste bija pilna ar grāmatām un filmām, kas izskaidroja tās svaru. rebeka aizvēra vāku un atlika kasti atpakaļ plauktā.

Nākamajā kastē bija gandrīz tādas pašas mantas, bet trešā izskatījās daudzsološa. Dažas mapes, dažādi papīri un beidzot bingo! liels atslēgu saišķis ar kādām piecdesmit dažādām atslēgām, gluži kā aprakstīts izņemšanas protokolā.

Pēc tēva nāves viņi bija atbrīvojušies tikpat kā no visām viņa m.intām, taču māte bija ļoti apņēmīga attiecībā uz atslēgu saišķi.

Nekad nevar zināt, kādu atslēgu ievajagas, tāpēc mēs to paturēsim.

Droši vien šī paša iemesla dēļ Henke bija izvēlējies atslēgu kolekciju paglabāt.

Puse atslēgu bija tik vecas, ka metāls sācis rūsēt, citas bija šķības un nodilušas no lietošanas, taču, ielūkojusies uzmanīgāk, Rebeka p.i manīja, ka tur ir vismaz piecas sešas velosipēdu atslēgas un dažas, k.is atgādināja mopēda vai motocikla aizdedzes atslēgas. Tātad, kā jau viņa domājusi, Henke bija turpinājis paplašināt kolekciju.

Bet kā īsti izskatījās bankas seifa atslēga?

Viņas domas pārtrauca negaidīta skaņa. Kāds bija atvēris nolikdivas durvis.

*

Problēmas? Nepadodies , mēs varam tev palīdzēt!

070-931151

Lapiņa bija pielīmēta virs atslēgas cauruma. Teksts tas pats, kas iepriekšējā reizē. Droši vien tā pati lapiņa, un tas nozīmēja, ka jaunais slepenais kaimiņš ir izspriedis, no kurienes tā nākusi. Taču šobrīd viņam bija pilnīgi vienalga.

Smadzenes darbojās uz augstākajiem apgriezieniem. HP bija apstaigājis pusi Sēderas, cenšoties saprast, ko redzējis. Bet tas nebija iespējams.

Ja tas, kas notika pie Slusenas, nebija fantāzija, ja viņam nebija tikai izlicies, tad principā viss, ko viņš piedzīvojis pēdējos divos gados, bija… jā, kas?

Fuckiri belll1

Rīta galvassāpes tikai pieņēmās spēkā, un HP refleksīvi ieknieba sev virsdegunē. Norāvis lapiņu, viņš izmakšķerēja no kabatas dzīvokļa atslēgas.

Pēkšņi kreisajā pusē kaut kas nograbēja. HP sastinga un palika stāvam ar atslēgu slēdzenē. Sirds gandrīz izsita caurumu krūšu kaulā, un viņam nācās ievilkt dažus dziļus elpas vilcienus, lai nomierinātu pulsu. Ak kungs, cik viņš bija nervozs!

Tagad mieru…

HP piesardzīgi pašķielēja uz kaimiņu durvīm. Skaņa bija nākusi no turienes, par to viņš bija drošs, turklāt atpazina to no vakardienas. Drošības ķēde, kas atsitās pret durvju iekšpusi. Tā nesāka šūpoties pati no sevis, tātad kāds bija tai uzdūries. Acīmredzot jaunais kaimiņš grasījās nākt ārā.

Nezināmu iemeslu dēļ vēlme noskaidrot, kas ir jaunpienācējs, bija kļuvusi vēl stiprāka, tāpēc HP dažas sekundes nogaidīja, turpinādams blenzt uz kaimiņu durvīm. Taču nekas nenotika. Durvis palika aizvērtas.

HP jau grasījās pagriezties, kad šķita pamanām durvju actiņā kādu kustību. Vāru pāreju no gaismas uz tumsu, it kā tur kāds būtu. Un piepeši HP bija pārliecināts, ka otrpus durvīm kāds stāv.

Kāds, kurš vinu vēro…

Viņš ātri pagrieza atslēgu slēdzenē, atgrūda savas šķībās ārdurvis un tūlīt aizvēra tās aiz sevis.

*

Viņa aizturēja elpu, ieklausīdamās skaņās, kas nāca no durvju puses. Šķita, ka pa gabalu dzirdami soli. Pat ja tas būtu resnītis Sūnesons, kas nāca, šļūkādams kājas savās Birkenstocks sandalēs, Rebekai nebija vēlēšanās viņam atklāt, kurā lietā viņa rakņājas. Viņa ātri Iebāza atslēgu saišķi somā un aizvēra kastes vāku.

Soļi tuvojās pa galveno eju. Cieti papēži, kas klaudzēja pret betona grīdu. Pāris kārtīgu kurpju atšķirībā no Sūnesona sandalēm vai kārtības policijas zābakiem. Policijas pārvaldē nebija daudz cilvēku, kas tādas valkātu, un, lai kurš tas būtu, Rebeka negribēja ar viņu sastapties. Taču vienīgā izeja no šejienes bija pa galveno eju…

Viņa piesardzīgi iebāza kasti atpakaļ plauktā.

Soļi tuvojās vienmērīgi, ritmiski, gandrīz militāri.

Aši palūkojusies apkārt, Rebeka paspēra dažus soļus tālāk pa eju. Viens no grīdas nodalījumiem šajā pusē bija tukšs. Vairāk impulsa nekā apziņas vadīta, viņa notupās un ielīda tajā.

Tagad soļi bija tuvu, bet palete ar augstām brūna kartona kāšiem efektīvi aizsedza skata līniju no gaiteņa. Vajadzēja tikai nogaidīt, līdz šis cilvēks būs pagājis garām, un tad pēc iespējas piesardzīgāk i/lavīties ārā.

Piepeši soļi apstājās.

Rebeka sarāvās un aizturēja elpu.

Tad cilvēks turpināja iet, taču nu jau krietni lēnāk. Rebekai vajadzēja pāris sekunžu, lai aptvertu, kurp viņš dodas. Pa viņas eju!

Viņa piespiedās pie kartona kastēm. Starp viņu un gaiteņa galu I >ija vēl daži plaukti. Ja šis cilvēks gāja pie kāda no tiem, viņu noteikti pamanīs.

Ak dievs, cik stulbi bija tā slēpties! Viņai vajadzēja tikai saglabāt vēsu prātu, sasveicināties un izlikties, ka viss ir kārtībā.

Ko lai viņa tagad saka?

Sveiki, es te ielīdu tikai tāpēc, lai paskatītos, kā palete izskatās no lejas.

Soļi tuvojās, nu tie klaudzēja vairs tikai pāris metru attālumā.

Viņai jālien ārā, tas laikam būtu mazliet normālāk nekā tikt atklātai, tupot plaukta nodalījumā. Sirds dauzījās krūtīs.

Rebeka dziļi ievilka elpu un pārvietoja ķermeņa svaru uz priekšu. Tagad vajadzēja izlikties mierīgai un dabiskai.

Pēkšņi soļi apklusa. Viņa dzirdēja kartona čabēšanu, tad kāds nokremšļojās.

Vīrietis, pilnīgi noteikti, tikai dažu metru attālumā.

Rebeka piešķieba galvu, paliecās uz priekšu un uzmanīgi palūrēja ap kastes stūri.

Velns!

Viņa zibenīgi atvilka galvu. Tumšas uzvalka bikses un tām pieskaņotas melnas kurpes, vairāk viņa neredzēja. Tomēr bija pilnīgi droša: ejā stāvēja Stigsons. Viņš bija pagriezies pret kastēm, ko tikko cilājusi viņa pati.

Rebeka dzirdēja, kā vīrietis izvelk vienu no tām un tad ar būkšķi noliek uz grīdas. Ar sausu švīkstu atvērās vāks. Pēc tam dobjas skaņas liecināja, ka Stigsons rakņājas kastē.

Durstīgas sāpes kreisajā stilbā lika Rebekai nevilšus sarauties. Sasodīts, no neērtās pozas viņai sāka tirpt kājas. Sāpes kļuva aizvien stiprākas un lēnām izplatījās augšup. Kad tās sasniedza cisku, Rebeka bija spiesta iekost lūpā, lai neievaidētos.

Stigsons turpināja rakņāties kastē.

Rebeka mēģināja pārnest ķermeņa svaru, lai nomocītajiem muskuļiem pieplūstu asinis, taču zaudēja līdzsvaru un atsitās pret paletes malu.

Skaņas ejā apklusa.

Sāpes kājā pārvērtās krampjos, un Rebeka iekoda lūpā tik stipri, ka šķita sajūtam asiņu garšu.

Stigsons atkal nokremšļojās.

Rebekas mugura sāka lēnām slīdēt pret kartonu, un viņa spieda funkcionējošo kāju pret grīdu, lai noturētos. Taču atgūt līdzsvaru nebija iespējams. Viņas augums lēnām slīdēja gar kasti, aizvien tuvāk ejai.

pēc dažām sekundēm viņa izkritīs no nodalījuma un nogāzīsies Stigsonam pie kājām.

Pēkšņi bija dzirdams, ka kaste tiek iestumta atpakaļ plauktā. Kā pātagas cirtieni noskanēja soļi. Mirkli viņai šķita, ka sirds ir apstājusies.

Taču tad viņa saprata, ka skaņas pieklust, un sakopoja pēdējos spēkus, lai noturētos taisni. Mirklī, kad ārdurvis aizcirtās, Rebeka nogāzās garšļaukus uz betona grīdas.

Seši  Maldināšana/ headgames

Jau trīs rītus pēc kārtas viņš bija trinis pēcpusi uz tā sasodītā soliņa. Sācis pusstundu agrāk nekā pirmajā reizē un sēdējis stundu ilgāk. Kapuce uz galvas, cepure zemu uz pieres, un drošības pēc lētas saulesbrilles uz deguna. Tas viss, lai viņu nepamanītu.

Bet tieši tāpat kā citās dienās rezultāta nebija un viss projekts sāka likties pilnīgi muļķīgs. Pēcpusei notirpstot, viņš pamazām sāka saprast, cik stulbi uzvedas. Viņam taču bija krietni nopietnākas problēmas par iespējamu dubultnieku Sēdermalmes laukumā. Tāpat kā datorspēles vai onanēšana, viss šis pasākums bija tikai vēl viens veids, kā izvairīties no reālās situācijas.

Ērmans bija miris, sadedzis meža namiņā gandrīz pirms diviem gadiem, kad Spēle beidzot viņu atrada. Nabags bija iestrēdzis uz smalkās robežas starp ģeniālu gaišredzību un pilnīgu vājprātu, tomēr galu galā izrādījies ļoti noderīgs. Atvēris HP acis un palīdzējis saprast, ko Spēle īsti nozīmē. Ne tikai virsējos un, maigi izsakoties, ļoti nesimpātiskajos līmeņos: Skudras, kas visu novēroja, sagādāja informāciju un rekrutēja piemērotus Spēlētājus uzdevumu veikšanai; likmes, kas cēlās, kamēr uzdevumi tika filmēti un tos onlainā vēroja azartiski interneta spēlmaņi…

Viss, ko bija pastāstījis Ērmans, apvienojumā ar viņa paša piedzīvojumiem pamazām lika HP apjaust Spēles krietni tumšāko pusi — to, uz ko tā patiesībā spējīga. Lai kā būtu ar tā čaļa saprātu, HP bija meža muļķītim parādā, un, lai gan viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka Ērmana nāve nav viņa vaina, aizbildinājumi izklausījās visai tukši. Vairāk nekā ticams, ka tieši vainas apziņa un miega trūkums kopā ar drusciņu parastas paranojas lika viņam saskatīt spokus gaišā dienas laikā.

Nekāda cita izskaidrojuma jau nebija.

Vai vienkārši nevarēja būt, HP sevi izlaboja, nomaukdams krosenes un iegāzdamies dīvānā.

Mugura atsitās pret kaut ko cietu. Izpildījis dažus akrobātiskus vingrojumus lāstu pavadībā, viņš beidzot izvilka sev no apakšas pulti. Tad sāka nepacietīgi klikšķināt caur bezjēdzīgo dienas televīzijas programmu.

Uz žurnālu galdiņa atradās pustukša Marlboro paciņa. HP aizsmēķēja cigareti un centās novirzīt dūmu stabu pret lampas āķi griestos.

Šajā mirklī viņš to ieraudzīja. Tā gulēja pašā augšā uz viņa Billy plaukta kā maza, tumša kastīte. Vientuļa, pamesta grāmata.

No vietas, kur atradās HP, bija nedaudz redzama tikai grāmatas muguriņa, tātad tas, kurš stāvēja pie paša plaukta, to nemaz nevarēja saskatīt. Šis fakts izskaidroja, kāpēc kruķi to bija palaiduši garām.

HP pagrieza galvu un, mazliet piemiedzis acis, centās noteikt, kas tā ir par grāmatu, taču burti bija par mazu. Noteikti bibliotēkas grāmata, jo viņš varēja saskatīt baltos klasifikācijas burtus pašā apakšā. Trīs gabali, visticamāk, ĀrD — Ārvalstu daiļliteratūra.

Tātad poliči bija palaiduši garām zagtu mantu, kas gulēja viņiem deguna priekšā, bet piebāzuši kastes ar pavisam likumīgu pornogrāfiju un apbružātām grāmatām papīra vākos.

Viņš mēģināja atdarināt Hellstrema mazliet nazālo balsi:

-    Henrik Peteršon, jūs tiekat turēts aizdomās par smagu noziegumu pret valsti, jo neesat laikā atdevis bibliotēkas grāmatu. Ko varat atbildēt uz šo apsūdzību?

Guilty as charged, fuckface!!!1

HP iesmējās un izpūta vēl vienu dūmu stabu, šoreiz grāmatplaukta augšas virzienā.

Piepeši sevi lika manīt izsalkums. Kad viņš pēdējoreiz bija ēdis pa īstam, nevis tikai virs izlietnes aprijis mikrenē uzsildītu picu?

Viņš neatcerējās.

Tomēr vēdera kurkstēšana bija laba zīme, it kā vecā bibliotēkas grāmata būtu likusi smadzenēm mainīt sliedes un atgriezties

uz cietākas zemes. Duša un rijamais noteikti uzlabos garastāvokli. Ķiniešu ēdiens vai varbūt pamatīgs kebabs no Jerusalem. Mmm!

HP palūkojās televizora pulkstenī: 10.25.

Mazliet par agru pusdienām, jāiztur vēl vismaz pusstunda. Tātad vispirms duša. Viņš piecēlās, taču nevis devās taisnā ceļā uz vannasistabu, bet piegāja pie grāmatplaukta, pacēlās pirkstgalos un pasniedzās pēc grāmatas.

Pirkstu gali aizskāra tās muguriņu, un viņš pavilka grāmatu dažus centimetrus tuvāk.

Selindžera “Uz kraujas rudzu laukā”. HP mīļākā grāmata, viņš bija to izlasījis vismaz desmit reižu. Šī droši vien nāca no Bagarmosenas bibliotēkas, un tas nozīmēja, ka noziegumam ir vismaz desmit gadu noilgums.

Saistībā ar nesen iegūto informāciju mans klients vēlas mainīt savu atbildi uz not guiltyyy2 !

HP paslējās vēl augstāk un mēģināja satvert pirkstos grāmatas muguriņu, taču zaudēja līdzsvaru, un grāmata noslīdēja pār plaukta malu. Priekšmets, kas bija gulējis uz grāmatas, tai sekoja. Stipri iebelzis HP pa galvu, tas nokrita uz grīdas.

Telefons.

Spīdīgs, sudrabots telefons ar skārienekrānu.

*

Caurlaides karte bija balta un atšķirībā no tās, kuru viņa pirms pāris dienām bija aizņēmusies no Rūneberga, nesaturēja nekādu redzamu informāciju. Nebija ne vārda, ne logo vai vēl jo mazāk — īpašnieka fotogrāfijas. Tikai spīdīga, balta kartīte, kas ieradās oderētā aploksnē bez nosūtītāja vārda.

Droši vien anonimitāte bija papildu drošības pasākums. Uztūkusi aploksne ar lodziņu un bankas logo jau pa gabalu ostu pēc kredītkartes un līdz ar to palielinātu zādzības risku par simt procentiem.

Acīmredzot drošību tur uztvēra ar vislielāko nopietnību.

Rebeka pasniedza savu autovadītājas apliecību vīrietim otrpus letei, un viņš to uzmanīgi aplūkoja, pirms ievadīja viņas personas datus datorā.

Tas bija tas pats vīrietis, tomēr, lai gan kopš iepriekšējā apmeklē juma bija pagājušas tikai dažas dienas, viņš nekādi nelika manīt, ka Rebeku pazīst. Drīzāk šķita vēl formālāks nekā pirmajā reizē.

-    Lūdzu.

Viņš atdeva Rebekai apliecību.

-    Vai esat pazīstama ar procedūru?

-Nē.

Vīrietis piegāja pie letes stūra un norādīja uz durvīm aiz sevis.

-    Es atvēršu jums durvis, tur iekšā jūs izvilksiet karti caur lasītāju. Tad atvērsies tālākās durvis, un jūs iekļūsiet seifu telpā.

Rebeka pamāja ar galvu, lai parādītu, ka sapratusi.

-Tur ir vairākas telpas ar seifu nodalījumiem. Durvis ir slēgtas, taču durvis, kas ved uz jūsu seifu, būs atslēgtas. Pēc tam jums jāizmanto sava atslēga, lai atvērtu īsto seifa nodalījumu. Jums taču ir līdzi atslēga?

-    Protams, Rebeka atbildēja un uzsita pa savu plecu somu, no visa spēka cenzdamās apspiest smaidu.

Spriežot pēc vīrieša sejas izteiksmes, tas viņai īsti nebija izdevies.

-    Nodalījumā būs metāla kaste. Parasti īpašnieks paņem kasti un aiziet uz vienu no privātajām kabīnēm, kas atrodas pašā galā. Tur var justies pavisam netraucēti…

Vīrietis uz dažām sekundēm ieturēja pauzi, taču kaut kas Rebekas sejas izteiksmē lika viņam turpināt.

-    Privātajās kabīnēs nav novērošanas kameru, viņš piebilda.

-    Es sapratu, Rebeka īsi atteica.

Vīrietis nospieda kādu pogu, un tumšās dzelzs durvis aiz viņa atvērās.

Rebeka iegāja mazajās slūžās. Tieši viņai priekšā, tikai dažus meti us tālāk, atradās vēl vienas dzelzs durvis, vēl robustākas nekā tās, pa kurām viņa tikko bija ienākusi.

Viņa piesardzīgi pagrieza galvu, pašķielēja uz kameru griestos un centās izskatīties tik mierīga, cik vien iespējams. Viņas atrašanās šeit bija pilnīgi likumīga, tad kāpēc viņa tā nervozēja?

Durvis aiz muguras aizvērās, un šī skaņa lika sarauties.

Nomierinies, Normēna!

Rebeka dziļi ievilka elpu, dažas sekundes to aizturēja un tad lēnām izelpoja. Pēc tam izvilka karti caur mazo lasītāju. Pāris sekunžu valdīja klusums, tad dzelzs durvis viņas priekšā atvērās.

Seifu pagrabs bija daudz ekskluzīvāks, nekā viņa iztēlojusies. Diskrēta, augšup vērsta gaisma gar betona sienām un viegls citronu aromāts tam droši vien vajadzēja mazināt bunkura un ieslēgtības sajūtu. Zināmā mērā tā arī bija.

Uz spožās marmora grīdas uzzīmēta fluorescējoša līnija aizveda Rebeku līdz restotu durvju rindai. Telpās aiz tām viņa saskatīja daudz misiņa krāsas durtiņu, bet pašā gaiteņa galā ieraudzīja kaut ko līdzīgu pielaikošanas kabīņu durvīm. Droši vien tās bija sarga pieminētās privātās kabīnes.

Virs ceturtajām durvīm kreisajā pusē dega zaļa lampiņa. Rebeka satvēra rokturi, un durvis bez skaņas aizslīdēja sāņus. Telpa bija šaura, neaizņēma vairāk par pāris kvadrātmetriem. No griestiem lejup skatījās vēl viena kamera, bet Rebeka mēģināja to ignorēt. Tad kurš no divsimt nodalījumiem šajā telpā bija viņas?

Rebeka vilka ar pirkstu pār durvīm: M 5, 120, 125… Tur tas bija, gandrīz pašā rindas galā.

Viņa notupās, izņēma no somas lielo atslēgu saišķi un tad uzmanīgi nopētīja misiņa durvis. Viens no vidējā lieluma nodalījumiem, apmēram trīsdesmit centimetrus plats.

Atslēgas caurums bija paliels, un tas nozīmēja, ka viņa var atšķirot lielu daļu atslēgu saišķī, tomēr joprojām palika apmēram desmit, kas varētu derēt.

Rebeka palūkojās augšup uz kameru. Šķita, ka objektīvs iekšā sakustas, lai pievilktu viņu tuvāk. It kā viņi jau būtu nojautuši, ka Rebekai te nav jābūt, ka seifa nodalījums un tā saturs patiesībā pieder kādam citam.

Nē, tagad jānomierinās. Banka bija sazinājusies ar viņu un nosūnjusi viņai caurlaides karti. Kas attiecās uz Henki… nu, acīmredzot viņš nebaidījās par savām vērtslietām tik ļoti, lai neuzticētu māsai maksāšanu par seifa Iri.

Tātad viņai bija visas tiesības atvērt šo nodalījumu.

Rebeka uzmeta kamerai vēl vienu īsu skatienu, tad paliecās uz priekšu un paņēma pirmo atslēgu no tām, ko bija atšķirojusi kā piemērotas.

Par lielu, daudz par lielu. Tātad varēja izslēgt gan šo, gan dažas vēl lielākas.

Rebeka izmēģināja nedaudz mazāku atslēgu. Tā ielīda caurumā, taču apgriezās apkārt nepieķeroties slēdzenes cilindram. Tātad prom gan to, gan vienu vēl mazāku.

Palika četras iespējamās atslēgas, un viņa tās uzmanīgi nopētīja.

Viena bija mazliet šķība un izskatījās par vecu, tāpēc viņa nolēma to atšķirot, bet pāris citu izskatījās daudzsološākas.

Tomēr ari neviena no tām nederēja.

Rebeka jau grasījās izmēģināt šķībo atslēgu, kad viņai šķita, ka pagrabā sadzird klusu skaņu. Viņa sarāvās un pielēca kājās, tad pagriezās un piesardzīgi paskatījās gaitenī.

Protams, tukšs.

Pagrabam bija automātiskās durvis, tātad viņai jau pa gabalu vajadzētu dzirdēt, ja tās atvērtos.

Rebeka atgriezās pie nodalījuma un ielika slēdzenē šķībo atslēgu,

Tā derēja, taču Rebekai neizdevās to pagriezt. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņa to atkal izņēma.

Nolādēts!

Cerības uz atslēgām bija izgāzušās. Henke atslēgu droši vien bija paslēpis kaut kur citur, un iespēja atvērt seifa nodalījumu bija zudusi.

Varbūt viņa varētu pierunāt banku izurbt slēdzeni, taču, spriežot pēc daudzajiem drošības pasākumiem, šāda procedūra prasītu vaii.ikus mēnešus.

Tātad Stigsonam un viņa bandai pietiktu laika atklāt seifu.

Ko lai iesāk?

Šķībā atslēga vismaz derēja, varbūt to varēja atliekt?

Rebeka noņēma atslēgu no saišķa, nolika to uz akmens grīdas un pāris reižu ar papēdi uzmina saliektajai daļai. Tad pacēla atslēgu un uzmanīgi to nopētīja. Katrā ziņā tā bija pēdējā mēģinājuma vērta.

Viņa ielika atslēgu slēdzenē, piesardzīgi pakustināja…

Slēdzene noklikšķēja, un mazās misiņa durvis atvērās.

Metāla kaste, kas stāvēja seifa nodalījumā, viņu pārsteidza. Ne tikai ar to, ka bija aizslēgta ar šifra atslēgu, bet arī tāpēc, ka tās krāsa un forma šķita neiederamies ekskluzīvajā un gandrīz sterilajā bankas pagrabā. Kādreiz kaste droši vien bija bijusi zaļa, taču tagad krāsa bija pamatīgi nolupusi, un vienā vietā Rebeka saskatīja dzeltenu burtu un ciparu atliekas. Turklāt metāls vairākās vietās bija pamatīgi ielocīts, it kā šo kasti kāds būtu mēģinājis atvērt ar spēku.

Viņa lēnām izņēma kasti no seifa nodalījuma. Tā bija septiņdesmit astoņdesmit centimetrus gara un smagāka, nekā izskatījās, bet, par laimi, aizmugurē bija rokturis, un viņa varēja kasti bez problēmām aiznest uz vienu no mazajām kabīnēm.

Rūpīgi aizvērusi aiz sevis durvis, Rebeka pagrieza mazo aizbīdni un tad uzlika kasti uz galda.

Šifra atslēga izskatījās pazīstama: šķiet, viņa tādu bija redzējusi kādā policijas iecirknī, kam ieroču telpas vietā atradās seifs.

Vajadzēja sākt no nulles, izvēlēties skaitli no viens līdz simts, tad griezt atpakaļ uz nulli un pēc tam uz nākamo skaitli, līdz iegūta pareizā kombinācija. Parasti papildus nullēm bija trīs skaitļi. Nu, kurus lai izvēlas?

Piepeši viņa atkal izdzirdēja kādu skaņu un sastinga. Šoreiz tā bija skaidrāka ātrs, ass švīksts, it kā tur kāds pārāk ātri vilktu pa marmora grīdu mīkstu gumijas zoli.

Viņa nebija dzirdējusi atveramies pagraba durvis, tātad kāds te jau bija, kad viņa ienāca.

Ja vien te nebija citas ieejas, ko viņa nebūtu pamanījusi…

Rebeka pagrieza aizbīdni, piesardzīgi pavēra kabīnes durvis spraugā un palūkojās gaitenī.

-     Vai te kāds ir? viņa pusbalsī vaicāja, taču atbildi nesaņēma.

Dažas sekundes nogaidījusi, viņa atkal aizvēra un rūpīgi aizslēdza durvis aiz sevis.

Tagad jākoncentrējas uz pareizās kombinācijas uzminēšanu.

Viņa izmēģināja Henkes dzimšanas datumu, taču bez rezultātiem.

Tad mēģināja ar mātes datiem. Atkal nekā.

Ja Henke bija ņēmis skaitļus no zila gaisa, viņai būs jāpacenšas atvērt kasti citādi.

Tā bija pārāk liela viņas somai. Diez, viņa varēja doties prom ar kasti rokā? Vai tas vispār bija atļauts?

Rebeka brīdi stāvēja nekustīgi un atkal nevilšus ieklausījās uz pagraba pusi. Taču, neskaitot vieglo gaisa kondicionētāja dūkoņu, viss bija kluss.

Pēkšņi viņai prātā iešāvās kāda doma, un viņa sāka sastādīt jaunu skaitļu kombināciju. Nulle, tad deviņpadsmit, atpakaļ uz nulli, tad seši, atkal nulle, un visbeidzot septiņdesmit pieci.

Rebeka lēnām grieza atslēgu atpakaļ uz nulli, un tajā mirkli atskanēja skaidrs klikšķis.

Henke bija izmantojis viņas dzimšanas datumu!

Kastei bija dubultais dibens, kas to sadalīja divos nodalījumos. Augšējā viņa atrada pāris paciņu dolāru. Blakus naudai gulēja mazu grāmatiņu kaudzīte, apsieta ar stipru, brūnu gumiju. Kad Rebeka grāmatiņas pacēla, sausā gumija pārtrūka, izkaisot visu pa galdu. Vajadzēja tikai dažas sekundes, lai saprastu, kas šīs dažādu krāsu grāmatiņas patiesībā ir.

Ārvalstu pases, visticamāk, pavecas, citādi viņa tās būtu uzreiz atpazinusi.

Rebeka vienu atvēra un izbrīnīta ieraudzīja graudainu fotogrāfiju, kurā bija redzams gaišmatains vīrietis ar ūsām un tumšām brillēm. Matu līnija, rievas ap acīm un mazliet izcilnie vaigukauli atgādināja Henki.

Saskaņā ar pases tekstu: Džons Ernests, dzimis 1938. gadā Blomfonteinā Dienvidāfrikā.

Bet tā nevarēja būt taisnība. Par spīti matu krāsai, brillēm un ūsām, Rebeka bija pilnīgi droša. Vīrietis fotogrāfijā bija viņas tēvs.

Pagāja gandrīz minūte, iekams viņš vispār uzdrošinājās pieskarties telefonam. Rokas tā trīcēja, ka tik tikko spēja noturēt metāla priekšmetu.

HP sajuta ciparus pret pirkstu galiem, nevajadzēja pat pagriezt telefonu, lai pārbaudītu.

1

2

8

Protams, citādi nemaz nevarēja būt…

Viņš uzmanīgi nolika telefonu uz galda un pēc tam apmeta loku ap dīvānu. Tad vēl vienu.

Grāmata joprojām gulēja uz grīdas. Tā bija novilkusi sev līdzi no plaukta dažas lielas putekļu lēkšķes, taču tās virspuse, tāpat kā telefons, bija pilnīgi tīra, un tas varēja nozīmēt tikai vienu: abi priekšmeti tur bija novietoti pavisam nesen.

HP virtuvē sameklēja izņemšanas protokolu. Piecās saburzītās A4 lapās akurāti bija uzskaitīta ikviena lieta, ko kruķi paņēmuši no viņa dzīvokļa. Trešajā lapā viņš atrada meklēto.

103. Grāmata, viens gab., Selindžers “Uz kraujas rudzu laukā”.

Skaidrāks par skaidru. Kāds bija paņēmis grāmatu no policijas noliktavas un nolicis to viņa dzīvoklī kopā ar telefonu. Kā jau Ērmans tika teicis, Spēle bija visur, un grāmata viņa dzīvojamā istabā pierādīja, ka pat Drošības policija nav izņēmums. •

Velns un elle!

HP iegāzās dīvānā un, vilkdams pirkstus caur matiem, blenza uz telefonu.

Pirksti sakļāvās aizvien ciešāk un ciešāk, raujot sev līdzi matus, bet viņš to tikpat kā nemanīja.

Telefons varētu būt arī kopija.

Pirms diviem gadiem viņš savējo bija atdevis Mangem, un tad Beka bija to pārņēmusi un nodevusi atrasto mantu nodaļā. Vēlāk viņš

bija uzzinājis, ka telefons pieder ACME telekomunikāciju pukiilpoju miem, un droši vien firma bija dabūjusi to atpakaļ.

ACME telekomunikācijas, lepns PayTaggrupas biedrs…

HP pārstāja plēst matus, izklaidīgi izpurināja tos no pirkstu staipām un atkal pasniedzās pēc telefona.

Metāla virsma bija vēsa. Viņš pacēla telefonu pret gaismu un grozīja dažādos leņķos, līdz atrada meklēto. Pāris mazu skrāpējumu vienā displeja stūri no tās reizes, kad viņš bija karājies uz mūra Birkastanā un tetovēts, muskuļots gorilla, sadusmojies par apķēpātām durvīm, bija centies noraut viņu zemē.

Kopija, kā tad!

HP to bija zinājis jau tajā pašā mirklī, kad ieraudzīja telefonu uz grīdas. Tas bija viņējais.

*

Vēl nepacēlusi apakšēja nodalījuma vāku, viņa jau zināja, kas tur glabājas.

Viņu brldināja«.tieši smarža asa, eļļaina, tik labi pazīstama.

Rebeka lēnām pacēla vāku. Apakšējā nodalījumā gulēja melns revolveris ar mazu, brūnu spalu. Pulss tūlīt sāka sisties ātrāk.

Apspiedusi pirmo impulsu paņemt ieroci rokā, viņa pieliecās un nopētīja revolveri, cik uzmanīgi vien spēja. Atšķirībā no daudziem citiem kolēģiem Rebeka īpaši neinteresējās par ieročiem. Policijas pārvaldes Sig-Sauer un kompaktā automātiskā karabīne, miesassargu grupas pastiprinājuma ierocis, principā bija vienīgie, no kā viņa šāvusi. Salīdzinājumā ar pistoli vai karabīni revolveris bija diezgan vienkāršs ierocis.

Vidū rotējoša magazīna, kurā parasti ietilpa sešas patronas. Spals, stobrs un liels, labi redzams gailis, ko varēja uzvilkt ar īkšķi, tas principā arī viss. Strupais stobrs lika ierocim izskatīties neglīti, gandrīz kā buldoga purnam.

Rebeka piesardzīgi nomērīja stobra caurumu ar mazā pirkstiņa galu. Diametrs bija gandrīz tāds pats kā viņas dienesta

ierocim apmēram deviņi milimetri. Bet tad viņa atcerējās, ka revolveru kalibru parasti mēra collas tūkstošdaļās. Rebeka mēģināja aprēķināt to galvā, taču rēķins drīz sajuka.

Uz galdiņa stāvēja neliela lampa, viņa to ieslēdza un tad pacēla, lai apgaismotu metāla kastes saturu.

Tieši zem revolvera magazīnas vīdēja iegravēts teksts Cal .38. Tam sekoja garāka ciparu virkne, droši vien ieroča sērijas numurs. Nolēmusi, ka to vajag pierakstīt, Rebeka izņēma no somas bloknotu un pildspalvu. Viņa rūpīgi pierakstīja ciparus un tad tos divreiz pārbaudīja, apvilkdama divtik treknus — vienkārši lai pagarinātu procesu. Lai smadzenēm būtu ar ko nodarboties.

Taču atelpa bija īsa.

Ko īsti viņa bija te atradusi?

Rebeka nolika pases uz galda un izšķirstīja.

Visas piecas bija izdotas septiņdesmito gadu beigās, un fotogrāfijās bija redzams viņas tēvs. Dažās viņam bija brilles, ūsas vai bārda, citās no dabiskās atšķirīga matu krāsa. Visām pasēm kopīgs bija tikai tas, ka nevienā nebija minēts tēva īstais vārds.

Rebeka pašķielēja uz metāla kasti, vēlreiz cīnīdamās ar impulsu izņemt revolveri. Taču policistes izglītība šajā virves vilkšanā uzvarēja. Kamēr ierocis atradās kastē, tas nebija bīstams, turpretī, pieskaroties tam bez cimdiem, viņa atstātu uz tā savus pirkstu nospiedumus.

Tomēr… neliela pakustināšana jau arī neko ļaunu nenodarītu.

Rebeka iebāza pildspalvu revolvera stobrā, pacēla to un tad mēģināja ieroci pagriezt. Cilindrs mazliet izbīdījās uz āru, un, kad viņa ieroci pagrieza, tas izslīdēja pavisam. Sešas patronu ligzdas, kā jau viņa domājusi, un visās bija redzami plakani misiņa krāsas gali. Tātad ierocis bija pielādēts.

Divām patronām bija skaidri redzami iespiedumi, kas nozīmēja, ka tās ir bijušas izšautas, bet pārējās četras bija neskartas.

Piepeši viņai prātā iešāvās kāda doma. Protams, būtu vajadzējis iedomāties par to uzreiz, nevis noņemties ar piezīmju bloknotu.

Rebeka nolika revolveri uz galda un izvilka no somas mobilo telefonu.

Te lejā gan nebija zonas, bet tam ari nebija nekādas nozīmes. Sameklējusi kameras ikonu, viņa uzņēma dažas revolvera fotogrāfijas no dažādiem leņķiem. Pēc tam piesardzīgi novietoja to atpakaļ kastes dibenā.

Ātrs skatiens pulkstenī liecināja, ka ir laiks braukt uz darbu. Laiks pieņemt kādu lēmumu.

Rebeka ātri savāca pases, atvēra somu un iebāza tās iekšējā kabatā.

Dažas sekundes apdomājusies, viņa turpat salika arī naudu, taču sastomījās pie revolvera ierocis lika viņai justies nelāgi. Stigsona bandai revolveri nevarēja atstāt, tas bija skaidrs. Bet, no otras puses, viņa noteikti negribēja arī ņemt to uz darbu un pēc tam uz mājām pie Mikes. Varbūt bija kāda cita iespēja?

Viņa vēl brīdi vilcinājās, tad aizvēra smago vāku un uzgrieza šifra atslēgu. Pēc tam paņēma kasti vienā rokā, uzmeta somu plecā un devās uz durvīm.

Dažas sekundes palika stāvam, uzlikusi plaukstu uz roktura, un ieklausījās uz pagraba pusi. Tad atvēra kabīnes durvis, pašķielēja uz tuvāko novērošanas kameru un tēlotā mierā devās atpakaļ pie sava seifa nodalījuma.»Nolikusi kasti vietā, viņa ar zināmām grūtībām pagrieza šķībo atslēgu, lai aizslēgtu durtiņas, un pēc tam izgāja no pagraba.

-    Es gribēju jautāt, vai ir iespējams dabūt seifa līguma kopiju? Rebeka uzrunāja vīrieti aiz letes. Turklāt es gribētu parakstīt jaunu, tikai uz sava vārda. Un vislabāk tūlīt…

*

Viņš nolika telefonu, pacēla grāmatu no grīdas un trīcošām rokām šķīra lapas.

Stokholmas pilsētas bibliotēka, Bagarmosena, vēstīja spiedogs vāka iekšpusē, un, brīdi meklējis, HP atrada iespiešanas gadu 1986.

Taču ziņa pirmajā lappusē lika roku trīcei pāriet pavisam neval dāmās kustībās. Akurāti, vecmodīgi burti, kas mazliet atgādināja tēva rokrakstu.

.

Septiņi  Tas, ka tev ir paranoja… / just because you’re paranoid…

Viņš pārvietoja glāzi uz citu vietu sienā un piespieda ausi pie tās dibena, tomēr dzirdamība neuzlabojās. Tāda pati klusa balsu murdoņa, vairākas balsis vienmērīgā plūsmā joprojām nekādu iespēju uztvert sacīto.

Sasodīts!

Viņš bija novērojis kāpņu telpu vairākas dienas, gaidījis, ka pa durvīm kāds ieies vai iznāks, pāris reižu piezvanījis un pat nopircis šokolādes kasti kā pieklājīgu iepazīšanās dāvanu…

Bet, kaut gan HP bija pārliecināts, ka dzīvoklī ir cilvēki, viņa jaunais kaimiņš nebija atvēris durvis. Lai kurš slēptos tur iekšā, viņš vai viņa nekādos apstākļos nevēlējās satikties, un tas principā tikai apstiprināja HP aizdomas.

Spēle viņu dzelžaini kontrolēja, zināja, kad viņš nāk un iet. Tam bija vajadzīgs novērošanas postenis, turklāt ļoti labā vietā. Tiklīdz 1IP to saprata, pārējo bija viegli izrēķināt. Viņš varēja iztēloties cilvēkus kaimiņu dzīvoklī, veselu bandu anonīmu, uzvalkos tērptu Stāsi1 aģentu ar milzīgām austiņām uz ausīm. Tie pārvietoja pa sienām mikrofonus vai urba mazus caurumiņus, lai varētu caur kontaktligzdām iebāzt viņa dzīvoklī miniatūras kameras. Un tikmēr klusi apsprieda nākamo operācijas soli…

HP nolika glāzi un izmeta ātru loku pa dzīvokli.

Bez šaubām, viņam vajadzētu doties prom. Aizbēgt pēc iespējas (ālāk un paslēpties kādā alā. Taču tas nelīdzētu, Spēle viņu noteikti agri vai vēlu atrastu. Uzturēdamies dzīvoklī, viņš vismaz zināja, kur viņi ir. Toties Spēles vadītājs nevarēja zināt, ka HP ir izrēķinājis, kur atrodas viņu slepenā novērošanas centrāle.

Tātad viņam bija priekšrocība!

Tiesa, loti mazina…

Turklāt, lai to varētu saglabāt, vajadzēja veikt zināmus drošības pasākumus.

Izolācijas lente. Viņam vajadzēja vairāk izolācijas lentes. Visas rozetes jau bija aizklātas, tāpat arī lielākās plaisas un spraugas sienās, bet HP vēl aizvien nejutās drošs. Sienas bija vecas, ar daudziem nelīdzenumiem un izliekumiem, kas viegli varēja apslēpt mikroskopiski mazu kameras objektīvu.

Taču, lai sagādātu izolācijas lenti, viņam bija jāiziet ārā, jāmēro viss ceļš līdz saimniecības preču veikalam Hūrnsgātanā, jāatstāj dzīvoklis neuzraudzīts.

HP nebija gājis ārā jau gandrīz nedēļu, bija pārticis no sardīņu konserviem, cigaretēm un krāna ūdens, līdz atraugās sajuta alumīniju. Bet izvēles nebija.

Pirmā pietura Konsum veikals: sausmaizītes, kaviārs, konservi, daži Findus pusfabrikāti un tik daudz cigarešu paciņu, ka resnā meiča kasē sastomījās, kad viņš izteica savu vēlmi.

Visu ātri plastmasas maisiņā, tad atpakaļ uz ielas.

HP ar skatienu ieurbās trotuārā, no visa spēka sasprindzinādams kakla muskuļus, lai apspiestu impulsu pagriezt galvu. Tomēr, lai kā cīnītos tam pretī, viņš nespēja neparaudzīties apkārt.

Un gandrīz tūlīt tos arī pamanīja. Pāris puišu ap trīsdesmit, kuri mīņājās pie kāda skatloga gabaliņu tālāk. Chinos bikses, ērtas, melnas kurpes, asi skatieni, pievērsti apkārtnei, nevis sarunbiedram. Kruķi, par to HP bija itin drošs.

Bet tikpat labi viņi varēja strādāt Spēlei. Vai abām pusēm…

HP strauji pagriezās pa labi, juzdams viņu acis degam sev pakausī.

Pārsimt metru līdz santehnikas preču veikalam, daži rullīši izolācijas lentes un tad atpakaļ uz mājām.

Kad dzīvoklis būs nodrošināts, viņam varbūt radīsies izdevība padomāt.

Avīžu reklāmas stendi ielas malās vēstīja par pēdējiem kāzu jaunumiem. Tērpi, ēdienkarte, viesu saraksts…

Kā jau HP gaidījis, viņa aizturēšana sen bija aizmirsta, lagad iicīmredzot galvenais temats bija jaunā prinča “grūtā izvēle” kura labdarības organizācijā izlikties strādājam, ja jau nodokļu maksātāji arī turpmāk garantēs viņa uzturēšanu.

HP nospļāvās renstelē un pameta vēl vienu ātru skatienu pār plecu. Sekotāji vairs nebija nekur manāmi, bet tas droši vien nozīmēja tikai to, ka viņam seko vairāk nekā divi.

Sviedri lipināja T kreklu pie miesas, un HP apstājās pie santehnikas preču veikala, lai atrautu to no krūtīm. No kakla izgriezuma uzvēdīja ass ķermeņa aromāts, un viņš sarauca degunu. Fū, kā smirdēja!

HP ātri ielūkojās skatlogā. Miklais T krekls tagad bija drīzāk dzeltens nekā balts, un caurumainie džinsi sāka kļūt stīvi no netīrumu pleķiem. Ja vēl pieskaitīja bārdu, taukainos matus, lokus zem acīm un stiklainās, izvalbītās acis, diagnoze bija pilnīgi skaidra. Nekāds brīnums, ka ļaudis uz trotuāra parāvās malā. Viņš izskatījās pēc psihiatrijas klīnikas pacienta.

Piepeši caur satiksmes šalkoņu izlauzās kāda skaņa, kas lika HP sarauties un paātrināja viņa pulsu vēl par divdesmit Beats Per Minūte2 . Taču tās bija tikai'gaisa bremzes otrpus ielai apstājās 43. maršruta autobuss. HP jau bija novērsis skatienu, kad smadzenes viņu panāca. Trešā solu rinda no beigām, čalis pie loga…

Velns un elle!!!

Viņš metās taisni uz ielas. Iesvilpās signāli, nodzirksteļoja bremzes, pret asfaltu nokauca gumija. Bet nekas no tā nelika viņam izlaist autobusu no acīm.

HP par mata tiesu izvairījās no sadursmes ar kādu Saab, tomēr Volvo blakusjoslā nobremzēja mazliet par vēlu un trāpīja viņam ceļgalu augstumā.

Viņš saļima uz asfalta, maisiņa saturs izkaisījās pār brauktuves joslām. Taču HP pat negrasījās glābt savas mantas. Viņš tikai izmantoja Volvo buferi, lai ātri pieraustos kājās.

Situācijas pārbaude: īdošas sāpes, bet nekādu asiņainu brūču vai cauri ādai izdūrušos kaulu.

HP paspēra dažus grīļīgus soļus. Sāpes bija paciešamas.

Volvo vadītājs sasarkušu seju izlēca uz ielas.

-     Kotudariidiņ…!

Bet HP neapstājās, lai diskutētu.

Autobuss jau bija pametis pieturu un grasījās uzņemt ātrumu uz Hūrnsgātanas. HP iekustināja kājas: kreiso, labo, tad atkal kreiso. Ātrāk un ātrāk. Viņš izvairījās no vēl vienas mašīnas un nokļuva aiz autobusa.

Tagad viņš bija uzņēmis tempu, skrēja gandrīz maksimālajā ātrumā tomēr autobuss attālinājās. Sarkanā gaisma nākamajā krustojumā to varētu labot.

Taču autobusa šoferis nedomāja samazināt ātrumu, šķita, ka viņš vēl stiprāk uzmin uz gāzes pedāļa.

HP ieraudzīja luksoforu zaļš.

Fuck!

Viņš atradās kādus septiņdesmit piecus metrus aiz autobusa, un tagad mašīnas traucās viņam garām abās pusēs, kamēr vadītāji signalizēja kā traki.

Kājas pēc trieciena sāpēja, plaušas dega no piepešās piepūles, bet HP negrasījās padoties, katrā ziņā ne tik ilgi, kamēr autobuss vēl atradīsies redzamības lokā.

Viņš pārskrēja pāri brauktuvei un turpināja jozt pa trotuāru. Tālu priekšā pie Marīatorjeta autobuss beidzot šķita apstājies. Yes!

HP vēl vairāk palielināja ātrumu un šķērsoja Torkela Knutsona ielu, tuvodamies autobusam.

Piecdesmit metru.

Četrdesmit.

Trīsdesmit.

*

-     Labdien,. Nīna Branda klausās!

-     Sveika, Nīna, uzgaidi mirklīti…

Rebeka nolika telefonu, piecēlās no rakstāmgalda un aizvēra sava kabineta durvis.

-Tā, tagad varu runāt.

-    Vai viss kārtībā, Beka?

-    Protams, Rebeka meloja. Varbūt mazliet par daudz darba.

-    Tad tu jau ilgojies pēc pārvaldes?

Rebeka izspieda smiekliņu.

-     Nē, katrā ziņā ne šobrīd… Vai esi kaut ko uzzinājusi? viņa atri piebilda, pirms Nīna paguva turpināt.

-    Ne gluži.

Rebeka nemanāmi uzelpoja.

-     Revolveris sistēmā nav reģistrēts. Nekad nav ziņots par tā nozagšanu, un tas arī nav fiksēts saistībā ar kādu noziegumu.

-    Labi.

-    Taču mana kontaktpersona no tehniskās gribētu dabūt to uz šaušanas ekspertīzi.

-     Kāpēc?

-Tāpēc, ka tas ir 38. kalibrs, ražots pirms 1986…

-Ko?

-     Paklausies, Rebeka, teorētiski tas revolveris varētu būt ŪPSI.

-    Tagad es nesaprotu, Nīna.

-    Ūlofa Palmes slepkavības ierocis.3

Pāris mirkļu, kamēr Rebeka centās aptvert šo informāciju, valdīja klusums.

-     Bet slepkava taču izmantoja Magnum 357. Holmers televīzijā teica…

Gadu gaitā viņa noteikti bija redzējusi tos kadrus simtiem reižu: preses konferenci ar apgabala policijas priekšnieku, kas pārliecināti šūpo rokā divus pamatīgus revolverus.

-     Njā, diemžēl Holmeram izdevās daudz ko saputrot, tajā skaitā arī ieročus. Saproti, Rebeka: 38. un 357. kalibram ir vienāda izmēra lodes, atšķiras tikai patronu garums. Dažus 38. kalibra modeļus mierīgi var izmantot, lai šautu ar 357. munīciju, tāpēc tehniķi tik ļoti grib izšaut no visiem vecajiem ieročiem, kas atbilst ŪPSI profilam. Mans draugs no tehniskās to varētu nākamnedēļ…

-    Jā, labi. Klau, es tev pārzvanīšu, Nlna, mani kāds meklē… Milzīgs paldies par palīdzību, Rebeka piebilda. Es došu ziņu nākamnedēļ, tad kopā aiziesim pusdienās.

Viņa pabeidza sarunu, nolika mobilo telefonu uz rakstāmgalda un lēnām atspiedās pret atzveltni. Pēc pāris sekundēm atvēra atvilktni un izņēma dažus papīrus. Kopš bankas seifa apmeklējuma viņa nebija spējusi salikt puzles gabaliņus kopā.

Līdz pat tam brīdim, kad saņēma līguma kopiju…

Rebeka bija dzīvojusi pilnīgā pārliecībā, ka seifs pieder Henkem. Taču kļūdījusies.

Seifa līgums bija noslēgts 1986. gadā, un zemāk rindiņā “Citas personas, kam atļauta pieeja seifam” bija minēti viņas un Henkes vārdi. Tas arī viss.

Citiem vārdiem sakot, Henke par seifu zināja tikpat maz, cik viņa pati.

Atgādinājumi par nokavēto maksājumu droši vien bija nosūtīti abiem, atšķirība tikai tā, ka Henkes vēstuļu kaudzīti bija paņēmusi policija, pirms viņš paguva tās izlasīt. Tātad seifa noslēpumi piederēja nevis Henkem, bet cilvēkam, kura vārds bija minēts īpašnieka rindiņā. Cilvēkam, kuram bija piederējis atslēgu saišķis, pirms Henke to mantoja.

Erlandam Vilhelmam Peteršonam.

Viņu tēvam.

*

Kad bija atlikuši divdesmit metri, autobuss ieslēdza pagrieziena signālu.

HP skrēja, cik ātri vien jaudāja.

Autobuss atstāja pieturu.

Vēl desmit metru.

Astoņi.

Pieci.

Attālums pārstāja sarukt. Tas atkal lēnām pieauga, kad autobuss uzņēma ātrumu nokalnē lejup uz Slusenu.

Velns!

Kuņģis sažņaudzās, HP sajuta tuvojamies vēmienu un centās to norit. Piespieda kājas kustēties uz priekšu.

Četrstūrainais autobusa siluets kļuva aizvien mazāks.

>

Vēmiens nokļuva gandrīz līdz mutei.

Autobuss pazuda no redzesloka.

Taču viņš nedrīkstēja padoties.

Trešo vēmiena uzplūdu HP nepaspēja noķert un bija spiests paspert dažus grīļīgus soļus sāņus, lai neapvemtu savas krosenes.

Noteikti jau bija pagājusi kāda minūte, kopš autobuss apstājies laukumā pie Slusenas, un tas nozīmēja, ka viņš nokavēs jebkurā gadījumā. Autobuss jau brauks pa Šepsbrū tiltu uz centru.

Viņam gluži vienkārši bija jāmēģina.

Iepriekšējā reizē HP bija redzējis Ērmana līdzinieku pie metrostacijas; varbūt arī tagad viņš devās turp? Ja mazliet paveiktos, viņš panāktu čali pie biļešu zāles durvīm. Viņam vajadzēja tikai dažu sekunžu kontaktu tiešā tuvumā…

HP pagriezās pa labi un piespieda savas stīvās kājas apskriet ap Pilsētas muzeja labo stūri.

Kuņģis signalizēja, ka ir gatavs jaunai zalvei, bet šajā pašā mirklī HP priekšā pavērās Risgordenas laukums, un viņš spēji apstājās. Izklepoja no kakla rūgtu siekalu kamolu un izpļāva to caur vienu mutes kaktiņu. Plaušas svila, sirds krūtīs sitās tik stipri, ka viņš neapzināti samiedza acis. Kaut kur tur, starp visiem cilvēkiem, bija tas viens.

Katrā ziņā viņam tur vajadzēja būt.

Vai arī…

Nē…

Velns!

Pulss lēnām pierima, un kuņģa krampji atlaidās.

HP paspēra vēl dažus soļus laukumā. Čali joprojām neredzēja. Vai nu viņš jau bija paspējis nokāpt lejā uz metro, vai arī ar autobusu brauca uz centru.

Tipiska neveiksme!

Adrenalīna uzplūdi lēnām norima, un piepeši HP juta tuvojamies ģīboni. Viņš atbalstījās ar plaukstām pret ceļiem, atklepoja vēl vienu vēmiena pikuci un izspļāva to uz bruģa.

-     Cik pretīgi! nošņācās kāds pa labi no viņa, bet HP tam nepievērsa uzmanību.

Šķita, ka bruģakmeņi zem viņa lēnām griežas pretēji saulei, sviedri lija pār muguru, izmērcēdami bikšu jostu, un pēdējie gaišie plankumi uz krekla jau bija pazuduši.

HP nolieca galvu vēl zemāk pie ceļiem, lai palielinātu asiņu pieplūdumu smadzenēm. Stāvēja tā dažas minūtes, sakopodams spēkus.

Kad zeme pārstāja griezties, viņš izslējās, dziļi ievilka elpu un palūkojās pāri laukumam.

Tajā pašā mirklī HP viņu pamanīja. Lifta stikla būrī, tikai astoņu desmit metru attālumā. Balts krekls, uzvalka bikses un gaiša žakete, nevērīgi uzmesta pār vienu plecu.

Par spīti citādajam apģērbam, par spīti tam, ka šis vīrietis bija gludi skuvies, krietni tievāks un turklāt izskatījās pilnīgi normāls, viņš bija ārkārtīgi līdzīgs Ērmanam.

Pat riebīgi līdzīgs…

HP vajadzēja piekļūt vēl tuvāk, lai.pārliecinātos pilnībā.

Viņš paspēra dažus grīļīgus soļus uz priekšu, tad vēl dažus, un tajā pašā mirklī lifts sāka slīdēt lejup. HP palielināja ātrumu, piespieda kājas paklausīt.

Zeme aprija vīrieša pēdas, tad kājas, rumpi, un, tieši pirms pazemē nozuda viņa galva, HP sastapa viņa skatienu.

Nolādēts…

*

Kāda velna pēc tēvam bija slepens bankas seifs ar viltotām pasēm, tūkstošiem dolāru skaidrā naudā un liela kalibra revolveri?

Ja runa būtu par spiegu romānu, atbilde būtu pašsaprotama, bet šis taču bija viņas tēvs. Pavisam parasts zviedrs ar parastu darbu, dzīvokli Bagarmosenā, sievu un diviem bērniem.

Uz galda viņai priekšā bija izklātas visas piecas pases.

Bez Dienvidāfrikas pases tur vēl bija ari Šveices, Kanādas, Beļģijas un Dienvidslāvijas pase. Tajās visās bija ārvalstu ieceļošanas zīmogi, lielākoties ASV, taču bija arī zīmogi no citām valstīm.

Kanādas pasē Rebeka atrada vecu, melnbaltu fotogrāfiju, kas bija ielipusi starp pēdējām lappusēm. Tajā aptuveni trīsdesmit jaunu vīriešu formastērpos pozēja ap bruņotu transportlīdzekli. Uz bruņutorņa lieliem baltiem burtiem bija rakstīts “ANO”.

Zilās beretes, Kipra, 1964, kāds bija uzrakstījis fotogrāfijas aizmugurē vecmodīgā, akurātā rokrakstā, kas tik ļoti atgādināja tēva rokrakstu, ka Rebekas sirds uzsita ekstrasistoli.

Fotogrāfija bija neskaidra, un daudzas sejas tik tikko varēja izšķirt. Taču vienam no vīriem, kas bija notupušies pirmajā rindā, virs deguna un acīm bija pazīstamā rieva. Vai viņas tēvs bijis ANO karavīrs? Kāpēc viņš to nekad nebija pieminējis?

Rebeka zināja, ka jaunībā tēvs bijis rezerves virsnieks un tieši tur iepazinies ar onkuli Tagi. Veterānu tikšanās bija viena no nedaudzajām lietām, kas viņam uzlaboja garastāvokli. Taču fakts, ka tēvs būtu dienējis ārvalstīs, pēc "tam to nekad nepieminēdams, šķita dīvains. Viņš gan nebija no runīgajiem, bet viņam taču vajadzētu būt kādam vimpelim, diplomam vai citam suvenīram, ar ko savus kabinetus piepildīja kolēģi, kas dienējuši ANO.

Rebeka domās vairākas reizes izstaigāja bērnības mājas, bet neatcerējās nevienu vienīgu šādu priekšmetu. Mātes spāņu toreadoru leļļu kolekcija un jubilejas šķīvji principā bija vienīgās greznumlietas viņu mājās, un arī tēva atstātas mantas nedeva nekādus pavedienus. Ja neskaita kreklus, uzvalkus, dažas smagas mēbeles un izļurkātu rakstāmmašīnu, viss viņa atstātais mantojums ietilpa vienā plastmasas maisiņā.

>

Rebeka bija spiesta atteikties arī no idejas, ka revolveris varētu būt tēva vecais dienesta ierocis. Cik viņai izdevās noskaidrot, rezer-

>

ves virsniekiem piecdesmitajos un sešdesmitajos gados tika piešķirtas pistoles, nevis revolveri, turklāt armija taču būtu devusi ziņu, ja tēva ieroča trūktu. Nekas no seifā atrastā nebija īsti saprotams,

un patiesībā bija tikai viens cilvēks, kurš varētu viņai palīdzēt visu noskaidrot.

Rebeka pievilka klāt tastatūru, ielogojās savā hotmail kontā un sāka rakstīt jaunu vēstuli.

Kam: tagp.sammer@hotmail.com No: rebecca.normen@hotmail.com Temats: ANO dienests

Mīļo onkuli Tage!

Ceru, ka Tev klājas labi.

Es nesen atradu dažas mantas, ko tēvs glabāja bankas seifā. Starp tām bija arī fotogrāfija no ANO misijas Kiprā 1964. gadā.

Es patiesībā nezināju, ka tēvs reiz bijis ANO karavīrs, un ceru, ka Tu varētu pastāstīt mazliet vairāk.

Lūdzu, piezvani!

Ar mīļiem sveicieniem Rebeka

* .

Viņš sāka skriet uz liftu, bet, sapratis, ka tas brauc lejup uz Pilsētas muzeju, pagriezās lielo akmens kāpņu virzienā dažus metrus tālāk.

HP nolēca pa diviem pakāpieniem reizē, pagrūda sāņus dažus vecākus ar maziem bērniem un metās uz ieeju. Viņš nedaudz atpalika, taču no lifta līdz muzeja ieejai veda garš iestiklots gaitenis. Tas čalis nepaspētu aiziet līdz galam, pirms HP pats tur nokļūtu.

Automātiskās durvis tik tikko paspēja atvērties, kad viņš jau bija iekšā.

Kā jau domājis, viņš bija pirmais.

HP pāris reižu dziļi ievilka elpu un tad sāka lēnām soļot pa gaiteni uz spīdīgajām lifta durvīm.

Žokļi kustējās, viņš juta, kā acis pieplūst asinīm. Durvīm kuru katru mirkli vajadzēja atvērties, un viņš stāvēs aci pret aci ar Ērmanu.

Jo viņš taču bija redzējis Ērmanu!

Gludi skuvies, nomazgājies un nometis dažus kilogramus, loma lai velns par stenderi tas bija viņš!

Meža čalis acīmredzot nebija sadedzis Fjerdhundras krūmos. Un izskatījās arī, ka viņu vairs nemoka elektrības alerģija, kas bija pie spiedusi izvēlēties dzīvi bez tehnoloģijām.

Un tas nozīmēja…?

To HP gribēja noskaidrot, tiklīdz tās sasodītās durvis atvērsies. Kaut vai pielietojot vairāk varas darbu, nekā vajadzīgs.

Viņš sažņaudza dūres, sajuta adrenalīna garšu uz mēles.

Pagāja desmit sekundes.

Divdesmit.

Trīsdesmit.

Šis lifts gan bija lēnais invalīdu variants, bet tomēr tam jau vajadzēja būt klāt!

HP uzsita pa izsaukšanas pogu, tad palūkojās apkārt un dažas sekundes apsvēra, vai nevajadzētu skriet atpakaļ uz laukumu.

Taču piepeši lifts tā noplinkšķēja, ka viņš gandrīz izlēca no biksēm. <*.

Sirds krūtīs meta kūleņus, HP pacēla dūres un sagatavojās.

Durvis lēnām atvērās.

Astoņi  … nenozīmē, ka viņi tevi nevajā | … it doesn’t mean they aren’t after you

-    Labdien, dārgais draugs, vai drīzāk laikam: labrīt!

—Jā, te patiesībā ir rīts. Starp citu, labi, ka piezvanījāt. Vai viss gatavs?

-     Vairāk vai mazāk…

-    Kā jūs to domājat? Vai tad…?

-     Neuztraucieties, dārgais draugs, visi gabaliņi pamazām sakrīt savās vietās.

-     Es ceru, jo neveiksme nav pieļaujama.

-   Jā, es saprotu…

*

-     Mīļā Rebeka, kāds prieks tevi redzēt!

-     Sveiks, onkuli Tage, man tāpat.

Rebeka bija ieradusies uz tikšanos desmit minūtes par agru, taču viņš, protams, jau bija tur.

-    Es domāju, ka esi ārzemēs. Kad tu atgriezies? Rebeka noliecās pār kafejnīcas galdiņu un noskūpstīja veco vīru uz vaiga.

Viņš joprojām smaržoja tāpat. Ziepju putas, odekolons, cigārs un kaut kas cits, labi pazīstams. Kaut kas patīkams…

-     Ā, pirms dažām nedēļām. Vai tu kaut ko gribēsi? Kafiju, tēju? Ai, cik muļķīgi no manas puses… Jaunkundzi

Tage pamāja viesmīlei.

-     Lūdzu, kapučīno, un, ja iespējams, ar pienu bez laktozes.

Viņš uzsmaidīja Rebekai, bet pagāja dažas sekundes, iekams viņai

izdevās atbildēt uz Tages smaidu.

Šķita, ka viņš ir manījis Rebekas reakciju.

-    Piedod, ka nedevu ziņu agrāk, mīļā Rebeka, bet kopš atgriešanās mans plānotājs ir bijis pierakstīts pilns. Šobrīd iet karsti, bet to jau tu zini tikpat labi kā es.

Viņš atkal pasmaidīja un iemalkoja savu kafiju.

-    Jā gan, Rebeka nomurmināja. Protams.

Viesmīle atnesa kapučīno, un viņa ātri iedzēra vienu malku.

-    Nu, un kā klājas jaunajā darbā, Rebeka? Varu iedomāties, ka las mazliet atšķiras no darba Drošības policijā…

-    Paldies, labi, ir bijis ko nopūlēties, visu sakārtojot. Aprīkojums, personāls, dažādas licences un daudz kas cits. Papīra darbi prasa daudz vairāk laika, nekā es biju rēķinājusi.

-    Zviedru birokrātijas dzirnas maļ lēni…

-    Vai ne?! Šoreiz uz Tages smaidu bija vieglāk atbildēt.

-     Minēšu, ka jūs esat lūguši atļauju nēsāt dienesta ieročus. Parasti privātam biznesam nav viegli saņemt šādu atļauju. Valsts savu vardarbības monopolu tur stingri.

Rebeka pavēra muti, lai kaut ko sacītu, taču tūlīt aprāvās un tikai pamāja ar galvu. Patiesībā jau te nebija, par ko brīnīties. Onkulis Tage vienmēr bija precīzi zinājis, ar ko viņa nodarbojas, jau tad, kad viņa vēl bija Drošības policijā. Un acīmredzot nekas nebija mainījies arī tagad. Doma, ka tēva draugs viņu pieskata, galīgi izgaisināja pirmītējo vilšanās sajūtu.

-    Varbūt es varu palīdzēt. Kā jau tu zini, man vēl ir daudz kontaktu.

-Jā, lūdzu!

Rebeka ļoti labi atcerējās, kā Tages kontakti bija viņai palīdzējuši ziemā. KāTagem bija izdevies atbrīvot viņu no aizdomām par smagu amatpārkāpumu un paglābt no atlaišanas. Patiesībā viņai nevajadzētu lāgi izmantot šādiem sīkumiem, bet viņš taču pats bija pieteicies.

Turklāt viņa jau divas reizes bija saņēmusi atteikumu uz iesniegumu par ieroču licencēm. Komanda sāka kurnēt aizvien skaļāk, un tas bija tikai laika jautājums, kad šī kurnēšana sasniegs vadību. Bet tas nu Rebekai nekādi nebija vajadzīgs.

-    Ja tas nav pārāk apgrūtinoši… viņa piebilda.

-    Nepavisam, es pirmdien šur tur piezvanīšu. Nevaru neko garantēt, bet darīšu, ko spēšu. Kam gan domāti draugi, ja ne savstarpējai izpalīdzēšanai.

-     Liels paldies, es to patiešām novērtēju, onkuli Tage.

Vecais vīrs nolika tasīti uz galda un tad uzmanīgi pabīdīja to sāņus.

-    Un tagad ķersimies pie tava jautājuma. Kā jau teicu, es to negribēju apspriest e-pastā. Dažas lietas labāk pārrunāt zem četrām acīm.

Rebeka pamāja ar galvu.

-     Es labprāt pastāstīšu par tava tēva un manu kopīgo pagātni, bet vispirms ir mana kārta lūgt mazu pakalpojumu, Rebeka.

-Jebko, onkuli Tage, tu taču zini…

-     Labi.

Viņš pieklusināja balsi un paliecās uz priekšu pār galdiņu.

-Tu rakstīji par bankas seifu, kas piederējis tavam tēvam, par vecām fotogrāfijām?

-    Jā, tieši tā.

Tage paliecās vēl vairāk uz priekšu.

-    Es gribu, lai tu pastāsti man, ko tieši tu atradi, Rebeka. Ir svarīgi, lai tu neko neizlaid!

Piepešais asums vīrieša balsī Rebeku pārsteidza, un viņa mazliet parāvās atpakaļ.

-     Dažādus papīrus, viņa atbildēja, spēlēdamās ar kafijas tasīti.

-     Kāda veida papīrus, Rebeka?

Tages skatiens šķita urbjamies viņai cauri, un viņa pārspīlēti lēni iedzēra malku kafijas, lai iegūtu iemeslu novērst skatienu. Tage Sammers bija viens to tēva senākajiem draugiem. Kāds, kuram Rebeka uzticējās. Tomēr piepeši viņu pārņēma šaubas.

-    Es saprotu, ka tas var būt delikāti, runa galu galā ir par tavu tēvu.

Viņa tonis bija kļuvis maigāks, personiskāks.

-     Ļauj man mazliet palīdzēt, mīļā Rebeka…

Tage pameta ātru skatienu uz blakusgaldiņu un vēl vairāk pieklusināja balsi.

-    Vai tie papīri, ko tu atradi, varētu būt pases ārvalstu pases ar tava tēva fotogrāfiju?

Rebeka vēl mirkli vilcinājās, bet pēc tam lēnām pamāja ar galvu.

-     Es saprotu… -Tage atkal sacīja, un šoreiz viņa balss izklausījās gandrīz skumja.

Viņi brīdi sēdēja klusēdami, kamēr Tage šķita apdomājamies.

-     Bankas seifs patiesībā ir tāds kā burbulis, vai esi par to domājusi, Rebeka? Dzīve ārpusē turpinās, lietas mainās, bet iekšā laiks ir apstājies. Ar dzīvi ir tāpat. Mēs radām savu realitāti, mazas sfēras, uzskatīdami, ka kontrolējam to, kas tur notiek. Patiesībā kontroles sajūta ir tikai ilūzija un sfēra nav nekas cits kā burbulis. Taču visiem burbuļiem ir lemts agri vai vēlu pārsprāgt, vai ne?

Viņš pašūpoja galvu.

-    Tev jāapsola, ka paturēsi pie sevis visu, ko es stāstīšu, Rebeka! Tage turpināja.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Tu to nedrīksti stāstīt nevienam, arī brālim ne. Kā jau tu zini, Henriks nespēj glabāt noslēpumus tā kā tu vai es, bet, ja manis stāstītais nāks gaismā, t^m var būt sekas, nopietnas sekas. Vai saproti?

-     Protams, onkuli Tage, tu vari uz mani paļauties.

-Jā, es zinu, Rebeka. Jūs ar tēvu esat līdzīgāki, nekā tu domā…

Viņš veltīja Rebekai greizu smaidu, kas lika viņas sirdij notrīsēt.

-    Viss sākās 1964. gadā mazā pilsētiņā Ziemeļkiprā. Es biju rotas komandieris, tavs tēvs viens no maniem četriem vadu komandieriem. Mēs jau bijām pazīstami kopš virsnieku skolas un labi sapratāmies. Erlandam varbūt nepiemita dabiskas vadītāja dotības, taču viņš to kompensēja, rūpīgi sagatavodamies visiem iedomājamiem scenārijiem. Turklāt viņš bija uzticams un lojāls, mūsdienās šādas īpašības ir aizvien retāk sastopamas.

Tage uzmanīgi pagrozīja savu kafijas tasīti.

-     Reiz mūs nosūtīja aizsargāt kādu Kipras turku ciemu, kuru nemitīgi apšaudīja ievērojami labāk bruņotas un daudzskaitlīgākas grieķu grupas. Diemžēl mūsu klātbūtne kaujas neapturēja, un mēs bijām spiesti noskatīties, kā grieķi noposta turku ciemu. Tavam

tēvam un dažiem viņa kolēģiem bija ļoti grūti samierināties ar faktu, ka mums nav tiesību iejaukties, lai aizstāvētu vājāko pusi. Erlands bija ļoti principiāls vīrs…

Rebeka pamāja ar galvu.

-     Jebkurā gadījumā savās dusmās viņi nelaimīgā kārtā nolēma piekraut dažūs no mūsu ANO transportlīdzekļiem ar ložmetējiem un munīcijas kastēm, lai pēc tam aizvestu to visu turkiem. Viņi gribēja kaut nedaudz izlīdzināt spēku līdzsvaru. Tā nebija politiska viedokļa paušana, un, pat ja piegāde būtu izdevusies, es šaubos, vai tam būtu izšķirīga nozīme.

Viņš domīgi pašūpoja galvu.

-     Katrā ziņā viņus apturēja pie grieķu posteņa, un tad gāja vaļā īsta elle… Sākās liela izmeklēšana, tavu tēvu un viņa kolēģus tūlīt atvaļināja, un visu Zviedrijas ANO kontingentu gandrīz nekavējoties pārgrupēja uz salas dienvidu daļu. Erlands visu uzņēma ļoti smagi. Viņš uzskatīja, ka rīkojies, aizstāvot vājāko pusi, tieši kā to prasīja uzdevums. Nevaru teikt, ka es viņu nesapratu, tomēr noteikumi bija skaidri un viņš bija ne tikai tos pārkāpis, bet arī kaitējis ANO spēku reputācijai kopumā.

-     Kas notika?

Tage Sammers paraustīja plecus.

-Tūlītēja atlaišana no ANO un armijas. Būdams viņa tiešais priekšnieks, es biju spiests tur piedalīties un parakstīt papīrus. Skumja diena, ļoti skumja…

Viņš mirkli ieturēja pauzi, joprojām spēlēdamies ar kafijas tasīti.

-     Saproti, Rebeka, tavam tēvam ļoti patika būt par virsnieku, par daļu no lielākas kopības, būt starp sev līdzīgajiem. Viņš bija iecerējis garu un veiksmīgu karjeru armijā. Kad viņam to piepeši atņēma, viņš…

-    Sadusmojās?

Tage pacēla acis.

-     Es varbūt teiktu pārvērtās, bet tev, protams, ir pilnīga taisnība. Erlands vairs nekad nebija tāds kā iepriekš.

Tukšs!

Tas stulbais lifts bija pilnīgi tukšs!

HP joprojām nesaprata, kā tas varējis notikt.

Ne liftā, ne gaitenī, ne ieejas durvīs. Tad kur tas čalis bija pal u iv' Viņš taču nevarēja izkūpēt gaisā kā burvju mākslinieks!

Tomēr pamazām HP sāka nojaust, kas notiek. Tie nelieši ar viņu spēlējās! Nepietika ar to, ka tie novēroja katru viņa soli un noklausījās caur sienām, tie spēlēja ar viņu arī prāta spēlītes. Ielavījās dzīvokli, kamēr viņš bija prom, nolika plauktā telefonu un vēstuli. Lika viņam vajāt spoku pār pusi Sēdermalmes.

Bet tik viegli tie viņu nesalauzīs!

HP bija pasācis katru nakti aizkraut durvīm priekšā mēbeles. Un lajās retajās reizēs, kad devās ārā, viņš pār durvīm pielīmēja matu, lai redzētu, vai viņi bijuši iekšā. Bet vislabprātāk viņš, protams, vispār nekur negāja.

Visu dzīvojamās istabas grīdu klāja tukšas picu kastes un avīzes. Viņš bija savācis no kioskiem visu lasāmo, un zīmes bija nepārprotamas. Dīvainību ketus gāza kā no spaiņa: neizskaidrojami pārtrauc darboties datorsistēmas, uzkaras aptiekas recepšu sistēma, nolaižas barjeras tunelī uz Dienvidu pārvadu, nodziest skrejceļa gaismas Arlandā. Cilvēki iziet nopirkt cigaretes un neatgriežas. Lietas vienkārši pazūd kā tas karogs Kastelholmenā, kam jābūt paceltam miera laikā. Vakarrīt tā pēkšņi vienkārši nebija, un visi Stokholmas pensionāri zvanīja uz armijas dežūrcentrāli. Avīzēm tas šķita ļoti jautri. Nevainīgs jociņš pirms princeses kāzām…

Bet, kā parasti, zviedru pasaule neko nesaprata.

Nav karoga nav miera.

Tātad karš!

Ja viņi gribēja karu, tad to arī dabūs!

BIG TIME!!1

HP piecēlās no grīdas un, kasīdams bārdu, soļoja uz virtuvi. I aik.s inventarizēt krājumus: četras pudeles alus, seši Gorby pīrāgi, pusiii biņa ikru. Ledusskapja pirmais plaukts papildināja viņa krājumus ar

trim paciņām sausmaizlšu un skārdeni Bullēns desiņu. Otrajā plauktā bija vesela kaudze sudrabotu izolācijas lenšu. Precīzāk sakot, sešpadsmit. HP ātri sarēķināja uz pirkstiem. Vismaz trīs dienas, varbūt pat četras, līdz viņam vajadzēs iet ārā.

Lieliski!

Viņam bija ko darīt, things to do…

*

-     Bet kāda tam saistība ar pasēm?

Tage Sammers dziļi ievilka elpu un tad klusi izpūta gaisu.

-Tas, ko es pastāstīju līdz šim, patiesībā nav nekas slepens. To visu tu vari atrast internetā vai dažādās grāmatās par ANO vēsturi. Taču tas, ko es stāstīšu tagad, ir stingri konfidenciāls, saproti?

Rebeka pamāja.

-     Pēc Kipras misijas es tupināju savu militāro karjeru. Aukstais karš ritēja pilnā sparā, un armija bija krietni lielāks un nozīmīgāks spēlētājs nekā šodien. Es saglabāju kontaktus ar Erlandu, lielākoties pēc savas iniciatīvas, jo savā ziņā jutos vainīgs par notikušo. Būdams viņa draugs un priekšnieks, es tomēr nebiju spējis viņam palīdzēt… Lai vai kā, es apzinājos, ka vienmēr ir vajadzība pēc tādiem lojāliem, apņēmīgiem vīriem kā Erlands, un sāku viņu nolīgt uz nelieliem… konsultāciju uzdevumiem, laikam tā tos varētu saukt. Vai gribi vēl ko dzeramu? Varbūt minerālūdeni?

Tage pamāja viesmīlei un pasūtīja divas Ramlosa pudeles. Viesmīle tās nekavējoties atnesa.

-    Tie konsultāciju uzdevumi kas tie bija? Rebeka jautāja, iedzērusi dažus malkus.

-     Diemžēl to es nedrīkstu sīkāk stāstīt.

-    Tu gribi teikt, ka mans tēvs bija spiegs?

-    Nē, nepavisam ne. Tage pacēla rokas sev priekšā. Nekā tamlīdzīga, lielākoties tie bija kurjera uzdevumi. Apmaiņa ar zināmiem pakalpojumiem un informāciju… Bet vairāk es diemžēl nedrīkstu stāstīt, slepenības nosacījumi joprojām ir spēkā.

-     Kam tad viņam vajadzēja viltotas pases?

-     Es apzinos, ka tas izklausās mazliet dīvaini, bet tev jāsaprot, ka tie bija pavisam citi laiki. Aukstais karš pieņēmās spēkā, un Zviedrija atradās starp lielvarām. Tu noteikti atceries, kā Padomju Savienība virs Baltijas jūras notrieca zviedru DC3 lidmašīnu un pēc tam arī Catalina, kas bija nosūtīta meklēt izdzīvojušos. Ienaidnieks var par prast pat visnevainīgākos uzdevumus, tāpēc vajadzēja īstenot visus iespējamos piesardzības pasākumus, it īpaši vēlāk, kad Erlands nodibināja ģimeni.

-     Bet tēvam taču bija darbs, viņš strādāja par pārdevēju tajā…

Rebeka veltīgi centās atcerēties firmas nosaukumu kaut kas ar

T burtu, par to viņa bija gandrīz droša. Tage deva viņai dažu sekunžu apdomāšanās laiku.

-     Es brīnītos, ja kāds no jums īpaši daudz zinātu par Erlanda darbu… Pat ja viņš jums kādreiz kaut ko stāstīja, tās, visticamāk, bija vispārīgas lietas bez detaļām. Tikai tik daudz, lai izskaidrotu savu prombūtni un garos ārvalstu braucienus.

Rebeka pacēla pudeli, lai piepildītu savu glāzi, taču labā roka piepeši pāris reižu'’noraustījās un ūdens izlija pa galdu. Paņēmusi dažas salvetes, viņa uzslaucīja peļķīti.

Ja kāds vēl pirms pāris dienām būtu teicis, ka viņas tēvs ir bijis kas vairāk par parastu nodokļu maksātāju, viņa būtu smējusies. Nūjā, tad viņa vēl nebija atvērusi seifu…

-     Es saprotu, ka tas noteikti šķiet mazliet… nereāli, Rebeka. Tage noliecās uz priekšu un uzlika plaukstu uz Rebekas rokas. Tici man, es labprātāk nebūtu to stāstījis.

Rebeka viņu uzmanīgi nopētīja, meklēdama zīmes, ka viņš patiesībā tā nedomā. Tomēr Tage šķita pilnīgi godīgs.

-T-tad ko mēs tagad darīsim? izstostīja Rebeka. Ar seifa mantām, viņa paskaidroja, nolikdama labo roku uz ceļgala, lai 1.1 pārstātu drebēt.

-    Atstāj tās manā ziņā. Es parūpēšos, lai viss pazustu, gan pases nn seifs, gan dokumenti, kas saista šīs lietas ar tavu tēvu. Vienk.nši atdod man atslēgas, kodus un tamlīdzīgi, un tavas raizes būs gala.

Rebelca nevilšus sastinga.

-     Protams, es gādāšu arī par to, lai nekas neapēnotu tava tēva piemiņu. Tage laipni pasmaidīja, tomēr Rebekai vajadzēja pāris sekunžu pārdomām.

-     Es neesmu gluži droša, ka to vēlos, viņa pēdīgi sacīja. Nu, atdot visu…

Tage sarauca pieri un uzmeta viņai ciešu skatienu. Pēc tam lēnām noņēma plaukstu no viņas rokas un izslējās krēslā.

-     Kāpēc tu to negribi, Rebeka?

Viņa sejas izteiksme piepeši bija mainījusies, kļuvusi skarbāka. Tage aizvien turpināja skatīties uz Rebeku: acis lēnām piemiedzās, mute kļuva par svītriņu.

-     Seifā bija kaut kas vēl, vai ne? Bez pasēm un fotogrāfijas.

Rebeka nepakustināja ne vaibstu, tomēr Tage lēnām pamāja ar

galvu, it kā viņa kaut kādā veidā būtu apstiprinājusi tikko izteikto apgalvojumu.

-Tu esi atradusi kaut ko citu, krietni satraucošāku…

Roka uz ceļgala turpināja drebēt. Rebeka juta, ka sirds sitas stiprāk, un centās nepieļaut ne mazāko izteiksmi, kas viņu nodotu.

Onkulis Tage turpināja raudzīties uz viņu, bet šoreiz Rebeka neizvairījās, tikai par dažiem centimetriem nolaida zodu un saglabāja acu kontaktu.

Piecas sekundes.

Desmit…

-     Labi. Tage nopūtās un pacēla rokas. — Šim stāstam ir vēl viena daļa. Es līdz pēdējam cerēju, ka nevajadzēs tev to stāstīt. Mēs strādājām pie īpaša… projekta. Tas bija… teiksim, diezgan kontroversiāls projekts, tāpēc bijām spiesti būt ārkārtīgi piesardzīgi. Mēs neizmantojām savus darbiniekus, bet piesaistījām nepiederošos, tādus kā tavs tēvs. Cilvēkus bez formālas saistības ar projektu, taču nesalaužami lojālus.

-     Bez kuriem varētu iztikt, ja kaut kas noietu greizi?

-Tas gan izklausās nedaudz ciniski…

-     Bet tā bija, vai ne?

Tage paraustīja plecus.

-Tavs tēvs labi pārzināja spēles noteikumus, viņš zināja, (>.n ko ir runa. Katrā ziņā daudzus gadus šim projektam bija priori tārs statuss un mums bija neierobežoti resursi. Bet tad piepeši viss mainījās: politiskais atbalsts izbeidzās un budžets tika dramatiski samazināts. Tomēr mēs turpinājām darbu, tiesa, mazliet diskrētākā veidā. Mēs visi, projektā iesaistītie, bijām pārliecināti par tā nozīmi valsts drošībā. Turklāt mūs vēl joprojām atbalstīja daļa veco sponsoru, tāpēc varējām turpināt darbu arī astoņdesmitajos. Diemžēl beigās mūs pievīla arī viens no senākajiem draugiem, cilvēks, kurš iepriekš bija sniedzis vislielāko atbalstu. Mūsu mazo vienību likvidēja uz visiem laikiem, telpas slēdza, atlikušos darbiniekus pārcēla. Pēc tam es izvēlējos pilnībā pamest armiju. Kopš tā laika strādāju privātajā sektorā…

-     Un tēvs. Kas notika ar viņu?

-    Tavs tēvs nebija formāli pieņemts darbā, nekāda līguma, nekādu pienākumu.

Tage Sammers papurināja galvu.

-    Tas nebija pareizi, ņemot vērā, cik uzticami viņš bija kalpojis mūsu lietai… Protams, bija ari citi tādi paši cilvēki, kas nonāca uz ielas, nesaņēmuši pat pliku paldies. Bet, manuprāt, tieši Erlands to uztvēra vissmagāk. Tā bija jau otrā reize, kad viņš tika atraidīts, izmests no kopības…

Tage ieturēja pauzi, lai izdzertu atlikušo minerālūdeni.

-     Kad tas notika, kurā gadā?

-    Astoņdesmito beigās, tev varēja būt vienpadsmit divpadsmit gadu.

Rebeka dziļi ievilka elpu un tad lēnām izpūta gaisu. Labā roka beidzot bija nomierinājusies tik daudz, lai viņa uzdrošinātos novietot to atpakaļ uz galda.

-    Vai tu kaut ko atceries no tā laika, Rebeka?

-     Nē… khm. Balss aizlūza, un viņa nokremšļojās. Neko daudz patiesībā.

Bet tā nebija taisnība. Šo to viņa atcerējās, pat pārāk labi.

HP pamodās tikai vakarpusē. Bet tas nemaz nebija dīvaini galu galā tikai četros no rīta bija ielīdis gultā.

Pusi nakts viņš bija sēdējis, piespiedis ausi pie tās sasodītās sienas, un klausījies, cenšoties uztvert vissīkākās detaļas no sarunas, kas šķita notiekam blakusdzīvoklī. Stunda pēc stundas nesaprotamas murmināšanas, no kuras varēja izšķirt tikai dažus vārdus.

Šobrīd piezīmju bloknots bija pierakstīts ar vārdiem, ko HP bija dzirdējis, tomēr necik gudrāks viņš nekļuva.

Vairākas reizes bija atkārtojušies vārdi Luters, labirints un plēsējs, bet, tāpat kā visus pārējos, arī šos nebija iespējams sasaistīt itin nekādā veselumā.

HP pieslējās sēdus, pakasīja bārdu, tad paduses un kājstarpi. Pēc tam no pelnutrauka uz naktsgaldiņa izzvejoja kādu garāku cigaretes galu un taustījās pēc šķiltavām. Situācija, šķiet, slīdēja ārā no rokām. Viņam nebija plāna, nebija itin nekādas aizsardzības, bet kruķi elpoja pakausī, turklāt viņu nemitīgi novēroja.

Ar Beku viņš nebija runājis nedēļām, varbūt pat mēnešiem ilgi. Kaut gan… patiesībā tas bija labi. Ja viņš turēsies no māsas pa gabalu, viņai vajadzētu būt drošībā. Nelaime tikai tā, ka viņš jutās sasodīti vientuļš.

>

HP bija mēģinājis dabūt rokā Mangi, taču tas nolāpītais paklāju pielūdzējs neatbildēja uz zvaniem un datorveikals bija slēgts kopš ziemas, kad Manges mazie mācekļi nokļuva aiz restēm. Viņš jau varētu arī aizbraukt uz Faštu un piezvanīt pie Manges dzīvokļa durvīm, bet tas šķita pārāk liels projekts. Pirmkārt, HP negribēja atstāt dzīvokli, un, otrkārt, viņam nebija nekādas vēlēšanās saskrieties ar Manges likumīgo laulāto draudzeni, to raganu Betulu.

Kādā virtuves atvilktnē HP atrada vecu sērkociņu kastīti un ar zināmām pūlēm aizsmēķēja cigaretes galu. Tomēr pat cigarete neuzlaboja garastāvokli.

Viņam vajadzētu būt briesmīgi izsalkušam, bija pagājušas daudzas stundas kopš pēdējās ar mikroviļņiem bombardētās gardēžu maltītes. Bet apetītes nebija.

Mirklī, kad HP iezvēlās dīvānā, guļamistabā iezvanījās telefons. Dažas sekundes viņš apsvēra domu neatbildēt. Taču, lai kurš tas būtu, šis cilvēks acīmredzot bija nopietni apņēmies dabūt viņu rokā, jo telefons uzstājīgi turpināja zvanīt.

HP nosprieda, ka tā ir Beka, un garastāvoklis piepeši uzlabojās. Viņš nolēma pārkāpt savu principu un šoreiz atbildēt tikai īsu sarunu, lai dzirdētu māsas balsi. Tas taču nevarētu stipri kaitēt.

Viņš ar pūlēm piecēlās no dīvāna un vilkās atpakaļ uz guļamistabu, bet apmēram pusceļā aptvēra, kas te nesakrīt. Melodija bija pareiza, tikai… viņš bija izslēdzis savu Nokia tūlīt pēc tam, kad kruķi viņu palaida, un ielicis to vienā no virtuves atvilktnēm ar izņemtu akumulatoru.

Tātad ne jau tas telefons zvanīja.

HP pielika soli un apskrēja ap guļamistabas stenderi.

Signāls turpināja skanēt, melodija mainīja raksturu un tagad skanēja skaļāk un asāk. Kā žilete pret bungādiņām. Pagāja vairākas sekundes, iekams viņam izdevās lokalizēt avotu. Avīžu kaudze uz naktsgaldiņa, tikai dažus centimetrus no pelnu trauka, kurā viņš nesen bija rakājies.

Trakā steigā HP norāva visu uz guļamistabas grīdas. Un pamanīja sudraboto telefonu aizlidojam pār parketu un paslīdam zem gultas. Mirkli šķita, ka viņa sirds ir apstājusies.

Telefons bija miris, izslēgts par to viņš bija pilnīgi drošs! Vel šonakt HP bija mēģinājis dabūt to pie dzīvības, vienkārši lai pārliecinātos.

Kāda velna pēc viņš nebija to mēslu iznīcinājis, sadauzījis ar āmuru un izmetis atkritumos?

Displejs mirgoja, un vibrācijas lika telefonam kustēties, gandrīz ic kā tas būtu dzīva būtne, kas slēptos zem gultas.

HP juta matus saslejamies pakausī. Telefons bija veicis jau gandrīz pusapgriezienu ap savu asi, un viņš nespēja novērst no tā skatienu.

Protams, viņam nevajadzētu atbildēt. Bija vismaz tūkstoš loģisku iemeslu, kāpēc to nedarīt.

NĒ, desmit tūkstoši!

Tomēr HP nometās ceļos un lēnām pasniedzās zem gultas. Veltīgi centās savaldīt roku, lai tā nedrebētu. Pirksti pieskārās virsmai, lēnām sažņaudzās ap četrstūraino metāla korpusu…

-     Hallo, viņš nočerkstēja.

Klausulē valdīja klusums, un kādu mirkli šķita, ka cilvēks otrā galā ir pārtraucis savienojumu.

Bet tad atskanēja mūzika, attāla melodija.

HP piespieda telefonu stingri pie auss, cenzdamies to uztvert.

Ērģeļmūzika kā baznīcā.

Pagāja vēl dažas sekundes, iekams viņš aptvēra, ko klausās.

Kāzu maršu.

Deviņi /Ieroči, sargi un vārti…/ guns, guards and gates..

Viņa joprojām nezināja, ko domāt. Viss onkuļa Tages stāsts, protams, izklausījās pilnīgi neticams, un, ja to būtu stāstījis kāds cits, viņa visu būtu noraidījusi kā tīrās blēņas.

Taču šobrīd Tages stāsts viņai bija vienīgais izskaidrojums. Un daudzējādā ziņā tas ari lieliski derēja. Tas izskaidroja gan fotogrāfiju, gan viltotās pases un zināmā mērā arī visu citu, it īpaši sarūgtinājumu, kas, šķiet, bija sagrauzis tēvu no iekšpuses un pamazām pārvērtis viņu par tādu cilvēku, ko bija aizvien grūtāk mīlēt. Rebeka tiešām bija centusies. Darījusi, ko spējusi, lai viņam izdabātu, meklējusi kaut mazākās atzinības pazīmes. Ilgojusies…

Un tomēr stāstā jpprojām bija daudz caurumu. Saskaņā ar onkuļa Tages stāstu tēvs bija zaudējis darbu astoņdesmito gadu vidū. Bet, cik viņa zināja, tēvs bija turpinājis strādāt, devies komandējumos vēl gandrīz desmit gadus, līdz atgriezās no Spānijas zārkā.

Rebeka nebija par to jautājusi Tagem, nebija pieskārusies detaļām par tēva nāvi un, par spīti viņa uzstājībai, nebija arī pastāstījusi par revolveri, ko atrada seifā. Taču, jo vairāk viņa par to domāja, jo pārliecinātāka jutās, ka Tage par to jau zina. Un ka patiesībā vairāk par visu viņš gribētu tikt pie šī ieroča…

Tieši tāpēc Rebeka gribēja nogaidīt ar tālākiem jautājumiem, katrā ziņā tikmēr, līdz būs pārbaudījusi onkuļa Tages stāstu, ieguvusi mazliet vairāk informācijas.

Tiesa, vilcināšanās iemesls tikpat lielā mērā bija arī viņas bailes no atbildēm.

Un vēl arī tas, ka smadzenēs jau drūzmējās citas, krietni svarīgākas lietas. Piemēram, dīvainie Henkes aizturēšanas apstākļi un

gaidāmais Marka Bleķa apciemojums, līdz kuram adikušas vairs tikai četras dienas.

Turklāt Rebeka joprojām nespēja izmest no prāta furgonu, kas bija viņiem sekojis. Viņas pastkastītē tikko bija pienākusi atbilde no Ceļu satiksmes direkcijas: tas esot līzinga auto, piederošs kādai tikko nodibinātai akciju sabiedrībai Vesterortā. Grundstenen AB standarta apzīmējums, kuru izmantoja reizēs, kad uzņēmuma īpašnieks nebija reģistrējis firmas nosaukumu. Adreses vietā pastkastīte uz pieprasījumu, gluži tāpat kā tūkstošiem citu firmu. Visā visumā direkcijas atsūtītā informācija neko īsti nedeva, ne apstiprināja, ne noraidīja viņas aizdomas.

Zināmu atvieglojumu sniedza fakts, ka furgons vairs nebija redzēts.

Toties aizvien vairāk Rebeku sāka satraukt roku drebēšana, it īpaši labā roka. Kopš viņa kafejnīcā bija gandrīz nometusi zemē ūdens pudeli, drebēšanas lēkmes bija pāris reižu atkārtojušās. Visticamāk, tās izraisīja miega trūkums, katrā ziņā tā apgalvoja viņas ārsts. Vai arī tās varēja būt jauno tablešu blakusparādība.

Paies vairākas nedēļas, iekams organisms pieradis, Rebeka, jums jābūt pacietīgai…

Viņa nebija neko teikusi ne Mikem, ne kādam citam. Izrakstītā deva gan nebija liela, un tomēr… ar antidepresantiem cilvēki nemēdz lielīties.

Rebeka pa gaiteni devās atpakaļ uz savu kabinetu un pa ceļam pagāja garām Mikes kabineta durvīm. Tās bija aizvērtas, bet caur mazo stikla rūti Rebeka varēja saskatīt drauga muguru-.

Tāpat kā citus rītus viņš bija piecēlies agri un ieradies darbā, jau pirms viņa vispār izlīda no gultas.

Abi pārāk maz laika pavadīja kopā, to Rebeka labi apzinājās. Bet šoreiz tā nebija viņas vaina vien. Viņa bija uzņēmusies darbu Sentry, cenšoties kaut mazliet atlīdzināt Mikem par romānu ar Lundu. Lai viņi varētu pavadīt vairāk laika kopā. Nu, doma bija laba…

Tomēr patiesībā Rebekai labāk būtu paticis, ja viņi strīdētos. Ja Mike būtu apsaukājis viņu visādos vārdos, ko viņa noteikti bija

pelnījusi. Dauzījis durvis un nerunājis ar viņu nedēļām ilgi, līdz viņa pielabinātos un lūgtu piedošanu.

Varbūt pat ne tad…

Mikes uzvedība, protams, liecināja par daudz lielāku briedumu. Viņa pieļāva kļūdu, viņš piedeva, punkts. Tas bija krietni savaldīgāk un saprātīgāk nekā izkliegt apvainojumus un dauzīt durvis. Bet reizē arī tik nedabiski.

Rebeka aizvēra kabineta durvis un ieslēdza datoru. Kamēr pār ekrānu slīdēja sākuma izvēlne, viņa nevilšus pašķielēja uz rakstāmgalda atvilktni. Pāris minūšu taču nevarētu kaitēt, turklāt dators acīm redzami grasījās veikt atjauninājumus kādām programmām.

Viņa atvēra atvilktni un uzmanīgi izņēma fotogrāfiju. Tad ieslēdza galda lampu, noregulēja gaismas kūli un izņēma no somas nopirkto lupu.

Izšķirtspēja nebija tā labākā, un gandrīz piecdesmit gadu, kas pagājuši kopš fotogrāfijas uzņemšanas, nebija uzlabojuši attēla kvalitāti. Tomēr vīrietis, kurš pirmās rindas vidū atšķirībā no pārējiem tikai viegli smaidīja, nerādīdams zobus, nenoliedzami ļoti atgādināja viņas tēvu. ,

Rebeka viņu rūpīgi nopētīja caur lupu. Tāds pats smails deguns kā viņai, tie paši izcilnie vaigukauli un tumšās acis. Taču pilnīgi drošs nevarēja būt. Cepure bija novilkta zemu uz pieres, likdama sejas proporcijām izskatīties mazliet saspiestām, turklāt tā apslēpa matus, padarot identificēšanu vēl grūtāku.

Rebeka pievērsās pārējiem vīriem ap bruņumašīnu.

Kopā sešdesmit deviņi, visi aptuveni divdesmit gadus veci, ģērbušies gaišās haki krāsas formās un beretēs. Arī viens no vīriem.aizmugurējā rindā šķita nedaudz pazīstams. Viņa seju aizēnoja priekšā stāvošie, tāpēc bija vēl grūtāk izšķirt detaļas. Bet tas, ļoti iespējams, bija onkulis Tage…

Dators iepīkstējās, Rebeka nolika lupu un ierakstīja lietotājvārdu nn paroli. Pēc dažām sekundēm viņa atvēra meklēšanas programmu un ierakstīja dažus vārdus.

Ieroču kontrabanda, ANO, Kipra.

Vairāk nekā 50 000 rezultātu…

Pirmais bija no Zviedrijas militārās vēstures arhīva, un pēc neilgas meklēšanas Rebeka atrada vajadzīgo.

1963.   gada decembrī Kiprā izcēlās kaujas starp grieķiem un turkiem, tāpēc ANO nolēma nosūtīt uz salu miera spēkus. Pēc ANO pamudinājuma Zviedrija izveidoja zviedru bataljonu 955 vīru sastāvā, un

1964.   gada pavasarī tas tika nosūtīts uz īpaši apdraudētu reģionu Kipras rietumos. Bataljonam tika piešķirta liela novērošanas teritorija ar 35 posteņiem, ko papildināja patrulējošas bruņumašīnas (KP). Vasaras beigās situācija saasinājās, zviedru spēki nokļuva starp karojošajām pusēm un bija spiesti evakuēt turku civiliedzīvotājus. Šajā brīdī grieķu karavīri atklāja, ka daži zviedri slepus piegādā turkiem ieroču?. Vainīgie saņēma sodu, tika nomainīti daži komandējošā sastāva virsnieki un paaugstināts disciplīnas līmenis, turklāt zviedru bataljonu pārcēla uz Famagustas rajonu.

Rebeka atzvēlās krēslā, dziļi ievilka elpu un savija pirkstus uz pakauša. Tiktāl Tages stāsts šķita patiess. Bet kā lai atrod vairāk detaļu?

>

Viņa pārbaudīja vēl citus rezultātus no saraksta, taču neviens īpaši nepalīdzēja.

Tad viņa mēģināja modificēt meklējamos vārdus. Rezultāti necik nemainījās, toties Rebeka atrada vairākas grāmatas par zviedru ANO misijām un nolēma dažas no tām pasūtīt. Brīdī, kad viņa bija beigusi, pie durvīm kāds pieklauvēja.

-     Ienāciet!

Pa durvīm galvu pabāza Sellgrēns.

-     Labrīt, priekšniec, vai viss kārtībā?

-     Mhm, vai gribēji ko īpašu?

-     Sanna teica, ka tu gribot pārrunāt nākamās nedēļas grafiku.

-    Jā, apsēdies.

Rebeka pamāja uz apmeklētāju krēslu, ielikdama fotogrāfiju un lupu augšējā atvilktnē.

Laiks sakārtot prioritātes.

*

Viņš turēja telefonu rokā. Juta vēso virsmu plaukstā, pāris tvi/ii to pašūpoja, it kā lai sajustu telefona svaru. Pēc tam jau tūkstošo i c i/i pāršūdināja pirkstu galus pār izcilnajiem cipariem otrā pusē.

1-2-8

Reiz viņš bija first runner up, the Ayatollah of Fuckenrolla1 un krutākais džeks Spēlē. Par to iedomājoties, viņam joprojām sacēlās.

Velns, cik selektīva atmiņa!

Viss pārējais kā viņu piemuļķoja, kā viņam lika pārkāpt visas robežas un pēc tam izmeta viņu atkritumos bija gandrīz aizmirsts. Varbūt pat piedots… Līdzīgi tam, kā veci večuki runāja, cik jautri bijis armijā un tas draņķa seržants galu galā bijis gluži lāga čalis.

Taču Spēle nebija nekādas mācības, nebija viltots karš ar viltotiem šāvieniem un ieplānotu pusdienu pārtraukumu zirņu zupai un speķim. Tā bija simtprocentīgi reāla!

HP nevarēja noliegt, ka turēt telefonu rokā ir diezgan patīkami. Kaut uz dažām sekundēm atkal justies kā daļai no kaut kā liela, kam vidējais Svensons nemūžam nepiekļūs ne tuvumā.

Bet, lai būtu kā būdams, šo uzdevumu viņš nevarēja paveikt, nebija tāda tipa cilvēks.

Viss, kas notika Bagarmosenā, bija pilnīgi kas cits. Varētu teikt nepieciešamā aizsardzība. Dāgs vai Beka tā nebija grūta izvēle.

Turpretī tas, ko Spēles vadītājs prasīja no viņa tagad, bija pavisam kas cits. Pilnīgi skaidri un bez aplinkiem. Bet viņš to nespēja.

Viņš nebija slepkava. Ne jau šādā veidā…

HP saprata, ka tie cenšas ar viņu manipulēt. Kruķi, ziņa datorā, noklausīšanās, raksti avīzēs. Telefona zvans, kāzu maršs. Tas viss bija viens liels mindfuck, smadzeņu skalošana, lai padarītu viņu pakļā vīgu. Lai piespiestu darīt to, ko pieprasīja Spēles vadītājs.

Viņam jāatgūst iniciatīva, jādabū virsroka…

HP lēnām nolika telefonu un apklāja to ar avīzēm. Pčt tam paņēma mazo lauzni.

*

—Nu tad, ja nevienam vairs nav jautājumu, mēs varam beigt, tiksimies pirmdien pulksten 6.00 un pirms izbraukšanas pēdējo reizi iziesim visam cauri. Kā jau zināt, šajā uzdevumā mūs vēros daudz acu, tātad būs laba izdevība parādīt, ko varam dot uzņēmumam.

Visi piekrītoši māja ar galvu; šķita, ka nevienam nekas nav piebilstams.

-    Labi. Rebeka piecēlās un rūpīgi savāca savus papīrus, tā dodot pārējiem signālu izklīst. Rokas uzvedās nevainojami, ne mazāko drebēšanas pazīmju. Varbūt tas bija kaut kas pārejošs, tieši kā dakteris teicis.

Rebeka paņēma telefonu un ieslēdza skaņu. Pāris reižu nomirgojis, displejs kļuva zils. Rebeka klusībā saīga un nospieda izslēgšanas pogu. Jau trešā reize šonedēļ! Patiesībā to vajadzētu saremontēt pirms Bleķa ierašanās, taču, no otras puses, ja viņa atstās telefonu ieslēgtu un nejauksies uzstādījumos, tam vajadzētu strādāt normāli. Turklāt visa iekšējā komunikācija taču notiks pa rāciju.

Tikko ienākusi sava kabinetā, Rebeka ieraudzīja vēstuli, kas gulēja uz galda. Viņa tūlīt saprata, kas par lietu, un nepacietīgi atplēsa aploksni.

Lēmums attiecībā uz Sentry Security ieroču licencēm.

Daudz birokrātiska teksta un tad pašā apakšā labajā stūrī liels zīmogs.

Apstiprināts.

Yes!

Tas nozīmēja, ka tagad viņiem ir tiesības darbā nēsāt ieročus tāpat kā Drošības policijā. Pistoles, ar kurām viņi bija vingrinājušies lejā jaunuzceltajā šautuvē, beidzot drīkstēja ņemt līdzi.

Par vienām raizēm mazāk, turklāt diezgan lielām raizēm. Katrā ziņā spiediens krūtīs nedaudz samazinājās.

Bruņojums bija svarīgs, bez ieročiem miesassargs bija tikai light2 versija vienu pakāpienu augstāk par uztrenētajiem gorillām, kas izklīdināja fanus ap slavenībām un popzvaigznēm. Ar ieroci cilvēks

bija profesionālis, speciālists, kurš var aizstāvēt sevi un apsargājamo personu līdz pēdējam.

Lēmumā nebija teikts, kāpēc licenču nodaļa mainījusi domas, bet tam ari nebija nozīmes. Rebeka tik un tā zināja.

Telefons šķita atdzīvojies. Viņa ritināja kontaktu sarakstu, līdz .11 rada īsto vārdu, un tad uzrakstīja vienu vienīgu teikumu.

Paldies par palīdzību!

Rebeka nosūtīja īsziņu.

Atbilde kavējās tikai dažas minūtes.

Nav par ko. Priecājos, ka varēju līdzēt!

Vai esi paspējusi apdomāt manu priekšlikumu attiecībā uz savu atradumu?

Sveicieni!

O.T.

Rebeka iesāka rakstīt atbildi, bet pusceļā apstājās.

Protams, vislabāk»būtu visu atdot Tagem viņš šķita spējīgs atrisināt jebkuru problēmu, turklāt revolveris Rebeku satrauca vairāk, nekā viņa vēlējās atzīt. Un tomēr… nešķita pareizi atdot mantas, iekams viņa bija uzzinājusi ko vairāk par tēva pagātni.

Rebeka izdzēsa iesākto atbildi un tās vietā uzrakstīja vien pāris vārdu.

Man vajag vēl apdomāties.

Tad atgriezās pie datora, lai izziņotu šīsdienas labos jaunumus.

*

Viņš piesardzīgi palūkojās ārā pa žalūziju spraugu. Protams, vajadzētu pagaidīt, līdz pienāks vakars, taču Zviedrijas vasaras tumsa neiestāsies agrāk par vienpadsmitiem. Tik ilgi viņš noteikti nevarēja gaidīt!

HP piesardzīgi pavēra savas čīkstošās dzīvokļa durvis un ieklausījās tumšajās kāpnēs. Kaut kur lejā varēja dzirdēt klusus televizora trokšņus, nekā cita.

Viņš paspēra pāris soļu vienās zeķēs un pielika ausi pie kaimiņu durvīm.

Kluss kā kapā. Pirmo reizi vairāku dienu laikā, un tas droši vien nozīmēja, ka dzīvoklis ir tukšs. Pat Stāsi spiegiem acīmredzot bija ģimenes, kas gaidīja mājās.

HP pietupās un uzmanīgi pacēla vēstuļspraugas aizvaru. Tumšs, krietni tumšāks nekā kāpņu telpā; iespējams, logi iekšā bija aizsegti. Smarža tā pati, kas iepriekšējās reizēs, kad viņš te spiegoja. Zāģskaidas. Viņi tur iekšā noteikti ir kārtīgi pārbūvējuši…

HP izslējās, paspēra dažus soļus un drošības pēc vēlreiz palūkojās lejup kāpnēs. Tad iebāza roku piedurknē un izvilka mazo lauzni.

Tas bija pārsteidzoši vienkārši iecirst galu durvju spraugā tieši virs slēdzenes, uzsist ar plaukstu, lai ieķīlētu to vietā, kārtīgi paraut, un gatavs!

Patiesībā jau tur nebija nekā dīvaina. Atšķirībā no viņa paša dzīvokļa durvīm šīs bija darinātas no koka. Piecdesmit sešdesmit gadus žuvusi koksne, pamatīgi sarāvusies un atstājusi pietiekami lielu spraugu starp durvīm un aplodu.

Atskanēja paklusa žņerkstoņa. Tai sekoja dobjš troksnis, kad slēdzene izlēca ārā.

Sezam, atveries!

Uz durvīm nepalika gandrīz nekādas zīmes.

HP mirkli stāvēja klusu un klausījās. Bez televizora dūkoņas joprojām nebija citu skaņu ne kāpnēs, ne dzīvokļos.

Ar vienu zeķē tērpto kāju viņš uzmanīgi pastūma malā dažas koka šķēpelītes, lai tās tik skaidri neiezīmētos uz betona grīdas. Pēc tam izņēma no kabatas mazu lukturīti, iegāja dzīvoklī un uzmanīgi aizvēra durvis aiz sevis, cik labi vien spēja.

Iekšā skaidu smarža bija stiprāka. HP dažas sekundes palika stāvam, darbodamies ap lukturīti.

Pēkšņi atmiņā uznira kāda aina: viņš pats un Beka pie ugunskura. Nē, pie pavarda. Dzirksteles sprakšķot aizlec pār ķieģeļu grīdu. Viņš tās ķer, mēģina panākt, pirms nodzisušas. Bekas smiekli…

Lukturīša gaismas zibsnis lika viņam salēkties.

Saņemies, vecīt! Ar atmiņām būs jāpagaida.

HP apgaismoja mazo, tumšo priekšnamu.

Dzīvoklis atgādināja viņa paša mitekli, plānojums bija gandrīz tāds pats. Viņš taču te bija ciemojies simtiem reižu, kad to vēl īrēja Kaza! Tomēr tagad šī vieta šķita savādi nepazīstama, un HP uzmanīgi lavījās uz priekšu, ļaudams gaismas kūlim spēlēties pa tukšo grīdu.

Nevienas mantas, pat ne sasodīta krēsla vai aizmirstas kartona kastes. Lai gan dzīvoklis šķita savādi pamests, HP juta, ka sirds sāk sisties mazliet straujāk.

Viņš notupās un apgaismoja grīdu gluži kā CSI komanda. Putekļos bija skaidri redzami pēdu nospiedumi izmīdīta taka istabas vidū, gandrīz ideāli taisna. Pēdas veda no ārdurvīm caur priekšnamu un tālāk caur dzīvojamo istabu uz guļamistabas durvīm. Viņš varēja izšķirt vismaz trīs dažādu veidu apavus: divi droši vien kaut kādi sporta apavi, bet trešās pēdas šķita gludākas, smalkāku apavu atstātas.

Katrā ziņā izskatījās, ka visu apmeklētāju mērķis ir guļamistaba. Tas bija mazliet savādi, jo šī telpa atradās vistālāk no viņa dzīvokļa. Turklāt pārbūve laikam bija veikta tieši tur, jo, par spīti smaržai, līdz šim viņš nebija ieraudzījis nevienu vienīgu zāģskaidu.

Piegājis tuvāk, HP pamanīja zem durvīm vieglu gaismas svītru. Viņš sastinga un sagatavojās ātri atkāpties. Bet tad aptvēra, ka gaisma ir par vāju, lai nāktu no parastas lampas. Turklāt tā bija sarkana, tāpēc viņš minēja, ka to rada kādas elektroniskas ierīces displejs.

HP paspēra dažus piesardzīgus soļus un pielika ausi pie guļamistabas durvīm.

Klusums.

Zāģskaidu smarža tagad bija tik stipra, ka gandrīz koda nāsīs. Turldāt zem saldenās koksnes vēdīja skāņāka smaka, ko viņš nepazina.

HP dažas sekundes nogaidīja.

Piecas.

Desmit.

Tad uzlika plaukstu uz roktura, dziļi ievilka elpu un uzmanīgi atvēra durvis.

Desmit Čūskas acis/ snake eyes

Sešu ieroču uguns bija tik blīva, ka blīkšķi gandrīz saplūda kopā. Dubulti šāvieni ar dažu sekundes simtdaļu atstarpi. Mērķi aizgriezās ar strupu hidraulisku šņākoņu.

Būkšķiem, ko radīja tukšās magazīnas, nokrītot uz grīdas, sekoja īsa metāliska skaņa, kad šāvēji ātri aizstāja tās ar jaunām.

Mērķi atkal pagriezās.

Šoreiz pa vienam šāvienam, pēc tam visi ieroči gandrīz reizē noklikšķēja. Tomēr neviens no sešiem miesassargiem nešķita ne mazākajā mērā pārsteigts. Ātras aizslēgu kustības lika zaļajām tukšajām patronām, ko Rebeka bija paslēpusi viņu rezerves magazīnās, aizripot pa grīdu.

Pēc tam jauni šāvieni, līdz pulkstenis notikšķēja un pagrieza prom mērķus.

-     Stop, pārtraukt uguni, izņemt patronas! Rebeka nokomandēja, paceldama austiņas.

Dārgā ventilācijas sistēma darbojās nevainojami. Lai gan pēdējā minūtē šautuvē bija izdarīti sešdesmit šāvieni, pulvera smaržu tik tikko varēja sajust.

Rebeka nospieda pogu uz pults, un mērķi atkal pagriezās uz priekšu. Sešas brūna kartona figūras cilvēka augumā un ar cilvēka aprisēm. Taču uz mērķiem nebija uzzīmēts draudīgs uzbrucējs, tur bija tikai tasītes lieluma apļi. Krūškurvim pa vidu sirds, plaušas, mugurkauls.

Trāpījums aplī uz neizsargāta ķermeņa, visticamāk, bija nāvējošs. Divi trāpījumi nāvējoši ar garantiju.

Viņai pat nevajadzēja aiziet līdz mērķiem, lai pārbaudītu rezullātu. Nevienam no viņas miesassargiem nevajadzēs atkārtot šaušanu.

Visi desmit šāvieni bija apļos, tieši trāpījumi nāves zonā, un pat uguns pārtraukšana uz beigām nebija likusi šāvējiem zaudēt koncentrēšanos.

-    Visi šāvāt lieliski! Rebeka īsi sacīja, pierakstīdama rezultātus protokolā.

-    Prasmes jamatā ir treniņi, šef. Mrsičs viņai uzsmaidīja. Labi, ka tas nav velti izšķiests laiks…

>

Rebeka laida komentāru gar ausīm, kaut gan viņai bija iemesls justies apmierinātai. Galu galā viņa pati te bija visu izdomājusi: no šautuves izkārtojuma līdz prasībām šāvējiem. Tas viss bija izmaksājis vairāk nekā divus miljonus, un, ja viņa nesaņemtu ieroču licenci, nauda būtu izmesta vējā. Taču onkulis Tage bija viņu izglābis…

-    Vai gribi izšaut savu kārtu, Rebeka? Es varu parūpēties par mērķiem. Šellgrēns pastiepa roku pēc tālvadības pults.

-     Nē, paldies, Rebeka pārāk ātri atteica. Ir jau vēls, es izšaušu rīt no rīta, viņa piebilda un izlikās ieskatāmies pulksteni. Bet paldies ar piedāvājumu, Šellgrēn.

Rebeka izspieda smaidu, tad ātri pagriezās pret pārējiem pieciem miesassargiem. Visiem ieskaitīts, labi pastrādāts!

Viņa demonstratīvi ievilka ķeksīti protokola malā un reizē pagrieza paliktni tā, lai neviens neredzētu, ka viņas labā roka dreb.

*

Pagāja vairākas sekundes, iekams viņš saprata, no kurienes nāk smaka.

Terāriji!

Lieli terāriji, kas novietoti uz steķiem gar sienām. Virs tiem karājās sildošās lampas, pavisam piecas, pa vienai virs katras stikla kastes. Tikai viena no tām bija iedegta, un HP sajuta tās siltumu vairāku metru attālumā.

Istabas vidū stāvēja liels darba galds, apkrauts ar dažādām mantām.

HP uzmanīgi pārlaida lukturīša gaismu pār telpu, tad paspēra dažus piesardzīgus soļus uz priekšu. Durvis bez skaņas aizvērās, bet viņš to tik tikko manīja.

Diezin kādi dzīvnieki mitinājās aiz šiem stikliem?

HP pavērsa gaismas kūli pret terārijiem, taču visi stikla būri šķita tukši.

Jauki!

Spēja čaboņa labajā pusē lika viņam sarauties un nomest lukturīti uz grīdas.

Nolāpīts!

HP ātri noliecās, lai to paceltu, un iztaisnojies ielūkojās acis žurkai. Tā bija tik sasodīti liela, ka matiņi saslējās uz rokām.

Žurka atradās tikai kādu metru tālāk, ieslēgta šaurā, mazā metāla būrī, kas bija piekārts pie viena terārija sānu sienas. HP varēja saskatīt, kā dzīvniekam dreb ūsas, kamēr tas viņu nopēta.

Viņš ienīda žurkas. Pretīgas, mazas baktēriju viesnīcas ar dzelteniem zobiem un plikām astēm.

Šī acīmredzot nebija parastais riebīgais kloāku variants, bet tāda melnbaltā, ko varēja nopirkt zooveikalā un turēt kā mājas mīluli.

Tfu, tu velns!

Bet ko šī žurka te darīja?

Un terāriji?

HP neredzēja ne mikrofonus, ne magnetofonus, vienīgā tehniskā ierīce viņa tuvumā bija kastīte, kas līdzinājās mazam radioaparātam lielā darba galda stūri. Displejs spīdēja, un, aiz tīrās ziņkārības pieskāries vienai no pogām, viņš izdzirdēja radio balsis kaut ko murminām nesaprotamā valodā. Visticamāk, pavisam parasts radioaparāts, noregulēts uz AM frekvencēm.

HP ar lukturīti aplaida vairākus apļus pa telpu, bet joprojām neatrada ne mazākās liecības tam, ka šeit būtu atradusies viņa iedomātā noklausīšanās centrāle.

Jocīgi…

Skaļš plastmasas klikšķis un tam sekojoša klusa dūkoņa atkal lika HP sarauties. Par laimi, šoreiz viņš turēja lukturīti pietiekami cieši.

Samanījis kustību pie žurkas būra, HP pavērsa gaismas kūli turp.

Būrim trūka vienas sienas tās vietā bija koka plāksne, kas kalpoja arī par terārija sienu. Lēnām atvērās maza lūciņa starp būri un terāriju; acīmredzot to regulēja elektrisks motors. HP pieliecās zem terārija un patiešām ieraudzīja mazu, tumšu kastīti, kas savienota ar taimeru.

Lūka bija gandrīz vaļā, un žurka, kas šaurajā būrī droši vien bija briesmīgi nogarlaikojusies, jau sāka pētīt caurumu uz plašo terāriju. Mirkli tā šaubījās, ūsām nodrebot, bet laikam jau tur iekšā kaut kas ļoti labi smaržoja, jo žurka sāka kāpt lejā.

HP pieliecās, lai labāk saskatītu notiekošo.

Lai gan sildošā lampa bija ieslēgta, terārijs šķita tukšs. Bija redzams tikai rāpšanās zars vienā stūrī, bļodiņa ar ūdeni un bieza kārta zāģskaidu.

Žurka paspēra dažus piesardzīgus soļus caur zāģskaidām, tad augstu pacēla galvu un nopētīja jauno vietu. Atkal iedūcās motors, lēnām aizverot lūku, bet ne HP, ne žurka to nemanīja.

Dzīvnieks paspēra soli uz priekšu, tad vēl vienu. Piepeši noraustījās ūsas un žurka apstājās. Mazais rozā purniņš drebēja…

Čūska uzradās zibenīgi. Tā izšāvās no zāģskaidām kā atspere un cirta žurkai pa muguru ar tādu spēku, ka abi dzīvnieki atsitās pret stiklu tikai pārdesmit centimetru no HP sejas.

Viņš nogāzās atmuguriski uz grīdas, un lukturītis aizripoja. Sirds meta kūleņus krūtīs. Tomēr HP nevis sekoja pirmajam impulsam un panikā metās projām, bet kā paralizēts palika sēžam pie terārija.

Čūska gulēja pavisam nekustīga, iecirtuši zobus dziļi raustīgās žurkas mugurā. Nedzīvās reptiļa acis caur stikla sienu šķita blenžam tieši uz HP.

Viņš nevilšus aizturēja elpu.

Žurkas cīņa bija īsa: raustīšanās mitējās, to nomainīja vāra pīkstoņa, kas tūlīt arī apklusa, tad sekoja dažas īsas kāju un kailās astes konvulsijas, bet pēc tam žurka kļuva pavisam nekustīga.

Čūska vēl brīdi gulēja, pirms atlaida tvērienu. Tad tā pagriezās, lēnām iekodās žurkas galvā un saraustītām kustībām sāka rīt to veselu.

HP nodrebēja.

Cik pretīgi! Un cik slimas smadzenes bija izgudrojušas taimera vadīto ierīci! Dzīva barība… Kas tad bija vainas vienai kārbiņai

Whiskas?

Viņš piecēlās no grīdas, sameklēja lukturīti un pārlaida gaismas kūli pārējiem būriem. Tomēr visi šķita tukši. Nekādu žurku būru pie sienām, lampas izslēgtas, lūciņas atvērtas. Visticamāk, terāriji gaidīja jaunus īrniekus.

HP atgriezās pie darba galda un pēc neilgas taustīšanās atrada slēdzi vecai lampai, kas bija piestiprināta pie galda malas.

Uz gada atradās dažādi darbarīki, mazi skrūvgrieži, dīvainas knaibles, kādas viņš nekad nebija redzējis, kā arī dažādas elektroniskas ierīces un vadi. Brīdi HP sprieda, ka viņam tomēr bijusi taisnība ka tas viss ir saistīts ar viņa dzīvokļa novērošanu un visi mazie mērinstrumenti un rezistori patiesībā ir mikrofoni un kameras. Tomēr, pārskatījis rasējumus, kas kaudzītē gulēja galda malā, viņš saprata, ka ir kļūdījies.

Smagi kļūdījies…

Te tika būvēts kaufc kas daudz nopietnāks.

*

Rokas gar sāniem.

Elpot dziļi.

I-i-e-elpot.

I-i-z-elpot.

Koncentrējies, Normēnal

I-e-e-e…

Mērķis ar blīkšķi pagriezās. Viņas kustības bija zibenīgas. Roka zem žaketes, izvilkt pistoli, aizslēga kustība, dubultšāviens.

Mērķis aizgriezās. Rebeka noņēma pirkstu no gaiļa, nolaida ieroci līdz viduklim un paspēra soli uz priekšu. Tad vēl vienu.

Mērķis atkal pagriezās. Viņa pacēla ieroci, veica divus ātrus šāvienus. Nolaida ieroci, atlaida gaili un izņēma patronu.

Mērķis turpināja ieprogrammēto cilpu, taču Rebeka nepūlējās turpināt. Viņa tāpat zināja rezultātu.

Jau pirmie divi šāvieni bija šķituši nedroši, bet divi pārējie ar nolaistu gaili un stiprāku uzspiedienu, visticamāk, bija tik tikko aizskāruši mērķi, nemaz nerunājot par nāves zonu krūtis.

Nolāpīts!

Par laimi, viņai bija pieticis prāta nosūtīt pārējos miesassargus mājās.

Šaušana bija viņas jājamzirdziņš, viņa vienmēr bija bijusi labākā. Jau kopš policijas skolas laikiem, kad bija pārvarējusi bailes no ieročiem, sagādājusi sev pistoles maketu un trenējusies tā, ka pirksti sāpēja.

Tagad viņa pat nenokārtotu pārbaudījumu. Daļēji tā, protams, bija viņas pašas vaina. Viņa bija izplānojusi ieskaiti, padarījusi to grūtāku nekā Drošības policijā.

Un tagad pati neizturēja savu eksāmenu…

Cik ironiski!

Rebeka turēja pistoli sev priekšā. Abas rokas ap spalu labā izstiepta, bet kreisā, viegli saliekta, vilka ieroci atpakaļ pie ķermeņa. Parasti Vīvera tvēriens lika ierocim gandrīz nekustīgi stāvēt pret mērķi, taču šobrīd stobrs dejoja un viņai bija pamatīgi jānopūlas, lai grauds un mērķis atrastos vienā līnijā ilgāk par pussekundi.

Vairāk treninu, Rebeka centās sev iestāstīt.

>      ?

Viņa pārāk daudz sēdēja pie rakstāmgalda, vairāk stundu šautuvē noteikti atrisinātu problēmu. Tomēr viņa pati dzirdēja, cik neīsti skan šis aizbildinājums. Trīcošajām rokām nebija nekāda sakara ar treniniem.

>

Itin nekāda.

*

Bumba.

HP bija pilnīgi drošs. Viņš ne tuvu nesaprata visas dīvainās zīmes un simbolus rasējumos, bet tas arī nebija vajadzīgs. Tas, kuram

piederēja darba galds, instrumenti un čūskas, neapšaubāmi, konstruēja bumbu. Lielu bumbu.

Kaut kāda HP neizprotama iemesla dēļ tā bija apaļa. Nevainojams aplis, 1016,1 milimetru plats un 224,3 milimetrus biezs, ar melnu režģi apakšā. Turklāt, spriežot pēc visām elektroniskajām lietiņām apļa vidū, tā nebija parasta bumba. Nekādu vadu vai mobilā telefona tālvadībai kā tai, kuru viņš pats bija uzspridzinājis Šistā.

Baterijas, procesors un maza izmēra cietais disks, ko HP šķita saskatījis rasējumā, varēja nozīmēt tikai vienu: šai draņķībai būs pašai savs mākslīgais intelekts, droši vien spējīgs pieņemt lēmumus atkarībā no apstākļiem. Tātad bumba ar smadzenēm…

Vienā zīmējuma stūrī bija raksts. Rozā krāsas trīsdimensionālas kastītes ar zilām apmalēm savijās, veidojot figūras ar taisnām līnijām.

Luternas labirints kāds bija uzkricelējis vienā malā.

Tātad caur sienu viņš bija dzirdējis gandrīz pareizi: Luterna, nevis Luters. Bet ko tas īsti nozīmēja?

Un kas bija Plēsējs? Čūsku fetišista konstruktora segvārds?

Jauna čaboņa aiz muguras lika HP nevilšus sarauties, lai gan šobrīd viņš jau zināja, kas notiek. Čūska noteikti bija izsalkusi, bet žurka bija tikai līdz pusei kaklā. Un tagad čūska lēnām valstījās uz priekšu un atpakaļ, lai iespiestu sevī atlikumu.

Starp citu, vai čūskām bija kakls? Vai patiesībā tām nebija nekā cita?

Nespēdams atturēties, HP ieķiķinājās.

Shit, cik viņš bija nervozs!

Čūska turpināja blenzt uz viņu nedzīvām acīm, un viņš tai parādīja vidējo pirkstu, iekams atgriezās pie rasējuma. Plēsējs vai kurš nu te darbojās, nebija nekāds muļķis…

HP šķirstīja rasējumu lapas. Kad viņš noliecās, lai labāk visu saskatītu, viena kāja zem galda pret kaut ko atdūrās. Resns, garens priekšmets, un uz mirkli HP nosprieda, ka tā ir stipra virve.

Dīvaina tarkškoša skaņa lika viņam mainīt domas…

>                        ) >

Viņš uzmanīgi paliecās atpakaļ un palūrēja zem galda.

Čūska bija liela, līkločiem izkrāsotais ķermenis resnākajā vietā vismaz desmit centimetrus plats. Tā gulēja saritinājusies pie HP zeķē ieautās labās kājas. Ķīļveida galva bija pacelta, mēle nervozi šaudījās, un skaņas, kas nāca no klabekļa pie astesgala, kļuva aizvien skaļākas.

Mati HP pakausī saslējās stāvus, sirds spiedās pret krūšu kaulu. Aiz pārbīļa viņš*gandrīz apčurājās, tomēr pēdējā brīdī atguva kontroli pār savu iegurni.

Run, you fool!1

Taču draņķa čūska stāvēja ceļā. Tā atradās starp viņu un izeju, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atkāpties tālāk telpā.

HP bija domājis, ka četri atvērtie un aptumšotie būri ir neapdzīvoti, bet patiesībā to iemītnieki acīmredzot bija istabā drūzmējās tumsā zem terārijiem, kur nesniedzās gaisma.

Viņš mēģināja uzmanīgi pavilkt labo kāju atpakaļ. Klabēšana kļuva vēl skaļāka.

> >

Velns!!!

Cik indīga bija klaburčūska skalā no viens līdz desmit?

Droši vien pietiekami, ja jau tai bija attīstījusies sava brīdināšanas audiosistēma…

NenāctuvākiedzelsššsšuuuU!

Viņam vajadzēja kaut kādu ieroci. Diemžēl uz darba galda nebija nekā piemērota. Neviena vienīga instrumenta, kas būtu lielāks par viņa paša nožēlojamo lukturīti. Bet vajadzēja kaut ko pamatīgu! Āmuru vai, teiksim, lauzni, ko viņš bija atstājis pie ārdurvīm…

Stulbenis!

Tieši zem galda plāksnes bija atvilktne, un HP piesardzīgi pārvietoja roku turp. Pa vienam centimetram.

Klabēšana turpinājās pilnā spēkā, čūska blenza uz viņa netīrajām zeķēm.

>

Laba čūskina!

>

Rādāmi un mierīgi…

Pirksti sasniedza atvilktni, satvēra rokturi.

Čūska joprojām šķita koncentrējamies uz viņa kājām.

HP uzmanīgi pavilka atvilktni. Dažus centimetrus. Tad vēl dažus…

Viņam vajadzēja pāris sekunžu, lai aptvertu, uz ko skatās. Viņš bija cerējis uz kādu instrumentu, bet šis bija vēl labāk. DAUDZ labāk!

HP iebāza roku atvilktnē, sakļāva pirkstus ap spalu un sajuta tīkla rakstu plaukstā. Bija spiests savaldīties, lai tūlīt neizrautu roku no atvilktnes.

Rādāmi…

Čūska turpināja klabināt. Šķita, ka tā vēl nav izlēmusi, ko darīt.

HP pašķielēja uz rāpuli ar acs kaktiņu un pamanīja, ka tas ir pacēlis galvu vēl mazliet augstāk. Viņa labā kāja bija tikai piecpadsmit divdesmit centimetru no čūskas mutes. Mēle šaudījās iekšā ārā aizvien ātrāk.

HP piesardzīgi pagrieza roku un lēnām to pacēla.

Klabēšana pieņēmās spēkā, čūska pievilka galvu sev klāt. Sagatavojās…

Viņš uzmanīgi pārnesa svaru uz kreiso kāju, vēl mazliet pagrieza augumu. Vēl piecas sekundes, viņam vajadzēja tikai piecas sasodītas sekundes…

Piepeši čūskas gal^a cirtās uz priekšu.

HP pierāva kāju sev klāt, izrāva roku no atvilktnes un nospieda ieroča mēlīti.

Blīkšķis bija tik skaļš, ka viņam aizkrita ausis. Viņš instinktīvi aizmiedza acis, aizgrieza galvu un šausmās iekliedzās. Tomēr, par spīti visam, turpināja vilkt revolvera mēlīti uz savu pusi.

Vienu reizi.

Divas.

No grīdas pašķīda skaidas un putekļi, niknam rikošetam aizšaujoties kaut kur pa labi. Tad atskanēja sausa, dobja skaņa, nokrakšķēja koks un viss smagais darba galds sabruka. Putekļu un pulvera virpulis trāpīja HP sejā, un viņš paspēra dažus soļus atpakaļ, pāris reižu norīdams siekalas, lai dabūtu prom no ausīm pīkstošo skaņu.

Sirds auļoja no adrenalīna pieplūduma, diafragma tā uzpumpēja plaušas, ka ribas nokrakšķēja.

• Fucking hell…

Viņš piesardzīgi palūkojās uz vietu, kur bija gulējusi čūska. Sabrukušais galds sedza lielāko daļu grīdas, taču starp lauskām bija skaidri redzamas asinis un lipīgas, melnas čūskas iekšas. Gabals astes bija nogriezts un gulēja tālāk uz grīdas. Tas joprojām spazmās raustījās, taču skaņa vairs nebija draudīga, tā izklausījās pēc salūzuša marakasa. YES!

Aizrijies un mirsti, velna čūska!!

EATSHITAND FUCKING DIEU!

Visticamāk, viņam bija izdevies vismaz viens tiešs trāpījums ar revolveri, un pēc tam krītošais galds bija parūpējies par pārējo. Bet vai Klaburkundze bija paguvusi viņam iedzelt?

Nākamajā mirklī sāpes izlauzās caur adrenalīna vilni HP smadzenēs, un viņš pārbijies paraudzījās lejup.

Uz labās zeķes tieši ielocē starp pēdu un apakšstilbu bija skaidri redzami divi mazi, sarkani plankumiņi.

*

Kad viņa pārnāca mājās, Kipras grāmata gaidīja anonīmā paciņā uz priekšnama grīdas.

Rebeka to pārlapoja, tomēr neuzzināja neko daudz vairāk. Kontrabandas stāsts bija īsi aprakstīts kā mazs un neveiksmīgs incidents citādi ļoti sekmīgā operācijā. Detaļu bija visai maz. Kā jau onkulis Tage stāstījis, pāris jaunu zviedru virsnieku nebija spējuši pasīvi noskatīties, kā pārspēks no vienas puses sagrauj ielenktu un slikti bruņotu grupu no otras.

Tas viss šķita drīzāk impulsīva rīcība nekā politiska pozīcija, un droši vien ieroči, ko viņi slepus bija mēģinājuši piegādāt, atstāja iespaidu tikai uz zviedru sirdsapziņu. Tomēr impulsīvās rīcības sekas bija dramatiskas. Abus virsniekus tūlīt atlaida un ar pirmo lidmašīnu nosūtīja uz mājām, bet pārējo vienību steidzīgi pārvietoja uz Kipras dienvidiem, tālāk no karstajiem notikumiem. Rebeka neatrada nekādas ziņas par virsnieku vārdiem. Tas gan viņu ne mazākajā mērā neizbrīnīja.

Tiesa, vienu lietu viņa bija atradusi, turklāt diezgan satraucošu.

Tā bija jauna virsnieka fotogrāfija. Ērgļa izskats un četrstūrainām atzinības zīmēm nosēta formas jaka. Teksts apakšā apgalvoja Virsleitnants Andri Pellass.

Rebeka bija pilnīgi pārliecināta, ka fotogrāfijā redzams onkulis Tage.

*

Viņš nemūžam nepaspēs uz slimnīcu.

Sēdermalmes slimnīca gan atradās netālu, tomēr attālums nebija lielākā problēma. Viņam nebija telefona, nekādu iespēju piezvanīt.

Blīkšķi, protams, bija sataisījuši pamatīgu traci, taču čūsku istabas durvis bija biezas, turklāt tuvākais kaimiņš viņš pats. Pagaidām šķita, ka neviens viņu nav dzirdējis.

Visi instinkti kliedza, lai HP bēg uz mājām. Skrien uz dzīvokli un aizcērt durvis aiz sevis. Bet, ja viņš dosies turp, nekad vairs neiznāks ārā dzīvs…

HP jau juta stipru nelabumu, kāja bija sākusi tirpt, un viņam bija grūti izkļūt dzīvojamā istabā.

Kaut kas jāizdomā! Tūlīt!

Pat ja viņš izstreipuļotu kāpņu telpā, sauktu pēc palīdzības un dauzītu pa durvīm kā traks, nez vai kaut viens to tiem sūda kooperatīva paju īpašniekiem uzdrošinātos atvērt. Labākajā gadījumā viņi izsauktu policiju, un, kad pogainajiem labpatiktu ierasties, viņš jau būtu piedzīvojis stīvu randiņu ar Rigor Mortis.

Un, pat ja viņam tomēr izdotos dzīvam nokļūt slimnīcā, nebija nekādas garantijas, ka tur atrastos vajadzīgais serums. Parasta zviedru odze bija viena lieta, klaburčūska pavisam kas cits. Diezin vai Stokholmas apkaimē īpaši bieži sastopama…

Citiem vārdiem sakot: lai ko viņš darītu, iznākums bija skaidrs!

Asaras aizžņaudza kaklu.

Velns, velns, velns!

Vajadzēja kaut kā nomierināt pulsu. Sirds šobrīd bija tikai sasodīts sūknis, kas izplata indi organismā. Ja viņš nesavaldīs paniku, drīz gulēs uz netīrās grīdas kā nosiekalojies dārzenis.

HP notupās, palūkojās pār plecu, lai būtu drošs, ka durvis uz čūsku istabu ir aizvērtas, un tad pāris reižu dziļi ievilka elpu.

Kāja stipri sāpēja, nelabums lēnām pieņēmās spēkā, taču vismaz sirds šķita mazliet nomierināmies. Cik vēl laika palicis, līdz viņš atslēgsies? Varbūt piecas septiņas minūtes, diezin vai daudz ilgāk…

HP pacēla galvu un palūkojās uz putekļaino grīdu.

Kā jau viņš iepriekš bija konstatējis, pēdas no ārdurvīm lielākoties veda tieši pāri istabai uz čūsku telpu. Ar diviem izņēmumiem tualeti un ledusskapi. Ja jau Plēsējam patika savā darbistabā palaist brīvā vaļā čūskas, bet vienlaikus viņš bija tipāžs, kurš radīja sarežģītas, pacietību prasošas bumbas, vai tad nebūtu ticami, ka viņam būtu rezerves plāns? Dažas šļirces ar serumu katram gadījumam…

Un kur šāds serums varētu glabāties, Einštein?

HP piecēlās un uz mirkli salīgojās. Labā kāja jau bija kļuvusi ievērojami stīvāka. Ledusskapis noteikti darbojās, viņš tuvodamies dzirdēja to rūcam.

Tikai uzlicis plaukstu uz roktura, HP pamanīja aizbīdni ar piekaramo atslēgu.

Bļāviens!

Viņš pat nemēģināja atraut ledusskapja durvis. Toties aizkliboja pēc laužņa, ko pirms tam bija atslējis pret priekšnama sienu.

Inde laikam jau bija sākusi iespaidot muskuļus, jo lauznis šķita negaidīti smags, un HP bija spiests kārtīgi saņemties, lai to vispār paceltu no grīdas.

Labā kāja tik tikko klausīja, turklāt arī elpot kļuva grūtāk.

Dažas sekundes HP ieturēja pauzi, sakopodams spēkus. Tad mēģināja iebāzt laužņa galu starp dzelzi un ledusskapja durvīm. Tas neizdevās, un viņš gandrīz nometa darbarīku zemē. Kakls piepeši likās aizpampis, plakstiņi dega, un kļuva aizvien grūtāk koncentrēties.

Dziļa, saraustīta ieelpa.

Tad vēl viena…

Šoreiz lauznis aizķērās, slēdzenes dzelzs aizlidoja sāņus, taču HP no piepūles zaudēja līdzsvaru un nokrita uz grīdas. Mirkli viņš apsvēra, vai nepalikt guļam, lai atpūstos, tikai īsu brīdi.

Bet tad durvis lēnām atvērās, un ledusskapja lampiņas asā gaisma lika viņam mainīt domas. HP paslējās ceļos un pieķērās pie durvīm.

Ledusskapis bija tukšs.

Gandrīz tukšs. Uz vidējā plaukta stāvēja mazs, glīts paliktnis ar piecām piepildītām šļircēm.

HP centās pierausties kājās, norāva zemē vienu no stikla plauktiņiem. Tad vēl vienu. Sniedzās pēc šļirču trauka, saspieda pirkstus ap vēso virsmu.

Tad viss satumsa…

Vienpadsmit Elektriskā aita /electric sheep

Melnā lidmašīna nolaidās divas minutes pirms noliktā laika, bet Rebeka bija tā iegrimusi domās, ka tik tikko to pamanīja.

-     Global Express, nav slikti!

-     K-ko?

-     Bleķa lidmašīna, November Six Bravo.

Sellgrēns norādīja uz skrejceļu.

-    Var aizlidot no Ņujorkas līdz Tokijai bez nolaišanās pa ceļam. Kāds Firmā teica, ka lidmašīna piederot viņam pašam, nevis uzņēmumam. Global Express var uzņemt divdesmit pasažierus, bet Blekam laikam labāk patīk lidot vienam…

-     Mhm, Rebeka norūca un piemiedza acis, lai labāk saskatītu.

Sellgrēns turpināja runāt par dažādiem lidmašīnu veidiem, bet

viņa klausījās tikai pa ausu galam. Bija dīvaini redzēt pilnīgi melnu lidmašīnu; lielākā daļa lidmašīnu parasti bija baltas vai pelēkas. Šī krāsa droši vien ir statusa apliecinājums, Rebeka minēja.

Lidmašīna nogriezās uz viena no sānu celiņiem un lēnām tuvojās savai stāvvietai. 7

Rebeka atvēra mašīnas durvis un izkāpa ārā. Kaut kāda iemesla dēļ viņa mazliet nervozēja.

Bet Bleks viņai iepatikās gandrīz uzreiz. Nevarēja jau arī nepatikt: atšķirībā no teju visām VIP personām, ar ko Rebeka bija strādājusi, viņš pienāca klāt, sniedza roku un nosauca savu vārdu. It kā tas būtu bijis nepieciešams… Turklāt viņš lūdza Rebeku aprakstīt drošības pasākumus un pat apjautājās, kas viņam būtu jādara, lai atvieglotu viņas un pārējo miesassargu darbu.

Patiesībā Bleks bija garāks, nekā izskatījās CNN, un arī jaunāks. Varbūt tāpēc, ka viņš smaidīja vairāk nekā televīzijā. Žilbinošs, sniegbalts smaids, kas tūlīt pielipa arī citiem.

Blekam nevarēja būt daudz vairāk par četrdesmit. Lai gan viņš bija vismaz metru deviņdesmit garš un kalsns, divrindu uzvalks sēdēja kā uzliets. Mati pakausi bija apcirpti īsi, tomēr Blekam šad tad vajadzēja izvilkt pirkstus cauri iesirmajam vilnim uz pieres, lai to atglaustu. Kaut kādā veidā šis žests padarīja viņa skatienu vēl klātesošāku un spraigāku.

Pēc desmit stundu lidojuma Bleks šķita gandrīz nekaunīgi svaigs. Ne kreklam, ne žaketei nebija ne mazāko burzījumu, tātad viņš bija pārģērbies. Varbūt arī nomazgājies dušā?

Spriežot pēc kolēģa stāsta, Bleķa lidmašīnā ērtību netrūka. Taču gan Šellgrēns, gan Rebekas informācijas mape bija kļūdījušies vienā punktā: Bleks nebija ceļojis viens. Lidmašīnā bija arī drukns vīrietis ar resnu kaklu, ģērbies slikti piegulošā, vaļīgā uzvalkā un mokasīnu tipa kurpēs.

Sākumā Rebeka nosprieda, ka viņš ir stjuarts, bet, sastapusi vīrieša skatienu, mainīja domas. Vērša kakls pilnīgi noteikti strādāja viņas nozarē.

j

Vīrietis turējās aizmugurē, tomēr Rebeka redzēja, ka viņš uzmanīgi klausās sarunā.

Kad viņa bija iesēdinājusi Bleķu sava auto aizmugurējā sēdeklī un vēlreiz pārbaudījusi, vai visa bagāža ir vietā, vērša kakls diskrēti paveda viņu sāņus.

-    Tomass, viņš īsi sacīja, un Rebeka pat nesaprata, vai tas ir viņa vārds vai uzvārds. — Chief Security Officer at PayTag, vīrietis turpināja. — Pleased to meet you, Rebecca. I’ve heard a lot about you..

Rebeka īsi pamāja ar galvu, kamēr abi sarokojās.

Diemžēl es nevaru teikt to pašu, viņa nodomāja.

Neviens tevi vispār nav pieminējis.

*

Viņš skrēja.

Cik ātri vien spēja, taisni uz izeju tālu gaiteņa galā.

Taču, par spīti pūlēm un tam, ka kabinetu durvis abās pusēs aizzibēja garām netveramā ātrumā, šķita, ka viņš nemaz netuvojas savam mērķim.

Vajātāji sekoja pa pēdām…

Pelēkais linolejs zem kājām iegrima, kļuva mīkstāks ar katru soli. Gandrīz kā.

Smiltis.

Viņš turpināja skriet. Zināja, ka tie joprojām viņu vajā. Dzirdēja viņu elpu caur tuksneša nakti.

Čūskas uzradās nez no kurienes. Izlēca no savām paslēptuvēm, plaši atvērušas mutes un rādīdamas zobus. Desmitiem, varbūt pat simtiem.

Viņš centās no tām izvairīties. Līkumoja pār smilšu kāpām, lai tām būtu grūtāk viņam trāpīt.

Taču tas nebija iespējams.

Viņš juta zobus iecērtamies ciskā.

Vienu reizi, divas, trīs…

Vēl vairāk…

Tad čūskas piepeši pazuda.

Viņš pameta ātru skatienu pār plecu un redzēja viņus tuvojamies. Simtiem uzvalkos ģērbtu vīriešu skrēja pār smiltīm. Melnie katliņi novilkti gandrīz līdz uzacīm, deguna un mutes vietā liels, zaļš ābols.

Vīri tuvojās, smiltīm virpuļojot ap viņu labi nospodrinātajām kurpēm. Viņa krūtis vai plīsa, kājas šķita smagas kā svins, taču viņš piespieda tās paklausīt.

Uz priekšu!

Uz augšu.

Uz virsotni.

Ieraudzījis priekšā krauju, viņš mēģināja mainīt virzienu. Taču kājas vairs neklausīja. Tās turpināja skriet taisni uz priekšu, dzina viņu uz kraujo malu, kas tagad bija ne vairs smilšu kāpa, bet jumts.

Viņš redzēja putnus, kas gaidīja apakšā. Tūkstošiem melnu tuksneša kraukļu ar spīdīgām spalvām un knābjiem kā līkiem zobeniem.

Vai varbūt viņš kļūdījās? Vai patiesībā tie bija asi, naftas slacīti akmeni?

>

Viņš krita.

Vispirms lēnām. Tad aizvien ātrāk.

Zeme tuvojās.

Viņš zināja, ka tas būs sāpīgi. Sāpīgāk nekā viss cits, ko viņš pie dzīvojis savā mūžā.

Mirklī, kad sāpes izšāvās caur augumu un lika locekļiem savilkties briesmīgos krampjos, viņš izdzirdēja balsis.

“Vai gribi uzspēlēt spēli, Henrik Peteršon?!”

Wanna play a…

GEIM?

Vārds joprojām atbalsojās galvā, kad viņš pamodās.

Pagāja vairākas sekundes, iekams smadzenes saprata, kas viņš ir. Un vēl dažas, lai atminētos, kas noticis.

Tad iestājās panika.

HP atvēra acis un mēģināja piecelties sēdus, bet ķermenis neklausīja.

Turklāt viss bija tumšs. Piķa melna tumsa.

Skaidrs, viņš ir paralizēts.

Akls.

Soon to be dead…2

Tātad šādi tas beigsies. Uz netīras virtuves grīdas pamestā dzīvokli.

No acīm sāka plūst asaras, un HP no visa spēka centās aizmirkšķināt tās prom.

Bet tad viņš pamanīja pārmaiņas piķa melnajā tumsā gaišpelēku svītru, kas kļuva aizvien spilgtāka. Pamazām HP sāka izšķirt detaļas.

Griesti, lampa. Žalūziju aizklāts logs, šķība priedes koka kumode stūrī.

Locekļos lēnām atgriezās jutīgums, un viņš aptvēra, ka neguļ uz cietas virtuves grīdas. Šķita, ka viņš ir mājās, savā guļamistabā.

Jēziņ, kā gan…?

HP vēlreiz mēģināja piecelties sēdus, un šoreiz veicās labāk.

Jā, viņa aizdomas apstiprinājās. Viņš atradās savā sasodītajā gultā, un viņu mocīja kaut kas līdzīgs visu paģiru ciltsmātei. Sāpēja visas

malas no pirkstgaliem līdz matiem. Galvassāpes bija tik stipras, ka pulsēja pret acāboliem un gandrīz lika viņam mirkšķināt taktī. Sajutis rīklē kāpjam nelabumu, HP pierausās kājās un streipuļoja uz tualetes pusi.

Diemžēl mērķi viņš īsti nepaspēja sasniegt, bet vismaz paguva uztvert lielāko daļu vēmekļu rokās. Tad ar pūlēm iekāpa vannā, atgrieza krānu un pavērsa seju augšup pret brīnumaini atbrīvojošo ūdens strūklu.

HP nosēdēja vannā vairāk nekā stundu, ļaudams ūdenim plūst pār augumu, vien pāris reižu pabīdījās, lai izvemtos dušas notekā. Tikai tad, kad āda jau sāka sakrunkoties, viņš jutās pietiekami atžirdzis, lai varētu novilkt drēbes un aplūkot ievainojumus.

Augumu pārmaiņus kratīja te auksti, te karsti drebuļi, tomēr, par spīti visam, viņš bija dzīvs…

Potīte izskatījās pēc amerikāņu futbola bumbas, un mazie, čūskas zobu atstātie caurumi bija skaidri redzami. Tad kāpēc viņš nebija nomiris?

Atbildi HP atrada labās ciskas sānos.

Pāris zilumu pieckronu monētas lielumā un daži pilieni sarecējušu asiņu. Acīmredzot viņam tomēr bija izdevies iedurt šļirces ar pretindi. Visticamāk, viņš bija sagrūdis iekšā visas piecas un tad aizrāpojis atpakaļ uz savu dzīvokli. Izglābies pēdējā mirklī.

Labi pastrādāts, HP!

Zobus sāka klabināt vēl viena drebuļu lēkme, un viņš pagrieza ūdens maisītāju vairāk uz sarkano pusi. Karstais ūdens svilināja ādu, tomēr drebuli nerimās.

y

HP aizgrieza ūdeni, ietinās dažos vecos dvieļos, stīvu kāju izkliboja priekšnamā un gandrīz paklupa pār lauzni, kas gulēja uz grīdas. Uz priekšnama paklāja viņš pamanīja kabatas lukturīti. Tātad viņam bija izdevies paņemt visu līdzi no čūsku dzīvokļa, lai neatstātu pēdas.

Lieliski! ■

Tad HP pamanīja revolveri, kas gulēja pie pašām durvīm, un piesardzīgi to pacēla. Ierocis šķita krietni smagāks, nekā viņš atcerējās. Joprojām bija skaidri sajūtama pulvera asā dvaka.

HP pa durvju actiņu palūkojās ārā kāpņu telpā, bet viss lika*, mierīgi.

Durvis uz kaimiņu dzīvokli bija aizvērtas labi! Pat drūmāko briesmu brīdī viņš bijis pietiekami apķērīgs, lai ieslēgtu tās velna čūskas… Principā izglābis dzīvību saviem stulbajiem kaimiņiem.

Dzīvokļu kooperatīvs numur 6 vēlas informēt visus biedrus, ka mūsu ēkā diemžēl izbēgušas vairākas indīgas čūskas…

HP mēģināja pasmieties, taču no mutes izlauzās tikai skumīga čērkstoņa, kas lika smadzenēm skaloties pret pieres kaulu, tāpēc viņš tūlīt mitējās. Tad aizšļūca atpakaļ uz virtuvi un izdzēra četras lielas glāzes remdena krāna ūdens.

Revolveri viņš atstāja izlietnē.

*

Bleks turpināja tērzēt ar Rebeku gandrīz visu ceļu līdz pilsētai. Izjautāja par Zviedriju un zviedru kultūru, un, pirms viņi nokļuva līdz viesnīcai, Rebeka bija paguvusi pastāstīt gan par vecāku atvaļinājumiem, gan dīvainiem vasaras saulgriežu rituāliem.

Tomass neteica ne vārda. Viņš pēc savas iniciatīvas bija apsēdies aizmugurējā sēdeklī blakus Blekam un brauciena laikā lielākoties darbojās ap savu Blackberry telefonu. Bet Rebeka tik un tā manīja, ka vīrietis uzmanīgi seko visam, kas notiek mašīnā.

Pie viesnīcas ieejas drūzmējās kāds desmits žurnālistu, un Rebeka viņus pamanīja jau pa lielu gabalu.

-     Prese ir klāt, viņa sacīja. Mēs varam iet pa sētas durvīm, ja jūs gribat izvairīties…

Izskatījās, ka Tomass apdomājas, taču Bleks viņu apsteidza.

-    Nē, nē, iesim pa galveno ieeju. Es pieļauju, ka mēs esam drošās rokās, mis Normēna.

-    Galvenā ieeja, Rebeka sacīja mikrofonā pie plaukstas locītavas un no pavadošās automašīnas saņēma īsu “sapratu”.

Viņi apstājās pie ietves. Rebeka deva abiem vīriem pavadošajā mašīnā dažas sekundes laika apstāties un ieņemt vietas, pirms atvēra savas durvis.

Kopumā te bija desmit divpadsmit cilvēki, un neviens neizskatījās īpaši entuziastisks vai agresīvs. Gaidīdami viņi turējās pienācīgā attālumā.

Mrsičs no pavadošās mašīnas jau bija nostājies uz kāpnēm. Viņš palūkojās apkārt, tad pamāja Rebekai ar galvu. Viņa atvēra Bleķa durvis, un tūlīt'sāka zibsnīt fotoaparāti. Tomēr tie nebija necik aizrautīgi klikšķi, vairāk izklausījās pēc pienākuma izpildes. Rebeka minēja, ka lielākā daļa fotogrāfu šeit ieradušies, lai fotografētu kāzu viesus, nevis viņas VIR

Viņa devās pa priekšu, un abi vīrieši sekoja dažus metrus aiz viņas.

Pēc desmit sekundēm viņiem jau vajadzēja būt iekšā, taču Bleks pēkšņi pamanīja televīzijas kameru.

-    Mis Juhansone, viņš mazliet par skaļu sacīja un sasveicinājās ar žurnālisti.

-     Protams, man ir laiks, Rebeka dzirdēja viņu sakām, tāpēc tūlīt ātri pārgrupējās un nostājās slīpi aiz Bleķa. Toties Tomass devās iekšā, un viņa redzēja, kā Mrsičs atver viņam durvis.

Piepeši bara malā pie pašas ēkas sienas parādījās divi cilvēki baltiem kombinezoniem līdzīgos apģērbos, un Rebeka manīja, ka viņi sāk darboties ap līdzi atnestu maisu. Droši vien amatnieki, tomēr kaut kāda iemesla dēl vinu klātbūtne šķita satraucoša.

5 > >

Rebeka pacēla roku ar mikrofonu pie mutes un nogaidīja. Blondā televīzijas žurnāliste, kuru viņa neskaidri atcerējās no kāda kanāla ekonomikas redakcijas, acīmredzot bija pateikusi kaut ko jautru, jo Bleks skaļi iesmējās. Kombinezonos tērptie, vīrietis un sieviete ap divdesmit, turpināja darboties ap savu maisu. Rebeka pagrieza galvu, lai pasauktu pie sevis Mrsiču, taču durvis bija neapsargātas. ViņŠ acīmredzot bija iegājis foajē kopā ar Tomasu, nepamanot, ka viņi apstājušies.

-     Redziet, mis Juhansone, PayTag pastāv tikai viena iemesla dēļ. Viņa dzirdēja Bleķa balsi. Tāpēc, ka mēs gribam radīt atšķirību. Gribam palīdzēt saviem klientiem gan Zviedrijā, gan visā pasaulē uzglabāt konfidenciālo informāciju simtprocentīgi drošā veidā. Mums jākontrolē riski, kas saistīti ar informācijas apstrādi, bet, protams, mūs neinteresē klientu dati…

Abu kombinezonos tērpto kustības kļuva aizvien saraustītākas, drudžainākas. Mrsiču joprojām nemanīja.

Rebeka nospieda rācijas podziņu. Labā roka piepeši bija sākusi drebēt.

-    Šellgrēn, divi cilvēki baltos kombinezonos kaut ko dara pie ēkas fasādes, tu viņus redzi?

-    Es viņus redzu, eju!

Rebeka ar acs kaktiņu manīja, kā mašīnas durvis atveras. Šellgrēns bija pa pusei izkāpis uz trotuāra, kad abi kombinezonos pagriezās.

*

Protams, viņam vajadzētu bēgt prom no pilsētas. Aizbraukt sasodīti tālu, kur neviens draņķis vinu neatrastu.

? > j >

Šis Plēsējs vai kā viņu sauca, varēja kuru katru brīdi atgriezties savā dzīvoklī un atklāt, ka no viņa mīlules kāds uztaisījis malto gaļu, nospēris viņa revolveri, turklāt salādējis sevī visu serumu no ledusskapja.

HP gan nebija atstājis pirkstu nospiedumus, un cerams, ka visas asinis bija palikušas zeķē, tāpēc vismaz kruķi viņam nevarētu neko piesiet. Bet tam nebija nozīmes, viņš jau zināja, ka Plēsējs nemūžam neiejauks policiju. Viņš pats uzmeklēs tuvāko aizdomās turamo. Tuvāko. Un šī apciemojuma mērķis nebūs draudzīga kaimiņu papļāpāšana…

Tomēr bija divi iemesli, kāpēc HP nevarēja nekur braukt. Pirmkārt, kruķi bija paņēmuši viņa pasi un noteikuši ceļošanas aizliegumu. Tā gan nebija liela problēma, viņš tik un tā varēja brīvi pārvietoties pa visu Šengenas zonu, turklāt par naudu vienmēr varēja uzburt viltotu pasi. Tikai… doma tikt izsludinātam starptautiskajā meklēšanā nešķita īpaši vilinoša.

Otrais iemesls bija krietni nopietnāks: viņš bija pārāk sliktā formā, lai ceļotu. Čūskas inde apvienojumā ar seruma kokteili bija padarījusi viņu vecāku par kādiem sešdesmit gadiem. Jau īsa pārvietošanās no gultas līdz dīvānam atņēma visus spēkus.

Tātad viņam atlika vien turpināt slēpties dzīvoklī kā tādai Annai Frankai3 .

Piepeši no ārdurvju puses atskanēja troksnis, un HP sarāvās. Metāliska skrāpēšanās, it kā tur kāds mēģinātu pacelt vēstuļspraugas aizvaru.

HP uzslējās no dīvāna un lēnām aizkliboja uz priekšnamu.

Nebija nekādas steigas. Viņš bija sakārtojis aizvaru tūlīt pēc tam, kad policija izgāza durvis. Pievilcis dažas skrūves tā, lai to varētu pacelt tikai par dažiem milimetriem. Tagad sprauga bija par mazu, lai tur varētu iemest kaut ko uzliesmojošu.

Un tas bija droši arī pret čūskām…

Vismaz tā viņš domāja.

HP redzēja, ka pa spraugu ielīdis tikai vēstules stūris, un pēc mirkļa vilcināšanās uzmanīgi to pavilka. Aploksne ar lodziņu un oficiālu logo.

Viņš to uzplēsa ar rādītājpirkstu, lēnām atgriezdamies pie dīvāna.

Nopratināšanas pavēste

Ar šo Henriks Peteršons tiek uzaicināts uz nopratināšanu lietā K-345456-12…

HP saņurcīja papīru un svieda pret sienu. Ja kruķi gribēja runāt, tad būs spiesti ierasties viņam pakaļ.

Viņš noslīdēja zemāk dīvānā, paņēma pulti un lēnām klikšķināja pār kanāliem, līdz atrada ziņu izlaidumu.

Ēriks Sederšelds, agrākais Moderātu partijas komunikācijas stratēģis un jaunais karalnama preses sekretārs. Kā jūs raugāties uz karaļnama rekordzemajiem popularitātes rādītājiem? Vai tie zināmā mērā neaptumšo gatavošanos kāzām…

HP klikšķināja tālāk, pirms glumais tips uzvalkā uz ekrāna bija paspējis atbildēt.

Veļas pulvera reklāma…

Uzticies rozā…!

KLIK

Emerdeila.

KLIK

Jauns kanāls, vēl viena garlaicīga intervija. Viņš atkal nospieda pults pogu. Tomēr, sekundi pirms televizors nomainīja kanālu, paspēja izlasīt titrus.

HP gandrīz uzlēca kājās no dīvāna un uzsita pa pulti tā, ka plastmasa noknikšķēja.

Marks Bleks, PayTag grupas izpilddirektors.

Viņš uzspieda skaņas skalu līdz galam, bet tik un tā bija grūti saklausīt runāto. Šķita, ka ausīm ir uzlikts vāks. HP spēja sadzirdēt tikai svešu balsu murmināšanu, teikumu fragmentus, kas likās nesaderam kopā.

PayTag vienīgais mērķis ir palīdzēt…

Piedāvājam tikai to, ko prasa tirgus…

Drošāka pasaule…

Novērst terora aktus…

Nesaprotu kritiku…

Laiks ieviest Zviedrijā modernus likumus, kas pielāgoti reālajai situācijai… ,

HP pielīda pie televizora tik tuvu, ka varēja pieskarties ekrānam. Blenza uz to ar tādu pašu šausmu pilnu aizrautību, kā pētīdams čūsku, kas bija aprijusi žurku. Un piepeši saprata, ka patiesībā čūska un Bleks ir viena veida radības.

Nezvēri ar ledainām un nekustīgām acīm. Nezvēri, kas aprij naivo medījumu.

Viņš blenza uz Bleķu, uz nevainojamo uzvalku, labi izgludināto kreklu un šausminoši simpātisko reptiļa smaidu vīrieša lūpās. Taču visvairāk uz sievieti, kura turēja Bleķu aiz rokas.

*

PayTag kills internet freedom,4

Tā bija rakstīts uz transparenta, ko atritināja abi kombinezonos tērptie. Neviens neko neteica. Viņi stāvēja pavisam klusi, paslēpuši sejas aiz šausmīgajām, baltajām Gaja Foksa maskām.

Šellgrēns bija jau gandrīz ldāt, taču Rebeka redzēja, ka viņš saminstinās.

Neviens no abiem demonstrantiem nekustējās ne no vietas.

Bleks pa pusei pagriezās pret Rebeku un uzmeta viņai skatienu, kas lika nekavējoties atlaist tvērienu ap viņa delmu.

-    Varbūt laiks iet iekšā? Rebeka nomurmināja, bet Bleks viņu ignorēja.

-    Atvainojiet, mis Juhansone. Bleks atkal pagriezās pret žurnālisti. Vai jūs nebūtu tik laipna un neatkārtotu pēdējo jautājumu?

-     Nekad vairs tā nedariet, mis Normēna, viņš īsi sacīja pēc dažām minūtēm, kad viņi jau devās uz vestibilu.

*

Četri paracetamoli.

Trīs glāzes ūdens.

Divas cigaretes.

Viens revolveris.

Viņš bija gatavs. Šis uzdevums viņam būs pēdējais, to viņš jau zināja. Taču izvēles nebija.

Bleks bija indīga čūska, briesmonis, kuru radījis Spēles vadītājs. Nosūtīts aprīt visu pasauli.

Un viņš sāks ar Beku…

>

Aina bija pazīstama: Bekas plauksta uz viņa rokas, viņas nemierīgais skatiens.

Beka un tēvs.

Beka un Dāgs.

Beka un Bleks.

Protams, aiz tā visa stāvēja Spēles vadītājs. Viņš bija iegrūdis Beku Bleķa nagos. Un, tieši tāpat kā gadījumā ar to nelieti un sievu sitēju Dāgu, pastāvēja tikai viens veids, kā Beku izglābt. Atšķirība tikai tā, ka šoreiz viņam bija īsts ierocis un nevajadzēja paļauties uz sabojātām balkona margām.

HP uzvilka jaku. To pašu veco armijas jaku, ko bija sameklējis pirms otrā uzdevuma. Šķita, ka kopš tās dienas pagājuši jau simt gadi.

Viņš pats jutās kā pārsniedzis simt gadu vecumu. Vairāk nobriedis pansionātam nekā a man on a missionb .

Revolveris nevainojami iegūla vienā no dziļajām sānu kabatām.

HP dažas reizes pavingrinājās pie spoguļa, tomēr īsti nespēja uzķert sajūtu no filmas “Taksists”.

Nebija jau nekāds brīnums. Viņam nepietika spēka. Un kā viņš izskatījās! Bārda izspūrusi uz visām pusēm, acis iegrimušas, bet vaigi kā divas lielas bedres. Apakšžoklī ērmīgi izspiedušies zobi, it kā lūpa būtu atkārusies no smaganām.

HP novilka cepuri zemu uz pieres, bet pārējo seju paslēpa aiz pārāk lielām spogulbrillēm. Viņu nepazītu neviens, pat ne Beka. Viņš pats tik tikko sevi pazina…

Revolveris šķita smags, bija grūti to noturēt taisni. Lai uzvilktu gaili, vajadzēja pamatīgi nopūlēties. Tagad tikai nelielu spiedienu, vieglu rādītājpirksta kustību, un viss būs galā…

Gan Blekam, gan viņam pašam.

Nekādu izredžu, ka Spēles vadītājs ļautu viņam dzīvot pēc šāda pārkāpuma.

Taču izvēles nebija.

Viņam jānocērt čūskas galva.

Divpadsmit Nāvīgā cīņa/ deathmatch

Viņu pamodināja klauvējieni, un pagāja krietns bridis, iekams viņa aptvēra, kur atrodas. Grand viesnīcas numurā, četru istabu attālumā no Bleķa luksusa numura.

Rebeka piecēlās sēdus un ieskatījās radio pulksteni: 02.12.

Galva šķita dulla, it kā būtu piepildīta ar kādu viskozu vielu, un viņa paberzēja acis ar plaukstām, cenzdamās atmodināt smadzenes.

Klauvējieni atkārtojās. Rebeka izkāpa no gultas un ātri uzvilka bikses un blūzi, pirms pavēra durvis spraudziņā.

Tas bija Tomass.

-     Sorry for waking you, Rebeccaviņš nomurmināja un paspēra soli uz priekšu, tā ka Rebekai neatlika nekas cits kā vien viņu ielaist.

Tomass pavicināja savu Blackberry, ko turēja vienā rokā.

-    Mēs esam saņēmuši ziņas par draudiem misteram Blekam, ļoti ticamas zinās.

-    Ak tā…

Rebeka īsti nesaprata, ko viņai vajadzētu sacīt.

-Tikko zvanīja sens draugs no Slepenā dienesta. Ir saņemta informācija, ka teroristu organizācija Stokholmas apmeklējuma laikā plāno pret mums atentātu.

-     Skaidrs… Rebeka darbojās ap blūzes apakšējām podziņām, cenzdamās ieviest kārtību savās miegainajās smadzenēs. — Kāda organizācija?

-    Viņiem nav īsta nosaukuma, kas varbūt izklausās mazliet dīvaini. Parasti jau teroristiem patīk lielīties. Bet mēs esam novērojuši viņus pietiekami ilgi, lai saprastu, ka, par spīti neuzkrītošajai uzvedībai, viņus nevajag novērtēt par zemu.

-     Un kāds būtu vinu intereses iemesls?

Tomass paraustīja plecus.

-    Teroristiem ne vienmēr ir vajadzīgs iemesls, mis Normēna. Fanātiķiem ir pašiem sava loģika, bet, visticamāk, tam ir saistība ar pēdējiem protestiem. Transparents vakar vakarā…

Rebeka pamāja ar galvu un aizgriezās, lai atpogātu bikses un sakārtotu blūzes apakšmalu. Reizē izmantodama iespēju iebāzt bikšu kabatā zāļu pudelītes, kas stāvēja uz naktsskapīša.

Viņa pagriezās un atvainodamās uzsmaidīja Tomasam, taču vīrieša sejas izteiksme neatklāja, vai viņš ir ievērojis tabletes.

-     Labi, ko tieši mēs zinām? Rebeka turpināja.

-     Neko daudz, bet mans draugs bija pietiekami satraukts, lai piezvanītu man nakts vidū. Viņš nevarēja īpaši daudz stāstīt, un tas, visticamāk, nozīmē, ka informācija nāk no slepena avota.

-     No kāda savējā?

Tomass pamāja ar galvu, ar brīvo roku knibinādams pārāk garo žaketes piedurkni.

-     Bet mēs tik un tā nezinām organizācijas nosaukumu?

-    Viņiem ir atšķirīgi vārdi, atkarībā no tā, kam jautā. Cirks, Notikums, Izrāde… »

Rebeka papurināja galvu.

-     Nekad neesmu dzirdējusi.

-Jā, tā jau es domāju. Viņi ir ļoti anonīmi. Izmantot daudzus dažādus vārdus ir labs paņēmiens, kā palikt ārpus redzesloka. Taču mēs no pieredzes zinām, ka viņi ir spējīgi gandrīz uz jebko… -Tomass turpināja raustīt piedurkni, it kā censtos padarīt to vēl garāku.

-     Labi, iesākumam es nolikšu pie Bleķa kunga durvīm pastāvīgu apsardzi. Rebeka brīdi apdomājās. Un ierosinu rīt lidot ar. helikopteru, nevis braukt ar auto.

-     Lieliski, bet vai jūs varat to nokārtot tik īsā laikā?

Rebeka pamāja ar galvu.

-    Nekādu problēmu.

Viņa paņēma no naktsskapīša pistoles maksti, piestiprināja to pie jostas un uzvilka žaketi.

-    Vai man vēl kaut kas jāzina, Tomasa kungs?

-     Ne šobrīd, man apsolīja vairāk informācijas rīt no rīta, tad mēs varēsim visu pārrunāt no jauna.

-     Labi.

Rebeka sekoja viņam līdzi gaitenī un apstājās pie Bleķa durvīm.

-    Vai vinš…?

-    Ar viņu viss kārtībā, mēs pirms kāda brīža runājām.

-     Labi.

-    Tad arlabunakti, Rebeka, atsūtiet man e-pastu, kad būsiet nokārtojusi transportu.

-     Protams.

Viņa brīdi vilcinājās. Doma bija uzradusies ne no kurienes, tomēr viņa bija spiesta to izrunāt.

-Tikai pēdējais jautājums. Šī organizācija…

-Jā?

-    Vai tā kādreiz ir bijusi zināma ar vārdu…

*

Spēle!

Tas bija viss, par ko viņš spēja domāt.

Par spīti visiem paracetamoliem, galva sāpēja tik stipri, ka vai acis sprāga laukā.

-    Tu nu gan neizskaties lāgā, vecīt… nomurmināja taksometra šoferis.

No shit, Sherlock!2

-                Gripa, HP īsi attrauca, košļādams neaizsmēķēto cigareti.

-    Tik stulbi noķert to vasaras vidū.

Šoferis ieķiķinājās.

-    Kā tad! Es katru rudeni potējos, lai nebūtu jāslimo. Tu jau zini, darbā satieku tik daudz tautas, un vīrusi un visi citi dranki, kas lido

) > H

pa mašīnu…

Viņš apstājās, paskatījās apkārt un tad veica strauju pagriezienu uz pretējo joslu pār nepārtraukto viduslīniju.

-     Bet skaidrs, ka pēc cūku gripas un visiem, kuri saslima pat sapotējušies, jāsāk drusku šaubīties.

-    Mhm, HP norūca. Šoferis viņam kādu atgādināja, bet viņš īsti nespēja pateikt, ko.

-     Reizēm gandrīz jāsāk prātot, vai cūku gripa vispār bija vai ari tas viss notika tikai tāpēc, lai radītu noietu lielam daudzumam nepārbaudītu vakcīnu… šoferis turpināja.

Ja tik tu zinātu, draudziņ!

Parastos gadījumos HP būtu ieslīdzis diskusijā, taču tagad tik tikko uzdrošinājās atvērt muti, baidīdamies izlaist no tās vēmekļu kaskādi.

Viņi jau bija uz Sepsbrū tilta, atlikušas vien trīs četras minūtes, tāpēc vajadzēja tikai izturēt.

HP nospieda loga podziņu, lai ielaistu salonā mazliet rīta gaisa.

-     … tik daudz cita, ar ko varas iestādes mūs muļķo. Piemēram, vai esi dzirdējis, ka viņiem būs jāsaglabā viss interneta un mobilo telefonu trafiks? Tad jau līdzīgā veidā pastam būtu pirms piegādes jāatver visas vēstules un paciņas! Stulbs ES izdomājums, kuru sabiedrība vienkārši norij, jo mēs esam pārāk aizņemti ar visām tām tuvradnieciskajām karaliskajām personām, kas ierodas pilsētā. Pilnīga Austrumvācija, ja tu man jautātu…

HP izklaidīgi pamāja ar galvu.

Piepeši viņš aptvēra, ko šoferis viņam atgādina.

Mangi…

Ak kungs, kā viņam pietrūka Manges! Nebija ne ziņas, ne miņas kopš ziemas. Necēla telefonu: ne mobilo, ne mājas. Gandrīz it kā izvairītos ar nolūku…

-    Tā, esam klāt, Kungstredgordena. Ar karti vai skaidrā?

HP nomurmināja kaut ko nedzirdamu un izvilka no bikšu kabatas saburzītu simtnieku.

-    Starp citu, cik pulkstenis?

-     Bez piecpadsmit seši no rīta, vecīt, briesmīgs laiks, kad būt nomodā.

HP atvēra mašīnas durvis un izkāpa uz trotuāra, knibinādamies ap šķiltavām. Rokas tā trīcēja, ka viņš gandrīz apsvilināja degungalu, pirms dabūja aizsmēķēt cigareti.

Rita vēsums lika nodrebēt, un HP ievilka pāris dziļu dūmu, lai mazliet sasildītos. Grand apgaismotā fasāde atradās simt metru uz priekšu. Viņš iebāza roku jakas kabatā, sakļāva pirkstus ap revolvera spalu.

Gandrīz galā.

Gandrīz mājās…

*

Rebeka izstaipījās un izmeta īsu loku pa gaiteni. Pēc gandrīz četrām stundām, nosēdētām uz krēsla, locekļi bija pavisam stingi.

Viņa apspieda žāvas un ieskatījās pulksteni. Pēc dažām minūtēm būs laiks doties ceļā.

y

Apkalpošana numurā bija sākusies pirms pusstundas, un tas nozīmēja, ka Bleks tagad ir izgulējies, nomazgājies un paēdis.

Atšķirībā no viņas pašas…

Rebeka vēlreiz apspieda žāvas, tad pacēla gaisā labo roku. Tikai viegla, gandrīz nemanāma drebēšana.

Miegazāļu efekts vēl īsti nebija izgaisis. Tiesa, tabletes nemaz lāgā nelīdzēja pret bezmiegu. Lai gan ārsts bija licis palielināt devu, viņa biežāk iekrita neskaidrā snaudā, nevis dziļajā miegā, kas patiešām bija vajadzīgs.

Pudelītes izspīlēja bikšu audumu.

Viena veida tabletes, lai pārciestu nakti;*otra veida, lai tiktu galā ar dienu…

Domas turpināja riņķot: bankas seifs, pase, revolveris, Tage Sammers vai patiesībā Andrē Pellass un, protams, Henke.

Rebeka viņam naktī bija zvanījusi četras reizes un nosūtījusi arī īsziņu. Klajš Stigsona norādījumu pārkāpums. Bet tieši tāpat kā allaž atbildē viņa bija saņēmusi tikai bezpersonisku balss ierakstu.

Tā, protams, varēja būt sagadīšanās. Un droši vien tā arī bija. Difūzai teroristu grupai, kas dažkārt dēvēja sevi par Spēli, visticamāk, nebija nekāda sakara ar spēli, kurā iejaukts Henke…

Rebeka bija pieradusi pie nenoteikta rakstura draudiem Drošības policijā tā bija gandrīz ikdienišķa parādība. Tomēr viņa nevarēja

būt droša, iekams nebija runājusi ar Henki, dzirdējusi brāļa balsi un pārliecinājusies, ka ar viņu viss kārtībā. Ka nekas no visa, kas notiek ap PayTag un Bleķu, nav saistīts ar Henki.

Viņas austiņa iesprakšķējās.

-     Mēs esam pie galvenās ieejas, šef, Šellgrēns sacīja. Te stāv kādi desmit cilvēki, daži žurnālisti un viens mundrs bariņš, kas ieradies vērot karaliskās personas un slavenības. Demonstranti gan nekur nav redzami, beidzu!

-     Labi, man vajag divus vīrus uz ietves. Mēs droši vien dosimies pēc pāris minūtēm, beidzu!

-    Sapratu!

Tālāk gaitenī atvērās durvis, un pa tām iznāca Tomass.

Uzvalks bija tas pats, kurpes arī, bet krekls jauns. Tāpat kā iepriekšējam, arī šim apkaklīte izcīnīja nevienlīdzīgu cīņu ar vīrieša resno kaklu, un kaklasaites mezgls jau bija krietni vaļīgs.

-     Labrīt, Rebeka. Vai esam gatavi?

-    Viss ir gatavs. Mēs brauksim atpakaļ uz Brommas lidostu un pacelsimies gaisā. Helikopters uzņem četrus pasažierus, vietas pietiks

. . a

visiem.

-    Vai galamērķī viss ir sagatavots?

-    Tur gaidīs divas mašīnas, es tās šonakt nosūtīju turp tūlīt pēc mūsu sarunas.

-    Lieliski, Rebeka, iespaidīgi efektīvi, man jāteic.

Rebeka pamāja ar galvu un novērsās.

-                Es tikko saņēmu ziņu no mistera Bleķa, Tomass turpināja.

-    Viņš būs gatavs pēc piecām minūtēm.

-     Paldies, es brīdināšu pārējos.

Nospiezdama savas rācijas podziņu, Rebeka pamanīja vieglo, tik tikko redzamo izvirzījumu žaketē pie Tomasa labās gūžas. Tas varēja būt viņa Blackberry, lielākā daļa amerikāņu dievināja jostas makus. Aģents 007 ar tiesībām rakstīt e-pastus.

Taču piepeši viņu pārņēma pārliecība, ka šis izcilnis ir pavisam kas cits. Kaut kas daudz bīstamāks…

Rebeka atvēra muti, lai bilstu pāris vārdu, bet Šellgrēna balss austiņā viņu apsteidza.

-    Šef, man šķiet, ka mums ir neliela problēma…

*

4

Viņš turējās mazliet pa gabalu, apskatīja ļaužu bariņu pie sarkanās samta virves. Iesākumā tur viss bija mierīgi. Pulciņš vecu tantīšu, pāris gurdenu fotogrāfu.

Tieši pie ieejas stāvēja divas melnas mašīnas, un tām blakus uz ietves divi vīri uzvalkos. Jau pa gabalu oda pēc policijas, tāpēc HP palika pienācīgā attālumā.

Piepeši notikumi sāka risināties straujāk. Tālāk krastmalā bija apstājušies vairāki minibusi, un no tiem izkāpa vesels bars cilvēku. Divdesmit, trīsdesmit, varbūt vairāk, visi gaišos kombinezonos un baltās plastmasas maskās, kas viņus padarīja gandrīz vienādus. Tikai dažu sekunžu laikā viņi bija šķērsojuši ietvi un nu sāka atritināt transparentus.

PAYTA6 = STĀSI APTURIET DATU UZGLABĀŠANAS DIREKTĪVU!'!

BEWARE THE CORPORATE INVASION OF PRIVATE MEMORY!1 v 2006/24=1984

Kruķi uzvalkos kļuva manāmi nervozi. HP redzēja, kā viens no tiem runā mikrofonā pie rokas locītavas.

Viņš paspēra dažus ātrus soļus, lai nokļūtu tuvāk, bet gandrīz tūlīt bija spiests gaitu palēnināt. Ja nu Bleks pēdējā brīdī izvēlas citu ceļu? Bija taču ari sētas puses izeja.

Viņš nepaspēs turp laikā…

Nolādēts!

HP gāja gar krastmalu, uzmanīgi vērodams visu, kas notika otrpus ielai. Bija ieradusies televīzijas komanda, miegainie fotogrāfi tūlīt

pamodās un sāka drūzmēties. Kņada kļuva aizvien lielāka, u/mnnlgl sāka tuvoties ziņkārīgie.

Pēkšņi skatu aizsedza balts furgons. Pēc dažām sekundēm tas apstājās gabaliņu tālāk.

Šķita, ka demonstranti ir ieņēmuši vietas pie virves. Viņi Izsīca tījās diezgan šausminoši savos baltajos kombinezonos un maskās. Neviens neteica ne vārda, vienīgās skaņas nāca no fotogrāfiem un televīzijas ļaudīm, kas šķita ķildojamies par vietu.

Viens no uzvalkotajiem turpināja runāt savā mikrofonā. Neizskatījās, ka viņš būtu apmierināts ar situāciju.

No Šepsholmenas lēnām tuvojās policijas automašīna, un otrs uzvalkotais izgāja uz ielas un ar mājienu aicināja to tuvāk.

HP iešmauca starp minibusiem. īsā pastaiga no Kungstredgordenas bija prasījusi visus spēkus viņš bija spiests atbalstīties pret busiņu, lai atvilktu elpu.

Baltais furgons stāvēja tikai dažus metrus pa labi. HP sejā sitās dīzeļa izplūdes gāzes, bet viņš bija pārāk gurdens, lai dusmotos.

Pulciņam pie viesnīcas bija pievienojušies vēl citi ziņkārīgie, un ap ieeju tagad drūzmējās vismaz piecdesmit sešdesmit cilvēku.

Policisti atstāja savu patruļmašīnu un izkāpa uz trotuāra. Kamēr viņi stāvēja un runāja ar uzvalkotajiem, HP izmantoja izdevību, lai šķērsotu ielu.

Nokia telefons gulēja krūšu kabatā; bija nepieciešamas vairākas minūtes, lai to atdzīvinātu.

Sirds stipri sitās krūtīs, nelabums bija tik tikko savaldāms.

*

—Labrīt, mis Normēna!

—Labrīt, Bleķa kungs! Rebeka atbildēja un ieskatījās viņam acīs.

Nekādu pēdu no vakardienas neapmierinātības. Jauki!

—            Šodien ir vairāk demonstrācijas dalībnieku, viņa sacīja.

-     Četrdesmit līdz piecdesmit cilvēku, bet viņu skaits arvien pieaug. Es ierosinu izmantot alternatīvo evakuācijas ceļu.

Rebeka pašķielēja uz Tomasu.

-     Kāda šobrīd ir situācija? — viņš īsi vaicāja.

-    Mierīga, taču nedaudz saspringta. Mums ir divi viri uz ietves, un ir ieradušies arī divi policisti formastērpos.

-     Mediji? — Šoreiz tas bija Bleks.

-    Apmēram tāpat kā vakar, varbūt mazliet vairāk. Daži fotogrāfi un vismaz viena televīzijas grupa.

Bleks un Tomass saskatījās.

Rebekas labajam apakšdelmam pārskrēja vieglas trīsas, liekot pirkstiem sarauties.

Velns, ne tagad!

-     Mēs negribētu, ka mūs uzskata par cilvēkiem, kas aizšmauc pa sētaspusi, Rebeka, Tomass sacīja. — It īpaši, ja klāt ir mediji. To varētu iztulkot tā, ka mums patiesībā ir kas slēpjams. Atklātība ir nozīmīga PayTag zīmola daļa.

Rebeka pamāja ar galvu, piesardzīgi savilkdama labo dūri aiz muguras, lai apvaldītu drebēšanu.

-     Saprotu.

Telefons iekškabatā sāka vibrēt, bet viņa to ignorēja.

-     Šellgrēn, mēs ejam lejā, viņa sacīja mikrofonā.

*

-    Te es, viņš sacīja, kad ieslēdzās viņas automātiskais atbildētājs. Pēc tam īsti nezināja, kā turpināt.

-     Es… nu…

Piepeši uzvalkotie kļuva steidzīgi. Viens atvēra pirmās mašīnas durvis, otrs paspēra dažus soļus ļaužu pūļa virzienā.

Abi policisti formastērpos pielika rokas pie jostas, bet, šķiet, īsti nezināja, ko iesākt. Kā pēc mājiena demonstranti sāka skandēt:

Don’t be evil!

Dorit be evil!5

HP pārtrauca sarunu un iebāza brīvo roku jakas kabatā. Pirksti pieskārās revolvera spalam.

Kaut kur aiz muguras aizcirtās smagas mašīnas durvis, liekot viņam satrūkties.

>

*

Liftā spēlēja klusa mūzika. The winner takes it all pāna flautas versijā. Acīmredzot tas bija nerakstīts likums, ka zviedru viesnīcu liftos jāspēlē ABBA meldiņi…

Rebeka piesardzīgi atpogāja žaketi un piespieda labo apakšdelmu pie sāniem, lai sajustu, vai pistole un saliekamais steks ir vietā. Patiesībā viņai vajadzētu valkāt aizsargvesti, tomēr pretēji saviem ierastajiem principiem viņa bija izvēlējusies to nedarīt. Lielākoties tāpēc, ka negribēja stāties blakus Blekam sakarsusi un nosvīdusi.

Kļūda, liela kļūda to Rebeka tagad saprata.

Nolādēts, viņai jāsaņemas, jāsaved kārtībā galva…

Mute bija izkaltusi, sirds sitās straujāk, nekā vajadzētu. Labā roka tik stipri drebēja, ka viņa bija spiesta iebāzt to bikšu kabatā.

Viņa bija piedalījusies ievērojami riskantākos uzdevumos, tātad nevajadzētu tā nervozēt.

Iekškabatā vibrēja telefons. Jau trešo reizi. Lai kurš tur zvanītu, šis cilvēks šķita apņēmies dabūt viņu rokā. Bet tam gluži vienkārši būs jāpagaida. Darbs pirmajā vietā.

Lifts apstājās pirmajā stāvā, un durvis lēnām atvērās.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

*

Ļaužu pūļa saucieni skanēja aizvien skaļāk. Kāds uzgrūdās vienam no misiņa stabiem, un norobežojuma virve sašūpojās.

Uzvalkotais pie virves sāka kliegt:

-    Atpakaļ, atpakaļ!

Abi policisti vilcinādamies paspēra dažus soļus uz priekšu.

HP pirksti sažņaudzās ap revolvera spalu. Ceļa atpakaļ vairs nebija.

Ārdurvis atvērās, un saucieni pārtapa rēcienos, taču piepeši H1

šķita, ka viņa ausis ir aizkritušas. Skaņu sega visapkārt pārvērtās klusā murdoņā, un viņš dzirdēja tikai savu smago elpu.

I-i-e-elpa

I-i-z-eipa…

Skats sašaurinājās, pārvēršoties par neskaidru tuneli, un uz mirkli HP bija pārliecināts, ka zaudēs samaņu. Viņš vēl stiprāk sažņaudza revolveri, tīkla raksts iespiedās plaukstā.

Viņu pamodināja simtiem mazu, svelošu adatas dūrienu, atgādiļ not, kāpēc viņš ir šeit.

Jāpaveic uzdevums.

Pēdējais…

Un tad HP viņu ieraudzīja.

Pašu čūsku. Marku Bleķu.

Kliedzieni atskanēja, līdzko viņi atvēra ārdurvis. Ļaužu pūlis spie-

dās tuvāk.

Rebeka paspēja ievērot maskas, baltos kombinezonus un Sell-

grēna satraukto skatienu. Tad abu policistu ātrās kustības, kad viņi

izbīdīja stekus.

Šī ceļa izvēle bija kļūda.

Atpakaļ, mēs ejam atpakaļ! Rebeka uzbļāva Tomasa platajam

skaustam.

Taču šķita, ka Tomass viņu nedzird. Viņš turpināja ceļu uz

mašīnu, un Bleks viņam cieši sekoja.

Viens no virves stabiņiem apgāzās un kritienā aizvilka līdzi pārē-

ar pātagas cirtienam līdzīgu skaņu, uzšļākdama baltajiem kombinezoniem asiņu un siekalu dušu. Tomass par to neuztraucās, viņš tikai pagrūda grīļīgo augumu atpakaļ, lai atbrīvotu vietu. Vēl viens sitiens un vēl viens.

jos.

Nākamajā mirklī demonstranti jau bija soļa attalumā.

Tomass nekavējoties ietrieca elkoni vienam sejā. Maska pārplīsa

Tad Rebeka ieraudzīja, kā viņš saliecas un iebāž roku zem žaketes labi pazīstamā žestā.

Viņa ar kreiso roku satvēra Bleķa augšdelmu un pavilka vīrieti luvāk sev, vienlaikus ar labo roku taustīdamās gar jostu pēc steka. Koka tik stipri trīcēja, ka viņa nevarēja to atrast.

Nākamajā mirklī atskanēja Tomasa kliedziens.

*

Viņš izskatījās gandrīz tāpat kā televīzijā.

Augsta piere, smails deguns, atpakaļ atķemmēti iesirmi mati. liivumā reptiļa iespaids bija vēl izteiktāks. HP gandrīz šķita, ka viņš saredz šķeltu mēli izšaujamies starp plānajām lūpām. Novērojam apkārtni, plānojam uzbrukumu.

Ļaužu pūlis auroja, spiedās cauri norobežojumam. HP sekoja, sviedriem plūstot pār muguru.

Atskanēja krakšķis, un viens no baltajiem viņa priekšā nokrita uz muguras. Maska noslīdēja, atklājot krīta bālu, šokētu sievietes seju. Asinis plūda viņai no deguna, šļācās pār baltā kombinezona priekšpusi.

Nākamajā mirklī viņš pamanīja Beku. Tieši aiz Bleķa, ar plaukstu uz vina rokas.

>

Pārāk tuvu.

HP lēnām sāka vilkt roku ārā no kabatas…

*

-    GU-U-UN!!A iekliedzās Tomass, un Rebeka redzēja, kā viņš izvelk ieroci.

Starp baltajiem kombinezoniem pavīdēja tumša figūra. Cepurīte ar nagu, saulesbrilles, pinkaina bārda.

Rokas rāva vinu aiz drēbēm, centās saķert Bleķu…

J 5

Kliedziens atskanēja no kreisās puses. Guturāls bļāviens, kuru viņš tik tikko uztvēra. Taču viņš nepagrieza galvu. Tikai turpināja celt roku, pievērsis skatienu Blekam.

*

*

Piepeši šķita, ka viss notiek palēninātā kustībā. Viņa uztvēra katru sīkāko detaļu ainā ap sevi.

Baltos demonstrantus, ko Tomass tikko bija nogāzis zemē.

Asinis, kas notraipīja viņu kombinezonus.

Tad Tomasa sudraboto milzu revolveri, kas lēnām slīdēja ārā no maksts.

Demonstranti viņa priekšā pacēla rokas, centās aizsargāties.

Viņa skaidri redzēja aizdomīgo personu ļaužu pūlī. Cepure, spoguļbrillles, tumša armijas jaka. Roka pusceļā ārā no kabatas…

Tad viņš uz dažām sekundēm pazuda no skata. Rebekas roka tikmēr sasniedza pistoli, pirksti saslēdzās ap spalu.

Drebēšana nemitējās. Trauksmes signāli trokšņoja galvā, pārkliedzot domas. Kaut kas šajā situācijā nebija pareizi…

Rokas turpināja viņu raustīt, centās izraut Bleķu no viņas tvēriena.

Tomasa ierocis jau bija izvilkts, stobrs pavērsts pret vīrieti armijas jakā. Taču demonstranti aizsedza ugunslīniju* Tomass pakāpās sāņus, meklējot brīvu vietu.

Trauksmes signāli turpināja skanēt.

APLAM, APLAM, APLAM!

Pēkšņi starp demonstrantiem pavērās brīvs laukumiņš. Vīrietis armijas jakā nekustīgi stāvēja tikai piecu metru attālumā. Viņš skatījās tieši uz Bleķu, tieši uz Rebeku. Roka lēnām izslīdēja no kabatas. Tajā pazibēja tumšs priekšmets.

Instinkts ņēma virsroku. Ātras, trenētas kustības.

Izvilkt,

aizslēgs…

uguni!

Blīkšķis nāca no priekšas. Pietiekami tuvu, lai viņš sajustu triei icna vilni sejā.

Sekoja stiprs sitiens pa vēderu, un nākamajā mirklī ceļgali padevās.

Kliedzieni, panikas falseti visapkārt.

Kāds sagrāba viņu aiz kakla un aizvilka atpakaļ.

Acīs satumsa.

*

Cilvēki panikā kliedza, metās zemē.

Viņa redzēja, kā Tomass pagriež galvu un skatās uz viņu, kamēr Italti ģērbtie cilvēki visapkārt bēga.

Rebeka zibenīgi iebāza ieroci atpakaļ makstī, saķēra Bleķa roku un, cik ātri vien spēdama, stūma viņu sev pa priekšu uz ietves malu, kur gaidīja mašīnas.

Šellgrēns viņu panāca, palīdzēja iesēdināt Bleķu.

-     Brauc! ielēkuši mašīnā, Rebeka uzšņāca Sellgrēnam.

-    Un otrs?

Tomass joprojām stāvēja uz ietves ar revolveri rokās, pār stobru skatījās uz pūli, itin kā tur kādu meklētu.

Viens no policistiem kaut ko uzkliedza Tomasam un pacēla pret viņu ieroci.

>

-    Viņš tiks galā pats, brauc, brauc!

Šellgrēns nospieda gāzes pedāli līdz grīdai, un viņi ar rāvienu pameta ietves malu.

-    Kas, ellē, tur notika? viņš iesaucās, kad viņi bija nokļuvuši 11/ Strēmbrū tilta.

*

Līgana, šūpojoša, labi pazīstama kustība.

Viņš gulēja kaut kādā mašīnā, furgonā, kas ātri brauca. Ļoti ātri.

Straujš pagrieziens meta viņu pret sienu, un viņš ievaidējās n sāpēm.

-    Viņš ir pamodies, HP dzirdēja sievietes balsi kaut kur ai, galvas.

Viņš mēģināja pagriezt galvu, taču acu priekšā atkal satumsa. ;

-    Nē, nu Viņš atkal ir bezsamaņā… Tie bija pēdējie vārdi, 1« HP sadzirdēja.

Trīspadsmit Komanda CietoksnisI Team Fortress

Viņai nepatika lidot helikopterā. Lidaparāta saraustītās kustības Iluta nedabiskas. Tā nebija lidmašīna, kas mīksti slīdēja uz gaisa mi.tumēm. Ja lidmašīnas dzinēji piepeši apstātos, patiesībā nekas in notiktu: pilots vienkārši pavērstu priekšgalu lejup un lidmašīna I nomu brīdi planētu, kamēr problēma tiktu novērsta.

Turpretī, ja apstājās helikopters, neatlika necik daudz laika, lai Uzveiktu gravitāciju.

Rebeka atvairīja nelāgās sajūtas un ieskatījās pulkstenī.

Vēl desmit minūtes.

Bleks pacēla acis no sava Blackberry.

-  Jā, paldies.

Vai esat saņēmis„kādu ziņu no Tomasa?

Jā, viņš teica, ka ar policiju viss atrisinājies un viņš pats atbraukAoi ar mašīnu.

-   Labi.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

Kā jūs jūtaties? viņa pajautāja.

Labi, Bleks mazliet sasteigti atbildēja. Lieliski, viņš piebildu. Atvainojiet, Rebeka, man, protams, vajadzēja pateikties par ļir.ii ieguldījumu. Kas tur īsti notika?

Bleks centās izklausīties savaldīgs, tomēr Rebekai nebija grūti 11/1 vērt vieglo drebēšanu viņa balsī. Turklāt viņš no “mis Normēna” lilj.i pārgājis uz “Rebeka”.

ILs patiesībā īsti nezinu. Demonstrācija kļuva nekontrolējama, |»ri pēc tam viss ir mazliet neskaidrs. Cerēju, ka Tomass man piem .hiis un paskaidros.

Viņš laikam ir bijis aizņemts ar policiju…

-    Jā, es saprotu. Ieroču likumi Zviedrijā ir stingri, es to Tomasam būtu paskaidrojusi, ja viņš būtu pajautājis. Bet viņš man nestāstīja, ka ir bruņots.

>

-Jā, tas nebija īsti prātīgi. Tomass ir pienākuma cilvēks. Viņš grib to labāko man un uzņēmumam.

Rebeka tikai pamāja ar galvu.

Bleks izslējās un sakrustoja kājas.

-     Bet viņš taču neizšāva, un to vajadzētu tulkot viņam par labu, vai ne?

-    Tas tiesa, Rebeka īsi atteica. Es šāvu.

-     Vai tas radīs kādas problēmas jums vai mums?

-    Es vēl nezinu. Mums ir ieroču nēsāšanas licence, turklāt es piezvanīju Stokholmas dežurējošajam komisāram, pastāstīju, kas notika un kur policija var mani sameklēt. Tad jau redzēsim…

Pēdējais teikums bija meli.

Viņa jau tagad zināja, ka vajadzēs pamatīgi izskaidroties. Ar licenci vai bez tās, tik vienkārši šaudīties nevarēja, it īpaši jau pilsētā. Nosacījumi brīdinājuma šāvienam bija tādi paši kā šāvienam mērķī: akūti, skaidri un nopietni draudi dzīvībai vai veselībai.

Bet tādi taču arī bija!

Vīrietim jakā bija ierocis, kā jau Tomass bija kliedzis, un viņš pilnīgi noteikti mērķēja uz Bleķu.

Tomēr Rebeka bija izšāvusi tikai brīdinājuma šāvienu…

Tas viss notika instinktīvi, un tagad viņai bija grūti paskaidrot, kāpēc viņa rīkojusies tieši tā.

Lai darītu labāko iespējamo katastrofālā situācijā, Rebeka centās sev iestāstīt.

Viss bija šķitis tik aplam. Tomass bija aizsegts, bez iespējas rīkoties. Ierocis, uzbrucējs viss gluži kā grāmatas piemērā par nepieciešamo pašaizsardzību.

Izpildīti visi nosacījumi šāvienam mērķī. Tomēr pūlī nebija iespējams izšaut uz noziedznieku, neriskējot trāpīt nevainīgajiem.

Protams, tā.

Rebeka paskatījās uz savām rokām un aptvēra ceļgalus, lai tās nomierinātu.

Piepeši viņa sajuta, ka Bleks joprojām skatās uz viņu. Uzmanīgi pēta viņas seju, nepatīkami cieši, un tad pievērš skatienu trīcošajām rokām.

-    Adrenalīns, viņa sacīja. Drīz pāries…

Mirkli Rebekai šķita, ka Bleks redz viņai cauri.

> 7 >

-     Nolaišanās pēc divām minūtēm, atskanēja balss skaļrunī.

-     Nu tad… — viņa noteica un ātri uzsmaidīja Blekam.

Taču viņš neatbildēja uz smaidu.

*

Viņš brīžiem atguva samaņu un atkal to zaudēja.

Vairākas reizes dzirdēja balsis, sarunas, kas norisinājās virs viņa.

-     Viņš ir loti sliktā stāvoklī…

>             >

-     Cik daudz viņš dabūja?

-    Trīskāršu devu, vairāk es neuzdrošinos dot.

-    Vai runāji ar Avotu?

-     Mhm…

-Un?

-Teica, lai mēģinām dabūt viņu pie dzīvības. Citu iespēju nav.

-     Labi… Tad ko mēs tagad iesāksim?

-     Gaidīsim.

-    Vai mēs kaut ko zinām par vietu?

Papīra čaukstoņa kaut kur pa kreisi.

Tagad viņš bija nomodā jau kādas piecas minūtes, bet turpirtāja turēt acis ciet. Kaut kur pie kreisās auss skanēja ritmiska pīkstoņa, un I 11’ minēja, ka tā ir ierīce, kas mēra viņa pulsu. Labāk gulēt mierīgi, elpot lēni un dziļi.

Telpā bija vēl divi cilvēki, vīrietis un sieviete. Viņš pats gulēja uz kaut kādas kušetes vai galda dažus metrus tālāk. Viegls spiediens labajā elkonī droši vien radās no infūzijas, bet citādi ķermenis jutās p.irsteidzoši labi.

Šeit dīvaini oda, pēc ētera un kaut kā līdzīga muskusam, ko viņš nespēja identificēt.

-    Pirmkārt, tā ir liela, daudz lielāka, nekā domājām. Paskaties! Atkal sievietes balss, tad papīru čaukstoņa, un HP minēja, ka tiek

pētīti kaut kādi plāni.

-     Mhm,‘ un tās sarkanās zīmes ir…? — Vīrieša balss izklausījās pazīstama, tomēr HP īsti nespēja to atpazīt.

-     Sarkanie ir sargi, zilās kameras, dzeltenās dažādu veidu signalizācija.

-     Okei. Un tas viss nāk no Avota?

-Jā.

-Tu viņam uzticies?

>

-    Viņš nekad nav devis man iemeslu šaubīties. Viss, ko viņš

> 7 > mums piegādājis līdz šim, ir bijis simtprocentīgi pareizi. Paskaties tikai uz šo nabadzinu…

Pagāja pāris sekunžu, iekams HP saprata, ka sieviete domā viņu.

-     Es joprojām šaubos. Gan par viņu, gan visu pasākumu.

Atkal vīrieša balss, mazliet gaudulīga, ļoti pazīstama. HP cīnījās

ar kārdinājumu atvērt acis un pagriezt galvu.

Piepeši viņš juta, ka pīkstošajiem signāliem pieaugusi frekvence. Sasodīts, viņam jānomierinās.

Elpo dziļi, rāmi un mierīgi.

Viņš gribēja paklausīties vēl, censties saprast, kas te notiek.

-    Tātad seši stāvi, turpināja sieviete.

-    Trīsdesmit metru lejā klintī, katrs stāvs kā ratu rumba, no kuras spieķu veidā izstaro tuneļi, katrs piecdesmit metru garš. Piecreiz piecdesmit ir divsimt piecdesmit, reiz seši stāvi…

-     Pusotrs kilometrs. Ellīgi daudz telpas.

-    Turklāt katrs tunelis ir desmit metru plats, un tas nozīmē, ka tajos var ielikt vairākas serveru plauktu rindas. Teiksim, katrā tunelī ir divas ejas personālam, un viens plaukts ir apmēram metru dziļš? Tas būs…

-    Vismaz pieci kilometri, varbūt vairāk. Pieci kilometri serveru shit, kāda jauda!

Vīrieša balss izklausījās uzbudināta.

-     Pietiekami, lai nosegtu…

*

-     … principā visu Eiropas pieprasījumu pēc drošas datu uzglabāšanas.

Objekta vadītājs ieturēja pietiekami ilgu pauzi, lai visi paspētu uztvert teikto. Tas atstāja lielu iespaidu uz apmēram simt preses konferences apmeklētājiem. Rebeka pati klausījās tikai ar pusausi.

Uz lielā ekrāna aizzibēja dažādi dati par glabātavas jaudu, palaikam tos nomainīja paša objekta fotogrāfijas.

Rebeka uzmanīgi izstaipījās un nolēma pārbaudīt ienākušās īsziņas. Taču ienākušo ziņu mape bija tukša, turklāt šķita, ka telefons nav reģistrējis zvanu, ko viņa bija palaidusi garām Grand liftā. Savādi…

Atšķirībā no vasaras siltuma ārpusē gaiss te iekšā bija vēss, un, lai gan viņi atradās virs zemes, Rebekai šķita, ka viņa saož vieglu klints smaržu, mazliet līdzīgi metro. Tas jau ari nebūtu nekāds brīnums.

Aukstā kara gados te bija atradusies pazemes vadības centrāle, to viņa bija izlasījusi avīzē. Garais tunelis, kā jau Šellgrēns teica, bija kalpojis par avārijas izeju un vienlaikus ietilpinājis visus komunikāciju kabeļus uz artilērijas bunkuriem piekrastē pāris kilometru tālāk.

Tagad šis pats tunelis no Baltijas jūras piegādāja dzesēšanas ūdeni gaisa kondicionēšanas sistēmai klintī. Tas viss apvienojumā ar vēso Zviedrijas klimatu, neierobežoto un drošo pieeju elektrībai, kā arī labi attīstītu datu tīklu acīmredzot bija galvenie iemesli, kāpēc šis objekts pārcelts uz Zviedriju, blablabla…

Viņai droši vien vajadzētu izrādīt lielāku interesi, galu galā runa bija par viņas darba devēju. Tomēr Rebekai bija grūti koncentrēties uz prezentācijas detaļām. Viņu nelaida vaļā urdošā sajūta, ka viss notiek kaut kā pavisam nepareizi. Patiesībā viņai vajadzētu vēlreiz mēģināt piezvanīt Tomasam.

Bleks te iekšā noteikti bija drošībā. Visi apmeklētāji bija iepriekš reģistrēti un pārbaudīti, turklāt viņiem vajadzēja iziet stingrāku

drošības kontroli nekā lidostā. Visas elektroniskās ierīces, atskaitot žurnālistu fotoaparātus, jau labu bridi bija ieslēgtas pie sargiem. Viņa pati, protams, bija izņēmums no drošības priekšrakstiem un paturēja gan rāciju, gan telefonu.

Tomēr Rebeka nojauta, ka viņas zvans būtu lieks, tāpat kā iepriekš, Tomāss neatbildētu. Atlika paļauties uz to, ka apmēram stundas laikā viņš pats būs klāt. Viņu veda Sellgrēns, un, kā vēstīja pirms pāris minūtēm pienākusī īsziņa, viņi jau bija garām Upsālai.

Rebeka nepriecājās par šo tikšanos.

Kaut arī… ne jau viņa bija rīkojusies muļķīgi, ne jau viņa bija izvilkusi nelikumīgu ieroci…

-    Mūsu objekts darbojas gandrīz tāpat kā sendienu bankas seifa telpa, turpināja vadītājs, kamēr videoprojektors parādīja attēlu, ko Rebeka pazina.

Bankas pagrabs uz ekrāna precīzi līdzinājās tam, ko viņa bija apmeklējusi tikai pirms pāris dienām. Biezas betona sienas, pulēta marmora grīda, mazi misiņa skapīši garās rindās…

Vai tas tiešām bija tas pats pagrabs?

Rebeka nevilšus sagrozījās krēslā. Viņa bija centusies izmest no prāta gan seifu, gan Tages Sammera stāstu. Nolikt visu malā uz dažām dienām, līdz Bleķa apciemojums būs galā.

-     Bieza čaula, kas sargā no ārējiem uzbrukumiem, turpināja vadītājs. Tad atsevišķi nodalījumi iekšpusē, visi nošķirti cits no cita, lai saturam piekļūtu tikai īpašnieks. Taču pie mums nodalījumu lielumu iespējams variēt ar dažiem vienkāršiem klikšķiem no mūsu kontroltelpas. Citiem vārdiem sakot, mēs varam zibenīgi pielāgoties klientu vajadzībām. Nodalījumi pārvēršas par burbuļiem, kuru lielumu laika gaitā var mainīt. Desmit, simt vai tūkstoš reižu vairāk informācijas nav nekāda problēma, izmaiņas var veikt dažu sekunžu laikā. Kura serveru telpa var mēroties ar šāda veida jaudu?

Viņš ieturēja vēl vienu labi režisētu pauzi, ļaudams retoriskajam jautājumam dažas sekundes karāties gaisā. Projektors bankas pagrabu nomainīja ar plašu klints telpu, kurā rindojās identiski serveru skapji.

-    Viss sakopots vienā vietā. Veikli, rentabli un pats galvenais — droši, vadītājs piebilda.

Projektors rādīja jaunu attēlu šķībi uz iepriekšējā. Gandrīz identiska telpa, pēc tam vēl viena un vēl viena…

Spožu serveru plauktu rindas, tik daudz, ka Rebeka jau bija zaudējusi skaitu. Tūkstošiem, miljoniem noslēpumu, apkopoti vienā vietā.

Piepeši viņa sajuta vieglu nelabumu. Droši vien atkal spokojās adrenalīns. Par laimi, vismaz rokas bija pārstājušas drebēt.

Vadītājs atsāka priekšlasījumu, uz ekrāna turpināja vairoties serveru rindas, taču Rebeka vairs neko nedzirdēja.

Kā mazi, spīdīgi burbuli, kam lemts agri vai vēlu pārsprāgt…

*

-    Vai esi nomodā, HP?

Mirkli viņš apsvēra, vai neturpināt tēlot bezsamaņu, lai slepus izdibinātu ko vairāk par šeit notiekošo. Tomēr kāda nianse sievietes balsī lika atvērt acis, pirms viņš bija paspējis izlemt.

Pagāja tikai dažas sekundes, līdz viņš sievieti atpazina. Platīnblondie mati tagad bija tumši, taču deguna pīrsings un pārspīlētās acu ēnas tās pašas.

Tā bija emo meitene ar austiņām, kuru viņš bija redzēja metro.

-     Lieliski. Viņa pamāja ar galvu. Kā tu jūties?

HP mēģināja kaut ko pateikt, taču no mutes izvēlās tikai sausi krekški.

>

-    Lūdzu. — Meitene pasniedza viņam ūdens pudeli, un viņš paslējās uz elkoņa. Vēsi, brīnišķīgi malki…

-    Drudzis ir mazinājies, meitene īsi sacīja, skatīdamās uz monitoru viņam blakus. Bet paies dažas dienas, līdz infekcija būs pavisam uzveikta. Tu saņēmi, burtiski runājot, zirga devu penicilīna.

HP necentās atbildēt, tikai pamāja ar galvu, piesardzīgi skatīdamies apkārt. Telpa atgādināja slimnīcu, vien ar to atšķirību, ka te viss bija lielāks. Kušete, uz kuras viņš gulēja, lampas pie griestiem, siksnas, kas karājās no griestiem…

Pagāja kāds brīdis, iekams HP aptvēra.

-    Veterināri? — viņš nokrekšķēja.

-     Yepp, meitene atbildēja. Acīmredzot tu neesi pilnīgi apdullis. Mani sauc Nūra. Kentu tu jau pazīsti.

HP ar pūlēm piecēlās sēdus un palūkojās uz stūri, kur vajadzēja sēdēt vīrietifn.

Tur viņš arī bija.

-    Sveiks, HP, vīrietis sacīja. Vai varbūt labāk saukt tevi par 128?

Pagāja vēl dažas sekundes, iekams HP smadzenes salika visus gabaliņus kopā.

-     Haselkvists, raksta ar qv… viņš nomurmināja, pats to īsti neaptverdams.

-                Jeb spēlētājs numur piecdesmit astoņi. Vīrietis pavīpsnāja.

-     Mēs neesam tikušies, kopš tu uz Simlinges ceļa iepūti man sejā asaru gāzi. Es dabūju alerģisku reakciju un trīs dienas gulēju slimnīca, ja nu tu gribi zināt…

Viņš uzlēca kājās no saliekamā krēsla un ātriem soļiem tuvojās HP.

-     Mieru, Kent… — sacīja emo meitene un nostājās starp viņiem.

Viņa bija gandrīz desmit centimetrus garāka par Haselkvistu un,

spriežot pēc stājas, arī krietni muskuļotāka.

-     Mums nav laika aizvainotiem ego.

Haselkvists mirkli nikni blenza uz meiteni, tad noplātīja rokas.

-     Esmu mierīgs, viņš norūca un paspēra soli atpakaļ. Nu, patiesībā jau es tev esmu pateicību parādā. — Viņš pasmīnēja HP virzienā. Ja tu nebūtu iejaucies, tur tagad varētu sēdēt es.

Viņš pamāja uz milzīgo kušeti, kur sēdēja HP.

HP viņu ignorēja.

-     Kur mēs esam? viņš ar pūlēm nomurmināja emo meitenei, kuru acīmredzot sauca Nūra.

-     Gvardes veterinārajā klīnikā.

-Ko?

-     Līdingevēgena, pretim Estermalmes sporta centram. Gvardes staļļi. Man ir vārtiņu atslēga, un mēs iekļuvām pa sētas ieeju.

-     Okei…

HP iztukšoja ūdens pudeli, cenzdamies sakārtot domas. Bet tas nebija iespējams.

Galva sāpēja, un, lai gan viņš jutās možāk nekā pēdējās dienās, ķermenis joprojām šķita gluži kā izvilkts caur veļasrulli.

-     Un kurš no jums domā pastāstīt, ko es te daru?

-    Redzi, HP, Nūra iesāka, ieliedama viņam tasīti kafijas no lielā termosa uz galda. Mēs jau kādu brīdi centāmies ar tevi sazināties, l>ct tu spēlēji nepieejamo.

-    Zīmītes pie tavām durvīm… viņa piebilda, kad HP šķita nesaprotam. Kents, es un Jefs, kuru tu drīz satiksi, mēs visi esam ļ>iedalījušies Spēlē. Tāpat kā tu, mēs darījām lietas, par ko nemūžam nebūtu domājuši…

-    Bet: tad mūs izmeta, iejaucās Haselkvists. Vai aizstāja ar kādu citu, piemērotāku. Ar jaunu favorītu. Viņš nikni pablenza uz HP.

-    Kaut kas uz to pusi. Nūra pamāja ar galvu. Jebkurā gadījumā, kad bijām atskurbuši un pārvarējuši ļaunāko Spēles abstinenci, mēs visi sākām aptvert, ka ne tikai rīkojāmies aplam, bet ar mums arī manipulēja. Mēs bijām tikai marionetes.

HP steidzīgi iedzēra vienu malku. Kafija bija negaidīti karsta un apdedzināja mēli, bet viņš piespieda sevi to norit.

-    Katrs par sevi mēs mēģinājām uzzināt vairāk par Spēli un Spēles vadītāju, bet, kā tu zini, ir bīstami pārkāpt…

-    Pirmo noteikumu, HP norūca.

-   Tieši tā. Mēs visi esam brīdināti, turklāt daži vairāk par citiem. I’irms dažiem mēnešiem mūs saveda kopā kāds cilvēks… v

Nūra ātri saskatījās ar Haselkvistu.

-    Viņš ir strādājis Spēlei, Haselkvists piebilda. Mēs droši nezinām, bet domājam, ka viņš…

-     Lai ko mēs domātu… Nūra pārtrauca Haselkvistu un dusmīgi paskatījās uz viņu, … šis cilvēks saveda mūs kopā.

-    Un tagad jūs gribat atriebties? Atmaksāt Spēles vadītājam par visiem sūdiem? Iebāzt sprunguli riteņos, lai varētu gulēt mazliet labāk?

HP papurināja galvu un iztukšoja tasīti.

-     Been there, done that… Paldies par kafiju, bet man ir krietni lielākas problēmas.

-    Apsēdies, HP! Nūra sacīja, pirms viņš bija paguvis pierausties kājās. Sev pašam par pārsteigumu HP tūlīt paklausīja.

-    Mēs neesam tikai lūzeri, kas bezmērķīgi klaiņo apkārt. Mums ir Avots, insider. Kāds, kurš zina, kā viss ir sakārtots, varbūt pat zina, kas notiks tālāk. Un galvenais — kāpēc!

Nūra skatījās uz HP, gaidīdama, kad viņš aptvers teiktā nozīmi.

-    Ar Avota palīdzību mēs varam visu apturēt. Izgāzt ne tikai atsevišķus uzdevumus, bet visu kopā, visu viņu sasodīto Game plān’, tu saproti?

Pirms HP bija paspējis atbildēt, pie durvīm pieklauvēja.

-    Tas ir Jefs, es atvēršu.

Haselkvists aizgāja pie durvīm.

-     Kas tur ir?

Viņš piesardzīgi pavēra dzelzs durvis spraugā, lai palūkotos ārā, taču cilvēks otrā pusē parāva rokturi tā, ka Haselkvists gandrīz nokrita.

-     Izbeidz, Kent, šis nav nekāds spiegu romāns, norūca vīrietis, kurš ienāca telpā.

Viņš bija ģērbies džinsos un piegulošā T kreklā, kas bīstami apspīlēja viņa pietūkušos muskuļus.

-     Re, Erkšķrozīte pamodusies. Vīrietis strupi pamāja ar galvu HP, noņemdams saulesbrilles. Tad tev izdevās viņu atdzīvināt? Labi pastrādāts, dakterīt!

Vīrietis, vārdā Jefs, atplauka žilbinoši baltā smaidā un pamirkšķināja Nūrai, bet meitene HP par apmierinājumu viņu pilnīgi ignorēja. Šķita, ka tas Muskuļu Jefu nemaz nesatrauc. Viņš pavilka uz priekšu krēslu, jāteniski apsēdās uz tā iepretī HP un pāris reižu pakasīja skaustu, atklādams treknu tetovējumu uz apakšdelma.

-     Kafija ir?

-     Es ieliešu, Jef!

Haselkvists sāka darboties ap termosu.

-    Tad ko mēs zinām? jautāja Nūra.

Jefs paraustīja plecus.

-     Es atbrīvojos no revolvera un viņa telefona. Viņš pamāja uz HP pusi. Bleks ir ieradies Cietoksni. Domāju, ka šobrīd viņi pārgriež lenti. Pilsētā joprojām ņudz no kruķu mašīnām, kas, šķiet, īsti nezina, ko meklēt.

Haselkvists pasniedza Jefam kafiju.

-    Tev jāpriecājas, ka es tevi dabūju rokā, vecīt. Jefs pavērsa pret HP resnu rādītājpirkstu. Ja ne mēs, tu šobrīd būtu miris. Tas druknais miesassargs turēja tevi uz grauda, divas sekundes un BAM!

Viņš pievienoja rādītājpirkstam saliektu īkšķi, nodemonstrējot, ko ar to domājis.

-     Starp citu, kā tev varēja ienākt prātā doma nošaut Bleķu? Tas taču neko nebūtu atrisinājis…

Jefs smīkņādams papurināja galvu.

HP kaut ko nedzirdamu nomurmināja savā kafijas krūzē. Diemžēl šim muskuļu kalnam bija taisnība. Kad zirgu zāles bija padarījušas savu, viņš sāka atgūt ari kontroli pār smadzenēm. Tomēr, lai kā tītu filmu uz priekšu un atpakaļ, viņš īsti nespēja izskaidrot, kas noticis. Viss šķita tik tāls. It kā nekas no pēdējās diennaktīs notikušā nebūtu pa īstam. Tikai sapnis. Correction2 murgs…

-    Vai mēs esam saņēmuši kādu ziņu no Avota? Jefs noņurdēja.

-     Mēs dabūjām visus plānus… iesāka Haselkvists, bet Nūra viņu pārtrauca.

-    Ne tagad. Vispirms mums jānoskaidro, vai viņš grib sadarboties.

Viņa pamāja ar galvu uz HP pusi.

-                Paklau, es patiesībā neesmu nekāda mēbele, viņš norūca.

-     Nu… Es jūtos pateicīgs par to, ka jūs man palīdzējāt, bet, godīgi sakot, man ir līdz kaklam pašam savu prob…

-    Tu domā savu māsu? Nūra viņu pārtrauca. To, kura strādā Sentry…

-     Ko? Nē, viņa strādā Drošīb… ē, ko?

HP manīja, ka visi saskatās, un tas viņam nepatika.

-    Tava māsa šoziem atvaļinājās no Drošības policijas, sacīja Nūra un pieliecās mazliet tuvāk. Viņa sāka strādāt Sentry Security, kur jau strādā viņas draugs Mīkaels. Tur viņa ir izveidojusi miesassargu grupu, kas apsargā visādus biznesa dūžus. Pagājušajā gadā Sentry nopirka uzņēmums ar nosaukumu PayTag. Tu droši vien par viņiem daudz zini, ja jau nesen centies nošaut viņu izpilddirektoru…

HP atvēra muti, lai atbildētu, bet Nūra nedeva viņam iespēju.

-     Labi, tad tu arī varbūt zini, ka PayTagv\sā pasaulē būvē vairākas lielas serveru fermas. Vai varbūt piemērotāks apzīmējums būtu serveru viesnīcas. Zviedrijā ir uzbūvēts milzīgs objekts vecajā armijas bunkurā pie Upsālas. Šo vietu dēvē par Cietoksni, un pavisam drīz tajā tiks uzglabāti principā visu Ziemeļeiropas uzņēmumu un varas iestāžu dati.

HP pamāja ar galvu un piepeši nespēja apspiest smaidu.

Beka bija Bleķa miesassardze.

Nu, protams!

Viņa netiešā veidā strādāja Spēlei, un tās, protams, bija sliktas ziņas. Taču savā sajātajā stāvoklī viņš bija visu pārpratis. Domājis, ka Beka ir kopā ar Bleķu.

Epic Fail!

Cik stulbs gan viņš reizēm varēja būt…

HP papurināja galvu, kamēr visu augumu pāršalca atvieglojums.

Piepeši viņš aptvēra, ka pārējie skatās uz viņu.

-     Nu, ko tu saki?

-     K-ko?

Jefs paliecās krēslā uz priekšu, un plastmasas atzveltne nokrakšķēja. HP aptvēra, ka vīrieša četrstūrainajā sejā ir kaut kas pazīstams. It kā ari viņi jau būtu tikušies…

-    Vai tu mums palīdzēsi?

-    Ar ko?

Atkal skatieni, šoreiz šaubu pilni.

Vispēdīgi Nūra atvēra muti.

-     Izrubīt Cietoksni!

Četrpadsmit Novecojis programmnodrošinājums/ abandonvvare

—      Labvakar, draugs.

—      Ā, tas esat jūs, ļoti labi. Vai šī līnija ir droša?

—      Pilnīgi noteikti.

—      Nu tad es gribētu dzirdēt izskaidrojumu notikušajam.

—      Es saprotu…

—      Man nepatīk, ka netiek ievērotas vienošanās. Nesenais notikums…

—      Nes labumu mūsu lietai tālākā perspektīvā, ticiet man!

—      Kādā veidā?

—Visos…

—      Paklausieties, man nepatīk šādas spēlītes. Jūs varat saukt sevi par Spēles vadītāju, cik vien gribat, bet neaizmirstiet, kurš apmaksā jūsu darbību.

—      Klientu intereses man, protams, vienmēr ir pirmajā vietā, draugs.

—      Es ceru! Ja mēs tagad uz mirkli aizmirstam šo… incidentu. Kā veicas ar pārējo plānu?

—Lieliski. Mēs patiesībā grasāmies sākt. Jūs nebūsiet vīlies, Bleķa kungs.

Lifts bija novedis viņus lejā uz skatu laukumu. Tas līdzinājās iestiklotai rumbai ar pieciem spieķveida atzariem, kas stiepās piecdesmit metru klinti uz visām pusēm viņiem apkārt. Un, ja viņa bija sapratusi pareizi, tad apakšā bija vēl vairāki šādi stāvi.

Kontroltelpa, kurā viņi ielūkojās caur lielo stikla rūti pretī lifliem, nenoliedzami bija iespaidīga. Vēl strādājot Drošības policijā,

Rebeka bija redzējusi dažus pazemes vadības centrus. Visiespaidīgākais no tiem laikam bija Ārkārtas situāciju centrs zem Jāņa baznīcas. Tomēr tas nebija nekas salīdzinājumā ar šo.

Aptuveni trīsdesmit darba vietu, sagrupētas pusmēness formā trīs stāvos, lai visiem pavērtos brīvs skats uz milzīgajiem monitoriem «

vidū. Uz katra darba galda trīs lieli, savstarpēji savienoti monitori ar peli un tastatūru un glīti uzkārtām austiņām vienā pusē. Viss mazliet atgādināja apgabala sakaru centrāli policijas pārvaldē, tikai šeit, protams, bija krietni modernāk un daudzkārt dārgāk.

Šobrīd kontroltelpa bija tukša, monitori izslēgti.

-     Pie pilnas jaudas mums būs trīsdesmit operatoru, kas strādās trīs maiņās. Visi datu drošības eksperti. Nepieciešamības gadījumā mēs varēsim operatoru skaitu papildināt ar vēl desmit, burbuļoja vadītājs, izskatīdamies tā, it kā kuru katru brīdi varētu pārsprāgt aiz lepnuma.

Nebija jau nekāds brīnums… Ielūgtie žurnālisti, pašvaldības politiķi un parlamenta locekļi šķita tikpat pārsteigti kā Rebeka pati. Kāds no viņiem uzdeva jautājumu, kuru Rebeka nedzirdēja, bet, lai kas būtu runāts, tas acīmredzot bija uzjautrinoši, jo visi izplūda kopīgos smieklos.

Bleks stāvēja mazliet iesāņus, viņam blakus divi cilvēki no vadības grupas un tumšmataina, aptuveni.četrdesmit gadus veca sieviete, kuru Rebeka pāris reižu bija satikusi birojā. Viena no jaunajiem ārzemju priekšniekiem, Antea Ravela. Ne īpaši simpātiska, turklāt runāja tajā sausajā, nicīgajā angļu valodā, kas citiem lika justies kā vienkāršiem apkalpotājiem. Sejas āda plastiskajās operācijās tā nostiepta, ka izteiksme gandrīz vienmēr bija vienāda. Daži birojā bija iesaukuši viņu par Sniega karalieni, visai piemēroti.

-     Labs jautājums. Mēs, protams, uztveram objekta drošību ļoti nopietni, sacīja centra vadītājs. Starp citu, esam pieprasījuši sev paaugstinātas drošības objekta statusu, kas nozīmē palielinātas pilnvaras mūsu personālam. Drīzumā plānojam lielākas mācības kopā ar īpašo uzdevumu vienību. Drošība ir mūsu galvenā prioritāte…

Bleks piepeši pagrieza galvu un sastapa Rebekas skatienu. Tad paliecās sāņus un kaut ko pateica Sniega karalienei. Arī viņa paskatījās uz Rebekas pusi.

Pēc tam sieviete uzlika plaukstu uz Bleķa augšdelma, paliecās uz priekšu un kaut ko pačukstēja, ar lūpām gandrīz pieskaroties Bleķa ausij. Viņa turpināja čukstēt vēl vairākas sekundes, pirms lēnām atliecās atpakaļ.

Lai ko Sniega karaliene būtu sacījusi, šķita, ka tas abus uzjautrina, un Rebeka nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka tie apspriež viņu.

Viņa piespieda sevi abus ignorēt un atkal pievērsa uzmanību vadītājam.

—Ir pienācis laiks lielajam mirklim, viņš pēkšņi sacīja angļu valodā. Es lūgšu mūsu izpilddirektoru Marku Bleķu nospiest pogu.

Skatītāji pašķīrās un palaida Bleķu pie lielā loga.

Viens no darbiniekiem pasniedza Blekam mazu kastīti ar lielu, sarkanu pogu, un viņš dažas minūtes pozēja ar šo uzkrītošo simbolu, kamēr apkārt zibsnīja fotoaparāti.

-    Līdz ar to es pasludinu šo kompleksu par atklātu, viņš beidzot sacīja.

Tiklīdz Bleks nospieda pogu, kontroltelpā atdzīvojās visi monitori.

*

Viņam būtu vajadzējis uzreiz piecelties, pateikties par palīdzību un vilkties mājās. Taču HP bija ļāvis, lai tie parāda viņam plānus, pastāsta par elektrisko žogu, kamerām un sargiem, kas patrulēja apkārtnē.

Lai gan viņš klausījās tikai pa ausu galam, vienu manīja skaidri: neviens nebija teicis ne vārda par to, kā viņi grasās tikt tam visam ļ'.arām. Tādai piesardzībai varēja būt divi iemesli. Vai nu viņi vēl neuzticējās HP un, pirms dalījās ar savu ģeniālo plānu, gribēja zināt, vai viņš piedalīsies. Vai arī, daudz ticamāk, šiem amatieriem nekāda plana vispār nebija…

Pirms diviem gadiem viņš pats bija ielauzies līdzīgā objektā, taču tas bija krietni mazāks un sliktāk apsargāts, turklāt viņam bija palīdzējis ģēnijs Reimans, kas droši aizvadīja viņu garām visiem šķēršļiem.

-     Nu, ko tu domā?

HP manīja trijotnes cerību pilnos skatienus un vienu mirkli apsvēra iespēju formulēt atbildi tā, lai mīkstinātu triecienu. Bet tam nebija jēgas. Šiem ākstiem jādzird patiesība un tikai patiesība.

-                Godīgi? Jūs neesat pie pilna prāta! Viņš paraustīja plecus.

-     Jūs visā nopietnībā domājat, ka ir iespējams tur iekļūt? HP nolika pirkstu kontroltelpas vidū. Un, pat ja jums brīnumainā kārtā tas izdotos, ko jūs tur darīsiet? Un varbūt vēl svarīgāk kā tiksiet ārā?

-     Par to neraizējies, Muskuļu Jefs norūca tādā toni, ka HP trauksmes zvani ieskanējās vēl skaļāk. Viņš pilnīgi noteikti jau bija šo čali saticis; tikai kur?

-    Vienkārši palīdzi mums tur iekļūt, un mēs parūpēsimies par pārējo, viņu pārtrauca Nūra.

-    Avots teica, ka tu tiksi galā, ka esi to darījis jau iepriekš, piebilda Haselkvists. Ka tu šajā jomā esi tāds kā eksperts.

HP pamāja ar galvu.

-     Iespējams…

Viņš mirkli visu apdomāja. Tas šķita vilinoši un reizē ļoti pazīstami. Taču, pirmkārt, viņš bija līdz ausīm pats savās problēmās, un, otrkārt, viņš šim trio uzticējās tikpat maz, cik tie viņam.

Zirgu daktere šķita vairāk vai mazāk okei, toties Haselkvists bija glums zellis un tas gorilla lika viņam justies nelāgi vairāku iemeslu dēl.

>

Tomēr… viņiem bija arī kaut kas tāds, ko viņš varētu izmantot un kas varbūt palīdzētu viņam izprast situāciju.

HP dziļi nopūtās.

-     Okei,ja nu es vispār apsvērtu iespēju jums palīdzēt, es par to gribu kaut ko pretī.

-    Tu domā bez tā, ka mēs izglābām tev dzīvību… sacīja Nūra, pirms kāds no abiem pārējiem bija paspējis atvērt muti.

HP paraustīja plecus. Muskuļu kalnam pierē bija sakusi pulsēt il/.īsla. Vini dažas sekundes nikni blenza viens uz otru.

3

-Tas Avots… HP gurdeni uzzīmēja gaisā pēdiņas. Es gribu runāt tieši ar vinu.

■>

-     Neviens nerunā tieši ar Avotu, Haselkvists atcirta. Mēs esam satikuši vinu tikai vienu reizi, visa sazina notiek…

Nūra pacēla roku, un viņš tūlīt apklusa.

-    Nu tad kā viņš izskatās? HP visiem spēkiem centās neizklausīties pārāk ziņkārīgs.

Mirkli iestājās klusums, tad Nūra paraustīja plecus.

-     Parasti, viņa sacīja un atkal pacēla roku, šoreiz, lai neļautu abiem pārējiem iebilst. īsi mati, vidējs augums, brilles, vecums nedaudz zem četrdesmit. Tipisks uzvalku cilvēks, es teiktu.

HP pamāja ar galvu.

-    Vai jūs zināt, kāda ir viņa loma Spēlē?

-     Ne gluži, taču Kentam un Jefam ir teorija…

Viņa pagriezās pret Haselkvistu.

-     Nu… tā ir tikai sajūta. Daži izteicieni, ko viņš lieto. Bet man šķiet, ka viņš nodarbojas ar tehniskajām lietām. Komunikācija, serveri vai tamlīdzīgi. Plānos ir daudz tehnisko detaļu, vai ne, Jef?

Muskuļu kalns dažas sekundes vilcinājās, bet tad klusi pamāja.

-    Šie plāni ir tādi paši, kādus mēs darbā izmantojam IT projektiem. Ja viņš būtu kāds no būvnieku puses, tad mēs redzētu ventilācijas šahtas, caurules un tamlīdzīgas lietas, taču šajos plānos nekā tāda nav. Tikai IT infrastruktūras detaļas.

-    Tātad jūs domājat, ka Avots ir IT guru. Kāds, kurš palīdzējis to visu uzstādīt? HP vēderā lēnām izplatījās kutinoša sajūta.

Abi vīrieši pamāja.

-    Un kā jūs zināt, ka viņam tiešām var uzticēties?

-     Mēs neesam mulki, HP, atteica Nūra. Skaidrs, ka arī mēs sākumā šaubījāmies, taču līdz šim Avots ir bijis precīzs visos punktos. Viņš saveda mūs kopā, sagādāja plānus, informāciju par Sentry un I’ayTag un galvenais palīdzēja dabūt rokā tevi, apturēt tevi, pirms tu i/dari kaut ko muļķīgu. Viņš mūsu dēļ ļoti riskē, turklāt neizklausās

pa meļa. Tā visa dēļ mēs esam izvēlējušies viņam uzticēties, lai gan joprojām izturamies piesardzīgi. Bet, kā jau Kents teica, mēs esam satikuši Avotu tikai vienu reizi, pašā sākumā. Nevaram aizvest tevi pie viņa, pat ja gribētu.

-    Ak tā… HP dažas sekundes lūkojās uz ceļgaliem, cenzdamies saglabāt bezkaislīgu seju.

Tagad viņam jānotēlo maza vilšanās, lai šķistu, ka viņš padodas.

-    Man viss jāpārdomā, — viņš beidzot sacīja. Tikai pāris dienu. Kā lai es ar jums sazinos?

-     Lūdzu!

Jefs izvilka mobilo telefonu un nolika to uz galda.

-    Priekšapmaksas karte, nevar sadzīt pēdas. Zvani uz Ķīmiskās tīrītavas numuru kontaktos un ierunā ziņu.

-     Labi.

HP paņēma telefonu, piecēlās un devās uz durvīm.

-     Pagaidi! iesvilpās Haselkvists, un HP apstājās. Neaizmirsti savas zāles.

Viņš pameta HP baltu plastmasas pudelīti.

-    Tas labi, Kent, sacīja Nūra. Es biju gandrīz aizmirsusi. Tev jādzer pa divām tabletēm piecas dienas, HP.

-     Labi, paldies. Viņš pavicināja pudelīti uz atvadām un centās saglabāt neitrālu sejas izteiksmi. Es došu ziņu!

*

Viņa sēdēja pie vienas no konferenču telpām galvenajā ēkā un spēlējās ar ūdens pudeli.

Preses pārstāvji bija aizbraukuši, palikuši tikai daži politiķi un dažādi priekšnieki, gan no Cietokšņa, gan Sentry. Šobrīd viņi ēda pusdienas mazliet tālāk gaitenī. Pirms brīža Bleks un Sniega karaliene bija pametuši kompāniju, lai veiktu konferences zvanu mazajā telpā viņai aiz muguras.

Rebeka ieskatījās pulkstenī. Tomasam un Šellgrēnam vajadzēja būt klāt kuru katru brīdi.

Trešo reizi pēdējo piecu minūšu laikā viņa izņēma mobilo telefonu. Jaunu ziņu nebija ne no Šellgrēna, ne Mikes.

Rebeka nospieda zvana simbolu, taču tāpat kā pirms brīža tika savienota ar Mikes balss pastkastīti. Tas gan nebija nekas dīvains…

Taisnību sakot, viņai nebija sanācis normāli aprunāties ar draugu jau veselu nedēļu vai vēl ilgāk. Visbiežāk abi pārnāca mājās ļoti vēlu un tad vienkārši iekrita dīvānā.

Rebeka nebija Mikem stāstījusi par tikšanos ar Tagi un bija atklājusi tikai atsevišķus faktus par bankas seifu. Pateikusi, ka seifā bijuši vien veci papīri: laulību apliecība, kristību apliecība un dažas bezvērtīgas akcijas. Laimīgā kārtā Mike nebija uzdevis jautājumus. Viņš šobrīd gandrīz vispār nejautāja, ko Rebeka dara. Laikam gribēja parādīt, ka uz viņu paļaujas. Un Rebeka par to pateicās, jau atkal melodama…

Viņa ieskatījās pulkstenī, izvilka no somas zāļu pudelīti, pārbaudīja, vai tā ir pareizā, un tad izņēma vienu tableti. Pāris reižu ātri paskatījusies apkārt, norija to kopā ar ūdens malku no pudeles.

Jums nav jākaunas par to, ka izmantojat antidepresīvo medikamentu palīdzību, Rebeka…

Yeah right!1

Šis apgalvojums varbūt derēja tai realitātei, kurā uzturējās ārsts. Rebekas pasaulē nedrīkstēja izrādīt ne mazākās vājuma pazīmes.

Nu, vismaz grūstošās attiecības nebija tikai viņas vaina. Patiesībā viņa bija mainījusi darbu lielākoties Mikes dēļ, tik tiešām centusies izprast, ar ko viņš nodarbojas, kaut nemaz nebija viegli izsekot līdzi visām tehniskajām detaļām. Galvenais, ko viņa bija sapratusi, daudziem uzņēmumiem un valsts iestādēm ir problēmas ar dažādu veidu hakeru uzbrukumiem.

Distributed Denial of Service jeb DDoS viņa pazina no tās reizes, kad uzbrukumu bija piedzīvojusi policijas interneta vietne. Kāds bija piespiedis simtiem vai pat tūkstošiem datoru vienlaikus nosūtīt kādam serverim pieprasījumu daudzām dažādām operācijām tik daudzām, ka serveris bija pārstājis darboties.

Arī vīrusus viņa saprata.

T.iru t)ij;i vēl daudz citu drošības apdraudējumu: DoS, kas bij;i i.idnici īgi DDoS, Trojas zirgi, tārpi, spiegu programmas un vesela kaudze citu, kam viņa jau bija aizmirsusi nosaukumus un funkcijas.

I lakeru uzbrukumi bija pastāvējuši vienmēr, taču Mike stāstīja, ka tieši šobrīd tie esot pieņēmušies spēkā. Lielākā daļa uzņēmumu baidījās no vīrusiem un citiem uzbrukumiem, kas ietekmēja to ikdienas darbu. Tomēr tas, kas patiesi biedēja uzņēmumus un lika tiem vērsties pēc palīdzības pie Sentry, bija risks, ka nepiederošas personas gūs pieeju viņu klientu specifiskajiem datiem: dzimšanas datiem, kredītkaršu numuriem, slimības vēsturēm, apdrošināšanas vēsturēm, iepirkšanās paradumiem, sodāmības reģistram, bankas kontu informācijai… Ja kāds nepiederošais piekļūtu šādiem datiem, uzņēmumam rastos milzīgas uzticamības problēmas.

Kāda liela banka jau bija pazaudējusi vairākus simtus tūkstošu kredītkaršu numuru, bet kāda spēļu vietne piedāvājusi hakeriem bonusā arī veselu kaudzi papildinformācijas, piemēram, e-pasta un čatu adreses.

Tāds objekts kā Cietoksnis varētu būt risinājums šāda veida problēmām. Visa informācija būtu sakopota vienuviet, to sargātu visjaunākā tehnika un visu diennakti uzraudzītu trīsdesmit datu drošības eksperti. Kura firma vai iestāde varētu ar to mēroties?

Rebeka dzirdēja, ka tālāk gaitenī aizcērtas durvis, un mirkli vēlāk ieraudzīja pa gaiteni nākam Tomasu. Viņam sekoja Sellgrēns.

Tomass neizskatījās priecīgs.

*

Es došu ziņu!

Not fucking even!2

HP jau zināja, kas ir Avots. Un ari to, kur viņš slēpjas.

Bet viņš vēl bija domājis, ka redz spoku! Ka zaudē prātu!

Beidzot puzles gabaliņi ieņēma savas vietas. Bija tikai viens cilvēks, kas derēja gan fiziskajam, gan profesionālajam aprakstam. Serveru karalis, datorģēnijs, meža dīvainītis, izraidītais, mīts, leģenda: Fucking nolāpītais Ērmans!

Tātad čalis bija izdzīvojis ugunsgrēkā mežā, sagādājis sev jaunu identitāti un tad piesardzīgi atgriezies civilizācijā ar jaunu plānu. Vispirms atradis paslēptuvi, pēc tam sācis ievākt informāciju.

Divi gadi tas bija ilgs laiks. Tiesa, Ērmans nebija šķitis pie pilna prāta toreiz, kad abi satikās, bet to, ka puisis ir gudrs, nevarēja noliegt. Datorģēnijs, katrā ziņā pēc paša izteikumiem. Ja šitāds čalis sakārtotu galvu un apsēstos pie tastatūras, noteikti spētu uzrakt ļoti daudz ko. Izpildīti uzdevumi, izgāzušies Spēlētāji…

Velns, viņš taču pats bija ierosinājis Ērmanam izslēgt serveru fermu Sistā.

Un PayTag Cietoksnis acīmredzot bija simt reižu lielāks. Jaunā, uzlabotā nāves zvaigzne.

Avots teica, ka tu tiksi galā, ka esi to darījis jau iepriekš. Ka tu šajā jomā esi tāds kā eksperts…

Ha! Neapstrīdami pierādījumi.

Avots bija Ērmans!

Vai, pareizāk sakot, Ērmana jaunā, uzlabotā versija.

Novājējis, noskuvies, apgrieztiem matiem un krietni mazāk alerģisks nekā iepriekš. Idioti veterinārajā klīnikā domāja, ka viņš joprojām strādā Spēlei. Varbūt tā bija daļa no Ērmana plāna, lai izklausītos ticami. Jo viņa īstā biogrāfija, nervu sabrukums un dīvainīša laiks mežā taču nerosinātu uzticēšanos, vai ne? Tad jau labāk izlikties, ka vēl aizvien esi Spēlē.

Tagad vajadzēja tikai atrast šī draņķa paslēptuvi.

HP domāja, ka šo jautājumu jau ir atrisinājis, un tas itin nemaz nebija grūti. Ērmans taču pats bija to izstāstījis namiņā, kad HP izprašņāja viņu par Spēli: vislabākā paslēptuve ir tā, kur neviens neiedomātos meklēt.

Nu, kas bija Stokholmas visredzamākā, visaprakstītākā, visapdzīvotākā vieta?

Protams, Slusena.

Un kas atradās Slusenas vidū, granīta un stikla sienu ieskauts, lai saplūstu ar apkārtni?

Lifts.

Nevainīgs lifts, kas pārvietoja ratiņkrēslus, bērnu ratiņus un rola loms lejup uz Pilsētas muzeju.

HP nesaprata, kāpēc viņš to nebija ievērojis iepriekšējā reizē, kail apskatīja liftu, bet šobrīd tas šķita skaidrs kā diena. Droši vien viņš bija juties pārāk noguris, smadzenes bija pārāk uzvilktas, lai uztveri n visas detaļas. *

>

Uz lifta plāksnītes bija četras pogas, taču tikai uz divām no tām bija norādīti stāvi Sēdermalmes laukums ielas līmenī un Pilsētas muzeja ieeja pusstāvu zemāk. Pārējās divas pogas nespīdēja, ja tika nospiestas, un tas bija licis viņam domāt, ka tās nemaz nedarbojas. Stulbi, bet toreiz viņš nebija īsti pie sajēgas.

Turpretī tagad, apskatot liftu lēni un mierīgi, HP ieraudzīja kaut ko citu. Blakus plāksnītei bija mazs balts karšu lasītājs, kādus lietoja ierobežotai pieejai. Durvīm, vārtiņiem, vārtiem…

Un kam vēl, ja lasītājs atradās liftā, Einštein?

Citam stāvam, protams!

Ērmans 2.0 nebija izkūpējis gaisā. Viņš gluži vienkārši bija novilcis savu kartīti, atmodinājis mirušās pogas un nobraucis tālāk lejā uz pagrabstāvu, kas nebija atzīmēts liftā. Uz slepenu stāvu, kuram tehnikas ģēnijs itin viegli varēja gūt pieeju.

Miris cilvēks, kurš slēpjas stāvā, kas neeksistē…

Tur jau aiz cieņas jānoņem cepure.

Tagad viņam vajadzēja tikai gaidīt, kad Ēcmans 2.0 atkal uzradīsies Slusenā, un noorganizēt mazu sarunu uz paklāja. Izspiest no tā nelieša visu, ko viņš zināja par Spēli, Sammeru un to, cik dziļi tajā visā iejaukta Beka, bet pēc tam izplānot, kā māsu no turienes izraut.

Izraut abus.

Uz visiem laikiem.

Bet vispirms jāveic zināmi sagatavošanās darbi…

HP pamanīja kruķu mašīnu brīdī, kad pagriezās ap savas ielas stūri. Melns, neitrāls busiņš ar kāpnītēm uz jumta, nekā ievērojama. Ja vien nebūtu mazās, resnās antenas…

Kāds tips flīsa jakā, kargo biksēs, zābakos un ar tikko manāmu austiņu vienā ausī stāvēja blakus un runājās ar šoferi caur logu.

HP apgriezās un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Savaldījās, lai nesāktu skriet.

*

-     Sveiki! viņa sacīja un piecēlās.

Tomass neatbildēja.

-    Vai misters Bleks ir iekšā? Viņš norādīja uz durvīm.

-    Jā, bet…

Tomass aizspraucās Rebekai garām un pieklauvēja. Negaidījis atbildi, viņš iegāja iekšā un aizcirta durvis aiz sevis.

-     Ko tas nozīmē? Rebeka vaicāja Šellgrēnam.

-    Viņš ir pārskaities. Policijā viņam kārtīgi sadeva…

-    Tas jau nav nekāds brīnums, vai ne?

Rebeka pasmaidīja, taču Šellgrēns šķita izvairāmies no viņas skatiena.

Tad durvis atkal atvērās.

-     Ienāciet, Tomass strupi sacīja Rebekai.

-    Jā…

Bleks un Sniega karaliene sēdēja vienā konferenču galda pusē. Rebeka pamāja viņiem ar galvu, bet neviens neatbildēja uz sveicienu. Viņu arī nelūdza apsēsties.

-    Mis Normēna, mums vairs nebūs vajadzīgi jūsu pakalpojumi, Bleks īsi sacīja.

-     Piedodiet?

-    Jūs esat atlaista, piebilda Sniega karaliene. No šī brīža jūsu darbu pārņems Šellgrēns. Jūs ar viņa mašīnu dosieties atpakaļ uz Stokholmu un atbrīvosiet savu kabinetu. Šodien pulksten 17.00 beigs darboties jūsu caurlaides karte, tāpēc es ierosinu doties turp taisnā ceļā.

-     B-bet es nesaprotu? Vai tas ir saistīts ar Grandi

Rebeka uzmeta ātru skatienu Tomasam un tad palūkojās uz Bleķu. Viņš nepakustināja ne vaibstu.

-Jūs šāvāt gaisā, — Tomass norūca. — Nevis neitralizējāt uzbrucēju, bet tīšām radījāt jukas, lai neļautu man padarīt viņu nekaitīgu.

Mēs sākumā nesapratām jūsu rīcību, taču nesen saņemtā informācija visu izskaidro.

Rebekai bija grūti uztvert sacīto. Vai viņi tiešām pilnā nopietnībā domāja, ka viņa ir rīkojusies aplam? Ka viņai būtu vajadzējis šaut?

-    Henriks Peteršons, sacīja Tomass. Tā sauc uzbrucēju, un bez tā, ka šis vīrietis ir aizdomās turēts terorists, viņš ir arī jūsu jaunākais brālis, vai ne?

Piecpadsmit DubultspēleI Double play

Spidometra adata veselu stundu nebija nokritusies zem simt divdesmit.

Mums vairs nebūs vajadzīgi jūsu pakalpojumi…

Tie maitas bija viņu atlaiduši!

Pēc visa, ko viņa darījusi, pēc simtiem stundu, ko viņa bija veltījusi darba organizēšanai. Plānojusi stratēģijas, rakstījusi rokasgrāmatas, pieņēmusi īstos darbiniekus… Nemaz nerunājot par visām bezmiega naktīm!

Nekam no tā acīmredzot nebija nekādas vērtības.

Ja tā būtu cita darbavieta, viņa jau būtu piezvanījusi arodbiedrībai. Dotu pretī tieši tāpat.

Bet kam lai zvana tagad? Viņa taču bija tikai atvaļinājumā un tāpēc nebija parūpējusies par arodbiedrības maiņu. Policijas arodbiedrība nepalīdzēs privātfirmas darbiniecei.

Atlika tikai sagādāt labu advokātu. Bet… ko tas līdzētu? Viņa nevarēja tos piespiest atdot viņai darbu, un, pat ja tas izdotos, viņai nebija nekādas vēlēšanās strādāt tādiem kā Tomass.

Skaidrs kā diena, ka Tomass bija viņu pārdevis. Uzvēlis viņai vainu par savām kļūdām…

Tas, ka vīrietis armijas jakā būtu Henke, protams, bija pilnīgi absurdi. Kāds vienkārši bija pastāstījis Tomasam par Henki pirms vai pēc nopratināšanas. Varbūt pat parādījis fotogrāfiju. Un Tomasam vajadzēja tikai pateikt “Jā, tas bija viņš”, lai lieta būtu nokārtota.

Henke jau izmeklēšanas laikā tika turēts aizdomās par terorismu, un, ja Tomass tagad bija norādījis uz viņu kā uzbrucēju, tad viņa paša rīcība pie Grand kļuva gandrīz vai slavējama. Viņš gan bija

pārkāpis ieroču nēsāšanas likumu, bet galu galā centies apkarot teroristu.

Tas arī noteikti būtu izdevies, ja vien nebūtu iejaukusies noziedznieka māsa…

Un hops! — piepeši grēkāzis bija viņa.

Diez ar ko Tomass bija runājis īslaicīgās aizturēšanas izolatorā?

Ja bija tā, kā Rebeka domāja, tad atlika tikai viens iespējamais kandidāts…

Viņa ielika ausi handsfree austiņu, nospieda telefonā ātrās izvēles ciparu un dažas sekundes gaidīja.

-     Normalmes izolators, Mirēns.

-     Sveiks, Mira, te Rebeka Normēna, viņa pārspīlēti priecīgi sacīja.

-     Sveika, Normēna, kur tas laiks! Kā mēs, parastie kārtībnieki, varam palīdzēt Drošības policijai? Vīrietis otrā galā iesmējās. Viņš acīmredzot nebija dzirdējis, ka Rebeka atvaļinājusies, un tas viņai lieliski derēja.

-Tikai viens ātrais jautājums… viņa iesāka.

-     Sper vaļā!

-Jūs šorīt aizvedāt pie sevis vienu puisi no Grand. Ārzemnieku, aizdomās par ieroču likuma pārkāpumu…

-     Mhm.

Rebeka dzirdēja, kā vīrietis cilā papīrus.

-    Vai tu nezini, kurš viņu nopratināja?

-     Uzgaidi!

Atkal papīru čaboņa. Tad viņš atgriezās.

-    Jā, Normēna. Viņu atveda kārtībnieku patruļa, un nopratināšana bija paredzēta Bengtsonam no dežūrdaļas. Taču aizturētais uzstāja, ka runās ar citu kolēģi. Ar vienu no tavējiem.

-    Tu zini, kuru?

Rebeka neapzināti aizturēja elpu.

-    Jā, te rakstīts. Viņš pats ir ierakstījis sevi uzskaites žurnālā. Komisārs Eskils Stigsons.

*

Šeit nokļūt nemaz nebija vienkārši.

Vispirms viņš bija spiests riņķot pa daudzām mazajām ieliņām, bet pēc tam pārrāpties pāri dažām sētām un mūriem, lai nokļūtu īstajā pagalmā.

Šāda piepūle prasīja upurus: visa miesa sāpēja, krekls bija slapjš no sviedriem, un, lai gan viņš bija nosēdējis uz palodzes jau krietnu brīdi, pulss negribēja atgriezties normālā līmenī.

HP prātoja, vai nebūtu laiks iedzert vienu no zirgu tabletēm, ko daktere Nūra bija iedevusi līdzi. Taču muļķīgā kārtā viņš nebija paņēmis līdzi neko dzeramu, un norīt šīs dziļumbumbas sausā nebija iespējams. Tātad ar to jāpagaida.

Katrā ziņā skatu laukums bija ideāls. Viņš sēdēja kādā namā slīpi iepretī savai mājai, kāpņu telpas pašā augšā, ar brīvu skatu uz visu, kas notika lejā uz ielas.

Kruķu busiņš joprojām stāvēja turpat, bet šoferis un civilā ģērbtais policists bija nozuduši. Droši vien sēdēja busiņā.

Tie nebija parasņ izmeklētāji, to HP jau bija atšifrējis. Puisis ar austiņu pārāk stipri oda pēc kruķa, un tas pats attiecās uz melno minibusu. Drīzāk tie bija uniformētie gorillas, kas uzvilkuši civilās drēbes.

Tas būtībā varēja nozīmēt tikai vienu…

Tajā pašā mirklī pa Hūrnsgātanu lēnām atripoja vēl viens līdzīgs busiņš un apstājās pie viņa namdurvīm. Vīrietis pasažiera vietā pacēla pie mutes mikrofonu. Dažas sekundes vēlāk iela jau burtiski mudžēja no policistiem.

Mājas ārdurvis tika atrautas vaļā, un iekšā ievēlās varenāko orku banda. Pāris no viņiem nesa tarāniem līdzīgus instrumentus. Nu, necik daudz laika viņiem nevajadzēs, lai sadauzītu jau tā stipri cietušās HP dzīvokļa ārdurvis. Vienu reizi taču viņi jau bija trenējušies.

Vēl viens dīvains dйjа vu kolekcijā…

Urīnpūslis bija tā pārpildīts, ka HP gandrīz nespēja nosēdēt mierīgi, tomēr viņam bija grūti atraut skatienu no lejā notiekošā.

Šoreiz viņi nebija īpaši nopūlējušies ar norobežošanu. Patruļmašīna ar bākugunīm bloķēja ielu gabaliņu tālāk, un HP redzēja, kā cilvēki sāk pulcēties pie lentes.

Tad viņš pamanīja noplīvojam žalūzijas savā logā.

Kāda laime, ka viņš nebija centies uzkopt!

Bet ko kruķi gribēja atrast šoreiz? Pagāja krietns bridis, iekams HP aptvēra.

Protams, viņu pašu!

*

Stigsons varēja iet ellē.

Viņai jādabū rokā Henke, pat ja viņa būs spiesta ielauzt brāļa dzīvokļa durvis. Viņai jāpārliecinās, ka ar Henki viss kārtībā. Ka Tomasa stāsts ir tikai izdomājums un ka viņš tagad turas pa gabalu no Spēles, Notikuma, Cirka vai kā nu to sauc…

Rebeka mainīja joslu, nospieda pedāli līdz grīdai un apdzina trīs mašīnas tikai tāpēc, lai pēc tam ātri atgrieztos labajā joslā un mazu gabaliņu tālāk pagrieztos uz nobrauktuves.

Mašīna aiz viņas pamirkšķināja ar lukturiem, bet Rebeka atbildēja, virs labā pleca izslejot vidējo pirkstu.

Viņa iegriezās Hūrnsgātanā un, šķērsojusi nepārtraukto līniju, nokļuva uzkalnā. Tajā pašā mirkli viņa priekšā ieraudzīja bākugunis un samazināja ātrumu.

Krustojumā bija novietota patruļmašīna, un divi formās tērpti kolēģi vilka norobežojuma lenti šķērsām pāri Marīa Trapgrendai.

Rebeka lēnām pabrauca garām, pūlēdamās saskatīt, kas noticis. Taču redzēja tikai to, ka Henkes mājas ārdurvis ir vaļā. Nelabums, kas bija licis sevi manīt jau pirms pāris stundām, tagad atgriezās, un viņa ātri uzmeklēja brīvu stāvvietu gabaliņu tālāk.

Par laimi, viens no policistiem pie norobežojuma Rebeku pazina un bez vārda runas pacēla plastmasas lenti, ļaudams viņai paiet garām.

Kāpnēs Rebeka satika īpašo uzdevumu vienību. Seši vīri, visi ģērbti civilā, bet tikpat labi viņi varēja valkāt formastērpus. Maksts pie jostas un aizsargveste virs drēbēm neradīja necik diskrētu iespaidu…

Pāris policistu pamāja Rebekai ar galvu, bet, tikai gandrīz sasniegusi dzīvokli, viņa aptvēra, kura grupa tā ir.

Viņš stāvēja dzīvokļa priekšnamā, pagriezis muguru durvīm, un Rebekai bija dažas sekundes laika saņemties.

-     Sveiks, Tobe, viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja.

Vīrietis sarāvās un pagriezās.

-    Ēe, s-sveika Beka… viņš atteica un, šķiet, īsti nesaprata, kur likt acis. — Jau domāju, vai nevajadzētu tev piezvanīt…

-Tiešām? Kāpēc? Rebeka uzmanīgi pārkāpa durvju atliekām.

Priekšnams bija tik šaurs, kaTobem vajadzēja piespiesties pie sienas, lai viņa varētu aizspraukties garām. Šķita, ka šis tuvums Lundu satrauc vēl vairāk.

-    Dzīvoklis. Mēs taču mēdzām…

-    Šeit satikties, Rebeka pabeidza.

Viņa pagriezās un paskatījās uzTobi. Viņš joprojām bija diezgan glīts, un uz mirkli Rebeka gandrīz sajuta fizisko pievilkšanos. Bet tikai gandrīz.

Kāpnēs atskanēja soļi, izklausījās, ka tur nāk vairāki cilvēki.

-Ja es būtu tavā vietā, Tobe, tad turētu muti par šo lietu, Rebeka klusi sacīja.

Durvīs nostājās pāris tehniķu kombinezonos, katrs ar savu darbarīku kasti.

-    Vai viss tīrs? viens no viņiem jautāja.

-    Protams, ejiet iekšā. Tobe Lunds ar galvu pamāja uz dzīvokļa pusi.

Abi vīri aizspraucās garām, un pēc mirkļa iedūcās viņu fotoaparāti.

-    Ko tas viss nozīmē? Rebeka sacīja, paliekdamās uz priekšu, lai tehniķi viņu nedzirdētu.

Tobe ātri paskatījās pār plecu.

-    Tavs brālis ir izsludināts meklēšanā. Aizdomas par slepkavības mēģinājumu.

-Ko?!

Tobe pamāja un vēlreiz paskatījās atpakaļ.

I's vairāk neko nezinu, izmeklēšanu vada Drošības policija, mēs iik.ii palīdzam. Viņi būs šeit kuru katru brīdi. Varbūt tev vajadzētu laisties?

Rebeka papurināja galvu.

Nē, viņa negrasījās nekur iet. Viņa gribēja to noskaidrot reizi par visām reizēm. Iespējams, Henke bija idiots, viegli ietekmējams muļķis ar pārspīlētu ego un īpaši vāju impulsu kontroli. Tomēr slepkava viņš nebija, arī neveiksmīgs ne.

Vai…?

Tīri teorētiski varbūt bija, taču gadījums ar Dāgu bija kas cits. Pavisam cits…

Rebeka paspēra dažus soļus tālāk dzīvoklī.

Ak kungs, kā te izskatījās! Dzīvoklis bieži bija neuzkopts, taču tagad šis jēdziens ieguva pavisam jaunu dimensiju.

Avīžu kaudzes gan priekšnamā, gan virtuvē. Cigarešu dūmu un atkritumu smaka tik stipra, ko koda acīs. Žalūzijas visos logos nolaistas, vienīgais gaismas avots — kailā kvēlspuldze pie griestiem.

Siena izskatījās dīvaini, pārāk svītraina, un pagāja dažas sekundes, iekams Rebeka aptvēra, kas ir tumšie plankumi. Izolācijas lente. Šķita, ka Henke ir aizlīmējis visas spraugas un rozetes.

Viņa turpināja ceļu uz dzīvojamo istabu. Tā pati aina: avīžu kaudzes, pārpildīti improvizēti pelnutrauki un kārtīgi aizlīmētas spraugas un rozetes.

-    Te ir iztērēti vismaz desmit rullīši, konstatēja viens no tehniķiem un uzņēma dažas bildes ar savu fotoaparātu.

-     Laikam nabags baidījies no starojuma…

Viņš pievilka tuvāk vienu no aizlīmētajām rozetēm un atkal uzņēma vairākus kadrus.

-    Vai nu tā, vai arī viņu noklausījās citplanētieši, ieķiķinājās otrs, rakādamies savā instrumentu kastē.

-     Es ņemšu guļamistabu, viņš sacīja kolēģim un nozuda durvīs.

Rebeka izdzirdēja balsis priekšnamā, vairākas no tām pazīstamas,

un dziļi ievilka elpu.

Ienāca Stigsons, un viņam aiz muguras Rebeka manīja Rūneberga milzīgo augumu.

-Jūs jau esat paspējusi, Stigsons strupi sacīja. Viņš pat neizklausījās pārsteigts. Vai jūs šeit kaut kam pieskārāties, Normēna?

-    Nē, protams, ne.

-    Labi, tomēr mēs uzstāsim, lai promejot iztukšojat kabatas, llūneberg, vai tu par to parūpēsies?

-     Protams, nekādu problēmu, nomurmināja viņas bijušais priekšnieks un paspēra soli uz priekšu.

-    Jūs runājāt ar Tomasu izolatorā, Rebeka sacīja, pievērsdama Stigsonam policistes skatienu. Viņš pat nesamirkšķināja acis.

-     Protams.

-     Vai jūs viņam ierosinājāt, ka cilvēks pie Grand varēja būt Henke? Piedāvājāt viņam piemērotu uzbrucēju, lai varētu turpināt vajāt manu brāli?

Stigsons papurināja galvu.

-    Tas nebija vajadzīgs. TV komanda, kas tur atradās, bija ļoti laipna un dalījās ar uzņemto materiālu. Uzbrucējs ir skaidri redzams.

Tas ir jūsu brālis, bez mazākajām šaubām. Viņš kaut ko velk ārā no jakas kabatas, un Tomasa kungs noteikti apgalvo, ka tas bijis ierocis. Varbūt viņš kļūdās, bet diemžēl, kā jūs zināt, pēc jūsu brīdinājuma šāviena tur izcēlās zināms tracis, tāpēc kadros nav redzams, kas notika pēc tam. Tomass ir ļoti uzticams liecinieks, un, ņemot vērā iepriekšējās aizdomas pret jūsu brāli, mēs nevaram riskēt. Tā kā tuvojas princeses kāzas, visdrošāk būtu viņu arestēt…

Stigsons uz brīdi apklusa, it kā gaidītu, ka Rebeka kaut ko teiks.

-    Vai jūs vēl kaut ko gribat zināt, Normēna? Citādi mums te ir darbs darāms…

Rebeka atvēra muti, lai atbildētu, bet šajā mirkli istabā atgriezās tehniķis.

-    Jums laikam vajadzētu to redzēt, viņš sacīja.

*

Viņš bija pačurājis aiz riteņu šķūnīša pagalmā, tad sameklējis ūdens krānu un norijis vienu zirgu tableti. Vēders rūca.

Patiesībā viņam vajadzētu dabūt kaut ko ēdamu, nospļauties par visu un uz dažām dienām nozust, līdz šis stāsts būs noplūdināts vakara presei un viņš varēs izlasīt, kas, pie velna, te notika. Turklāt viņam bija jāturas pie sava plāna jāsameklē Ērmans un jāizspiež no datorģēnija viss, kas viņam zināms par Spēli.

Tomēr HP nespēja aiziet, katrā ziņā ne šobrīd.

Nenoliedzami, viņš juta zināmu apmierinājumu, pārmaiņas pēc vienu reizi esot soli priekšā. Medījot medniekus.

Dzīvokli kruķi bija iztukšojuši jau pirmajā reizē, tātad šoreiz tie acīmredzot bija ieradušies pakaļ viņam. Viņam personiski. Tie stulbeņi noteikti domāja, ka viņš ir mājās.

Ja vien viņi būtu rīkojušies mazliet neuzkrītošāk, viņiem izrādītos taisnība un HP tik tiešām atgrieztos aiz restēm. Turldāt viņš bija diezgan drošs, ka šoreiz tik viegli netiktu cauri…

Kad HP atkal bija iekārtojies uz palodzes, mašīna jau stāvēja pie viņa mājas ārdurvīm. Liels tumšs Volvo ar maziem hromētiem karodziņu turētājiem abās pusēs motora pārsegam. Ne gluži izmeklētāju auto.

Šoferis joprojām sēdēja mašīnā, bet pasažieri laikam bija iegājuši iekšā.

Mašīnai bija melns reģistrācijas numurs ar dzelteniem cipariem, un pagāja kāds brīdis, iekams HP aptvēra, ko tas nozīmē. Mašīna piederēja armijai.

Viss kļuva aizvien dīvaināk un dīvaināk.

Guļamistabas siena bija gandrīz pilnībā noklāta ar avīžu izgriezumiem, kas pielīmēti ar platu izolācijas lenti. Tik cieši, ka tie pārklājās un vietām aizsedza cits citu. Pašā vidū — Bleķa fotogrāfijas no

dažādiem žurnāliem, visās viņa seja apvilkta ar melnu flomāsteru tā, ka zīmējums atgādināja krustu tālskata tēmēklī.

Visam pāri no avīzes izgriezts virsraksts ar tekstu HE IS THE

ONEV

Stigsons uzmeta Rebekai ātru iesāņu skatienu.

-    Vai jūs joprojām domājat, ka jūsu brālis ir nevainīgs?

Viņa neatbildēja. Mute piepeši bija pilnīgi izkaltusi, kuņģis sažņaudzās.

Uzbrucējs vai ne, pie Grand tas acīmredzot patiešām bija bijis Henke, un viņa pat nebija brāli pazinusi. Vai varbūt tomēr bija?

Ja viņa būtu vēl kādu sekundi vilcinājusies, visticamāk, viņš šobrīd jau būtu miris. Tomass būtu viņu nošāvis.

Vai kāds cits no miesassargiem. Piemēram, viņa pati…

Grīda sašūpojās, un mirkli Rebeka apsvēra, vai neapsēsties uz gultas.

Ja neskaita kafijas tasi un dažas sausas siermaizītes, ko viņa bija paspējusi apēst Cietokšņa atklāšanas laikā, Rebeka nebija kārtīgi ēdusi gandrīz diennakti. Ar miegu bija vēl ļaunāk…

Taču šī nebija 'piemērota situācija, lai sabruktu. Henke nejutās labi, tas bija acīm redzams. Brālim bija nepieciešama palīdzība. Un tūlīt, pirms viņš paspēj izdarīt kaut ko vēl stulbāku.

Rebeka dziļi ievilka elpu un pagriezās pret Stigsonu, lai kaut ko sacītu.

Šajā mirklī istabā ienāca divi vīrieši uzvalkos. Viens bija aptuveni trīsdesmit gadus vecs, tievs, īsiem matiem un brillēs ar tumšiem ietvariem, otrs Tage Sammers.

-                Pulkvedi Pellas, cik labi, Stigsons sacīja, un abi vīri sarokojās.

-    Jūs jau iepriekš esat saticis manu kolēģi, komisāru Rūnebergu, un šī ir…

-     Rebeka Normēna, aizdomās turamā māsa, Sammers ātri pabeidza un sniedza roku. Priecājos iepazīties, mani sauc Andrē Pellass, esmu saistīts ar Karalisko drošības dienestu.

Rebeka kaut ko nomurmināja un paspieda Sammera roku, meklēdama vīrieša skatienu, bet viņš tīšām skatījās sāņus.

-    Vai drīkstu iepazīstināt ar savu adjutantu Edleru? Sammers ar spieķi norādīja uz vīrieti brillēs, un tas īsi pamāja sveicienu. Tad ko mēs zinām, Eskil?

-     Diemžēl aizdomās turamā šeit nebija, toties mēs varam apstiprināt, ka virtam ir kāda fiksācija uz Bleķu. Stigsons norādīja uz sienu ar izgriezumiem.

Sammers īsi pamāja Edleram, un adjutants piegāja pie sienas un sāka cilāt izgriezumus.

-    Vai esat atraduši kādas pazīmes interesei par karaļnamu?

-     Pagaidām tikai videoklips, Stigsons atbildēja. Taču Peteršons kopš šī rīta ir izsludināts meklēšanā, un bez šī dzīvokļa viņam principā nav citas vietas, kurp doties. Normēna, protams, pilnībā sadarbosies.

Viņš ar galvu pamāja uz Rebekas pusi.

Viņa atvēra muti, bet ātri saprata, ka nezina, ko sacīt. Domas riņķoja galvā bez kādas struktūras.

Viesnīca Grand, notikumi Cietoksnī, kratīšana dzīvoklī un piepeši kā pērkons no zilām debesīm Sammers, turklāt vēl pazīstams ar Stigsonu un Rūnebergu…

-     Pulkvedi Pellas, jums vajadzētu apskatīt šo.

Adjutants Edlers bija pacēlis dažus izgriezumus. Aiz tiem bija citas fotogrāfijas, un arī tajās cilvēku sejas bija apvilktas ar melnu flomāsteru. Viņš uz labu laimi pacēla vēl dažas. Rezultāts bija tas pats.

Zem izgriezumiem visur atradās karaliskās ģimenes fotogrāfijas.

*

Viņš redzēja tos iznākam pa namdurvīm.

Vispirms drukns gorilla, kas varētu derēt par Policijas skolas reklāmas modeli. Cieši aiz viņa mazi, pelēki vīriņi uzvalkos, šķietami iegrimuši nopietnā diskusijā. īsāko viņš nepazina, toties Sammeru identificēja, līdzko bija pamanījis spieķi.

Sirds sāka sities straujāk.

Spēles vadītājs un policists roku rokā, gluži kā viņš domājis.

Kad pa dūnām iznāca Beka, garastāvoklis nokritās vismaz par divām iedaļām. Sammers, kruķis un Beka nebija laba kombinācija, lai kā uz to skatītos.

Taču pa īstam salēkties viņam lika pēdējais kompānijas loceklis. Velns parāvis!

Nu ir sūdi…

Sešpadsmit Apstājies laikusI Quit while you’re ahead

Sveicināti Krukena ķīmiskajā tīrītavā. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Viņš bija tik satraukts, ka gandrīz aizmirsa sagaidīt signālu.

-     Ar jums ir cauri! viņš kliedza klausulē, rikšodams uz Sinnar vīkas parka pusi. Avots, tas, kurš jūs vervē, ir… Viņš strādā Spēles vadītājam. Es tikko redzēju viņus kopā.

Kakls piepeši aizsmaka, un HP pāris reižu noklepojās, cenzdamies to iztīrīt.

-    Ja viņš strādā Spēles vadītājam, tad to darāt arī jūs. Ejiet ellē un nekad vairs nesazinieties ar mani. Nekad, jūs saprotat?!

Pusceļā uz ielas viņu pārņēma vēl viena klepus lēkme, un viņš bija spiests saliekties. Kāda mašīna aiztraucās garām bīstami tuvu, un vadītājs signalizēja, bet HP nespēja atbildēt pat ar žestu.

Ērmans, tas mazais draņķis, nebija atgriezies no mirušajiem ar atriebības plānu kabatā. Nē, viņš bija saņēmis grēku atlaidi no Spēles vadītāja!

Kaut gan… vispār jau tas bija pilnīgi loģiski. Ērmana vienīgais noziegums taču bija tas, ka viņš gribēja visā piedalīties. Gribēja atkal ņemties ap saviem mīļajiem serveriem. Viens no labākajiem pasaulē savā jomā… Tas acīmredzot bija viņam palīdzējis. PayTag milzīgajā projektā pavisam noteikti trūka serveru ekspertu.

Piedāvājums un pieprasījums, un piepeši Ērmans bija saņēmis piedošanu un ielaists siltumā. Kapitālisms uzvar!

Tad kāda velna pēc viņš bija savācis to lūzeru bandu? Un kāpēc musināja viņus ielauzties Spēles dārgumā?

Saprotams, aiz tā visa bija kāds plāns. Turklāt šajā plānā bija iekļauts arī viņš un Beka…

Diemžēl, tāpat kā visu pārējo, kas noticis pēdējās dienās, ari šo IIP nespēja līdz galam izprast. Smadzenes strādāja virsstundas, un skrējiens bija licis pulsam pakāpties līdz bīstamam līmenim, tāpēc viņš nomērķēja uz tuvāko parka soliņu.

Viss bija tā sačakarēts! Taisni neizturami. Jau no domas par to, ka viņš reiz bija sapņojis atgriezties tajā psihajā cirkā, viņam gribējās vemt. Spēle viņu acīm redzami vajāja, un to pašu darīja policija…

Tagad viņš vēlējās tikai aizbraukt, aizbēgt tālu projām un ielīst kādā caurumā, līdz negaiss būs pāri.

Taču Rebeka palika šajos mēslos un, burtiski runājot, gāja Spēles vadītāja pavadā, bet mazais nodevējs Ērmans lēkāja nopakaļ.

Protams, tā nebija sagadīšanās. Nekas no Spēles vadītāja darītā nebija sagadīšanās.

HP atspieda galvu plaukstās un dažas sekundes cīnījās ar vēl vienu klepus lēkmi.

Plaukstas šķita karstas, un tas nebija tikai skrējiena dēļ, tātad drudzis bija atgriezies. Tā tikai vēl trūka!

Viņam vajadzēja paēst. Un vajadzēja mazliet naudas, lai apmaksātu kādu mierīgu vietiņu, kur atgūties un saprast šo jucekli.

Ja tas vispār bija iespējams…

*

-     Kā jau teicu, priecājos jūs satikt, Rebeka, sacīja pulkvedis l’ellass, paspiezdams viņai roku uz atvadām. Ja saņemsiet ziņu no brāļa vai kaut mazāko informāciju par viņa atrašanās vietu un tūlīt par to ziņosiet, mēs būsim īpaši pateicīgi.

Viņš sniedza vizītkarti, un Rebeka automātiski iebāza to kabatā.

-     Sazināsimies, Eskil, — Sammers sacīja Stigsonam, iekāpdams lielā, tumšā Volvo aizmugures sēdeklī.

Durvis aizcirtās, šoferis ieslēdza pārnesumu, un, tieši pirms mašīna aizslīdēja, Sammers uzmeta Rebekai ātru skatienu pa sānu logu. Viņa mēģināja izspiest drebošu smaidu, meklēja kaut mazākās apstiprinājuma pazīmes. Taču Sammers nepakustināja ne vaibstu.

Auto pazuda ap stūri, riepām nošvīkstot lejup pa bruģēto pakalnu.

-                Ak jā, Normēna… sacīja Stigsons, kad Rebeka jau grasījās iet.

-     Mēs esam atraduši bankas seifu, kas piederēja jūsu brālim.

Viņš ar nolūku ieturēja pauzi, un Rebeka gandrīz iekrita slazdā. Tomēr pēdējā brīdī iekoda mēlē.

-    Vai jūs pār to kaut ko zināt? Stigsons turpināja, kad viņa neatbildēja.

Rebeka papurināja galvu.

-     Mēs ar Henki pēdējā laikā neesam sazinājušies.

-Jā, to jūs teicāt Drošības policijā, tomēr jūs uzrodaties viņa dzīvoklī tieši brīdī, kad mēs veicam kratīšanu…

Rebeka atkal neatbildēja. Kamēr viņa neko neteica, Stigsons nevarēja apgalvot, ka viņa melo. Tomēr šķita, ka šī taktika neaizkaitina Stigsonu, kā viņa bija cerējusi.

-    Jūs esat reģistrēta kā seifa līdzīpašniece, tāpēc es pieļauju, ka jūs zināt, kas atradās tur iekšā?

Rebeka papurināja galvu.

-     Nekas, Normēna. Seifs bija tukšs.

-    Ak tā… Viņa tēloja vienaldzību, cik labi vien spēja.

-     Par laimi, bankai ir moderna drošības sistēma…

Rebeka juta, kā paātrinās pulss.

-     Daudz kameru, apmēram tāpat kā policijas pārvaldē.

Stigsons atkal ieturēja pauzi, mēģinādams no Rebekas kaut ko

izvilināt, taču viņa skatījās uz bruģakmeņiem. Kurā datumā viņa bija apmeklējusi banku?

Rebeka domāja par kamerām un klusi skaitīja pie sevis. Septiņas, astoņas, deviņas…

-    Vai jūs gribat man kaut ko pastāstīt, Normēna? Stigsona balss tagad skanēja mazliet laipnāk. Rūnebergs apgalvo, ka jūs esat ļoti laba miesassardze. Šķiet, viņš pat nosauca jūs par nodaļas pērli…

Rebeka pacēla galvu un ieskatījās viņam acīs. Stigsons turpināja:

-    Mēs, protams, iestājamies par savējiem. Palīdzam kolēģiem, kas nokļuvuši grūtībās…

Vēl viena pauze.

Rebeka atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet dažas sekundes vilcinājās.

-Jā? Stigsons mudināja.

-     Septiņas, viņa sacīja.

-     K-ko? Beidzot šķita, ka vīrieša kontrolētā sejas izteiksme nodreb.

-    Septiņas dienas, tik ilgi bankas mēdz uzglabāt savus ierakstītos materiālus, vai ne? Katrā ziņā tā bija, kad es strādāju izmeklēšanas nodaļā…

Stigsona mute aizcirtās kā žurku slazds. No iepriekšējās gandrīz tēvišķās sejas izteiksmes vairs nebija ne vēsts. Taču tam arī nebija nozīmes viņa blefs bija atmaskots, un viņi abi to zināja. Nebija nekādu kadru, kas varētu saistīt Rebeku ar seifu. Viss bija izdzēsts pirms vairākām dienām.

-     Vai jūs vēl kaut ko gribējāt?

Stigsons neatbildēja, tāpēc Rebeka pamāja Rūnebergam, kas stāvēja gabaliņu tālāk, un pagriezās, lai ietu.

-    Mēs esam pieprasījuši bankas caurlaides karšu sarakstu, Stigsons ierunājās, kad viņa jau bija aizgājusi pāris metru. Saņemsim tos pēc dažām dienām, tā ka droši vien drīz atkal tiksimies, Normēna.

*

HP pamodās no tā, ka viss augums kratījās kā pneimatiskais urbis.

Lai gan bija vasaras vidus, vakara snaudiens ārā, kuterī, zem sūdīga brezenta laikam nebija viņa gudrākais gājiens.

Viņam vajadzēja sasildīties. Nekavējoties. Taču ķermenis īsti negribēja klausīt. Galva vai plīsa, mute bija izkaltusi, rokas un kājas kā pārvārīti spageti.

Cenzdamies apvelties uz vēdera, HP piepeši sajuta slapjo kunkuli apakšbiksēs. Vispirms viņš nosprieda, ka tas ir naudaszīmju rullītis, ko bija izvilcis no apraktās burkas pārsimt metru tālāk mežā. Bet tad atcerējās, ka iebāzis to vienā no džinsu priekšējām kabatām.

Pagāja vēl dažas sekundes, iekams HP aptvēra.

Velns un elle!

Viņš taustījās pēc treliņiem, centās pierausties kājās. Smaka no biksēm koda degunā, vēders savilkās krampjos. Bija vajadzīga pamatīga piepūle tikai tam, lai vispār pieceltos.

Klājs zerrt viņa līgojās, un ceļgali atkal padevās. HP krita uz priekšu, sasita zodu pret soliņa dēli un palika guļam kutera dibenā.

Saindēšanās ar ēdienu cik stulbi ironiski! Nedēļām ilgi viņš nebija kārtīgi ēdis, principā bija pārticis no sardīņu konserviem un baltajām pupiņām. Bet tagad, beidzot tikušam pie kebaba, viņam nācās secināt, ka tas bijis vien stafilokoku perēklis ar ķiploku mērci…

Vēders sarāvās krampjos, un HP savilkās čokurā.

Nolādēts!

Viņš atkal mēģināja pierausties kājās, bet tas bija veltīgi. Spēki bija viņu atstājuši, un drebuļi negribēja rimties.

Tik un tā… viņam jātiek prom no šejienes, citādi rudenī Nise vai kā nu sauca šīs sasodītās tupeles īpašnieku atradis viņa izžāvēto līki.

Bija jau vēls vakars, turklāt Polsunda daļa, kur gulēja vecais kuteris, nebija īpaši apmeklēta pat dienā.

Kritiens bija laupījis lielāko daļu spēku, bet, ja viņš negribēja beigt dzīvi kā AJpu cilvēks Eci, viņam bija jātiek projām no šejienes.

Vēders atkal sarāvās krampjos, un HP vēlreiz pievilka ceļus pie ausīm. Aukstais mīklas kunkulis biksēs pārvietojās mazliet augstāk gar muguras lejasdaļu.

Bļāviens…

HP nogaidīja krampju lēkmes beigas, tad sakopoja visus spēkus un uzvilkās ceļos. Piestātne bija kādu pusmetru tālāk.

Viņš atspiedās ar vienu kāju pret laivas dibenu, sasprindzināja augšstilbu muskuļus un pieslējās kājās. Kājas ļodzījās, tomēr viņš noturējās stāvus. Solis uz priekšu, pēc tam vēl viens. Viņš pacēla vienu kāju, cenšoties nomērķēt uz piestātni.

Taču atbalsta kāja sašūpojās, un HP atmuguriski iekrita tumšajā ūdenī.

Viņš mežonīgi airējās ar rokām, sarijās litriem ūdens. Uz mirkli nokļuva atpakaļ Dubaijas cietumā, kur kruķi, simulējot slīcināšanu, bija mēģinājuši izspiest atzīšanos…

Tad kāju pirksti pieskārās līča dibenam un panika mazliet atkāpās.

Ar pūlēm izlīdis krastā, HP uzvilkās sēdus un atspieda muguru pret koku. Pāris riežu alkaini iekampa gaisu un izgrūda zaļā Mēlarena ūdens strūklu. Atkal un atkal, caur muti un degunu, līdz kuņģis bija pilnīgi iztukšots. Un viņš pats arī…

Nolāpīts…

Dīvainā kārtā pēc brīža HP sajutās mazliet mundrāks. It kā pelde un nelabprātīgā kuņģa skalošana būtu pārstartējušas viņa organismu. Turklāt viņam bija radusies ideja. Longholmenas hostelis. Kā viņš nebija par to iedomājies agrāk?

HP izmantoja koka stumbru par atbalstu, lai pieceltos kājās, tad mehāniski taustījās kabatās pēc cigaretes. Visbeidzot izvilka izmirkušu galiņu un veltīgi centās to aizsmēķēt.

Ar neaizdegto cigareti lūpās HP piesardzīgi uzstreipuļoja pa kāpnēm, kas veda uz veco cietumu.

*

Viņa kabineta durvis bija aizvērtas, taču Rebeka nepūlējās pieklauvēt.

-     Mani atlaida, viņa sacīja, pirms Mike bija paspējis pagriezties.

-    Ē, jā… Es jau dzirdēju.

Viņš piecēlās, taču negrasījās tuvoties Rebekai.

-    Ak tad baumas jau klīst. Ko tu zini?

-     Neko daudz, mums pirms kāda brīža bija konferences zvans ar Anteu.

-Un?

Mike paraustīja plecus un šķita pētām kādu plankumu uz sienas Rebekai aiz muguras.

-    Viņa tikai teica, ka tu esi atlaista bez brīdinājuma.

Viņš uz dažām sekundēm sastapa Rebekas skatienu, bet tad atkal novērsās.

-     Runāja kaut ko par nesaprātīgu rīcību, kas apdraudot uzņēmumu. Tāpēc tu esot zaudējusi vadības uzticību.

-    Tu taču netici šai versijai? Rebeka cieši pievērsa viņam skatienu.

-    Nē, protams, ne…

-     Neizklausās īpaši pārliecinoši.

-     Izbeidz, Beka, patiesībā es tevi aizstāvēju. Pastāstīju, cik smagi tev gājis pēdējos mēnešos. Miegazāles un tas…

-     KO tu pateici?

Mike pacēla rokas sev priekšā.

-     Neko, tikai to, ka tev ir bezmiegs. Tā taču ir taisnība. Miega trūkums var ietekmēt spriestspēju…

-     Es nespēju noticēt savām ausīm! Rebeka uz dažām sekundēm ar plaukstām aizsedza seju.

-     Es tikai gribēju palīdzēt… nomurmināja Mike.

Rebeka pāris reižu dziļi ievilka elpu un piespieda sevi neizrunāt nevienu no teikumiem, kas bija uzpeldējuši smadzenēs.

-     Man tūlīt jāiztukšo rakstāmgalds, viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja. Pēc tam domāju piezvanīt advokātam. Tas viņiem neies cauri. Viņa ieskatījās pulkstenī. Parunāsim par to mājās.

-     Ehm. '*

Piepeši šķita, ka Mike saņem drosmi.

-     Zini, Beka, man patīk šis uzņēmums. Patiesībā ļoti patīk. Esmu piedalījies gandrīz no paša sākuma, un tagad, kad PayTag ir iepumpējis naudu…

Viņš ieskatījās Rebekai acīs. Mirkli neviens no abiem neko neteica.

-     Godīgi sakot, Beka, mums abiem jau sen vairs īsti nesanāk. Jau kopš…

Rebeka atvēra muti, lai kaut ko teiktu, lai atcirstu viņam nogalinošu repliku.

Taču palika stāvam klusēdama.

-    Tagad vai pēc diviem mēnešiem, rezultāts būs tāds pats, tad kāpēc vilkt garumā…

Mike paraustīja plecus.

Ledus gabals, ko Rebeka bija jutusi krūtīs visu rītu, izauga divtik liels. Viņa gribēja strīdēties pretī, kliegt, ka viņš kļūdās, ka viņš ir idiots. Ka visu var atrisināt…

Bet tā visa vietā tikai klusi pagriezās, uzmeta viņam gurdenu skatienu pār plecu un izgāja no kabineta, uzmanīgi aizvērdama aiz sevis durvis.

Viņas mantas satilpa vienā plastmasas maisiņā.

Pāris vāciņu ar algas lapām, darba līgums un dažādi dokumenti. Viņas vecā policistes cepure, ko viņa bija pakārusi pie sienas kopā ar dažām ierāmētām fotogrāfijām no miesassargu apmācībām. Zaļais augs podiņā, ko bija dāvinājis Mike… Tas vispirms nonāca papīrgrozā, bet tad Rebeka pārdomāja un nolika to atpakaļ uz palodzes.

Visi viņas miesassargi bija nosūtīti uzdevumos, bet biroja darbinieki jau sen devušies mājās. Rebeka paņēma maisiņu un nokāpa stāvu zemāk vispirms uz seifa telpu, kur ieslēdza savu ieroci, bet pēc tam iztukšoja drēbju skapīti.

Tagad atlika tikai atstāt atslēgas un caurlaides karti personāla daļas pastkastītē. Tomēr viņa nevis kāpa atpakaļ augšā, bet gan izgāja uz ielas pa pagraba durvīm un devās uz metro pusi.

Kādu mirkli taustījusies pa kabatām, Rebeka sameklēja metro talonu. Taču kopā ar talonu nejauši izņēma arī vizītkarti, ko onkulis Tage bija iedevis viņai pie Henkes dzīvokļa.

Biezs, balts papīrs, vienā malā lielais valsts ģerbonis sarkanā, zilā un zelta krāsā.

PULKVEDIS ANDRĒ PELLASS

Valsts maršala birojs Zviedrijas karalnams

Apakšā komutatora numurs un e-pasta adrese, bet dīvainā kārtā neviena mobilā telefona numura.

Ii> viņa atrada vizītkartes otrā pusē, uzrakstītu ar lodīšu pildspalvu.

070 43 05 <96

O.T.

Kaut kāda'iemesla dēļ šī īsā ziņa mazliet uzlaboja Rebekai garastāvokli.

*

Viņš brīdi gāja gar ķieģeļu mūri, līdz atrada tajā atvērumu.

Lai gan šī celtne vairāk nekā trīsdesmit gadu vairs nebija cietums, vecās ēkas izskatījās diezgan briesmīgi, it īpaši tagad, nakts vidū. Bija grūti nokratīt Ārkemas psihiatriskās dziednīcas sajūtu.

Lielais, mūra apņemtais pagalms, kur HP šobrīd stāvēja, reiz bija kalpojis par cietuma iekšpagalmu. Kaut kur tālu priekšā viņš dzirdēja mūziku, kas sajaucās ar Vesterbrū tilta satiksmes skaņām augstu virs galvas. Nīkulīgu gaismu deva pāris gurdenu laternu stāvlaukuma vienā stūrī un dažas lampas garās ēkas logos tajā vietā, no kuras šķita skanam mūzika.

Diemžēl visi logi milzīgajā ēkā labajā pusē bija tumši, un, nonācis līdz durvīm, HP saprata, kāpēc.

Hostelis ir slēgts pārbū vei.

Tiksimies rudenī!

Sasodīts! Viņš jau bija noskaņojies uz dušu un nakti īstā gultā.

Tomēr mazliet veiksmes viņam uzsmaidīja. Vienā ēkas galā HP ievēroja celtnieku vagoniņu un dažas darbarīku būdiņas, bet, apgājis tai apkārt, atrada finiera durvis. Divas skavas un vienkārša piekaramā slēdzene bija viss, kas atturēja nepiederošos. HP tos vienkārši atlauza ar ķieģeli.

Iekšpusē atklājās pilnīgi tumšs gaitenis, kur oda pēc celtniecības putekļiem. Tālāk ceļa gaismu nodrošināja vienīgi viņa uzticamās šķiltavas.

Pēc dažiem metriem HP nokļuva lielajā kameru blokā. Tas izskatījās gandrīz precīzi tā, kā viņš bija iztēlojies.

Caur logu augstu griestos telpā ieplūda vāra vasaras nakts gaisma. Bet līdz griestiem noteikti bija vismaz divdesmit metru, kurus aizpildīja vairāki stāvi un garas rindas ar kameru durvīm.

Pa labi melnēja dzelzs kāpnes, un HP kādu brīdi apsvēra iespēju uzkāpt augšā un tūlīt sameklēt gultu. Tomēr ātri saprata, ka vispirms viņam vajadzīga sanitārā apstrāde. Vēderā joprojām turpinājās krampji, un, par spīti nelabprātīgajai peldei, viņš vēl aizvien varēja sajust smaku no biksēm. Tātad prioritāte bija duša.

HP devās tālāk pa pirmo stāvu, pacēlis šķiltavas pēc iespējas augstāk, lai varētu labāk visu aplūkot.

Pēdējos gados šajā ēkā darbojās hostelis, tomēr cietuma gaisotne bija saglabāta, un nakts tumsā tā šķita daudzkārt spēcīgāka. Simtiem, nē, droši vien tūkstošiem nabadziņu te dienu no dienas bija bezcerīgi drebinājuši restes. Burtiski runājot. Šauras kameras, biezi akmens mūri, īstas dzelzs restes pie logiem. Pārmācības darbs sešas dienas nedēļā, trūcīga maizes un ūdens diēta.

Fū, tas tomēr bija diezgan tālu no viņa paša cietuma pieredzes, lai cik nelāga tā būtu…

Piepeša skaņa lika HP sarauties. Metālisks blīkšķis, kas atskanēja no tumsas labajā pusē.

Viņš dažas sekundes nogaidīja, pacēlis šķiltavas pēc iespējas augstāk. Tomēr telpa bija pārāk liela, un mazo plīvojošās gaismas laukumiņu ātri aprija tumsa.

HP norija siekalas un nevilšus nodrebēja. Nebija jau nekāds brīnums, šī vieta bija ļoti creepy\ un viņš bija izmircis un aptaisījies.

Skaņa droši vien nāca no kāda transformatora vai kā tamlīdžīga.

Drošības pēc viņš nogaidīja vēl minūti. Tomēr viss bija kluss.

Laiks sameklēt to dušu…

Pāris metru tālāk uz priekšu varēja izšķirt metāla plāksnes aprises, kas atšķīrās no biezā mūra. HP pacēla šķiltavas, lai varētu izlasīt, kas tur rakstīts.

Mazgātava.

Yes!

Viņa nolika kastes iekšā pie durvīm un iegāja dzīvojamā istabā, neieslēgusi lampu.

Gaiss bija sastāvējies.

Ziemā viņi bija apsprieduši, vai Rebekai nevajadzētu atbrīvoties no dzīvokļa. Mikes divistabnieks bija gan lielāks, gan tuvāk centram, un par iegūto naudu viņi varētu nopirkt blakus vienistabas dzīvokli un izgāzt sienu.

Tomēr Rebeka bija šaubījusies, izvairījusies no diskusijas tik ilgi, līdz kaimiņu dzīvoklis tika pārdots. Iespējams, viņa jau bija nojautusi, ka kopdzīve neizdosies un tāpēc viņai nepieciešams rezerves plāns.

Viņa atvēra logu un ielaida mazliet vēsa nakts gaisa. Tad izbēra savā gultā visas mantas, ko bija paņēmusi no Mikes dzīvokļa.

Izjukušas attiecības, kas reducētas līdz zobu sukai, kaudzītei saburzītu drēbju, pāris apskretušām grāmatām un dažiem citiem priekšmetiem.

Atlaista un pamesta vienā dienā. Labi pastrādāts, Normēna.

Dīvainā kārtā darbs sāpēja vairāk, piepešā atlaišana šķita kā totāla neveiksme. Turpretī viņa un Mike jau kādu laiku bija attālinājušies viens no otra, tur nu viņš runāja taisnību. Godīgi sakot, Rebekai daudz labāk bija paticis laiks, kad abi tikai satikās, kad vēl nedzīvoja kopā. Un arī tās pāris nedēļas, kad viņa Mikem aiz muguras slepus bija sagājusies ar Tobi Lundu. Drošība un paredzamība, pēc kā tik ļoti tiecās lielākā daļa cilvēku, lika Rebekai justies neomulīgi. Palikt nomodā augām naktīm.

Un laimes tabletītes te neko daudz nelīdzēja…

Pēdējos mēnešos Rebeka bija mēģinājusi atrast jaunu veidu, kā tikt galā ar nemieru. Vairāk treniņu, vairāk stundu šautuvē, bet galvenokārt jau vairāk darba. Ļoti daudz darba.

Tomēr visas šīs metodes bija tikai veids, kā atvirzīt neizbēgamo. Viņa gluži vienkārši vairs nemīlēja Miki. Varbūt pat nekad nebija mīlējusi. Ne pa īstam…

Zēl, jo viņš bija jauks puisis, ļoti jauks.

Tiesa, ja palūkojās atpakaļ pagātnē, kļuva skaidrs, ka jaukie puiši nekad nav bijuši Rebekas gaumē…

Saskaņā ar vispārpieņemto viņai tagad vajadzētu ieslēgties dzīvoklī, uzvilkt peldmēteli, ēst saldējumu tieši no kārbas un augu diennakti skatīties amerikāņu situāciju komēdijas. Bet patiesībā viņas sirdssāpes sastāvēja galvenokārt no gurdenas vilšanās apvienojumā ar dažām karotēm atvieglojuma. Turklāt viņai nebija laika sevi žēlot.

Bankas seifs, Bleks, Stigsons, onkulis Tage/Andrē Pellass, brāļa dzīvoklī redzētais — tas viss droši vien kaut kādā veidā saistījās kopā, un viņai bija jānoskaidro, kā.

Rebeka atvēra vannasistabas skapīti, izvēlējās īsto pudelīti un iedzēra savu vakara tableti.

Pēc tam izņēma no kabatas vizītkarti un sameklēja telefonu.

*

Tablešu pudelīte, izmirkusī cigarešu paciņa, šķiltavas, dzīvokļa atslēgas un rullītis*sasmirdušu naudaszīmju no slepenās krātuves.

HP sarindoja mantas uz palodzes lielajā dušas telpā. Flīzes uz sienām atspoguļoja mazliet gaismas no ārpuses — pietiekami, lai viņš varētu orientēties bez šķiltavām.

>

Vienā jakas kabatā HP atrada lēto priekšapmaksas kartes telefonu, ko bija saņēmis no bandas veterinārajā klīnikā.

Shit, viņš bija pārliecināts, ka izmetis to jau parkā. Nu vienalga, tā plastmasas truba tik un tā bija pilna ar Mēlarena ūdeni un noteikti pilnīgi beigta.

HP atgrieza dušu, pārsteigts konstatēja, ka tajā ir silts ūdens, un, noskalojis lielākos netīrumus, sāka mazgāt drēbes.

Apakšbikses bija pagalam, neatmaksājās tās glābt. Džinsus viņš berza pret nelīdzeno flīžu grīdu tik ilgi, līdz lielākā daļa netīrumu l>ija pazuduši. Ar jaku un kreklu jau bija vienkāršāk.

Visbeidzot viņš pakāra visas drēbes žāvēties uz dažiem āķiem kaktā, bet pats apsēdās uz grīdas, ļaudams ūdenim plūst pār augumu.

Pēc mirkļa HP atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Domu spirāle galvā lēnām sāka pierimt.

Griezās lēnāk

un

lēēēnāk…

«

-    Tevi nebija viegli atrast.

Balss atskanēja no nekurienes.

HP sarāvās, atsitās ar pakausi pret flīzēm un ieraudzīja acu priekšā zvaigznītes.

Tad mēģināja uzslieties kājās, kamēr sirds auļoja, bet smadzenes centās saprast, kur viņš atrodas un kurš viņam pielavījies īsās snaudas laikā.

-     Nav īpaši iespaidīgi, vai ne?

Atkal vīrieša balss. Šķita, ka viņš runā ar kādu citu.

HP samiedza acis pret durvīm, no kurienes nāca skaņas. Un instinktīvi nolaida rokas, lai paslēptu svarīgāko ķermeņa vietu.

Rupjā balss izklausījās pazīstama.

No tumsas iznira divas tumšas figūras, un HP pakāpās soli atpakaļ.

-     Ņem, mēs atnesām tīras drēbes…

Šo balsi viņš noteikti pazina. Tā bija Nūra, dzīvnieku daktere. Viņa nolika HP blakus sporta maisiņu.

Vienu šausminošu mirkli HP iedomājās, ka tas ir svītrains, sašūts mājturības stundā un ar viņa telefona numuru iekšpusē. Tomēr, pieskāries maisiņam, viņš sev par atvieglojumu sajuta, ka tas darināts no neilona.

-     P-paldies, HP izstostīja.

-     Ģērbies ātri, mums jābrauc! norūca vīrietis, un tagad HP vairs nebija nekādu šaubu par balss īpašnieku.

Bijfalo Buli no veterinārās klīnikas, Jefs vai kā nu viņu tur sauca.

-                Ko jūs te darāt…? HP izspieda, bet neviens viņam neatbildēja.

-     Kā jūs atradāt…

Tad viņš aprāvās.

-    Telefons, vai ne?

-     Pareizs minējums, Einštein! Jefs noņirdzās.

-     Mums jātiek prom, HP, un tūlīt, sacīja Nūra. Ikviens kruķis šajā valstī tevi meklē. Ja kāds galvenajā ēkā manīs, ka te ir cilvēki…

-    Jā, jā. HP ātri uzvilka apakšbikses, sporta bikses, T kreklu un kapučjaku.

Viss derēja nevainojami, ieskaitot krosenes. It kā viņi būtu zinājuši īsto izmēru.

-     Tu joprojām izskaties visai nelāgi. Vai dzer zāles? jautāja Nūra.

-     Mhm, HP norūca. Bet laikam apēdu kaut ko nelabu. Briesmīgi sāpēja vēders.

Nūra pagāja viņam garām un paņēma zāļu pudelīti no palodzes.

-     Labi, es iebēršu vēl dažas, ja nu tu pirmās esi izvēmis…

Pārējās mantas HP sabāza kabatās un uzmeta atvadu skatienu

savām slapjajām drēbēm.

-     Labi, esmu gatavs. Paldies par palīdzību!

-    Tad braucam» Jefs norādīja uz dūnām.

-     Sorry, es nezinu, vai jūs esat noklausījušies savu automātisko atbildētāju, bet es negribu piedalīties. Tas nav man…

Neviens nekustējās.

-     Klau, vecīt, Jefs ierunājās nebūt ne laipnā tonī. Tas nebija jautājums.

Viņš stingri satvēra HP labo bicepsu un deva Nūrai zīmi iet pa priekšu. Brīdi pagaidīja, līdz viņa bija pieveikusi dažus metrus.

-     Izdari man pakalpojumu, Jefs uzšņāca HP, reizē saspiezdams viņa roku. Mums ar tevi ir nenokārtoti darījumi. Tad kā būtu ar nelielu pretošanos?

-    Par ko tu runā?

-     Birkagātana 32. Vai tas tev kaut ko izsaka? Es dabūju braukt uz slimnīcu, lai izskalotu no acīm sarkanu aerosola krāsu. Veselu nedēļu uz slimības lapas, un mana meitene atteicās palikt mājās pēc tavas zinās uz mūsu dzīvokļa durvīm.

I.           kI, 111k. no kurienes viņš pazina muskuļu kalnu!

|.1. bija pagājuši divi gadi, un toreiz HP bija paspējis ievērot tikai daļu sarkanas sejas un tetovētu roku, bet tagad viss šķita pilnīgi skaidrs.

Remember rule number one?

haniem patika vērot, kā uz iesma spirinās…

-     Žurka.

Šis vārds izlauzās neapzināti, un viņš juta, kā Jefs saraujas. Tvēriens ap roku kļuva vēl stingrāks, un mirkli HP nodomāja, ka Jefs viņam sitīs.

>

-    Vai jūs nākat? jautāja Nūra.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums.

-     Protams, nākam, — Jefs nomurmināja un pagrūda HP uz priekšu.

Viņu mašīna stāvēja aiz mūra.

-     Lec iekšā! Jefs atvēra aizmugures durvis.

-    Tikai tad, kad pateiksiet, kurp braucat!

-     Lec iekšā, es teicu. — Jefs paspēra soli tuvāk un sažņaudza dūres.

-     Nemaz nedomāju. HP palūkojās pār plecu, meklēdams bēgšanas ceļu. Diemžēl viņš atradās uz salas, turklāt šaubījās, vai būtu spējīgs uz garāku spurtu.

-     Nomierinieties abi!

Atkal Nūra. Viņa uzlika plaukstu Jefam uz pleca, un šis intīmais žests tikai palielināja HP nepatiku pret milzīgo broileru.

Tomēr tas acīm redzami iedarbojās, jo Jefs nolaida rokas.

-     Mums ir tikšanās, Nūra īsi sacīja. Nav jābrauc tālu, un pēc tam mēs tevi izlaidīsim, kur tu gribēsi.

HP nepakustināja ne muskuli.

-     Nu, HP, tu taču nevarētu baidīties no tikšanās…

Nūra viņam pamirkšķināja, un piepeši HP bija grūti apspiest smaidu. Viņš vēl dažas sekundes stāvēja nekustīgi un izlikās visu apdomājam. Bet patiesībā bija pārāk noguris, lai domātu.

-     Labi. Viņš nopūtās un noplātīja rokas. Braucam.

*

Tumšais Volvo pieslīdēja pie viņas namdurvīm.

Šoferis vēl nebija paguvis apstāties, kad Rebeka jau stāvēja uz ietves. Viņa bija gaidījusi tumšajā kāpņu telpā vairāk nekā stundas ceturksni, un gaidīšana nebija uzlabojusi viņas garastāvokli.

Rebeka ielēca aizmugurējā sēdeklī un stipri aizcirta aiz sevis durvis.

-    Pie velna, kas te notiek? viņa šņāca.

-     Mieru, es varu visu paskaidrot. Lūdzu, dod man iespēju.

Tage Sammers tik pārspīlētā žestā pacēla gaisā rokas, ka Rebekai

bija grūti saglabāt niknumu.

-    Labi, viņa atteica un dziļi ievilka elpu. Es klausos…

-     Kā jau tu zini, es strādāju ar drošības jautājumiem. Es ar to nodarbojos, kopš aizgāju no dienesta armijā. Viens no maniem klientiem ir karajnams vai, pareizāk sakot, valsts maršals.

-    Jā, to es sapratu, Rebeka atcirta. Bet kāpēc tu to nestāstīji, kad mēs pēdējoreiz tikāmies? Kāpēc tu sevi sauc par Andrē Pellasu, nevis Tagi Sammerji? Un kā tajā visā iesaistīts mans brālis?

Sammers uzlika plaukstu Rebekai uz rokas, it kā lai viņu pieklusinātu.

-    Varam braukt, Junson, viņš pārspīlēti skaļi sacīja šoferim.

-    Jā, pulkvedi. Šoferis ieslēdza pārnesumu un izgrieza automašīnu uz ielas.

Tage Sammers paliecās tuvāk Rebekai.

-     Saproti, Rebeka, viņš sacīja. Tieši tāpat kā tavam tēvam, arī man reizēm vajag izmantot dažādus vārdus. Andrē Pellass ir yārds, ko es izmantoju agrākajā karjerā.

-     Militārajā izlūkdienestā, ja?

Aizmugurējā sēdeklī bija tumšs, tomēr Rebekai šķita, ka viņa pamana vieglu saraušanos Sammera sejā.

-     Es atradu vecu fotogrāfiju ar tevi vienā grāmatā par Kipru, viņa piebilda.

-     Skaidrs…

Mirkli valdīja klusums.

Njā, man, protams, nevajadzēja novērtēt tevi par zemu, Rcbeka, Sammers turpināja ar greizu smaidu. Tavs tēvs arī bija ļoti rūpīgs savā darbā, sagatavojās līdz pēdējam, neko neatstāja nejaušībai…

Viņš smagi" nopūtās.

-     Ir tā: pēc uzbrukuma Kungstredgordenā pirms diviem gadiem Pils saprata, ka nepieciešams uzlabot kompetenci drošības un izlūkošanas jomā. Valsts maršals un es bijām seni paziņas, un viņš ar mani sazinājās. Kā jau tu zini, Viņa Majestātei ir bijis diezgan daudz… Sammers ieturēja pauzi, it kā meklēdams īstos vārdus,

-     … neveiksmju sabiedrisko attiecību sfērā, ja tā varētu teikt.

-    Tu domā to skandalozo grāmatu, draugus, kas saistīti ar mafiju, baumas par…

-     Izlaidīsim detaļas, Sammers viņu pārtrauca. Taču zaudēta uzticība vienmēr iet roku rokā ar draudiem, un, gaidot tādu notikumu kā princeses kāzas, visi ir īpaši nervozi.

-     Es saprotu, bet par to jau rūpējas Drošības policija.

-Jā, to viņi dara. Taču incidents Kungstredgordenā uzrādīja daudz trūkumu gan draudu novērtējumā, gan komunikācijā starp Pili un Drošības policiju. Mana loma ir būt vidutājam, celt tiltu pār iespējamām domstarpībām.

Viņš salika kopā pirkstu galus, lai ilustrētu'tikko teikto, un Rebeka nespēja apspiest smaidu. Žests bija tik skaidrs, tik labi pazīstams.

-Turklāt es varu palīdzēt ar pieredzi un kontaktu tīklu, ko esmu paspējis izveidot savos trīsdesmit gados starptautiskās drošības nozarē, Sammers turpināja. Tā sakot, varu piedāvāt seconcl opinion3 …

Mašīna šķērsoja Vesterbrū tiltu un turpināja ceļu uz Hūrnstullu. Labajā pusē vīdēja vecās, tumšās Longholmenas cietuma ēkas.

-     Mēs uzskatām, ka atentātu Kungstredgordenā veica īpašs tīkls. Grupa, kas sevi dēvē par Cirku, Notikumu un dažkārt par…

-     Spēli, Rebeka iejaucās.

-    Tieši tā! Es pieņemu, ka tev par viņiem pastāstīja Henriks?

Rebeka pamāja ar galvu.

-     Sākumā es to uzskatīju par muļķībām. Par vienu no viņa parastajiem stāstiem.

-     Bet pamazām tu pārliecinājies?

-Jā, galvenokārt pēc tam, kad biju runājusi ar…

Rebeka iekoda lūpā.

-     … Magnusu Sandstremu? Sammers pabeidza. Vai Farūku Al-Hasanu, kā viņš šobrīd sevi dēvē.

Viņa neatbildēja.

-     Neuztraucies, Rebeka, mēs labi pazīstam Sandstrema kungu. Esam paturējuši viņu acīs jau ilgāku laiku. Zinām, ka viņa uzdevums ir rekrutēt cilvēkus, ko Spēle varētu izmantot.

-    Tu domā: tādus kā Henke?

-Tieši tā, tavs brālis ir piemērs aktīvai dalībai. Bet Sandstrems un viņa līdzinieki rekrutē arī citus tipus… pasīviem resursiem.

-     Piemēram?

Sammers paliecās vēl tuvāk un pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam.

-     Piemēram, tevi.,

Septiņpadsmit Spēles maiņa/ game change

Viņi atstāja mašīnu autostāvvietā pie Dienvidu stacijas.

-    Ņem. Nūra sniedza HP lētas saulesbrilles. Uzliec arī kapuci.

HP īsti nesaprata, kāpēc tas jādara, līdz viņi pagāja garām tabakas

veikalam un viņš ieraudzīja no sienas blenžam pretī savu pases foto.

VIŅU MEKLĒ VISA ZVIEDRIJA avīžu reklāmas stendi kliedza tik skaļi, ka HP gribējās aizspiest ausis.

-    Vai tev viss labi? klusi pajautāja Nūra.

-    Jā… — viņš nomurmināja, itin nemaz neizklausīdamies pārliecinoši. Vai vēl tālu?

Nūra papurināja galvu.

-     Mums jādodas uz Fātbūra parku, un tad jau būsim gandrīz galā.

Apgājuši apkārt dažiem strādnieku vagoniņiem, viņi turpināja ceļu gar celtniecības sētu. Pat šeit lejā varēja dzirdēt mūziku un troksni no Pilsoņu laukuma āra kafejnīcām.

Jefs uz mirkli apstājās un paskatījās apkārt.

-Tur, viņš sacīja, norādot uz caurumu sētā.

Otrpus sētai bija šaurs asfaltēts celiņš, kas puslokā aizvijās lejup. Kad zemes līmenis pazuda no skata, asfaltu nomainīja grants, un tūlīt pēc tam viņi nokļuva nelielā ieplakā ar stāvām klinšu sienām abās pusēs.

Dīvaini… HP bija domājis, ka pazīst Sēdermalmi kā savu kabatu, taču par šo stūri nekad nebija pat dzirdējis. Viņš noteikti daudz reižu bija gājis pa gājēju tiltiņu, kas stiepās septiņus astoņus metrus virs galvas, bet ne reizi nebija prātojis, kas varētu atrasties apakšā. Droši vien tāpēc, ka ieplakas sienas sedza zaļi augi, veidojot jumtu, kas pasargāja to no skatieniem.

Ieplaka strauji beidzās pie kalna sienas. Sienai pa vidu bija lieli dzelzs vārti, no kuriem pretī sitās vēss, mitrs alas gaiss.

Jefs pameta vēl vienu skatienu pār plecu, tad pārlaida acis ēkām augšā.

-     Okei? sacīja Nūra.

Jefs pamāja ar galvu, izņēma no jakas kabatas lielu atslēgu un atslēdza vārtus. Kad viņi iegāja iekšā, viņš tos atkal aizslēdza. Tad izvilka kabatas lukturīti un apgaismoja telpu.

Desmit metru tālāk bija divvērtņu vārti.

Nūra ātri pagāja uz priekšu un sāka darboties ap slēdzeni, bet HP nekustējās. Viņš bija noguris, izpumpējies un nespēja vairs paiet ne metru, katrā ziņā ne līdz brīdim, kad kāds pastāstīs, kurp viņi dodas.

-     Nāc! Jefs pavilka viņu aiz rokas.

HP atvēra muti, lai liktu tam broileram vākties pie velna, bet šajā mirklī otrpus vārtiem iedegās gara lampiņu rinda, atklājot tuneli klintī.

Viņš šaubījās vēl dažas sekundes, bet tad ziņkārība ņēma virsroku.

Tunelis bija liels -* spriežot pēc augstuma un platuma, agrāk droši vien izmantots vilcienu satiksmei. Griesti mūrēti no akmens, un pēc katriem piecpadsmit metriem no tiem nokarājās vecas dienasgaismas spuldzes, kas deva pietiekami labu ceļa gaismu. Toties sānu sienas lielākoties veidoja nelīdzena klints; šur tur lejup sūcās ūdens, nopulējot virsmu nedaudz gludāku.

Itin drīz tunelis pagriezās pa kreisi, grīda viegli noliecās lejup, un HP gurdās kājas ar pateicību pieņēma palīdzību.

Viņu soļi atbalsojās starp sienām. Kad viņi bija nogājuši apmēram piecdesmit metru, divvērtņu vārti aiz muguras vairs nebija redzami.

-     Kurp mēs ejam? HP jautāja Nūrai, bet viņam atbildēja Jefs.

-     Mēs taču teicām: uz Longholmenu. Uz tikšanos.

-Jā, bet es domāju… HP nepabeidza teikumu.

Ko viņš īsti bija domājis?

HP pats to lāgā nezināja. Visa viņa sistēma bija pārstartējusies, tomēr šķita, ka galva pareizos procesus ieslēgusi tikai tagad.

Viņi bija devušies iekšā pie Fātbūra parka, tunelis bija pagriezies pa kreisi, un šobrīd viņi bija pieveikuši apmēram divsimt metru. Tas nozīmēja, ka virs viņiem atrodas…

*

Sanktpolsgātana.

Šoferis apturēja mašīnu brīvā stāvvietā. Pēc tam, negaidījis ne vārda no Sammera, izkāpa uz ietves un aizvēra durvis aiz sevis.

-    Tev noteikti ir daudz jautājumu, Rebeka, un tici man nekas mani neiepriecinātu vairāk kā iespēja uz tiem visiem atbildēt. Diemžēl, kā tu noteikti saproti, tas nav iespējams.

Sammers paskatījās uz Rebeku tā, ka viņa neapzināti piekrītoši pamāja.

-     Bet, tā kā es tev uzticos, tad darīšu, ko spēšu, lai nāktu tev pretī. Pastāsti, ko tu zini, un es centīšos aizpildīt baltos plankumus.

Rebeka atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet aprāvās.

Tas, ka Sammers strādāja gan Pilij, gan Drošības policijai, daudz ko izskaidroja. Taču viņai bija vairāk jautājumu, daudz vairāk jautājumu, kurus tagad jācenšas pārformulēt.

-     Bankas seifs… viņa iesāka. Tu zināji, ka tur ir ierocis.

Sammers brīdi vilcinājās, bet tad klusējot pamāja.

-     Katrā ziņā man bija tādas aizdomas. Kā jau teicu, tavs tēvs sāka rīkoties uz savu roku, pieņēma vairākus-neapdomīgus lēmumus. Būtu ļoti slikti, ja šo ieroci varētu saistīt ar… viņš ar roku pamāja pret logu, … notikumiem no pagātnes.

Sammers uz brīdi apklusa un skatījās uz Rebeku. •

-     Bankas seifs daudzējādā ziņā ir tāds kā burbulis, Rebeka. Vieta, kur laiks uz brīdi ir apstājies un visi parastie likumi nedarbojas. Bet, kā jau tu zini, visiem burbuļiem ir viena kopīga iezīme…

-     … agri vai vēlu tie pārsprāgst, Rebeka pabeidza.

Sammers pamāja.

-     Un pases?

-    Šis risks ir mazāks, tomēr es būtu pateicīgs, ja tu tās atdotu man kopā ar ieroci. Galvenokārt tāpēc, lai pasargātu tava tēva piemiņu.

Rebeka neatbildēja. Viņa centās apvienot visus jautājumus tā, lai t ie līdzinātos stāstam.

-     Papīrs, ko tu iedevi Henkem kapsētā. Tu teici, ka gribi nodot viņam ziņu, ka tāpēc tev vajag viņu satikt…

Sammers neatbildēja; šķita, ka viņš gaida, kamēr Rebeka pabeigs apgalvojumu.

-     Es īsti nesaprotu, kā tas saistās kopā, — viņa atzinās.

Sammers dziļi ievilka elpu, dažas sekundes aizturēja gaisu plaušās

un tad nopūtās.

-     Es jūsu tēvam apsolīju jūs pieskatīt. Gan tevi, gan Henriku. Kad mums sāka pienākt informācija, ka Henriks ir nopietni iesaistījies Spēlē, es nolēmu pārkāpt noteikumus.

-     Kaknēsa. Tur kaut kas notika… Rebeka sacīja.

Sammers pameta ātru skatienu pa logu.

-Varētu teikt, ka es izvēlējos diezgan netradicionālu taktiku…

-     Paklau, tas taču attiecas uz manu mazo brāli. Tev jāpastāsta, onkuli Tage!

Sammers pieklusināja balsi un paliecās uz priekšu.

-    Es Henrikam nepatīku, vai ne? Viņam nepatīk, ka mēs ar tevi uzturam ciešus kontaktus?

-    Ē, ko? — Jautājums Rebeku pārsteidza. — Nūjā, var jau būt. Bet tas nav saistīts ar tevi.

-     Nē, Rebeka, diemžēl ir gan.

Viņš dziļi ievilka elpu un šķita brīdi apdomājamies.

-     Redzi, lielāko daļu Spēles dalībnieku agri vai vēlu piemeklē stipra paranoja. Viņiem ir grūti atšķirt īstenību no fantāzijas, un viņi sāk saskatīt sazvērestības aiz katra stūra.

Sammers uz mirkli ieturēja pauzi, un Rebeka nevilšus pamāja ar galvu.

-     Kā jau es baidījos, tas attiecas ari uz Henriku. Tavs brālis jau sen ir pagājis garām punktam, kurā vēl bija iespējams apelēt pie viņa saprāta…

Rebeka atkal pamāja, šoreiz stiprāk.

I )ic'iir/,ēl vienīgais veids, kā varēju Henriku glābt, bija spēlēt līdzi viņa stāvoklim. Es ar to nelepojos, Rebeka. Ceru, ka tu to saproti.

Bet ko tu izdarīji?

-     Es liku Henrikam noticēt, ka patiesībā esmu Spēles vadītājs.

-     K-ko?!

Sammerš pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

-    Es saprotu, ko tu domā, Rebeka, un, kā jau teicu, nelepojos ar izdarīto. Bet man šķita, ka šie meli ir vienīgais veids, kā viņu glābt. Saproti, es devu Henrikam uzdevumu. Pilnīgi neiedomājamu uzdevumu, kas viņam nav pa spēkam. Es gribēju, lai tavs brālis meklē iespēju, kā izrauties no Spēles tvēriena. Lai viņš atgriežas realitātē, lai atkal ir spējīgs sarunāties, varbūt pat…

-    Gatavs sadarboties! Rebeka viņu pārtrauca. Tu gribēji, lai Henke izpļāpājas par Spēli, kļūst par informatoru. Vai tāpēc viņš nokļuva Drošības policijā?

Sammers klusēdams pamāja.

-   Taču Eskils rīkojās pāragri. Henriks nebija gluži gatavs, un, kad ieradās advokāts…

-     … Stigsons kļuva nervozs un ļāva Henkem iet.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

-   Tātad plāns bija izdarīt uz Henki tik lielu spiedienu, lai viņš izstātos. Taču tā vietā jūs pagrūdāt viņu pār malu, un viņš kaut kāda iemesla dēļ mēģināja uzbrukt Blekam. Uri tagad tu baidies, ka viss nāks gaismā. Tāpēc jūs gribat tikt klāt Henkem pirmie, lai parūpētos, ka viņš jūs nenodod…

-     Nē, nē, nekā tamlīdzīga, tu pārproti!

Sammers pacēla abas rokas, it kā lai neļautu Rebekai pabeigt teikumu.

-    Mīļā Rebeka, tev man jātic, kad es saku, ka gribu jums tikai labāko. Gan tev, gan Henrikam. Erlands bija draugs, uzticams biedrs, vienmēr lojāls man un mūsu lietai. Tas, ka es nebiju klāt un nevarēju izglābt viņu no viņa paša, ir vienas no lielākajām sāpēm manā dzīvē. Tie spēki, kas iecirtuši nagus Henrikā, ir cieši saistīti ar Erlanda likteni, un tāpēc es izvēlējos ķerties pie dramatiskām metodēm.

Piepeši Rebekas sirds sāka sities straujāk.

-    Tu gribi teikt, ka Spēle izmantoja ari tēvu?

Sammers saviebās.

-Tu nedrīksti atbildēt, vai ne? Rebeka sacīja.

Viņš pameta vēl vienu ātru skatienu ārā pa logu.

Šoferis joprojām stāvēja uz ietves gabaliņu tālāk un, spriežot pēc viņa kustībām, bija sācis drebināties saltajā nakts gaisā.

-    Mums vairs nav daudz laika, Rebeka, Sammers turpināja.

-     Kas tas bija par uzdevumu?

-     Kurš?

-     Uzdevums, kuru tu devi Henkem kapsētā. Tas neiedomājamais, kura dēļ viņam, tavuprāt, vajadzēja izstāties. Tieši kas tas bija?

Rebeka redzēja, kā Sammers paskatās pa logu. Šoferis bija pagriezies un nāca atpakaļ uz mašīnu. Brīdi, kad viņš satvēra durvju rokturi, Sammers pieliecās tik tuvu Rebekai, ka viņa sajuta skūšanās losjona smaržu.

-    Viņam ir jāveic uzbrukums karaliskajās kāzās.

*

Viņi bija nogājuši vēl aptuveni divsimt metru, un tagad ceļš veda lejup aizvien straujāk.

Piepeši atskanēja kaut kādi trokšņi, iespējams, vāra ventilācijas sistēmas rūkoņa. No lielām restēm tuneļa labajā pusē ielauzās gaisa pūsma, un dažas sekundes vēlāk otrā pusē garām aiztraucās metro vilciens.

Kaut kur tālumā HP dzirdēja izskanam automātisko paziņojumu uz perona.

Pārdesmit metru uz priekšu tunelī vīdēja tādas kā celtnieku barakas, pa vienai katrā pusē.

Un piepeši viņš aptvēra, kurp viņi dodas.

Velns!

HP spēji apstājās un pameta ātru skatienu pār plecu. Bet… Nūra bija aizslēgusi vārtus augšā, atslēga atradās viņas jakas kabatā, turklāt viņš nemūžam nejaudātu turp aizskriet.

-    Tu nāc? Jefs paspēra soli tuvāk.

HP paliecās uz priekšu un atspiedās ar plaukstām pret ceļgaliem.

-    Mazliet pagaidiet, viņš nomurmināja, cenzdamies izklausīties pārguris, un tas nebija īpaši grūti. Pulss jau sen bija pārslodzē, un elpot kļuva aizvien grūtāk.

Vajadzēja iegūt mazliet laika, dažas sekundes, lai apdomātos.

Viņi visu ceļu bija griezušies pa kreisi, turklāt gājuši uz leju, tātad šai metrostacijai jābūt Slusenai. Un barakas tur priekšā atradās tieši zem…

-     Mums jāsatiek Avots, vai ne? HP ierunājās, paskatīdamies augšup.

Neviens no pārējiem nespēja saglabāt bezkaislīgu seju.

-     Nāc nu, sacīja Jefs un paspēra vēl soli tuvāk.

HP nekustējās.

-Jūsu avotu sauc Ērmans. Es iepazinos ar viņu jau sen. Toreiz viņš slēpās mežā un stāstīja, ka esot izmests no Spēles.

HP izspļāva siekalas uz tuneļa grīdas.

-    Ērmans strādā Spēles vadītājam. Pirms dažām stundām es viņu redzēju kopā ar policistiem. Un pirms tam redzēju viņu braucam lejup ar liftu, kura šahta beidzas tur. Viņš pamāja baraku virzienā.

Jefs mēģināja kaut ko sacīt, bet HP viņu ignorēja. Viņš cieši skatījās uz Nūru, meklēja viņas skatienu.

-Tas ir slazds, Nūra… viņš sacīja, cik savaldīgi vien spēja.

-      Labākajā gadījumā Avots ir jūs piemuļķojis, licis turpināt Spēles uzdevumus.

Nūra neatbildēja, bet viņas virsdegunē iezīmējās neliela rieva.

-     … vai arī jūs visu laiku strādājat Spēles vadītājam.

Nūras sejas izteiksmi īsti nevarēja izprast, tomēr HP gandrīz tūlīt sajuta pārliecību, ka viņa ir piemānīta tāpat kā viņš. Taču šobrīd bija vienalga.

-     Lai būtu kā būdams, Spēle mani meklē, grib dabūt rokā par katru cenu. Un jūs esat piegādājuši mani tieši tā, kā viņi to vēlējās. Jūs saprotat?

HP ieturēja pauzi, lai atvilktu elpu.

-     Muļķības, norūca Jefs. -Tu gribi mums iestāstīt, ka esi saticis gan Avotu, gan Spēles vadītāju…

Viņš iesmējās un ar galvu pamāja uz Nūras pusi.

-     Mums nu gan te ir smagsvars, ne?

-     Kā viņš izskatās?

>

Pagāja dažas sekundes, iekams HP saprata, ka Nūra runā ar viņu.

’ Ko? Kurš?

-     Spēles vadītājs, protams. Kuru tad tu domāji?

-     Ā, nu… ap septiņdesmit gadu, labi ģērbies, staigā ar spieķi. Tipisks vecs funkcionārs.

HP lēnām izslējās.

-    Viņš sauc sevi par Tagi Sammeru.

-     Un jūs esat tikušies?

HP pamāja ar galvu. Nūras tonis un sejas izteiksme apstiprināja viņa teoriju, viņa nevarēja apzināti strādāt Spēlei.

-     Mēs pat kopā dzērām kafiju dzīvnieku kapsētā pie Kaknēsas. Rūtains termoss piknika kastē, tipisks veču stiliņš…

-     Un tu gribi, lai mēs tam ticam?

Tas atkal bija Jefs, bet HP viņu ignorēja.

Viņam bija jāpārliecina Nūra. Turklāt ne tikai tāpēc, ka viņš negribēja, lai viņu nodod Ērmanam un Spēles vadītājam. HP gribēja, lai Nūra viņam tic.

Pa īstam.

-     Nu, ko tu saki?

Viņš noplātīja rokas un veltīja Nūrai savu šarmantāko smaidu.

-                Tev taisnība, viņa sacīja, un HP manīja, kā Jefs saraujas.

-    Avots grib tevi satikt. Viņš gaida tur… Viņa ar žestu norādīja pār plecu baraku virzienā. Parasti viņš ir neticami piesardzīgs, bet, tiklīdz mēs pastāstījām, ka tu nepiekrīti, viņš gribēja tikties. Tas noteikti kaut ko nozīmē…

-    Tas nozīmē tikai to, ka viņš grib mani notvert!

Jefs bez brīdinājuma strauji parāva HP labo roku, mēģinādams pielietot kaut kādu policista tvērienu.

Taču HP bija tam gatavs. Viņš pussekundi turējās pretī, lai atspertos, un tad strauji pagriezās pa labi. Mirkli pirms viņi sadūrās, HP pacēla labo kāju un ar ceļgalu trāpīja pa Jefa ģimenes dārgumiem.

Čalis sabruka kā kāršu namiņš un gandrīz aizrāva HP līdzi kritienā. Tomēr pēdējā brīdī viņam izdevās atbrīvoties.

Viņš paspēra dažus grīļīgus soļus, tad atguva līdzsvaru un sāka skriet uz barakām.

Nūra iepleta rokas, mēģinot viņu aizkavēt, bet tunelis bija pietiekami plats, lai HP bez grūtībām varētu tikt viņai garām.

Piecdesmit metru līdz barakām un liftam.

Sirds jau dunēja krūtīs.

Skriet briesmu virzienā nešķita īpaši gudri, bet citu iespēju nebija. Jācer, ka Ērmans tupēja kādā no barakām un neuzdrošinājās skatīties ārā.

Vēl trīsdesmit metru.

Piepeši viņš sadzirdēja soļus aiz muguras. Tā noteikti bija Nūra, Jefs tagad nevarētu būt spējīgs paskriet.

-    Apstājies, HP! Nūra ldiedza, un HP centās apspiest refleksu pagriezt galvu.

Divdesmit metru.

Piecpadsmit.

Rīkle svila, savilkās kokteiļu salmiņa izmēra.

7 > >

Soļi tuvojās.

Vēl desmit metru.

Tunelis sašaurinājās, pārvērzdamies taciņā starp barakām. Aiz tām klints sienā bija gaišs četrstūris, droši vien lifta durvis.

Tās bija vaļā!

-    Apstājies, HP!

Tagad Nūras balss bija asāka, un šoreiz viņam neizdevās pretoties refleksam. HP pagrieza galvu.

Viņa bija sešus septiņus metrus aiz muguras, tomēr tālāk, nekā viņš domājis.

Viņš varēja paspēt…

Viņam jāpaspēj!

Nākamajā mirklī HP ar acs kaktiņu samanīja kustību.

Sācis griezt galvu uz priekšu, viņš paguva pamanīt durvis, kas atvērās tieši deguna priekšā.

Pēc tam viss satumsa.

-    Vai ar vinu viss labi?

-Jā, viņš atgūstas…

HP sajuta kaut ko mīkstu un vēsu uz acīm un pieres.

Galva sāpēja, deguns šķita aizpampis, un viņš bija spiests elpot caur muti. Lēni, burbuļojoši elpas vilcieni.

-    Tu mani dzirdi, Henke?

Priekšmets virs acīm pazuda, un viņš samirkšķināja acis gaismā. Augšā lidinājās Nūras seja, un vienu mirkli HP pārņēma patīkama drošības sajūta. Viņa bija teikusi “Henke”, gluži tāpat kā māsa…

Bet piepeši viņš atcerējās, kur atrodas.

Un kāpēc!

Viņi droši vien bija ievilkuši viņu kādā no barakām…

HP mēģināja piecelties sēdus, nolikt kājas uz grīdas un uzslieties stāvus.

-     Mieru…

Nūra viņu turēja, mēģināja apturēt, taču nepielika lielu spēku.

-    Avots… viņš elsa. Ērmans, man…

5 •*

Nākamajā mirklī HP viņu ieraudzīja.

Viņš sēdēja uz krēsla, paliecies uz priekšu, tikai dažus metru tālāk. Tievs, plāniem matiem un tumšu ietvaru brillēs, precīzi kā aprakstā.

Abu skatieni sastapās, un dažas sekundes HP smadzenes mēģināja aptvert, ko viņš redz. Ko tas nozīmē.

Bet tas nebija iespējams.

Pilnīgi.

Absolūti.

Neiespējami.

-     Čau, HP. Forši, ka varēji piekāpt… Mange iesmējās.

Astoņpadsmit Neiespējamais pirms brokastīmI Impossible things

before breakfast

-KĀ…

ELLĒ…

TU…

VARI…

BŪT…

ŠEIT..?!!!

Viņš sēdēja jāteniski uz Manges krūškurvja, pirkstus cieši sakļāvis ap viņa skaustu un kaklu, un dauzīja viņa galvu ar plānajiem matiem pret linoleja klāto grīdu.

—Laaaaid… Hrrr… P… Veeelns!! — Mange gārdza, mežonīgi cīnīdamies ar rokām.

Bet HP bija vienalga.

Kāds vilka viņa plecus, rāva aiz augšdelmiem. Nūra kaut ko kliedza viņam ausī, bet viņš neklausījās. Viņš grasījās nogalināt to mazo, melīgo žurku…

Pēkšņi kāds aplika spēcīgu roku viņam ap kaldu un sažņaudza tā, ka uz sekundi apturēja asiņu pieplūdi smadzenēm.

Acu priekšā satumsa, HP pirksti sāka raustīties spazmās, un viņš zaudēja tvērienu ap Manges kaklu. Nākamajā mirklī viņu uzvilka kājās. Tvēriens ap kaklu mazliet atslāba, pietiekami, lai HP atgūtu redzi.

Viņš redzēja, kā Nūra noliecas pār Mangi.

-     Nu, vecīt, vai nu tu nomierināsies, vai… Jefs iešņāca viņam ausī, … es labprāt pārlauzīšu tev sprandu.

HP mēģināja turēties pretī, taustījās ar rokām aiz muguras, cenzdamies satvert kādu Jefa daļu, kurai varētu nodarīt kaitējumu. Bet tas bija bezjēdzīgi. Tvēriens bija dzelžains. Vēl vairāk HP patētisko

pretošanās mēģinājumu saniknots, Jefs viņu pacēla tā, ka pirkstgali tik tikko skāra grīdu.

Tagad gan spēki viņu pameta. Rokas un kājas kļuva svina smagas, un HP vairs nejaudāja tās pacelt. Gandrīz nespēja noturēties stāvus.

Jefs aizvilka viņu pāris metru tālāk un nometa uz maza dīvāna.

Pagāja dažas sekundes, iekams HP saņēma spēkus, lai izslietos.

Mange jau bija piecēlies kājās un taustīja kaklu. Pēc tam vienā rāvienā izdzēra glāzi ūdens, ko Nūra šķita uzbūrusi ne no kurienes.

HP pašam ari būtu gribējies iedzert: rīkle bija pilnīgi sausa un šobrīd slāpes bija vienīgā jēdzīgā sajūta, pie kā pieķerties.

Mange bija Avots.

Mange

bija

Avots.

Tas nozīmēja…

TAS NOZĪMĒJA???

HP aizvēra acis un uzlika plaukstu uz pieres. Asaras svilināja plakstiņus, un viņš samiedza acis no visa spēka, lai tās netiktu ārā.

Fuck!

Fuck!

FUCK!!

Mange piecēlās no krēsla, uz kura bija sēdējis, un nolika to HP priekšā.

-     Nem!

Viņš sniedza glāzi, kurā joprojām bija mazliet ūdens.

HP tikai blenza uz vinu.

)

-     Paklau, HP! Tev nav jābaidās, tu esi starp draugiem…

HP paķēra glāzi un vienā paņēmienā iztukšoja. Ūdens bija tik ledaini auksts, ka stindzināja rīkli.

-     Cik sen? viņš norūca.

-     Ko?

-    Cik sen tu esi iesaistīts Spēlē, Mange jeb Farūk, vai kā nu tu sevi šonedēļ dēvē…

Mange paraustīja plecus.

-     Patiesībā jau krietnu laiciņu.

HP nolika glāzi, paliecās uz priekšu un paberzēja deniņus. Veltīgi centās piespiest smadzenes izveidot pareizos savienojumus. Tas nebija iespējams.

-     K-ko, kāpēc… nu… eh!

Viņš turpināja berzēt seju, aizvien stiprāk un stiprāk. Spieda pirkstu galus, līdz āda sāka svilt.

-    No paša sākuma? HP beidzot izgrūda grīdas virzienā. Vai tu biji iejaukts jau no sākuma? viņš izsliedamies piebilda skaidrākā balsi.

Mange dziļi ievilka elpu.

-     Esmu piedalījies ilgāk nekā tu, krietni ilgāk…

-Tātad tieši tu mani ievilki?

Mange papurināja galvu.

-     Nē, patiesībā ne. Es neapjautu, ka esi iejaukts, līdz tai reizei, kad tu ieradies veikalā un izvilki telefonu. Patiesībā pat tad ne. Sākumā nospriedu, ka esi telefonu nejauši atradis, ka cits Spēlētājs ir to pazaudējis. Kad sapratu, ka esi iesaistīts…

Viņš noplātīja rokas.

-     B-bet es nesaprotu… HP nokremšļojies mēģināja vēlreiz.

Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Nūra viņu vēro.

-     K-kā tu tur nonāci? Ko tu dari? Vai tuesi Spēlētājs vai Skudra? Tev jāpastāsta…

-     Par to parunāsim vēlāk, HP, šobrīd mums nav laika. Tevi meklē visa pilsēta: kruķi, Skudras, visi.

Mange pagriezās pret Jefu.

-    Vai vari uzmanīt tuneli?

-     Protams.

-    Tagad varu pateikt tikai to, ka mēģināju tev palīdzēt, Mange turpināja, kad durvis aiz Jefa bija aizvērušās.

-    Palīdzēt! HP juta asinis saskrienam galvā. Nolādēts, tu taču būtu varējis pastāstīt, ka esi iejaukts, paskaidrot, cik bīstami tas ir. Pateikt, lai izstājos! Velns parāvis, tu taču esot mans labākais draugs!

-     Kā tad! It kā tas būtu varējis izdoties… Mange papurināja galvu. Turklāt tu zini, kas notiek, ja pārkāpj pirmo noteikumu. Tu neesi vienīgais, kas saņēmis brīdinājuma šāvienu.

Nūra atnesa vēl ūdeni, šoreiz glāzi katram.

-    Datorveikala dedzināšana, remember? — Mange piebilda, kad HP palika neizpratnē. Tas bija vērsts pret mani, nevis tevi. Mazs Spēles vadītāja atgādinājums: kas var notikt, ja es neievērošu noteikumus. Droši vien nemaz nebija domāts, ka veikalam jāaizdegas. Bet brīdinājums kļuva skaidrāks, kad es sapratu, kas likts uz spēles.

Nūra nejauši piešķieba glāzi un izlēja mazliet ūdens uz HP biksēm, bet viņš to tik tikko manīja. Viņa smadzenes veltīgi meklēja cietu pamatu.

-Tātad… cik daudz no tā visa ir bijis pa īstam? HP izstostīja.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Ko es gribu teikt… Jā, pie joda, kā tu domā?! Viss, ko es piedzīvoju, ugunsgrēks manā dzīvoklī, bumba uz E4, serveru ferma, ko uzspridzināju Šistā, bēgšana, visi sūdi Dubaijā un tas, kas notika ArgosEye. Cik daudz no tā bija realitāte, pa īstam?

-    Viss, protams*…

Mange iedzēra vēl vienu malku ūdens.

-    Tikai varbūt ne gluži tādā veidā, kā tu domā, viņš piebilda un mazliet sagrozījās krēslā. — Varētu teikt, ka tu nekad īsti nepameti Spēli. Ka patiesībā visu laiku strādāji viņiem. Vai, nūjā… mums…

HP nolika glāzi uz grīdas un aizsedza seju ar plaukstām.

Mange turpināja runāt, bet viņa balss piepeši skanēja neskaidri un tālu, it kā viņš atrastos citā telpā.

Situācija bija nereāla, tik līdzīga sapnim, ka viņam vajadzēja kniebt rokās.

Strādājis viņiem…

HP smadzenes drudžaini pūlējās salikt visu kopā, taču tām nebija ne mazāko izredžu uz veiksmi. Viņš taču bija uzspridzinājis Spēles serveru fermu, izmucis no slepkavības sazvērestības un nogremdējis viņu biznesa partneri ArgosEye ar visu apkalpi!

Vai varbūt viņš kļūdījās?

Vai viņš tiešām visu laiku bija…

Strādājis viņiem?

HP skatījās uz Mangi. Uz garlaicīgo, uzticamo, plikpauraino Mangelito. Viņa veco čomu, viņa BFFK

Pasaule sašūpojās.

Uz mirkli viņš bija atgriezies astoņdesmitajos, tupēja dīvānā pie televizora, dzelteniem, siera nūjiņu notraipītiem pirkstiem un ieplestām acīm. Uz ekrāna tikko bija pavērušās dušas kabīnes durvis un pa tām ārā palūkojies Bobijs Jūings2 .

Strādājis…

Mums…

-     Ko, ellē, es te daru, Mange? viņš čukstēja.

*

-     Lūdzu, dod mums vēl pāris minūšu, Junson!

Šoferis aizvēra durvis, neteicis ne vārda.

-     Vai tu tagad saproti, kāpēc es tik ļoti gribu dabūt to ieroci? Tage Sammers ldusā balsī turpināja.

Rebelca pamāja.

-     Katrā zinā tā man šķiet.

» >

-    Labi, es patiešām novērtētu, ja tu vistuvākajā laikā iztukšotu tēva seifu un atdotu visu tā saturu man. Vai es varu to lūgt, Rebeka? Dodu godavārdu, ka ierocis pazudīs un ne tas, ne pases nemūžam neuzradīsies vietā, kur tos varētu ļaunprātīgi izmantot.

Rebeka dažas sekundes domāja.

-     Ieroča seifā vairs nav…

-Ko?

-     Es to pārvietoju tajā pašā dienā, atvēru jaunu seifu uz sava vārda.

-    Ā, saprotu. Lieliska doma, Rebeka!

-    Pases ir manās mājās. Es aizbraukšu uz banku rit agri no rīta un piezvanīšu tev, kad būšu visu izdarījusi.

-    Labi, Rebeka, tu nekad neliec man vilties! Kaut mani darbinieki būtu tādi kā tu!

Sammers atkal papliķēja Rebekai pa celi, un viņa aptvēra, ka vieglais pieskāriens viņai patīk.

-     Nekādu problēmu, onkuli Tage, viņa nomurmināja.

-     Lūdzu, atpakaļ uz Frēdhellu, Junson, — Sammers sacīja šoferim. Normēnas jaunkundzei jātiek gultā. Viņai, maigi izsakoties, ir bijusi smaga diena…

*

-     Ir tā, HP, Mange iesāka. Tu šeit esi tieši to iemeslu dēļ, kurus Nūra tev jau minēja. Mums jāizslēdz Cietoksnis, jāaptur PayTag un Spēles vadītājs, lai viņi neiegūtu neierobežotu monopolu uz cilvēku pagātni.

-     Ē, pagaidi…

Mange pacēla roku un pārtrauca viņu.

-     Es zinu, ka tev ir daudz jautājumu, HP. Viņš ieskatījās pulkstenī. Taču laiks skrien. Es biju spiests izdomāt tikšanās vietu pēdējā brīdī, tādu, par kuru viņiem nerastos aizdomas.

Viņš ar strupu žestu norādīja uz griestiem.

-     Šī ir viena no pašas Spēles tikšanās vietām, tāpēc te nav spiegojošu ausu un acu. Bet mēs nevaram palikt te pārāk ilgi. Nebijām rēķinājušies ar to, ka tu zaudēsi samaņu.

Viņš uzmeta vēl vienu skatienu pulkstenim.

-     Es pievienojos diezgan sen. Man bija draugi, kas jau piedalījās Spēlē, un es būtībā saņēmu uzaicinājumu palīdzēt. Tāpat kā tev viss sākās ar sīku mērogu, kā forša izklaide. Bet ar laiku es iesaistījos aizvien vairāk, man patika būt daļai no lielākas kopības, par kuru zina maz citu cilvēku.

HP negribīgi pamāja.

-     Es klausos.

-    Ar Spēli būtībā bija iespējams ietekmēt lietas, radīt viedokli. Izcelt gaismā to, ko citi vēlējās noslēpt: noslēpumus, ko mēģināja apslēpt dažādi varasvīri, izmeklēšanas, ziņojumus, kas nobēdzināti vai noklusēti… Šie mazie uzdevumi izveidoja lielāku veselumu, un vēlāk mēs varējām nopludināt informāciju medijiem vai publicēt

savus atklājumus dažādās whistleblower3 vietnēs. Sākumā mēs darījām daudz ko tādu…

-     Bet?

Mange pašķielēja uz Nūru.

-     Es un mani draugi redzējām tikai nelielu daļu no tā, kas notiek. Tā tas vienmēr ir bijis. Visa Spēle ir iedalīta mazās šūniņās, un Spēles vadītājs principā ir vienīgais, kurš redz kopainu. Pamazām kļuva aizvien skaidrāks, ka viņš maina kursu. Spēle tika vadīta aizvien stingrāk, Spēlētājiem bija arvien mazāk izvēles iespēju, uzdevumi kļuva apšaubāmāki. Mēs, pārējie, pamazām zaudējām savu ietekmi, visam bija jānotiek caur Spēles vadītāju. Kļuva acīmredzams, ka viņš izmanto Spēli, lai iegūtu sev personisku varu. Kad PayTag…

-     Kur šajā bildē esmu es? HP viņu pārtrauca.

Negaidītais jautājums Mangi iztraucēja, un pagāja brīdis, iekams viņš atguva pavedienu.

-    Njā… ja ķeramies tieši pie lietas, varētu teikt, ka lielākā daļa tevis paveiktā ietilpa Spēles ietvaros. Tā sakot, kalpoja Spēles vadītāja mērķiem.

>

Mange nedroši uzsmaidīja HP, it kā gaidītu viņa reakciju.

-     B-bet es taču uzspridzināju serveru fermu. Iemaucu tieši pa olām, izslēdzu viņus uz vairākiem mēnešiem, iztukšoju kasi, nogremdēju ArgosEye… Es taču to izdarīju? viņš piebilda, kad Mange neatbildēja. t

HP pats juta, cik neskanīga ir viņa balss.

-     Kā jau teicu, es centos tev palīdzēt, mēģināju dabūt tevi ārā, Mange nomurmināja. Bet pēc ugunsgrēkiem… Viņš ātri saskatījās ar Nūru. Pēc ugunsgrēkiem es piekritu viņu noteikumiem. Spēles vadītājs man apsolīja palaist tevi vaļā, kad viss būs galā.

Mange skatījās grīdā.

-    Viņi iztukšoja namu Sistā dienu pirms tam, kad tur ieradies tu ar Reimanu. Pārcēlās uz jaunu, drošāku vietu. Tu uzspridzināji nojaukšanai paredzētu ēku, tas ari viss. Es tūkstošiem reižu gribēju tev visu izstāstīt, bet tas nebija iespējams, kamēr viņi paturēja acīs tevi un Beku.

HP dziļi ievilka elpu.

-    Tātad viss bija izplānots, viņi man vienkārši ļāva aizlaisties ar piķi? Bet kāpēc?

-     Spēlei bija vajadzīgs uzbrukums, ar ES galotņu sanāksmi saistīts sprādziens, kuru nebūtu iespējams izsekot tālāk. Nauda bija atalgojums par to, ka tu tiki galā ar savu End Game4 . Un, kā jau viņi gaidīja, tu paņēmi piķi un atstāji kaujaslauku. Nekādu liecinieku, nekādu pēdu… Tiktāl viss bija tieši tā, kā Spēles vadītājs solījis. Tu un Beka bijāt ārā.

-     Un viss, kas notika pēc tam: Dubaija, ArgosEye…?

Mange novaikstījās.

-     Man, protams, būtu vajadzējis zināt, ka noteikumus izvirza Spēles vadītājs. Viņš izlemj, kad Spēle sākas un beidzas. Acīmredzot tu biji pārāk vērtīgs, lai viņi tevi palaistu vaļā. Es biju aizbraucis, pa apkārtceļiem uzzināju, ka tu atkal esi iekšā, un tad vairs neko daudz nevarēju izdarīt. Es lūdzu kādu draugu paturēt tevi acīs un sūtīt man ziņojumus par notiekošo.

-     Kuru?

Mange paraustīja plecus.

-     Vai tam ir kāda nozīme? Katrā ziņā tu vēlāk sazinājies ar mani, pastāstīji par ArgosEye un lūdzi palīdzību ar Trojas zirgu, lai viņus nogremdētu. Tas mani nostādīja drausmīgā situācijā. Vai man palīdzēt tev tiešā veidā vai vispirms sazināties ar Spēles vadītāju? Viņš sažņaudza rokas uz ceļiem.

>                                     >

-Tu piezvanīji Spēles vadītājam… HP brīdi domāja, … un tāpēc neuzpeldēja nekāda informācija par Spēli. Tu izveidoji spiegu programmu tā, lai izlaistu ārā tikai to, kas nav saistīts ar viņiem.

Mange papurināja galvu.

-    To es ierosināju Spēles vadītājam, bet viņš teica, ka tas nav nepieciešams. Ka man jāpalīdz tev, cik vien varu. Pagāja kāds brīdis, iekams es aptvēru…

HP atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet pagāja dažas sekundes,

līdz viņš atrada īstos vārdus.

)

-     Pagaidi! Tad tu gribi teikt, ka ArgosEye…

-     … neslēpa Spēles noslēpumus, — Mange pabeidza.

-     B-bet viņi taču bija Spēles partneris. PayTag vajadzēja viņus nopirkt un…

Mange papurināja galvu.

-     Padomā, HP. Kurš tev pastāstīja par PayTag pirkumu? Varu derēt, ka tas nebija ne Filips Argoss, ne kāds no firmas darbiniekiem, vai ne?

Domas bezmērķīgi riņķoja, pagāja kāds brīdis, iekams HP satvēra īstos pavedienus.

-    Ēhm, nē. Par to man Līdingē pastāstīja Monika, Annas Argosas māsa. Teica, ka Anna pretojusies pirkumam un tāpēc pārējie viņu nogalinājuši.

-     Okei. Mange pamāja ar galvu. Ir tā…

Viņš vēlreiz saskatījās ar Nūru, ielūkojās rokaspulkstenī un tad paliecās pret HP.

-     PayTag nekad nav interesējies par ArgosEye. Viņi par niecīgu summu jau bija nopirkuši citu uzņēmumu apmēram tajā pašā nozarē un centās savākt kompetentu vadības grupu. Filips Argoss savai firmai plānoja tikai parastu kotēšanu biržā. Ja tā noritētu labi, PayTag iegūtu nevēlamu konkurenci.

HP nodrebēja.

-    Tu gribi teikt, ka Annas Argosas māsa man meloja? Izlikās, ka kotēšana biržā patiesībā ir pārpirkšana? Kāpēc lai viņa to darītu?

-     Divu diezgan vienkāršu iemeslu dēļ. Pirmkārt, lai motivētu tevi palīdzēt. Tu ienīsti Spēli, Spēles vadītāju un PayTag, tāpēc uzķēries uz iespēju sabotēt viņu plānus.

HP gurdi pamāja.

-     Un otrs iemesls būtu…?

-     Njā, nu kuram gan patiktu doma, ka Filips Argoss iztukšo firmas kontu tavā kabatā, lai izpirktu Annas akcijas? Līdz ar to viņš patiesībā pats nogremdēja savu kuģi, jo Trojas zirgs tikai stundu vēlāk noplūdināja visas viņu apšaubāmās metodes, pazeminādams interesi par akcijām līdz nullei. Tukša kase, sagrauta reputācija un nekādu investoru.

Mange skatījās uz HP, it kā gaidītu tūlītēju atbildi. Taču HP smadzenes tālu atpalika.

-     Padomā, HP… Mange mazliet lēnāk sacīja. Kurš ienīda Filipu Argosu pietiekami stipri, lai noorganizētu velnišķīgi sarežģītu atriebību?

Viņš pacēla savu mobilo telefonu. Spožu metāla mantiņu ar skārienjutīgu displeju, kas lika HP nevilšus nodrebēt.

Uz displeja bija redzama sieviete pie restorāna galdiņa. Viņai bija tumši, karē stilā apgriezti mati, rokā viņa turēja vīna glāzi un grasījās saskandināt ar vīrieti, kurš bija pagriezis kamerai muguru.

Sieviete izskatījās attāli pazīstama, bet HP īsti nespēja viņu atcerēties.

-     Ieskaties uzmanīgāk un abstrahējies no matu krāsas, — sacīja Mange.

HP paklausīja. Un piepeši viņam šķita, ka ir saskatījis kaut ko pazīstamu… Poza, veids, kā tumšmate uzlūkoja vīrieti sev pretī…

Bet tas bija neiedomājami. Neiespējami!

-     Aizmirsti Moniku, Mange turpināja. — Mēs runājam par tiešām cinisku cilvēku. Tādu, kurš, burtiski runājot, ietu pāri līķiem. Pat pār savējo…

Viņš atvēra telefonā jaunu attēlu, un šoreiz vīrietis bija redzams labāk. Tas bija Marks Bleks. Tomēr HP smadzenes joprojām atteicās sadarboties.

-    Tagad viņa sevi dēvē par Anteu Ravelu, — Mange turpināja. -Viņai ir augsts amats PayTag grupā, un šobrīd viņa organizē jauno biznesu. Starp citu, daudzos aspektos piemērots uzvārds. RaveP taču ir Jānusa vārds.

-     Runā zviedriski… HP izklaidīgi norūca, skatienam līpo’t pie ekrāna.

-    Jānuss var nozīmēt savu paša pretstatu. Proti, Jānuss ir romiešu dievs ar divām sejām.

Mange vēl vairāk pietuvināja telefonu HP degungalam.

-     Divas sejas, tagad saproti?

-     Anna Argosa, HP nomurmināja, īsti nespēdams noticēt paša balsij.

-   Tev jābūt piesardzīgai, Rebeka. Apsoli man, ka uzmanīsies, sacīja Tage Sammers, kad mašīna apstājās pie ietves un šoferis izkāpa ārā, lai atvērtu Rebekai durvis.

-    Ne tikaLtad, kad apmeklēsi banku. Spēlei ir acis un ausis visur, un Magnuss Sandstrems ir ļoti bīstams cilvēks. Tu nedrīksti ticēt nekam, ko viņš tev stāstījis. Visticamāk, viņš ir apstrādājis jūs abus. Izdomājis stāstus, organizējis tikšanās…

Rebeka papurināja galvu.

-    Es vienkārši nespēju tam noticēt. Mēs esam pazīstami kopš bērnības. Mange ir jauks puisis.

-Jā, es saprotu, ka to ir grūti pieņemt. Taču Sandstrems ir strādājis Spēlei ilgi, ļoti ilgi. Tagad viņam ir nozīmīgs amats, varbūt pat viens no nozīmīgākajiem. Henriks jau ir izslīdējis mums no rokām, un es baidos, ka šobrīd Sandstrems vērš ieroci pret mums. Mēs ļoti gribētu dabūt viņus abus rokā pirms kāzām, pirms vēsture atkārtojas…

Mašīnas durvis atvērās, un Sammers tūlīt apklusa.

-    Apsoli, ka sargāsi sevi, mīļā Rebeka. Ja saņem ziņu no brāļa, tūlīt piezvani man. Es no savas puses centīšos jums palīdzēt, cik vien varu, bet, iekams Henriks neatrodas drošā vietā, mēs diemžēl vairs nedrīkstam kontaktēties tieši.

Rebeka pamāja.

-    Saprotu…

-    Labi, un, kā jau teicu, man tiešām ļoti žēl, ka tā iznācis, Rebeka, no sirds žēl. Daļa no tā visa ir mana atbildība, es to labi apzinos. Nebiju vēlējies šādus pārbaudījumus, vismazāk jau tev, un tiešām ceru, ka tu spēsi man piedot.

Rebeka neatbildēja, tikai pieliecās un viegli noskūpstīja tēvoci Tagi uz vaiga.

Mašīnas durvis aiz viņas aizcirtās, un dažas sekundes vēlāk viņa viena pati stāvēja uz ielas.

*

-    Bingo! Mange iesmējās. Nav slikta darījumu pakete, vai ne? Anna Argosa var atriebties, PayTag atbrīvojas no konkurenta, bet Spēles vadītājs saņem samaksu. Viss, kas bija vajadzīgs darījumam, piemērots Spēlētājs un veids, kā motivēt viņu atgriezties lapseņu pūznī. Tā nu tava priekšlaicīgā pensionēšanās bija galā.

HP neticīgi grozīja galvu. Manges stāsts, protams, izklausījās pilnīgi neprātīgs. Extra large6 izmēra folijas cepurīte. Taču loģikas robežas atradās jau tik tālu aiz muguras, ka pat neatmaksājās skatīties pār plecu.

Anna Argosa bija dzīva…

Tā nolādētā maita bija likusi viņu ieslodzīt, spīdzināt un pēc tam deportēt no valsts aizdomās par viņas noslepkavošanu. Un tas viss tādēļ, lai iedvestu viņā kādu drusku atriebības alku! Bet pati tikmēr bija uzdzīvojusi pludmalē, pieņēmusi jaunu vārdu un sadziedējusi plastikas ķirurga uzliktās šuves.

-   Tātad visas pūles nogremdēt ArgosEye bija bezjēdzīgas, HP nomurmināja. ,

-    Nē, nē, noteikti ne! Mange uzsvērti papurināja galvu. Varbūt Filips Argoss nebija slepkava, tomēr viņš bija profesionāls blēdis. Padomā, ko viņi nodarīja tev. Turklāt viņu darba metodes bija pavisam apšaubāmas.

-    Tomēr tagad PayTag un Anna Argosa dara to pašu, tikai ar jaunu vārdu.

-    Diemžēl tā šķiet, un tas mūs aizved atpakaļ pie tā, ko teicu par Spēles vadītāja aizvien nestabilāko kompasu. Mange novaikstījās.

-    Un PayTag jauno firmu sauc?

-    Sentry Security.

Šoreiz HP smadzenes gandrīz tūlīt saslēdza pareizās sinapses.

-    Sentry? Pie joda, tur taču…

—… strādā Rebeka, pilnīgi pareizi. Vai tagad tu sāc saprast, kā viss saistās kopā?

Mange ieskatījās pulkstenī, droši vien jau kādu desmito reizi.

Sorry, mums jāiet. Kents tev ir sagādājis vietu, kur tu kādu bridi varēsi slēpties, līdz mēs būsim gatavi rīkoties. Tev…

-    Klau, es tagad esmu vienu soli no insulta, tāpēc nestāsti, kas man jādara. Kā tu pats noteikti saproti, šobrīd tev nav liels uzticības reitings. Nosauc kaut vienu vienīgu iemeslu, kāpēc man nevajadzētu vienkārši aizlaisties no šejienes un ielīst kādā bedrē, līdz negaiss būs pāri.

-Tāpēc, ka tu mums esi vajadzīgs, HP! Mange pacēla rokas. -Jā, es saprotu tavu skepsi. Esmu tevi pamatīgi vazājis aiz deguna, to es godīgi atzīstu. Bez vārda runas. Bet to visu es darīju, lai palīdzētu tev un Bekai, es zvēru!

Durvis atvērās, un pa tām galvu pabāza Jefs.

-    Kāds augšā tikko izmantoja caurlaides karti, viņš šņāca. Lifts brauc lejā, mums jāiet tūlīt!

Mange un Nūra piecēlās gandrīz reizē.

Taču HP palika sēžam.

-    Nāc, HP, mums jālaižas! Es pastāstīšu ko vairāk pa ceļam. Ja viņi mūs atradīs te, lejā, tad viss būs cauri!

-    Tikai pēc tam, kad tu pastāstīsi, kas tie viņi ir.

-    Metro apsargi, kruķi vienalga! Jefs nošņācās. Taisies, citādi es…

Mange pacēla roku, un Jefs tūlīt apklusa.

-    Es vēlāk pastāstīšu, HP, es apsolu. Bet tagad mums jāiet. Es saprotu, ka tas ir daudz prasīts, bet tev man jāuzticas. Ja kruķi tevi dabūs rokā, visam beigas.

HP uzmanīgi nopētīja Manges seju, pirms negribīgi piecēlās.

Viņi skrēja caur tuneli. Nūra pirmā, tad HP, nopakaļ Mange un Jefs.

HP nespēja atturēties, brīžiem nepaiūkojies pār plecu. Viņš mēģināja kaut ko pateikt Mangem, uzdot jautājumus, taču temps un augšupejošais ceļš pilnībā nodarbināja viņa plaušas.

Barakas pazuda aiz tuneļa līkuma, un vēl pēc dažiem metriem Nūra mazliet samazināja ātrumu.

-                Es tik un tā nesaprotu, HP elsodams uzsauca Mangem.

-    PayTag taču pieder Spēlei. Bleks strādā Spēles vadītājam…

-    Nē, nē, atteica Mange. PayTag pieder slepenam fondam. Mums ir savas teorijas par to, kas aiz tā stāv, bet tas ir cits stāsts. Sākumā PayTagtikai deva Spēlei uzdevumus, bija viens pasūtītājs no daudziem. Taču nu jau dažus gadus principā ir vienīgais.

Nūra strauji apstājās, un pārējie bija spiesti darīt tāpat.

Viņa pacēla roku. Dažas sekundes vienīgās skaņas bija tālā ventilatoru dūkoņa un HP saraustītā elpa.

Tad kaut kur priekšā atskanēja klusa, ritmiska skrāpēšanās. Skaņu bija viegli atpazīt soļi, droši vien vairāku cilvēku.

Piepeši starp akmens sienām atbalsojās ass trīs toņu signāls, likdams visiem satrūkties.

-    Rācija, tie noteikti ir metro apsargi! šņāca Jefs.

-    Atpakaļ, Nūra īsi sacīja, un viņi sāka skriet virzienā, no kura ieradušies.

-     Bet tad jau mēs iekritīsim tieši viņiem nagos, lai kas viņi… Jefs protestēja.

-    Klusu! Nūra uzsauca. Turies līdzi!

Viņi turpināja skriet.

-    Tātad tu un tavi biedri esat nodomājuši sacelties. Neliels galma apvērsums? — elsa HP.

-     Kaut kas uz to pusi, atbildēja Mange. Spēli joprojām var izmantot labiem mērķiem. Taču tādā gadījumā ir nepieciešams pārgriezt saiti ar PayTag un nomainīt tagadējo Spēles vadītāju.

-    Veco Sammeru? ,

Mange satrūkās un gandrīz apstājās.

-   Tātad tu esi viņu saticis?

-    Ziemā, dzīvnieku kapsētā pie Kaknēsas. Beka domā, ka viņš ir viens no tēva vecajiem draugiem virsniekiem. Vai tā ir?

-    Tur! Nūra spēji apstājās un norādīja uz vienu tuneļa sienu. Starp divām resnām caurulēm bija iespiesta maza, sarūsējusi metāla lūka.

Jefs ai/spraucās viņiem garām un no jostas maka izvilka daudzfunkciju instrumentu. Dažas sekundes vēlāk viņš jau bija atvēris lūkas vāku, atklājot tumšu caurumu.

Viņiem pretī sitās silta, sasmakusi metro gaisa pūsma.

Nūra nevilcinājās ne sekundi, aizspraucās garām caurulēm un ielīda caurumā.

-    Ej līdzi, — sacīja Mange, norādīdams uz caurumu. Nūra par tevi parūpēsies. Mēs arJefu paliksim šeit un aizvērsim aiz jums lūku. Te ir viena izeja caur Slusenas metro. Ja paveiksies, mēs paspēsim.

-    B-bet… ē, pagaidi, HP protestēja.

-    Taisies nu! Jefs šņāca. Viņi kuru katru bridi būs klāt.

HP uzmeta Mangem niknu skatienu.

-    Mums vēl jāaprunājas…

-    Protams, es apsolu, HP. Mēs visu noskaidrosim, bet tikmēr tev man jāuzticas. Nu, lien taču!

HP vēl mirkli vilcinājās. Tagad skaņas no tuneļa ieejas puses bija dzirdamas pavisam skaidri. Smagi zābaku soļi un balsis, kas šūpojās cauri tumsai rācijas sprakšķu pavadībā.

HP dziļi ievilka elpu un ienira tumsā.

Deviņpadsmit Būt godīgam / being earnest

Viņai vajadzētu gulēt. Bija nakts vidus, aizvadīta spraiga diena, un kopš miegazāļu iedzeršanas pagājusi vairāk nekā stunda.

Tomēr viņa bija nomodā.

Portatīvais dators uz mazā virtuves galda cīnījās par vietu ar šķīvi, kurā mētājās atliekas no mikroviļņu krāsnī uzsildītā pīrāga. Viņa bija burtiski piespiedusi sevi ieturēt vakariņas.

Domas riņķoja galvā. Rebeka vairs nezināja, kam ticēt.

Onkuļa Tages stāsts izklausījās neticams, taču nebija arī pilnībā neiespējams. Ja pierādījumus nolika citu citam blakus un tukšās vietas aizpildīja ar sīkiem notikumiem un pierādījumiem, viss patiesībā šķita diezgan reāli.

Apgalvojums numur viens: Tēvs un Andrē Pellass/Tage Sammers kopā dienēja Kiprā':

Bankas seifā un grāmatā atrastās fotogrāfijas šķita apstiprinām šo teoriju.

Apgalvojums numur divi: Tēvs un daži citi mēģināja slepus piegādāt ieročus, lai paglābtu skaitliski mazāko konflikta pusi no slaktiņa.

Pats notikums bija patiess, un, ja pieņēma faktu, ka tēvs dienējis Kiprā, tā varēja būt taisnība.

Bet tālāk? Tas, ka tēvs turpinājis strādāt armijas labā kā palīgs? Kā ziņnesis, kuram delikāto uzdevumu dēļ vajadzēja viltotas pases?

Vispār jau tas nebija gluži tik neticami, kā viņai sākumā licies. Šobrīd aukstais karš šķita kaut kas ļoti tāls, kaut kas tāds, ko var redzēt tikai kino vai televīzijas dokumentālajās filmās. Bet tolaik, sešdesmitajos un septiņdesmitajos, tas bija augstākajā mērā reāls.

Pavisam negaidīti pēckara laiks bija aizrāvis Rebeku vairāk, nekā viņa vēlējās atzīt. Par laimi, dažas stundas kopā ar Vikipēdiju bija viss, kas vajadzīgs, lai iegūtu labāku priekšstatu par pagātni…

Zviedrijai reiz bija vieni no pasaulē lielākajiem gaisa spēkiem, un lā būvēja milzīgas pazemes aviobāzes, līdzīgas tai, kas atradāsTullingē. Nedz tolaik, nedz tagad nebija daudz cilvēku, kas apšaubītu domu, ka ienaidnieks atrodas austrumos, bet draugi — rietumos. Zviedrija spēlēja neitralitāti, tomēr vienlaikus FRA1 veica radiosignālu izlūkošanu pret Padomju Savienību un, visticamāk, nodeva informāciju NATO. Tiktāl tie nebija nekādi jaunumi, bet to arī gluži neapsprieda pie kafijas tases; ja nu vienīgi tādās situācijās kā šogad, kad nirēji atrada atliekas no izlūklidmašīnas, ko krievi bija notriekuši virs Baltijas jūras.

Taču visvairāk Rebeku fascinēja fakts, par kuru viņai vēl pirms dažām nedēļām nebija nekādas nojausmas. Ja nebūtu viena no avīžu izgriezumiem pie Henkes guļamistabas sienas, viņa droši vien vispār nebūtu aptvērusi saistību…

Zviedrija pavisam nesen bija nodevusi ASV trīs kilogramus plutonija. Saskaņā ar oficiālo informāciju sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados plutonijs bija izmantots zinātniskā projektā un kopš tā laika gulējis paslēpts kādā militārā kalnu bāzē, droši vien tāda paša veida objektā kā Cietoksnis.

Tas izklausījās pilnīgi neticami. Zviedru projekts, kura ietvaros pētīti kodolieroči un četrdesmit gadus glabāti vairāki kilogrami ļoti bīstama plutonija? Tam taču vajadzētu būt pilnīgi slepeni!

Tomēr par plutonija nodošanu ziņoja ne tikai svaigi avīžu raksti; Rebekai par pārsteigumu, arī Vikipēdija vārēja daudz pastāstīt par šo lietu.

Tātad pastāvēja divas dažādas pētniecības programmas. Viena no tām tika dēvēta par “S” programmu, un tās mērķis bija radīt pretlīdzekļus kodolieroču uzbrukumiem. Tas šķita gluži loģiski, ņemot vērā laika garu. Rebeka Discovery kanālā bija redzējusi informatīvas melnbaltās amerikāņu filmas no Kubas krīzes. Skolasbērnus, kas metas zem soliem…

Duck and.cover!2

It kā tas varētu līdzēt…

Bet pavisam kas cits bija daudz slepenākā “L” programma, kuras dalībnieki pētīja pašu zviedru iespējas radīt atomieročus. Ja

dokumentācija nebūtu tik plaša, Rebeka, visticamāk, nospriestu, ka tas viss ir izdomājums. Līdzīgi kā safabricētā dokumentālā filma par to, ka piecdesmit astotā gada pasaules čempionāts nemaz nenotika Zviedrijā, vai teorija, ka Nīls Armstrongs patiesībā staigāja pa smilšainu Holivudas studiju, nevis Mēness virsmu.

Un tomēr… pirmā eksperimentālā reaktora atliekas joprojām bija saglabājušās klintīs zem Karaliskās Tehniskās augstskolas, būtībā pašā pilsētas centrā. Šo informāciju apstiprināja KTA mājaslapa.

Cits reaktors Eltā bija paredzēts ieroču plutonija ražošanai. Starp citu, tieši to pašu tagad, pēc piecdesmit gadiem, mēģināja darīt irāņi. Diemžēl tas bija izrādījies grūtāk, nekā gaidīts, un tāpēc armija bija sākusi piegādāt plutoniju no citiem avotiem. Un tieši šajā vietā Vikipēdija kļuva ļoti interesanta:

1960. gada 6. aprīlī ASV Nacionālā drošības padome nolēma neatbalstīt zviedru atomieroču programmu, tajā skaitā arī atomieroču izstrādi, jo tika uzskatīts, ka Rietumu aizsardzībai pret Padomju Savienību būs noderīgāk, ja Zviedrija savus ierobežotos resursus veltīs konvencionālajiem kaujas spēkiem, nevis dārgai atomieroču programmai.

Tātad formāli amerikāņi “L” programmu noraidīja, nekādas palīdzības ar atomieročiem. Tomēr turpmākie teikumi lika uzmesties zosādai.

Par spīti 1960. gada lēmumam, Zviedrijas pārstāvji sešdesmito gadu beigās ar ASV armijas ziņu guva pieeju slepenai informācijai saistībā ar kodolieroču taktikas īpatnībām un prasībām, kas tiek izvirzītas izlūkošanas resursiem un ātrai lēmumu pieņemšanai, kā arī zināmiem kodolfizikas datiem.

Zviedrijas pārstāvji aplūkoja ieroču sistēmu MGR-1 Honest John, kuru var aprīkot ar kodolgalviņām W7 un W37. Artilērijas mērķiem ASV bija izstrādājušas šāviņu W48, kas domāts 155 mm artilērijai ar 0,072 kt jaudu. Tiesa, vēl aizvien nav atrasti nekādi plāni tik maziem zviedru kodolieročiem.

Honest John. Ear nest John.

John Earnest…

Džons Ērnests no Blomfonteinas Dienvidāfrikā ar daudziem ASV iebraukšanas zīmogiem pasē. Un viņas tēvs pases fotogrāfijā…

Tā nevarēja būt sakritība.

*

Viņi bija līduši pa piķa melno tumsu jau aptuveni četrdesmit piecas minūtes.

Tuneļa grīda bija grubuļaina, ceļgali un plaukstas protestēja aizvien jūtamāk. Kreisajā pusē stiepās vairākas resnas caurules, un vismaz viena no tām bija karsta kā elle.

HP jau padsmit reižu bija apdedzinājis kreiso roku, sviedri plūda pār seju un muguru. Viņam izmisīgi vajadzēja pauzi, taču nebija ne mazākās vēlēšanās izskatīties pēc nīkuļa Nūras priekšā. Ja meitene varēja izturēt, tad arī viņš spēs!

Viņš turējās Nūrai pēc iespējas tuvāk, ieklausījās viņas kustībās un elpā.

Sajutis kaut ko uz plaukstas virspuses, HP uz mirkli nosprieda, ka atkal pielīdis Nūrai par tuvu. Bet tad aptvēra, ka pie plaukstas skaras nevis ādas zābaks, bet drīzāk kaut kas līdzīgs miklam kažokam.

Kutinoša kustība pret stilba iekšpusi lika viņam sarauties un atkal atsisties ar roku pret karsto cauruli.

-    Velns! HP izgrūda.

-    Vai tev viss kārtībā?

Priekšā iedegās vāra, zilgana gaismiņa un pagriezās viņa virzienā. Nūra izmantoja mobilo telefonu par kabatas lukturīti.

-    Sasodītā žurka, — HP nomurmināja. Es neciešu žurkas…

-    Varam ieturēt pauzi, ja gribi.

-    Nē, nē, viss ir labi. Turpinām.

Tomēr Nūra šķita ievērojusi, cik viņš noguris. Viņa pagriezās un apsēdās šķērsām ejai, pievilka kājas sev klāt un atspieda zābakus

pret karsto cauruli. Tad no bikšu kabatas izvilka tabakas dozi un, pat negrasījusies to piedāvāt HP, iebāza aiz lūpas vienu tabakas porciju.

-    Laikam vairs nav tālu. Meitene iebāza dozi atpakaļ kabatā.

-    Līdz Slusenas stacijai?

HP izstiepa sastingušos locekļus un mēģināja apsēsties tāpat kā Nūra.

-    Es sākumā tā domāju, taču eja ved uz nepareizo pusi. Mēs ejam uz dienvidiem. Domāju, ka tuvojamies Pilsoņu laukumam.

-    Okei… Un kad būsim nokļuvuši laukumā, kurp tālāk? Kur atrodas dzīvoklis, ko pieminēja Mange?

-Tad jau redzēsi…

HP mēģināja nopētīt Nāru tuvāk, taču telefons bija pavērsts uz viņa pusi un meitenes seja palika ēnā. Patiesībā tīri cooP skuķis. Acīmredzot gudrākā no sazvērniekiem.

Kents Haselkvists bija nožēlojams, pēc atzinības alkstošs gļēvulis, bet Broilers Jefs pilnībā attaisnoja visus aizspriedumus par skūtiem, tetovētiem kultūristiem. Toties Nūra atšķīrās.

-    Nu, un kāda bija tava loma Spēlē? HP jautāja, cenzdamies runāt mierīgā^ ne īpaši ieinteresētā toni. Tu biji Spēlētāja vai Skudra? viņš piebilda mazliet nedrošāk, kad Nūra neatbildēja.

-    Vai varbūt Funkcionārs kā Mangelito?

Atbildes joprojām nebija.

-    Okei, Grēta Garbo. Atvaino, ka pajautāju… HP norūca un atgriezās rāpošanas pozā.

-    Dodamies? viņš pamāja uz tuneli.

Nūra vēl brīdi sēdēja, bet tad arī viņa pagriezās un nodzēsa telefona gaismiņu.

-    Spēlētāja tāpat kā tu.

*

Rebeka turpināja ritināt lapu uz leju. Lielākā daļa informācijas šķita nākusi no Karaliskās bibliotēkas, tāpēc tās apmeklējums likās dabisks nākamais solis.

1968. gadā, četrus gadus pēc tam, kad tēvs bija atlaists no armijas un saskaņā ar Sammera/Pellasa stāstu sācis strādāt par konsultantu, Zviedrija parakstīja kodolieroču neizplatīšanas līgumu, kas oficiāli likvidēja programmu 1972. gadā. Taču jau nākamajā fragmentā Vikipēdija šķietami runāja sev pretī.

Tomēr ar atomieročiem saistīta darbība Aizsardzības ministrijas zinātniskās pētniecības centrā turpinājās arī pēc tam, kad kodolprogrammas likvidēšana 1972. gadā bija pabeigta, tikai ievērojami mazākā mērogā. (1972. gadā pieejamie resursi bija aptuveni trešā daļa no 1964-1965. gada resursiem.) Galvenokārt tika turpināta aizsardzības iespēju izpēte, nesaistot to ar ieroču konstruēšanas izstrādēm.

Tas ideāli saderēja ar Tages stāstu. Liels, noslepenots pētniecības projekts, kas prasījis slepenus kontaktus ar ārzemēm. Projekts, kurš pēc likvidēšanas tomēr turpinājis dzīvot mazākā mērogā un vēl slepenāk nekā sākumā. Tikšķējis zem redzamās virsmas ar varasvīru klusu piekrišanu…

Bet tad 1985. gadā kāds lielu ievērību piesaistījis avīžraksts bija padarījis Palmes valdību nervozu. Tika uzsākta izmeklēšana, kas divu gadu laikā noskaidroja tikai to, ka nav nekā, ko noskaidrot, jo visa ar kodolieročiem saistītā pētniecība patiešām ir izbeigta 1972. gadā. Akurāt kā valdība visu laiku bija apgalvojusi.

Ar diviem gadiem vairāk nekā pietika, lai visu slēgtu, pārtrauktu kontaktus un aizslaucītu pēdas uz visiem laikiem. Sis risinājums derēja visām pusēm. Vai gandrīz visām…

Ja viņai bija taisnība, ka “L” programma un tās vēl slepenākā sekotāja bija Sammera un arī tēva projekts, tad viņi abi no tā pilnībā tika atstādināti 1985. vai 1986. gadā.

Līgums par bankas seifu bija parakstīts 1986. gadā, un ap to pašu laiku tēvs bija sācis mainīties. Kļuvis nīgrāks, dusmīgāks, krietni vardarbīgāks. Vai revolveri viņš bija sagādājis tieši tolaik vai arī dabūjis to daudz agrāk? Varbūt no Tages?

Kodolieroču projekts sākotnēji bija pakļauts Gaisa spēkiem, un atšķirībā no armijas viņu personāls tika apbruņots tieši ar trīsdesmit

astotā kalibra ieročiem. Tas varētu izskaidrot, kāpēc onkulis Tage tik ļoti kāroja dabūt ieroci, papildus tam, ka viņš nevēlējās, lai to atrod Henke.

Viņš gribēja atbrīvoties no revolvera uz visiem laikiem.

Būtu ļoti slikti, ja to varētu sasaistīt ar notikumiem no pagātnes…

Diezin ko Tage ar to bija domājis?

Un vēl tas mīklainais atvadu komentārs, kuru Rebeka tā īsti aptvēra tikai tad, kad jau bija izkāpusi no mašīnas… Kaut kas par to, ka vēsture nedrīkst atkārtoties.

Viņa aizvēra acis, atspieda galvu plaukstās un masēja deniņus ar pirkstu galiem.

Cik samežģīts stāsts!

*

-    Vai tu nokļuvi augstu rangu tabulā? HP elsa, sekodams Nūras kājām. Es pats biju first runner up, spēlētājs numur 128. Patiesībā vienu brīdi biju vadībā, bet tu jau noteikti to visu zini…

Atbildes nebija.

Velns parāvis, cik nepieejamu viņa tēloja!

Pēkšņi Nūra bez brīdinājuma apstājās, un HP gandrīz atsitās ar galvu pret viņas pēcpusi. Tas gan nemaz nebūtu tik nepatīkams piedzīvojums.

Viņš jau grasījās atvērt muti, lai pateiktu kaut ko asprātīgu, kad Nūra uzšņāca:

-Kuš!

Tagad arī HP pamanīja vāro gaismiņu priekšā. Tā plūda no tuneļa griestiem, droši vien caur restēm vai kaut ko tamlīdzīgu. Pa gabalu varēja dzirdēt klusu balsu murdoņu.

-    Cik pulkstenis? HP čukstēja.

-    Pusseši.

Mirkli viņam šķita, ka Nūra domā vakaru. Ka viņi ir rāpojuši tumsā visu dienu…

Bet tā, protams, nebija.

Viņi bija savākuši HP no Longholmenas nakts vidū un tad gājuši pa lielo tuneli tieši laikā, lai redzētu aizbraucam pēdējo vilcienu pirms slēgšanas. Tad bija sekojušas vēl dažas stundas sarunu un rāpošanas, un nu acīmredzot tuvojās brokastlaiks.

Nūra turpināja uzmanīgi līst uz priekšu, bet apstājās tieši pirms restēm. Viņa notupās, piesardzīgi piecēlās un pastiepa rokas pret gaismu. Viņas galva pazuda no skata, un uz mirkli HP sajutās pamests, lai gan redzēja visu pārējo meitenes ķermeni.

Tad Nūras galva atkal parādījās.

-    Nāc! Veikli, veikli! — viņa piebilda un pamāja ar roku, kad HP nereaģēja pietiekami ātri.

Viņš aizlīda uz priekšu un notupās Nūrai blakus, tik tuvu, ka sajuta viņas elpu sejā.

-Tā ir Pilsoņu laukuma stacija. Nūra norādīja uz augšu.

-     Perons ir tukšs, bet viņi kuru katru mirkli atvērs, jo es dzirdu balsis. Mums jātiek augšā, pirms tiek ielaists rīta pūlis.

HP šķita nesaprotam meitenes teikto.

-    Citādi izskatīsies dīvaini, — viņa piebilda. — Divi ļoti netīri cilvēki, kas izlien pa caurumu grīdā…

-Jā, protams, HP nomurmināja.

Ak kungs, kāds viņš bija bremze!

Nūra piecēlās un, brīdi darbojusies ap kaut kādu aizbīdni, pacēla restes. Pēc tam viņa palēcās un veikli uzvilkās augšā.

-    Nāc! Nūra pastiepa roku pretī HP.

Mirkli viņš apsvēra domu meiteni ignorēt: izlīst no tā sūda cauruma jau nu viņš varēja paša spēkiem! Tomēr ķermenis šķita galīgi nokausēts, un viņam nebija nekādas vēlēšanās palikt karājamies pusceļā, bezpalīdzīgam kā nīkulim uz vingrošanas rika. Tāpēc HP satvēra Nūras roku, atspērās pret grīdu un lēca uz lūkas malu. Nūra viņu vienkārši izvilka uz perona.

-    Nāc! Viņi tūlīt ielaidīs pasažierus, es dzirdēju kādu grabinām atslēgu saišķi.

Nūra nebija atlaidusi HP roku un izmantoja satvērienu, lai vispirms uzrautu viņu kājās, bet pēc tam aizvilktu sev līdzi uz perona vidu.

No kāpnēm tālumā tuvojās metāliskas skaņas, bet joprojām nebija redzams neviens pasažieris.

Viņu redzeslokā parādījās divi tumši zilu bikšu pāri. Tad ieroču jostas ar grabošiem roku dzelžiem, kam sekoja zilas formas jakas un divas cepurēm rotātas galvas.

Kruķi sieviete un vīrietis.

Ceļā pie viņiem!

Velns!

HP pārņēma impulss mesties bēgt, taču Nūra stingri turēja viņa roku, tā piespiežot viņu nomierināties.

-    Uzliec kapuci, — viņa nočukstēja un sāka lēnām soļot uz tuvāko izeju. Balsu ņurdoņa šķita nākam no turienes.

HP viņai paklausīja un lēnām uzvilka uz galvas sporta jakas kapuci.

-    Mēs ellīgi kavējam, kusties! sacīja kāds augšā. Droši vien metro sargs, kam vajadzēja atvērt vārtus.

HP piesardzīgi pašķielēja pār plecu.

Kruķi tuvojās, panāca viņus ar katru soli. Kā nomērķējuši uz viņu mugurām.

Piepeši HP aptvēra, cik netīra ir viņa jaka. Visur plankumi un brūnas apdeguma pēdas gar vienu piedurkni. Nūra izskatījās apmēram tāpat. Nebija nekāds brīnums, ka policisti šķita ieinteresēti, viņi taču izskatījās pēc bezpajumtniekiem.

Nūra sažņaudza viņa roku, un HP nevilšus uz to atbildēja.

Kāpnes vēl bija desmit metrus uz priekšu, kruķi krietni tuvāk.

Viņi nepaspēs. Ja neskries…

HP sasprindzināja ķermeni, mēģināja atbrīvot roku un sagatavoties spurtam.

Taču Nūra vinu neatlaida.

j

Mirklī, kad kruķi viņus panāca, meitene pievilka HP sev klāt, piespieda savas lūpas viņējām un sāka viņu kaislīgi skūpstīt.

Skūpsts pārsteidza HP nesagatavotu, tomēr pēc pāris sekundēm viņš atguvās un atbildēja uz skūpstu. Nūras lūpas un mēle bija tieši

tik maigas, kā viņš gaidījis, toties viņu pārsteidza vieglā, itin patīkamā tabakas garša.

Viņš aplika vienu roku Nūrai ap gurniem un pievilka viņu sev klāt.

Vēja pūsma no tuneļa saplivināja viņas matus, pakutinot ar tiem HP vaigu. Bet Viņš to gandrīz nemanīja…

-    Atrodiet taču sev istabu! ieķiķinājās policiste, kad tie abi pagāja garām.

Dažas sekundes vēlāk pie perona piedārdināja vilciens.

Cilvēki skrēja lejā pa kāpnēm un grūstīdamies spiedās viņiem garām, lai gan vagona durvis vēl nebija atvērušās.

Nūra atkāpās, atlaida HP kaklu un roku.

-                Ņem, viņa teica, izvilkusi no bikšu kabatas saburzītu aploksni.

-     Brauc līdz Meža kapiem, Kents tur ir sagādājis dzīvokli. Atslēgas un adrese ir aploksnē, mēs dosim ziņu pēc dažām dienām.

-    Ē, labi, HP nomurmināja, nezinādams, kas viņam īsti būtu jāsaka vai jādara.

-   Tavs vilciens… Nūra pasmaidīja un norādīja uz vagonu dažus metrus tālāk.

-    Ē, labi.

Jau otrā reize pēc kārtas. Ak kungs, viņš bija tāds daiļrunības ģēnijs! īsts lādies man4 .

Un Meža kapi! Nu gandrīz kā mājās. Fensrera mazais zagto mantu uzpirkšanas pagrabiņš, ar kura palīdzību HP bija finansējis tikpat kā visu savu pieauguša cilvēka dzīvi.

Viņš iekāpa vagonā un pagriezās.

Dažas sekundes abi stāvēja viens otram pretī.

-    Dedzināšanas, Nūra sacīja mirklī, kad ieskanējās durvju signāls.

-Ko?

-Tu jautāji, ko es darīju Spēlē.

-Jā…

Durvis lēnām sāka aizvērties.

-    Es rīkoju dedzināšanas…

Divdesmit Draugs /a friend

Lakats ap galvu, lielas, melnas saulesbrilles, garš mētelis un cimdi. Gluži kā no piecdesmito gadu žurnāla un pavisam noteikti ne viņa. Bet tas jau arī bija šīs mazās maskarādes mērķis.

Rebeka sasveicinājās ar sargu pieņemšanas telpā un pasniedza savu caurlaides karti. Šoreiz aiz letes stāvēja cits vīrietis, vismaz viņai

tā šķita.

i

-    Lūdzu, sargs sacīja, izvilcis viņas karti caur lasītāju.

-    Paldies.

Viņa turpināja ceļu līdz durvīm. Lielā pludmales soma mazliet berza plecu, bet to vajadzēja vienkārši paciest.

Rebeka izvilka savu karti caur nākamo lasītāju un centās neskatīties uz kameru griestos.

Plāns bija vienkāršs: atvērt jauno seifu, iebāzt zaļo metāla kasti somā un tad iziet pa durvīm, lai nekad vairs neatgrieztos. Nedrīkstēja zaudēt laiku. Agri vai vēlu Stigsons un viņa rokaspuiši iegūs caurlaides karšu reģistra datus un izskaitļos detaļas. Rebeka nevarēja pieļaut, ka viņi atrod revolveri. Viņi tūlīt saistītu to ar notikumiem pie Grand un izmantotu kā drošu pierādījumu, ka Henke tiešām grasījies nošaut Bleķu. Visvienkāršāk bija atdot ieroci Tagem, kā viņa vairāk vai mazāk bija apsolījusi. Taču tagad šī doma vairs nešķita tik vilinoša kā vinu sarunas laikā mašīnā…

>

Nu labi, to varēs izlemt vēlāk, kad viņa būs dabūjusi revolveri laukā no šejienes.

Durvis caurlaides slūžu otrā galā atvērās, un Rebeka iegāja seifu telpā.

Te izskatījās tieši tāpat kā pagājušajā reizē, tomēr drošības pēc viņa kādu brīdi nekustīgi stāvēja pie durvīm, klausīdamās, vai nedzirdēs citus apmeklētājus.

Viss bija kluss, un pēc dažām sekundēm Rebeka sāka iet pa centrālo eju. Sākumā lēnām, bet pēc tam arvien ātrāk, it kā baidītos, ka nepaspēs laikā. Papēžu klaboņa atbalsojās pret sienām un radīja savādas atbalsis mazajās sānu telpās gar eju.

Iedama garām restotajām durvīm uz vecā seifa telpu, viņa nevarēja atturēties, tur neieskatījusies. Skaidri bija saredzams caurums misiņa durtiņās, kur reiz atradusies slēdzene… Rebeka apspieda piepešu impulsu apstāties un aplūkot to tuvāk.

Viņa pagāja garām vēl divām restotām durvīm, līdz sasniedza tās, kuru lampiņa zaļi spīdēja. Sirds bija sākusi sisties stiprāk, un viņa uz pāris sekundēm apstājās, lai paskatītos apkārt. Viena no tumšajām kamerām atradās gandrīz tieši virs galvas, un Rebekai bija jāpiepūlas, lai nevilšus nepaskatītos augšup.

Iegājusi mazajā telpā un atradusi savu seifa nodalījumu, viņa tūlīt sajutās mierīgāk. Viss bija labi: slēdzene neskarta, ne mazāko pazīmju, ka to kāds būtu mēģinājis atvērt ar spēku.

Rebeka ielika atslēgu slēdzenē un drošības pēc paskatījās pār plecu. Tad pagrieza atslēgu un atvēra durtiņas.

Pagāja vairākas sekundes, iekams viņa saprata, uz ko skatās.

Skārda kaste bija pazudusi, nodalījums bija gandrīz tukšs. Tā vidū stāvēja tikai mazs, apaļš priekšmets maza stikla lodīte, kuras diametrs nepārsniedza piecus centimetrus.

Rebeka to uzmanīgi izņēma no seifa, satvērusi starp īkšķi un rādītājpirkstu. Piepeši labā roka sāka drebēt, un viņa gandrīz nometa lodīti zemē.

Ātri paņēmusi lodīti kreisajā rokā, Rebeka pacēla to. pret gaismu un uzmanīgi nopētīja, cenzdamās izprast situāciju. Viss šķita tik nereāli, gandrīz kā sapnī. Lodīte bija caurspīdīga, un viņa uzmanīgi to pagrozīja pirkstos.

Vidū peldēja mazs burbulītis.

*

Dzīvoklis bija mazītiņš, ne vairāk par divdesmit pieciem kvadrātmetriem. Šaura virtuvīte, kur oda pēc piedeguma, un istaba ar

appelējušu korķa paklāju, IKEA salokāmo gultu un rulli tualetes papīra. Nekāds Hilton. Turklāt ellīgi karsti.

Rīta saule spīdēja tieši logā, bet žalūzijas drīzāk uzkrāja, nevis atstaroja siltumu.

HP pacēla gaisā caurspīdīgo zāļu pudelīti un to pakratīja. Iekšā lēkāja piecas lielas tabletes. Droši vien kādu desmito reizi pēdējo piecu minūšu laikā viņš atvēra vāciņu un izvilka vienu no tām.

Viņam, protams, vajadzētu izlīst no gultas, ieliet glāzē ūdeni no virtuves šķībā krāna un norīt šo draņķi. Bija pēdējais laiks galu galā viņš te bija nogulējis gandrīz diennakti un tātad zāļu dzeršanu pamatīgi iekavējis. Galva satraucoši dunēja, un, par spīti karstumam, viņš jau pāris reižu bija jutis tuvojamies drebuļu lēkmi.

Tomēr HP vilcinājās…

Nūra droši vien bija iebāzusi pudelīti viņam kabatā, kamēr abi skūpstījās. Tas bija vienīgais saprātīgais izskaidrojums.

Viņš ielika tableti atpakaļ pudelītē, izvilka Marlboro paciņu, ko bija nopircis ceļā no metro, un aizsmēķēja cigareti.

Es rīkoju dedzināšanas…

Jauka meiča. Patiesi jauka.

Bija vairākas dedzināšanas, no kā izvēlēties. Ērmana namiņš. Manges veikals. Viņa paša dzīvoklis… Izvēlies jebkuru!

Iepriekšējā reizē pēc vienas no tām zirgu tabletēm viņam bija sākušies gremošanas traucējumi. HP jau agrāk bija gadījies saindēties ar ēdienu, taču šoreiz sajūtas bija citādas, to viņš saprata tikai tagad. Turklāt šķita, ka nelabprātīgā kuņģa skalošana Polsundā bija likusi viņam atžirgt gandrīz uz vietas, bet tā noteikti nemēdza notikt pēc kebabu stafilokoku pārdozēšanas.

Ja nebūtu pēkšņi saslimis, viņš jau sen būtu prom. Aizmucis kaut kur uz laukiem un ieracies tik dziļā bedrē, ka viņu apskaustu pat Sadāms Huseins. Taču viņš bija klīdis pa Longholmenu, juzdamies vienkārši drausmīgi, līdz prātā bija ienākusi gaišā doma nosnausties laivā. Pēc tam jau vairs nebija nekādu grūtību viņu nopeilēt…

Un nu viņš gulēja viņu dzīvoklī. Tieši tā, kā viņi vēlējās.

Un tas viss pateicoties Mangem!

Nolādētais Mange, kas bija uzmetis viņu karaliskā nē, imperatora stilā! Bet tagad gaidīja, ka HP aizmirsīs visu notikušo un noticēs st.īstam, ka visu laiku darbojies Spēles labā.

FUCKH

HP meta tablešu pudelīti pret griestiem tā, ka pudelīte izdauzīja robu vienā no-ģipša plāksnēm, pirms atsitās pret ārdurvīm.

Ja vien viņam būtu dators, viņš varētu atvērt Google un pārbaudīt dažas no muļķībām, ko Mange bija centies viņam iebarot. Taču viņš gulēja šeit bez platjoslas interneta, telefona vai pat sūda televizora. Kā eremīta Ērmana priekšpilsētas versija.

Jā, Ērmans…

Spēles vadītāja mazais draudziņš, acīmredzot viens no tiem, kas pēc vajadzības izmantoja metro biroju. Izstumtais, kurš atgriezies no trimdas un veiksmīgi iekarojis vietu pie siles. Ja vien vispār kādreiz bijis izstumts…

Ar Ērmanu viņu bija savedis kopā Mange. Tas pats Mange, kuru HP domājās pazīstam kā savus piecus pirkstus. Vecais Mange, kura pirmo Commodore 64' viņš bija dabūjis pie Fenstera, iemainot to pret trim nospertām automagnetolām. Mange, kurš vienmēr bija palīdzējis, lai kā viņu izsmietu, vienmēr…

Bļāviens!

>

HP uzlēca no gultas, drudžaini meklēdams, uz ko izpaust savas dusmas, bet, neko neatradis, sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa nodilušo grīdas segumu. Galvassāpes pieņēmās spēkā ar katru apli.

Izlemt.

Viņam gluži vienkārši vajadzēja izlemt.

Norīt tableti un noticēt Manges stāstam, ka viņš, Nūra, Haselkvists un Broilers Jefs pieder pie labajiem. Ka viņi ir izveidojuši pretošanās grupu, lai gāztu Spēles vadītāju.

Vai nenoticēt…

Laiks pieņemt lēmumu, mister Peteršon.

Sarkans

vai

melns?

*

Revolveris bija pazudis. Kāds bija atvēris viņas seifu, neatstājot ne mazākās pēdas, un paņēmis līdzi gan ieroci, gan metāla kasti. Acīmredzot viņš nebija gribējis gaidīt vai varbūt vēl ļaunāk neuzticējās viņai.

Visiem burbuļiem ir lemts agri vai vēlu pārsprāgt…

Rebeka izņēma no somas telefonu un ritināja kontaktu sarakstu, līdz atrada īsto numuru.

-    Sveiki, te Rebeka, viņa sacīja, kad otrā galā ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Es zinu, ka uz šo numuru varu zvanīt tikai ārkārtas gadījumā.

Viņa uz mirkli apklusa un ievilka elpu.

-Taču es domāju, ka Henkem draud briesmas. Patiešām draud briesmas, un es darīšu jebko, lai viņam palīdzētu. Jebko…

*

Signāls gandrīz lika izlēkt no gultas. Sākumā bija grūti orientēties, un, tikai atjēdzis, kur atrodas un kāpēc, viņš mēģināja identificēt skaņas avotu.

Skaņa nāca no priekšnama; precīzāk izsakoties, no durvju zvana.

HP paspēra dažus piesardzīgus soļus uz durvju pusi, bet, pirms viņš nokļuva galā, kāds pacēla vēstuļspraugas aizvaru. HP nevilšus satrūkās un pakāpās pāris soļu atpakaļ uz dzīvojamo istabu.

Dzīvoklis atradās ceturtajā stāvā, pārāk augstu, lai lēktu. Ja sāks degt, ar viņu būs cauri.

-    Tas esmu es… čukstēja balss no spraugas. Kents.

HP uzelpoja. Aizgāja atpakaļ uz priekšnamu un atslēdza durvis.

Haselkvists ieslīdēja dzīvoklī un ātri aizspraucās viņam garām. HP nāsīs iesitās sviedru dvaka no neilona krekla.

-               Viss mierīgi, Kents sacīja, pirms HP bija paguvis atvērt muti.

-     Man neviens nesekoja, es izmantoju visus trikus no grāmatas.

Viņš iegāja virtuvē, piepildīja zem krāna ūdens glāzi un ātri to izdzēra. Tad vēl vienu.

I .līdzu. Kents uzmeta uz darbvirsmas lielveikala maisiņu.

Man šķita, ka tavi krājumi sāk izsīkt.

HP atvēra maisiņu.

Piens, baltās pupiņas, pusfabrikāti, dažādi dārzeņi un YES! cigaretes. Super! Viņš apspieda pēkšņu vēlmi nobučot Haselkvistu. Tā vietā atplēsa paciņu un izņēma vienu cigareti.

-    Kas tagad notiks? Viņš ievilka pāris dziļu dūmu.

Haselkvists neatbildēja, tikai uzmeta HP nepatikas pilnu skatienu.

-   Ja gribi smēķēt, stāvi zem nosūcēja.

-    Protams…

HP paraustīja plecus un pavirzījās tuvāk plītij.

-     Pārējie ir ceļā, Haselkvists sacīja. Būs klāt pēc kādas stundas. Tad arī uzzināsi vairāk. Jefam ir plāns, kā mēs varam iekļūt Cietoksnī.

-    Skaidrs, tātad jūs vēl neesat atteikušies no tā projekta.

-    Kāpēc lai mēs to darītu? Ja izrubīsim Cietoksni, viss būs galā.

-    Nu, nu…

HP ievilka vēl vienu dūmu.

-    Ko tu ar to gribēji teikt?

-     Neko, Kent, parunāsim par to vēlāk. Gribu uzsildīt kādu rijamo, tu arī ēdīsi?

-    Nē, paldies, pa ceļam apēdu vienu hotdogu.

-    Okei, pats vainīgs.

HP iemeta mikroviļņu krāsnī kotletes versiju un uzgrieza pilnu jaudu.

-    Starp citu, es nedusmojos.

-    Ko? HP pagriezās.

-     Par to, kas notika uz E4. Par asaru gāzi un visu pārējo, Haselkvists paskaidroja.

-    Ā, tad jau labi…

-Tā jau nebija tava vaina. Gribēju tikai, lai tu zini.

-    Okei. HP īsti nezināja, kāda atbilde no viņa tiek gaidīta.

-    Tas taču nebija personiski, vai ne?

-    Nē, protams, ne. HP iepūta dūmu stabu tieši notraipītajā nosūcēja filtrā.

Uz brīdi iestājās klusums.

HP sagrozījās. Viņš bija piepūtis Haselkvistam pilnu ģīmi ar asaru gāzi, iespēris čalim pa olām, kamēr tas gulēja zemē, turklāt vēl mēģinājis ielauzt galvaskausu. Tobrīd Haselkvists bija Spēlētājs 58, ļaunākais HP konkurents, kuru viņš turēja aizdomās par daudzām riebīgām lietām. Bet patiesībā viss bija pavisam citādi. Un tagad viņam laikam vajadzētu… nu…

-    Paklau, Kent… HP iesāka.

Taču mikroviļņu krāsns signāls viņu pārtrauca.

*

Dialoglodziņš uznira tikai dažas sekundes pēc tam, kad viņa bija ieslēgusi datoru. Viņa nosprieda, ka tā ir kaut kāda veida automātiskā programmas atjaunināšanās, un uzspieda svītriņai augšējā labajā stūrī, lai lodziņu samazinātu.

Taču lodziņš palika atvērts.

Rebeka mēģināja vēl vienu reizi un, kad tas nelīdzēja, centās programmu aizvērt.

Bet lodziņš palika, kā bijis.

Pēkšņi atskanēja īss divtoņu signāls un parādījās teksts.

Farook: Sveika, Beka, te Mange. Es dzirdēju tavu ziņu, diemžēl nevaru

atzvanīt. Kas noticis?

Kādu brīdi Rebeka īsti nezināja, ko iesākt.

Dialoglodziņš nepiederēja nevienai no parastajām čata programmām, par to viņa bija droša, tātad Mangem bija izdevies no attāluma instalēt šo programmu viņas datorā. Bet kā viņš bija uzzinājis viņas IP adresi?

Parādījās jauna ziņa.

Farook: Tev nav jāuztraucas, šī programma ir šifrēta, un mūsu saruna paliks starp mums.

Farook: Pastāsti, kas noticis ar HP?

Rebeka pārvietoja kursoru un noklikšķināja mazajā teksta laukā, kas rādija viņag vārdu.

Becca: Kā Tu esi iesaistīts Spēlē?

Pagāja gandrīz minūte, iekams viņš atbildēja.

Farook: Ar ko Tu esi runājusi?

Becca: Ar senu draugu.

Farook: Man šķita, ka es esmu sens draugs.

Becca: Man arī tā šķita, Mange… ~

Vēl viena pauze, šoreiz mazliet īsāka.

Farook: Okei, es to biju pelnījis. Tev taisnība, Beka, es neesmu bijis godīgs ne pret Tevi, ne HP. Es biju Spēles daļa jau ilgi pirms tam, kad tur iesaistījās viņš. Bet visam, ko es darīju, bija viens mērķis palīdzēt viņam un palīdzēt Tev. Tev man jātic!

Farook: Tu esi runājusi ar Sammeru, vai ne?

Tagad bija Rebekas kārta ieturēt pauzi. Acīmredzot Mange bija informēts labāk, nekā viņa gaidījusi, un tas viņu mazliet pārsteidza. Bet, ja ņem vērā, ko Tage par viņu stāstīja…

Becca: tā ir.

Farook: Okei, tad es saprotu, kāpēc Tu uztraucies. Viņš ir daudz ko sastāstījis, vai ne?Teicis, ka es esmu viens no tiem, kas stāv aiz Spēles, un HP draud lielas briesmas?

Becca: Vai viņam tās draud?

Farook: Es Tev nemelošu, Beka. HP ir smagā situācijā. Bet mēs abi varam viņam palīdzēt. Ja sadarbosimies.

Becca:Tu man meloji, izlikies, ka neko nezini par Spēli. Kāpēc lai es Tev uzticētos tagad?

Farook: Tāpēc, ka alternatīva ir uzticēties Sammeram.

Becca: Un tas būtu slikti tāpēc, ka…?

Farook:Tāpēc, ka viņš nav tas, par ko uzdodas, Beka.

Becca: Atšķirībā no Tevis?

Atkal pauze, šoreiz gandrīz divas minūtes.

Farook: Sorry, man jāiet. Drīz došu ziņu.Tev jābūt piesardzīgai, Beka. Ļoti piesardzīgai!!!

*

Viņi ieradās tikai ar dažu minūšu atstarpi, tāpēc HP radās aizdomas, ka patiesībā viņi braukuši kopā. Nūra vienkārši kādu brīdi bija pagaidījusi kāpnēs, lai viņš nesaprastu, ka viņi ir pāris.

HP gribēja atmaskot viņu mazo teātri. Diezin kā Jefam patiktu, ka viņa draudzene ir maigojusies ar HP Pilsoņu laukuma metrostacijā?

-                Labi, visi ir šeit, varam sākt, sacīja Nūra, pakārdama jaku.

-    Ejam uz virtuvi.

-    Un Mange? HP norūca.

-    Viņš neieradīsies, pārāk bīstami, Nūra atteica, neskatīdamās viņam acīs. Bet viņš tik un tā piedalīsies…

Viņa izņēma no kabatas melnu viedtālruni, mirkli darbojās ap to un tad nolika uz palodzes, pavērsusi displeju pret viņiem.

-    Vēl divas minūtes. Vai tikmēr sameklēsi plānus, Jef?

Muskuļu kalns no savas velosipēda somas izvilka papīru kaudzi

un nolika to uz virtuves galda. HP nebija grūti izlasīt spiedogu uz pirmās lapas.

Pilnīgi slepeni

-    Viņš ir onlainā, sacīja Haselkvists.

Visu skatieni pievērsās mazajam telefona displejam, kurā pēkšņi parādījās Manges seja.

-    Okei, esmu te. Vai jūs mani labi redzat un dzirdat? — viņš vaicāja gandrīz čukstus.

-    Mēs tevi dzirdam, atteica Nūra.

-    Lieliski! TU izskaties mundrāks, HP, jauki.

HP neatbildēja un sev par atvieglojumu ievēroja, ka Mangi tas mazliet aizskar.

-    Nu tad, kā jau iepriekš runājām, mūsu mērķis ir Cietoksnis, Mange pēc īsa brīža turpināja. Tāds uzņēmums kā PayTag nevar atļauties zaudēt klientu uzticību, taču baumas par to, ka viņu sistēmā notikusi ielaušanās, izsitīs pamatu viņiem zem kājām. Tāpēc mums jāielaiž viņu sistēmā Trojas zirgs, ko es saucu par Lācīti. Šī programma gan izdzēsīs, gan sajauks informāciju serveros. Radīs ļoti daudz haosa īsā laikā, vai skaidrs?

Trīs sazvērnieki pamāja ar galvu, bet HP nepakustināja ne vaibstu.

-     No ārpuses Lācīti ielaist nav iespējams, turpināja Mange. -Tātad mums ir jāiekļūst iekšā. Jef, tu esi aplūkojis dažādas iespējas…

Muskuļu kalns izslējās.

-   Jā, mēs ar Kentu visu izskatījām. Ikvienus vārtus, durvis un kameru, un esam kopīgi secinājuši, ka šī vieta ir ellīgi labi apsargāta.

No shit, Sherlock. Tik tiešām bija vajadzīgas divas bezgala gudras smadzenes, lai nonāktu pie šī unikālā secinājuma! Citādi taču varētu tikai paskatīties plānos. Atzīme “īpaši apsargājams objekts” pirmās lapas stūrī deva pietiekami daudz norāžu. Šie abi pamuļķi bija izcila reklāma kampaņai pret laulībām radinieku starpā…

-     HP, izskatās, ka tu kaut ko gribi teikt, ierunājās Mange.

-    Nē, nē, HP nomurmināja.

Muskuļu kalns uzmeta HP niknu iesāņus skatienu, tad turpināja:

-    Mēs esam secinājuši, ka vienīgais mums derīgais ceļš ved caur pazemes tuneli. Agrāk tas bija kabeļu tunelis līdz krasta artilērijai, bet tagad viņi to ir aizvilkuši tālāk līdz Baltijas jūrai.

-    Cietoksnis to izmanto, lai iegūtu ūdeni dzesēšanai, dedzīgi papildināja Haselkvists, izvilkdams dažus papīrus no kaudzītes apakšas. Te ir bildes.

Fotogrāfijās bija redzamas tikai dažas melnas, stāvas klintis un daudz nemierīga jūras ūdens.

-    Ieeja ir te lejā, apmēram piecus metrus zem ūdens virsmas. Tur droši vien ir restes, bet Jefs var tās pārgriezt.

-    Armijā biju nirējs, apmierinātā tonī piebilda muskuļu kalns, vēl vairāk sabojādams HP jau tā slikto garastāvokli. Es pārgriezīšu restes, mēs izpeldēsim caur tuneli un nokļūsim mazā dzesēšanas ūdens rezervuārā šeit. Viņš norādīja uz kartes. No turienes mums jāuzrāpjas četrus piecus metrus augšup un jāuzspridzina durvis, lai…

-    Pagaidi!

HP bija sev apsolījis turēt muti, bet nu vairs to nespēja.

-    Man žēl pārtraukt Betmenu un Robiņu, taču zemūdens metināšana, niršana, drusku alpīnisma un tad spridzināšana nopietni?

Viņš atgāzās krēslā, sakrustoja rokas un ļoti izteiksmīgi pašūpoja galvu.

-    Te kāds pilnīgi noteikti ir par daudz saskatījies filmas.

Viņš uzsmaidīja Jefam, bet atbildē saņēma slepkavīgu skatienu.

-    HP… Mange iesāka.

-    Nē, nē, pagaidiet. Es labprāt gribētu dzirdēt, kā nirējs Džeisons Borns to paskaidros. Kā mēs visi tiksim cauri tām bangām un tad aizpeldēsim… cik tālu? Divus vai divarpus kilometrus caur to sasodīto tuneli?

-     Divus komā trīs. — Haselkvists nopūtās un tūlīt saņēma niknu skatienu no Jefa.

-    Paldies, Kent. Divi tūkstoši trīssimt metru zemūdens peldēšanas, droši vien pilnīgā tumsā. Vai bez Džeisona kādam citam vēl ir Open Water sertifikāts no niršanas atvaļinājuma Taizemē?

Neviens neatbildēja.

-    Nūjā, tā jau es domāju. Tātad, ja mēs pretēji gaidītajam tunelī nenoslīksim kā kaķēni, tad beigsim savu peldējumu ar nelielu alpīnisma atrakciju, kam sekos durvju spridzināšana.

III’ iesmējās un papurināja galvu.

•Jūs nudien neesat gudri…

Jefs pa pusei piecēlās no krēsla un atvēra muti, taču Nūra viņu apsteidza.

-   Tad kā tu darītu, HP? Es pieņemu, ka tev ir kāds ģeniāls priekšlikums…

-    Protams, tikai dodiet man laiku apdomāties. Jebkas būtu labāks par šo.

-    Labi, tad domā, HP. Rezerves plāns nekaitēs. Turklāt man daļēji tev jāpiekrlt. Zemūdens peldēšana diezin vai ir aktuāla. Vai mēs esam droši, ka tunelis ir pilnībā piepildīts ar ūdeni?

Nūra pagriezās pret Jefu.

-    Ē, nu, tas taču ir zemūdens tunelis. Tas redzams plānā…

-Jā, es redzu, bet, ja paskatās uz augstuma norādēm šeit… -

Nūra norādīja uz plāna malu, … tad vismaz tuneļa griesti visu ceļu atrodas virs jūras līmeņa. Vai es saprotu nepareizi?

Viņa paskatījās uz Haselkvistu, un tas tūlīt noliecās pār plāniem.

-    Nē, tu saproti pareizi, Nūra. Pati ieeja tunelī atrodas zem ūdens, bet katrā ziņā puse tuneļa ir virs ūdens līmeņa. Tas nozīmē, ka mēs varam peldēt, nevis nirt.

-    Gumijas laiva, Jefs norūca. Mēs varam paņemt līdzi gumijas laivu, ienirt ieejā un uzpūst to tunelī. Tad nevajadzēs peldēt.

-    Labi, noteica Nūra. Tas izklausās daudz reālāk. Vai tev ir ko piebilst, HP?

Viņš klusēdams papurināja galvu.

-    Nu tad norunāts, mēs atnāksim tev pakaļ parit…

-Jā.

HP vajadzēja gandrīz izstumt Haselkvistu no dzīvokļa. Abi pārējie bija aizgājuši ar divu minūšu starplaiku. Jefs nebija bildis gandrīz ne zilbes, kopš HP apgāza čaļa stulbo plānu. Bet tas patiesībā nāca visiem par labu. Izņemot viņu pašu, šī banda bija priecīgu amatieru bariņš. Lai būtu kaut mazākās cerības uz izdošanos, plānam jābūt pēc iespējas vienkāršākam.

Viņš nespēja neapbrīnot Nūru, un ne tikai tāpēc, ka viņai pietika gaumes piekrist HP. Viņai bija vajadzējis tikai uzmest aci plāniem, lai pamanītu to, ko tie abi pamuļķi pat nebija ievērojuši. Mazliet dīvaini, ka viņa un Jefs nebija to apsprieduši pirms tikšanās… bet droši vien viņiem nebija laika.

Arī HP protestu pārvēršana uzdevumā bija ellīgi gudrs gājiens. Tādā veidā Nūra neuzmina Jefam uz pirkstgaliem pārāk stipri, katrā zinā ne šobrīd.

>

Taču tas mainīsies, līdzko viņa ieraudzīs alternatīvo plānu, ko HP jau bija sācis sacerēt. Vajadzēja tikai dažas pastaigas un vizīti Fenstera pagrabā. Viņam bija divas dienas, ar to vajadzētu pietikt.

HP rūpīgi aizslēdza durvis un uzlika drošības ķēdi.

Pēkšņa skaņa dzīvoklī lika viņam sarauties. Divi toņi, gluži kā īsziņas signāls.

Viņš iegāja virtuvē. Nūras telefons joprojām stāvēja uz palodzes, un uz displeja mirgoja ienākošo ziņu ikona.

HP paņēma telefonu un brīdi turēja to rokā, prātodams, ko tagad darīt. Nūra acīmredzot bija to aizmirsusi. Un tas nozīmēja, ka pēc dažām minūtēm viņa atgriezīsies. Kaut kāda iemesla dēļ viņam šī doma patika. Toties pastāvēja arī risks, ka viņa uzradīsies ar savu draugu Jefu. Ja viņi patiešām bija kopā…

Bija tikai viens veids, kā to noskaidrot.

HP novilka pirkstu pār displeju un atvēra ienākošo ziņu mapi. Ziņa bija īsa, tikai daži vārdi.

Tev jāuzmanās!! VD

Okei, tas nebija gluži tas, ko viņš gaidījis.

Nekāda “kur tu esi?”. Vai “tiksimies Pilsoņu laukumā”.

VD kas tas bija? HP nezināja Jefa uzvārdu, taču viņa vārds neatbilda nevienam no iniciāļiem. Varbūt mīlas čatam viņi izmantoja citus vārdus?

Telefons atkal nopīkstēja, un HP gandrīz izmeta to no rokām.

Vai tu tur esi?

HP brīdi domāja, tad nospieda ikonu “Atbildēt”. Tūlīt uznira tukšs ziņas lauciņš. Viņš vēl pāris mirkļu vilcinājās un tad uzrakstīja:

Esmu.

Atbilde atnāca gandrīz tūlīt.

Es sāku domāt, ka viens no viņiem spēlē dubultspēli…

HP pats juta, ka aiztur elpu, un piespieda sevi nolikt telefonu. Tas nebija lāgā. Kāda velna pēc viņš bija atbildējis! Tomēr ziņa viņu fascinēja.

Sūtītājs noteikti domāja viņu mazo grupu, nekas cits nebūtu loģiski. Tad uz ko viņš mērķēja? Uz Haselkvistu, Mangi, viņu pašu…?

Nūras ienākošo ziņu mapē parādījās vēl viena īsziņa.

Apsoli man, ka uzmanīsies. Tu noteikti saproti, ka no jums daudz kas ir atkarīgs!

Velns, ko tagad iesākt? Ja viņš neatbildēs, tad VD, lai kurš tas būtu, sajutīs aizdomas.

HP vēl dažas sekundes vilcinājās, pirms atbildēja:

Apsolu!

Atbilde ieradās tūlīt.

Labi!

HP uzelpoja.

Bet jau nākamajā mirklī dzirdēja aizcērtamies mājas ārdurvis. Tur noteikti nāca Nūra. Jārīkojas ātri!

“Izvēlne”, tad “Izdzēst sarunu”. Ideāli!

Viņš gandrīz jau bija nokļuvis priekšnamā, kad telefons atkal nopīkstēja. Tajā pašā mirklī pie viņa durvīm piezvanīja.

Labāk neskatīties, tikai atvērt durvis un atdot telefonu Nūrai, it kā nekas nebūtu noticis. Izlikties, ka nekas nav noticis, tēlot vēso.

Tomēr… ziņas izlasīšana jau nevarēja kaitēt, vai ne…

Ieraudzījis tekstu, viņš šo lēmumu nožēloja.

Lai veicas, HP!

Sirds pēkšņi sāka dauzīties tik stipri, ka viņš sajuta to sitamies pret krūšu kaulu.

Kasvelnspar…

Kas tu esi?

HP nosūtīja ziņu, nepaspējis apdomāties.

Atkal durvju zvans. Tam sekoja piesardzīgi klauvējieni.

— Tā esmu es, atver. Viņš dzirdēja Nūras balsi.

Kas tu esi!!???

Viņš atkārtoja jautājumu, spiezdams īkšķi tik stipri, ka tas kļuva balts.

Taču atbildi nesanēma.

Divdesmit viens Laika burbuļi/ time bubbles

—    Hallo, te Rebeka…

-    Labrīt, Rebeka, te onkulis Tage.

-    Ā, sveiki… Viņa centās noslēpt vilšanos.

-    Es vakar gaidīju, bet nesagaidīju tavu ziņu. Vai bankā viss gāja labi?

-To gan tu pats varētu pastāstīt, onkuli Tage…

Klausulē uz mirldi iestājās klusums.

-   Tagad es nesaprotu, Rebeka. Izbrīns viņa balsī izklausījās pilnīgi patiess, un Rebekas pārliecība sašūpojās. Vai tad viņš nebija teicis, ka viņiem jāizvairās no tieša kontakta? Kāpēc viņš riskēja un zvanīja?

Ja vien…

-    Tad tev tā nav? Es domāju: revolvera.

-    Ko?! — Tages izbrīns joprojām šķita pavisam īsts.

Nolādēts!

Rebeka dziļi ievilka elpu, pirms turpināja:

-    Es vakar no rīta biju bankā, tieši kā nerunājām, bet kāds bija pasteidzies pirms manis. Seifs bija tukšs, iekšā tikai maza stikla lodīte ar burbuli vidū… Es nodomāju, ka tu varbūt…

Brīdi valdīja klusums.

-    Mīļā Rebeka, domāju, ka tu pārspīlē manas spējas, Tage nopietni teica. Turklāt es nemūžam nenodarītu kaut ko tādu tev.

Rebeka pašūpoja galvu.

-    Jā, es zinu, piedod!

-   Tātad ierocis ir pazudis un mums nav ne jausmas, pie kā tas atrodas?

-Jā, bet, izgājusi ārā, es kaut ko iedomājos, Rebeka sacīja.

-    Seifs noteikti ir iztukšots tikai pirms dažām dienām. Tur nesen bija

Stigsona darbinieki un izņēma visus ierakstus no kameras servera. Vai tu varētu…?

Šķita, ka Tage mirkli apdomājas.

-    Raudzīšu, ko varu darīt, Rebeka.

*

Iepirkumu saraksts atviegloja uzskaiti.

Kā jau HP bija cerējis, Fensters joprojām nodarbojās ar savu mazo biznesu. Un viņam bija vajadzējis tikai pēc iespējas labāk nomaskēties un nosoļot pāris kvartālu, lai atkal būtu starp draugiem.

HP nolika mantas priekšā uz grīdas.

Balti kombinezoni check\

Cietas plastmasas mugursomas — check.

Aizsargmaskas check.

Elektrošoks oh yes!!

Forši!

HP aptaustīja ieroci, kas vairāk atgādināja lielu tālvadības pulti ar diviem metāla zobiem galā. Vajadzēja tikai piespiest podziņu, lai starp puļķiem sāktu dejot maza, zila liesmiņa.

BZZZT!

Piecdesmit tūkstoši voltu, tieši Muminielejā!

Tas brie-e-esmīgi sāpēja, to HP zināja no pieredzes; pirms laba laika viņu šādi bija grilējuši abi Filipa Argosa rokaspuiši…

Taču šoreiz ieroci turēja viņš.

BZZZT! BZZZT! BZZZT!

HP nespēja atturēties: viņš atkal un atkal atkārtoja manevru ar elektrošoku. Nu jau visā dzīvoklī varēja just elektrības smaku. Okei, tagad gan labāk likt to mantiņu lādēties…

Viņš pievilka tuvāk lielu hokejista somu un sāka kravāt tajā aprīkojumu.

Trūka tikai pašas pēdējās, bet reizē arī svarīgākās mantas. Pēc tam viņa rezerves plāns būs pilnīgs. Jācer tikai, ka Fenstera kontakti spēs to piegādāt.

I II* izstaipījās. Ķermenis joprojām šķita stīvs, pastaigas nebija līdzējušas.

Labāk aprīt dažas tabletes un likties uz auss.

*

«

Drošības kontrole viņu pārsteidza. Nekādu rokassomu vai portfeļu, visas citas mantas saliktas caurspīdīgā plastmasas maisiņā un tikai tad varēja tikt iekšā.

Gaidīdama rindā, Rebeka centās sameklēt kameras. Trīs viņa paguva atrast, jau pirms pienāca viņas kārta. Mazas, tumšas lodes pie griestiem vai biezajām akmens sienām. Tieši tādas pašas, kādas viņa bija redzējusi gan policijas pārvaldē, gan bankas seifu telpā.

-    Dokumentus, sacīja sieviete pie ieejas.

-    Kā, lūdzu?

-     Man jānoskenē jūsu dokumenti, sieviete atbildēja. Tā ir Karaliskās bibliotēkas jaunā drošības politika. Jūs noteikti esat dzirdējusi par zādzībām…

Rebeka kaut ko nomurmināja atbildes vietā un izvilka savu autovadītājas apliecību. Sieviete to nolika uz mazas, plakanas stikla virsmas letē. īss gaismas zibsnis, pēc tam pīkstiens.

-    Lūdzu!

Rebeka iebāza karti kabatā.

-    Starp citu, viņa ierunājās, kad sieviete jau grasījās pagriezties pret nākamo apmeklētāju. Ko jūs darāt ar informāciju?

-    Kā, lūdzu?

-    Ar datiem, manas kartes informāciju. Kas ar to notiek?

-     Par mūsu datu politiku varat izlasīt tur. — Sieviete norādīja uz ziņojumu dēli un aizgriezās.

Visi apmeklētāju dati drošības iemeslu dēļ tiek uzglabāti trīsdesmit diennaktis; pēc tam tiek nošķirta personiskā informācija.

Anonīmo informāciju izmanto par pamatu apmeklējumu un plānošanas statistikai.

Karaliskā bibliotēka nenodod datus trešajām personām.

Rebeka nespēja atturēties, nepašķielējusi uz vienu no kamerām griestos. Mirkli viņai šķita, ka redz kustību aiz tumšā stikla, un viņa nevilšus nodrebēja.

Saņemies, Normēna!

Rebeka ātri nokratīja nepatīkamās izjūtas un devās uz lasītavu.

Pagāja desmit minūtes, līdz viņa atrada meklēto: dažus sausus oficiālās izmeklēšanas ziņojumus un vienu biezu grāmatu. Ceļā atpakaļ uz savu vietu viņa apstājās pie kafijas automāta.

-    Kodolieroču programma, par to šobrīd interesējas daudzi! Droši vien saistībā ar plutonija lietu…

Balss lika Rebekai satrūkties.

Viņai aiz muguras stāvēja pavecs vīrs baltā kreklā, kaklasaitē un adītā vilnas vestē. Acīmredzot bija slepus apskatījis grāmatu viņai padusē.

-    Piedodiet, negribēju jūs nobiedēt…

-    Nekas, Rebeka nomurmināja, paņemdama savu glāzi.

-Tūre Šegrēns, vīrietis sacīja. Bet es nespiedīšu jums roku. —

Viņš pacēla baltos kokvilnas cimdos ietērptās plaukstas. Šķiet, jūs jau esat atradusi, kg meklējāt. Tomēr sakiet, ja nepieciešama palīdzība.

Vīrietis šķita mazliet par vecu, lai šeit strādātu. Varbūt viņš bija pastāvīgais apmeklētājs? Vientuļš nabadziņš, kas meklēja kontaktu? Lai vai kā, Rebekai nebija laika šādām izklaidēm.

-    Protams. Paldies, Tūre! Viņa izspieda pieklājīgu smaidu un devās uz savu vietu.

-   Tas bija aizraujošs laiks, vīrietis noteica viņai nopakaļ, ielikdams monētu kafijas automātā. Tas ir, līdz mūs likvidēja…

Rebeka nolika savu kafijas glāzi uz tuvākā galda un pagriezās. Vīrietis pie automāta nesteidzīgi rīkojās ar glāzi, cenšoties nenotraipīt baltos cimdus.

-    Vai jūs strādājāt kodolieroču programmā?

Vīrietis īsi pamāja un uzmanīgi papūta kafiju.

-    Vai jūs varētu pastāstīt mazliet vairāk?

-    Protams. Viņš palūkojās apkārt. Man pat ir dažas fotogrāfijas, ja tas jūs interesē.

Vilit ijs izvilka savu kartīti caur lasītāju liftā un nospieda vienu no pogām.

Mums jābrauc uz mīnus trīs, viņš sacīja. Pavisam ir pieci stāvi. Piecas bibliotēkas ēkas sakrautas pazemē cita uz citas, plus vēl tā, kas atrodas virs zemes. Te glabājas ikviens Zviedrijā iespiestais darbs kopš 1661. gada. Tiklīdz kaut kas iznāk no iespiedmašīnas — avīze, žurnāls, grāmata, jā, šobrīd pat audiogrāmatas, tas saskaņā ar likumu jāsūta šurp. Fantastiski, vai ne? Es mēdzu iedomāties grāmatas kā mazus laika burbulīšus, miljoniem eksemplāru, katram savs mazais stāsts par pagātni. Mēs, zviedri, mīlam laika burbuļus. Vai esat par to domājusi?

Rebeka papurināja galvu. Vārds “burbulis” lika viņai satrūkties, taču viņa saprata, ka Tūres Šegrēna burbuļi ir pavisam atšķirīgi no tiem, par ko runāja onkulis Tage.

-    Līdz ar visām pārmaiņām, ar visu moderno tehniku, ko mums patīk apgūt, mēs tomēr gribam, lai noteiktas parādības paliek tādas, kā bijušas: Donalds Daks Ziemassvētku vakarā, Eirovīzijas dziesmu konkurss, dziedāšanas festivāls Skansenā. Nemaz nerunājot par Karaļnamu. Tikai palūkojieties, cik ļoti visi ir aizrāvušies ar princeses kāzām! Protams, tam visam nepieciešams daudz vietas, piektais stāvs atrodas veselus četrdesmit metrus dziļi klintī… Tūre Šegrēns turpināja.

Rebeka klausījās tikai pa ausu galam. Tas viss noteikti bija ļoti interesanti, taču viņai prātā mutuļoja kas cit$. Kāpēc viņš nevarēja ķerties pie lietas?

Skita, ka mazais vīriņš nemana Rebekas intereses trūkumu. Viņš

>      7 > > tikai turpināja pļāpāt par plauktu metriem un tekstu masām. Neieturēja pauzi pat tik ilgi, lai iedzertu malku savas kafijas.

Beidzot lifts apstājās, un viņi izgāja garā, labi apgaismotā gaitenī. Tumšā kameras lode pie griestiem bija labi redzama.

Trešā pazemes glabātava trīs nedēļu laikā, Rebeka nodomāja. Dīvaina sakritība…

-    Mums jāiet līdz pašam galam. Tur ir mana mazā aliņa, sacīja Tūre un ar brīvo roku parādīja uz gaiteņa tālāko galu.

Vīrietis sāka iet, un Rebeka sekoja dažus metrus aiz viņa.

Smieklīgs vīriņš, augumā mazliet mazāks par Rebeku pašu. Plāni, sirmi mati ar akurāti noķemmētu sānceliņu. Lasāmbrilles aukliņā ap kaklu. Vilnas veste, balts krekls un kaklasaite, lai gan ārpusē bija gandrīz trīsdesmit grādu karstums. Un vēl balti kokvilnas cimdi!

Apģērbs raisīja asociācijas ar jauka vectētiņa tēlu. Tomēr pēc mirkļa Rebeka ievēroja, ka labi izgludinātā krekla apkaklīte ir apspurusi un kārtīgi nospodrinātajām kurpēm jau sen būtu vajadzējis nomainīt papēžus.

Piepeši viņu pārņēma lēna, bet neizbēgama sabrukuma apjausma, kas uzvēdīja vieglas skumjas. Viņa to bija redzējusi jau iepriekš, ļoti tuvu…

Tēvs.

Viss laikam sākās un beidzās ar tēvu…

Tūre Šegrēns norādīja uz divviru durvīm mazliet tālāk pa labi.

-    Tur ir dzīvoklis, viņš čukstēja.

-    Kā, lūdzu?

Vīrietis apstājās un pagriezās.

-    Dzīvoklis. Nellijas Zaksas dzīvoklis, tieši tāds kā dienā, kad viņa nomira. Tur idkšā ir viss līdz pēdējam sīkumam. Tas ir galējais laika burbulis. Fascinējoši, vai ne?

Rebeka pasmaidīja un mēģināja izlikties, ka saprot, par ko viņš runā, bet laikam tas neizdevās īpaši labi.

-Jūs taču zināt, kas bija Nellija Zaksa?

-    Ē… patiesībā ne.

Tūre Šegrēns nopūtās un tad dziļi ievilka elpu.

-     Nellija Zaksa, ebreju izcelsmes vācu rakstniece, dzimusi 1891. gada 10. decembrī Šēnenbergā. Rakstīja galvenokārt dzeju. Viņas agrīnos darbus sadedzināja nacistu grāmatu sārtā 1933. gadā. 1940. gadā pati Seima Lāgerlefa palīdzēja viņai aizbēgt uz Zviedriju, bet 1952. gadā viņa kļuva par Zviedrijas pilsoni. Te viņa palika līdz savai nāvei 1970. gadā…

Vīrietis ieturēja pauzi, lai ievilktu elpu.

-     Nellija Zaksa ieguva Nobela prēmiju literatūrā 1966. gadā, starp citu, to piešķīra tieši viņas dzimšanas dienā. Testamentā viņa

novēlēja Karaliskajai bibliotēkai visas savas mantas: papīrus, grāmatas, pat dzīvokļa iekārtu. Tas viss ir izstādīts tur iekšā… viņš atkal norādīja uz divviru durvīm, … tieši kā brīdī, kad viņa nomira.

Rebeka pamāja ar galvu, īsti nezinādama, ko teikt. Taču šoreiz Šegrēns šķita ievērojis viņas vēso reakciju.

-    Piedodiet, tā laikam ir neliela novirzīšanās no tēmas. Ne jau bieži mani apciemo, un reizēm sametas vientuļi…

Mirkli gandrīz izskatījās, ka mazais vīriņš nosarkst.

-   Tomēr savā ziņā Nellijas Zaksas stāsts iet roku rokā ar tematu, par kuru interesējaties jūs.

Šegrēns apstājās pie nelielām durvīm, izņēma atslēgu un atslēdza.

-    Lūdzu, ienāciet, Nellij…

-    Nē, nē, es, protams, domāju Rebeka, viņš steidzīgi sevi izlaboja.

Rebeka domīgi pārkāpa pār slieksni.

Telpa nevarēja būt lielāka par desmit kvadrātmetriem, un viegli klaustrofobiskā sajūta gandrīz tūlīt lika viņai atcerēties nopratināšanu telpas Policijas pārvaldē. Ar papīriem nokrauts rakstāmgalds, daži pārpildīti grāmatu plaukti gar vienu sienu un divi biroja krēsli aizņēma gandrīz visu pieejamo platību.

Mazais vīriņš aizvēra durvis aiz viņas. Šķita, ka biezās betona

> > y 1

sienas kaut kādā veidā uzsūc skaņas, liekot tām izldausīties apcirstām.

-   Jā, kā jau teicu, Tūre turpināja, Nellija Zaksa kļuva par Zviedrijas pilsoni 1952. gadā, kad mēs sākām būvēt pirmo kodolreaktoru klintī zem Karaliskās tehniskās augstskolas. Bet apsēdieties!

Viņš norādīja uz vienu no krēsliem.

-     1966. gadā, kad Zaksa saņēma Nobela prēmiju, Zviedrija parakstīja kodolieroču neizplatīšanas līgumu, kurā mēs apsolījām pārtraukt darbu pie savas atombumbas izstrādāšanas, un līdz viņas nāves brīdim 1970. gadā programmas slēgšana norisa pilnā sparā. Divus gadus vēlāk principā viss jau bija likvidēts.

-    Bet ne pa īstam… Rebeka ātri piebilda.

Tūre uzmeta viņai ilgu skatienu un pirmo reizi iemalkoja savu kafiju.

-Jā, jums taisnība. Daļa projekta turpinājās. To sauca par aizsardzības izpēti…

-    Bet patiesībā tas bija kaut kas cits, papildināja Rebeka.

Tūre klusi papurināja galvu.

-    Nē, mīļā, nevajag ticēt visam, ko var izlasīt internetā.

Viņš paplikšķināja pa aizvērtu veca modeļa portatīvo datoru, kas stāvēja uz galda.

-     Kodolieroču programmu apturēja septiņdesmitajos gados, Ogestas reaktoru slēdza 1973. gadā. Palika gan vēl zināmas programmas daļas, taču to darbības joma bija ierobežota un runa bija tikai par pētījumiem aizsardzības vajadzībām.

-    Un kāda bija jūsu loma, Tūre?

Rebeka ieskatījās savā rokaspulkstenī.

-    Es biju zinātniskais asistents tā sauktajā “L” projektā. Lielākoties strādāju Ogestā, vietā, ko sauca par Trešo reaktoru. Mēs centāmies iegūt savu plutoniju, bet diemžēl mums neveicās. Kad Erlanders2 un Palme mūs likvidēja, man bija jāaiziet. Tagad domāju, ka tas bija labi. Nebūtu patīkami, ja mūža nogalē sirdsapziņu nomāktu atombumbas radīšaria.

Viņš pēkšņi piecēlās.

-     Bet piedodiet, mīļā, cik es esmu nepieklājīgs! Tikai pļāpāju vien. Jūs taču nepaņēmāt līdzi savu kafiju. Vai varu piedāvāt kaut ko citu? Varbūt mazliet minerālūdens?

Tūre noliecās pie viena no grāmatu plauktiem, atvēra mazu skapīti un izņēma minerālūdens pudeli un glāzi.

Rebeka atvēra pudeli, piepildīja glāzi un klusēdama dzēra. Ogļskābā gāze dedzināja mēli, un viņa aizvien vairāk sliecās domāt“, ka izšķiež vērtīgo laiku.

-    Nu tad paskatīsimies… Kopš mēs aizgājām no savrupmājas, esmu savācis lielāko daļu savu papīru šeit. Maja Brita negribēja to visu turēt mājās. Es grasījos rakstīt grāmatu…

Vīrietis cilāja papīru kaudzītes uz galda, šķita kaut ko meklējam. Pēdējais laiks ķerties vērsim pie ragiem, pirms viņš iegrimst jaunā izklāstā.

-    Tūre, vai jūs kādreiz esat strādājis kopā ar cilvēku, kuru sauca Erlands Peteršons?

Nekādas reakcijas, Tūre pat nepacēla galvu, un kaut kādā ziņā tas šķita labi. Bet… dīvainā kārtā arī sagādāja vilšanos.

-    Un Tagi Sammeru?

Joprojām nekādu izmaiņu.

-    Nē, diemžēl šie vārdi neizklausās pazīstami, — Tūre nomurmināja un pievērsās mapēm tālākajā grāmatu plauktā.

Rebeka gandrīz nolamājās aiz atvieglojuma un vilšanās. Bet tad piepeši atcerējās vēl kādu vārdu.

-    Un kā ar Andrē Pellasu?

Tūre apstājās.

-   Jūs viņu pazināt, vai ne? Rebeka pati juta, cik ieinteresēta izldausās.

-    Pazinu vai nepazinu… Virsleitnants Pellass vadīja vienu no programmas sekcijām.

-    Kuru tieši? Kuru sekciju? Rebeka pretojās spontānai vēlmei pielēkt kājās.

-    Viņus sauca par “I” grupu. Varētu teikt, ka viņi turējās mazliet nomaļus. “Informācija un izlūkošana” tā laikam viņus sauca, bet neesmu gluži drošs. Diemžēl mana atmiņa vairs īsti nav agrākā. Tūre papurināja galvu.

-    Un kāda bija viņu loma projektā?

-    Precīzi nezinu. Taču mums bija ikmēneša atskaites, kurās mēs reģistrējām radušās problēmas. Vietu, kur bijām iestrēguši, visbiežāk apzīmēja ar lielu “I”. Parasti pagāja kāda nedēļa, un mēs saņēmām glītu aprakstu, kā šo problēmu vajadzētu risināt. Ziņojums bija zviedru valodā, taču šur tur varēja manīt, ka tas laikam tulkots no angļu valodas. Tā lielākoties bija tikai sajūta, daži izteicieni un tā…

-    Un šis ziņojums nāca no “I” grupas? Tas varētu nozīmēt, ka viņi sazinājās ar kādu ārpusē?

Tūre paraustīja plecus.

-    Mēs bijām par to pārliecināti, taču tiešus pierādījumus neguvām.

-    Amerikāņi?

-   Tas varētu būt ticamākais izskaidrojums. Lai gan politiķi gribēja uzsvērt mūsu domstarpības, starp Zviedriju un ASV jau kopš kara laikiem pastāvēja ciešas militāras saites. Amerikāņu Stratēģisko dienestu pārvalde, kas bija CIP priekštece, starp citu, finansēja slepenu militāru darbību gar Norvēģijas ziemeļu robežu. Nolūks bija nevis apkarot nacistus, bet turēt karaspēku gatavībā, kad vācieši atkāpsies. Lai varētu novērst iespējamu Norvēģijas aneksiju no Padomju Savienības puses, Tūre paskaidroja. Operācija nebūtu iespējama bez Zviedrijas armijas un izlūkdienesta palīdzības…

Viņš aprāvās teikuma vidū un atvainodamies pasmaidīja.

-    Es laikam atkal aizrāvos, mīļā. Gribēju tikai teikt, ka zviedru un amerikāņu militāristi neoficiāli sadarbojās jau sen pirms mūsu projekta sākuma.

Rebeka pamāja ar galvu.

-    Vai jūs zināt, kas notika ar “I” grupu pēc 1972. gada?

Tūre kādu brīdi klusēdams dzēra savu kafiju.

-    Kā jau teicu, .projektu slēdza, militārpersonas pārcēla uz jauniem dienestiem, bet mums, civilajiem, bija jāmeklē citi darba devēji. I'rotams, ļoti skumji, tik daudz uzticamu darbinieku, tik daudz ieguldīta darba. Viss veltīgi…

Viņš nopūtās.

-    Es pats pārcēlos uz Vesterosu, sāku strādāt ABB par automātikas inženieri. Paliku tur līdz pensijai. Fantastiska darbavieta, tāpēc varu teikt, ka viss tomēr notika uz labu. Saprotiet, mēs izstrādājām procesus, lai…

Tūre turpināja stāstīt, bet Rebeka viņā vairs neklausījās.

Viņai bija izrādījusies taisnība. Onkulis Tage bija strādājis kodolieroču programmā, vadījis informācijas apmaiņu ar amerikāņiem.

-    Paskatīsimies…

Tūre Segrēns paņēma aploksni un izklāja tās saturu pa galdu. I otogrāfijas, daudzas melnbaltas, bet bija arī krāsu foto. Izbalējušas bildes no senaizmirstiem vasaras atvaļinājumiem, ekskursijām vai

citiem atcerēšanās vērtiem notikumiem. Spriežot pēc apģērbiem un frizūrām, lielākā daļa uzņemtas sešdesmitajos un septiņdesmitajos.

-    Mana sieva Maja Brita, Tūre nomurmināja, paņemdams fotogrāfiju ar smaidošu, iedegušu sievieti vasaras kleitā pie restorāna galdiņa. Viņa nomira pirms trim gadiem.

-    Izsaku līdzjūtību!

Tūre turpināja meklēt starp fotogrāfijām.

-Lūk!

Viņš nolika sev priekšā dažas melnbaltas bildes. Tipiski grupas foto, kas varētu piederēt jebkuram uzņēmumam. Daudz nopietnu vīriešu uzvalkos, daži baltos uzsvārčos. Kopā sešdesmit septiņdesmit cilvēki, nostādīti trīs rindās uz lielām kāpnēm.

-    Fotogrāfija ir uzņemta sešdesmit sestajā vai sešdesmit septītajā, man šķiet. Lūk, te stāvu es.

Ture norādīja uz glīti saķemmējušos vīrieti vidējā rindā. Līdzība bija nepārprotama.

-    Jauns un stilīgs. Viņš iesmējās. Tagad esmu tikai… Un, lūk, arī… Tūre vilka pirkstu pār seju rindām. Re!

Taču Rebeka jau bija ieraudzījusi. Pēdējā rinda, trešais no kreisās.

Pēkšņi viņu pārņēma stiprs nelabums.

-    Pulkvedis Pellass, Tūre norādīdams sacīja, bet Rebekas skatiens bija pievērsts pavisam citai sejai.

Tēva sejai.

Divdesmit divi Un tie, kurus mēs atstājām aiz muguras I And those we’ve

left behind

Viņi stāvēja klajumā starp kokiem.

Lai gan bija tumšs un sākumā viņš atradās tālu, nebija grūti viņus iitpazīt. Vecais, staltais vīrs ar spieķi un blakus viņam Manges sagumušais siluets. No abu kafijas krūzītēm cēlās tvaiki.

Pamazām tuvojoties viņiem pa sniegu, viņš starp kokiem ieraudzīja vēl citus cilvēkus. Desmitiem, varbūt pat simtiem klusu siluetu, kas šķita vērojam viņu.

Viņš juta sniegu gurkstam zem kājām, bet dīvainā kārtā nebija i Izirdama ne skaņa.

Abiem vīriem klajumā bija uzradusies kompānija. Vēl četras figūras bultās Gaja Foksa maskās ar uzzīmētām saskrullētām ūsām un kazbārdiņām. •*.

-    Sveicināts, Henrik, — sacīja Spēles vadītājs, kad viņš izgāja klajumā.

-    Vai gribi kafiju? Mange sniedza plastmasas krūzīti, un viņš to /'ieņēma, neteikdams ne vārda.

-    Kas viņi ir? — viņš norādīja uz četrotni maskās.

-    Vai tad tu nezini? — Spēles vadītājs iesmējās. Divi ir pavisam neinteresanti, bet divi pārējie var izrādīties ārkārtīgi svarīgi.

Pirmais no viņiem paspēra soli uz priekšu un sniedza roku. Par spīti biezajām ziemas drēbēm, varēja manīt stūrainu, muskuļotu augumu. I ini sarokojās.

-    Draugs? —jautāja HP, taču atbildi nesaņēma.

Uz priekšu panāca nākamais.

- Ienaidnieks? HP jautāja.

Atbildes joprojām nebija.

Trešais cilvēks bija sieviete, par to viņš bija drošs.

Draugs? w- «/ atkal jautāja.

Mirkli viltam šķita, ka sieviete parausta plecus.

Viņi sniedza roku ceturtajam stāvam, taču šis cilvēks paliecās pret viņu un iečukstēja kaut ko ausī. Balss bija tik pazīstama, tik skumja, ka IIP pārņēma smeldze.

— Luternas 'labirints, — viņa čukstēja. — Tev mūs jāizglābj. Plēsējs…

Tālumā ieķērcās krauklis. Divi nelaimi vēstoši ķērcieni, kas lika

matiem saslieties pakausī.

Ēnu figūras starp kokiem piepeši sāka kustēties. Nāca uz klajumu kā tumši ģērbti zombiji. Un HP aptvēra, kas viņi ir…

— Vēl, — viņi šņāca.

— VĒĒĒĒUM

Nākamajā mirklī viņš metās skriet. Sniegs šķīda ap kājām, sirds dauzījās krūtīs.

Tālumā pie apvāršņa vīdēja ceļa gaisma.

—Tiksimies Luternas labirintā, numur 128… — viņam nopakaļ uzsauca Spēles vadītājs. Vai varbūt viņš dzirdēja Manges balsi…

*

Rebeka izgāja kāpnēs un dziļi ievilka elpu.

Svaigais gaiss padzina nelabumu, un pēc dažām minūtēm viņa jutās krietni mundrāka.

Puzles gabaliņi cits pēc cita ieņēma savas vietas. ANO uzdevums, kodolieroču programma. Tēvs un onkulis Tage. Pases, slepenie kurjera uzdevumi. Tad Palmes valdība, kas pieviļ. Tēva trakās dusmas. Seifs Svēavēgenā, atvērts 1986. gadā. Lielā kalibra revolveris ar divām izšautām patronām, kas lika Tagem justies tik nelāgi. Revolveris, kuram nedrīkstēja sadzīt pēdas…

Pagātnes notikumi…

Svēavēgena.

1986.

Tēva dusmas.

Revolveris ir ŪPSI, Ūlofa Palmes slepkavības ierocis.

Viņa izņēma no somas mobilo telefonu. Pirksti īsti negribēja klausīt, un bija vajadzīgi divi mēģinājumi, lai ievadītu PIN kodu.

Tages vēstule ielādējās gandrīz tūlīt, bet pagāja kāda minūte, iekams tai sekoja pievienotais fails. Melnbalts klips no bankas pagraba, trīsdesmit divas sekundes garš, droši vien uzņemts no kamerām gaitenī.

Vīrietis gāja pa gaiteni un tad iegriezās telpā, kur atradās viņas seifs. Viņam bija saulesbrilles un uz pieres novilkta cepure ar nagu.

Tomēr Rebekai nebija nekādu grūtību viņu atpazīt.

Tas bija Mange.

*

6

Fū, cik drausmīgi murgi viņam rādījās! Iepriekšējā reizē tādus bija provocējusi čūskas inde, šoreiz — droši vien zāles. Tabletes bija paredzētas zirgiem, ne cilvēkiem, un tas noteikti daudz ko izskaidroja.

Gaidīšana dzīvoklī padarīja viņu traku. Te nebija ne Xbox, ne Playstation vai citas konsoles, ar ko nosist laiku, bet no vecās televizora kastes varēja izdabūt tikai pamata kanālu paketi. Skatīties vēl kādu “Emerdeilas” vai “Kaimiņu” sēriju viņš vairs nejaudāja, turklāt aiz stresa jau bija divas reizes onanējis un no trešās noteikti dabūtu čūlas uz džoistika. Par laimi, viņam vismaz bija kārtīgi cigarešu krājumi.

HP aizsmēķēja vēl vienu Marlboro un atsāka iekštelpu pastaigu. Dzīvojamā istaba, virtuve, priekšnams un atpakaļ.

Dažu sekunžu atpūta, lai padomātu.

Tātad viens no šīs bandas bija nodevējs. Ja varēja ticēt noslēpumainajam VD, kas bija atsūtījis viņam ziņu caur Nūras telefonu. VD…

Viens Draugs?

Neviens, atskaitot mazo grupu, nezināja, ka Nūras telefons bija atradies šajā dzīvoklī. Tātad tīri loģiski VD vajadzētu būt kādam no grupas.

Viens Draugs.

Viens Ienaidnieks.

Nelaime tā, ka nevienu iespēju nevarēja izslēgt.

Jefs viņu ienīda jau kopš notikumiem Birkagātanā, un pēdējās dienās abu attiecības nebija uzlabojušās.

Haselkvists, kura vārds rakstāms ar qv, gan apgalvoja, ka pagātne esot pagātne, bet tie, protams, tikpat labi varēja būt meli. Viņš taču to čali uz E4 bija pilnīgi sagrāvis. Piepūtis seju ar asaru gāzi, pazemojis, turklāt vēl sabojājis viņa End Game. Šāda veida pāridarījumu tik vienkārši nepiedeva, pat ja tas bija mīkstčaulis Kents.

Nūru bija grūtāk izprast. Viņa acīmredzot bija pielikusi roku pie dedzināšanām gan pie tās, kura gandrīz nogalināja HP viņa paša dzīvoklī, gan pie pašlikvidējošā ugunsgrēka Manges veikalā. Arī domu, ka Nūra bija saindējusi viņu ar tām tabletēm, īsti nevarēja atmest.

Pēdējais sarakstā bija HP senais draugs Farūks Al-Hasans aka' Magnuss Sandstrems. Tas pats Mītomāns Mange, kurš ar Spēles vadītāja svētību bija iebarojis viņam tik daudz melu, ka viņš vairs nespēja atšķetināt, kas no visa pēdējos gados notikušā bijis pa īstam.

Nebija slikta aizdomās turamo kolekcija…

Veiksmi izmeklēšanā, Kolombo!

Tad kāpēc viņš vienkārši nepalika mājās? Kāpēc grasījās pakļaut sevi riskam šajā trakajā projektā? Lūk, vēl pāris labu jautājumu, kam trūka saprātīgu atbilžu…

Tā vien rādās, ka Pīteram Falkam2 būs jāstrādā virsstundas.

*

Rebeka nokāpa no eskalatora tieši tajā mirklī, kad atskanēja brīdinājuma signāli, un vēl paspēja ielēkt piebāztajā metro vagonā, pirms durvis aizvērās.

Nosvīduši tūristi, lielākā daļa ar jostas somām, cepurēm un ūdens pudelēm droši vien amerikāņi. Rebeka nokļuva grupas vidū, un viņai nebija, kur pieturēties. Kāds spiedās virsū no mugurpuses. Rebeka centās pakāpties sāņus, cik nu tas bija iespējams.

Par laimi, vismaz gaisa kondicionētājs darbojās. Tā dūkoņa kopā ar vilciena dārdiem neļāva sadzirdēt, ko runā apkārt stāvošie.

Cilvēks aizmugurē vēlreiz uzgrūdās Rebekai. Viņa jau grasījās pagriezties un paskaidrot, ka te ir pārāk maz vietas, kad pie vienas auss izdzirdēja pazīstamu balsi.

-    Negriezies apkārt!

-    Mange, ko…?

Rebeka ar acs kaktiņu pamanīja saulesbrilles un cepurīti ar nagu.

-    Nē, nē, tikai negriezies apkārt… Viņš uzlika plaukstu Rebekai uz muguras.

-    Labi. Viņa turpināja skatīties pretējā virzienā.

Tas bija, maigi izsakoties, smieklīgi, un, ja Mange nebūtu izklausījies tik nervozs, viņa jau būtu pārkāpusi norādījumu.

-    Es tev kaut ko aizsūtīju, viņš čukstēja. Izlasi, un tu sapratīsi, kā viss saistās kopā.

-    Klau, Mange, tas taču ir… Rebeka pagrieza galvu.

-    Nē, tu nedrīksti griezties apkārt. Viņi tevi vēro. Viņš tevi vēro!

-    Kurš, Mange? Kurš mani vēro?

-    Sammers, protams! Manges balsī skanēja bailes.

-    Kāpēc lai viņš to darītu, Mange? Cik zinu, viņš ir ļoti aizņemts, meklējot tevi. Un viņš noteikti ļoti priecātos, ja es savestu jūs kopā.

Vagons sašķiebās, un mirkli Rebeka bija tuvu kritienam, taču citu pasažieru tuvums ļāva viņai noturēties kājās.

-    Nejoko par tādām lietām, Beka, Mange šņāca.

-     Es nejokoju, Mange. Henke jau mēģināja mani pārliecināt, ka onkulis Tage ir Spēles vadītājs. Tagad laikam ir tava kārta. Bet atšķirībā no jums abiem Tage Sammers man palīdzēja, pāris reižu izglāba manu ādu…

Balss skaļrunī nosauca staciju, kuras nosaukumu Rebeka nedzirdēja, un vilciens sāka samazināt ātrumu.

-    Turklāt pie tevis ir kaut kas mans, Mange… viņa sacīja.

-Ko?

-     Netēlo muļķi. Bankas seifs Svēavēgenā. Tu nozagi no mana seifa tēva metāla kasti. Es tevi redzēju ierakstā…

-    Es nezinu, par ko tu runā, Rebeka, Mange mazliet pārāk ātri atteica. Redzi… viņš pieliecās tuvāk Rebekas ausij, Spēle ir kā Roršaha tests, tie tintes traipi, tu jau zini. Smadzenes veic savu interpretāciju un pašas aizpilda baltos plankumus. Cilvēks redz tikai to, ko grib redzēt.

Vilciens sasniedza peronu, strauji nobremzēja, un Rebeka atkal gandrīz nokrita.

Durvis atvērās, un cilvēki spiedās visos virzienos.

Kad Rebeka beidzot atguva līdzsvaru un atskatījās, Mange jau bija nozudis. Tikai pēc dažām minūtēm viņa atrada mobilo telefonu, ko viņš slepus bija iebāzis viņai kabatā. Spoža, sudrabota mantiņa ar skārienekrānu.

Divdesmit trīs Realitātes sfēras /spheres of reality

Gandrīz visa puzle bija gatava.

Vismaz tā viņa domāja.

Viņas tēvs, Andrē Pellass, kodolieroču programma, bankas seifs, Tage Sammers visa ķēde saistījās kopā. To pat varēja padarīt garāku, ja iekļāva neiedomājamo: revolveri, Svēavēgenu un Ūlofu I’almi.

Tomēr līdz šim Rebeka bija centusies savaldīt fantāziju un vairāk uzmanības pievērsusi skaidri zināmajiem faktiem.

Tēvs un Andrē/onkulis Tage kopā dienē ANO spēkos.

Tēvu netaisni atlaiž par rīcību, kuru viņš uzskatījis par pareizu.

Tage pieņem tēvu slepenajā kodolieroču programmā un nosūta slepenos uzdevumos uz ASV, lai dalītos informācijā ar amerikāņiem. Viņš turpina to darīt daudzus gadus, lai gan oficiāli projekts ir apturēts.

Astoņdesmito gadu vidū šajā lietā sāk rakņāties avīze. Tad visi krīt panikā, projekts tiek aprakts uz visiem laikiem un tēvs bez brīdinājuma atkal izlido uz ielas. Turklāt viss, kam Tage un viņš ticējuši, nonāk papīrgrozā.

Notikušais ir Palmes valdības vaina…

Nelabums, kas bija sācies jau Tūres Segrēna klaustrofobiškajā kabinetā, negribēja atkāpties. Rebeka piecēlās no dīvāna, piegāja pie loga un to atvēra.

Iela lejā bija tumša, bez mazākās kustības. Blīvās koku lapotnes ielas pretējā pusē neļāva saredzēt vairāk kā desmit metrus no parka teritorijas. Mirkli Rebekai šķita, ka tur starp ēnām kāds stāv. Kāds, kurš viņu vēro. Viņa zināja, ka tās ir tikai iedomas, tomēr aizvilka aizkarus, pirms atgriezās pie dīvāna un portatīvā datora.

Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai atrastu noziedznieka aprakstu Vikipēdijā.

Vientuļš vīrietis, kuru vada naids pret Palmi. Viņam, visticamāk, visu mūžu ir bijušas grūtības attiecībās, it īpaši attiecībās ar autoritātēm. Viņš ir introverts, vientuļš un ar personības traucējumiem, taču ne psihotisks. Viņa stāvoklis ir cieši saistīts ar to, ka viņš sevi izjūt kā "neveiksminieku". Neveiksmes rada depresiju, savukārt depresija padziļinās līdz paranojai. Ja šāda tipa cilvēki pievēršas vardarbīgiem noziegumiem, tas parasti notiek 35-45 gadu vecumā…

1986. gadā tēvam bija 45 gadi. Motivēts, pievilts, neveiksmīgs un paranojāls. Turklāt tips, kurš nekad neaizmirsa pāridarījumus, vienalga, iedomātus vai īstus. It nekad…

Vajadzēja tikai ieroci, ŪPSI. Un nelielu palīdzību.

Iespējams, viņš nebija viens. Iespējams, saņēma piesardzīgu grūdienu pareizajā virzienā no kāda, kuram uzticējās. Tā varēja būt telefona saruna, laika un vietas norādes neko daudz vairāk jau nevajadzēja…

Varbūt tēvs domāja, ka saņems jaunu iespēju. Ka atkal būs daļa no lielākas kopības, kurai viņa pakalpojumi būs vajadzīgi. Kurā viņš atkal par kaut ko kļūs…

Atpakaļ Spēlē.

Vēsture atkārtojas…

Tomēr te kaut kas nesakrita, mazs puzles gabaliņš. īsti neiederējās.

Nelaime tā, ka viņa nespēja saprast, kurš.

*

Baltais furgons uzrāpās pakalnā un tad iebrauca mazā, bruģētā pagalmā, ko L formā ierāmēja pussabrukusi lauksaimniecības celtne.

—Esam klāt.

Nūra piesardzīgi uzlika roku uz HP pleca, bet viņš bija pamodies jau pirms brīža, kad furgons nobrauca no asfalta un iegriezās mazajā grants ceļā.

Šķūņa durvis bija vaļā, un Haselkvists atmuguriski iebrauca furgonu pa tām ar milimetra precizitāti. Manges mazais, sarkanais Polo jau gaidīja iekšā.

Jefs ātri izlēca ārā un aizvēra durvis aiz viņiem.

HP nesteidzās atstāt sēdvietu. Divreiz pārbaudīja uz grīdas noliktās hokeja somas atslēgu, tad izstaipījās un ieelpoja sastāvējušos vecu salmu smārdu.

Pagāja kāds brīdis, iekams acis pierada pie tumsas.

Vienā šķūņa stūrī viņš saskatīja lielus, baltus plastmasas maisus, tiem blakus vairākas paletes, apkrautas ar vecām riepām, pāris degvielas mucu un dažādus lūžņus. Mazliet tālāk stāvēja kaut kāda sarūsējusi lauksaimniecības tehnika. Šī vieta noteikti nebija izmantota vismaz desmit piecpadsmit gadu. Vai vēl ilgāk.

-    Sveiki, laipni lūgti!

-    Sveiks, HP nomurmināja, izvairīdamies no Manges skatiena.

-    Nāciet līdzi…

Mange, apgājis ap vairākiem šķēršļiem, sasniedza durvis šķūņa otrā galā. Pārējie sekoja, bet HP rindā gāja pēdējais.

-   Tikai skatieties uz kājām, grīda nav gluži kārtībā.

Mange atvēra durvis, viņi izgāja caur īsu gaiteni un nonāca mazā virtuvē.

Tur oda pēc mitruma un svaigas kafijas.

HP tūlīt atcerējās Ērmana mazo namiņu mežā. Taču namiņš bija krietni labākā stāvoklī par šo vietu. Pie sienām vecas, atlupušas tapetes, no sadzeltējušiem griestiem pāris vietās pilēja ūdens, bet grīdas īlēļi šur tur bija padevušies un atklāja aptrupējušus caurumus. Istabas vidū stāvēja galds un pieci salokāmie krēsli.

-   Tad te tu mitinies, HP norūca, norādīdams uz guļammaisu un saliekamo gultu vienā stūrī. Vai Betula tevi izmetusi?

Mange paraustīja plecus.

-    Šobrīd visdrošāk ir šeit, viņš atteica. Ir kafija, ja kāds vēlas…

HP paņēma papīra glāzi un ielēja kafiju no termosa, kas stāvēja uz maza galdiņa. Kamēr pārējie sekoja viņa piemēram, Mange apsēdās. Viņš paņēma portatīvo datoru, atvēra to un tad pagrieza tā, lai visi varētu redzēt monitoru.

-    Okei, viss ir sagatavots. Operācija Punkcija sāksies tieši pēc… viņš ieskatījās rokaspulkstenī, — … deviņām stundām, divdesmit septiņām minūtēm un vienpadsmit sekundēm.

Visi, atskaitot HP, noregulēja savus pulksteņus.

-    Brauksim ar furgonu, mana mašīna paliks šeit.

-    Nē, mums vajag abus vāģus, Jefs viņu pārtrauca autoritatīvā balsī. — Es vakar biju izlūkot. Pēdējais gabals pie klintīm ir vienkārši mīksts meža ceļš, un furgons tur iestigs. Ja negribam stiept visas mantas puskilometru, mums viss jāiekrauj Polo. Tā ir vieglāka un ar priekšējo piedziņu, tā ka problēmu nebūs.

-    B-bet, ēē… Izklausījās, ka Mange grib protestēt, tomēr pārdomā. Okei, tā arī darīsim. Laba doma!

Viņš pamāja ar galvu, un Jefs atviegloti pasmaidīja.

-    Iziesim visam cauri vēl vienu reizi, turpināja Mange. Es ierosinu pārģērbties un pārbaudīt aprīkojumu pusstundu pirms izbraukšanas. No šejienes jābrauc stundu uņ piecdesmit trīs minūtes, pēc tam divdesmit minūtes mantu izkraušanai, un tas nozīmē, ka mums vēl ir daudz laika. Ja kāds grib pastaigāties, otrā pusē ir ezers. Sviestmaizes un dzērienus atradīsiet aukstumsomā. Viņš norādīja uz vienu stūri. — Tualete nedarbojas, bet aiz šķūņa ir veca āra ateja.

-    Ā, nolikt kluci oldschoolx stilā… HP ieķiķinājās, bet neviens viņam neatbildēja.

Mulki bez humora izjūtasl

Vienalga. Viņam bija septiņas stundas, kuru laikā izdibināt, kurš te ir draugs un kurš ienaidnieks. Varēja sākt kaut tūlīt.

*

Vēstule gulēja uz priekšnama paklājiņa kopā ar rīta avīzi. Aploksne ar lodziņu, kurā redzams viņas vārds. Visticamāk, kāds rēķins, vina nosprieda.

Tikai ielējusi kafiju, apsēdusies dīvānā un atplēsusi aploksni, Rebeka ieraudzīja, ka tas ir pavisam kas cits. Uz A4 lapas ar viņas vārdu bija tikai divas rindiņas: pirmajā kādas interneta vietnes adrese, otrajā divi skumji smaidiņi.

Mange! Tas nevarēja būt neviens cits.

Rebeka paņēma lapu un apsēdās pie datora, tad ievadīja adresi u 11 nospieda Enter.

Atvērās lodziņš ar lauciņiem lietotājvārdam un parolei. Pēc zināmām šaubām Rebeka augšējā rindiņā ierakstīja savu pilno vārdu, lāču viņai nebija ne jausmas, kādu paroli lapa vēlas. Rebeka nopētīja aploksni no iekšpuses un ārpuses, bet neatrada nekādu norādi.

Beidzot viņa ierakstīja “Mange” un nospieda Enter.

“Nepareiza parole,” paziņoja lapa.

Sasodīts!

Rebeka mēģinaja vēlreiz, šoreiz par paroli izmantojot vārdu “Henke”.

“Nepareiza parole, atlicis vēl viens mēģinājums.”

Tikai viens!

Viņa izgāja priekšnamā, lai pārbaudītu, vai nav saņēmusi vēl vienu vēstuli, kurā būtu ielogošanās dati. Taču nē, nekādas vēstules lur nebija.

Drošības pēc Rebeka izlasīja vēstuli vēlreiz, pacēla to un aploksni pret gaismu, mēģinādama noteikt, vai tur nav kāda slēpta ziņa". Vienīgā novirze, ko viņa atrada, bija viņas pašas vārds, ko sūtītājs bija uzrakstījis ar kk.

Lai nu kuram, bet Mangem taču vajadzētu prast uzrakstīt viņas vārdu!

Ja vien…

Viņa ierakstīja paroles lauciņā vārdu “Rebekka” un nospieda I nter. Lodziņš mainīja krāsu, un piepeši viņa bija iekšā.

Vietne atgādināja Vikipēdijas lapu. Patiesībā tā bija tik līdzīga, ka bulu grūti pamanīt atšķirības, tomēr Rebeka bija pilnīgi droša, ka tieši šī lapa nav pieejama atvērtajā tīklā.

Spēle,

arī Cirks,'Notikums vai Izrāde, ir nosaukums slepenam militāram projektam, ko aizsāka ASV, visticamāk, kaut kad piecdesmitajos gados.

Sākotnēji Spēle bija tikai daļa no tā sauktā MK-ULTRA projekta, kura ietvaros tika pētīta dažādu veidu smadzeņu skalošana un mind control (sk. arī jēdzienu Mandžūrijas kandidāts).

Atšķirībā no MK-ULTRA, kas ar narkotiku un piespiedu līdzekļu palīdzību centās piedabūt savu eksperimentu dalībniekus izpildīt dažādas darbības, Spēles pētnieki strādāja ar pavisam pretēju metodi. Izmantojot spēcīgus pozitīvus stimulus, piemēram, atzinību, novērtējumu un elku pielūgsmi, viņi veiksmīgi provocēja daudzus eksperimenta dalībniekus izpildīt darbības, kuras tie eksperimenta sākumā bija norādījuši kā tādas, ko nespētu veikt.

Eksperimenta dalībnieki, kam piemita narcistiskas iezīmes, tika iekļauti viņu psihei piemērotos dažādu veidu scenārijos. Daži piedzīvoja sajūtu, ka atrodas sporta sacensībās, citi ka filmējas kino vai piedalās nozīmīgā politiskā notikumā. Neatkarīgi no scenārija pret visiem eksperimenta dalībniekiem izturējās kā pret zvaigznēm un ar manipulāciju palīdzību lika viņiem uztvert situāciju tā, it kā viņi atrastos lielā ļaužu pūlī, kas viņus apbrīno un seko katram viņu solim.

Atjautīgi paspilgtinot eksperimenta dalībnieku pārspīlēto paštēlu un padarot viņus par galvenajiem varoņiem lielākā kopībā, zinātniekiem itin ātri izdevās panākt, ka daudzi no viņiem brīvprātīgi pārvieto pašu noteiktās robežas un veic dažādas dramatiskas darbības. Daži militārā personāla pārstāvji, kas bija saistīti ar projektu, pat sāka slēgt derības par to, cik tālu eksperimenta dalībnieki būs gatavi iet, un tā radās nosaukums Spēle.

Gan MK-ULTRA, gan visi tā apakšprojekti septiņdesmitajos gados tika likvidēti, taču eksistē pierādījumi, ka Spēle ir izlauzusies ārpus projekta robežām un dzīvo pati savu dzīvi.

Saskaņā ar šiem pierādījumiem Spēli vada cilvēks, kas tiek dēvēts par Spēles vadītāju. Izmantojot psihiskas manipulācijas, viņš provocē šķietami parastus cilvēkus veikt neizskaidrojamas un dažkārt katastrofālas darbības. Spēlē darbojas daudz palīgu, tā saukto Skudru, kas palīdz ar informāciju un vienkāršākiem uzdevumiem. Viņi sagatavo ceļu aktīvajiem dalībniekiem jeb Spēlētājiem.

Spēlei tiek piedēvēti daudzi labi zināmi notikumi, piemēram, slepkavības, ļaunprātīgas dedzināšanas, sabotāžas un laupīšanas, taču, līdzīgi lielākajai daļai citu sazvērestības teoriju, ari šeit trūkst īstu pierādījumu.

Iespējams, informācijas trūkumu rada tas, ka Spēle lielu daļu savu resursu izmanto, lai paturētu sevi slepenībā; līdz ar to tieši informācijas trūkums zināmās aprindās tiek uzskatīts par pierādījumu apgalvojumam, ka Spēle patiešām eksistē.

Rebeka izlasīja lapu vismaz trīs reizes, pēc tam uztaisīja ekrānuzņēmumu un izdrukāja dažas kopijas ar savu printeri.

Viss lapā rakstītais nevainojami atbilda gan Henkes fragmentārajiem stāstiem, gan viņas pašas novērojumiem, gan arī informācijai, ko bija uzticējis Tage.

Tātad… patiešām pastāvēja Spēle, kas ar manipulācijām piespieda cilvēkus veikt dažādas darbības. Spēki, kas varēja panākt, lai viņi dara pavisam trakas lietas… Un ar savu personu apmāti nabadziņi, uzskatīdami, ka pasaule nenovērtē viņu unikālās īpašības un dižumu, bija gatavi darīt gandrīz jebko, lai beidzot gūtu atzinību.

Tieši tādi kā Henke.

Un viņas tēvs…

>

Bet kura versija galu galā bija pareizā?

Onkulis Tage bija viņai palīdzējis gan Dārfūras incidentā, kad viņu turēja aizdomās par amatpārkāpumu, gan ar ieroču licencēm un visbeidzot ar kadriem no bankas. Viņš bija pastāstījis par tēva tumšo

pagātni un, lai gan daļu informācijas viņai vajadzēja vilkšus izvilkt, beigās uzticējis vairāk noslēpumu, nekā būtu pieļaujams.

Bet, no otras puses… Mangi viņa bija pazinusi visu mūžu, un doma par to, ka viņš varētu būt criminal mastermind1 , joprojām šķita, maigi izsakoties, nereāla. Tomēr Mange bija melojis viņai tieši acīs, viņš pats to atzina. Viss, ko viņš piedāvāja, bija tikai informācija interneta vietnē, kas patiesībā neko nepierādīja.

Tad kura versija galu galā bija patiesa? Kuram varēja uzticēties? Kurš no abiem varēja palīdzēt glābt Henki?

Rebeka atzvēlās dīvānā un vēlreiz izgāja cauri visam, kas noticis pēdējās dienās.

Sajūta, ka viņa kaut ko ir palaidusi garām, joprojām neatkāpās.

*

Lai gan bija vasaras vidus, koka rāmis zem pēcpuses šķita ledaini auksts. Starp atejas durvju dēļiem bija spraugas, kas ielaida pietiekami daudz dienasgaismas, lai viņš varētu saskatīt spīļastes, kas šaudījās iekšā un ārā pār slieksni.

Jefs un Haselkvists tūlīt pēc apspriedes bija ķērušies pie aprīkojuma pārbaudes, tāpēc HP bija cerējis uz netraucētu sarunu ar Nūru. Taču viņa šķita dodam priekšroku Manges sabiedrībai virtuvē. Tad nu viņš tagad varēja dāvāt nedalītu uzmanību mātei dabai.

Diezgan forši tā atviegloties zaļumos, nu, vismaz vasarā. Tualetes papīra te, protams, nebija, bet varēja iztikt arī ar sadzeltējušu vecu avīžu kaudzīti. Turklāt tās būtībā atrisināja gandrīz obsesīvo vajadzību lasīt, sēžot uz poda.

lips Alas jaunā avīze.

Njā, šis eksemplārs bija no 1986. gada, tātad gluži jauna tā laikam nebija.

33 gadus vecais vīrietis atbrīvots no apcietinājuma.

Policija neinformē par detaļām.

33 gadus vecais vīrietis tas laikam bija pirmais čalis, kurš tika turēts aizdomās par Palmes slepkavību. Beidza mūžu kā invalīds Štatos, ja HP atcerējās pareizi.

Ak jā, ASV… Viņu PayTag nebija nekas vairāk kā vien pretīgi nelieši. Viņi un Spēles vadītājs bija HP vairākas reizes piedrāzuši, likuši spīdzināt viņu Dubaijā, bet pēc tam izmantojuši kā instrumentu, lai nogremdētu ArgosEye un padarītu priecīgo salmu atraitni Annu par savu jauno superzvaigzni.

Un ko viņš par to bija saņēmis?

Dažus miljonus kā plāksteri uz brūces summu, kas noteikti Kija tikai sīknauda PayTag grāmatvedībā. Sīka noapaļošanas kļūda!!!

Turklāt pēdējās nedēļās tie bija mēģinājuši viņu salauzt, un tas viņiem gandrīz arī izdevās. Tagad viņu meklēja visa Zviedrijas polilija…

Tad kāpēc viņš bija tik stulbs un piekrita vēlreiz bāzt galvu lauvu bedrē?

Njā…

Atriebība noteikti bija viens dzinulis, turklāt ļoti stiprs.

Jau doma vien par Spēles vadītāja sejas izteiksmi, kad viņu galvenais sponsors ieraudzīs spieķus riteņos, bija riska vērta. Viņš, Bleks un Anna Argosa vienā telpā, kliedz cits uz citu. Tik forši!

Taču pastāvēja arī citi faktori.

Spriedze.

Medības.

Turklāt viņam vajadzēja atrisināt veselu kaudzi mīklu, kas bija '..listītas ne tikai ar šo bandu.

Kas bija Plēsējs? Kur atradās Luternas labirints, kurā, visticamāk, p.i redzēts novietot bumbu? Pret ko būs vērsts uzbrukums?

Un varbūt vissvarīgākais: kur šajā vienādojumā iederējās Beka?

*

Viņa sēž pasažieru sēdeklī. Tēvs ir pie stūres, māte un Henke — aizmugurē.

Viņi līkumo pa daudzām mazām ieliņām, un, tikai ieraudzījusi milzīgo baznīcu pakalnā pa kreisi, Rebeka saprot, kur viņi atrodas.

Dēbelnsgātana, pavisam blakus Jāņa baznīcai ceļā uz Brunkeberju.

Henkem nav vairāk par sešiem septiņiem gadiem, un viņš činkst aizmugurējā sēdeklī. Māte cenšas viņu pieklusināt, sakot, ka vairs nav tālu. Tēvs neko nesaka, taču Rebeka redz, kā viņa žoklis saspringst.

“Vai drīz būsim galā?” činkst Henke, un viņa pagriežas, lai palīdzētu mātei.

Tad Rebeka viņu ierauga.

Viņš pavisam nekustīgi stāv gabaliņu tālāk tumšajā kapsētā un šķiet viņus vērojam, kamēr mašīna lēnām aizslīd garām. Vienā rokā viņa saskata kvēlošu cigāru. Otrā viņš tur spieķi. īsti nezinādama, kāpēc, viņa paceļ roku un pamāj.

-     Vai tu pazīsti Džonu Ernestu, Rebeka? māte rāmi jautā.

-    Klusu! uzbrēc tēvs, un Henke tūlīt sāk raudāt.

—Velns parāvis, apklusini taču viņu! — Rebeka redz, kā tēva pirkstu kauliņi ap stūri kļūst balti. Māte kaut ko atkliedz viņam pretī, Rebeka to nesadzird.

Viņa paceļ plaukstas un aizspiež ausis.

Taču balss turpina čukstēt viņai galvā.

Vai tu pazīsti Džonu Ernestu, Rebeka?

Mašīna turpina lēnām slīdēt caur sniega^ putru, un piepeši viņa saprot, kurp viņi dodas. Kad viņi sasniedz pakalna virsotni un Dēbelnsgātana pāriet Malmšilnadsgātanā, scenārijs ir mainījies.

Tagad pie stūres sēž viņas pieaugušais es.

Aizmugurējā sēdeklī joprojām skan Henkes raudas, taču, palūkojusies atpakaļskata spogulī, viņa ierauga Tages Sammera seju.

— Uz priekšu, Rebeka, nevis atpakaļ. Tev jāskatās uz priekšu, — viņš saka tik skumjā tonī, ka tas sāpīgi iedur sirdī.

Bet mirklī, kad viņa pagriežas, viņš ir tur, tieši priekšā motora pārsegam. Vīrietis tumšā jakā ar augšup saslietu apkakli. Viņš droši vien uzkāpis pa stāvajām kāpnēm labajā pusē. Pa tām, kas ved lejā uz Tunelgātanu, kur guļ mirstošais premjerministrs.

Rebeka nospiež bremžu pedāli, riteņi saslēdzas, tomēr mašīna turpina kustēties caur sniega putru. Tieši virsū vīrietim.

Henkes raudas aizvien vairāk pārvēršas kliedzienā.

Viņa atlaiž bremzes, tad atkal nospiež. Cenšas atrast sakeri. Bet tas ir veltīgi.

Vīrietis pagriež galvu un paceļ roku pret Rebeku, it kā lai aizsargātos. Tad viņa ierauga revolveri vīrieša otrā rokā.

“Tēt, nēēēl” kliedz Henke.

Vai varbūt viņa pati.

Tad viņa dzird citu balsi gabalu tālāk. Tā sauc viņas vārdu.

Rebeka, Rebeka!

Mirklī, kad pamostas, viņa beidzot saprot, kas ir aplam.

Vārds.

Dažas minūtes viņa nekustīgi gulēja uz dīvāna, pārdomādama un iekļaudama jauno informāciju visā, ko piedzīvojusi pēdējās dienās.

Pēc tam piecēlās, paņēma mobilo telefonu un sameklēja īsto numuru.

-   Te es, viņa sacīja, līdzko vīrietis otrā galā atbildēja. Domāju, ka tagad saprotu, kā viss saistās kopā. Tēvs, Henke, Spēle, viss. Saki, ko tu gribi, lai es daru!

Divdesmit četri Korporatīva iejaukšanās privātajos datu nesējos/ corporate invasion

of private memory

Viņš tikko bija ievilcis pirmo rīta dūmu un grasījās apiet ap šķūņa stūri, kad izdzirdēja viņu balsis un spēji apstājās.

-    Viņam nevar uzticēties, vai tu nesaproti? šņāca Jefs. Viņš ir bijis pārāk iesaistīts, sastrādājis pārāk daudz…

-    Tu domā: tāpat kā es?

Nūras balss, tikai dažu metru attālumā.

HP piespiedās pie sienas un saspicēja ausis.

-    Tas nav tas pats. Šim čalim vispār nav sirdsapziņas.

Ā, tātad arī mīlas pāris neuzticējās Mangem, katrā ziņā vismaz viens no viņiem ne. Varbūt mazliet jāpaaugstina Jefa statuss šis džeks acīmredzot nebija tik stulbs, kā izskatījās.

-    Visiem jādod otrā iespēja, Jef. Turklāt viņš mums ir vajadzīgs.

-     Man nav problēmu dot cilvēkiem otro iespēju, Nūra, bet… vispirms ir jānožēlo grēki. Jāparāda, ka esi mainījies. Turpretī viņš joprojām domā tikai par sevi. Un nesaki, ka neesi to manījusi!

HP nespēja apspiest smaidu. Mīlas ķīviņi krūmos…

-    Tu vienkārši esi nikns par to, ka viņš uzpūta krāsu tavām durvīm.

HP smaids zibenīgi nodzisa.

-    Es toreiz septiņas stundas notupēju acu traumpunktā, to taču tu atceries?

-Jā, un es tiešām novērtēju, ka tu to dari manis dēļ, Jef.

HP saviebās. Nepietika ar to, ka tie abi runāja par viņu; tagad Nūras balsī bija iezadzies vēl arī šķebinoši maigs tonis.

-    Es būšu tev mūžam pateicīga par to, ka man palīdzi. Bez tevis es joprojām būtu Spēlē… — viņa turpināja.

Iestājās klusums, un mirkli HP šķita: tie abi ir sapratuši, ka viņš noklausās.

Bet tad Nūra turpināja:

-    Tu zini, ka tas ir svarīgi. Ne tikai man, bet ari visiem pārējiem, ko viņi izmantojuši un turpina izmantot. Ja mēs to paveiksim, viss būs galā…

Jefs nomurmināja kaut ko nedzirdamu.

-     Dod viņam iespēju, Jef, tas ir viss, ko es lūdzu.

Velns!

Nodegusī cigarete apdedzināja HP pirkstus, viņš bija spiests nomest to zālē un pāris reižu stipri uzmīt, lai nodzēstu. Kad HP palūkojās ap stūri, Jefs un Nūra bija prom. Tomēr viņš bija kļuvis mazliet gudrāks.

Jefs acīmredzot nebija viņa fans, lai gan viņš jau arī nekad tā nebija domājis, un tas droši vien nozīmēja, ka broileru karali varēja svītrot kā iespējamo VD. Toties Bifalo Buli joprojām varēja būt nodevējs, katrā ziņā tiktāl, kamēr nodevība neskāra Nūru.

HP apgāja ap stūri un lēnām ieslīdēja šķūnī.

Haselkvists kaut ko darīja aiz furgona.

-     Cau, Kent! HP uzsauca caur atvērtajām sānu durvīm.

Haselkvists salēcās un nometa to, ko bija turējis rokās. Pa grīdu

uz durvju pusi aizripoja apaļš priekšmets, kas līdzinājās hokeja ripai. 1 laselkvists metās tam pakaļ, bet HP bija ātrāks.

-     Kas tad mums te ir? viņš jokodams sacīja, pacēlis ripu gaisā.

Haselkvists izrāva to viņam no rokas.

-    Atdod! viņš nošņācās, un HP neapzināti pakāpās soli atpakaļ.

-    Sorry, — viņš nomurmināja.

Taču Haselkvists aizcirta durvis viņam deguna priekšā. Nu nekas, viņš tik un tā bija paspējis ievērot tekstu uz mazās ripas.

Elite GPS 512.

Interesanti.

Loti interesanti…

>

HP caur šķūni devās atpakaļ uz “dzīvojamo ēku”.

Mange sēdēja, noliecies pār datoru, taču pacēla galvu, līdzko HP ienāca virtuvē.

-     Čau! viņš sacīja mazliet par skaļu.

HP tikai pamāja ar galvu.

-     Klau, es zinu, ka tu dusmojies uz mani, HP.

-    Ai, nu ko…

-     … un tev ir visas tiesības dusmoties. Es tev meloju, turklāt vairākas reizes. Es ļoti atvainojos. Mange nedroši pasmaidīja. Bet, kā jau teicu, ēs tiešām centos tev palīdzēt. Pasargāt tavu muguru… Tavu un Bekas…

-     Ko tu zini par Beku?!

Mange savilka seju grimasē.

-     Ne tik daudz, kā gribētu. Man ir diezgan labi informēts avots Sammera tuvumā, bet es zinu tikai to, ka viņš pāris reižu ir ticies ar Beku. Viņa Sammeru ļoti interesē, tas ir acīm redzams, bet es joprojām nezinu, kā viņa visā iesaistīta. Kā jau teicu, Spēles vadītājs neko nedara tāpat vien. Jebkurā gadījumā es zinu tik daudz, ka šobrīd viņai nedraud briesmas. Sammers šķiet pilnībā pievērsies tev…

-    Okei, labi. HP dziļi ievilka elpu. Kas ir Luternas labirints, un kas ir Plēsējs? Kā tie iesaistās šajā bildē?

-Ko?

-     Izbeidz, Mange, netēlo muļķi! Dzīvoklis blakus manējam, darbnīca, čūskas…?

Viņš piekala skatienu Mangem, meklējot kādu vājuma pazīmi. Taču neko neatrada, pat ne izvairīgu skatienu vai nevilšu sejas muskuļu saraušanos.

-     Godīgi sakot, HP, man nav ne jausmas, par ko tu runā.

-    Un tu gribi, lai es tā vienkārši noticu? Tavs ticamības līmenis nav necik augsts, Mange…

-     Izbeidz, HP, es taču atvainojos! Arī Manges balss izturēja testu. Ne mazākās nedrošības.

-     Es nezinu visu, kas notiek. Kā jau teicu, Spēles vadītājs nevienam neļauj ieraudzīt kopainu. Man ir tikai mazi fragmenti, bet tu varētu pastāstīt vairāk par dzīvokli. Viss kaut kādā veidā noteikti saistās kopā…

HP apdomādamies skatījās uz Mangi.

Mange, protams, bija melis, taču viņa meli bija labi domāti. Par spīti visam, viņi bija seni draugi, correction labākie draugi.

HP vienmēr bija uzskatījis Mangi par bailuli, datornūģi un pēdējos gados arī par mīkstpēdiņu niknās pūķenes nagos. Bet, lai cik grūti Initu to atzīt, viņš bija kļūdījies. Mage nebija gļēvulis, patiesībā čalis bija izrādījies itin spējīgs.

Turklāt, tagad apdomājoties, HP saprata, ka ir turējis Mangi aizdomās jau kopš pirmās dienas, kopš tās pašas sekundes, kad vilcienā bija atradis to nolādēto telefonu. Tātad kaut kādā ziņā viņš nebija pilnīgi piemuļķots. Mazliet tomēr kaut ko sajēdza.

Un tomēr… dažas lietas gudrāk bija paturēt pie sevis. Neliels informācijas pārsvars nevarēja kaitēt.

-    Tas var pagaidīt, HP sacīja. Labāk atgādini, kāpēc tieši man jāpiedalās šajā muļķīgajā plānā.

-     Protams, nekādu problēmu. Vilšanās drauga balsī bija skaidri saklausāma. Skaties.

Mange atkal apsēdās pie galda un pagrieza portatīvo datoru tā, lai HP varētu skatīties ekrānā.

-     Esmu sastādījis sarakstu ar klientiem, kuri jau sākuši uzglabāt savus datus šajā objektā. Apsēdies!

Viņš ar žestu norādīja uz vienu no krēsliem. Tad atvēra Excel failu un sāka ritināt sarakstu uz leju.

-Transportlīdzekļu reģistrs, Ieņēmumu dienests, policija, muita, trīs dažādas bioloģisko datu bankas, vienā no tām jau vairāk nekā 500 000 DNS paraugu. Stomatoloģiskais dienests, Valsts iedzīvotāju reģistrs, Vēlēšanu komisija un vēl vesela rinda mazāku iestāžu. Principā visi telekomunikāciju un internēta pakalpojumu piegādātāji parakstīja līgumus, jau pirms tika pieņemta ES direktīva, un tas nozīmē, ka visas telefona sarunas, IP adreses un īsziņu trafiks jau atrodas Cietoksnī.

-    Okei, apmēram tā arī biju to iztēlojies, HP nomurmināja.

-Ko?

-     Pirms dažām nedēļām viņi man nodemonstrēja visu manu datu vēsturi plus īsziņas, ko biju sūtījis tev un Bekai. Neliels brīdinājums,

lai parādītu, ka viņi mani vēro. Es īsti nesapratu, kā viņi to visu tik ātri salikuši kopā no tik daudziem dažādiem avotiem. Tagad saprotu. Viņiem vajadzēja tikai nospiest pāris pogu…

Mange pamāja ar galvu.

-    Turpini! HP pavicināja roku.

-     Labi, tu jau esi sapratis svarīgāko. Pavisam drīz šim sarakstam pievienosies arī lielās pārtikas veikalu ķēdes un gandrīz visi pārējie uzņēmumi ar dažādu veidu klientu kartēm. Visi loti baidās, ka vinu informācija noplūdīs un klienti zaudēs uzticību. Tomēr visinteresantākais, iespējams, ir tas, kas atrodas pašās kalna dzīlēs…

*

-    Sveiks, Lude! Te Rebeka, piedod, ka zvanu tik agri…

-Ā, nekas. Es jau biju pamodies.

Rebeka saprata, ka Rūnebergs melo, un deva viņam dažas sekundes laika atjēgties.

-     Kā varu tev palīdzēt? viņš pēc mirkļa sacīja mazliet možākā balsī.

-    Es gribu atpakaļ uz darbu.

-Jauki. Tā droši vien nebūs problēma. Pēc deviņiem piezvani uz personāla daļu, un viņi tev palīdzēs. Tas prasīs pāris nedēļu…

-     Nē, nē, man nav laika. Es gribu atpakaļ tūlīt. Kāzas ir rīt, un tu pats teici, ka jums vajag ikvienu pieejamo miesassargu.

-    Jā, jā. Bet tu noteikti pati saproti… Viņš nokremšļojās. Nu, kamēr risinās tava brāļa lieta, es nevaru tevi pieņemt, lai cik ļoti vēlētos. Stigsons pārskaistos, ja es to ierosinātu.

-     Pajautā!

-Ko?

-     Piezvani viņam un pajautā!

-Tagad es īsti nesaprotu, Normēna…

-     Es tevi lūdzu piezvanīt Stigsonam un pajautāt, vai es drīkstu atgriezties dienestā. Esi tik laipns un izdari to tūlīt!

Mirkli valdīja klusums.

-     Protams, — Rūnebergs nomurmināja. Bet es jau zinu, kāda būs atbilde.

Es ari, Rebeka nodomāja.

*

-     Pats apakšējais stāvs kalnā ir atvēlēts īpašam klientam. Tur valda vislielākā slepenība…

Mange palūkojās pār plecu, it kā baidītos, ka viņu kāds noklausīsies.

-Taču es personiski domāju, ka tas ir kas vairāk par parastu klientu. Iespējams, apakšstāva slepenais īrnieks patiesībā stāv aiz visas PayTag grupas. Taču tā vietā, lai riskētu ar savu dārgo zīmolu, viņi izmanto PayTag^zx fasādi, vējstiklu, pret kuru sašķīst kukaiņi, kamēr īstie varenie ērti un bez riska sēž pasažiera vietā otrā pusē.

-     Un kas tas būtu?

Mange paraustīja plecus.

-     Kā tu pats domā? Kurš uzņēmums ir visietekmīgākais informācijas uzkrāšanas nozarē? Kurš visu laiku rada jaunus pakalpojumus, lai iegūtu informāčiju par to, ko mēs šobrīd darām, kur atrodamies, kādus meklēšanas vārdus izmantojam vai pat ko mēs domājam?

HP brīdi prātoja.

-     Kandidātu netrūkst. Meklētājprogrammas, sociālie tīkli…

-Tu esi uz pareizām pēdām, jaunais Padvan…

Mange aizcirta portatīvā datora vāku.

-     Google, Facebook, Twitter un vēl daži ir sapratuši to, ko mēs, muļķi, nekādi neaptveram.

-     Un tas būtu…?

-     Ka informācija ir jaunā valūta. Ja vari sagādāt pietiekami daudz informācijas, beigās visi gribēs ar tevi sadarboties. Paskaties tikai uz Facebook biržas vērtību. Tā gan izrādījās mazāka, nekā viņi cerējuši, tomēr viņi ir trīs četru Ericsson vērti. Bet vai tu zini, kas ir Facebook ;iktīvs, HP? Uzmini! Ne jau telekomunikāciju sistēma, gadiem ilgi pētījumi vai desmitiem tūkstošu patentu. Facebook miljardus vērtais īpašums, viņu lielākais aktīvs ir…

-     Lietotāji, HP nomurmināja.

-     Pareizi! Vai, precīzāk izsakoties, informācija, ko paši lietotāji tur ievieto. Sistēma uzglabā visu vēsturi, komentārus, dalīšanos, fotogrāfijas, dziesmu sarakstus, likes…

Manges seja piesarka.

-     Kā cilvēks paredz nākotni, HP? Skatoties atpakaļ pagātnē! Pagātne ir jebkura prognožu izteicēja pamats. Jo vairāk tev ir informācijas par pagātni, jo drošākas prognozes par nākotni. Bet padomā…

Mange uz mirkli apklusa, lai ievilktu elpu.

-     Padomā… ja pagātne, VISU cilvēku pagātne būtu sakopota vienā vietā? Valsts un medicīnas iestāžu reģistri, patēriņa paradumi, sociālo tīklu un meklētājprogrammu izvēles. Viss vienā milzīgā datu bāzē? Tad būtu vajadzīgs tikai apvienot informāciju un pēc tam ievadīt jebkuru vēlamo meklējamo vārdu, lai varētu izsekot tendencēm. Cik daudzi noteiktā gadā saslimuši ar vēzi; cik daudzi dod priekšroku baltām, nevis zilām mašīnām; kuras vecuma grupas vairāk nosliecas uz noziedzību; kurš vairāk meklē noteiktu zīmolu; kurš ir aktīvākais tviterī; kur viņi dzīvo; kādas dziesmas klausās; kādas grāmatas lasa un ko pērk lielveikalā trešdienā pirms algas dienas…

Viņš atkal iepauzēja, lai ievilktu elpu.

-     Tas, kurš kontrolē pagātni, pārvalda nākotni, grāmatā “1984” rakstīja Orvels, un viņam nenoliedzami bija sava taisnība. Lai gan es uzdrošinos apgalvot, ka PayTag projekts ir vēl izsmalcinātāks…

Mange atkal ieturēja pauzi, un HP nevitšus paliecās uz priekšu.

-Tas, kurš pārvalda nākotni, HP… pārvalda bez mazākajām šaubām… patiesībā ir tas, kuram pieder pagātne. Tieši tas ir PayTag projekts!

HP aizsmēķēja cigareti. Apzināti nesteidzīgi, lai iegūtu laiku apdomāties.

Tas viss bija, godīgi sakot, mazliet grūti sagremojams. Turklāt tā jau nebija pirmā sazvērestības teorija, ko viņš uzklausījis. Iepriekšējā reizē Ērmans runāja par Spēli, tagad Mange par PayTag.

Bet, ja pēdējos divos gados HP kaut ko bija iemācījies, tad noteikti to, ka neviena teorija, lai cik neticama šķistu, nav pilnībā noraidāma. Nav dūmu bez uguns, katrā ziņā ne saistībā ar Spēli.

Turklāt viss, ko Mange stāstīja, ļoti labi saskanēja ar mazo izrādi, ko viņš pats bija noskatījies bibliotēkas datorā. Vēl vairāk tas saskanēja arī ar mazo rezerves plānu, ko viņš lēnām bija sācis izstrādāt. I’at padarīja to labāku.

HP dziļi ievilka dūmu un tad lēnām to izpūta.

-     Okei, Mange, es saprotu, ko tu domā, bet teikšu godīgi: man nospļauties, ar ko PayTag nodarbojas. Es gribu tikai iespert pa olām Spēles vadītājam, Annai Argosai un Blekam. Un šajā ziņā mūsu intereses laimīgā kārtā sakrīt. Tātad mums ir kopīgs ienaidnieks.

Viņš ievilka vēl vienu dūmu un tad rūpīgi nospieda cigareti ieplīsušā vecā tasītē, kas stāvēja uz virtuves galda.

-    Tātad, Mange, ja tu gribi manu palīdzību, es prasu kaut ko pretī. Man jādabū rokā Reimans, un vislabāk tūlīt. Jāparunā ar viņu tā, lai neviens mūs nenoklausās.

Mange pacēla acis no monitora.

-    Ko? Kāpēc?

-     Šobrīd es to negribu stāstīt. Tu lūdzi, lai es tev uzticos, es lūdzu to pašu. Bet skata pēc mēs to varam saukt par cenu manai līdzdalībai šajā… HP ar vienu roku pamāja uz dzeltenajiem griestiem.

Mange apdomādamies uzmeta viņam pētošu skatienu.

-    Okei, tas laikam būtu taisnīgi.

Viņš kaut ko ierakstīja datorā, tad sameklēja pildspalvu un papīru un pierakstīja uz lapiņas numuru.

-     Nem, viņš ir onlainā, vari zvanīt tūlīt. Tur atvilktnē ir daži telefoni ar priekšapmaksas kartēm. Kad būsi beidzis, salauz SIM karti un iemet mežā, labi?

-     Protams, nekādu problēmu.

Mange vēlreiz uzmeta viņam pētošu skatienu.

-    Vai tu saproti, kur iesaisties, HP? Šī nav spēle. Ja noies griezi…

-    Protams, neuztraucies, es visu kontrolēju. Nav jau pirmā reize, kad cīnos ar Spēles vadītāju.

-     Nu, savā ziņā tev taisnība. Taču šī ir pirmā reize, kad tu dari kaut ko pretēji Spēles plāniem.

-    Tad jau labi, ka neesmu viens. HP pasmīnēja. Ja noies greizi, tad ar mums visiem būs cauri!

Divdesmit pieci Uzdevumi/ quests

Viņš sniedza Rebekai viņas ieroču skapīša atslēgu.

-    Tur glabājas arī tava apliecība un caurlaides karte, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu.

-    Nu tad paņem mantas un pēc tam lejā uz šautuvi! Tev jāiztur šaušanas ieskaite, pirms varam atkal pielaist tevi pie dienesta. Ja netrenējas, var ātri zaudēt formu…

-    Tā nebūs problēma, Lude.

-    Tad jau labi.

-    Vēl kas?

Viņš pamāja ar galvu.

-     Pirms tu aizej, Normēna, man tomēr jāpajautā. Kā tev izdevās piedabūt Stigsonu, lai viņš atļauj tev atgriezties dienestā?

-    A, varētu teikt, ka es izmantoju kopīga drauga palīdzību.

Rebeka pasmaidīja, un Rūnebergs jautājoši palūkojās uz viņu.

-    Vai tu varētu to sīkāk izklāstīt savam šefam?

Rebeka dziļi ievilka elpu.

-    Vēl ne, Lude. Varbūt vēlāk…

-     Labi.

Viņš turpināja raudzīties uz Rebeku.

-    Tu taču zini, ko dari, Beka? viņš klusi pajautāja.

-    Neuztraucies, Lude, tu gribēji mani atpakaļ, un te nu es esmu. Pagaidām iztiec ar to. Viņa pasmaidīja.

Mērķis pagriezās, kad bija atlikuši desmit metri, un, pirms viņas smadzeņu apzinātā daļa paspēja to aptvert, Rebeka jau bija uzsākusi kustību.

Tvēriens zem žaketes, abas rokas pie maksts. Izvilkt ieroci, kreiso roku uz aizslēga. Tad kustība uz priekšu un uz augšu, iebīdīt patronu patrontelpā. Atbalsta roka ap pistoles spalu. Grauds, tēmēklis, mērķis.

>

Divi ātri blīkšķi.

Mērķis aizgriezās.

Rebeka uzvilka gaili ar labo īkšķi. Turpināja kustēties uz priekšu.

Pagriezās jauns mērķis, šoreiz tālāk pa labi. Viņa izšāva, pat nedomādama par rezultātu. Ātri uzvilka gaili un turpināja iet uz priekšu.

Divi mērķi sāka griezties reizē, un viņa bija izšāvusi caurumu pirmajā, pirms tie vispār apstājās.

Tad ierocis noklikšķēja.

Rebeka uzsita ar kreiso roku pa magazīnas dibenu un ātri parāva aizslēgu, izmetot streikojošo patronu uz grīdas. Trīs ātri šāvieni.

Mērķi aizgriezās.

-    Stop, pārtraukt uguni, izņemt patronas! uzsauca instruktors.

-     Izņemt patronas! Rebeka nomurmināja.

Viņa izņēma magazīnu, pavilka aizslēgu un izņēma patronu, kas bija gatava šāvienam. Tad atlaida aizslēgu, ielika ieroci makstī un nonēma austiņas.

>             >

Visi mērķi, skaļi šņācot, pagriezās, taču viņa neskatījās uz rezultātiem.

Instruktors pagāja viņai garām, izmeta līkumu pie mērķiem un atgriezās. Rebeka dzirdēja, kā viņš nosvilpjas.

-     Klau, Normēna, nudien nav slikti. Ko teiksi?

-    Tieši tā, vina atteica.

-     Es gan neuzņēmu laiku, taču, ja būtu to darījis, tu neatpaliktu no šautuves rekorda. Es tūlīt piezvanīšu Ludem un pateikšu, ka tava šaušana ir ieskaitīta. Esi tik laipna un atzīmē pati. Viņš sniedza rullīti ar mazām, melnām līmlapiņām.

-     Protams.

Instruktors pagrieza viņai muguru un devās uz durvīm.

Rebeka norāva četras līmlapiņas, tik tikko pastmarkas izmērā, un nolika rullīti.

Ceļā pie mērķiem viņa pacēla zaļo, tukšo patronu, ko instruktors bija slepus ielicis viņas magazīnā, lai izraisītu uguns pārtraukšanu.

Visi šāvieni tieši nāves zonā. Trīs caurumu pāri tik tuvu cits citam, ka saplūda kopā; starp diviem pārējiem caurumiem tikai milimetru bieza kartona strēmelīte.

4

*

-     Labi, tad tu dosi ziņu. Jau iepriekš pateicos par palīdzību. Viņš pārtrauca sarunu, atvēra telefona aizmugures vāciņu un

izvilka SIM karti. Brīdī, kad viņš bija to pārlauzis uz pusēm, ap stūri parādījās Haselkvists.

-     Ē, čau, HP. Es tikai gribēju paskaidrot…

-Jā.

HP pagrieza Haselkvistam muguru un iemeta pusi SIM kartes tuvējā nātru krūmā.

-    Tā manta mašīnā…

-    Tu domā GPS?

Viņš iemeta otru SIM kartes pusi egļu jaunaudzē.

-Jā, tieši tā… Redzi, es tikko biju to atradis, kad tu atnāci. Krāvu ārā mantas, un viena no somām bija iesprūdusi zem sēdekļa. Kad to izrāvu, ārā izripoja GPS raidītājs. Tieši tobrīd tu atvēri durvis… '/

-     Okei.

-    Vai tas ir tavs?

-     Ko? HP pagriezās.

-     GPS, vai tas…?

-    Jā, es sapratu, Kent. Nē, tas nav mans.

-     Labi, es tikai gribēju pārliecināties. Tu sēdēji aizmugurē, tāpēc es nospriedu…

HP papurināja galvu.

-    Noup, nav mans. Varbūt tas ir no furgona?

-    Nedomāju vis…

-    Tādā gadījumā es ierosinu tūlīt no tā atbrīvoties.

-     Labi, tikai vispirms pajautāšu Jefam, ja nu tas ir viņa. Viņš pāris dienu izmantoja furgonu izlūkošanai.

-     Labi, dari tā.

-    Tiksimies pēc brīža!

Llaselkvists nozuda, bet HP pagaidīja vēl kādu minūti, pirms no bikšu kabatas izņēma jaunu SIM karti. Viņš ielika to no Manges dabūtajā telefonā un ievadīja PIN kodu.

īsziņa ielādējās gandrīz tūlīt.

Gatavs!

Slēpts numurs, tomēr viņš zināja, kurš to sūtījis.

Ellīgi ātrs gan tas Reimans…

Viņi pārģērbās klusēdami.

Melni, pieguloši hidrotērpi, gumijas apavi, tad neoprēna slēpotāju maskas, kas padarīja karstumu neciešamu.

HP masku tūlīt novilka. Kaut kāds stulbums!

-    Viss ir vietā. Viņš dzirdēja Manges balsi aiz Polo bagāžnieka.

-     Es tomēr gribu vēlreiz pārbaudīt, atteica Jefs.

-    Bet laiks…

-     Paspēsim, Jefs viņu pārtrauca. Pārbaudīt inventāru vienmēr ir laiks.

Acīmredzot Mange bija padevies, jo, apgājis apkārt furgonam, HP ieraudzīja, ka bagāžnieks jau ir vaļā.

-     Niršanas inventārs, gumijas laiva, metinātājs, sprāgstvielas… Jefs pie sevis skaitīja, uzlikdams plaukstu melnajām somām bagāžniekā.

Vārds “sprāgstvielas” lika HP nodrebēt. Viņš piepeši atcerējās K4 pirms diviem gadiem, kad bija ielicis savu telefonu līdzīgā somā. Somā, kas bija tik pilna ar sprāgstvielām, ka ar to pietika, lai uzspertu gaisā veselu māju.

Gandrīz divus gadus viņš bija domājis, ka ir uzlaidis debesīs Spēles smadzenes. Taču saskaņā ar Manges teikto tā bija tikai ilūzija, turklāt veikla ilūzija, ko Spēles vadītājs iemānījis viņa prātā. īstā

n.i\ rs /.viiig/ne jau tad bija atradusies nevis vecās biroju telpās Šistā, bc i ļ>.m dziļi klintis nepilnu divu stundu brauciena attālumā.

bet, ja viss, ko viņš piedzīvojis līdz nesenam brīdim, bija tikai iestudēta prāta muļķošanas spēle, tad kādas garantijas, ka šobrīd piedzīvotais bija īsts?

Par šo problēmu HP lauzīja galvu jau vairākas dienas.

Lai gan viņš bija nolēmis uzticēties Mangem, pārliecības nebija. Šķita, ka čoms runā patiesību, un, cik varēja spriest, viņš pats tiešām ticēja savam stāstam.

Bet ja nu stāsts nemaz nebija viņa? Ja nu kāds spēlēja prāta spēles ar Mangi, tāpat kā bija darījis ar viņu? Ja nu tas, ko viņi grasījās darīt, bija daļa no vēl izsmalcinātāka plāna?

Tā bija sazvērestības teoriju problēma: ja akceptēja to eksistenci, kļuva neiespējami noteikt, kur tās beidzas.

Just because you’re paranoid, doesn’t mean they aren’t after you…

-     Klusu! Jefs pēkšņi iesaucās un pacēla galvu no bagāžnieka. -Jūs dzirdējāt?

Neviens neko neteica.

-     Ko tad, Jef? pēc dažām sekundēm nopīkstēja Haselkvists.

-Tur!

No austrumiem šķita tuvojamies dobja, pulsējoša skaņa.

HP tūlīt aptvēra, kas tas ir. Pāris lēcienos viņš bija pie lielajām durvīm, satvēra tās un sāka vilkt ciet. t

-     Ko tu… Jefs iesaucās.

HP viņu ignorēja.

Skaņa tuvojās aizvien ātrāk, dunēja pret bungādiņām kā pneimatiskais urbis.

Durvis bija gandrīz ciet, palicis tikai kāds metrs, un HP ieķērās rokturī ar visu spēku. Taču durvis iesprūda un, skaļi nočīkstot, strauji apstājās.

Pulsējošā skaņa jau atbalsojās starp ēkām un pastiprinājās tiktāl, ka vibrācijas varēja sajust pret krūšu kaulu. Tikai tagad pārējie šķita sapratuši virs koku galotnēm kuru katru mirkli varēja parādīties ļoti zemu lidojošs helikopters.

HP vēlreiz mēģināja dabūt ciet durvis, bet ritenītis augšā laikam bija izlēcis no sliedes un durvis nekustējās ne no vietas. Viņš ieliecās ceļos un ar visu svaru iekārās rokturi, aptvēris durvis ar kājām.

Pēkšņi durvis, bez mazākā brīdinājuma atbrīvojušās, sāka strauji slīdēt viņam virsū. HP pavēlās sāņus, un tikai pārdesmit centimetru glāba viņu no galvas iespiešanas.

-     Sorry! iesaucās Jefs, joprojām turēdams durvis otrā pusē.

Nākamajā mirklī helikopters jau dārdēja virs pagalma, pulsējošās

rotoru lāpstiņas gandrīz padarīja HP kurlu.

Gan viņš, gan Jefs instinktīvi pietupās, cenzdamies saskatīt helikopteru pajumta caurumiem. Šķita, ka tas karājas tikai dažus metrus virs škūna.

>   >

HP uzmeta ātru skatienu pārējiem. Jefs šķita pilnībā pievērsies helikopteram, tāpat arī Nūra. Toties Haselkvists žigli ielīda furgonā.

-    Mums jābrauc prom, tūlīt! viņš kliedza, ierāpdamies vadītāja sēdeklī.

-     Bet mēs nevaram… atsaucās Nūra.

Helikopters joprojām karājās virs viņiem, un rotora saceltie virpuļi sakustināja jumta plāksnes. Vispirms lēni, tad aizvien ātrāk.

Plākšņu gabali atrāvās un krita lejup šķūnī.

-    Kentam taisnība! kliedza Jefs. Kuru katru brīdi jumts sabruks mums uz galvas.

Kāds lielāks plāksnes gabals ar skaļu blīkšķi trāpīja pa furgona jumtu.

-    Es atvēršu durvis, jūs brauciet! Tikai brauciet, neapstājieties un negaidiet mani! Jefs kliedza HP ausī.

HP pamāja ar galvu un pietupies virzījās uz furgonu. Maza plāksnes atlūza trāpīja viņam pa galvu, un viņš instinktīvi pacēla roku, lai aizsargātos.

Atskanēja skaļš dārds, tad vēl viens. Acīmredzot pilots bija ļāvis vienai no sliecēm atsisties pret jumtu.

-     Nāc, Nūra! HP sauca, sasniedzis furgona durvis.

Taču viņa vilcinājās.

Jefs viņai kaut ko uzsauca, tikai HP nedzirdēja, ko. Viņš ar roku māja uz furgona pusi.

Vēl viens būkšķis, šoreiz skaļāks. Milzīga jumta plāksne nokrita zemē tieši furgona priekšā, izsvaidot šķembas uz visām pusēm.

Haselkvists iedarbināja motoru.

-     Mums.jābrauc, nāciet! viņš atkal iesaucās.

Nūra paskatījās uz viņa pusi, tad atkal uz Jefu. Taču Jefs bija pagriezis muguru un atspēries pret durvīm.

Kāds desmits plākšņu nokrita zemē, apberot furgonu ar šķembu lietu.

HP ar rokām aizsedza acis. Kad viņš palūkojās apkārt, Nūra gulēja zemē.

Velns!

Viņš izlēca no mašīnas, taču Nūra piecēlās kājās, pirms viņš paguva pieskriet klāt.

-     Mašīnā, HP! Viņa grūda HP pa priekšu.

Vēl viens būkšķis, tad brakšķi. Vairākas jumta plāksnes, gāzdamās lejup, aizvilka sev līdzi daļu jumta. Nūras seja bija bāla, no slapjas brūces pakausī pār pieri tecēja asinis. HP iespieda viņu vienā no sēdekļiem.

-    Jefs… Nūra vaidēja.

-    Aizmirsti par draugu, mums jābrauc! HP šņāca.

Caur vējstiklu viņš redzēja durvis lēnām, aizslīdam sāņus.

Haselkvists uzkurbulēja motoru.

-     Brālis… Nūra vaidēja.

-Ko?

-    Viņš ir mans brālis, stulbeni!

Jefs gandrīz bija atvēris smagās durvis. Muguras un skausta muskuļi izspīlējās pret T kreklu, draudēdami to pārplēst.

Furgons sāka ripot uz priekšu.

Viņas brālis…

y

HP ar roku atspiedās pret tuvākā sēdekļa kakla balstu un izkārās pa durvīm.

-    JEEEF! viņš kliedza.

Muskuļu kalns pagriezās un ieskatījās viņam acīs.

Furgona aizmugures ritenis spolēja pret netīro betona grīdu, meklējot saķēri…

HP izstiepās, cik tālu vien spēja, un sniedza roku. Jefs paspēra dažus ātrus solus.

>

Jumts sāka brukt, sekcijas cita pēc citas krita lejup, birdinādamas asu šķembu lietu, kas atsitās pret mašīnas metālu. Plaukstas lieluma lauska aizlidoja garām tikai dažus centimetrus no HP sejas, bet viņš to tik tikko manīja. Viņš pasniedzās vēl dažus centimetrus.

Jefs metās uz priekšu…

Riepas piepeši atrada saķēri, un mašīna izšāvās no šķūņa kā bulta. Nākamajā mirklī iebruka viss jumts.

*

Kad viņa atgriezās mājās, tumšā mašīna gaidīja tieši pie namdurvīm.

Viņai tuvojoties, šoferis atvēra durvis un izkāpa ārā. Taču tas nebija tas pats šoferis, kas iepriekšējā reizē; šis vīrietis bija krietni jaunāks, un pagāja kāds brīdis, pirms Rebeka viņu atpazina.

-     Labdien, Rebeka, mani sauc Edlers, esmu pulkveža Pellasa adjutants.

Vīrietis sniedza roku.

-     Mēs tikāmies dzīvoklī Marīa Trapgrendā.

-     Labdien, Rebeka nomurmināja un paspieda vīrieša roku.

Viņš atvēra aizmugures durvis.

-    Labvakar, mīļā Rebeka, sacīja Tage Sammers. Piedod, ka ierodamies nepieteikušies, bet man ir labas ziņas…

Rebeka vilcinoties palūkojās uz Edleru. Šķita, ka Sammers ir nolasījis viņas domas.

-    Mēs varam runāt brīvi, man nav noslēpumu no Edlera.

-    Labi…

-Tad varbūt varam uzkāpt augšā pie manis, Rebeka piebilda, mirkli apdomājusies. — Tas būtu mazliet jaukāk nekā sēdēt mašīnā.

-     Paldies par uzaicinājumu. Sammers pasmaidīja. Labprāt citu reizi, bet šodien došu priekšroku mašīnai. Dzīvoklī nekad nevar zināt, kurš noklausās…

Viņš papliķēja pa sēdekli sev blakus, un Rebekai neatlika nekas cits kā apsēsties.

Edlers ielēca vadītāja vietā, iedarbināja mašīnu un lēnām izbrauca uz Rolambsvēgenas.

-    Vai esat atraduši, Henki? Rebeka jautāja, pirms Sammers bija atvēris muti.

-    Vēl ne, bet šķiet, ka zinām, kur viņš un Sandstrems atrodas.

y > * * i

Domājam, ka drīz vien aizturēsim.

-    Labi. Kaut gan “labi” laikam ir aplams vārds…

-     Es saprotu, ko tu domā, Rebeka. Tas viss notiek Henrika paša labā, un mēs esam ļoti pateicīgi par tavu palīdzību. Mums Henriks jānotver, pirms viņš izdara kaut ko patiešām muļķīgu. Tu saproti, runa ir ne tikai pa revolveri…

Sammers uzmeta ātru skatienu Edlera mugurai.

-     Ir informācija par bumbu…

-     Ko? Bet tad jums jāaptur princeses kāzas!

-     Nē, par to nevar būt ne runas. Pils šajā punktā ir nepielūdzama.

-     Bet risks?

Sammers dziļi ievilka elpu, tad paraustīja plecus.

-     Risks ir novērtēts kā atbilstošs situācijai.

-     Bet kā tas var būt? Bumba…

-    Tā ir vēl neapstiprināta informācija. Mums ir par maz detaļu, lai varētu ierosināt tik krasus mērus kā kāzu atcelšana. Tādi draudi ir bieži, un mans darba devējs…

Viņš nopūtās.

-     Uz spēles ir likts ļoti daudz, Rebeka, krietni vairāk, nekā tu spēj iztēloties. Pēdējos piecpadsmit gados tautas atbalsts karaļnamam ir sarucis uz pusi, riksdags ir pilns ar republikāņiem, kas nogaida savu laiku, un, ja skaitļi turpinās kristies tādā pašā tempā…

Sammers ieturēja pauzi un paraustīja plecus.

-     Protams, šāda veida faktori nav jāņem vērā, veicot apdraudēji ma analīzi, bet tu tikpat labi kā es zini, kā tas notiek. Visas lielās organizācijas ir līdzīgas. Kaut kur vienmēr ir kāds atbildīgais, kurš baidās zaudēt darbu un tāpēc vilcinās pieņemt nepatīkamus, bet reizēm nepieciešamus lēmumus.

Viņš noplātīja rokas.

-     Nav gandrīz nekā cita, kas varētu palielināt atbalstu karaļnamam tik ļoti kā kāzas. To mans darba devējs saprata jau pirms dažiem ļ',adiem. Diemžēl visi nomelnojošie skribelējumi, lai cik aplami būtu, principā likvidēja visu augšupeju.

-     Bet kristības? Tās taču bija pavisam nesen?

Sammers papurināja galvu.

-     Kristības ir pārāk klusas un nerada tādu spožumu. Diemžēl šobrīd ir tikai divas lietas, kas liek mums saliedēties ap karaļnamu, kāzas vai nacionālā krīze. Ir jānotiek kaut kam ekstremālam, lai kāds uzdrošinātos ierobežot svinības, nemaz nerunājot par atcelšanu. Turklāt attiecībā uz iespējamo bumbu mums joprojām ir ļoti maz detaļu.

j

-    Tad ko jūs zināt? Vai tu drīksti stāstīt?

-     Patiesībā jau ne, Rebeka. Sammers dažas sekundes vilcinājās, tad atpakaļskata spogulī ātri pārmija skatienu ar Edleru, iekams turpināja: Pirms dažām stundām mēs saņēmām ziņas par kādu dzīvokli. Veicām kratīšanu un atradām zināmus norādījumus, ka tur varētu būt izgatavota bumba.

-     Un kā tas saistīts ar Henki?

Sammers dziļi ievilka elpu.

-    Tas dzīvoklis atradās Marīa Trapgrendā, tieši blakus Henrika dzīvoklim…

Sirds Rebekai krūtīs dauzījās aizvien stiprāk, bet viņa visiem spēkiem centās to noslēpt.

-     Bet pagaidi! Tātad jūs domājat, ka Henke…? Nē, to varat izmest no galvas. Viņš tik tikko spēj saskrūvēt IKEA grāmatplauktu, kur nu vēl…

-     Es tev pilnīgi piekrītu, mīļā Rebeka.

Sammers piesardzīgi papliķēja viņai pa ceļgalu.

-     Mēs ari nedomājam, ka Henriks būtu izgatavojis bumbu pats. Toties tā nevar būt sagadīšanās, ka tās izgatavotājs ir darbojies blakusdzīvoklī. Turklāt mēs tur esam atraduši dažus Henrika pirkstu nospiedumus.

Rebeka negribīgi nogrozīja galvu.

-     Kā jau teicu, Henriks ir nokļuvis bīstamā sabiedrībā. Ļoti bīstamā. Cilvēki ap viņu ir eksperti manipulācijās ar citiem. To viņi ir darījuši daudz reižu iepriekš, un Henriks, kā tu zini, diemžēl ir…

-    Viegli ietekmējams.

-    Tieši tā.

Mašīna apstājās pie sarkanās gaismas apļa krustojumā pie Lindhāgena laukuma, un uz mirkli iestājās klusums.

Tikai dažus simtus metru tālāk pirms diviem gadiem bija avarējusi Rebekas un Krūses mašīna, jo Henke no viadukta tilta bija iemetis vējstiklā akmeni. Viņš gan nezināja, ka mašīnā atrodas māsa, bet… tik un tā. Kāds ar manipulācijām bija piespiedis viņu mest akmeni un pilnībā ignorēt acīmredzamo secinājumu, ka viņa rīcības rezultātā cietīs citi cilvēki. Vai tas varētu notikt atkal?

Piemērotos apstākļos noteikti.

-    Tad ko tu gribi, lai es daru, onkuli Tage? Rebeka jautāja, kad mašīna tuvojās tiltam.

Sammera balss skanēja skumji. -t

-     Uz spēles ir daudzu cilvēku dzīvības, Rebeka. Ja neizdosies notvert Henriku šonakt, mums visiem jābūt gataviem darīt gandrīz jebko, lai viņu apturētu. Jebko, tu saproti?

Viņš uz mirkli ieturēja pauzi.

-     Bet tu, protams, vari atteikties no uzdevuma. Neviens tevi nevainotu. Es varu parunāt ar Eskilu Stigsonu…

Viņi pabrauca zem tilta, un Rebeka nespēja atturēties, nepacēlusi acis uz margām. Dažas sekundes viņai šķita, ka tur kāds stāv. Tumša figūra ar kapuci galvā.

-     Nē! Rebeka mazliet pārāk skaļi atteica. Un ievēroja Edlera skatienu spogulī.

-     Paldies, tas nav nepieciešams, viņa piebilda, cik savaldīgi vien spēja. Kā jau tu teici, uz spēles ir likts tik daudz. Esmu pateicīga par visu, ko tu jau esi izdarījis…

-    Nav par ko pateikties. Mums vajadzīgi īstie cilvēki īstajā vietā. Cilvēki, uz kuriem var paļauties, par to esam vienisprātis gan es, gan Stigsons, gan mani darba devēji.

Sammers atkal papliķēja Rebekai pa ceļgalu.

-Tu esi tik līdzīga tēvam, Rebeka… Vai es to jau esmu teicis? Pienākuma cilvēks, lojāla un uzticama, lai notiktu kas notikdams. Diemžēl mūsdienu egocentriskajā sabiedrībā šādas īpašības ir atrodamas aizvien retāk.

Rebeka centās nenosarkt.

Ja viņa aizmugures sēdeklī mazliet piemiedza acis, onkulis Tage diezgan stipri atgādināja tēvu. Stāja, nedaudz vecmodīgais runas veids, pat smarža bija gandrīz tāda pati. Cigaretes, odekolons un kaut kas cits.

Kaut kas tāds, kas radīja skumju kamolu pakrūtē.

i *

Viņš gulēja, piespiests pie grīdas, bet Jefs nekustīgi viņam virsū.

Furgons kratījās pa grants ceļu, viena sēdekļa kāja spiedās HP stilbā. Dīvainā kārtā viņš nedzirdēja apkārt nekādas skaņas, izņemot skaļu džinkstoņu ausī, kas šķita atbalsojamies galvaskausā. HP atspiedās pret grīdu un mēģināja atbrīvoties.

Piepeši viņš sajuta, kā Jefs noraustās, un nākamajā mirklī smagais augums aizvēlās sāņus. Reizē HP atguva dzirdi.

-     Kas te notika? viņš nosvepstēja.

-    Šķūnis! kliedza Nūra.

>

-     K-ko? HP mēģināja paslieties no grīdas.

-    Šķūnis uzsprāga! bļāva Nūra, piespiedusies pie viena no sānu logiem. Jumts iebruka, pēc tam bija sprādziens. Visas debesis ir pilnas ar dūmiem, un helikopters nav redzams. Nesaprotu, kas nolika!

-    Sprāgstvielas… iečerkstējās Jefs. Sprāgstvielas un degļi atradās Polo blakus metināmajam aparātam. Bagāžnieks bija vaļā. Turklāt baltajos maisos kaktā bija minerālmēsli…

HP ar pūlēm ierāpās sēdeklī blakus Jefam. Muskuļu kalna acis bija aizvērtas, bet HP varēja skaidri saskatīt, kā platais krūškurvis cilājas zem slapjā T krekla.

Mašīna aizlidoja pār pakalna kori, un HP atkal nokrita uz grīdas.

Būkšķis, pēc tam ass pagrieziens pa kreisi, un pēkšņi skaņas mainīja raksturu.

-Tu labi brauc, Kent! Nūra uzsauca priekšējā sēdekļa virzienā un atbildē saņēma murmināšanu.

-     Mēs esam uz lielā ceļa, viņa teica un palīdzēja HP piecelties.

-     Kā ar…? HP pamāja uz viņas asiņaino seju.

Nūra uzlika roku uz galvas, un tā tūlīt iekrāsojās sarkana.

-     Shit!viņa noteica. Es to pat nejutu, noteikti adrenalīna dēļ. Man tur ir pirmās palīdzības somiņa…

Nūra aizlīda viņam garām un iespraucās priekšējā sēdeklī.

HP paliecās uz priekšu, lai pajautātu, vai viņai nevajag palīdzību, bet kāda roka pavilka viņu atpakaļ.

Jefs bija atvēris acis.

-     Paldies, — viņš īsi sacīja.

-     Nav par ko, HP nomurmināja.

Jefs pamāja ar galvu un atkal aizvēra acis.

-    Tur ir viens benzīntanks, iegriezies tur! Nūra sacīja Haselkvistam.

HP paliecās tuvāk sānu logam. Lielais dūmu stabs bija skaidri saskatāms virs meža, bet helikopteru nemanīja.

-    Viņiem aizmugurē ir serviss, iegriezies tur, un nogaidīsim, līdz satumsīs, Nūra turpināja.

Haselkvists apbrauca ap ēku un ieslīdēja servisa hallē, viļņotā skārda boksā ar putekļsūcējiem un ūdens spaiņiem pie sienas. Vientuļš pensionārs berza sava vecā SAAB vējstiklu, bet citādi halle bija tukša. Haselkvists apturēja mašīnu, un visi dažas minūtes sēdēja klusēdami.

Nūra izmantoja saules aizsarga spoguli, lai apkoptu ievainojumu galvā.

-    Auu… viņa norūca, ar pinceti izceldama no brūces asu vienkronu monētas lieluma lausku. Vai vari te drusciņ piespiest, HP?

-     Protams.

Viņš paliecās uz priekšu pār Nūras galvu.

-    Paņem kompresi un vienkārši spied, tā labi stipri.

HP darīja, kā viņa teikusi, cenzdamies savaldīt no adrenalīna pieplūduma drebošās rokas.

-    Viss ir cauri, pēkšņi iepīkstējās Haselkvists. Viņi zina, kur mēs esam, kādā mašīnā braucam. Mums nav izredžu…

Uz mirkli iestājās klusums.

-     Neviens taču nedomā, ka tas nolādētais helikopters tur uzradās nejauši? Tagad Haselkvista balss bija stabilāka. Ja brauksim tūlīt, varam būt atpakaļ pilsētā līdz pusnaktij. Pēc tam varam izdomāt jaunu plānu, atrast citu veidu, lai…

-     Nav cita veida, Kent! nošņācās Nūra. Un tu to sasodīti labi zini! Ja padosimies tagad, tikpat labi varam atmest tam ar roku vispār. Tādā gadījumā Spēle uzvarēs. Vai to tu gribi?

Haselkvists neatbildēja.

-     Mums nav nekā, Nūra, viss aprīkojums tikko izkūpēja dūmos, Jefs nomurmināja. Bez tā mums nav izredžu iekļūt Cietoksnī…

Furgonā iestājās kapa klusums.

-     Ir gan, ierunājās HP, bet visi šķita pārāk nomākti, lai ieklausītos.

-    Tu man lūdzi izstrādāt rezerves plānu, atceries?

Viņš skatījās uz Nūru un beidzot sagaidīja kādu reakciju.

-     Es zinu, kā mēs tur varam iekļūt, bet tad jums jādara tas, ko es likšu…

Tālumā piepeši atskanēja sirēnas, kas nāca aizvien tuvāk.

-    Mums jābēg, īdēja Haselkvists.

-     Pagaidi, sacīja HP. Kruķi vienmēr izslēdz sirēnas, kad tuvojas mērķim… Lai neaizbiedētu huligānus, — viņš piebilda, jo neviens

acīmredzot nesaprata viņa teikto. Kamēr sirēnas skan, viņi vēl nav galā. Jūs saprotat?

Tagad sirēnas, vismaz trīs vai pat vairāk, bija tuvu.

Nūra pašķielēja uz HP.

Haselkvists pārvietoja roku uz aizdedzes atslēgu.

HP uzlika plaukstu viņam uz pleca.

-    Mieru, Kent. Tie ir ugunsdzēsēji, es zvēru, viņš nomurmināja.

Sirēnas tagad bija tik tuvu, ka skaņas atbalsojās mazajā skārda boksā, un pensionārs pacēla acis no kukaiņu notraipītā vējstikla.

Pēc mirkļa sirēnas lēnām sāka zaudēt spēku. Pusminūti vēlāk tās noklusa pavisam.

-    Tagad vari braukt, Kent, HP sacīja, papliķēdams Haselkvistam pa plecu. Brauc uz ziemeļiem…

Viņš atgāzās sēdeklī un centās sakopot domas.

-    Starp citu, mēs kaut ko palaidām garām, HP sacīja, kad viņi izbrauca uz lielā ceļa.

-     Kāds redzēja, vai Mange izkļuva ārā?

Divdesmit seši Spēles maiņa/ game change

Jaunais autiņš smaržoja pēc gaisa atsvaidzinātāja. Jasmīns vai varbūt vienkārši jaunas mašīnas smarža…

HP bija vajadzējis apmēram desmit minūtes, lai aizdzītu to no kādas augstceltnes autostāvvietas, un tas nozīmēja, ka viņš ir sācis zaudēt prasmes. Drošības dēļ viņš bija nospēris numura plāksnes kādai citai mašīnai gadījumā ja autiņa īpašnieks ātri paziņotu par nozagšanu.

Kādu stundu viņi bija pavadījuši nomaļā rūpniecības teritorijā, lai pārģērbtos un sakārtotu jauno mašīnu. Balti kombinezoni un visu seju aizsedzošas aizsargmaskas, ko HP bija izvilcis no hokeja somas kopā ar pāris lielām auto uzlīmēm. Un divas identiskas cietas plastmasas mugursomas ar metāla sprādzi uz krūtīm, kas lika viņiem abiem ar Jefu izskatīties pēc kosmonautiem. Tas viss, pateicoties l'enstera mazajam biznesam.

Meža ceļš, kur viņi šobrīd stāvēja, atradās gandrīz pretī Cietokšņa piebraucamajam ceļam. Cauri tumšajam pamežam pārsimt metru attālumā varēja saskatīt lampas, kas apspīdēja dzelzs vārtus.

Viss bija gatavs.

Tikai jāsāk kustēt…

-    Labi, tad sākam. Turiet īkšķus, lai viss izdodas.

Trīs galvas pamāja: Nūra un viņas bračka ļoti skaidri, Haselkvists mazliet šaubīgāk.

-    Visiem mantas sagatavotas? Vārdu piespraudes vietā?

Atkal mājieni.

-     Kā jūtas tava galva, Nūra?

-     Ir okei, šķiet, ka brūču līme turēsies.

-    Lieliski!

HP dziļi ievilka elpu.

-     Nu tad braucam.

Haselkvists šķita dažas sekundes vilcināmies, bet tad iedarbināja motoru un ieslēdza pārnesumu.

-     Žēl par Mangi, sacīja Nūra, kad viņi sāka braukt. Viņš šķita labs puisfs.

-    Jā, HP norūca.

-    Vai tu esi droša, ka viņš nevarēja izdzīvot? jautāja Haselkvists.

-    Nekādu izredžu. Kad atskanēja sprādziens, viņš bija iesprostots aiz mums, atteica Nūra.

HP norija kamolu kaklā.

-    Turklāt mēs taču vismaz divdesmit reižu viņam zvanījām, bet nesaņēmām atbildi.

Viņi izbrauca uz jaunā asfalta ceļa un lēnām ripināja vārtu virzienā. Tie bija pamatīgi, abās pusēs iestiprināti lieta betona stabos. Un, it kā ar to nepietiktu, asfaltā bija iestrādāta zobaina dzelzs barjera gandrīz visā brauktuves platumā. Pie stabiem divkārša starmešu rinda, bet zem tiem skaidri redzami alumīnija kameru korpusi. Forsēt vārtus ar kaut ko mazāku par tanku būtu pilnīgi bezcerīgi.

Lielā, dzeltenā brīdinājuma zīme bija novietota pie mazā betona bunkura galasienas, tas droši vien bija sargu namiņš. Zīmi daļēji aizsedza melna plēve, taču vējš to bija tā saplosījis, ka viņi bez grūtībām varēja izlasīt tekstu.

STOP!

īpaši apsargājams objekts.

Aizliegts iebraukt bez atļaujas.

Aizliegts objektu bez atļaujas fotografēt, attēlot, aprakstīt vai uzmērīt.

Haselkvists apturēja mašīnu tieši pie skaidri uzzīmētās stoplīnijas, tikai divus metrus no zāģim līdzīgās barjeras.

HP atvēra durvis, izlēca ārā un piegāja pie sargu namiņa loga.

Caur divām bruņustikla kārtām uz viņu lūkojās formastērpā ģērbusies drūma sieviete. HP uzmanīgi sakārtoja brilles un veltīja viņai savu laipnāko smaidu.

-     Sardzes postenis. Kā es varu palīdzēt?

Sievietes balss bija pārsteidzoši melodiska un gandrīz izsita HP no līdzsvara. Velns, viņai vajadzētu strādāt radio, nevis sēdēt šajā būdā.

-     Ē… Ē-ēriks, Ēriks Anderšons… HP iesāka.

Bļāviens, tā maigā radiobalss gandrīz bija likusi viņam aizmirst segvārdu!

-                No “Anderšona Sanitārajām sistēmām”, viņš ātri piebilda.

-     Jums laikam bija problēmas ar dažiem aizsērējušiem filtriem. Mums teica, ka tas esot steidzami…

-    Vai jūs esat pieteikti?

-    Es ceru… — HP pamāja ar galvu, vēlreiz izspiezdams kaut ko līdzīgu nevainīgam Smaidam, un centās neskatīties uz kameru, kas bija piemontēta pie loga rāmja tieši pa kreisi no sievietes.

-    Vienu mirkli.

Viņš redzēja, ka sieviete pagriežas pa kreisi un kaut ko klabina uz tastatūras.

-    Vai jums ir dokumenti, Ērik?

HP atkal pamāja, izņēma savu viltoto ID karti no plastikāta futrāļa, kas bija piesprausts pie kombinezona krūšu kabatas, un ielika to dzelzs kastītē, kura izslīdēja no stikla apakšas.

Atskanēja dūkoņa, kastītei aizslīdot atpakaļ. Tad klusa taustiņu klaboņa skaļruņos.

>       > >

HP pameta ātru skatienu pār plecu.

Mašīna izskatījās pilnīgi pieņemami, gandrīz labāk, nekā viņš cerējis. Uzlīmes ar tekstu “Anderšona Sanitārās sistēmas” varbūt varēja stāvēt mazliet taisnāk, bet pie joda! Viņiem nebija laika smalkumiem, turklāt to gandrīz nevarēja manīt, kamēr bīdāmās durvis bija atvērtas.

Jefs sēdēja durvīs, Nūra dziļāk salonā aiz viņa.

Motors joprojām rūca.

Atkal taustiņu klaboņa.

j >

Nu taču, Reiman! Show us your magic!1

-     Lūdzu, paskatieties kamerā, Ērik!

-     Protams.

HP sakārtoja brilles un centās izskatīties mierīgs. Spriežot pēc bruņustikla spoguļattēla, viņam tas izdevās tikai pa pusei…

Ja nu viņiem ir seju atpazīšanas programma?

Velns, par to viņš nebija iedomājies!

Viltus brilles derēja, kad vajadzēja atšķirties no fotogrāfijas uz avīžu reklāmas stendiem, taču tās nespētu apmānīt programmu…

HP pameta vēl vienu skatienu pār plecu, tad ielūkojās kamerā. Uz skausta izspiedusies sviedru pilīte noripoja starp lāpstiņām. Tad vēl viena. Pēc dažām sekundēm pilīšu māsīcas parādīsies arī uz pieres, sasodīts.

Sieviete pacēla acis.

-    Tā, Ērik…

HP pasmaidīja tik nervozu smaidu, it kā viņam steigšus vajadzētu uz tualeti; nemaz nevajadzēja skatīties stiklā, lai to konstatētu.

-Te būs jūsu caurlaides. E-pastā bija teikts: kopā pieci cilvēki. Ekspluatācijas daļas puiši būs atbildīgi par jūsu ielaišanu un izlaišanu, un es negribu dzirdēt, ka jūs ieķīlējat kādas durvis, vai skaidrs?

-     Protams. HP pamāja.

-    Labi, brauciet lejā no kalniņa un sekojiet norādēm uz Ekspluatācijas daļu. Jums jāturas pa labi, bet to jūs redzēsiet. Braucot projām, neaizmirstiet atdot caurlaides.

-     L-labi, paldies!

Kastīte apstājās, HP paķēra savu ID karti un piecas caurlaides ar vārdu “Apmeklētājs”, tad pagriezās un devās uz furgonu.

Skaļš klikšķis lika viņam salēkties. Taču tā bija tikai robainā barjera, kas ielocījās zemē.

Mirklī, kad HP iesēdās mašīnā, vārti sāka atvērties.

Haselkvists ieslēdza pārnesumu, viņi lēnām uzbrauca pakalna virsotnē un tad ripināja lejā. Ceļš veda tieši lejup klintī, un drīz viņi vairs neredzēja mežmalu.

-     Velns, tas tiešām izdevās… Haselkvists izklausījās mazliet | niecīgāks.

-     Jā, Kent, mans čoms Rein… es domāju, Reimans ir viens velna zellis drošības stellēs. Viņam vajadzēja tikai desmit minūtes, lai iitrastu vājās vietas sistēmā. Parasta nešifrēta e-pasta vēstule starp ('.ietoksni un sardzi. Reimans tikai noskaidroja adreses un radīja klonētu kontu, kas izskatījās nākam no Cietokšņa…

-     Un hops! mēs esam pieteikti. Jā, to mēs sapratām, kad tu stāstīji. Bet vēl jau neesam galā. Grūtākais ir priekšā…

HP atvēra muti, lai apsauktu šo Drūmkvistu, taču pēdējā brīdī aprāvās. Viņam rokā joprojām bija Manges liekā caurlaide. Dažas sekundes lūkojies uz laminēto kartīti, viņš lēnām ieslidināja to krūšu kabatā.

-Tur ir norāde, Nūra rādīja pa labi.

-    Velns, kas par vietu…

Viņi bija sasnieguši ieplakas dibenu un nokļuvuši lielā, grantētā laukumā. Viņiem pretī atradās divstāvu ēka un kaut kas līdzīgs garāžai. Klints siena aiz ēkām stiepās vismaz trīsdesmit metru tieši uz augšu.

. No šejienes ir tikai viena izeja, nomurmināja Haselkvists, palūkodamies atpakaļskata spogulī.

Viņi novietoja mašīnu ēkas labajā pusē, blakus kravas piebrauktuvei ar pareizo norādi.

Vienas no garāžu durvīm bija mazliet pavērtas, un HP šķita, ka viņš tur iekšā saskata kaut ko līdzīgu melnam minibusam. Sirds sitās aizvien stiprāk.

Kaut kur ierējās suns, un rejas atbalsojās visapkārt mazajā ieplakā, līdz izgaisa vasaras nakts tumsā.

Nomierinies, HP, un turies pie plāna!

Viņš dziļi ievilka elpu, iebāza roku kabatā un aptaustīja elektrošoka rokturi.

-     Uzkariet maskas kaklā. Visam jāizskatās pa īstam, sacīja Nūra. Jef, vai esi gatavs?

-     Protams, esmu, nomurmināja viņas brālis.

-     Nu tad aiziet. Šoreiz runāšu es.

Viņa strupi pamāja HP ar galvu un atvēra durvis.

*

-Tātad, "kā jūs visi zināt, rīt ir lielā diena. Šķiet, ka laika dievi jaunajam pārim ir labvēlīgi, rit būs labs laiks, un tas nozīmē, ka tiks īstenots plāns A: atvērta ekipāža, nevis kariete, kā mēs ieteicām. Pils PR nodaļa vēlas, lai jaunlaulātie atrastos tuvāk tautai, nevis sēdētu aiz stikliem un rāmjiem…

Rūnebergs paraustīja plecus.

-    Bet, no otras puses, viņi principā pavadīs aiz stikla visu atlikušo mūžu, tā ka varam atvēlēt viņiem šo pēdējo brīvības kumosiņu.

Viņš nospieda podziņu uz tālvadības pults un nomainīja attēlu.

-    Mums būs skrējēji, tāpat kā iepriekšējās princeses kāzās. Seši cilvēki, trīs katrā ekipāžas pusē. Divas komandas, katra skrien pusi maršruta.

Rūnebergs norādīja uz attēlu, kurā seši uzvalkos tērpti miesassargi skrēja abās pusēs karaliskajai ekipāžai.

-     Kā redzat, ar gadiem esmu kļuvis tikai glītāks.

Viņš novietoja lāzera rādāmkociņu uz viegli atpazīstama stāva labajā malā. Istabā ieskanējās klusi smiekli. Fotogrāfijā viņš laikam runāja rācijā, savilcis jocīgu grimasi.

-    Aiz otrās kavalērijas grupas mums būs trīs pavadošās mašīnas. Divas rezervē evakuācijas gadījumam un busiņš skrējējiem, tieši tāpat kā iepriekšējā reizē. Jautājumi?

Neviens no trīsdesmit miesassargiem telpā neko neteica.

-    Nu tad es došu vārdu Pils drošības ekspertam. Viņam ir šis tas, ko stāstīt, un es jums visiem iesaku uzmanīgi klausīties.

Rūnebergs ar žestu norādīja uz Tagi Sammeru, kurš sēdēja krēslā gabaliņu tālāk. Rebeka jau bija viņu pamanījusi, ienākot sapulču zālē, tomēr viņas sirds sāka sisties mazliet straujāk, kad Sammers piecēlās un aizpogāja žaketi.

Vīrietis otrpus mazajai letei šķirstīja savus papīrus.

-     Filtru maiņa, — viņš sacīja savā mazajā rācijā, vai tu esi par to kaut ko dzirdējis?

Rācija nosprakšķēja.

-     Nē, atbildēja balss otrā galā.

-    Vai esi pārbaudījis dienas ziņojumu?

-    Jā, te nekā nav. Nav arī nekādu brīdinājuma signālu sistēmā.

Uz mirkli iestājās ldusums.

Visbeidzot vīrietis paraustīja plecus un uzsmaidīja Nūrai.

-     Piedodiet, diemžēl es nevaru jūs ielaist bez priekšniecības atļaujas.

-     Es saprotu, Nūra atteica. Mēs, protams, varam griezties apkārt un braukt mājās, bet tas izklausījās steidzami, kad mums piezvanīja…

Viņa izlikās, ka ieskatās rokaspulkstenī.

-     Un mēs jau esam nokavējušies. Ja sistēma pārkarsīs…

Vīrietis atkal pasmīnēja.

HP bija sajutis pret viņu nepatiku, tiklīdz viņi bija ienākuši mazajā telpā. Labi trenēts, viļņaini, atķemmēti mati, pieglaimīgs smaids, izcilni vaigukauli. Mazliet par glītu šādai vietai…

Viņš paspēra dažus soļus tuvāk, lai varētu palūkoties pār mazo leti. Tumšzils rievota adījuma svīteris, pieskaņotas bikses ar kabatām un melni, nospodrināti zābaki.

Uz galda nedaudz tālāk stāvēja kaudze ar dzeltenām aizsargķiverēm, bet virs plaukta ar rācijām karājās dažādi virsapģērbi neona krāsās. Viss tieši tā, kā to varētu gaidīt no Ekspluatācijas daļas.

Tomēr kaut kas īsti neatbilda…

Atkal iesprakšķējās rācija:

-     Okei, es nevaru sadabūt Jakobsonu pie telefona, viņš laikam ir aizņemts ar visu pārējo. Bet darīsim tā… Pagaidām atstāj to grupu augšā un pats nobrauc uz ventilācijas telpu un pārbaudi.

-Vai kāds no mums var iet līdzi? Nūra pasteidzās pajautāt, pirms vīrietis paspēja atbildēt. Tad mēs vismaz varēsim pateikt,

ka esam pārbaudījuši filtru uz vietas un priekšnieks nesados man pa galvu. Jūs jau zināt, kā tas ir… Viņa uzsmaidīja vīrietim un mazliet piešķieba galvu. Spriežot pēc čaļa stulbā smīna, šis triks izdevās.

-     Klau, viņi jautā, vai var aizsūtīt kādu līdzi kārtības labad. Varbūt to varētu?

-     Protams, tā arī darīsim.

-     Skaidrs, beidzu!

Vīrietis nolika rāciju un pamirkšķināja Nūrai.

-     Nu tad mēs abi brauksim lejā…

-     Izklausās jauki, diemžēl tikai Jūnasam ir tiesības veikt šādu pārbaudi, Nūra uzlika plaukstu uz Jefa rokas.

-Ak tā… Vīrieša vilšanās bija acīm redzama, bet HP to tik tikko ievēroja. Urdošā sajūta, ka te kaut kas nav lāgā, arvien pieņēmās spēkā.

Aizņemts ar visu pārējo…

-    Neaizmirstiet mani. Ja tie ir UV filtri, tad jāpārbauda diviem, HP sacīja.

Nūra uzmeta viņam ātru skatienu, un HP saglabāja acu kontaktu, viegli pamādams ar galvu. Šķita, ka viņa mirkli apdomājas.

-    Ak jā, Nūra beidzot sacīja. To es aizmirsu. Jābūt diviem, lai paceltu rāmi.

-    To tikpat labi varu izdarīt arī es… vīrietis iebilda.

-     Protams, bet, ja tas nejauši paslīdēs, varat zaudēt pāris pirkstu. Jūs taču atceraties, kas notika ar Kaili? Nūra pagriezās pret pārējiem.

-    Tu domā Trīspirkstu Kaili no ABB? zibenīgi iejaucās Haselkvists. Ak vai, un apdrošināšana to nesedza…

Vīrieša smaids zibenīgi nodzisa.

-     Labi, jūs arī drīkstat nākt līdzi. Viņš norādīja uz HP. Pārējie var pagaidīt šeit, kafijas automāts atrodas tur.

Viņš piecēlās, apgāja apkārt letei un nostājās pie pamatīgām dzelzs durvīm. Tad pietuvināja lasītājam caurlaides karti, kas ar elastīgu auklu bija piestiprināta pie jostas. Durvis atvērās, un viņš tās pieklājīgi pieturēja.

-     Uz priekšu, mani kungi!

Sardzes telpā starp liftu durvīm sēdēja īsi apcirpts sargs ar glītu, rudu kazbārdinu. Tas uzmeta viņiem ātru skatienu, bet tūlīt atkal pievērsās monitoriem sev priekšā.

-    Es aizvedīšu divus apmeklētājus uz ventilācijas telpu, sacīja Ekspluatācijas daļas darbinieks.

-     Protams. Neatrāvis skatienu no monitora, sargs nospieda pogu, un vienas no liftu durvīm atvērās.

Viņi iekāpa liftā, un Ekspluatācijas daļas smukulītis atkārtoja kartes manevru pie jauna lasītāja, pirms nospieda uz tā pogu. Durvis aizvērās, un lifts sāka kustēties. Neviens neko neteica.

HP piesardzīgi palūkojās apkārt.

Spogulis griestos noteikti slēpa kameru, bet ne jau tas bija interesantākais…

Kontrolpanelis rādīja kopumā sešus stāvus zem ieejas līmeņa. Stāvs, uz kuru devās viņi, bija apzīmēts ar un blakus pogai

bija maza plāksnīte ar nosaukumu “Tehniskās apkopes telpa”. Pie pogas “-2” bija plāksnīte ar vārdu “Kontroltelpa”. Apakšējiem stāviem nosaukumu nebija.

Lifts nobremzēja tik strauji, ka HP kuņģis apmeta mazu kūleni. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka Jefs sāk rakāties vienā no kombinezona kabatām.

-     Nu tad… ierunājās viņu pavadonis.

-    Mums te nav jāizkāpj, mehāniski atteica Jefs.

-     Kā, lūdzu?

Jefs izvilka revolveri un pielika vīrietim pie galvas. HP tūlīt to atpazina tas pats ierocis, ko viņš bija paņēmis līdzi uz Grand. Sasodīts, viņš jau bija nojautis, ka tāds kauslis kā Jefs negribēs atbrīvoties no pilnībā funkcionējoša ieroča…

-    Kontroltelpa, un veikli! Jefs pavēlēja.

Vīrietis nekustējās no vietas.

Velns parāvis…

HP paliecās uz priekšu un lēnām pabīdīja Jefa roku. Tad paņēma caurlaides karti no smukulīša jostas un pielika pie lasītāja. Pēc tam nospieda pogu “-2”.

-    Tikai mieru… viņš izlasīja vārdu zem bildes pavadoņa caurlaidē, … mieru, Johen, tad viss būs labi.

Izskatījās, ka vīrietis grasās kaut ko teikt, taču pēdējā brīdī pārdomāja un aizvēra muti.

HP pašķielēja uz spoguli griestos.

Diez cik ilgs laiks paies, iekams sargs augšā pamanīs, ka te kaut kas nav kārtībā? Ja viņa aizdomas bija pareizas, sarga uzmanība patiesībā bija pievērsta pavisam kam citam…

HP lēnām noņēma brilles un iebāza krūšu kabatā. Maskarādes beigas vai katrā ziņā gandrīz beigas.

Lifts apstājās, durvis atvērās. Lielā telpa bija tukša, un caur milzīgiem logiem tās malās viņi varēja saskatīt garus, apgaismotus tuneļus ar serveru rindām. Taču HP vairāk interesēja kontroltelpa. Tajā apmēram trīsdesmit darba vietas veidoja kaut ko līdzīgu pusapaļam amfiteātrim ar lieliem ekrāniem priekšā, skatuves vietā. Zemākajās rindās viņš redzēja vismaz astoņu cilvēku muguras.

Jefs pastūma Johenu pa priekšu.

-     Durvis.

Šoreiz vīrietis neprotestēja. Viņš pielika karti pie lasītāja blakus smagajām dzelzs durvīm un tad pakāpās sāņus.

HP atvēra durvis un deva zīmi abiem pārējiem iet iekšā. Mute piepeši šķita pilnīgi izkaltusi.

-     Nevienam nekustēties! uzkliedza Jefs, pacēlis revolveri gaisā.

Lights, camera, actionl2

Divdesmit septiņi Prainvila/ prineville

(Pilsēta Oregonas štatā, kur atrodas liels datu uzglabāšanas centrs.)

—   Labrīt visiem! Es esmu pulkvedis Andrē Pellass, un diemžēl man jādalās ar jums satraucošā informācijā. Šķiet, ka pastāv tālejoši plāni izjaukt karaliskās kāzas. Un mums ir aizdomas, ka tur kaut kādā veidā varētu būt iesaistīti šie cilvēki.

Pulkvedis ar mājienu lūdza Rūnebergam mainīt attēlu.

Uz projektora parādījās fotogrāfija, un Rebeka nevilšus iekoda lūpā.

-     Henriks Peteršons alias HP vai 128. Policijai jau pazīstams, agrāk tiesāts par netīšu slepkavību. Pastāv aizdomas, ka viņš stāv aiz uzbrukuma Kungstredgordenā pirms diviem gadiem, turklāt, kā jūs varbūt zināt, ir izsludināts meklēšanā pēc neveiksmīga uzbrukuma pie viesnīcas Grand pirms dažām nedēļām.

Rebeka redzēja, kā policisti viņai apkārt māj ar galvu, un no visa spēka centās izlikties vienaldzīga.

-     Otrs ir jaunāks paziņa.

Rūnebergs atkal nomainīja attēlu.

-    Magnuss Sandstrems, zināmās aprindās pazīstams arī kā Farūks Al-Hasans. Viņš, visticamāk, ir smadzenes aiz kādas autonomas grupas, sauktas par Spēli. Ārkārtīgi gudrs, manipulatlvs un uzskatāms par ļoti bīstamu. Šobrīd mēs intensīvi meklējam abus kungus un domājam, ka jau esam viņiem tuvu. Tāpēc ir labas izredzes aizturēt viņus pirms rītdienas kāzām, bet, ja kaut kāda iemesla dēļ tas neizdosies, jums visiem būs viņu fotogrāfijas.

Pulkvedis paskatījās uz Rūnebergu.

-     Fotogrāfijas ir mapēs jums priekšā. Tur atradīsiet arī kartes, brauciena maršrutu un visus kontaktnumurus, ieskaitot pulkveža IVllasa mobilā telefona numuru, — Rūnebergs piebilda.

-     Paldies, komisār. Ļaujiet man novēlēt jums veiksmi rītdien un piebilst, ka gan es personīgi, gan Valsts maršals un Viņa Majestāte karalis esam ļoti pateicīgi par jūsu pūlēm. Cerēsim, ka mūs gaida mierīga un jauka diena…

*

Ieplestas acis, pavērtas mutes, bālas sejas.

Jefs pagrūda nost Ekspluatācijas daļas puisi un paspēra dažus apņēmīgus soļus lejup pa mazajām kāpnītēm, kas veda uz telpas zemāko daļu. Revolveris joprojām rādīja uz griestiem.

-     Kurš te ir priekšnieks?

-     Es. No sava biroja krēsla piecēlās neliela auguma vīrietis baltā īspiedurkņu kreklā ar pildspalvu etviju krūšu kabatā.

-    Apsēdies! Jefs pavērsa revolveri pret viņu.

Vīrietis mirkli vilcinājās, bet tad paklausīja.

Jefs turpināja iet lejup pa kāpnēm, līdz sasniedza kontroltelpas vadītāja darba vietu. HP lēnām sekoja, skatīdamies apkārt. Te nebija kameru, gluži kā viņš domājis… Arodbiedrībai nepatika, ka cilvēkus filmē pie viņu rakstāmgaldiem.

Pāris operatoru saskatījās, pārmija nervozus smaidus.

Jefs bija apstājies pie vadītāja datora. HP turējās aizmugurē, kamēr Jefs lēnām pavilka lipekli, lai atvērtu vienu no kombinezona krūšu kabatām.

-     Nem.

>

Viņš izvilka resnu USB zibatmiņu un nolika uz galda blakus vadītājam.

-    Iespraud to šeit, tad palaid failu ar nosaukumu Bamse.exe. Pēc tam saņemsi jaunus norādījumus.

-     Labi…

Vadītājs uzlika plaukstu uz zibatmiņas un lēnām vilka to sev klāt.

HP pameta ātru skatienu pār plecu. Ievēroja pārējo operatoru skatienus.

Bailes?

Jā, taču tās nebija dominējošā emocija. Drīzāk…

Gaidas…!?

Vadītājs noliecās pie viena no USB portiem blakus monitoram.

Jefa ādamābols kustējās kā amerikāņu kalniņi. Revolveris stipri drebēja.

Ar acs kaktiņu HP pamanīja, ka Johens uzmanīgi pārvietojas tuvāk.

Vadītājs pagrieza zibatmiņu pareizi un tuvināja to USB portam. Kad viņš pasniedzās uz priekšu, krekla piedurkne pavilkās augšup un atklāja tetovējuma apakšdaļu. No vīrieša vaigubārdas atdalījās sviedru pilīte un sāka ritēt lejup pa vaigu.

-     STOP! piepeši iesaucās HP.

Vadītājs sarāvās un nometa zibatmiņu uz galda.

-     K-ko? Jefs pagriezās pret HP.

-    NELIEC iekšā atmiņu! HP uzšņāca vadītājam, kas atkal bija paņēmis zibatmiņu.

-     B-bet pagaidi. Lācītis… Jefs iesāka.

-    Tu nopietni domā, ka te tā vienkārši var iespraust zibatmiņu ar vīrusu?

HP paspēra soli uz priekšu un izrāva zibatmiņu vadītājam no rokām.

-     Pastāsti, kas notiktu… viņš sacīja vīrietim.

-     K-ko?!

HP izvilka no kabatas elektrošoku un pa pusei nospieda pogu, zilā liesmiņa uzsāka raustīgo deju starp metāla zobiem.

-     Pastāsti, kas notiktu, ja tu iespraustu sistēmā šo zibatmiņu, citādi es iešaušu piecdesmit tūkstošus voltu tieši tavā treknajā pakaļā!

-     Ē, nu pagaidiet… vīrietis protestēja.

HP pielika elektrošoka zobus vīrietim pie krūtīm, un viņš tūlīt sāka raustīties trakās spazmās.

-    AAAAUUUUU!

HP atvilka elektrošoku un ļāva vīrietim saļimt uz grīdas. Viņa augums vēl dažas sekundes turpināja raustīties krampjos, pirms iprima. Telpā izplatījās viegla degušu matu smaka.

HP lēnām apgriezās un ar elektrošoku norādīja uz Ekspluatācijas daļas darbinieku. Tas tūlīt atkāpās.

-     Ko, ellē, tu dari?! Jefa seja bija līķa bāla, taču HP viņu ignorēja. Gaisotne telpā piepeši bija mainījusies, un tagad bailes varēja

gandrīz sataustīt.

HP paspēra dažus soļus augšup pa kāpnēm līdz tuvākajam operatoram un pacēla elektrošoku.

-     Kas būtu noticis, ja mēs iespraustu zibatmiņu?

-     Sistēma tūlīt atslēgtos, — vīrietis bez vilcināšanās atbildēja.

-     Lieliski, un vēl…?

-    Ēē, nu, nodzistu gaisma, pazustu strāva, apstātos lifti. Signalizācija, s-sargi…

Vīrietis pāris reižu norija siekalas, bet HP uzmundrinoši pamāja ar elektrošoku, lai liktu viņam turpināt.

-     Sargi, policija, armija… Visi!

HP pagrieza galvu pret Jefu. Taču šķita, ka muskuļu kalns nav uztvēris būtību.

-    Tas ir slazds, Jef. Viņi zināja, ka mēs ieradīsimies. Vai ne?

Viņš pietuvināja elektrošoku operatora sejai un atkal ļāva liesmiņai dejot starp metāla zobiem.

-     Ne jau tā… Vīrietis pacēla rokas un paliecās atpakaļ krēslā, cik tālu vien spēja. -T-tunelis, jums bija jāierodas caur tuneli. Tas viss bija… ■(

-     Bija kas…? Šķita, ka Jefs ir atguvis runas spējas.

-    T-tests, tādas kā mācības. Tā viņi teica. Ne jau…

Operators pār galdu palūkojās uz nokautēto vadītāju, kas embrija

pozā šņukstēja uz grīdas.

-     … t-tā…

-    VELNS!

Šķita, ka Jefs nesaprot, kur likties.

HP deva viņam dažas sekundes laika nomierināties.

-Viss ir cauri! Ja nevaram ielaist vīrusu, tad tikpat labi…

Jefs lēnām papurināja galvu. Viņš nolaida roku ar revolveri pret grīdu, un HP redzēja, kā Johens uzmanīgi pavirzās tuvāk.

-     Mieru, Džeferson, HP nomurmināja. — Viss vēl nav galā. Paturi acis mūsu varoni.

Viņš iebāza elektrošoku kabatā, novērsās no jefa un sāka taustīties ap milzīgās mugursomas siksnām.

Jefs palūkojās uz Johenu, pamanīja, ka tas ir pārvietojies, un ātri pacēla revolveri.

-    Atpakaļ! viņš uzšņāca.

Johens izstiepa rokas sev priekšā.

-     Nomierinieties, veči, jums nav nekādu izredžu, viņš teica asākā un krietni nelaipnākā tonī nekā iepriekš, l iesa, jums izdevās te iekļūt, apsveicu. Taču īpašo uzdevumu vienība augšā ir savās vietās. Šobrīd noteikti jau ir iedarbojusies signalizācija…

Viņš paspēra pussoli uz priekšu.

-Jef, tā laikam tevi sauc? Klausies, Jef. Jums nemūžam neizdosies izsist no ierindas šo sistēmu. Tā ir muļķudroša. Mazākais mēģinājums kaut ko iebāzt, un tā tūlīt izslēdzas. Turklāt jums nav, kur bēgt…

Vēl pussolis.

-    Vislabākais, ko varat darīt, ir padoties!

Jefa revolveris drebēja vēl stiprāk nekā pirms brīža.

-     īpašo uzdevumu vienība jau noteikti nāk lejā pa kāpnēm. Ielaušanās notiks kuru katru brīdi, un tad es negribētu turēt ieroci rokā, tu saproti?

Johens meklēja acu kontaktu ar Jefu, paspēra vēl soli uz priekšu. Pastiepa roku pēc revolvera stobra.

-    Klausies, Jef. Es apsolu tev palīdzēt. Viss nokār… GLGRRRLRRRR!!!

No elektrošoka trieciena vīrietis sāka drebēt kā pneimatiskais urbis. Viņa mute atvērās un aizvērās, acis izvalbījās, tā ka redzami bija tikai baltumi.

HP turēja elektrošoku pie Johena rokas kādas piecas sekundes, iekams to nolaida.

Visi vīrieša pamatmuskuļi tūlīt pārstāja funkcionēt, un viņš nogāzās uz grīdas. Telpā ātri izplatījās urīna smaka.

-    Tas bija stulbi darīts! HP nikni teica bezsamaņā gulošajam darbiniekam, pabikstīdams viņu ar zābaku.

-     Droši vien bijušais armijnieks… viņš pēc tam piebilda Jefam, taču Jefs šķita pārāk šokēts, lai reaģētu. Nekad neesmu redzējis Ekspluatācijas daļas čali ar tik tīrām rokām. Nekādu netīrumu zem nagiem, turldāt viņš runāja militārā stilā. Tā izklausītos mans fāters. Kārtības labad, priekšniecība un mani kungi, nu, kurš tā runā? Skaidrs, ka tas muļķis bija spiests tēlot varoni.

Jefs joprojām neatbildēja. HP paraustīja plecus un uzlika mugursomu uz galda. Pēc dažiem mēģinājumiem viņam izdevās atmūķēt mugursomas niķīgo metāla sprādzi un atvērt cieto vāku.

-Tā!

Viņš izņēma ūdens pudeli, ko pameta Jefam. Jefs noķēra pudeli un mirkli šķita nesaprotam, ko ar to darīt. Tad viņa smadzenes beidzot mainīja sliedes, viņš ar zobiem atvēra korķi un iedzēra pāris lielu malku.

-     Čalim ir zināma taisnība, HP sacīja, palūkodamies uz lielo pulksteni pie telpas tālākās sienas. Vienība noteikti ir ceļā, mums droši vien ir mazāk nekā desmit minūtes.

Viņš no mugursomas izņēma ārējo cieto disku gumijas futrāli, bet pēc tam roku dzelžus.

-    Ierosinu likt stroķi kabatā, Jef, šie puiši jau ir sapratuši, ka mēs to domājam nopietni, vai ne?

Neviens no operatoriem neko neteica, bet viņu pārbiedētie skatieni bija pietiekama atbilde.

HP nolika cieto disku uz tuvākā operatora galda.

-     Esi tik laipns un pievieno.

Operators pasniedzās pēc cietā diska. Vīrieša rokas tā drebēja, ka viņam bija grūti satvert mazo vadiņu diska aizmugurē.

-    P-pagaidi! Šķita, ka Jefs ir atguvis runas spēju. Viņš iebāza revolveri vienā no kombinezona kabatām un paspēra dažus soļus HP virzienā.

-     Mēs neko nevaram ielaist. Tu pats tikko teici. Signalizācija…

HP pamāja operatoram ar galvu, pavicinādams elektrošoku, lai pastiprinātu savu pavēli. Vīrietis noliecās un iesprauda vadiņu. Monitors uz galda viņam priekšā nomirgoja. Visa telpa šķita aizturam elpu, sienas pulksteņa rādītājs pagāja sekundi uz priekšu.

Divas.

Un vēl…

*

-    Jauki, ka esi atpakaļ, Normēna. Rūnebergs pasmaidīja, kad abi gāja pa gaiteni. Bet es joprojām īsti nesaprotu. Nu, Henriks Peteršons taču ir… viņš mirkli ieturēja pauzi, kamēr viņi pagāja garām dažiem citiem miesassargiem, … tavs brālis. Kāpēc tu gribi…?

-    Tas patiesībā ir ļoti vienkārši, Lude. Neviens nepazīst Henriku labāk par mani, neviens nezina, kā viņš iekārtots.

-Jā, tur ir zināma loģika, bet, kas notiks, ja…

Viņi pagāja garām atvērtām durvīm, un Rebeka iekšā pamanīja Stigsonu un Sammeru kopā ar trešo vīrieti, ko neskaidri atcerējās redzējusi televīzijā.

-     Esmu gatava darīt visu, kas nepieciešams, lai apturētu Henki un tos, kas stāv aiz viņa, Rebeka sacīja mazliet par skaļu. Diemžēl man jālūdz tev vēl viens pakalpojums, Lude, viņa piebilda, kad abi bija pagājuši garām durvīm. Turklāt ļoti liels…

*

Nekas nenotika.

-    Atver Excel failu ar nosaukumu R-day. Tad veic meklēšanu ar personas kodiem, kas tajā uzskaitīti, HP sacīja, cik savaldīgi vien spēja. Sirds krūtīs sitās tik stipri, ka gandrīz varēja saskatīt vibrējam kombinezonu.

-    Izmanto datubāzi no glabātavas apakšstāviem. Noziegumu reģistrs, meklētājprogrammu rezultāti, soda naudas par stāvēšanu

neatļautā vietā, īsziņas, telefoni, e-pasti, Facebook, slimības vēstures, sasodītās lielveikalu ldienta kartes… Es gribu visu!

Operators pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet HP viņu pārtrauca.

-    Tavā vietā es mazāk protestētu, bet vairāk strādātu.

Viņš ļāva elektrošokam nosprakšķēt pārdesmit centimetru no vīrieša sejas/

Operators brīdi apdomājās, tad saknieba lūpas un pamāja ar galvu. Uzklabināja uz tastatūras dažas komandas.

-     Redzi, Jef, mēs neko nelaidīsim iekšā. Tas ir tieši tas, ko viņi gaida, — HP turpināja, cenzdamies izlikties krietni mierīgāks, nekā bija. Tā vietā, lai sekotu sākotnējam plānam un censtos sabojāt to, ko nav iespējams sabojāt, bet pēc tam paceltu rokas gaisā, mēs darīsim pavisam ko citu. Paņemsim kaut ko līdzi, kaut ko ārkārtīgi vērtīgu. Kaut ko tādu, ar ko šī vieta ir piebāzta līdz malām, saproti?

HP pacēla uzacis pamudinošā izteiksmē.

-    Informācija, — Jefs nomurmināja. Bet kā tā mums palīdzēs? Kā nedaudz zagtas informācijas apturēs PayTaģ!

-     Klau, šajā sarakstā taču ir teju piecsimt vārdu! — operators viņus pārtrauca.

-     Gandrīz pareizi, labo cilvēk. HP pasmaidīja. Pirmajā sarakstā ir simt vārdu. Visu Zviedrijas avīžu vadošie žurnālisti, visu iespējamo televīzijas un radio kanālu ziņu dienestu vadītāji un visbeidzot banda, ko vada Bonjers vai Vallenbergs.

-    Un otrā? Piepeši Jefs izskatījās mazliet mundrāks.

-    Otrā sarakstā ir 349 vārdi. Tieši 349. Vai tagad tu sāc saprast?

Divdesmit astoņi Nindzjas/ ninjas

*Gatavs pēdējam cēlienam?

Jefs pamāja ar galvu.

-     Labi, tad dodamies. Turi īkšķus!

HP iebāza cieto disku mugursomā, aizslēdza vāku un sasprādzēja metāla sprādzi uz krūtīm. Caurlaides karti ar Ekspluatācijas daļas darbinieka fotogrāfiju varēja piekārt pie vienas no siksnām. Zilais svīteris bija divus izmērus par lielu un formastērpa bikses slapjas no urīna, bet to varēja paciest.

-    Puiši, labākais, ko varat darīt, ir nekustīgi gulēt zem galdiem .ipmēram desmit minūtes un censties elpot caur degunu! HP uzsauca operatoriem kontroltelpā.

Tad viņš uzvilka uz sejas aizsargmasku, izņēma dūmu sveci, norāva tai aizsargiepakojumu un aizdedzināja. Bija nepieciešamas nlcai trīsdesmit sekundes, lai telpa būtu pilna ar bieziem, kodīgiem dūmiem.

HP atvēra dzelzs durvis, aizdedzināja jaunu sveci un iemeta to liftu vestibilā.

Viņi nogaidīja dažas sekundes. Tālumā iegaudojās signalizācija.

-     Ejam!

HP un Jefs iegāja dūmu piepildītajā vestibilā. Viņi tik tikko varēja saskatīt roku sev priekšā, un aizsargmaskas situāciju nepadanja labāku.

Jefs pacēlās pirkstgalos un ar pistoles spalu sadauzīja novērošanas kameru griestos. Tad viņi aiztaustījās līdz vestibila stūrim, apsēdās uz C,rīdās un piespieda muguras pie sienas.

Tieši blakus atradās dzelzs durvis ar kāpņu simbolu un zaļu plāksnīti “Rezerves izeja”.

Viņi dzirdēja grabināšanos otrpus durvīm, zābakus, kas klaudzēja pret pakāpieniem, sprakšķošas rācijas.

-    Tagad esi gatavs kuru katru brīdi! HP nošņācās, izņemdams no kabatas roku dzelžus. Fire at will1 , Jef!

jefs pacēla revolveri pret griestiem un pāris reižu izšāva. Telpas akmens virsmas padarīja skaņu vēl apdullinošāku.

-    Apšaude! iekliedzās kāds viņpus dzelzs durvīm. Sagatavoties iebrukumam!

Jefs aizslidināja ieroci pa grīdu un salika rokas uz muguras. HP ātri uzlika viņam roku dzelžus, bet atslēgu atstāja slēdzenē.

Nākamajā mirklī durvis atsprāga gandrīz viņiem sejā un iespieda viņus stūrī.

j

Pa durvju spraugu HP redzēja, kā telpā iebrūk vairāki bruņoti, tumšos formastērpos ģērbti vīri ar aizsargmaskām un ķiverēm.

Viņš un Jefs turpināja spiesties pie sienas, lai būtu pēc iespējas nemanāmāki. Vīri nozuda dūmos, un pēc mirkļa pie kontroltelpas durvīm bija dzirdamas īsas komandas.

-    Aiziet! — kāds iekliedzās.

Atskanēja brīkšķis, kontroltelpas durvīm padodoties triecienam.

Tajā pašā mirklī HP un Jefs pierausās kājās, apgāja ap durvīm, izskrēja kāpņu telpā un metās augšup, lēkdami pār diviem pakāpieniem reizē.

-     Mums ir augstākais divas minūtes, līdz viņi sapratīs, HP šņāca caur masku.

Durvis uz pirmo stāvu bija vaļā, augšā skanēja satrauktas balsis un rāciju sprakšķi.

Priekšpēdējā stāvā viņi dažas sekundes apstājās, lai atvilktu elpu.

HP noņēma Jefam aizsargmasku.

-     Pēdējais rāviens. Vai esi gatavs?

-Jā, bet mums jāpasteidzas, pirms viņi atrod pliko Johenu…

Jefs ar galvu pamāja uz HP lielo formastērpu un, šķiet, gribēja sacīt vēl kaut ko, bet HP jau bija sācis vilkt viņu augšup pa kāpnēm, cieši satvēris roku dzelžus.

Trīs melnā ģērbtie drūzmējās pie durvīm. Tiklīdz HP un Jefs viņiem tuvojās, viņi pacēla savas karabīnes.

-    Viens aizturēts! HP pilnā rīklē iebļāvās caur masku. Otra

1

joprojām nav. Piesedziet durvis, lai viņš neizbēg!

Vīri blenza uz HP, pārmaiņus pievērsdami skatienus te viņa drēbēm, te ĪD kartei pie krūtīm, te Jefa roku dzelžiem. Pēc tam pakāpās

1

sāņus, un HP varēja aizspraukties garām.

Viens no melnajiem uzsita viņam pa muguru.

-     Izved viņu ārpusē pie pārējiem…

HP turpināja ceļu caur vestibilu, stumdams roku dzelžos saslēgto

Jefu uz priekšu kā vairogu. Vispirms garām dažiem ugunsdzēsējiem

un ātrās palīdzības mediķiem, tad vēl bariņam cilvēku, kas runāja pa

rācijām vai mobilajiem telefoniem.

Viņš nomērķēja uz galveno ieeju, jau redzēja pagalma starmešus caur stikla durvīm.

Piepeši kāds satvēra HP no aizmugures.

Spēcīgs, drukns tips īsiem matiem, uzvalkā un mokasīnu tipa kurpēs.

-    Vai tas ir viens no ^viņiem? vīrietis uzsauca angļu valodā.

-     Yes! — atsaucās HP, cenzdamies turpināt ceļu, bet vīrietis viņu turēja.

-     Labi pastrādāts, puis. Kā tevi sauc?

-    Anderšons! HP ldiedza caur masku, atkal cenzdamies izraui ies no vīrieša tvēriena.

-     Mani sauc Tomass, esmu visas PayTag grupas drošības dienesta vadītājs. Kad būsi viņu ieslēdzis, sameklē mani, es gribu dzirdēt visu sīkāk. Tu esi tieši tāds darbinieks, kādi mums firmā vajadzīgi!

-     Protams, atsaucās HP.

Vīrietis atlaida tvērienu, bet HP un Jefs turpināja ceļu caur ieejas durvīm.

Laukums bija pilns ar automašīnām: policijas transports, ātrā medicīniskā palīdzība, ugunsdzēsēju mašīnas un vairāki melni miniImsi ar tonētām rūtīm. Turklāt no visām pusēm spīdēja gaisma. Starmeši no ēkām, auto lukturi. Vairāki cilvēki staigāja apkārt,

apgaismodami visu ar kabatas lukturīšiem, lai gan vasaras nakts nemaz nebija tumša.

Bariņš melnā ģērbtu policistu pilnā kaujas ekipējumā stāvēja un pļāpāja, bet, pamanījuši HP, tūlīt apklusa.

-    Vēl viens aizturēts! uzsauca HP. Kur jums ir pārējie?

-    Busiņa, atbildēja viens no policistiem un pamāja uz mašīnu gabaliņu tālāk. Bet mēs parūpēsimies par šo. Labi pastrādāts.

Divi drukni policisti panāca uz priekšu un satvēra Jefu aiz rokām.

Tajā pašā mirklī HP pagrieza atslēgu un atslēdza roku dzelžus.

Jefs aizšāvās prom kā raķete. Viņš apgāza divus policistus, kas stāvēja viņam pretī, un turpināja ceļu pāri pagalmam. Kājas cilājās kā virzuļi, izsvaidot granti visapkārt.

-    Viņš mūk, viņš mūk! HP iesaucās, un abi kruķi tūlīt uzsāka pakaļdzīšanos. Tieši kā viņš cerējis.

-     Ķeriet viņu, velns parāvis!

-    Stāvi, stāvi…

Jefs turpināja skriet pa ceļu, un viņam sekoja vismaz desmit policisti.

HP dažas sekundes nogaidīja, tad aizlavījās pie busiņa, uz kuru bija norādījis policists. Tas bija liels, tumšs auto ar divviru durvīm aizmugurē, uz mata līdzīgs tam, kurš vēl nesen bija stāvējis pie viņa mājas ārdurvīm.

Viņš pielika plaukstu pie aizmugures stikla un ielūkojās caur restēm.

Nūra un Haselkvists sēdēja iekšā viens otram pretī, ar rokām uz muguras. Kāda laime, ka viņš bija paglabājis atslēgu… HP atturējās no kārdinājuma pieklauvēt pie stikla un aizskrēja apkārt uz vadītāja durvīm.

Kruķis šofera sēdeklī bija pa pusei paspējis izkāpt, kad HP iespieda elektrošoku viņam vēderā. Atšķirībā no abiem vīriem Cietokšņa kontroltelpā policists pirms saļimšanas izdvesa tikai pārsteigtu nopūtu. Acīmredzot elektrošoks sāka izlādēties…

HP ievilka policistu starp dažām citām mašīnām un ielēca vadītāja sēdeklī.

Nebija laika kabināt nost mugursomu, turklāt viņš katram gadījumam gribēja paturēt to blakus.

HP pastiepa roku pret aizdedzes atslēgu.

Velns!

Atslēgu tur nebija! Arī aiz saules aizsarga ne.

Kruķim tās noteikti glabājās kabatā. Kā gan viņš nebija iedomājies!

Tomēr HP neuzdrošinājās lēkt ārā, lai rakņātos šofera kabatās. Viņš palīda zem stūres un norāva plastmasas paneli. Sameklēja īstos vadiņus, kamēr pulss mežonīgi dunēja pret bungādiņām.

Tas bija jau otrais auto, ko viņš šodien nospēra. Atkārtošana zināšanu māte.

Kaut kur tālu tumsā aiz starmešu gaisinām viņš dzirdēja kliedzienu, kam tūlīt sekoja citi. Droši vien kruķi bija panākuši Jefu un tagad centās viņu sagūstīt. Nu, lai veicas…

Rokas drebēja no adrenalīna uzplūdiem, taču HP piespieda tās paklausīt. Sameklēja īstos vadus, savija kopā un savienoja ar zilo vadiņu, ko jau bija noliecis sāņus. Mazs zibsnis, aizdedze. Viņš nospieda gāzes pedāli.

Vienu reizi. Divas.

Motors klepodams ierūcās.

Palūkojies augšup, HP ieraudzīja drukno drošības dienesta vadītāju skrienam taisni uz busiņu. Viņam sekoja vesels bars melnā ģērbtu kruķu.

HP uzgāzēja un paskatījās apkārt, meklēdams īsāko ceļu prom no šejienes.

Kreisajā pusē ceļu aizšķērsoja divas ugunsdzēsēju mašīnas, labajāi irs kruķu vāģis. Vienīgais bēgšanas ceļš bija taisni uz priekšu. Taisni virsū poličiem.

Sirds gandrīz lēca ārā no krūtīm.

Here goes!2

HP ieslēdza pārnesumu un nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Druknais spēji apstājās un palika nekustīgi stāvam tieši HP ceļā.

Busiņa motors rēca, attālums zibenīgi saruka.

Divdesmit metru.

Desmit.

Vīrietis nekustējās.

HP iekrampējās stūrē, meklēja izeju, bet neatrada. Viņš pārvietoja kreiso kāju uz bremzes pedāli.

Druknais pat negrasījās kustēties.

Bļāviens!

Mirklī, kad HP palaida vaļā gāzes pedāli, divi kruķi metās virsū druknajam un aizvilka viņu malā. Pēkšņi ceļš bija brīvs.

— Chicken///3 HP iekliedzās un atkal nospieda pedāli līdz grīdai.

Viņš juta, kā krūtīs sāk burbuļot, uz mēles jautās adrenalīna garša.

Tas varēja izdoties!

Velns, tas varēja izdoties!!

Busiņš uzlidoja uz pandusa un nesās tālāk uz vārtiem.

Pusceļā gulēja kaudze melnā ģērbtu kruķu, taču viņi šķita pārāk aizņemti, laužoties ar Jefu, lai vispār ievērotu auto, kas viņus apbrauca.

HP taustījās ap kloķiem, līdz pašā augšā uz instrumentu paneļa ieraudzīja dažas pogas, kas izskatījās daudzsološi, un nospieda tik daudzas, cik vien varēja.

Bākuguns pie vējstikla tūlīt sāka mirgot, un mirldi vēlāk tai piepalīdzēja gāzes darbinātā sirēna.

Vārti bija sākuši atvērties, jau pirms viņš tos ieraudzīja.

Burbulis krūtīs izsprāga caur rīkli, sasniedza muti, un mirklī, kad busiņš izbrauca caur vārtiem, HP izplūda histēriskos smieklos, kas gandrīz lika aizkrist paša ausīm.

Elvis has left the fucking buUding'/'

Divdesmit deviņi  Informācija ir spēks/ information is power

—   Hallo?

-     Labvakar, dārgais draugs, vai laikam, pareizāk sakot, labrīt. Bet jūs droši vien nedomājat, ka tas ir īpaši labs. Varu iztēloties, ka jūtaties mazliet sarūgtināts…

-    Sarūgtināts nav īstais vārds!

-    Es saprotu un ļoti nožēloju, ka lietas nav notikušas tā, kā plānots.

—Jūs nožēlojat?

-    Protams, esmu tikpat sarūgtināts kā jūs, taču reizē gribu apgalvot, ka mēs darām, ko spējam, lai atgūtu nozagto informāciju.

-   Jūsu apgalvojumiem šobrīd ir ļoti maza vērtība. Līdzko būsim atguvuši kontroli pār situāciju, jūs būsiet mūsu pirmā prioritāte. Ja es būtu jūsu vietā, tūlīt pat izbeigtu visu darbību un paslēptos kaut kur ļoti tālu. Kad būsim beiguši…

-    Mums nevajadzētu steigties, Bleķa kungs. Šobrīd jūs esat dusmīgs, un tas ir gluži saprotami. Taču nevajag tādēļ padarīt draugu par ienaidnieku. Saprotiet, nekad jau nevar zināt, kurš beigās izrādīsies cietā diska pēdējais īpašnieks…

-   Jūs gribat teikt: ja jums to izdosies iegūt pirmajam?

—Ja īstenosies šāds scenārijs, es varu jūs jau tagad nomierināt, Bleķa kungs. Protams, es personiski garantēšu, ka šī informācija tiks droši uzglabāta. Jūs un PayTag ne ar ko neriskēsiet.

-    Ak tā, tagad es saprotu… Un jūsu garantijām notikti ir sava cena?

-    Nekas šajā pasaulē nav par brīvu, Bleķa kungs, un lai nu kuram, bet jums būtu jāzina, cik vērtīga var būt informācija, vai ne?

-    Es jūs brīdinu…

-    Apdomājieties labi, Bleķa kungs. Ja es būtu jūsu vietā, rūpīgi izsvērtu katru vārdu. Tātad ko jūs gribējāt teikt?

—… neko.

-    Labi, tad šķiet, ka mēs saprotamies. Es drīz atkal piezvanīšu un ceru, ka tad man būs labākas ziņas. Bet tikmēr — uz redzēšanos.

-     Pie velna, kā tu varēji zināt…? Haselkvists paberzēja plaukstu locītavas. Nu… ka viņi mūs gaida?

Pamazām ausa gaisma, visapkārt mežā sāka dziedāt putni.

HP paraustīja plecus, uzvilka kapučjaku un nospļāvās nātrēs.

-     Drīzāk nojautu. Visu laiku šķita, ka mums kāds ir soli priekšā. Vispirms tunelī, tad tas helikopters. It kā viņi zinātu, kur mēs atrodamies, paturētu mūs acīs. Turklāt mani brīdināja…

-     Kurš?

-     Nu, varētu teikt, ka draugs.

HP salocīja pēc urīna smirdošo darbinieka formastērpu, pabāza to zem viena no sēdekļiem un sameklēja cigareti. Adrenalīna uzplūdi, kas pēdējo stundu bija likuši rokām drebēt kā no Parkinsona slimības, beidzot mazinājās.

Haselkvists joprojām nešķita īsti apmierināts.

-    Bet kur tu dabūji visas tās mantas: elektrošoku, cieto disku ar personu kodiem…? Kad tu paspēji to sagādāt?

-    Meža kapu rajonā dzīvo viens mans vecais čoms, HP salika plaukstas ap cigareti. Viņš var sadabūt gandrīz jebko, ja tikai cilvēks ir gatavs maksāt, HP nomurmināja caur mutes kaktiņu, cīnīdamies ar šķiltavām. Vajadzēja tikai piekāpt, piezvanīt pie durvīm un jauki palūgt. Jūs taču uzdevāt man izstrādāt rezerves plānu…

Cigarete beidzot aizdegās, HP dziļi ievilka dūmu un tad izpūta dūmus pret egļu galotnēm.

Forši!

-     Kas notiks ar Jefu? Šoreiz tā bija Nūra.

-    Nekas traks, gan jau viņš tiks sveikā cauri. Draudi, nelikumīga iekļūšana, mazliet vardarbīgas pretošanās apvienojumā ar uzbrukumu

policistiem. Ja viņš iepriekš nav sodīts, nebūs nekas vairāk par naudas sodu. Nu, augstākais, pāris mēnešu cietumā.

Nūra neizskatījās tik atvieglota, kā HP bija cerējis, tāpēc piebilda:

-    Atvērtā tipa cietumā…

Kāpēc viņš nespēja iemācīties turēt muti!

-     Bet es nesaprotu, kāpēc… īdēja Haselkvists. Kāpēc viņi mūs neaizturēja daudz agrāk. Kāpēc vispār ļāva mums pietuvoties Cietoksnim?

-               Velns parāvis, nu padomā taču mazliet, Kent! nošņācās Nūra.

-    Vai tad PayTag varētu būt vēl labāks PR kā interneta teroristu grupas notveršana nozieguma vietā? Ideāls veids, kā parādīt pasaulei un klientiem, cik efektīvs ir viņu drošības aparāts un vienlaikus cik izmisuši un ļauni esam mēs, viņu pretinieki? Ja tu neesi ar mums, tad esi ar teroristiem. Šis triks ir nostrādājis jau agrāk. Velns, kā es to jau sen nesapratu…

Viņa pacēla no zemes kādu zariņu un aizkaitināti uzvilka smiltīs dažas svītras.

-     ES direktīva par datu uzglabāšanu noteikti strauji izietu caur visiem Eiropas valstu parlamentiem tieši tādā pašā veidā, kā tas pēc vienpadsmitā septembra notika ar pretterorisma likumiem. Pēc tam PayTagatliktu tikai iekasēt naudu. Spēles vadītājs sagādāja meklēšanā izsludinātu teroristu un saveda viņu kopā ar dažiem citiem piemērotiem grēkāžiem. Ar cilvēkiem, kas jau bija izlietoti…

Nūra uzzīmēja šķērssvītras pār svītrām, pārvēršot tās krustos.

Četri gabali…

Kādu brīdi neviens neko neteica.

Tad Haselkvists atkal pavēra muti, bet Nūra viņu apsteidza.

-Tas noteikti bija viņš, to taču tu saproti?!

HP neatbildēja.

-     K-kurš? Es nesaprotu… ņerkstēja Haselkvists.

-    Avots, Mange. Viņš mūs piemuļķoja.

-    Tas nemaz nav tik droši, norūca HP.

-     Protams, ir… Izskatījās, ka Hasekvistam beidzot ir pielēcis.

Tas viss bija viņa ideja! Viņš saveda mūs kopā: mani, Nūru, Jefu…

-     Un tevi, HP, Nūra nomurmināja, turpinādama vilkt svītras smiltīs.

-     Var būt arī citi izskaidrojumi. Viņu pašu varēja piemuļķot, Spēles vadītājs…

-     Tu laikam negribi saprast! Nūra nošņācās, iesviezdama zariņu brikšņos. Mūs piešņāca, kārtīgi piešņāca kāds, kurš ir eksperts tāda veida prāta spēlēs. Cik mēs zinām, Mange varēja strādāt tieši Spēles vadītājam, varbūt viņš pat…

Nūra aprāvās.

-     Ko? Ko tu gribēji teikt, Nūra? HP atcirta. Vai drīkstam dzirdēt tavu ģeniālo secinājumu?

-     Es zinu, ka Mange ir tavs draugs, bet varbūt tev vajadzētu apsvērt faktu, ka viņš patiesībā IR Spēles vadītājs…

-     Neiespējami!

-     Kāpēc? Šķita, ka Haselkvists nostājas Nūras pusē.

-     Tāpēc, ka esmu saticis Spēles vadītāju, es to jau teicu. Viņu sauc Tage Sammers, viņš ir aptuveni septiņdesmit gadus vecs…

-     Kā tu zini, ka viņš ir Spēles vadītājs? Vai viņš tā teica? -Tā atkal bija Nūra. Tagad viņi laikam strādāja pārī.

-    Jā vai arī nē, ne gluži… HP pats dzirdēja, cik šaubīgi izklausās. — Es viņu satiku meža vidū. Viņš deva man uzdevumu, pilnīgi traku uzdevumu, kuru es nekādi nevarēju izpildīt. Gribēja, lai es uzbrūku karaliskajai ģimenei. Jūs aptverat?

Neviens neko neteica, šķita, ka tie abi gaida, kad viņš turpinās.

-     Kopš tā laika viņi mani vajā, cenšas padarīt mani traku…

-Vai tāpēc tu nolēmi nošaut Bleķu? Nūra jautāja.

-     Ē… jā, vai pareizāk sakot, nē. Nu, es laikam nebiju savā ādā.

-     Bet ko Spēle iegūtu, ja tu sajuktu prātā? Ja jau viņi gribēja, lai tu izpildi uzdevumu…

HP nebija atbildes uz šo jautājumu. Viņam joprojām trūka daudz gabaliņu, lai saliktu puzli kopā.

-    Mange ir miris, viņš atcirta. Tas taču kaut ko pierāda.

-                Vai mēs tiešām to zinām? Šķita, ka Haselkvists ir iekarsis.

—Nūra redzēja tikai to, ka šķūnis uzgāja gaisā. Ja nu Mange paspēja izkļūt?

>

-     Njā, man laikam jāpiekrīt HP, noteica Nūra. Tādā sprādzienā nevarēja izdzīvot neviens, par to es galvoju!

Mirkli iestājās klusums, kamēr Haselkvists apdomājās.

-    Nu tad paskatieties šādi! Helikopters tur ieradās tāpēc, lai dotu Mangem izdevību aizlaisties. Novērsa uzmanību, lai mēs aizbrauktu bez viņa. Patiesībā viņi nebija rēķinājušies ar to, ka sprāgstvielas uzsprāgs, tām taču bija jāatrodas furgonā. Vai neatceraties, kā Mange protestēja, kad Jefs paziņoja, ka mums jāpārkravā mantas viņa mašīnā?

Haselkvists kļuva aizvien dedzīgāks.

-Tā noteikti bija. Helikopters deva viņam iespēju aizlaisties, lai mēs tunelī dotos vieni. Turklāt te iederas arī GPS raidītājs, ko es ;itradu furgona aizmugurē. Viņiem vajadzēja paturēt mūs acīs pēc tam, kad turpinājām bez Manges…

Izskatījās, ka Nūra grib kaut ko teikt, bet Haselkvists pasteidzās pirmais.

-    Pēc tam kad mēs nomainījām mašīnu, viņi mūs pazaudēja. Sēdēja un blenza uz tuneli, kamēr mēs braucām pa galveno ceļu. Viss sakrīt…

HP neatbildēja, tikai piecēlās un sāka brist tieši mežā.

-    Kur tu? Nūra uzsauca viņam nopakaļ.

-    Čurāt, viņš atrūca lielākoties pats sev.

Viņam nebija nekādas vēlēšanās turpināt šo diskusiju. Mange bija miris, Sammers bija Spēles vadītājs. Ja arī Mange kaut kādā veidā bijis iejaukts, tad tā nabaga mazā briļļu čūska, visticamāk, bija piemuļķota tāpat kā viņš un tie abi āksti pie mašīnas.

HP apstājās, izvilka džoistiku un nomērķēja uz skudru pūzni. Kāds bija viņus nodevis, tas nu bija pilnīgi skaidrs. Bet, ja tas nebija Mange, kurš tad?

Vēl viens jautājums, uz kuru viņam trūka atbildes.

-    Ko mēs tagad iesāksim? jautāja Nūra, kad HP atgriezās pie mašīnas ar jaunu cigareti lūpu kaktiņā.

-    Laidīsim atpakaļ pie civilizācijas, sameklēsim datoru ar labu pieslēgumu un nosūtīsim cietā diska saturu uz ikvienu iedomājamo /iņu redakciju un, protams, ari uz parlamenta locekļu e-pastiem.

Viņš dziļi ievilka dūmu.

-    Tad viņiem būs par ko padomāt pirms balsojuma par ES direktīvu. Tas ir visai šokējošs piedzīvojums, — HP turpināja, šādā veidā saņemt visas savas elektroniskās pēdas tieši sejā. Un avīzes arī dabūs savu daļu. Iedomājieties tikai, cik šajā burkā saldumu!

Viņš pamāja uz savu mugursomu.

-    Ārlaulības sakari, krāpšanās ar nodokļiem, visu iespējamo veidu nepiemērotie kontakti. You name it!

Viņš iesmējās un papurināja galvu.

-     Varbūt viss beigsies pat ar jaunām vēlēšanām. Jebkurā gadījumā…

-     … ar PayTag, Bleķu un Spēli būs cauri! Nūra viņu papildināja.

Tagad viņas balss skanēja mazliet priecīgāk.

-     Nekādu izredžu, ka viņi pēc tā atgūsies. Un ne tikai tāpēc, ka Zviedrijas meklētākais vīrietis pārspēja viņus viltībā un iekļuva viņu superdrošajā klinšu bunkurā…

HP kaut ko norūca, pabeidza smēķēt cigareti un nospieda nodeguli smiltīs.

-     … vēl svarīgāk ir tas, ka cietais diska pierāda: viņi patiešām bija izveidojuši instrumentu, ar kuru piesavināties klientu informāciju. Atlasīt visu interesanto, bet pēc tam pārvērst informāciju pārdodamā vērtībā. Gluži kā mēs visu laiku domājām!!! Nekādu iespēju, ka ar viņiem pēc tam kāds sadarbosies.

-Tad jau viss ir cauri, Haselkvists nopūtās. Mēs uzvarējām, viņi zaudēja. Game overP

HP jau grasījās atbildēt, taču aprāvās un pacēla roku. Tālumā atskanēja sirēnas.

Tad piepeši iestājās klusums.

-    Ātri mašīnā! viņš nošnācās.

Dzidri zilas debesis, gandrīz ne mākonīša. Pavērtais virtuves logs ielaida telpā svaigu vēja pūsmu ar vasaras gaisu. Ideāls laiks kāzām, jauno pāri varēja tikai apsveikt.

Rebeka bija pamodusies jau ilgi pirms modinātāja zvana. Šķita, lca pa nakti viņai galvā ieķērusies kāda grupas Kent dziesma, un, lai gan smadzenēm pietika citas vielas, teksta rindiņas turpināja atkārtoties ausis. Atkal un atkal…

Tu neko nezini par mani.

Es neko nezinu par tevi.

Viņa ielika Nespresso automātā kafijas kapsulu un pacietīgi nogaidīja, līdz dzeltenbrūnā žurkas astīte būs beigusi tecēt, pirms paņēma tasīti.

Kafija noslīdēja lejā bez problēmām, grūtāk gāja ar sviestmaizi. Uztraukums jau bija licis kuņģim sarauties uz pusi mazākam, un tur vairs neatlika necik daudz vietas.

Rebeka aizvēra acis un pāris reižu dziļi ieelpoja, tad nolika kafijas tasīti un izstiepa rokas uz priekšu. Dziesma turpināja riņķot galvā.

Tu neko nezini par mani.

Es neko nezinu par tevi.

Atlikušas tikai dažas stundas, bet viņa joprojām nebija pieņēmusi lēmumu.

Vai varbūt bija'to izdarījusi jau sen…

Kā tu tagad jūties?

Vai tu kaut ko jūti?

Joke Bergs dziedāja viņai galvā.

Labs jautājums! Patiesībā lielisks.

Dīvainā kārtā pirmo reizi pa ilgiem laikiem Rebeka jutās pār.icidzoši mierīga.

Viņa pārskatīja galvā visu shēmu, mēģināja iztēloties ekipāžas maršrutu. Katru pagriezienu, katru ielu. Centās iztēloties skaņas, smaržas, iespaidus. Aizsargveste pie miesas, rācijas austiņa ausī, ieroi is pie gūžas.

Kādu bridi tas līdzēja, taču pēc dažām minūtēm mūzika atgriezās.

Es neko nezinu par tevi.

Rebeka atvēra virtuves skapīti un gandrīz automātiski izņēma /.iļu pudelīti. Pasvārstīja to rokā, dzirdēja iekšā nograbam mazās kapsulas.

Laiks izlemt. Ko viņa grib?

Melns vai sarkans?

Viņa noskrūvēja vāciņu.

Tu neko nezini par mani…

-     Nolādēts, kā viņi varēja mūs tik ātri atrast?

-     Nezinu, norūca HP, cenzdamies iespiesties sēdeklī.

Lielais policijas auto šūpojās pa grantēto ceļu.

-Varbūt mašīnu var izsekot… Nebiju domājis, ka kruķi tikuši

tik tālu savā attīstībā…

Viņi pārlidoja pār grambu, un uz pussekundi mašīna pacēlās virs zemes. Autiņam atsitoties pret ceļu, HP galva nobūkšķēja pret sānu logu.

-     Bļāviens!

Viņš mēģināja paskatīties pa mazo aresta lodziņu busiņa aizmugurē, taču redzēja tikai smiltis, kas uzvirpuļoja aiz mašīnas.

-     Cik? viņš uzkliedza Haselkvistam.

-    Vismaz divas. Droši vien tām seko vairākas!

-     Pagaidiet, sasodīts, mums vajadzēja iedomāties par to agrāk… Nūra atsprādzēja drošības jostu un pārrāpās uz priekšējo sēdekli. Viņa padarbojās ap policijas radio, un mirkli vēlāk no skaļruņiem jau plūda atrauktas balsis.

9150, viņi dodas jums tieši pretī.

Sapratu!

Haselkvists nospieda bremzes, parāva stūri un ar plašu loku iegrieza busiņu sānceļā. Sakiet, ko gribat, bet braukt tas čalis prata…

Septiņdesmitais, te 9127, viņi nogriezās pa kreisi, tagad brauc uz ziemeļiem…

Sapratu, 9127, visām mašīnām no septiņdesmitā, uz ziemeļiem, virziens Jaunceltne…

Radio operators apgabala komunikācijas centrālē izklausījās krietni mierīgāks nekā policisti, kas piedalījās vajāšanā.

Busiņa motors rēca, un grants ceļš viņiem priekšā bija manāmi sašaurinājies. Taču Haselkvists nešķita īpaši uztraucies.

-     Pēc divsimt metriem es strauji griezīšos pa labi, tā ka turieties… — viņš uzsauca.

-     Kā tu zini? HP izstostīja, turēdamies no visa spēka.

-     Pirms dažiem gadiem te braucu rallijā, atbildēja Haselkvists.

Viņš nospieda bremžu pedāli un uzsāka vēl vienu kontrolētuslīdēšanu.

Septiņdesmitais, 9126, viņi strauji nogriezās, mēs pazaudē… pagaidiet.

HP aizturēja elpu.

Nē, mums atkal ir kontakts, viņi brauc uz rietumiem.

Sapratu, 9127, helikopters ir cefā.

-    Ja helikopters mūs ieraudzīs, tad ir cauri, Haselkvists izgrūda caur zobiem.

Viņš iegrieza busiņu vēl vienā sānceļā.

-     Ir tikai viena izeja, viņš sacīja pār plecu. Jums jālec ārā.

-Ko?!

-    JUMS JĀLEC ĀRĀ! uzkliedza Haselkvists, neatraudams skatienu no ceļa. Es apstāšos un jūs izlaidīšu, tad turpināšu braukt. Tvertnē vēl ir puse benzīna, un es varu braukt vēl vismaz pusstundu vai četrdesmit minūtes. Ja viņi neaptvers, kur jūs izlēcāt, nemūžam jūs neatradīs.

-     B-bet mēs esam meža vidū… iesāka Nūra.

-    Dzelzceļš ir tur.

Haselkvists ar roku pamāja uz sānu logu viņas pusē.

-     Sameklējiet to un ejiet uz dienvidiem. Pāris stundu gājiens līdz tuvākajai stacijai. Pēc tam vienkārši ar vilcienu jāaizbrauc uz pilsētu.

-     Bet mēs nevaram tevi atstāt…

-     Kentam taisnība. Mums nav izvēles, HP viņu pārtrauca. Ja mūs aizturēs, cietais disks nonāks Spēles vadītāja rokās stundas laikā, un tad itin viss būs bijis veltīgi.

Nūra iekoda lūpā.

-    Labi, viņa noteica. Saki, kas mums jādara, Kent.

-     Mums vajag mazliet atelpas, kādu uzmanības novēršanas manevru, lai paspēju apstāties.

Visām mašīnām no Septiņdesmitā, helikopters būs klāt aptuveni pēc piecām minūtēm.

Šobrīd vini brauc uz rietumiem. Turklāt šķiet, ka vini mūs noklausās, tāpēc pāriesim uz rezerves kanālu. Kopš šī brīža tātad rezerves kanāls, beidzu!

Radio nopīkstēja, un busiņā iestājās pilnīgs klusums.

-     Ugunsdzēšamais aparāts! Nūra pagriezās pret HP un pamāja ar galvu uz grīdu.

Pagāja kāda sekunde, iekams viņš saprata.

HP atsprādzēja drošības jostu, atspērās starp sēdekļiem un noliecās. Uz grīdas pie vienas sienas stāvēja ugunsdzēšamais aparāts. Pāris sekundēs viņš bija atrāvis gumijas siksnas un varēja to izņemt no stiprinājuma.

Nūra atgriezās aizmugures sēdeklī.

-    Atver durvis! viņa uzsauca, un HP tūlīt paklausīja.

Smagās bīdāmās durvis tūlīt izrāvās no viņa tvēriena un atsprāga vaļā.

HP skatījās uz kokiem, kas aizzibēja garām tikai dažu metru attālumā.

-     Mieru! Nūra kliedza. — Es tevi turu!

Tomēr viņš vilcinājās.

-     Helikopters ir gandrīz klāt! no vadītāja vietas uzsauca Haselkvists.

HP aizvēra acis.

Tagad vai nekad.

Viņš atkabināja ugunsdzēšamā aparāta šļūteni, izrāva drošinājumu un piecēlās.

Nūra tūlīt satvēra viņu aiz jostas.

-    Turieties! Es piebremzēšu un pielaidīšu viņus tuvāk.

Haselkvists atlaida gāzes pedāli, un piepeši viņi aizmugurē izdzirdēja policijas sirēnas.

-    Tagad! Haselkvists uzsauca.

HP nolika vienu kāju uz pakāpiena. Pēc tam pabāza rumpi pa pusei ārā no mašīnas. Josta griezās kreisajā nierē, un viņš stingrāk sajuta Nūras tvērienu pret savu gurnu.

Pirmā policijas mašīna atradās tikai desmit metru attālumā.

HP pacēla ugunsdzēšamā aparāta šļūteni, nomērķēja…

Pēkšņi viens busiņa riteņu pāris iebrauca bedrē, mašīna salēcās, un HP ar galvu atsitās pret griestiem. Viņš zaudēja līdzsvaru un dažas sekundes simtdaļas karājās gaisā.

Tad Nūra satvēra HP augšdelmu un ievilka viņu busiņā.

Velns, viņš gandrīz…

-    Aiziet, aiziet, AIZIET!!! no vadītāja sēdekļa kliedza Haselkvists.

HP atkal piecēlās, izkārās pa durvīm un atspērās pret kāpsli. Pacēla šļūteni un nospieda rokturi.

No sprauslas izšļācās pulvera lietus. Mašīnas saceltais vējš to satvēra un pēc tam noklāja uz policijas auto vējstikla kā lielu, baltu segu.

Vadītājs tūlīt spieda uz bremzēm, bet HP tik un tā turpināja pūst pulveri, līdz auto bija nozudis dūmu mākonī viņiem aiz muguras. Pēc tam viņš izmeta ugunsdzēšamo aparātu un ļāva Nūrai ievilkt sevi atpakaļ salonā.

Haselkvists atkal nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

-    Pēc simt metriem būs pievedceļš! viņš sauca. Jūs leciet ārā, kad es samazināšu ātrumu, lai nogrieztos. Pēc tam guliet nekustīgi, līdz viņi būs garām…

-     Sapratu! HP atkal pietuvojās durvīm. Lai veicas, Kent. Tu esi ellīgi labs braucējs! viņš uzsauca Haselkvistam un atbildē saņēma mājienu ar roku.

-     Neaizmirsti mugursomu, Nūra sacīja viņam pie auss.

Velns!

Padomā, ja viņš būtu aizmirsis cieto disku, pilnīgs Epic Fail!

HP pievilka sev klāt mugursomu, kas gulēja uz grīdas, un uzmauca siksnas uz pleciem.

Sprādzi arī! Nūra norādīja viņam uz krūtīm.

HP’ kaut ko norūca pie sevis, tomēr paklausīja un aizsprādzēja veiklo metāla sprādzi starp plecu siksnām.

Busiņš samazināja ātrumu, tad asi pagriezās pa labi.

-     AIZIET! iekliedzās Haselkvists.

Trīsdesmit Zem plaukstošā kastaņkoka…I Under the spreading chestnut tree…

Viņa ar velosipēdu lēnām minās pa Rolambsvēgenu. Tad nogriezās uz parku un ripoja pa taciņu caur zālieniem.

Kaijas un vārnas, kā parasti, ķīvējās par naktī pamestajiem atkritumiem un ēdiena atliekām, bet sētnieku patruļa no komunālā dienesta jau sāka visu uzkopt. Tagad, kad pilsētai bija pievērsta vismaz daļa pasaules skatienu, vajadzēja parādīt sevi no labākās puses. Citādi parkā redzēja tikai pārīti suņu saimnieku un kādu možu rīta skrējēju.

Rebeka mainīja ātrumu, lai tiktu galā ar stāvo uzbrauktuvi uz tilta pār Ziemeļu Mēlarstrandu. Zem viņas aizbrauca tukšs pilsētas

autobuss, izrotāts ar zili dzelteniem karodziņiem.

Viņa turpināja ceļu uz Frīdhema laukumu, aizripināja garām sarkanajam signālam un apstājās pie caurlaides. Sajūta, izvelkot no kabatas policistes apliecību, bija negaidīti patīkama.

-    Labrīt! sargs pārspīlēti priecīgi sveicināja, ar mājienu virzīdams viņu garām.

Kad Rebeka bija pabraukusi garām vārtiem un ieripināja tunelī zem policijas ēkām, iepīkstējās viņas mobilais telefons.

Viņa izlasīja īsziņu tikai tad, kad bija atstājusi velosipēdu garāžā.

Lai šodien veicas, Rebeka!

Tavs tēvs ar Tevi ļoti lepotos.

Kad viss būs galā, es apsolu pastāstīt visu par viņu.

Onkulis Tage

Rebekai nevilšus izlauzās smaids. Bet tad viņa ieraudzīja, ka mapē ir vēl viena īsziņa.

Tikai divi vārdi, bez nosūtītāja.

Neuzticies nevienam!

Rebeka to tūlīt izdzēsa.

Pie ģērbtuvēm viņa uzskrēja virsū Rūnebergam.

-    Vai esi kaut ko dzirdējis? viņa jautāja pat nesasveicinājusies.

-     Šorīt agri uz ziemeļiem no Upsālas policija vajāja kādu auto. Vismaz desmit patruļmašīnas, helikopters, aizšķērsoti ceļi, itin viss. Pagāja kāda stunda, līdz vajāšanu pārtrauca…

-     Un…? Rebeka aizturēja elpu.

Rūnebergs papurināja galvu.

-    Viņi izspruka. Acīmredzot slēpjas kaut kur…

-     … mežā, viņa pabeidza teikumu, kaut gan HP ldausījās tikai ar pusausi.

Bija pagājusi apmēram pusstunda, līdz viņi atrada dzelzceļu. Tad sekoja vairāk nekā divu stundu gājiens zem kokiem gar sliedēm. Par spīti resnajām, polsterētajām plecu siksnām, mugursoma griezās sprandā un plecos. Kājas šķita smagas, un HP jau pāris reižu bija nogāzies uz izcilnām saknēm vai akmeņiem, kad viņi bija spiesti skriet mežā zem kokiem, lai paslēptos no garāmbraucošiem vilcieniem.

HP bija asfalta bērns, nevis mežinieks, un, kad adrenalīna uzplūdi bija norimuši, viss lēnām nostājās savās vietās. Lietas, par ko viņš nebija iedomājies iepriekš.

Sākumā viņi bija mazliet pļāpājuši, lielākoties apsprieduši, pa kuru ceļu doties, taču HP neparastā kārtā šoreiz bija mazrunīgs, un saruna apsīka.

Tagad Nūra acīmredzot gribēja mēģināt vēlreiz.

-     Ko tu teici? HP nomurmināja.

-    Es teicu, ka drīz būsim ārā no meža. Man šķiet, tikko dzirdēju baznīcas zvanus…

-     Mhm.

Nūra pagriezās un uzmeta viņam ātru skatienu.

-Tu izskaties pilnīgi beigts. Kad tu pēdējoreiz gulēji?

HP neatbildēja. Mirkli valdīja klusums.

-     Žēl par Mangi, Nāra beidzot ierunājās.

-     K-ko? HP pacēla acis un apstājās.

-    Avots, Mange. Žēl, ka tā notika.

HP tikai muļķīgi blenza, tāpēc viņa piebilda:

-     Nu, ar šķūni…

-    Ā, okei, to jau tu vienreiz teici. — Viņš novērsās.

-    Vai tu dusmojies uz viņu?

HP neatbildēja, bet tas nekavēja Nūru turpināt.

-    Tu taču saproti? Ka Mange mūs kaut kādā veidā uzmeta…

-     Es negribu par to runāt.

-     Bet tu pats teici, ka varbūt arī Mangi uzmeta. Ka Spēles vadītājs piemuļķoja viņu tāpat kā mūs, lika viņam noticēt, ka viņš patiesībā dara labu.

-     Pirms dažām stundām tu biji vairāk vai mazāk droša, ka viņš ir Spēles vadītājs… HP aizspēra no ceļa akmeni, tad vēl vienu.

-     Es zinu un atvainojos par to. Stresā cilvēki sarunā ērmīgas lietas. Mangi apveda ap stūri tieši tāpat kā tevi un mani, Nūra sacīja. Katrā ziņā tā es izvēlos uz to raudzīties.

HP turpināja spert uzbēruma akmeņus krūmos.

-    Mange nav tas tips, kurš pārdotu draugu, viņš norūca, neizklausīdamies īsti tik pārliecinoši, kā vajadzētu.

Laikam jāsaka nebija, viņš klusībā sevi izlaboja.

Velns, Mange, kā gan tas varēja notikt!

Pēdējo notikumu virpulī HP nebija lāgā paspējis padomāt par šķūni un sprādzienu. Bija izmantojis savu labi attīstīto prasmi likt smadzenēm pārlēkt pāri visam, ar ko bija nepatīkami saskarties. Taču šobrīd viņa superspējas pievīla…

Laiks mainīt tematu.

HP atsāka iet, bet Nūra strauji pagriezās, lai būtu viņam blakus.

-   Tikai viena lieta… HP ierunājās. Es to gribēju jautāt kopš Pilsoņu…

-    Tu gribēji zināt, vai es pielaidu uguni tavam dzīvoklim?

HP salēcās, bet, pirms viņš bija paspējis atbildēt, Nūra ātri paskrēja uz priekšu.

-     Redzi, tur? Vilciena stacija.

-     Nu tad tā, kungi!

Policisti konferenču telpā apklusa, tiklīdz ienāca Rūnebergs.

-     Pēdējā pārbaude, pirms viss sākas. Ceremonija baznīcā beigsies pulksten 13.30, un tūlīt pēc tam izbrauks kortežs. Mēs brauksim pa Slotsbakenu, tad pa Norrbrū tiltu. Pa labi uz Kungstredgordenu un tad pa Kungstredgordsgātanu…

Viņš ieturēja īsu pauzi, un daži miesassargi saskatījās.

-     Gar Kungstredgordenu esam izvietojuši papildu darbiniekus civilā, lai novērstu risku, ka tur kāds mēģina atdarināt… Rūnebergs turpināja. Pēc tam pa kreisi, pa Hamnsgātanu uz Sergela laukumu un Svēavēgenu koncertzāles virzienā. Tiktāl ir jautājumi?

-     Kādi jaunumi par aizdomās turētajiem? — jautāja viens no miesassargiem pašā priekšā, droši vien jauniņais. Par Peteršonu un Al-Hasanu, viņš piebilda svarīgā balsī.

-    Gribēju pie tā ķerties vēlāk, bet, ja nu tu jautā… norūca Rūnebergs, acīmredzot saīdzis par nepieciešamību mainīt tematu. Vakar un šonakt ir bijis daudz notikumu. Farūks Al-Hasans jeb Magnuss Sandstrems, kā viņš sevi dažkārt dēvē, visticamāk, ir gājis bojā. Viņa mašīnu atrada saistībā ar sprādzienu kādā šķūnī uz ziemeļiem no Upsālas kopā ar mirstīgajām atliekām. Tehniķi ir diezgan droši, ka tas ir viņš. Starp atliekām bija vēl arī sprāgstvielu un mākslīgā mēslojuma pēdas, tātad runa varētu būt par paštaisītu spridzekli, kas uzsprādzis par ātru. Drīz mēs saņemsim vairāk informācijas.

Rūnebergs īsi pamāja Tagem Sammeram, kas sēdēja uz krēsla netālu no durvīm. Stigsons sēdēja viņam blakus, un, kad Rūnebergs turpināja, Stigsons pieliecās un iečukstēja kaut ko Sammeram ausī. Rebeka sajuta kaklā kamolu un pāris reižu norija siekalas, lai tiktu no tā vaļā.

-     Attiecībā uz pārējiem — mēs esam aizturējuši vēl vienu cilvēku zagtā policijas auto. Taču divi noziedznieki joprojām ir uz brīvām kājām, starp viņiem ari otrs galvenais aizdomās turētais.

Rūnebergs pašķielēja uz Rebekas pusi.

-     Es runāju par Henriku Peteršonu, sauktu ari par HP.

Viņiem veicās. Nākamais vilciens uz Stokholmu bija jau pēc desmit minūtēm, tieši laikā, lai Nūra paspētu nopirkt biļetes un kaut ko ēdamu no stacijas automāta.

HP slēpās aiz vienas no kolonnām uz perona, vērodams, vai nemanīs vajātājus.

Viņš aprija divus Snickers un paspēja noskalot “delikateses” lejā ar puspudeli kolas, ko Nūra viņam iedeva, pirms vilciens pieripoja pie perona.

Kad abi bija atraduši divas brīvas vietas, HP jutās tik noguris, ka, aizmirsis noņemt mugursomu, iegāzās vietā pie loga. Par kroni visam metāla sprādze saķērās, un HP skaļi nolamājās, līdz ar to pievērsdams viņiem vairākus niknus citu pasažieru skatienus.

-     Pagaidi, es palīdzēšu. — Nūra ieslīdēja sēdeklī un paliecās pret HP. Vispirms jāpaceļ un tad plāksnītes jāpagriež prom vienu no otras.

Viņas galva bija pavisam tuvu HP sejai, viņš juta Nūras pirkstus pie krūškurvja, un uz mirkli pat šķita, ka viņš saož viņas šampūna smaržu. Savādi, bet sintētiskais ziedu aromāts piepeši lika viņam sajusties mazliet labāk.

-     Lūk, tā! Nūra dabūja vaļā sprādzi, un siksnas aizslīdēja katra uz savu pusi.

HP noņēma mugursomu, nolika to uz grīdas un drošības pēc atspieda pret vienu kāju, lai sajustu, ja ar to kaut kas notiktu. Tad atliecās atpakaļ un pamasēja sāpošos plecus, cīnīdamies ar piepešu vēlmi aizvērt acis.

Vilciens bija uzņēmis ātrumu, un bija gandrīz neiespējami pretoties maigajai, līganajai kustībai. Tomēr HP gribēja mēģināt.

Viņš pagriezās pret Nūru. Viņa grasījās aizbāzt aiz lūpas tabaku, tāpēc HP pieklājīgi pagaidīja, līdz mazā porcija būs ieņēmusi savu vietu.

-     Mēs būsim pilsētā pēc mazāk nekā divām stundām, viņš klusi sacīja. Lai visu pabeigtu, mums vajag tikai datoru un labu interneta pieslēgumu. Ir viena interneta kafejnīca pie Hētorjeta laukuma, es to esmu pāris reižu izmantojis…

Nūra pamāja, ar mēles galu sakārtodama tabakas piciņu. Šī kustība HP tā fascinēja, ka viņš gandrīz pazaudēja sarunas pavedienu.

-     Izklausās labi, HP, tā arī darīsim. Vai esi domājis, ko iesāksim pēc tam?

Viņš papurināja galvu.

-     Man patiesībā ir vienalga. Kad faili būs publiskoti, PayTag nogrims kā akmens, visticamāk, aizvelkot līdzi Spēles vadītāju un varbūt pat visu Spēli. Viņi būs aizņemti, glābjot savu ādu.

-     Un tu domā, ka viņi mūs aizmirsīs?

-    Tad jau redzēsim…

HP paraustīja plecus.

-     Kā būtu, ja tu pastāstītu, kā tur iesaistījies? — viņš pēc mirkļa jautāja, īsti nezinādams, kāpēc.

Nūra aizcirta tabakdozes vāciņu un apdomādamās lēnām iebāza to kabatā.

-    Tas ir garš stāsts… viņa sacīja.

-    Man tuvāko stundu nekas nav darāms, HP atteica, cenzdamies savilkt lūpas visapburošākajā smaidā.

-    Labi, bet tā būs īsā versija. Mums abiem mazliet jāatpūšas… Bija tā. Es spēlēju rokasbumbu elites līmenī. Veicās labi, mani pat uzņēma valsts izlasē. Trenējos gandrīz katru dienu…

HP pamāja ar galvu, lai izrādītu interesi, un tas bija vieglāk, nekā viņš domājis.

-     Es dzīvoju sportam, komandas garam, sacensībām. Bet tad guvu traumu.

-    Ak vai!

HP būtu varējis sev iespert. Te vajadzēja izrādīt empātiju, bet viss, ko viņš spēja izdvest, bija “Ak vai”…

Taču Nūra nelikās to manām.

-    Vienam ceļgalam pārplīsa krusteniskās saites, un ārsts paskaidroja, ka mans organisms vienkārši nespēj izturēt tik smagus treniņus. Es apzvērēju atgriezties, izgāju rehabilitācijas kursu, tomēr vairs nebija tā kā agrāk. Ja reiz ir radušās problēmas ar saitēm, cilvēks nekad vairs īsti neatlabst. Agrāk bijusi viena no labākajām, es atgriezos kā viduvējība. Trenējos vēl smagāk, bet tas, protams, bija pilnīgi stulbi.

Viņa pašūpoja galvu.

-     Guvu jaunas traumas, un laiks uz rezervistu soliņa kļuva arvien ilgāks un ilgāks. Beidzot pati izvēlējos aiziet, pirms mani izmet uz visiem laikiem… Negribēju uzdāvināt nevienam to prieku; labāk aiziet, pirms piedzīvoju pazemojumu, katrā ziņā tā es spriedu. Tagad apdomājoties, tas nešķiet īpaši gudri… Tu vari iztēloties abstinenci?

HP pamāja ar galvu. Plaksti šķita smagi, tomēr viņš gribēja dzirdēt pārējo. Šķita, ka jau ir sapratis, kurp šis stāsts velk.

-    Es nolēmu pabeigt mācības, ieguvu diplomu un sāku strādāt par veterināri. Tomēr man briesmīgi pietrūka sporta. Nekas cits tam nestāvēja ne tuvu. Tāpēc, kad Spēles vadītājs sazinājās ar mani, piedāvāja man jaunu kopību, jaunu spēles plānu…

Viņa paraustīja plecus.

-     Kā tas notika? Es domāju: kā viņš tevi dabūja rokā? Nu, Spēles vadītājs.

-    Viss sākās ar vienkāršu e-pasta vēstuli, ielūgumu…

-     … piedalīties pavisam unikālā piedzīvojumā, kādu tu nekad agrāk neesi…

-    Jā, kaut kas tamlīdzīgs. Nūra pasmaidīja. Tikai vēlāk es sapratu, ka viņi ir mani izpētījuši. Zināja visu: kas es esmu, ko esmu darījusi. Kā esmu iekārtota, uz kurām pogām jāspiež…

HP pamāja.

-     Izklausās pazīstami.

Galva šķita aizvien smagāka, un viņš bija spiests piepūlēties, lai noturētu acis vaļā.

-     Klau, par to ugunsgrēku tavā dzīvoklī… ierunājās Nūra.

-     Mums par to nav jārunā tagad, HP nomurmināja.

-     Zinu, bet es gribu. Tev taisnība, tā biju es. Taču nebija domāts, ka tev būtu jācieš, es piezvanīju ugunsdzēsējiem, jau pirms pielaidu uguni. Gribēju būt droša, ka viņi ir ceļā. Bet tas, protams, nebija labi, varu aizbildināties tikai ar to, ka toreiz nespēju skaidri domāt. Gribēju pakāpties rezultātu sarakstā, sasniegt virsotni…

HP pamāja ar roku.

-    Tev nav jāpaskaidro.

-     Nē, ir gan. Es negribu, lai tu domā, ka…

-    Es jau arī nedomāju, nomierinies. Trust mel , Spēle mani ir piedabūjusi darīt daudz trakākas lietas…

Pēkšņi vagona galā atvērās durvis un pa tām ienāca vīrietis tumšā jakā. Viņš aplūkoja vagonu ar tādu skatienu, kas lika HP ienirt aiz priekšējā sola atzveltnes.

Durvis atkal atvērās, un tagad vīrietim blakus parādījās sieviete. Šķita, ka viņi brīdi kaut ko apspriež, bet pēc tam atgriezās vagonā, no kura nākuši.

-    Viltus trauksme, sacīja Nūra. Viņi tikai meklēja brīvas vietas. Klau, kā jau teicu. Man ļoti žēl par to ugunsgrēku, viņa turpināja. -Tev man jātic. Es toreiz nedomāju'«kaidri.

-     Nomierinies, Nūra.

Piepeši HP šķita, ka viņa galva ir pilna ar putru, un viņam bija ļoti grūti to noturēt taisni.

-     Paklau, es esmu pilnīgi beigts. Kā būtu ar mirkli snaudas? viņš nomurmināja. Varam dalīties ar kara stāstiņiem vēlāk…

-     Protams. Nūra pamāja ar galvu. Nekādu problēmu.

HP atspieda galvu pret atzveltni, un Nūra viņam pievienojās.

Dažas minūtes vēlāk viņa piesardzīgi atvēra acis. Ieklausījās HP smagajā elpā, tad noliecās uz priekšu un uzmanīgi paņēma mugursomu, ko viņš bija nolicis uz grīdas.

Pēc tam klusi izslīdēja no sēdekļa un izgāja no vagona.

-     Labi, ka es jūs satiku, Normēnas jaunkundz.

Tas bija Sammers. Viņam cieši sekoja Stigsons un attāli pazīstamais vīrietis, ko Rebeka vakar bija manījusi gaitenī.

-     Es un komisārs Stigsons esam ārkārtīgi pateicīgi par jūsu sadarbošanos. Mēs abi apbrīnojam jūsu gribasspēku un pienākuma apziņu.

Rebeka nedroši pasmaidīja gan tāpēc, ka nespēja izprast šo šarādi, gan tāpēc, ka īsti nezināja, kā reaģēt uz negaidīto uzslavu.

-     Paldies, viņa izstostīja.

Trešais vīrietis no kompānijas sniedza viņai roku.

-     Ēriks Sederšelds, karaļnama preses sekretārs. Priecājos iepazīties. Pulkvedis Pellass par jums ļoti labi atsaucas. Viņš pasmaidīja.

Taču smaids īsti nesniedzās līdz acīm, rokasspiediens bija mikls, un mākslotās pieklājības frāzes viegli atmaskojamas.

-     Priecājos iepazīties, Rebeka nomurmināja. Diemžēl man jāiet, mēs jau dodamies.

-     Protams, noteica Sammers/Pellass. Mēs tikai gribējām novēlēt jums veiksmi, Normēnas jaunkundz.

Rebeka paskatījās viņam acīs, un mirklī, kad abi pārējie vīrieši pagriezās, viņš Rebekai ātri pamirkšķināja.

*

Viņš atradās labirintā, tas bija skaidrs gandrīz tūlīt. Rožainās sienas visapkārt nesniedzās līdz griestiem, turklāt šķita sākamies un beidzamies bez mazākās loģikas.

Viņam nebija ne jausmas, kā viņš tur nokļuvis un kas viņu vajā. Eja priekšā un aizmugurē bija tukša, nekur nedzirdēja ne skaņas. Tomēr viņš zināja, ka viņi tur ir, ka no visām pusēm laužas caur labirintu viņam pretī.

Mugursomas siksnas griezās plecos, un sāpes bija tik stipras, ka lika viņam samiegt acis, tomēr viņš turpināja iet uz priekšu. Kaut kur šajā labirintā bija visa atrisinājums, par to viņš bija pārliecināts.

Ja tikai viņš nokļūs galā pirmais, viss nokārtosies.

Kad viņš apgāja ap stūri, viņa tur jau sēdēja. Maza meitene ar sarkanu matu lenti, un viņš tūlīt zināja, kas viņa ir. Viņa bija aizsegusi seju ar plaukstām, bet, viņam tuvojoties, palūkojās augšup.

-     Vai šis ir Luternas labirints? — viņa jautāja, un balss bija tieši tāda, kā viņš to atcerējās.

-      Protams. Viņš dzirdēja pats savu atbildi. Vari nākt man līdzi, ja gribi.

Viņš pastiepa roku, bet meitene to nesatvēra.

-     Es neuzdrošinos, — viņa sacīja. — Viņš teica, ka tu esot bīstams…

-     Kurš tad? Plēsējs?

-     Nē, es viņu nepazīstu.

Nākamajā mirklī viņš dzirdēja tuvojamies solus. Skaņas nāca no visām pusēm, pret asfaltu klaudzēja labi nospodrinātas melnas kurpes. Un viņš zināja, kam tās pieder. Mati saslējās pakausī.

-     Nāc, — viņš teica meitenei. — Tevjānāk man līdzi…

Viņa papurināja galvu.

-   Ja iešu līdzi, mēs abi mirsim.

-    Bet tev jānāk. Plēsējs… Viņa balss piepeši skanēja gražīgi kā mazam bērnam.

Viņa piecēlās, un piepeši šķita, ka abi ir pārvērtušies, mainījušies lomām. Viņa pieliecās, noglāstīja viņam matus un noskūpstīja vaigu.

-    Aizmirsti Plēsēju. Luternas labirintā nokļūst tikai viena iemesla dēļ, Henke, — viņa čukstēja. — Šeit ierodas, lai mirtu…

*

Viņš sēdēja divus vagonus tālāk un atplauka smaidā, līdzko viņu ieraudzīja.

-     Lieliski, Nūra, es zināju, ka jums izdosies.

-     Paldies.

Viņa apsēdās tukšajā sēdeldl viņam blakus un sniedza mugursomu. Viņš nolika to uz grīdas, pat negrasīdamies atvērt.

-    Vai ar tevi viss labi? viņš pajautāja.

-     Protams, vina atteica.

-     Un viņš?

Atbildes nebija.

-     Mums nav citas izvēles, tu to zini, Nūra…

-    Jā, es zinu… Kā klājas Jefam?

-     Neuztraucies par viņu, viņš ir drošībā tur, kur atrodas. Cik mums ir laika?

-     Pusstunda vai mazliet vairāk. Es iemetu kolas pudelē pusi rohipnola, un apvienojumā ar miega trūkumu… Viņa paraustīja plecus.

-     Labi, tad laika pietiek. Tā stāv tur.

Viņš ar žestu norādīja uz plauktu viņiem virs galvas.

-    Un kā viņa māsai? — Nūra jautāja.

-    Viņa ir tieši tur, kur viņai jābūt.

Viņš dažas sekundes skatījās uz Nūru.

-    Tev viņš patīk, vai ne? viņš beidzot sacīja. HP…

Nūra neatbildēja.

Viņa tikai piecēlās, noņēma priekšmetu no plaukta un uzmeta plecā.

-     Viņš domā, ka ar tevi manipulēja, viņa īsi sacīja. Ka tu gribēji labu, bet arī tevi piemuļķoja. Viņš dod priekšroku šim skaidrojumam, Mange…

Trīsdesmit viens Punkts, no kura nav ceļa atpakaļ I Point of no return

Vņi bija izvietoti pie lielās baznīcas.

Seši cilvēki ap ekipāžu. Rūnebergs priekšā labajā pusē, Rebeka tādā pašā pozīcijā kreisajā pusē. Divas jātnieku vienības ar karavīriem svētku formastērpos visapkārt obeliskam. Zirgi nemierīgi mīņājās uz bruģa, un pakavu skaņas atbalsojās starp ēkām.

Droši vien jau kādu desmito reizi viņa domās uzskaitīja savu aprīkojumu. Steks, rācija, pistole. Viss piestiprināts pie jostas zem žaketes.

Rācijas vadiņš stiepās pār muguru, pārvērzdamies telefona vadā virs apkaklītes, pirms sasniedza austiņu viņas kreisajā ausī. Otrā ausī bija austiņa no mobilā telefona, kurš ielikts žaketes iekškabatā.

Rebeka pamēģināja paskriet pa pils pagalmu. Nekādu problēmu, viss atradās tur, kur tam jābūt.

Viņa ieskatījās pulkstenī.

Vēl četrdesmit minūtes.

-     Mosties, HP! Viņa piesardzīgi papurināja HP aiz pleca.

Negribīgi atvēris acis, viņš tikai pēc brīža aptvēra, kur atrodas.

-     Mēs esam gandrīz galā, — Nūra sacīja.

-     Okei. HP piecēlās sēdus, izberzēja acis un tad palūkojās uz grīdu, meldēdams mugursomu.

Tā bija pazudusi!

Panikas pārņemts, viņš pieliecās tik ātri, ka atsitās ar galvu pret priekšējo sēdekli. Bet tajā pašā mirklī pamanīja, ka soma ir tikai paslīdējusi tālāk zem sēdekļa.

-Tu miegā runāji, sacīja Nāra.

-    Ak tā. HP atliecās atpakaļ, berzēdams galvu.

-    Vienus un tos pašus vārdus, atkal un atkal.

-     Kādus?

-     Luternas labirints. Ko tas nozīmē?

HP paraustīja plecus.

-      You tellmeK Es jau vairākas nedēļas cenšos to izdibināt. Luterna ir kāda vieta Vācijas ziemeļos, precīzāk, Vestfālenē. Tas ir viss, ko man izdevies uzzināt.

-     Skaidrs, tas izskaidro ielas nosaukumu…

-Ko?

-     Vestfālene kādu laiku piederēja Zviedrijai, tāpēc tās vārdā nosauca ielu.

-     Bet pagaidi, par ko tu runā? Stokholmā nav Luternas ielas…

-     Nē, vairs ne. Tā pazuda, kad tika uzbūvēta Kungsgātana. Gan iela, gan Hētorjsgrenda…

Nūru pārtrauca skaļruņa paziņojums.

Vilciens pienāk Stokholmas Centrālajā stacijā. Izkāpšana kreisajā pusē.

“Zviedrijas dzelzceļš” sveic jūs Stokholmā un vēlreiz atvainojas par nokavēšanos…

Nūra piecēlās no sēdekļa.

-     Laiks doties…

HP izstaipījās un ar pūlēm piecēlās no savas vietas pie loga.

-     Kur tad tā Luternas iela bija?

-    Apmēram tur, kur Malmšilnadsgātana šķērso Kungsgātanu. Universitātē nopelnīju piecpadsmit kredītpunktus Stokholmas arhitektūras kursā, ja nu tu brīnies… viņa piebilda. Vienīgais iemesls, kāpēc atceros Luternas ielu, ir tas, ka mums bija brīva puse dienas, lai aizbrauktu un nofotografētu plāksnīti.

Vilciens strauji samazināja ātrumu, un vagons sašūpojās.

-     Plāksnīti? HP uzlika plecos mugursomu.

-     Zem Malmšilnadsbrū tilta ir plāksnīte… Nūra piepalīdzēja viņam ar siksnām. Par piemiņu Brunkebergsosenas pārraušanai un

pilsētas daļu apvienošanai vai kaut kas uz to pusi. Tas bija arī jautājums eksī.

Vilciens vēl vairāk samazināja ātrumu.

Nūra rūpīgi aiztaisīja sprādzi HP uz krūtīm un pārvilka viņam pār galvu jakas kapuci. Cilvēki vagonā sāka lēnām virzīties uz izejām, Nūra satvēra *HP aiz rokas un apņēmīgi spiedās uz durvīm.

Vilciens klusi pieslīdēja pie perona.

Viņi tos ieraudzīja uzreiz. Divus vīrus tumšos uzvalkos un saulesbrillēs perona galā un vēl divus perona vidū. Austiņas viņiem ausīs bija skaidri saredzamas.

Nūra saspieda HP roku.

-     Gatavs?

Viņš pamāja.

Nūra pagriezās un darbojās ap biezo audumu virs sprādzes, vairākas reizes pārlipināja lenti, līdz bija apmierināta. Tā spieda HP krūtis, it kā būtu izaugusi lielāka, kamēr viņš gulēja.

-    Tā, tagad varēsi skriet, tev neberzīs.

Vilciens pēdējo reizi noraustījās.

-Ja mēs pašķirsimies, negaidi mani, Nūra sacīja. Uzdevums ir pirmajā vietā. Lai notiktu kas notikdams, tev jādodas uz interneta kafejnīcu, skaidrs?

HP pamāja.

-     Labi.

Mirklī, kad atskanēja durvju signāls, Nūra paliecās uz priekšu, aplika rokas HP ap kaklu un noskūpstīja viņu.

-    Vēl trīsdesmit minūtes. Vai esi gatava?

Viņa pamāja ar galvu Rūnebergam, kas apņēmīgiem soļiem nāca pār bruģi, taču viņš uz mājienu neatbildēja.

-    Visi šurp.

Viņiem pievienojās pārējie četri miesassargi.

-Tikko ir saņemta jauna informācija. Diviem atlikušajiem noziedzniekiem no pakaļdzīšanās Upsālas mežos ir izdevies tikt līdz Stokholmai.

-    Vai atcelsim? jautāja viens no miesassargiem.

Rūnebergs papurināja galvu. Acīmredzot draudi nav pietiekami

nopietni…

Viņš uzmeta Rebekai ātru skatienu.

-     Kāds patiešām vēlas, lai šis kortežs tomēr brauktu. Gandrīz šķiet, ka par katru cenu…

Nūra aizspraucās garām dažiem nervoziem pasažieriem un izvilka HP sev līdzi uz perona.

Vilciens pretējā pusē arī acīmredzot tikko bija piestājis, jo peronu ātri piepildīja cilvēki, kas devās dažādos virzienos.

Viņi līkločiem piesardzīgi devās uz priekšu, turēdami galvas noliektas. Līdz izejai vairs nebija tālu, kad skaļš sauciens aiz muguras lika HP pagriezties atpakaļ. Divi uzvalkos tērpti vīri nāca tieši pie viņiem.

-     Nāc!

Nūra vilka HP sev līdzi, kustoties uz priekšu aizvien ātrāk.

Slīpi priekšā pa kreisi divi citi vīri ar elkoņiem centās izlauzties cauri pasažieru straumei. Nūra pagrūda dažus tuvāk esošos un metās skriešus. Viens no pasažieriem nokrita tieši priekšā uzvalkos tērptajiem, taču Nūra neapstājās. Atradusi brīvu joslu gar perona malu, viņa saspieda HP roku stiprāk un kāpināja tempu.

Līdz izejai bija atlikuši vēl pārdesmit metri.

Tajā pašā mirklī HP pamanīja vīru no Cietokšņa. Stūraino augumu nevarēja nepazīt. Drošības dienesta vadītājs, kuru viņš bija gandrīz sabraucis…

Vīrietis nekustējās, tikai gaidīja pie izejas, blenzdams tieši viņiem virsū. Ceļgali viegli saliekti, rokas paceltas priekšā kā amerikāņu futbola spēlētājam.

HP parāva Nūras roku un palūkojās pār plecu. Sekotāji bija tikai dažus metrus aiz viņiem. Nekādu iespēju skriet atpakaļ, bēgšanas ceļš bija pilnībā nogriezts…

Vēl desmit metru līdz stūrainajam. HP saskatīja smaidu vīrieša sejā. Riebīgu čūskas smaidu, kas lika viņam nodrebēt.

Taču Nūra turpināja skriet uz priekšu, šķietami nemanot briesmas.

Vīrietis saguma, uzrāva plecus…

Nākamajā sekundē Nūra atlaida HP roku. Viņas garās kājas kustējās uz asfalta kā virzuļi, vēl vairāk palielinot ātrumu.

Viņa atspērās…

… un uztriecās vīrietim virsū. Abu augumi sadūrās ar dobju būkški.

HP dzirdēja, kā Nūra iekliedzas, redzēja meitenes rokas ceļamies un krītam, kad viņa nikni uzbruka vīrietim. HP pārņēma refleksīva vēlme viņai palīdzēt.

Taču piepeši viņš aptvēra, ka Nūra nekliedz uz vīrieti.

Vina kliedz uz vinu.

-     Neapstājies, neapstājies, ne…

Vīrieša milzīgās rokas satvēra Nūras kaklu, pacēla viņu virs zemes un aprāva kliedzienu. HP centās skatīties taisni uz priekšu, mērķēt uz izeju, taču bija neiespējami nelūkoties atpakaļ. Nūra mežonīgi ķepurojās, cenzdamās atraisīt tvērienu ap kaklu, taču stūrainais acīmredzot žņaudza no visa spēka.

HP bija spiests paskatīties uz priekšu, lai netrāpītu stenderē. Izskrējis hallē, viņš pēdējo reizi pagriezās atpakaļ un paguva ieraudzīt, kā milzenis nomet Nūras nekustīgo ķermeni, it kā viņa būtu lupatu lelle.

Šīs jūtas pārsteidza HP. Tās uzradās ne no kurienes, un viņam vajadzēja tikai sekundes simtdaļu, lai tās identificētu.

Naids.

Nokaitēts, svilinošs naids.

Sekotāji joprojām bija cieši uz pēdām. HP metās cauri lielajai hallei, nomērķējis uz galveno ieeju. Taču, grasīdamies pagriezties pa

kreisi uz Centrālo laukumu, viņš caur stikla durvīm pamanīja ārpusē stāvošo policijas mašīnu un turpināja skriet taisni uz priekšu. Kāds kliedza viņam nopakaļ, taču viņš to neņēma vērā.

Velns, protams, viņam būtu vajadzējis skriet lejā uz metro, nevis mesties uz tuvāko izeju kā tādai sasodītai žurkai!

Halles dienvidu gals tuvojās ātri, un visas izejas palika aiz muguras. Te bija tikai restorāni, neviena saprātīga bēgšanas ceļa.

Ātrs skatiens atpakaļ.

Divi uzvalkotie desmit metru aiz muguras, tad vēl viena banda ar stūraino priekšgalā mazliet tālāk.

Nesamazinot ātrumu, HP tuvojās restorāna durvīm. Tad paskrēja garām zāles pārziņa nišai un nomērķēja uz telpas tālāko galu.

Pa kreisi atvērās divviru durvis, un pa tām iznāca viesmīlis ar diviem šķīvjiem. HP apskrēja viņu ar mazāko iespējamo atstarpi un ienesās virtuvē.

Divi puiši pavāru uzsvārčos izbrīnījušies pacēla acis.

—Izeja? HP kliedza.

Viens no pavāriem norādīja ar cepamo lāpstiņu.

-     Paldies, HP izmeta, atsākdams skrējienu.

Pie vienas sienas stāvēja servējamie ratiņi, un viņš, daudz nedomādams, pagrūda tos aiz sevis sekotāju virzienā. Tad ar pilnu spēku metās ārdurvīs, nospieda rokturi un izstreipuļoja iežogotā pagalmā.

Tieši viņam priekšā, otrpus žogam, slējās desmit metru augsti cementa stabi Klārstrandas viadukta balsti.

Dabiska refleksa vadīts, HP metās pa labi, un pagāja vairākas sekundes, iekams viņš aptvēra, ka izeja ir pretējā virzienā.

Velns! Vajātāji jau lauzās caur durvīm.

Stacijas ēkas galasienu klāja sastatnes, un gandrīz tieši sev priekšā HP pamanīja kāpnītes. Viņš uzrāpās pa tām kā satrakojies šimpanze, sasniedza otro stāvu un mirklī, kad pirmais no uzvalkotajiem uzlika roku uz kāpnītēm, iespēra pa tām, cik stipri vien spēja.

Kāpnītes nogāzās zemē, HP dzirdēja lāstus no lejas, taču nekavējās, lai paskatītos, vai kādam ir trāpīts. Viņš skrēja pa dēļiem, līdz sasniedza citas kāpnes un uzrāpās uz nākamo stāvu.

Tagad viadukta margas bija saskatāmas jau skaidrāk.

Vēl viens stāvs, un nu viņš juta sastatnes līgojamies zem vajātāju skrejošajiem soļiem.

Ceturtais stāvs bija vienā augstumā ar margām. Vienīgā problēma divi metri gaisa, kas tās šķīra no sastatnēm…

Pēdējās kāpnītes, un HP sasniedza augšējo stāvu.

Ak kungs, cik augstu!

Kāds kaut ko kliedza angļu valodā.

Sastatnes stipri šūpojās, un HP minēja, ka droši vien visi vajātāji vienlaikus ir metušies augšup pa kāpnēm.

Viadukta asfalts bija tikai kādu metru zem viņa, taču atstarpe noteikti bija lielāka par diviem metriem. Grūti, bet ne neiespējami…

Tomēr tagad viņam bija mugursoma, un dīvainā kārtā tā šķita smagāka nekā iepriekš. Patiesībā jau tas nozīmēja vien to, ka spēki sāk izsīkt.

Sastatnes šūpojās aizvien stiprāk.

HP aizspēra drošības margas, pakāpās soli atpakaļ un atspiedās pret ēkas sienu.

Mirklī, kad pirmais vajātājs sasniedza viņa stāvu, HP atgrūdās no sienas, paspēra tikai vienu soli un lēca taisni uz priekšu…

-     Nu ko, kungi, ceremonija ir galā, viņai ausī sacīja Ludes radiobalss. Rēķinieties ar desmit minūtēm, kamēr līgava atsvaidzināsies, un tad būs laiks. Mēs tūlīt vedīsim ekipāžu, uz pils ārējo pagalmu.

Rūnebergs stāvēja desmit metru tālāk, bariņa vidū, un viņam apkārt drūzmējās mundieros ģērbti kolēģi ar lielu daudzumu zelta uz pleciem. Rebeka centās notvert viņa skatienu, taču neveiksmīgi. Sirds sāka sisties straujāk, mute bija izkaltusi.

Nākamajā mirklī iezvanījās viņas telefons.

Viņa nospieda handsfree austiņu pogu.

-Jā.

-     Es tikai gribēju zināt, kā tev klājas…

-     Nekādu problēmu.

-     Labi…

-     Un kā tev? viņa jautāja.

-Tā nekas, bija nelieli sarežģījumi, bet nekas traks…

-     Kādi sarežģījumi? viņa vaicāja.

Taču viņš jau bija pārtraucis sarunu.

Viņš pārlēca pār viadukta margām ar nepilnu desmit centimetru rezervi un piezemējās uz ietves. Kritiena spēks izmeta viņu uz brauktuves, tomēr pēdējā brīdī viņš paguva izvairīties no mežonīgi signalizējoša autobusa, kas pabrauca garām tikai pāris centimetru attālumā.

HP aizstreipuļoja atpakaļ uz ietvi un ieraudzīja vajātājus uz sastatnēm. Neviens no tiem nešķita pietiekami mundrs, lai atkārtotu viņa lēcienu, un HP nespēja atturēties viņiem nepamājis. Bet tad ieraudzīja, ka uz priekšu panāk stūrainais.

-      You there don’t fuckin move!2 vīrietis auroja.

HP atbildēja ar paceltu vidējo pirkstu.

-     Šaujiet uz viņu! vīrietis pavēlēja tuvākajam uzvalkam.

-     No way3 , tas atbildēja. Viņš nav bruņots…

-     Kurā pusē tu esi, puis? Viņš ir fucking terorists, šauj uz viņu. It’s an order!A

Uzvalkotie šķita saviebjamies.

-    Jūs neesat mūsu šefs, viens norūca. Turklāt šeit ir Zviedrija.

Stūrainais skaļi nolamājās, tad uzmeta ātru skatienu HP, pagrūda uzvalkotos sāņus un atspērās pret sienu.

Bļāviens! Tas trakais tiešām domāja lēkt.

HP apgriezās, šķērsoja brauktuvi un sāka skriet.

Nokļuvis pusceļā lejup pa slīpumu, viņš aptvēra, ka būtu vajadzējis doties otrā virzienā. Slīpums veda tieši lejā uz Sēderledenu, turklāt pretēji braukšanas virzienam. Automašīnas plūda viņam pretī, vairākas nikni signalizēja, un HP skaļi nolamājās par savu stulbo

izvēli. Taču griezties atpakaļ bija par vēlu. Viņš vienkārši turējās tik tuvu malai, cik vien spēja.

Palūkojies pāri margām, HP lejā ieraudzīja virpuļojošo ūdeni.

Stremmenā lēkt nevarēja peldēšana nebija viņa stiprā puse; visticamāk, viņš beigtu mūžu kā uzpampis slīkonis kādā no slūžu kanāliem pie parlamenta ēkas. Nemaz nerunājot par neveiksmīgo kombināciju ūdens un cietais disks…

Labāk turpināt skriet.

Pēc pāris soļiem HP beidzot uzdrošinājās paskatīties atpakaļ.

Stūrainais bija tikai piecpadsmit divdesmit metru attālumā. Seja koši sarkana, īsās, muskuļotās kājas cilājās neiedomājamā tempā. Lai gan vīrietis bija ģērbies uzvalkā un mokasīnos, bet pats HP skriešanai krietni piemērotākās drēbēs, šķita, ka stūrainais viņu panāk.

Nu, protams, mugursoma! Tā viņu kavēja. Ja vēl pieskaita pēdējo nedēļu pārgurumu, nebija nekāds brīnums, ka kājas vairs lāgā neklausīja.

Stremsborga bija HP vienīgā cerība.

Taču, vēl nesasniedzis mazo saliņu, viņš jau saprata, ka tas ir bezcerīgi. Lai gan attālums nemaz nebija tik liels, tilta margas traucētu kārtīgi atsperties. Un cietais disks nedrīkstēja samirkt.

Tāpēc HP turpināja skriet.

Attālums līdz stūrainajam vienmērīgi saruka.

Tuvākā sala bija Ridarholmena. Tur viņam nāksies šķērsot visu šoseju, tad dzelzceļa sliedes un visbeidzot cīnīties ar stāvu kalna sienu… Taču citu iespēju nebija.

HP palaida garām dažas mašīnas un izskrēja uz brauktuves. Kāds Passat viņu gandrīz notrieca, bet pēdējā brīdi vadītājs pagrieza stūri un apbrauca HP par pusmetru. Sķērītē pārlēcis pār betona barjeru starp joslām, viņš nokļuva dienvidu virziena joslā.

Plaušas krūtīs svila, bet rīkle bija sarāvusies kā kokteiļu salmiņš.

HP turpināja skriet pa brauktuvi, šoreiz satiksmes virzienā.

Ķieģeļu pils Ridarholmenā meta uz brauktuves garas ēnas.

-    Nu tu man esi rokā, maita! ierēcās stūrainais viņam aiz muguras.

-     Nu tad aiziet!

Atkal Rūneberga balss rācijā, un dažas sekundes vēlāk no rietumu velves iznāca jaunlaulātie.

Viņi neizskatījās tik laimīgi, kā Rebeka bija gaidījusi. Drīzāk mazliet nervozi. Tas gan nebija nekāds brīnums, ņemot vērā mediju uzmanību galvenokārt jau televīzijas tiešraidi kā Zviedrijā, tā vairākās citās valstīs, kur tika uzturēta dzīva interese par monarhijām. Turklāt jaunlaulātajiem līdz dienas beigām vēl bija jāiztur gan kortežs, gan garas formālas vakariņas. Tur nepalika īpaši daudz spēka kāzu naktij…

Livrejā tērpts vīrs atvēra ekipāžas durvis, un kāds cits palīdzēja līgavai sakārtot kleitu, pirms viņa apsēdās.

Līgavainis gaidīja lejā. Viņš ātri paskatījās uz Rebeku un nedroši pasmaidīja. Rebeka atbildēja ar īsu mājienu.

HP ieskrēja noēnotā ceļa posmā un turpināja skriet dažus metrus gar brauktuvi.

Doma par rāpšanos klints sienā bija jāatmet. Milzenis jau atradās pārāk tuvu, HP nepaspētu pieveikt ne metru, kad jau būtu norauts zemē.

Sirds krūtīs gandrīz sprāga pušu, mutē jautās asiņu garša, un vēmiens vairs nebija tālu.

HP spēji apstājās un pagriezās. Nedaudz ietupās ceļos, sagatavodamies cīņai.

Arī stūrainais samazināja ātrumu, līdz beidzot pavisam apstājās pāris metru attālumā un ņirdzīgi pasmīnēja.

-Tu domā, ka vari tikt ar mani galā, puis? viņš uzsauca angļu valodā.

HP neatbildēja, tikai blenza uz satiksmi, kas kustējās aiz vīrieša muguras.

Automašīnas plūda viņiem abās pusēs, vadītāji signalizēja, bet stūrainais nelikās par to ne zinis. HP paspēra dažus piesardzīgus soļus atpakaļ un piepeši sajuta svilinošus saules starus uz skausta. Vēl pēc pāris soļiem viņš atkal bija ēnā.

Tālumā aiz stūrainā muguras parādījās liels kravas auto.

Un HP prātā uzradās kaut kas līdzīgs idejai…

-      Come on boy, let’s do this the easy way..? vīrietis auroja, lai pārldiegtu satiksmi.

HP ielūkojās viņam acīs, tad paspēra vēl dažus soļus atpakaļ, pirms strauji apstājās un pacēla gaisā vidējo pirkstu.

Stūrainais saspringa, sagatavojās lēcienam. Viņa lūpas atiezās plēsoņas smaidā.

-    Any last words?6 vīrietis norūca.

-      Yippikayee, motherfucker! iekliedzās HP.

Pēc tam viņš metās zemē uz brauktuves un apsedza galvu ar rokām.

Kravas auto trāpīja stūrainajam no aizmugures ar pilnu spēku. Tas izskatījās gandrīz kā filmā: vienu mirkli viņš tur bija nākamajā vairs ne.

Kravinieks kaucošām bremzēm turpināja ceļu pār gulošo HP un aizripoja vēl gandrīz piecdesmit metru, iekams šoferis mašīnu apturēja.

Pirmais, ko HP ieraudzīja, piesardzīgi pacēļis galvu, bija vientuļš mokasīns uz brauktuves.

Trīsdesmit divi Nenozīmīgais nesējs I Insignificant bearer

Viņš nolēca uz metrostacijas jumta, iekārās vienā no stiprajām sijām un tad ļāva sev nokrist uz perona. Piezemēšanās izdevās mīkstāka, nekā viņš gaidījis, turklāt perons bija gandrīz tukšs.

HP dzirdēja vairākas sirēnas skanam augšā uz Sēderledenas autostrādes, bet drīz vien tās izgaisa pienākošā metro dunoņā.

Iekāpis vagonā, HP iekrita tuvākajā brīvajā sēdeklī. Mugursoma atsitās pret atzveltni, un viņš trīcošām rokām sāka ņemties ap sprādzi. Tomēr pēc dažām sekundēm padevās.

Adrenalīna uzplūdi bija tik milzīgi, ka ķermenis drebēja kā pneimatiskais urbis un viņam kļuva nelabi. HP paliecās uz priekšu un centās turēt galvu tik zemu, cik vien iespējams.

Fūūū!

Viņš vēl nekad agrāk nebija redzējis cilvēku mirstam.

Vismaz ne tādā veidā.

Lai gan patiesībā bija…

Tieši tāpat kā ar Dāgu un balkona margām, HP bija visu izplānojis. Atradis gaismas joslu, kur šofera acis, tobrīd pieradušas pie ēnas, apžilbs. Un aizvilinājis stūraino uz īsto vietu…

Bet, tieši tāpat kā ar Dāgu, viņam nebija izvēles. Toreiz tas notika, lai glābtu Rebeku; šoreiz, lai glābtu sevi pašu.

Nu, ne gluži…

Patiesībā lai glābtu viņus abus.

Tagad vajadzēja tikai nosūtīt cietā diska saturu avīzēm, tad Spēle un PayTag būs vēsture. Viņš, Beka, Nūra un pārējie būs brīvi.

Starp citu, Nūra…

Viņa bija upurējusies HP dēļ, metusies virsū stūrainajam, labi zinādama, ka viņai nav nekādu izredžu. Uzņēmusies sitienu komandas labā. Neviens nekad agrāk viņa dēļ neko tādu nebija darījis. Kad viss būs galā, vajadzēs skaisti pateikties.

Tas ir, ja Nūra joprojām bija dzīva…

Vilciens iedārdināja Centrālajā stacijā, un HP instinktīvi sarāvās sēdeklī. Bet tieši tāpat kā vecpilsētā perons bija gandrīz tukšs. īsta spoku pilsēta'.

Savādi…

Kur palikuši visi cilvēki?

Slotsbakenu bija piepildījis cilvēku pūlis. Un vēl citi gaidīja vietā, kur viņi nogriezās pa kreisi gar pils dārzu. Kameras, fotoaparāti, simtiem mobilo telefonu…

Kad diena būs galā, viņa būs redzama tūkstošos fotogrāfiju un video kadru, vai nu gribēja to, vai ne.

Braucot lejup no pakalna, temps bija patīkams, taču, kad viss kortežs nokļuva līdzenā ceļa gabalā, jātnieki no soļiem pārgāja rikšos. Ekipāžas zirgi darīja to pašu, bet Rebeka un pārējie pieci miesassargi ap ratiem bija spiesti mesties skriešus, lai turētos līdzi.

Pirmo masku viņa ieraudzīja jau uz Norrbrū tilta.

HP atvēra interneta kafejnīcas durvis un taisnā ceļā devās pie letes.

-    Man vajag datoru ar ātrāko pieslēgumu uz divām stundām vai ilgāk… viņš sacīja darbiniekam, taču tas gandrīz nenovērsās no televizora, kas karājās virs letes.

-     Sorry, vecīt, internets nedarbojas.

-     Ko? Mobilais arī ne?

-     Yep, darbinieks pa pusei pagriezās pret HP. Platjosla, ADSL, mobilais… Nedarbojas jau kopš pagājušās nakts. Viņi domā, ka kaut kur uzkārusies programmatūra. Es pats domāju, ka tas ir kāzu dēļ…

-     Kā dēļ?

-     Kāzu dēļ, vecīt! Darbinieks ar žestu norādīja uz ekrānu, kur bija redzama ekipāža un daudz zirgu. Lielais brālis negrib protestus, tāpēc viņi ir izslēguši tīklu, tieši tāpat kā izdarīja Ēģiptē, saproti?

-     Okei, HP izklaidīgi nomurmināja.

Kaut kas televizora ekrānā piesaistīja viņa uzmanību. Viens no uzvalkos tērptajiem pie ekipāžas izskatījās attāli pazīstams. Kamera pievilka tuvāk…

Piepeši HP sastinga.

-     Kurp viņi brauc? viņš izdvesa, satvēris darbinieku aiz izbalējušā T krekla.

-     Atpakaļ uz pili, kur gan citur. Nomierinies…

-    Ak nē, stulbeni, es domāju maršrutu. Izskatās pēc Kungstredgordenas… Kurp viņi brauks tālāk?

-    Uz Sergela laukumu, pēc tam uz Svēavēgenu un tad nogriezīsies pa kreisi uz…

Kungsgātanu!!!

Nolādēts!

Otrā un trešā maska stāvēja Stremgātanā pie Operas.

Baltas Gaja Foksa maskas ar melnu bārdiņu un uzliektām ūsām tieši tāpat kā pie Grand Hotel pirms dažām dienām.

Balti ģērbtie cilvēki aiz maskām nekustējās, tikai stāvēja pilnīgi mierīgi, padarīdami iespaidu vēl šausminošāku.

-    Tu viņus redzēji, Lude? — Rebeka sacīja mikrofonā pie plaukstas locītavas.

-    Jā, viņš īsi atbildēja. Tagad visu uzmanību, kungi, tūlīt būs Kungstredgordsgātana, viņš piebilda.

Kortežs veica plašu kreiso pagriezienu.

HP izskrēja no kafejnīcas, pagriezās ap stūri un metās uz Hētorjetu. Viņam šķita, ka pa gabalu dzird skatītāju gaviļu saucienus.

Četras jaunas maskas, izkliedētas gar Kungstredgordsgātanu, piecas gar Hamngātanu, bet ne mazāko nemiera pazīmju.

Varbūt tas nebija nemaz tik dīvaini. Papildu visiem karavīriem un brīvprātīgajiem, kas veidoja sardzes sienu gar maršrutu, viņa bija redzējusi vēl vismaz divdesmit kolēģus formastērpos un dažus civilā.

Tomēr masku skaits pieauga…

Par vienu vairāk uz katras ielas, pa kuru viņi brauca. Tā nevarēja būt sagadīšanās. Te pilnīgi noteikti kaut kas notika.

Viņi iegriezās Sergela laukumā un apbrauca ap stikla obelisku. Gaviļu saucieni bija tik skaļi, ka Rebeka tik tikko dzirdēja iečerkstamies rāciju.

Hētorjeta laukums bija pilns ar cilvēkiem, un viņš bija spiests lauzt ceļu ar elkoņiem. Jo tuvāk nāca Svēavēgena, jo blīvāka kļuva ļaužu masa, un HP saprata, ka viņam vajadzīgs alternatīvais plāns. Protams, metro!

Viņš pagriezās un skrēja atpakaļ pa Sergelsgātanu, iegriezās starp diviem augstiem namiem un centās neskatīties uz augšu.

Pārlēca pāri barjerai, trīs lēcienos pieveica kāpnes un tad skrēja pa peronu uz stacijas ziemeļu galu. Neapstādamies viņš izvilka no jakas kabatas telefonu.

-    Uzmanību visiem miesassargiem! Tikko pie Hētorjeta ir redzēts cilvēks, kura apraksts atbilst vienam no aizdomās turētajiem.

Balss rācijā piederēja Stigsonam, Rebeka par to bija gandrīz pārliecināta.

Mute bija izkaltusi, un viņa pāris reižu norija siekalas, cenzdamās to samitrināt. Veltīgi.

-    Vai viss kārtībā, Normēna?

-    Viss okei, Lude.

-    Labi, tagad visiem uzmanību. Tās maskas mani uztrauc… Svēavēgena un tagad septiņas maskas. Par vienu vairāk, ja salīdzināja ar Sergela laukumu.

Korteža priekšējā daļa uzsāka pagriezienu uz Kungsgātanu. Atskanēja mobilā telefona zvans, taču Rebeka to ignorēja.

Nolādēts, neatbild!

Viņš uzskrēja augšā ziemeļu pusē, izlauzās līdz izejai un nokļuva uz ietves. Ielu ielenca cilvēki formastērpos, taču viņi šķita tur novietoti vairāk dekorācijas pēc.

Malmšilnadsbrū tilts bija tikai piecdesmit metru pa labi.

HP uzvilka kapuci uz galvas, izņēma no kabatas saulesbrilles un sāka spraukties turp.

Pa gabalu bija dzirdama zirgu pakavu klaboņa.

Viņa ieraudzīja maskas mirklī, kad ekipāža uzsāka pagriezienu. Šoreiz tās stāvēja cieši blakus cita citai. Vispirms astoņas, bet pēc tam vairāk.

Daudz vairāk…

-    Tas man nepatīk, nomurmināja Rūnebergs.

Telefona signāls turpināja skanēt Rebekas labajā ausī.

*

Bija atlikuši vēl piecpadsmit metri, kad viņš ieraudzīja rakstu zem tilta velves. Trīsdimensonālas rozā kastītes ar zilām apmalēm savijās, veidojot hipnotiskas figūras. Tieši tāpat kā rasējumā, šis raksts atgādināja labirintu.

Luternas labirints!

Viņš bija to atradis!

Pakavu klaboņa kļuva skaļāka, atbalsojās starp ēkām un sajaucās ar skatītāju gavilēm.

Tajā pašā mirklī viņš ieraudzīja lielos, melnos ventilācijas caurumus abos tilta velves galos. Piecus metrus virs ietves, pavērstus ideālā leņķī pret brauktuvi.

Divas melnas apļa formas restes, tieši tā, kā bija aprakstīts Plēsēja zīmējumā, apmēram metru diametrā. Vai, precīzāk sakot, 1016,1 milimetrs.

NOLĀDĒTS!!!

Pirmie priekšpulka zirgi bija jau gandrīz pie tilta.

HP iebāza kabatā telefonu, pagrūda sāņus cilvēkus sev priekša, ar elkoņiem izlauzās uz ceļa un sāka skriet pretī kortežam. Mugursoma joprojām lēkāja viņam uz muguras. Piepeši tā šķita smagāka nekā jebkad…

Rebeka ieraudzīja viņu pa lielu gabalu.

Tumšas drēbes, izspūrusi bārda, saulesbrilles, galvā kapuce. Gaišās mugursomas lences bija skaidri saskatāmas uz krūtīm. Viņš skrēja tieši pretī ekipāžai, tieši pretī viņai.

Vicināja rokas un kaut ko kliedza.

Viņas rokas tūlīt ķērās pie maksts. Satvēra pistoles stobru. Izvilkt aizslēgs…

-     BUMBA! viņš kliedza. TUR IR BUMBA!!

Taču šķita, ka Rebeka vinu nedzird.

HP redzēja, kā viņa un pārējie miesassargi pavērš pret viņu savus ieročus. It kā tieši viņš būtu apdraudējums!

Nākamajā mirklī viņš pamanīja maskas. Visur gar ielu. Piecdesmit, simt, vēl vairāk. It kā tās kaut ko gaidītu. Un piepeši viņš saprata…

Pasaule sāka griezties palēninātā kustībā, kamēr visi puzles gabaliņi viņa galvā piepeši uzvirpuļoja, salauza iepriekš salikto zīmējumu un izveidoja jaunu.

Daudz šausmīgāku…

Tunelis, bumba, sprādziens šķūnī. Stipras rokas, kas iznesa viņu no čūsku dzīvokļa, injicēja viņam serumu. Kāds, kurš stāvēja aiz viņa dzīvokļa durvīm pie Meža kapiem un nosūtīja īsziņu. Brīdināja par nodevēju.

Sprādziens, Reimans, bēgšana.

Nūra, kas rūpīgi sasprādzēja viņa smago mugursomu. Aprakstīja viņam īsto vietu, izšķirošo puzles gabaliņu. Nāves skūpsts…

HP strauji apstājās un pacēla rokas. Balsis atbalsojās viņa galvā, pārkliedza cita citu. Brīžiem skaidras, brīžiem neskaidras.

Tas ir tavs pēdējais uzdevums, Henrik!

Melns vai sarkans?

Tev jāveic nāvējošs uzbrukums karaliskajās kāzās…

Wanna play a geim, Henrik Peteršon?

Luterna, nevis Luters.

Plēsējs, es viņu nepazīstu…

Vai tu esi pārliecināts?

Ne jau Plēsējs…

Viņš lēnām kāpās atpakaļ, raustīja lences, lai noņemtu mugursomu. Taču sprādze atteicās padoties.

-    ATKĀPIETIES! viņš iekliedzās, cik skaļi vien spēja.

Luternas labirintā ierodas, lai mirtu — čukstēja balss viņa galvā.

Nevis Plēsējs.

Bet…?

Nesējs!

-     MAN MUGURSOMĀ IR BUMBA! viņš iekliedzās.

Viņa mērķēja tieši nāves zonā, tur, kur mugursomas lences sakrustojās virs sirds.

-     BUMBA! kāds kliedza rācijas austiņā, un uz mirkli viņai šķita, ka tā ir Tages Sammera balss. Taču brīdinājums bija pilnīgi lieks.

Viņa uzspieda mēlītei.

Ieelpoja…

Kā dūres trieciens pa krūtīm — apmēram tāda bija sajūta. Dīvainā kārtā tas lika visam izskatīties vēl lēnākam. Piepeši viņš uztvēra ik sīkāko detaļu sev apkārt. Ieroci, kas pavērsts viņam pret krūtīm, ļaužu pūļa stieptos panikas kliedzienus. Visur augumi, kas spiežas cits citam virsū palēninātā kustībā. Cenšas pēc iespējas attālināties no viņa.

Tomēr, par spīti pierādījumiem, par spīti tam, ka pulvera dūmi dedzināja nāsis un blīkšķis joprojām atbalsojās pret bungādiņām, smadzenes atteicās pieņemt īstenību. It kā tās aizsargātos pret neiespējamo, neiedomājamo, neaptveramo…

Tas gluži vienkārši nevarēja notikt.

Ne tagad!

Nekad!

Vina bija uz vinu izšāvusi…

VIŅA

BIJA

UZ VIŅU izŠĀvusi!!!

Pistole joprojām bija pavērsta pret viņa krūtīm. Viņas skatiens virs stobra ledains, pilnīgi bez emocijām. It kā tas piederētu pavisam citam cilvēkam. Svešiniekam.

Viņš centās pacelt vienu roku, atvēra muti, lai kaut ko sacītu. Taču vienīgā skaņa, kas izvēlās pār lūpām, bija kluss vaids. Piepeši un bez kāda brīdinājuma laiks atguva savu parasto ātrumu. Sāpes izplatījās no krūškurvja kā vilnis un turpinājās lejup caur augumu, liekot asfaltam zem viņa sašūpoties. Ceļgali padevās, un viņš paspēra pāris grīļīgu soļu atpakaļ, cenzdamies noturēt līdzsvaru.

Nākamajā mirklī viens papēdis atdūrās pret trotuāra malu. Bezsvara sekunde, kamēr viņš cīnījās pret gravitāciju.

Tad sapnim līdzīga brīvā kritiena sajūta.

Un līdz ar to Spēle viņam bija galā.

Trīsdesmit trīs pelēkais kardināls/ mastermind

Sprādziens bija tik spēcīgs, ka viņa to sajuta krūtis. Tas pāris sekunžu atbalsojās starp namu sienām, pirms tam sekoja otrais un trešais.

Pret nakts debesīm uzplauka gaismas strūklakas, baltas, sarkanas, zilas. Tām sekoja jauna uguņošana.

Tālumā pie pils bija dzirdamas ļaužu pūļa gaviles.

-     Krāšņi, vai ne?

-    Jā. Viņa pakāpās pēdējos pakāpienus līdz platformai un nostājās viņam blakus pie margām.

Dažus metrus virs viņu galvām griezās milzīgā neona reklāma un zaļais NK\ogo pārvērtās sarkanā pulkstenī.

-    Mīļā Rebeka, man tiešām no sirds žēl… Viņš pagriezās pret Rebeku un iepleta rokas. Atbildība, protams, gulst arī uz mani.

Rebeka paspēra soli uz priekšu un aplika rokas viņam ap kaklu.

-     Paldies, onkuli Tage… viņa sacīja viņam pie pleca.

-    Vai es varu kaut ko darīt, mīļā? Viņš paliecās atpakaļ un piesardzīgi satvēra viņas augšdelmus. 7

-     Nē, katrā zinā ne šobrīd.

Viņa skatījās uz pili, kur uzplauka jaunas salūta puķes.

-Tādā veidā zaudēt brāli. Būt spiestai izdarīt to pašai… Viņš pašūpoja galvu.

Rebeka neatbildēja, viņa centās norīt kamolu, kas spriedās kaklā.

-     Mīļā Rebeka, es pat nespēju iztēloties, kā tu jūties.

Viņa skumjā balss iedūra Rebekai kā nazis, un vienu mirkli emocijas gandrīz guva virsroku. Tomēr viņa ātri savaldījās.

-     Mans plāns izgāzās, briesmīgi izgāzās, un, par spīti visiem mūsu centieniem, Henriku nevarēja glābt, Sammers turpināja.

-       Henriks nesa bumbu un, tikai pateicoties tavai apņēmīgajai

rīcībai, nepaspēja to uzspridzināt. Viņš par to zināja, pat kliedza, ka viņam ir bumba…

Tage Sammers noplātīja rokas un paspēra soli atpakaļ.

-     Henriks bija izdarījis savu izvēli, un tu biji spiesta izdarīt savu. Tu šopēcpusdien izglābi daudz dzīvību, ceru, ka tu to saproti. Dažkārt daudzu labums jāpaceļ pāri indivīda labumam…

Rebeka norija siekalas un klusēdama pamāja ar galvu. Asaras svilināja plakstiņus, tomēr viņa no visa spēka centās saņemties. Saglabāt kontroli…

Nakts debesīs uzplauka jauns salūts.

-     Drosmīgs lēmums turpināt kāzu svinības, viņa noteica.

-    Viņam bija laba runa…

-Jā, Viņa Majestāti bieži novērtē par zemu. Šādos brīžos cilvēki parāda, ko viņi patiesībā ir vērti. Runa televīzijā tam bija labs pierādījums.

-     Mhm, Rebeka nomurmināja.

-     Nācijai ir nepieciešams vienojošs spēks, Sammers turpināja,

-      kāds, kurš palīdz mums stāties pretī visām grūtībām, kas gaida nākotnē. Viņa Majestāte to saprot…

-    Vai katrā zinā vina PR nodala…

-     Kā, lūdzu?

-    Nekas, Rebeka nomurmināja. Vienkārši viss šķita tik sagatavots, it kā…

-     It kā kas, Rebeka?

Sammers piešķieba galvu un pētoši palūkojās uz viņu.

-    Nekas, viņa nomurmināja. Piedod, bet es īsti neesmu savā ādā, onkuli Tage.

-     Es saprotu, mīļā Rebeka, tev nav par ko atvainoties.

Viņa pagriezās pret margām, un abi brīdi stāvēja blakus klusēdami.

-     Kas notiks tālāk, izmeklēšanā? Rebeka ierunājās.

Sammers paraustīja plecus.

-    Magnuss Sandstrems un tavs brālis ir miruši, trīs pārēji sēž aiz restēm. Lai gan atliek vēl daudz detaļu, galvenais uzdevums principā ir atrisināts. Spēle ir sagrauta, un vainīgie saņems sodu.

-     Gluži tik vienkārši taču nevar būt, onkuli Tage…

-     Kā tu to domā?

-    Aiz viņiem taču stāv kaut kas vairāk, ir citi iesaistītie. Piemēram, kurš izgatavoja bumbu, kas bija Henkes mugursomā? Un kas bija cilvēki maskās?

-     Nu, cik mums zināms, aiz tās bumbas varēja stāvēt jebkurš. Sandstrems bija ticamākais kandidāts… Bet masku protests gar korteža ceļu varēja būt tīrā sakritība. Dažkārt sazvērestības teorijas ir tikai vienkāršs veids, kā aizbēgt no smagās īstenības.

-     Un tēvs?

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-    Viņš strādāja tev, darīja visu, ko tu lūdzi. Apmēram tāpat kā

es…

Rebekas kuņģis sažņaudzās, un viņa bija spiesta ieturēt pauzi.

-Tas tiesa, Erlands bija īpaši uzticams kolēģis. Tādiem vienmēr ir vieta lielākajā daļā organizāciju, Rebeka.

Viņš pagaidīja, līdz vārdi sasniedza Rebekas apziņu.

-    V-vai tu man piedāvā darbu, onkuli Tage?

Viņš klusi pasmaidīja.

-Ja es to darītu, vai tu to pieņemtu, Rebeka? Domāju, ka mēs varētu kļūt par lielisku komandu. Cilvēks ar tavu apņēmību un paškontroli. Tāds, kurš nevilcinās darīt to, kas nepieciešams, lai cik nepatīkams būtu uzdevums. Tādiem cilvēkiem ir vieta ikvienā organizācijā…

Rebeka dziļi ievilka elpu.

-Tu taču zini, ka man jau ir darbs. Kad viss būs nomierinājies, es tur atgriezīšos. Palīdzēšu noskaidrot, kas īsti te notika… Viņa ar galvu pamāja Karaļa torņu virzienā.

Sammers pasmaidīja.

-     Es jau patiesībā nemaz negaidīju citu atbildi, Rebeka.

Viņš pieliecās un pacēla rūtainu termosu, kas bija atbalstīts pret margām.

-    Vai drīkstu vismaz piedāvāt tasi kafijas, pirms šķiramies?

-    Jā, paldies…

Sammers izņēma divas krūzītes un tās piepildīja.

-    Vai es stāstīju, kāpēc esmu tā pieķēries šai vietai?

Rebeka papurināja galvu un uzmanīgi papūta karsto kafiju.

-    Mans tēvs strādāja kompānijā ASEA. Viņš piedalījās pulksteņa montēšanā 1939. gadā. Toreiz gan tas atradās uz telefonu torņa Brunkeberjas laukumā.

Sammers norādīja pāri māju jumtiem.

-    Tēvs mēdza vest mani turp, lai to rādītu. Stāstīja, kā tas nogādāts augšā. Redzi, tornis bija četrdesmit piecus metrus augsts, reibinošs augstums tiem laikiem…

Rebeka pamāja ar galvu un lēnām pacēla krūzīti pie mutes.

-     Es ļoti lepojos ar savu tēvu, dažkārt pat lielījos saviem draugiem ar to, ka viņš uzstādījis pulksteni viens pats. Sammers iesmējās. Diemžēl 1953. gadā telefonu tornis aizdegās, pulkstenis tika noņemts un atstāts noliktavā. Tēvs nomira pēc dažiem gadiem…

Rebeka slepus pētīja vīrieša profilu. Ērgļa degunu, ādu, kas nostiepās pār vaigiem, tumšās acis, kas tik ļoti atgādināja tēvu.

-     Par laimi, ar dažādu kontaktu palīdzību man pamazām izdevās panākt, ka tiek uzstādīts šis masts. Tādā veidā mana tēva pulkstenim varēja atdot īsto vietu.

Sammers pagriezās un uzsmaidīja viņai. Viņš joprojām turēja rokā krūzīti, bet šķita, ka nav pieskāries kafijai.

-     Paldies par stāstu, onkuli Tage, bet es labāk gribētu, lai tu…

-     Pastāstu par tavu tēvu, jā, es saprotu. Tāpēc tu esi šeit. Tu bažījies, ko Erlands būtu varējis izdarīt ar to revolveri. Ko viņš varētu būt pastrādājis. Tik ļoti bažījies, ka nespēji gulēt, vai ne?

Rebeka smagi pamāja, lēnām paceldama un nolaizdama galvu, it kā viņas kakls īsti negribētu klausīt.

-     Nabaga Rebeka. Sammers pasmaidīja. Pēdējie gadi tev nav bijuši viegli, vai ne? Viss, kas noticis, avārija Lindhāgena laukumā, atentāts pret ASV Valsts sekretāri. Starp citu, policijas auto ar bumbu vadīja Henke, bet to jau tu noteikti esi uzminējusi…

Rebeka pavēra muti un mēģināja kaut ko teikt.

-     Kuš, nesatraucies. Sānimers uzlika lūpām cimdā tērptu pirkstu. -Tas paliks starp mums. Turklāt tieši Henriks meta šoka granātu uz karalisko kortežu Kungstredgordenā, bet ari to tu noteikti zināji, it īpaši, kad ieraudzīji viņu videoierakstā Drošības policijā. Sammers pasmaidīja un viegli saviebās. Henriks ir šur tur piedalījies, man patiesībā viņa pietrūks. Viņš iesmējās. Domāju, ka mums visiem pietrūks… Bet, mīļā Rebeka, kas ar tevi?

Plastmasas krūzīte bija izkritusi viņai no rokas un ar blīkšķi atsitusies pret restoto grīdu.

-     Varbūt tev vajadzētu apsēsties… Viņš ar žestu pamāja uz kāpnēm.

Rebeka paklausīja, noslīga uz augšējā pakāpiena un atspieda galvu pret margām. Metāls šķita vēss un auksts.

-     Nabaga Rebeka, Sammers sacīja, lēnām pieiedams viņai klāt. -Turēta aizdomās par amatpārkāpumu Dārfūrā, pēc tam tevi atlaida no darba un pameta draugs. Un šodien tu biji spiesta nošaut savu brāli. Tik bezgala traģiski…

Viņš uzmanīgi noglāstīja Rebekai pieri.

Zaļie burti reklāmā viņiem virs galvas pārvērtās par pulksteni, piešķirdami Sammera sejai sarkanu nokrāsu. Viņš pieliecās un sāka atpogāt Rebekas žaketi.

-     Skumji, ka visam jābeidzas šādi, mīļā, diemžēl manā nozarē nevar atļauties risku atstāt vaļējus pavedienus. Es patiesībā brīnos par to, ka pēc visa, kas noticis, kolēģi joprojām ļauj tev nēsāt ieroci.

Viņš taustījās Rebekai pie jostas un izvilka no maksts viņas dienesta ieroci.

Viņa nemēģināja Sammeru apturēt.

-    Nekad jau nevar zināt, ko tu varētu izdomāt, mīļā Rebeka.

Viņš pagrieza ieroci, mirkli to rūpīgi nopētīja.

Rebekai no acs kaktiņa izripoja asara, tad vēl viena.

-     Turklāt varbūt pat nebūtu slikti no tā visa aizbēgt? Nabaga policiste, kas nošāva pati savu brāli. Prese nebūs žēlīga. Varētu pat teikt, ka tādā veidā es izdaru tev pakalpojumu.

Rebeka skatījās uz viņu, mēģināja atvērt muti.

-     K-kafija… viņa beidzot izstostīja.

-    Ā, nekas traks. Tā pati viela, kas tabletēs, ko tu jau lieto. Tikai mazliet stiprāka. Paskaties, uz etiķetes pat ir tavs vārds…

Sammers izvilka pudelīti un pakratīja to starp īkšķi un rādītājpirkstu. Pēc tam iebāza to Rebekai kabatā.

-     Baidos, ka laiks atvadīties…

Viņš pacēla ieroci un pavilka aizslēgu.

Pēc tam pielika stobru viņai pie deniņiem un nospieda mēlīti.

Trīsdesmit četri Sarkanais karalis/ the red king

Ierocis noklikšķēja.

Sammers parāva to pie sevis, vēlreiz pavilka aizslēgu un nospieda mēlīti.

Ierocis atkal noklikšķēja.

Viņš blenza uz pistoli, nesaprazdams, kas notiek.

Rebeka pacēla galvu un ieskatījās viņam acīs. Pēc tam uzlika plaukstu uz pistoles stobra, piecēlās un vienkārši izrāva ieroci vīrietim no rokas.

Sammers paspēra grīļīgu soli atpakaļ, tad vēl vienu. Pirmo reizi kopš abi bija satikušies, viņa savaldība ieplaisāja, un mirkli viņš izskatījās gandrīz nobijies. Tas pārgāja pāris sekundēs, pēc tam viņš saņēmās.

Rebeka satvēra ieroci abās rokās un divas reizes pavilka aizslēgu. No aptveres izlidoja divas tukšās patronas, atsitās pret restēm un tad pa spraugām nokrita uz jumta divdesmit metru zemāk.

Rebeka nolaida ieroci vidukļa augstumā, bet joprojām turēja to pavērstu pret Sammeru.

-                Kaujas patronas, viņa īsi sacīja, ar galvu pamājusi uz ieroci.

-     Ja nu tu gadījumā to apsver… Starp citu, es vairs nelietoju ne tabletes, ne filtrēto kafiju, viņa piebilda. Kāds pastāstīja, ka tas nenākot man par labu.

Sammera mute savilkās svītriņā.

-     Skaidrs… — Viņš brīdi nopētīja Rebeku. Kas īsti tas bija…?

-    Ā, sīka detaļa. Nenozīmīgs nieks, kura atklāšana prasīja vairākas dienas.

Sammers neatbildēja, tikai turpināja viņu vērot.

-     Bankas seifs, tavs stāsts, fotogrāfijas, viss ideāli derēja kopā. Ikviens puzles gabaliņš nevainojami iekrita vietā, un Turēs Segrēna

stāsts Karaliskajā bibliotēkā sasēja pēdējos pavedienus. Kā jau teicu, viss bija nevainojami…

-     Bet?

-     Nevainojami, ja nebūtu vārda…

-    Tagad es īsti nesaprotu. Sammers piešķieba galvu.

-Tūre mazliet novirzījās no temata un nejauši nosauca mani aplamā vārdā, lai gan ātri un pieklājīgi sevi izlaboja. Maza, nepatīkama pārteikšanās, tas arī viss. Tikai viena problēma… Es nebiju teikusi Tūrēm, kā mani sauc, tātad viņš to jau zināja. Zināja, kā es izskatos, zināja, ka es ieradīšos bibliotēkā un mani interesēs kodolieroču programma. Vienīgais, kurš to zināja, biji tu.

-     Un ar to pietika, lai tev rastos aizdomas?

-     Ar to un ar aizvien lielāku pārliecību, ka manu telefonu kāds noklausās. Zina, kur es atrodos un ar ko kontaktējos. Visbeidzot man izpalīdzēja sens draugs…

-Ā…

Sammers dažas sekundes stāvēja klusēdams un domāja.

-     Sandstrems, vai ne?

-    Tagad viņu sauc Al-Hasans.

-     Protams…

-     Starp citu, tu nejautāsi, vai viņš ir dzīvs, onkuli Tage? Nē, protams, sprādziens šķūnī taču bija daļa no tava plāna. Veids, kā aizvākt viņu no ielaušanās Cietoksnī. Mange apmainīja cieto disku pret bumbu, tieši kā plānots, taču drošības pēc parūpējās, lai lādiņu mugursomā nevarētu uzspridzināt.

Viņa palūkojās augšup uz TV/pulksteni.

-      Pirms trim minūtēm viņš nosūtīja cietā diska informāciju visiem zinu kanāliem.

Sammers klusēdams pamāja.

-     Manā pozīcijā vienmēr jābūt gatavam, ka tevi nodos. Vienmēr ir kāds jaunāks, kāds izsalkušais, kurš gaida savu izdevību. Līdz šim man veiksmīgi izdevās apspiest tāda veida apvērsuma mēģinājumus. Taču Sandstrema manā sarakstā nebija… Viņš šķita pārāk bailīgs tāda veida varas spēlēm. Pārāk maigs.

Rebeka paraustīja plecus.

Bailes var būt spēcīgs motīvs.

Protams, taču šādam plānam ir vajadzīgs kāds krietni stiprāks, kāds, kuram piemīt tas, kā šim Sandstremam trūkst…

Viņš uzmeta Rebekai ilgu skatienu.

-    Acīmredzot viņš to ir atradis. Tu zināji, kas notiek, Rebeka, tomēr spēlēji līdzi. Ļāvi man paraustīt pavedienus un dabūt tevi atpakaļ miesassargu grupā. Novietot pašā korteža priekšā, lai…

Viņš pašūpoja galvu.

-   Tu nošāvi savu brāli, lai tiktu man klāt. Viņa balsī ieskanējās gandrīz apbrīna. Es tiešām par zemu esmu novērtējis tavu mērķtiecību, Rebeka. Tavam tēvam bija…

-    Nerunā par manu tēvu! Rebeka iešņācās un pacēla ieroci pret Sammera seju. Tu ar mani manipulēji, izmantoji manas atmiņas par tēvu, lai piedabūtu mani tev uzticēties. Lai es sajustu simpātijas pret tevi…

Viņa uzspieda uz mēlītes.

-    Bet nav jau ne onkuļa Tages, ne Andrē Pellasa, ne Džona Ernesta, ne slepena armijas uzdevuma… — Pulss dunēja viņai deniņos. Nav sazvērestības, nav Ūlofa Palmes slepkavības ieroča, nav viltotu pasu aizmirstā bankas seifā. Esi tikai tu. Vecs vīrs un milzum daudz melu. Onkulis Tage… Pat vārds ir ņirgāšanās, it kā tu smietos par mani. Tage Sammer Game Master.

Pēdējos vārdus viņa izspļāva.

-    Viss, kas notika, bija daļa no tava plāna. Henke, es un visi pārēji bijām tikai spēļu kauliņi. Vismaz divi dažādi pasūtītāji, kam izmisīgi bija nepieciešama palīdzība. Bleks ar datu uzkrāšanas direktīvu un karaļnams ar savu popularitāti. Varbūt aiz viņiem vēl citi, kas vēlas stingrākus likumus, vairāk resursu, lielākas iespējas uzraudzībai…

Viņa lēnām nolaida ieroci. Piepeši tālumā atskanēja sirēnas.

-     Grand Hotel bija tikai izrāde, paraugs tam, ko tu spēj paveikt, cik liela vara tev pieder. Pēc tam kad viņi uzķērās, tu viņus apspēlēji. Liki Henkem nozagt informāciju no Cietokšņa, lai pats to varētu iegūt. Lai varētu turēt uz āķa PayTag, Bleķu un viņu slepeno

īpašnieku, nemaz nerunājot par visiem parlamenta locekļiem… Informācija ir jaunā valūta.

Rebeka dziļi ievilka elpu, pirms turpināja:

-     Kā mazu plāksteri uz brūces tu viņiem sagādāji to, kas atradās visaugstāk vēlmju sarakstā, to, kas varētu likt viņiem pieņemt tavu mazo robežu pārkāpšanu. Meklēšanā izsludināts briesmīgs terorists, kurš uzbrūk viszviedriskākajam, kas vispār eksistē, un kuru piemērotā kārtā nošauj paša māsa, pirms viņš pagūst izstāstīt savu neticamo stāstu. Pēc tam visi saliedēsies ap karaļnamu un riksdags varēs pieņemt gandrīz jebkādus likumus. Neviens neprotestēs, un neviens nekad neapšaubīs tavu varu. Nevainojama spēle…

Viņa ieturēja pauzi un ievilka elpu.

-     Saki: vai es kļūdos?

Sammers pāris sekunžu stāvēja nekustīgi, bet tad paraustīja plecus.

-    Mīļā Rebeka, tagad tu gandrīz liec man vilties. Tu taču pilnā nopietnībā nedomāji, ka es komentēšu šāda veida apgalvojumus?

Viņš pārspīlēti smagi nopūtās.

-     Beigās nelietim jāatzīstas, lai publika varētu iegūt visas atbildes, filmai jābeidzas laimīgi, un visiem naktī jādodas mājup apmierinātiem un atvieglotiem. Varbūt tev ir pat kaut kas tik banāls kā paslēpts diktofons?

Viņš papurināja galvu.

-     Mana atbilde ir tāda: tu un visi pārējie varat domāt tieši to, ko vēlaties. Es, protams, negrasos neko komentēt.

Sirēnas skanēja aizvien tuvāk, vismaz četras piecas mašīnas. Varbūt vairāk.

-    Tad ko tu tagad grasies darīt, Rebeka, aizvest mani uz iecirkni roku dzelžos? Parādīt pasaulei, cik esi veikla?

-     Katrā ziņā man pietiek pamatojuma, lai aizturētu tevi par slepkavības mēģinājumu.

Viņa papliķēja pa savu iekškabatu.

-    Tavu stāvokli Pilī, tuvo sadarbību ar Eskilu Stigsonu un polittehnologu Sederšeldu to visu izpētīs līdz sīkākajai detaļai. Vēlākais, nedēļas beigās būs cauri ar tavu labo draugu Bleķu un viņa firmu.

Domāju, ka tas pats attieksies uz datu uzglabāšanas direktīvu, ja tā vispār izturēs tik ilgi…

-     Saprotu. Sammera balss bija sausa, tomēr tajā skaidri varēja saklausīt sarūgtinājumu.

-     Un, ja ar to nepietiks, mums ir visi liecinieki. Mange, es, tie trīs, kas bija līdzi Cietoksnī.

Viņa mirkli ieturēja pauzi.

-     Un, protams, pats galvenais — tas, kurš patiešām var pastāstīt par uzdevumu, ko tu viņam devi…

Pagāja kāda sekunde, iekams Sammers saprata. Tad lēnām papurināja galvu.

-Tavs brālis… Protams, kā gan es varēju iedomāties ko citu? Viņš pasmaidīja. Pieņemu, ka tu piedabūji Rūnebergu palīdzēt tev ar šarādi Kungsgātanā. Labais komisārs dara gandrīz visu, ko tu viņam lūdz, vai ne?

Viņš dziļi ievilka elpu un tad noplātīja rokas.

-    Apsveicu, Rebeka, izcila spēle. Atzīstu, ka esmu uzvarēts…

Sammers klusi pagriezās un smagi atspiedās pret margām.

Pāris sekunžu stāvēja pavisam nekustīgi, tad pagriezās pret

Rebeku un palūkojās augšup uz riņķojošo reklāmu.

-     Es lepojos ar savu darbu, Rebeka. Esmu paveicis lietas, par ko cilvēki var tikai sapņot…

Sarkanais pulkstenis pārvērtās reklāmā un piešķīra viņa sejai zaļganu nokrāsu.

-     Bet es nekad neesmu pārkāpis Spēles noteikumus. Starp citu, vai tu tos zini?

Viņa papurināja galvu.

Tagad sirēnas bija visur, tās atbalsojās starp ēkām un namu jumtiem. Zilās bākugunis atspīdēja apkārtējo namu logos.

-     Pirmais un svarīgākais: nekad nerunā ne ar vienu par Spēli. Otrais: Spēles vadītājs ir tas, kuram pieder vara, tas, kurš izlemj, kad un kā Spēle beidzas. Vairāk patiesībā arī nav nepieciešams atcerēties…

Viņš pameta pēdējo skatienu uz riņķojošo reklāmu, tad uzlika vienu kāju uz šķērskoka un uzkāpa uz margām.

Rebeka necentās vinu aizturēt.

Vēl bridi Sammers palika stāvam uz margu malas, balansēdams ar izstieptām rokām.

Mirkli, kad pulkstenis veica pilnu apgriezienu un pārvērta gaismu no zaļas sarkanā, viņš lēnām spēra soli taisni lejup tumsā.

Dažas sekundes vēlāk viņa ķermenis izkrita caur stikla jumtu, turpināja krist lejup caur TV/Tāmju, līdz ar smagu būkšķi atsitās pret marmora grīdu piecdesmit metrus zemāk.

Trīsdesmit pieci Vēl tikai viena lieta…I Just one more thing…

Rebeka lēnām ielika ieroci makstī, pacēla termosu un krūzītes, tad sāka kāpt lejup pa spirālveida kāpnēm. Sasniegusi jumtu masta piekājē, viņa izņēma savu telefonu. Spožu sudrabotu mantiņu ar skārienekrānu.

Viņš atbildēja uz pirmo signālu.

-    Vai tas ir galā?

-Jā…

-Un?

-    Apmēram tā, kā mēs domājām.

-    Vai tev viss kārtībā, Beka? Es domāju, ņemot vērā…

-    Ar mani viss ir labi, Mange, patiesībā pārsteidzoši labi. Jau sen tā nav bijis.

-     Lieliski, prieks to dzirdēt.

-     Kā viņš jūtas?

-     Ellīgi pārskaities un pavisam zilu krūškurvi, taču dzīvos. Tādi kā HP vienmēr izdzīvo. Viņš sēž pie Nūras. Es joprojām nesaprotu, kā tu uzdrošinājies šaut, es domāju: sprādze un kevlar futrālis taču nav lielāki par plaukstu…

Gabaliņu tālāk atskanēja balsis, sprakšķēja rācija un kāds grabināja atslēgas. Rebeka veikli pārlēca uz nākamo jumtu, atvēra nelielas durvis un iegāja tumšā kāpņu telpā.

-    Tad ko mēs tagad darīsim?

-Tu vari darīt, ko gribi, Beka. Atgriezties vecajā dzīvē, satikt kādu, radīt bērnus un dzīvot līdz simt gadu vecumam…

-Ja vien tu negribi darīt kaut ko pavisam citu… viņš piebilda pēc dažām sekundēm. Kaut ko tādu, kas patiešām visu maina. Izlem pati. Melns vai sarkans?

-     Nekas vairs nebūs kā agrāk, vai ne? viņa jautāja.

-    Vai tad tas galu galā ir tik slikti, Beka?

-    Varbūt ne…

Viņa dziļi ievilka elpu.

-     Klau, Mange… vai laikam jāsaka, Farūk… Kā tevi šobrīd sauc? Tālumā viņa dzirdēja smieklus.

-     Un kā tev patiktu… Spēles vadītājs?

Tulkojumi un skaidrojumi

1     Outbox: 1 pending message. Nosūtne: 1 gaidoša ziņa.

2    Didn’t do him much good, did it… Tas viņam ne īpaši palīdzēja, vai ne…

3     You are always playing the game. Tu vienmēr piedalies spēlē.

4     Big time pamatīgi.

5     This message is set to send at a future date. Šīs ziņas nosūtīšana ir atlikta līdz kādam datumam nākotnē.

6     Burbulis

Neliels gaisa vai gāzes daudzums šķidrumā

Maza, doba, peldoša bumbiņa vai lodīte

Jebkas, kas aizņem vairāk vietas, nekā tam pienāktos; izrāde

Muļķošana vai krāpšana; krāpnieciska shēma; uzpūsts plāns; negodīgas baumas

Cilvēks, kuru piemuļķojis krāpniecisks plāns; vientiesis

Neliels, sfērisks tukšums cietā materiālā

Piekrāpt, maldināt (darbības vārds)

(Parasti īslaicīgs) stāvoklis, kurā visu, ko cilvēks redz, satausta, dzird, jūt un saož, stingri kontrolē vai nu apkārtējie, vai sistēma Stāvoklis, kad elektronisku ierīci vai cilvēku novēro no attāluma Fantāzija/sapnis, kas ir tik nereāls, ka nekad nevarētu īstenoties

7     “Personalizētā pasaulē mums aizvien vairāk iebaros tikai ziņas, kas ir patīkamas, pazīstamas un apstiprina mūsu uzskatus, un, tā kā šie filtri ir neredzami, mēs nezināsim, kas no mums tiek slēpts. Mūsu pagātnes intereses noteiks tas, ar ko mēs saskarsimies nākotnē, atstājot mazāk vietas negaidītiem notikumiem, kas veicina jaunradi, inovācijas un demokrātisku apmainīšanos idejām.” Ilajs Parizers, interneta vietnes Upworthy vadītājs.

8     “Zināšanas ir vara. Informācija ir vara. Informācijas noslepenošana vai slepena uzkrāšana var būt tirānijas akts, nomaskēts kā pazemība.” Robiņa Morgana, amerikāņu rakstniece, dzejniece, politiska aktīviste.

9     “Nav tik svarīgi, kurš uzsāk spēli, svarīgi ir kurš to pabeidz.” Džons Vudens, leģendārs basketbola treneris ASV.

Viens ļ a whole new [geim]?

Pavisam cita spēle?

1    Plausible— ticami.

Divi | Opening Sākums

1    Practical joke joks.

Trīs | Timeout Pārtraukums

1    Abrahams Zapruders (1905-1970) — amerikānis, kurš ar savu fotokameru nejauši nofilmēja ASV 35prezidenta Džona Ficdžeralda Kenedija slepkavību.

2     Been there, done that piedzīvots un izmēģināts.

Četri | Knowledge is power

Zināšanas ir spēks

' Backup — rezerves kopija.

2    You name it!— Nosauc, ko gribi!

3    Gajs Fokss (1570-1606) angļu katoļticīgais, kurš 1605. gada 5. novembrī piedalījās sazvērestībā pret Anglijas karali Džeimsu I. Atentāts neizdevās, un Foksam tika piespriests nāvessods.

4    Lowtech bez tehnoloģijām.

5    Let’s face it. Skatīsimies patiesībai acīs.

6    Hardfeelings — dusmas.

Fucked for life sačakarēta dzīve.

8    Pronto — bez kavēšanās, ātri.

Pieci | Ghosts from the past

Spoki no pagātnes

1    Not by a longshotl — Itin nemaz ne!

2    Epic fucking fail! Briesmīga kļūda!

3    LCHF (Low Carb High Fat) — diēta ar zemu ogļhidrātu un augstu tauku saturu.

4    Linda Blēra (1959) — amerikāņu aktrise.

5    Stīgs Lārsons (1954—2004) — zviedru rakstnieks, bestsellera “Meitene ar pūķa tetovējumu” autors.

6    Schwedisch Wahnsinn, ja, ja sehr gut! Zviedru trakums, jā, jā ļoti labi!

7    Fuckin’hell! Nolāpītā elle!

Seši | headgames

Maldināšana

1    Guilty as charged, fuckface! Vainīgs visos punktos, idiņ!

2    Not guilty nevainīgs.

Septiņi | just because you're paranoid…

Tas, ka tev ir paranoja…

1   Stāsi (Staatssicherheit) Vācijas Demokrātiskās republikas drošības dienests (1950-1990).

2    Beats Per Minute sitieni minūtē.

3    Ūlofs Palme (1927-1986) Zviedrijas politiķis un premjerministrs, tika noslepkavots 1986. gada 28. februārī.

Astoņi |… it doesn't mean they aren't after you

… nenozīmē, ka viņi tevi nevajā

1 Big time! Pēc pilnas programmas!

Deviņi | guns, guards and gates…

Ieroči, sargi un vārti…

1   First runner up — otrais labākais.

2    Light vieglā.

Desmit ļ Snake Eyes

Čūskas acis

1    Run, you fool! Bēdz, muļķi!

Vienpadsmit ļ electric sheep

Elektriskā aita

1    Chief Security Officer at PayTag. Pleased to meetyou, Rebecca. I’ve hearda lot about you… PayTag drošības dienesta vadītājs. Priecājos ar jums iepazīties, Rebeka. Esmu daudz par jums dzirdējis…

2    Soon to be dead mirstošs.

3    Anna Franka (1929-1945) ebreju meitene, kura Otrā pasaules kara laikā slēpās no nacistiem un pieredzēto aprakstīja dienasgrāmatā.

• 4 PayTag kills internet freedom. PayTag nogalina interneta brīvību.

5   A man on a mission cilvēks īpašā uzdevumā.

Divpadsmit | deathmatch

Nāvīgā cīņa

1    Sony for waking you, Rebecca. Piedodiet, ka jūs pamodināju, Rebeka.

2    No shit, Sherlock! — Nevar būt, Šerlok!

3     Beware the corporate invasion of private memory! — Sargieties no korporatīvā iebrukuma privātajos datu nesējos!

4    Don’t be evil! Nedariet ļaunu. (Kompānijas Google moto.)

5     Gun ierocis.

Trīspadsmit ļ team fortress

Komanda Cietoksnis

1     Game plan Spēles plāns.

2     Correction labojums.

Četrpadsmit ļ abandonware

Novecojis programmnodrošinājums

1     Yeah right! Kā tad!

2     Not fucking even! Nekādā gadījumā!

Piecpadsmit ļ Double play Dubultspēle

1    He is the one! Tas ir viņš!

Sešpadsmit ļ quit while you're ahead

Apstājies laikus

1     Creepy šaušalīgs.

2     Remember rule number one. Atceries pirmo likumu.

3     Second opinion — otrs viedoklis.

Septiņpadsmit ļ Game change Spēles maiņa

Astoņpadsmit | Impossible things before breakfast

Neiespējamais pirms brokastīm

1    BFF (best friends forever) labākie draugi uz mūžu.

2     Bobijs Jūings tēls seriālā “Dalasa”.

3     Whistleblower trauksmes cēlājs.

4     End Game — finālspēle.

5     Ravel samudžināt, atmudžināt.

(> Extra large sevišķi liels.

Deviņpadsmit | Being Earnest

Būt godīgam Vārdu spēle: Earnest arī vīrieša vārds angļu vai.

FRA (Forsvarets Radioanstalt) Zviedrijas valdības aģentūra, kas nodarbojas ar radioelektronisko izlūkošanu un IT drošību.

Duck and cover! — Pieliecies un aizsedzies!

Cool foršs.

Ladies man dāmu mīlulis.

Divdesmit ļ A Friend Draugs

Commodore 64 personālo datoru modelis.

Divdesmit viens ļ Time Bubbles Laika burbuļi

Check ir.

Tāge Erlanders (1901-1985) Zviedrijas premjerministrs (1946-1969). Divdesmit divi ļ And those we've left behind

Un tie, kurus mēs atstājām aiz muguras

Aka (also known as) zināms arī kā.

Pīters Falks (1927-2011) amerikāņu aktieris, plaši pazīstams ar inspektora lomu detektīvseriālā Colombo.

Divdesmit trīs ļ spheres of reality

Realitātes sfēras

Old school — vecmodīgs.

Criminal mastermindnoziedzīga grupējuma vadonis.

Divdesmit četri | Corporate invasion of private memory

Korporatīva iejaukšanās privātajos datu nesējos

Divdesmit pieci ļ Quests Uzdevumi

Divdesmit seši | Game change Spēles maiņa

1    Show us your magic! Parādi mums savas burvestības!

2    Lights, camera, action! — Gaismas, kamera, aiziet!

Divdesmit septiņi ļ Prineville Prainvila

Pilsēta Oregonas štatā, kur atrodas liels datu uzglabāšanas centrs.

Divdesmit astoņi | Ninjas Nindzjas

1    Fire at will — šauj bez komandas.

2    Here goes! Aiziet!

3     Chicken! — Gļēvuļi!

4    Elvis has left the fucking building — Elviss ir pametis šo nolādēto ēku! (Teiciens, kas tika lietots, beidzoties Elvisa Preslija koncertiem, lai mudinātu fanus atstāt zāli.)

Divdesmit deviņi ļ information is power

Informācija ir spēks

1 Game over spēle beigusies.

Trīsdesmit | Under the spreading chestnut tree…

Zem plaukstošā kastaņkoka…

1 Trust me tici man.

Trīsdesmit viens ļ point of no return

Punkts, no kura nav ceļa atpakaļ

1     You tell me — pastāsti tu man.

2     You there don’t fuckin move! — Tu tur nekusties, nolādēts!

3    No way — nekādā gadījumā.

4     It’s an order! Tā ir pavēle!

5     Come on boy, let’s do this the easy way… — Nu, puis, nesarežģīsim visu…

6    Any last words? Teiksi pēdējos vārdus?

Trīsdesmit divi | Insignificant bearer

Nenozīmīgais nesējs

Trīsdesmit trīs | Mastermind Organizators, pelēkais kardināls

Trīsdesmit četri | The Red King Sarkanais karalis

Trīsdesmit pieci ļ just one more thing…

Vēl tikai viena lieta…

Ir pagājuši seši mēneši, kopš Henriks Peteršons baisajā kapsētā saņēma to nolādēto uzdevumu. Nu viņam atlicis vēl pusgads, lai izstrādātu ģeniālu plānu un atbrīvotos no velnišķīgajām lamatām, kurās viņš iekūlies. Jo HP taču nevar izpildīt Spēles doto uzdevumu! Galu galā viņš nav slepkava. Vai varbūt tomēr ir…?

Kamēr HP izmisīgi cenšas izrauties no Spēles dzelzs tvēriena, Rebeka ir sākusi jaunu karjeru PayTag augošās IT impērijas drošības nodaļā. Taču prieku par profesionālajiem panākumiem aptumšo sena bankas seifa savādais saturs, un Rebeka ir spiesta vērsties pie noslēpumainā Tages Sammera, lai lūgtu palīdzību. Vai vecais vīrs tiešām ir tēva kolēģis no armijas laikiem, vai arī kā apgalvo HP — patiesībā viņš ir Spēles vadītājs?

Laikā, kad Stokholma pošas karaliskajām kāzām, Henriku un Rebeku gaida pēdējais izaicinājums. Bet, ja īstenība ir tikai spēle, kā atšķirt draugu no ienaidnieka? Un vai ienaidnieks patiesībā var izrādīties draugs?

Anderss de la Mote ir strādājis Stokholmas policijā un ieņēmis vadošus amatus vairāku starptautisku kompāniju drošības dienestos. Šobrīd viņš apvieno rakstnieka darbu un starptautiska konsultanta pienākumus.

Triloģija [geim] izdota jau 28 valstīs, un ir plānots to ekranizēt.

Photo © Jцrgen Ringstrand

Content

de La Моте Anderss Burbulis

Nosūtne: 1 gaidoša ziņa. Outbox: 7 pending message*'1

Viens  Pavisam cita spēle? I a whole new ?

Divi SākumsI Opening

Trīs Pārtraukums timeout

Četri  Zināšanas ir spēks/ knowledge is power

Pieci  Spoki no pagātnes I Ghosts from the past

Seši  Maldināšana/ headgames

Septiņi  Tas, ka tev ir paranoja… / just because you’re paranoid…

Astoņi  … nenozīmē, ka viņi tevi nevajā | … it doesn’t mean they aren’t after you

Deviņi /Ieroči, sargi un vārti…/ guns, guards and gates..

Desmit Čūskas acis/ snake eyes

Vienpadsmit Elektriskā aita /electric sheep

Divpadsmit Nāvīgā cīņa/ deathmatch

Trīspadsmit Komanda CietoksnisI Team Fortress

Četrpadsmit Novecojis programmnodrošinājums/ abandonvvare

Piecpadsmit DubultspēleI Double play

Sešpadsmit Apstājies laikusI Quit while you’re ahead

Septiņpadsmit Spēles maiņa/ game change

Astoņpadsmit Neiespējamais pirms brokastīmI Impossible things

Deviņpadsmit Būt godīgam / being earnest

Divdesmit Draugs /a friend

Divdesmit viens Laika burbuļi/ time bubbles

Divdesmit divi Un tie, kurus mēs atstājām aiz muguras I And those we’ve

Divdesmit trīs Realitātes sfēras /spheres of reality

Divdesmit četri Korporatīva iejaukšanās privātajos datu nesējos/ corporate invasion

Divdesmit pieci Uzdevumi/ quests

Divdesmit seši Spēles maiņa/ game change

Divdesmit septiņi Prainvila/ prineville

Divdesmit astoņi Nindzjas/ ninjas

Divdesmit deviņi  Informācija ir spēks/ information is power

Trīsdesmit Zem plaukstošā kastaņkoka…I Under the spreading chestnut tree…

Trīsdesmit viens Punkts, no kura nav ceļa atpakaļ I Point of no return

Trīsdesmit divi Nenozīmīgais nesējs I Insignificant bearer

Trīsdesmit trīs pelēkais kardināls/ mastermind

Trīsdesmit četri Sarkanais karalis/ the red king

Trīsdesmit pieci Vēl tikai viena lieta…I Just one more thing…

Tulkojumi un skaidrojumi