de la Mote Anders

[geim]

Anders de la Mote

[geim]

Vai tu tiesām esi pārliecināts, ka gribi spēlēt?

atsauksmes

Stilīgs romāns, kas sarakstīts mūsdienīgā valodā un bagātināts ar humoru un spriedzi.

The Swedish Academy of Crime Writers

Nevaldāmi enerģisks jeb, citiem vārdiem sakot, daudzsološs rakstnieks. Anderss de la Mote ir viens no spožākajiem un labāk pamanāmajiem mūsdienu autoriem klišeju pārņemtajā zviedru kriminālliteratūrā.

Dagbladet, Norvēģija

Meistarīgi veidots, spriedzes pilns un nebeidzami pārsteidzošs trilleris.

Sydsvenskan, Zviedrija

Ja domājat, ka zviedru kriminālromānus apdzīvo tikai melanholiski policisti un asredzīgas žurnālistes, jūs kļūdāties. Anderss de la Mote savā debijas romānā [geim] ir radījis pilnīgi jaunu galveno varoni. Romāna sižets ir tik labi izstrādāts un pārliecinošs, ka jūs nespēsiet atrauties no tā līdz pat pēdējai lappusei.

Politiken, Dānija

Inteliģents un fascinējošs darbs.

Hamburger Morgenpost, Vācija

Visnotaļ rūpīgi uzrakstīts romāns. Ļoti pārliecinošs. Andersa de la Motes radītais sižets ir piesātināts ar pakāpeniski augošu spriedzi un nezinu.

Bords Tidning, Zviedrija

veltījums

Anetei

Vissirsnīgākā pateicība visām Skudrām, bez kuru padomiem un darba Spēle nebūtu kļuvusi par īstenību.

Autors

Anderss de la Mote [geim]

Stāsta, ka acu pamirkšķināšana esot ātrākā kustība, uz kādu spējīgs cilvēka ķermenis.

Tomēr tā nespēj mēroties ar smadzeņu elektriskajām sinapsēm.

Ne tagad! viņam pazibēja galvā, kad uzplaiksnīja gaisma.

No viņa paša viedokļa viņam bija taisnība. Laikam vajadzēja pietikt tas viņam galu galā bija apsolīts. Viņš, par spīti visam, bija akurāti ievērojis norādījumus, darījis tieši to, kas pavēlēts.

Tātad tam nevajadzēja notikt.

Ne tagad!

Patiešām ne!

Viņa izbrīns bija pilnīgi saprotams, lai neteiktu — loģisks. Turklāt tas bija viņa pēdējais maņu iespaids dzīvē.

Vienu milisekundi vēlāk sprādziens pārvērta viņu apdegušā puzlē, kuru policijas krimināltehniki lika kopā vairāk nekā nedēļu. Gabaliņu pēc gabaliņa kā šaušalīgu galda spēli, līdz viņš atkal bija puslīdz savienots.

Taču tobrīd Spēle jau sen bija galā.

Game [Geim]*

A competitive Activity involving skill, chance, or endurance on the part of two or more persons who play according to a set of rules, usually for their own amusement or for that of spectators.

An amusement or pastime A state of being willing to do something Evasive, trifling, or manipulative behaviour An animal hunted for food or sport A calculated strategy or approach; a scheme A distraction or diversion Having or showing skill or courage An activity for recreation1

www.wiktionary.org

www.dictionary.com

www.urbandictionary.cQm

"Winning isn't everything, it's the only thing!"

(Konkurējoša darbība, kurā divi vai vairāki cilvēki liek lietā savas prasmes, veiksmi un izturību, lai spēlētu saskaņā ar noteikumiem, parasti sev vai skatītājiem par prieku.

Izklaide vai laika pavadīšana Vēlme kaut ko darīt

Izvairīga, nenopietna vai manipulatīva uzvedība

Sporta vai ēdiena iegūšanas nolūkos medīts dzīvnieks

Izskaitļota stratēģija vai pieeja; plāns

Uzmanības novēršana vai diversija

Prasmju vai drosmes izmantošana vai demonstrēšana

Atpūtas aktivitātes)

Viens I Wanna play a game?

Teksts parādījās displejā jau simto reizi, un HP aizkaitināts to atkal izdzēsa. Nē, viņš negribēja spēlēt nekādu stulbu spēli. Viņš gribēja tikai izdibināt, vai mobilais telefons, ko viņš turēja rokā, darbojas un vai ar to var izdarīt kaut ko tik vienkāršu kā piezvanīt.

Mestas vilciens jūlija sākumā, pilsētas virzienā.

Gandrīz trīsdesmit grādu karstums, pie muguras līpošs krekls un pie aukslējām kārtīgi piekaltusi mēle. Cigarete, protams, bija beigusies, un vienīgais piedāvātais mierinājums bija pretvējš, kas iespiedās pa nožēlojamo vēdināšanas lodziņu viņam virs galvas.

Viņš pāris reižu paošņāja savu T kreklu un tad pārbaudīja savu elpu. Rezultāts bija apmēram tāds, kā gaidīts. Spēle svešā laukumā, paģiras un maitas ^maka mutē, ha-hā! Gandrīz nevainojama svētdienas priekšpusdiena, ja ne sīkais fakts, ka bija ceturtdiena un viņam jau pirms divām stundām vajadzēja būt darbā. Pārbaudes laiks.

Vai nav vienalga!

McDarbs jebkurā gadījumā sūkāja, īsts pamuļķu bars ar pilnīgi stulbu priekšnieku.

Svarīgi iekļauties komandā, Peteršon! Liels paldies! It kā viņš grasītos dungot Kumbayah1 un slaistīties kopā ar lūzeru bariņu. Vienīgais iemesls, kāpēc viņš tur atradās, bija vajadzība nodrošināt pabalstu vēl kādam laikam.

Suck my ass, mofos!

Viņš to pamanīja tūlīt aiz Rūseršberjas. Mazs sudrabkrāsas priekšmets uz sēdekļa otrpus ejai. Kāds tur tikko bija sēdējis, taču šis cilvēks bija prom un vilciens jau bija sācis ripot. Kliegt un māt nebija jēgas, pat ja viņš apsvērtu iespēju tēlot Dadliju pareizo2 .

As

Katram taču pašam jāpieskata savas mantas?!

Tāpēc HP aši palūkojās apkārt, ierasti pārbaudīja, vai te nav novērošanas kameru, un, konstatējis, ka vagons tādām ir par vecu, pārsēdās citā vietā, lai varētu mierīgi izpētīt savu atradumu.

Mobilais telefons, gluži kā viņš domājis. Rīts tūlīt kļuva mazliet labāks.

4

Jauns modelis, tāds bez podziņām, tikai ar skārienjutīgo displeju.

Sweet!4

Dīvainā kārtā nekur neredzēja ražotāja vārdu, bet varbūt telefons bija tik ekskluzīvs, ka tas nebija vajadzīgs? Vai varbūt iegravētie cipari aizmugurē patiesībā bija preču zīme?

Tur nepilnu centimetru augstiem, gaišpelēkiem, viegli iegravētiem cipariem bija rakstīts “128”.

HP nespēja atcerēties, ka jebkad būtu dzirdējis par tādu telefonu ražotāju.

Bet what the helP…

Kāds pustūkstotis pie Mobilā grieķa, tik daudz šis telefons noteikti bija vērts. Protams, pastāvēja alternatīva iztērēt pāris simtu, lai uzlauztu IMEI kodu, ko īpašnieks noteikti drīz aktivizēs, un tad HP varētu paturēt mobilo pats.

Bet diezin vai tas bija aktuāli…

Vakarvakars noteikti bija iedragājis viņa jau tā saspringtās finanses. Konts jau sen bija tukšs, un visas glābšanas virves sadegušas. Tomēr pa sīkai blēdībai šur un tur kasi drīz piepildītu…

Tādu kā viņš nekad nevarēja nospiest pie zemes uz ilgu laiku, mobilais tam bija dzīvs pierādījums. Viņš grozīja telefonu, lai izpētītu to tuvāk.

Telefons bija mazs un slaids, tik tikko lielāks par viņa plaukstu, ar slīpētā tērauda korpusu. Mazs caurumiņš aizmugurē norādīja, ka tam ir kamera, bet priekšpusē bija neveikls, melns klipsis, kas droši vien ļāva piestiprināt mobilo pie apģērba. Klipsis asi kontrastēja ar pārējo minimālistisko dizainu, un HP jau grasījās pamēģināt to nolauzt, kad displejs piepeši atdzīvojās.

Wanna play a game? tas jautāja un parādīja divas ikonas Yes un No.

HP sarāvās aiz pārsteiguma. Savā paģiru komā viņš pat nebija pārbaudījis, vai telefons ir ieslēgts.

Viņš uzspieda pirkstu uz No ikonas un pēc tam mēģināja izprast, kā varētu atvērt izvēlni. Ja viņam paveiktos, ar telefonu varētu zvanīt vairākas dienas, iekams īpašnieks paspētu to nobloķēt.

loja savu jautājumu, un HP pieaugošā aizkaitinājumā, nu jau nezin kuro reizi pēc kārtas atkal to aizvācis, grasījās padoties.

Stulbais telefons!

Viņš pāris reižu norija siekalas, cenzdamies savaldīt nelabumu. Arī uzpīpēt gribējās tik briesmīgi, ka vai jānobeidzas. Un tā meiča, velns kas par nolādētu neveiksmi! Bet ko citu varēja gaidīt, ja meklējas pa priekšpilsētām?

Viņš bija spiests sacerēt pasaciņu, ka apsolījis piedalīties florbola mačā, un veikli nozust, kad priekšpusdienas saule nesaudzīgi atklāja vakarvakara atraduma trūkumus. Spriežot pēc meičas, maigi izsakoties, vārgajiem protestiem, atskārsme laikam bija abpusēja. Run Forrest, run!( '

Bet patiesībā HP nesteidzās mājās uz Marīa Trapgrendu. Jāieskrien pie Mobilā grieķa, jāsadabū drusciņ ašu dolāru, ar ko noteikti pietiks gan paģiru picai, gan pēc tam pāris aliņiem “Dzirnavās”.

Tādām lietām plānotājā allaž pietika laika.

Ja paveiksies, varbūt atliks arī zālītei, galu galā tas mobilais nebija nekāds parastais mazcennieks, kādus viņam palaikam izdevās “uziet”. Pieci simti līdz tūkstotis tīrās peļņas, visā visumā šī nebija slikta diena, par spīti paģirām un Āfrikas karstumam.

Displejs uzzibsnīja vēlreiz, un viņa pirksts gandrīz automātiski uzspieda No ikonai, pirms viņš aptvēra, ka šī ziņa ir citāda.

Stulbi!

Taču telefons nevis parādīja sākuma izvēlni, bet vienkārši atkar-

Wanna play a game, Henrik Peterson?

Yes

No

HP sastinga sēdekli.

What the/../

Viņš ātri palūkojās apkārt. Vai kāds viņu izjokoja?

Vagonā bija vēl desmit divpadsmit pasažieru. Izņemot māti ar diviem huligāniskiem bērneļiem, gandrīz visi pārējie, tāpat kā viņš, šķita ieslīguši kūtrajā priekšpusdienas komā. Nokārušās galvas, stiklaini skatieni, sviedri un ķermeņu karstums. Neviens pat nešķielēja uz viņa pusi.

HP atkal pārbaudīja displeju. Tas pats teksts. Kā gan telefons varēja zināt viņa vārdu?

Viņš atkal paskatījās apkārt, netapdams ne drusciņas gudrāks. Tad uzspieda uz No ikonas.

Tūlīt parādījās jauns teksts.

Vai tu tiešām esi pārliecināts, ka negribi uzspēlēt Spēli, HP?

Viņš gandrīz uzlēca kājās no sēdekļa. Kas, ellē, te īsti notika?

HP aizmiedza acis, pāris reižu dziļi ievilka elpu un lēnām atguva kontroli pār savu auļojošo paģiru trauksmi.

Mieru, vecīt, viņš domāja. Tu esi gudrs čalis. Tā nav nekāda fucking twilight zone.'

Vai nu te ir slēptās kameras, vai arī kāds no džekiem nes tevi cauri. Visticamāk, otrais variants…

Aizdomās turamo saraksta augšpusē atradās Mange. Bijušais skolasbiedrs, apķērīgs tehniskās lietās, datorveikala saimnieks, dusmīgs, kad viņu ķircināja par viņa jauniegūto arābu dievu, un piedevām vēl apdāvināts ar krietnu porciju slimas humora izjūtas.

Yepp, pavisam droši. Viens no Manges debilajiem jociņiem!

HP augums atslāba atvieglojumā.

Tātad Mangelito.

Viņš jau bija nospriedis, ka precības un jaunā reliģija ir padarījušas Mangi rāmu, bet tas maitasgabals acīmredzot bija gaidījis iespēju precīzam trāpījumam.

Tagad vajadzēja aptvert, kā tas viss darbojas, un tad izgudrot, kā pagriezt joku pretējā virzienā.

Pagaidām ellīgi labi noorganizēts, par to tas grīdas bučotājs jāuzslavē.

HP atkal paskatījās apkārt.

Pavisam vagonā bija deviņi cilvēki, divpadsmit, ja pieskaita bērnus. Trīs sīkas padsmitnieces, viens dzērājs, trīs parasti, garlaicīgi džeki viņa paša vecumā, tātad ap trīsdesmit. Večuks ar kūju, viena diezgan glīta beibe, drusciņ pāri par divdesmit pieciem, uzspraustiem matiem un treniņtērpā (droši vien paģiru dēļ viņš nebija ievērojis meiču iepriekš), un mamma ar sīkajiem. Lai kuru no viņiem Musulmanim Mangem būtu izdevies savervēt, šim cilvēkam bija vajadzīgs kāds elektronisks gadžets, ar ko nosūtīt ziņu. Diemžēl no tā saraksts nekļuva daudz īsāks. Pieci no aizdomās turamajiem knibinājās ap kādu elektronisku ierīci, un, tā kā dzērājs kaut ko klausījās austiņās, šo pulciņu ar zināmām šaubām varēja paplašināt līdz sešiem.

HP nogurušās smadzenes piepeši atcerējās, ka spēlēšanās ar mobilo vilcienā ir drīzāk likums nekā izņēmums, ja ne lai sūtītu īsziņas, tad vising lai dažas minūtes nosistu laiku ar kādu nožēlojamu spēlīti.

Citiem vārdiem sakot, daudz gudrāks te nevarēja kļūt, vai ne, Einštein?

Galva dunēja no negaidītās aktivitātes, un mēle joprojām bija ar superlīmi pielīmēta pie aukslējām. Tomēr dīvainā kārtā viņš jutās mazliet možāk.

Nu, kas notiks tālāk?

Kā lai viņš to jokdari apčakarē?

HP nolēma brīdi paspēlēt, tāpēc vispirms uzspieda uz ikonas No un, kad atkārtojās pirmais jautājums, nospieda ikonu Yes.

Jā, viņš uzspēlēs un kādu brīdi izliksies, ka ir uzķēries, un, jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk aptvēra, cik tas viss patiesībā ir forši. Lielisks veids, kā izklaidēties garlaicīgā vilciena maršrutā.

-   Sasodītais Mange! viņš ieķiķinājās, kad displejā parādījās jauna teksta josliņa.

Laipni lūgts Spēlē, HP!

Paldies, viņš nodomāja un atzvila sēdeklī.

Tas patiesībā būs interesanti.

*

Smagās miesassargu automašīnas riteņi vēl nebija pavisam apstājušies, kad Rebeka Normēna jau izlēca uz trotuāra. Viņai pretī sitās tik stiprs karstums, ka tūlīt sagribējās atgriezties vēsajā salonā.

Trīs nedēļas zviedru vasaras bija padarījušas ielas tik siltas, ka asfalts lipa pie kurpēm, un aizsargveste, ko viņa valkāja zem krekla un žaketes, padarīja visu vēl ļaunāku.

Uzmetusi ātru skatienu apkārtnei un konstatējusi, ka viss ir mierīgi, Rebeka atvēra durvis un izlaida ārā sargājamo cilvēku, kas paklausīgi gaidīja aizmugures sēdeklī.

Sargs, kas rūpējās par valdības rezidences Rūsenbādes galveno ieeju, pārmaiņas pēc bija pietiekami nomodā, lai pildītu savus pienākumus, un pēc īsa brīža Zviedrijas integrācijas ministre jau bija droši pasargāta aiz valsts kancelejas biezajiem mūriem.

Rebeka paspēja iedzert kafiju personāla ēdamzālē un ātri aiziet uz tualeti, iekams atgriezās pie sava šofera, lai pārbaudītu, vai viss ir gatavs nākamajam etapam.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Četrpadsmit minūtes jāgaida, tad īsa pastaiga pa krastmalu līdz Troņmantnieka pilij un tikšanās ar ārlietu ministru, kam atšķirībā no viņas objekta bija pilna miesassargu apsardze. Vismaz divi vīri, bieži vien pat vairāki. Vesela komanda, tieši tā, kā jābūt.

“Personu aizsardzības koordinatore” tā tika dēvēts viņas amats, droši vien tāpēc, ka “vientuļa miesassardze” neizklausījās īpaši labi. Integrācijas ministre bija pārāk grūts uzdevums kādam, kurš miesassargu vienībā nostrādājis mazāk nekā gadu, vismaz tā domāja viņas priekšniece. Pēdējā drošības analīze liecināja, ka draudu līmenis ir vidējs līdz zems. Turklāt un varbūt vēl svarīgāk: neviens no vecākajiem kolēģiem nevēlējās uzņemties šo darbu…

Izgājusi pa valdības ēkas galveno ieeju*Rebeka pamanīja, ka viņas šoferis ātri izberzē cigareti notekā blakus mašīnai.

Neprofesionāli, viņa aizkaitināta nodomāja, bet ko citu gan varēja gaidīt?

Atšķirībā no Rebekas viņš nebija īsts miesassargs. Viņš bija vieglais variants, kas ietaupīja valstij naudu. Šoferis ar nelielu papildu izglītību un slikti piegulošu aizsargvesti. Viņu darbā bija pieņēmis valsts kancelejas transporta dienests, nevis Drošības policija. Divdesmit gadu vecāks par Rebeku un ar acīm redzamām grūtībām uzklausīt pavēles no jaunāka priekšnieka, kas turklāt vēl bija sieviete.

-   Desmit minūtes, Rebeka īsi sacīja. Tu ar mašīnu paliksi te, līdz mēs būsim galā.

-   Vai nebūtu labāk, ja es brauktu uz pili jau tagad? Tur ir ellīgi grūti atrast vietu, kur noparkoties.

Šis iebildums bija gaidīts. Šoferis, vārdā Bengts, principa pēc vienmēr apstrīdēja viņas norādījumus. Un gandrīz no ikviena izrunātā teikuma staroja viņa attieksme “bābietis”.

It kā vecums un dzimums automātiski padarītu Bengtu par personu aizsardzības ekspertu.

Acīmredzot nedēļu garie kursi nebija iemācījuši viņam, ka virziens atpakaļ nozīmē drošību, bet virziens uz priekšu nepazīstamu teritoriju un līdz ar to arī lielāku risku. Idiots!

-   Tu gaidīsi šeit, līdz es likšu braukt! Rebeka viņu pārtrauca, nepaskaidrojot savu lēmumu sīkāk. Jautājumi?

-   Nē, šef, Bengts nomurmināja, īpaši necenzdamies slēpt savu neapmierinātību.

Kāpēc dažu sugu vīriešiem ir tik sasodīti grūti pieņemt priekšnieci sievieti?

Viņi mēģina vai nu gūt virsroku un pārņemt komandēšanu, kā šis Benke, vai vēl ļaunāk miegt ar aci un izteikt komentārus par viņas seksuālo dzīvi vai tās trūkumu. Piedāvāt savus pakalpojumus, neraugoties uz laulības gredzenu pirkstā… Ja turklāt sieviete bija tik dumja, lai pasūdzētos šefam, tad drīz vien krita nežēlastībā. Rebeka bija redzējusi daudz tādu piemēru.

Viņa pati principa pēc nekad nesatikās ar kolēģiem. Apvienot profesionālo un privāto dzīvi bija pārāk sarežģīti. Cilvēks nekakā tur, kur ēd, un punkts.

Patiesībā viņa vispār ne ar vienu nesatikās. Varbūt pati randiņošana bija par sarežģītu?

Rebeka paraustīja plecus, lai nopurinātu nelāgās domas. Darbs šobrīd bija prioritāte.

Visam citam jāpagaida.

Tiklīdz viņi nogriezās ap valdības ēkas stūri, Rebeka sajuta kaut ko nelāgu. Tikai pirms dažām sekundēm izlūkojot ceļu, viņa bija ievērojusi trīs cilvēkus, kas stāvēja noliekušies pār upmalas margām. Diviem rokā bija makšķerēšanas rīki, un arī trešais, spriežot pēc apģērba, bija makšķernieks, lai gan viņam nebija makšķeres. Katrā zinā nešķita, ka vini varētu radīt draudus.

Taču tagad, kad Rebeka, viņas sargājamā un ministres nemitīgi pļāpājošais palīgs tuvojās vietai, kur stāvēja šis trio, viņa pamanīja, ka vīriešu ķermeņa valoda mainās. Rebeka instinktīvi pabāza labo roku zem žaketes, uzlika īkšķi uz pistoles spala un ar pirkstu galiņiem pieskārās izvelkamajam stekam un rācijai, kas bija piestiprināti pie jostas. Viņa paspēja brīdinoši uzlikt otru roku uz ministres labā pleca, kad tas notika.

Divi no vīriešiem pagriezās un paspēra pāris ātru soļu viņu virzienā. Viens atlocīja kaut kādu plakātu un izstiepa to sev priekšā, bet otrs pacēla roku, lai kaut ko mestu.

-   Zviedrija sargā slepkavas! Zviedrija sargā slepkavas! vīri kliedza, tuvodamies ministrei.

Rebeka reaģēja zibenīgi. Viņa nospieda rācijā trauksmes pogu, ar vienu līganu kustību izrāva steku no futrāļa pie jostas, izvilka to pilnā garumā un cirta tieši cauri uzmācīgajam plakātam. Viņa juta, kā steks atsitas pret kaut ko cietu, un uzbrucēji aizstreipuļoja atpakaļ, uz brīdi zaudējuši līdzsvaru.

-   Atpakaļ uz mašīnu! Rebeka uzsauca integrācijas ministrei, spiezdama sievieti lejup sev aiz muguras. Ar steku gatavībā uz pleca

viņa ātri atkāpās uz mašīnu, joprojām cieši sagrābusi ministres augšdelmu.

-   Viktor pieci, briesmas, briesmas, sūtiet mašīnu! Rebeka kliedza mazajā mikrofonā pie žaketes atloka, kas automātiski bija atvēries raidīšanai, kad viņa nospieda trauksmes pogu.

Uz papildspēkiem būs jāgaida vismaz trīs minūtes vai, visticamāk, piecas, viņa ātri aprēķināja. Jācer tikai, ka Benke nav aizmidzis pie stūres un viņi varēs ātri aizbraukt.

Pirms viņi sasniedza ēkas stūri, uzbrucēji acīmredzot bija paspējuši atgūties un no jauna devās triecienā. Kaut kas nosvilpa caur gaisu, un Rebeka tīri refleksīvi sita ar steku.

Akmens, pudele, rokasgranāta? viņa paspēja nodomāt, iekams pār viņas seju un rumpi izšļācās remdena šķidruma duša. Mīļais dievs, kaut tas nebūtu benzīns!

Tobrīd viņi beidzot bija apskrējuši ap stūri, un Rebeka ar skatienu meklēja Bengtu, cerēdama, ka viņš no īsās apmācības atceras pietiekami daudz un ir atvēris viņiem mašīnas durvis.

Taču laukums, kur tikko bija stāvējusi mašīna, bija tukšs.

-   Velns! viņa nošņācās, pirms viņu pārkliedza ministres palīga bļāviens.

>

-   Asinis! vīrietis gandrīz falsetā brēca. Ak kungs, es asiņoju!

Rebeka atkal pagrieza galvu un saprata, ka viņai ir grūti redzēt.

Pār acīm nolaidās sarkana migla, un viņa ar roku novilka pār virsdeguni.

Mašīnas nebija, Bengta nebija, un uzbrucēji mina uz papēžiem. Ko iesākt?

Pieņem lēmumu, Normēna! Pieņem lēmumu! viņa pati sev uzkliedza.

Atpakaļ ir pazīstama teritorija un drošība, uz priekšu nepazīstama teritorija un briesmas. Bet ko darīt, ja bēgšanas ceļš piepeši ir slēgts? To miesassargu kursos nemācīja. Improvizācija nekad nebija bijusi Rebekas stiprā puse, un tagad viņai uzglūnēja panika.

-   Šurp! Viņa izdzirdēja balsi.

Sargs bija plaši atvēris durvis un nostājies pusceļā starp tām un Rebeku. Izvilcis steku, viņš cieši raudzījās uz stūri, no kura tūlīt būtu jāparādās uzbrucējiem.

Pāris ātros soļos Rebeka pa pusei ievilka, pa pusei iestūma integrācijas ministri ēkā, no kuras viņi tikai pirms dažām minūtēm bija izgājuši. Viņa jpprojām dzirdēja palīga histēriskos šņukstus aiz muguras, bet neraizējās par viņu, jo bija koncentrējusies uz to, lai nogādātu savu sargājamo drošībā.

Tikai dažas minūtes vēlāk, kad bija ieradušies papildspēki un situācija atslābusi, Rebeka aptvēra, ka viss viņas rumpis ir klāts ar asinīm.

Divi I Trial

Dārgais HP!

Šī ir pārbaudes spēle, 100 punktu vērta.

Tu to izmēģināsi, un, ja šis piedzīvojums Tev patiks,

Tu pats izvēlēsies, vai turpināt spēlēt.

Te būs Tavs uzdevums.

Nākamajā stacijā vilcienā iekāps vīrietis gaišā mētelī.

Viņš turēs sarkanu lietussargu.

Lai iegūtu 100 punktu, Tev jāpaņem lietussargs, pirms vilciens sasniegs Centrālo staciju.

Ja Tev izdosies, es atbloķēšu telefonu un Tu varēsi brīvi to lietot, kamēr piedalīsies Spēlē.

Vai saprati?

Jā

Nē

Tas patiesībā ir baigi forši, HP ieķiķinājās pie sevis, nospiezdams “Jā”. īsta mission impossible', te vēl trūka tikai sausas teicēja balss un lai telefons izkūpētu dūmos.

This message will self-destruct in ten seconds…1 HP joprojām nebija izdevies saprast, kurš no pārējiem pasažieriem strādā Manges labā, bet tam nebija lielas nozīmes. Tagad viņam šķita, ka viņš zina, ko tas viss nozīmē. Vai nu Mange gaidīja, ka viņš nobīsies, lai pēc tam nedēļām ilgi ķircinātu viņu par drosmes trūkumu, vai arī atklāsies kāds stiķis ar lietussargu. Varbūt tas būs

pielīmēts, izšļāks ūdeni vai dos strāvas triecienu, kad viņš mēģinās to paņemt, un pa to laiku kāds no pasažieriem visu šo cirku nofilmēs, lai Mange un viņa drauģeļi varētu mēnešiem ilgi baudīt HP pazemojumu YouTube. Sasodīti viltīgi izplānots, un nu bija par vēlu atkāpties.

Lieliski!

Kad būsi saņēmis norādi sākt spēli, piestiprini telefonu pie drēbēm ar kameru uz ārpusi, lai mēs redzētu, kā Tev veicas ar uzdevumu.

Vai saprati?

Protams, viņš saprata. Telefonu pie krūts, kameru uz āru.

You Tube, here I come!1

HP atkal iespurcās. Velns, cik tas Mange bija atjautīgs! Tas patiesībā bija jauns rekords. Atkal nospiedis “Jā”, HP izbrīnā aptvēra, ka paģiras ir gandrīz pārgājušas.

Labi, HP!

Vari sākt uzdevumu.

Lai veicas!

Displejs satumsa.

Okei, tikpat labi vēl kādu brīdi var uzspēlēt pēc noteikumiem, HP nodomāja un saskaņā ar norādījumiem piestiprināja telefonu pie jostas ar kameru uz āru.

Kad vilciens čīkstēdams samazināja ātrumu Sollentūnā, viņš juta, ka sirds sāk sisties mazliet ātrāk.

Vīrietis gaišajā mētelī iekāpa pašā vagona galā, un HP vajadzēja pāris sekunžu, lai viņu ieraudzītu. Parasts čalis, ap četrdesmit gadu vecs un ap metru astoņdesmit garš, gluži kā viņš pats. Tumši briļļu ietvari, atpakaļ atķemmēti mati, uzvalks un pavasara modeļa mētelis, HP konstatēja, kamēr vilciens atgāja no perona. Bija baigi karsti.

Vīrieša ķermeņa apakšdaļa aiz sēdekļiem nebija redzama, tāpēc HP nezināja, vai viņam tiešām ir lietussargs. Bija tikai viena iespēja, kā to noskaidrot.

HP piecēlās un sāka lēnām šķērsot vagonu vīrieša virzienā. Kaut kāda iemesla dēļ viņš bija sācis svīst, krekls lipa pie miesas, un plaukstas kņudēja, taču šoreiz pie vainas vairs nebija paģiras.

Kad HP pagāja garām pusaugu skuķēm, viena no viņām piepeši izplūda smieklos, un viņš no šīs skaņas salēcās. Modrību, tā ir tikai spēle, atjautīgs joks. Nav par ko satraukties. Nospert vienu stulbu lietussargu viņam nebija problēmu. Viņš bija zadzis arī ievērojami labākas mantas.

Tagad HP redzēja, ka vīrietim ir melnbalts papīra maisiņš, tāda dizaineru mantiņa ar koka rokturi un treknu logo uz sāniem, lai visi redzētu, ka viņš var atļauties iepirkties dārgos veikalos. Maisiņa vienā pusē bija izlīdis garens cilindra formas priekšmets. Lietussargs!

HP juta, ka pulss sitas aizvien ātrāk. Viņš bija spiests atzīt, ka patiesībā tas viss ir mazliet aizraujoši. Kaut ko nozagt, kamēr to visu filmē…

Vīrietis mētelī droši vien piedalījās spēlē, un tomēr. Šajā situācijā bija kaut kas nervus kutinošs, ko HP īsti nevarēja izskaidrot. Katrā ziņā viņam negribējās izgāzties.

-   Nākamā pietura Karlberja, nosprakšķēja skaļrunis pie griestiem, un HP juta, kā vilciens sāk samazināt ātrumu. Viņš paspēra vēl dažus piesardzīgus soļus tuvāk vīrietim, kurš pat ar skatienu neapstiprināja viņa klātbūtni.

Tad vilciens ar šņācošiem, čīkstošiem rāvieniem apstājās pie perona. Durvis atvērās un ielaida saules sakarsēta asfalta smaržu, kas jaucās ar siltu bremžu eļļas dvaku. HP paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Here we go!4

*

-   Cūkas asinis, sacīja komisārs Rūnebergs, atgāzies krēslā aiz rakstāmgalda.

Lai gan kopš notikumiem pie Rūsenbādes bija pagājušas jau vairākas stundas un birojā darbojās gaisa kondicionētājs, Rebeka joprojām svīda. Viņas mati bija mitri pēc dušas, un viņa bija uzvilkusi sporta tērpu, vienīgo tīro apģērba gabalu, kas atradās skapītī.

-Tev un tam Lēsmarkam uzlēja cūkas asinis, turpināja priekšnieks, aptuveni četrdesmit gadus vecs spēcīga auguma vīrs ar tēraudcietu skatienu, gaišiem, īsiem matiem un iedegumu, kas sniedzās pat matos.

īsts kārtīga miesassarga iemiesojums. Gluži glīts, ja piesaista tādi tipāži, Rebeka nodomāja.

Taču tas laiks jau sen bija aiz muguras.

Dīvainā kārtā, par spīti notikušajam, viņa jutās diezgan labi, ja neskaita vieglus, adrenalīna izraisītus drebuļus, ko viņa visiem spēkiem centās noslēpt. Viņa bija padarījusi savu darbu, un viņas apsargājamajai nekas nekaitēja tas bija galvenais. Domāt varēs vēlāk.

-   Tehniķi apgalvo, ka viens no uzbrucējiem metis integrācijas ministrei ar balonu, kas piepildīts ar cūkas asinīm, bet tu to pārdūri ar steku un pati saņēmi lielāko daļu asiņu. Ministre dabūja tikai pāris pilienu uz žaketes un lielu zilumu uz augšdelma, kur tu viņu turēji.

Priekšnieks ieturēja pauzi, bet, pirms Rebeka paspēja izdomāt, vai kaut kas būtu jāatbild, viņš jau turpināja:

-   Vienai no vakara avīzēm jau ir fotogrāfijas, un tas izskaidro, kāpēc trešais vīrietis tieši nepiedalījās uzbrukumā. Viņš bija aizņemts ar fotografēšanu. Brīvais tirgus un brīvā prese skaistā harmonijā. Starp citu, tev sveicieni un pateicība. No ministres, nevis no uzbrucējiem, Rūnebergs piebilda.

Rebeka par atbildi tikai strupi pamāja ar galvu.

-   Drošas liecības vēsta, ka uzbrucēji aizskrējuši uz ziemeļiem pār Gustava Ādolfa laukumu un pēc tam pa otru pusi iebēguši Galerijā. Policijas kolēģi apturēja metro kustību, bet, pirms viņi dabūja rokā 5Z,'1 vadību un izplatīja pavēles, vismaz četrdesmit dažādi vilcieni paspēja pamest Centrālo staciju un vēl viens Karaļa dārzu. Tā ka, ja uzbrucēji patiešām bija tik stulbi un nenozuda pūlī ap Sergela laukumu, tad viņiem katrā ziņā bija daudz izdevību aizmukt ar vilcienu.

Rūnebergs padodamies paraustīja plecus.

-   Ja kāds pastrādā tādus nedarbus dienas laikā pilsētas vidū, tad aizmukt ir vieglāk, nekā lielākā daļa to iztēlojas, — priekšnieks secināja. Kamēr tu pārģērbies, es paspēju īsi aprunāties ar tavu šoferi Jēransona kungu. Viņš apgalvoja, ka tu esot likusi viņam braukt uz pili un gaidīt tur, un šī iemesla dēļ jums trūcis droša evakuācijas ceļa, Rūnebergs turpināja ar nopietnu seju.

Rebeka salēcās krēslā.

Nepietika ar to, ka Benke bija ignorējis viņas pavēles un atstājis viņu un aizsargājamo personu briesmās, tagad tas mazais resnis centās ar meliem izsprukt sveikā. Novelt visu uz viņu, kāda nekaunība! Ja viņš būtu darījis savu darbu un ar mašīnu gaidījis norādītajā vietā, Rebeka būtu tikusi galā pati, bez citu palīdzības!

Viņa atvēra muti, lai protestētu, bet priekšnieks noraidoši pacēla roku.

-   Mieru, Normēna. Tev nekas nav jāsaka, es zinu, ka tas zellis melo. Tos desmit mēnešus, kamēr tu pie mums strādā, neviens nav ievērojis priekšrakstus stingrāk par tevi. Tu neko nedari, kārtīgi visu nepārdomājusi, un kolēģi par tavu darbu var teikt tikai labu. Profesionāla par simt desmit procentiem, viens no kolēģiem nesen teica, un es varu tikai piekrist. Tu patiesībā esi labs miesassargs, Normēna… Tāda lapsiņa… Viņš iespurcās. Turklāt tas Jēransons ir sūdīgs melis. Viņš svīda kā cūka un uz mūsu mazās sarunas beigām jau gandrīz raudāja. Nu jau stundu viņš ir darba tirgus rīcībā, arodbiedrība var teikt, ko grib. Es personiski izlidināju to mēslu pa durvīm, Rūnebergs noslēdza un apmierināti pamirkšķināja Rebekai, likdams saprast, ka burtiski tā arī izdarījis.

Kā puišeļi smilšu kastē, viņa klusībā nopūtās, pirms aptvēra, ka Rūnebergs patiesībā ir viņu uzslavējis, un cieņpilni nodūra skatienu, lai apstiprinātu savu pateicīgās padotās lomu. Varasvīru priekšā vajadzēja pieņemt situāciju un pielāgoties.

Rebeka joprojām mazliet pārdzīvoja par to, ka sargs bija viņai palīdzējis, taču Lude Rūnebergs tikko bija nosaucis viņu par labu miesassardzi, un tas nemaz nebija slikti iesācējai.

Nepavisam ne!

HP klusībā aizskaitīja līdz desmit un pēdējo reizi uzmeta skatienu peronam, pirms piegāja pie vīrieša mēteli. Tas izbrīnā palūkojās augšup no salocītās avīzes, ko tikko bija izņēmis no mēteļa kabatas.

-   Pasaki Mangem, ka viņš joprojām ir stulbs paklāju laizītājs! HP iekliedza vīrietim ausī, izrāva no papīra maisiņa lietussargu un brīdi, kad durvis sāka aizvērties, izlēca uz perona. Viņš piezemējās tik smagi, ka gandrīz zaudēja līdzsvaru, un bija spiests paspert pāris grīļīgu milzu soļu, lai nenožautos taisni uz deguna.

Fuck me! viņš nodomāja, mezdamies skriet uz kāpnēm perona galā. Tā nebija gluži tik veiksmīga nozušana, kā viņš iedomājies, bet lai jau. Lietussargs rokā, uzdevums izpildīts, un nebija īstenojies neviens murgu scenārijs. Lietussargs bija godīgi nācis līdzi, nekādu sprādzienu, ūdens kaskāžu vai ķiķinošu raidījuma vadītāju, kas paziņotu, ka viņš tikko piedalījies “Izjokošanas” vai kādas citas kvalitatīvas TV3 pārraides filmēšanā.

Ja neskaita klupienu, viss bija gājis kā pa diedziņu, un HP izbaudīja, kā adrenalīns pārskalo augumu un padzen pēdējās paģiru atliekas.

Patiesībā baigais kaifs! Johaidī, cik tas tips izskatījās pārsteigts, kad izdzirdēja aicinājumu pasveicināt Mangi!

Smiedamies pilnā kaklā, HP piecos ātros soļos pieveica kāpnes un turpināja ceļu caur staciju un ārā uz Rērstrandgātanu. Sīkā riksī aizskrējis līdz Sv. Ērika laukumam, viņš bija nosvīdis slapjš, taču ne īpaši aizelsies.

Patiesībā HP jau kopš skolas laikiem bija labs skrējējs. Nekas cits viņam lāgā nepadevās, bet aizlaisties viņš vienmēr spēja.

Metro barjeru neviens neuzraudzīja, tāpēc vajadzēja tikai pārlēkt pār turniketu, lai tiktu iekšā. Viņu tas nesatrauca. Viņš nekad nebija maksājis ne par vilcienu, ne metro. Tā bija principa lieta. Power to the people'/'

Tikai apsēdies vienā no vagoniem, HP aptvēra, ka telefons joprojām ir piestiprināts pie jostas. Viņš to paņēma un pagrieza displeju uz augšu.

Apsveicu, HP!

Tu tikko ar panākumiem izpildīji pārbaudes uzdevumu, un Tavs spēles konts ir papildināts ar 100 punktiem.

Tagad telefons ir atkodēts, un zem ikonas Spēle Tu atradīsi vairāk informācijas par Spēles turpināšanu.

Mēs iesakām īpaši uzmanīgi izlasīt nodaļu ar Spēles noteikumiem un rūpīgi pārdomāt, pirms Tu izlemsi, vai spēlēt tālāk.

Ja izlemsi atteikties, mūsu ceļi šķirsies, un mēs lūdzam Tevi ielikt telefonu pastkastītē Bellmansgātanā 7.

Ar sveicieniem,

Spēles vadītājs

-           Esmu nolēmis paaugstināt tevi amatā, Rūnebergs sacīja.

-   Alfai vajag jaunus darbiniekus pirms gaidāmās ES prezidentūras. Lai gan tu dienestā strādā nesen, pēc šīsdienas uzbrukuma es un Vahtola esam vienisprātis, ka tu esi pietiekami kvalificēta. Tu sāksi pirmdien, ja vien psihologam Anderbergam nebūs nekādu iebildumu. Jautājumi?

Rebeka papurināja galvu.

-   Labi pastrādāts, Normēna. Turpini tādā pašā garā, un tev pie mums klāsies labi, Rūnebergs nobeidza, pastumdams atpakaļ biroja krēslu. — Pēc desmit minūtēm tev būs debrīfings ar Anderbergu, nokārtosi to, un vari būt brīva. Tas arī viss. Tagad es eju uz sporta zāli.

Viņš piecēlās, lai parādītu, ka saruna ir galā, un Rebeka darīja to pašu. Viņai reiba galva un bija grūti apspiest ne gluži profesionālu smaidu.

Alfas grupa, pastiprinājuma komanda, labākā vienība miesassargu nodaļā. No pirmdienas viņa piederēs pie tās. Vairs nekādu iesācēja uzdevumu, tikai kvalificēts miesassarga darbs.

Labi pastrādāts, Normēna, gudra meitene!

Pēc deviņām minūtēm un piecdesmit sekundēm klauvēdama pie psihologa dutvīm, viņa joprojām centās apspiest nepiedienīgo smaidu.

Trīs I Are you really sure you want to enter?

Kad mazā, siltā veikaliņa durvju zvans sāka spēlēt “Zvaigžņu karu” tēmas pirmās taktis, Magnuss Sandstrems jeb Farūks Al-Hasans, kā viņš tagad sevi dēvēja, nelikās to dzirdam. Viņš mierīgi turpināja lasīt saņurcīto avīzi Metro, ko bija izklājis uz letes sev priekšā, un neuzmeta apmeklētājam ne skatienu.

-    Salām-aleikum, brāli HP, viņš nomurmināja ar mutes kaktiņu.

>

-    Čau, Mange! iesmējās HP un aizsoļoja līdz letei. Vai šodien avīzē ir kaut kas interesants? Ļauj man minēt! Tirgus konjunktūra aizvien pasliktinās, Bavārija zaudēja, un daži idiņi kaut kur ir uzspēruši kaut ko gaisā,fl droši vien Bagdādē, Bombejā vai varbūt Tjotahejti?

-    Portugālē. Mange nopūtās un negribīgi palūkojās augšup.

-Ko?

-    Idiņi kaut ko uzspridzinājuši Lisabonā, precīzāk izsakoties, uzspridzinājuši tukšu luksusa jahtu. Neviens nezina, kāpēc. Bet tu pareizi trāpīji divās no trim iespējām. Sasodītā Bavārija, vienmēr padodas! Mange salocīja avīzi un izslējās ar drūmu ģīmi. Starp citu, tu ļoti labi zini, ka es vēlos, lai mani sauc par Parūku, viņš piebilda rezignētā tonī.

-    Zinu gan, mazais Mange! Ja tu tiešām gribi pataisīt sevi par otrās šķiras paklāju tirgotāju, tā ir tava darīšana. HP zīmīgi pamāja uz Farūka harēma biksēm, zīda vesti un garo tuniku. Bet negaidi, lai es uzķeros uz to bulšitu. Tu biji Mange, kad mēs gājām sākumskolā, kad mēs aiz veikala slepus pīpējām tavas tantes cigaretes un kad tu zaudēji nevainību ar to resno somieti teltī Hultsfredā. Tāpēc

man tu esi Mange, lai ko par to domā tu pats, tava sieva vai tavs pēdējais dievs, skaidrs?

Mange/Farūks atkal nopūtās. Nebija jēgas diskutēt ar HP, kad viņš bija šādā noskaņojumā, to Mange zināja no seniem laikiem. Labāk pilnībā mainīt tematu, šī taktika parasti iedarbojās. HP viegli varēja novirzīt už citām sliedēm.

-   Par ko man tāds gods, padavan? Mange jautāja un ar pārspīlētu žestu norādīja uz šauro veikaliņu. Mans pieticīgais veikals ir pagodināts ar tavu apciemojumu.

Viņš rādīja uz aptuveni trīsdesmit kvadrātmetriem apdiluša, brūna korķa grīdas seguma plus vēl pāris kvadrātmetriem mazajā kambarītī, ko apslēpa sadriskātas pērļu drapērijas aiz letes. Ikvienu iedomājamo un tikpat labi arī neiedomājamo virsmu uz grīdas, pie sienām un pat pie griestiem klāja dažādi priekšmeti, galvenokārt datori, to daļas vai piederumi. Datorsomas, cietie diski, kabeļi, printeru kasetes un dažādi USB verķi dalīja vietu ar kartona plakātiem, kas reklamēja dažādas datorspēles, vai visvisādu sen novecojušu produktu kaudzītēm. Nodzīts gaisa kondicionētājs virs ieejas durvīm dūkdams cīnījās nevienlīdzīgā kaujā ar vasaras karstumu, kas plosījās ārpusē, un siltumu, ko radīja neskaitāmie aparāti veikalā.

Pašā galā sīca divi stacionārie datori. Visticamāk, tie bija demo eksemplāri, kaut arī tika prezentēti kā interneta kafejnīca. Vismaz tā bija glīti rakstīts uz kartona izkārtnes, kura par trim ceturtdaļām aizsedza netīro kafijas automātu. Cita reklāma vēstīja, ka šis pats kafijas automāts iespējamiem klientiem piedāvā bezmaksas pieeju savam rūgtajam saturam, taču šobrīd nevienu klientu te nemanīja.

Gaisma veikalā kā vienmēr bija pieklusināta un nāca galvenokārt no dažādajiem monitoriem, kas bija izkaisīti pa telpu. Kopā ar vāro dienasgaismas cauruli virs letes tie veidoja vienīgo pretspēku kartona plāksnēm, kas bija ar līmlenti pielīmētas ar žalūzijām aprīkotajam skatlogam un efektīvi aizturēja saules gaismu.

HP izvilka no iekškabatas mobilo telefonu un ar triumfālu žestu nolika uz letes priekšā Mangem.

Game over, mothafucker!1

Taču Mange nevis tūlīt salūza un atzinās, bet tikai sakārtoja savas brilles tumšajos ietvaros un ieinteresēts paliecās uz priekšu.

-   Jauns mobilais, stilīgs modelis. Neesmu tādu vēl redzējis. Atrasts vai pirkts? — viņš apkopoja savus novērojumus.

-   You tell me2 , Mange. HP iespurcās, taču īsti nespēja piešķirt dzēlību ne komentāram, ne smaidam.

Pašpārliecinātība, ar kādu viņš bija izvilcis telefonu, piepeši pazuda kā vēja aizpūsta. Viss nenotika gluži tā, kā viņš bija iedomājies. Mange neprata izlikties, pat sīkumos ne. Senos laikos HP un pārējie daudz reižu bija iekrituši tieši Manges dēļ, tāpēc viņš bija gaidījis vai nu tūlītēju atzinību, vai varbūt patētisku un sarkstošu mēģinājumu visu noliegt. Bet nekas tāds nenotika! Un steigā improvizētais plāns B nikns skatiens Mangelito virzienā deva tikpat trūcīgu rezultātu.

Nekādas reakcijas, pat ne acu pamirkšķināšanas vai šaudīga skatiena, kas bija tik tipiski, ja tāds datortārps nokļuva uz plāna ledus. Arī balss izturēja testu…

-   Par ko tu runā, brāli?

HP piešķieba galvu un negribīgi mēģināja vēlreiz:

-Tātad tu gribi teikt, ka nezini itin neko par to practical joke1 , ko apmēram pirms pusstundas kāds ar mani izspēlēja Meštas vilcienā?

-   Nē, pilnīgi neko, skauta godavārds. Mange pacēla divus pirkstus pie vietas, kur reiz bija atradusies viņa matu līnija. Vai tev nav vēlēšanās iesvaidīt mani Meštas vilciena noslēpumos pie vienas tasītes kafijas? — viņš jautāja, atkal uzmetis skatienu telefonam, acīm redzami kārodams iepazīt to tuvāk.

-   Protams, HP nomurmināja.

Sasodīts, kas te īsti notika?

-   Nu, ja tev vairs jautājumu nav, tad esam beiguši.

Rebeka papurināja galvu un pielēca no dīvāna, pirms psihologs paspēja piecelties. Viņa zināja, ka debrīfings ir svarīgs un turklāt

daļa no standarta procedūras tādos incidentos, kādu viņa tikko bija piedzīvojusi, bet tas nenozīmēja, ka viņai par to jābūt sajūsmā.

Rebekai nepatika pārrunāt konfidenciālu informāciju ar svešiniekiem, bērnībā viņai jau bija ticis diezgan. Lai gan Rebekai nevarēja būt vairāk par sešiem septiņiem gadiem, kad viss sākās, nepagāja necik ilgs laiks, līdz viņa pie sociālā dienesta tantes aptvēra, kas ir “pareizā” atbilde. Plaši ieplestas acis, bērnišķīgs smaids un pietiekami daudz atklātības, lai meli izklausītos ticami. Tas darbojās jau toreiz, un pārsteidzošā kārtā šo izrādi nevajadzēja īpaši daudz uzlabot, lai tā noderētu arī pieaugušo pasaulē.

“Paldies, doktor Anderberg, es, protams, jūtos mazliet saspringti, bet visā visumā labi” un dažas līdzīga kalibra standarta klišejas. Plus tas pats greizais smaids un allaž iedarbīgais biklais acu kontakts. Tiesa, šodien tas šķita neparasti grūti. Vārdi skanēja mazliet neīsti, un izrāde neiznāca gluži tik patiesa kā parasti.

Nosvērtības sajūta, kas bija radusies pie Rūneberga, piepeši pagaisa bez pēdām.

Domas visu laiku aizklīda sāņus, un viņai bija grūti koncentrēties. Skaņas joprojām atbalsojās galvā. Līdzko viņa palaida tās vaļā, pulss sāka aulekšot un viss izspēlējās vel vienu reizi. Uzbrucēju kliedzieni, brīdinājuma sauciens, asiņu balona šļaksts. Tad Lēsmarka brēcieni… Viņa panikas pārņemtais falsets pamazām bija izkropļojies Rebekas galvā. Kļuvis jaunāks, spalgāks, līdzīgs kaut kam reiz dzirdētam. Mute šķita sausa, un viņa pāris reižu norija neesošās siekalas, mēģinot to samitrināt. Koncentrējies, Normēna!

Rebeka pāris reižu pašķielēja uzAnderbergu un mēģināja slepšus ielūkoties viņa piezīmēs, bet, ja arī psihologs bija kaut ko pamanījis, viņš to labi slēpa. Anderbergs turējās pie standarta formulāra, uzdeva gaidītos jautājumus un, pienākuma spiests, pāris reižu mēģināja padziļināt diskusiju, tomēr diezgan ātri atmeta tālejošas analīzes centienus un samierinājās ar Rebekas īsajām atbildēm. Izskatījās, ka, par spīti trūkumiem, viņas izrāde ir nostrādājusi vēl vienu reizi. Un tagad saruna beidzot bija galā.

Viņi sarokojās, Rebeka atvieglota uzlika mugursomu plecos un sāka iet pāri policijas pārvaldes pagalmam garāžas virzienā. Viņa juta, ka krekls ir slapjš no sviedriem.

Anderbergs stāvēja pie loga un noraudzījās, kā viņa aiziet.

Viņš dziļi ievilka elpu, pāris sekunžu to aizturēja un tad gari nopūtās.

Policijas inspektore Rebeka Normēna, trīsdesmit četri gadi, trīspadsmit no tiem dienestā, viņš klusībā apkopoja informāciju. Karjeras kāpnes apmēram kā visiem. Tūlīt pēc Policijas skolas daži gadi policijas patruļmašīnās, uzlasot dzērājus, reģistrējot sīkos zaglēnus un savaldot huligānus. Tad kāds laiciņš Kriminālajā nodaļā aizturēšanas izolatora dežūrās, izmeklējot un reģistrējot parastos sievu piekaušanas, ielaušanās un aplaupīšanas gadījumus, līdz bija uzkrāta pietiekama pieredze Drošības policijai un Miesassargu grupai. Atsauksmes labas, bet ne izcilas. Nekādu izskaistinātu rekomendāciju, kas dienestā bija gluži parastas, ja kāds gribēja tikt vaļā no nepaklausīga darbinieka.

Patiesībā viņa būtu varējusi pieteikties miesassargos jau dažus gadus agrāk. Pēc ārlietu ministres slepkavības šī grupa bija ievērojami paplašināta, turklāt kandidātes sievietes bija grūti atrodamas un tāpēc īpaši gaidītas.

Taču Rebeka Normēna nebija steigusies. Šķita, ka viņa vēlējusies pabeigt darbu parastajā policijā un kārtīgi piepildīt pieredzes kontu, iekams pameta realitāti, lai nodotos Drošības policijas noslēpumiem. Viņš pats bija devis Normēnai atzīmi “labi piemērota”, otro augstāko četru atzīmju skalā, ko izmantoja miesassargu rckrutēšanā.

“Nosvērta, mērķtiecīga un apņēmīga, varbūt mazliet atturīga,” viņš bija apkopojis iespaidus savās piezīmēs toreiz, un patiesībā viņam nebija iemesla mainīt spriedumu pēc šīsdienas sarunas.

Turklāt uzskatāma par diezgan pievilcīgu, Anderbergs, mazliet vainas mākts, piezīmēja, labi apzinādamies komentāra neprofesionalitāti. Tas ir pievilcīga, ja atšķirībā no viņa kādam patika garais, sportiskais tips, viņš piebilda, lai uz mirkli aizbildinātu savu profesionālo sānsoli.

Rebekai Normēnai bija tumšas acis, izcilni vaigukauli un mazliet par daudz smails deguns, kas padarīja seju drīzāk interesantu nekā skaistu. Stūrainos vaibstus izcēla viņas paradums vienmēr atsukāt matus atpakaļ un pakausī sasiet mazā, ciešā zirgastē.

Visā visumā inspektore Normēna nebija tas tips, kam patīk uzsvērt savu izskatu vai personību. Mazliet vai nemaz kosmētikas, īsi nagi un strikti profesionāls apģērbs, izņemot varbūt šodienu, kad viņa bija ģērbusies treniņtērpā, bet tam droši vien bija kāda saistība ar nesen notikušo incidentu.

Kaut gan Normēna bija acīm redzami piepūlējusies, lai izskatītos un izklausītos pretimnākoša, viņas uzvedība tomēr bija atturīga, gandrīz atraidoša un neaicināja uz vaļsirdīgu sarunu. Spriežot pēc personas lietas, Rebeka darba grupā parasti uzvedās neuzkrītoši un turējās tālāk no dienesta romāniņu palielā purva. Vairāk nekā puse kolēģu vīriešu droši vien domāja, ka viņa ir lesbiete, bet pārējiem, kas zināja patiesību, pietika prāta nešķērsot līniju, ko Normēna tik skaidri bija novilkusi starp privāto un profesionālo dzīvi.

Anderbergs bija diezgan drošs, ka inspektore nav ielaidusies ne ar vienu policistu. Gudrs gājiens, ja vēlējās kāpt pa karjeras kāpnēm, un Rebeka Normēna noteikti bija gan.gudra, gan ambicioza. Tas, ka viņa nevēlējās dalīt savas slēptākās domas vai noslēpumus ar psihologu, policijā nepadarīja viņu unikālu, gluži pretēji.

Tomēr kaut kas viņā šķita satraucošs. Anderbergs īsti nespēja definēt šo sajūtu. Itin kā aiz stingrās, sakārtotās ārienes slēptos kaut kas tāds, ko Normēna nekādā gadījumā nevēlētos rādīt.

Pieņemot Rebeku darbā, viņš neko nebija pamanījis, tātad tagad tas izpaudās skaidrāk vai arī viņš vienkārši bija uzmanīgāks nekā pirms gada. Anderbergam šķita, ka ir ievērojis pavisam vieglu disonansi inspektores parasti tik nosvērtajā un profesionālajā uzvedībā.

Viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka tas viss ir tikai fasāde, kāda spēle, kuras iepakojums īsti nesakrīt ar saturu. Tomēr viņš varēja arī kļūdīties. Psiholoģija jau nebija nekāda eksaktā zinātne.

Anderbergs paņēma tasi kafijas un apsēdās pie datora. Fakts bija tāds, ka Rebeka Normēna vairāk nekā labi bija pierādījusi, ka ir

spējīga tikt galā ar visām kritiskas situācijas stadijām. Tad ko gan tur īsti piebilst?

Šobrīd viņa bija priekšnieku mīlulīte, un vajadzēja ko vairāk par psihologa vārajām nojautām, lai mainītu viņu nostāju. Ja Anderbergs nevarēja pamatot savu sajūtu ar faktiem, tad tā jānoliek malā. Viņš nedrīkstēja tā spēlēties ar cita cilvēka karjeru, un galu galā viņš labāk nekā citi zināja, ka instinktīvās sajūtas policijas prioritāšu sarakstā atrodas ļoti zemu.

Visiem ir noslēpumi, kāpēc lai Rebeka Normēna būtu citāda? Anderbergs nodomāja, pirms iesāka savu ziņojumu.

*

Laipni lūgts Spēlē, HP!

Šajā lapā tu vari uzzināt, kādi ir pamatnosacījumi un noteikumi spēlētājiem.

Es iesaku tos uzmanīgi izlasīt un kādu brīdi apdomāt, pirms Tu izlemsi, vai turpināt.

" Vai saprati?

Jā

Nē

Protams, viņš saprata, pamatnosacījumi, noteikumi, bla bla bla un, kas bija daudz svarīgāk, vairāk informācijas.

Tieši tas, kas viņam vajadzīgs!

Atgriezies savā mazajā divistabu dzīvoklī Marīa Trapgrendā, HP plaši atvēra visus logus, neveiksmīgi cenzdamies iekustināt sasmakušo gaisu. Kuņģī joprojām burbuļoja datorveikala skābā kafija, un viņš saprata, ka neko nav ēdis kopš dzēruma burgera iepriekšējā naktī. Turklāt ellīgi gribējās pīpēt. Saņurcīta Marlboro paciņa, ko HP, brīdi meklējis, atrada zem dīvāna, atrisināja pēdējo problēmu, un viņš baudpilni ievilka pāris dziļu dūmu. Sweet!

Pēc tam ar cigareti mutes kaktiņā viņš bez lielām cerībām izrevidēja savu ledusskapi. Ja neskaita dažas alus skārdenes, rezultāts bija pieticīgs, tomēr apledojušajā saldētavas nodalījumā, viņam par lielu izbrīnu, atradās sala apskādēta pica.

Sabombardējis delikatesi ar mikroviļņiem, HP tagad sēdēja pie virtuves galda un spēlējās ar telefonu, cenzdamies neapdedzināt mēli ar izkusušo sieru.

Nebija grūti visu atrast. Lai gan skārienjutīgais ekrāns bija paliels, uz darbvirsmas patiesībā bija tikai piecas ikonas: zvani, kalendārs, e-pasts, internets un tas, ko viņš meklēja, ar atzīmi Spēle.

HP nospieda “Jā”, un tūlīt parādījās jauns teksta blāķis.

Laipni lūgts jaunā spēļu dimensijā, pasaulē, kur īstenība ir Spēle un Spēle ir īstenība.

Laipni lūgts pasaules spraigākajos piedzīvojumos!

Laipni lūgts Spēlē!

HP pavīpsnāja par pompozo ievada toni un tad novilka ar pirkstu pār ekrānu, lai aizritinātu līdz turpinājumam.

Definīcijas

Spēles konkurējošos dalībniekus sauc par Spēlētājiem, un viņus izvēlas rūpīgā atlases procesā.

Spēles vadītājs, kas vada Spēli, katram Spēlētājam piešķir dažādus Uzdevumus.

Ja tos izpilda pareizi, Uzdevumi dod noteiktu skaitu Punktu un atbilstošu skaitu ASV dolāru, kas tiek ieskaitīti

Spēlētājam brīvi pieejamā kontā.

Visus Uzdevumus dokumentē pats Spēlētājs ar mobilās ierīces palīdzību, kā arī atsevišķos gadījumos izraudzītie Funkcionāri vai citi Spēlētāji.

Viss attēlu materiāls ir Spēles ekskluzīvais īpašums, un šādus rediģētus materiālus kopā ar punktu skaitu regulāri ievieto Labāko rezultātu lapā.

Katra spēles raunda beigās izraugās Uzvarētāju, kam piešķir Balvu.

HP sarauca pieri. Ja tas bija joks, tad nudien ellīgi advancēts.

Tātad viņš bija izvēlēts kaut kāda veida kānutosauc… realitātes spēlei? Vai tad ar to nenodarbojās pastulbi gotlandieši pašdarinātos bruņukreklos? Četrdesmitgadnieki, kas, apgādājušies ar mākslīgajiem ilkņiem, spēlēja Drakulu? Kā, ellē, viņš te bija iekļuvis?

Lapai bija divas saites. HP nospieda pirmo ar nosaukumu “Spēles noteikumi”.

Spēles noteikumi

Lai garantētu visām pusēm veiksmīgu Spēles piedzīvojumu, šeit, tāpat kā visās spēlēs, ir jābūt Spēles noteikumiem. Noteikumi ir absolūti, un tos nekādos apstākļos nedrīkst pārkāpt.

1. noteikums: Nekad nerunājiet par Spēli ar kādu ārpus Spēles kopienas.

2. noteikums: Spēles vadītājs vada Spēli, sadala uzdevumus, balvas un attiecīgos gadījumos arī sodus. Spēles vadītāja vara ir absolūta, ir jāklausa visiem viņa lēmumiem, un tos nevar pārsūdzēt.

Sekas

Pārkāpumi vai Spēles noteikumu neievērošana nozīmē tūlītēju Diskvalifikāciju un Izslēgšanu.

HP nopūtās, izvilka vēl vienu Marlboro, aizsmēķēja un ievilka dziļu dūmu. Pagaidām viņš nebija kļuvis īpaši gudrāks kā sākumā. Acīmredzot viņš bija uzaicināts spēlēt kaut kādu spēli, kas dīvainā kārtā šķita norisināmies starp parastiem cilvēkiem. Bet kāpēc tieši viņš?

Nebija jau tā, ka viņam nepatiktu spēles. Datorā viņam bija gan Counterstrike, gan World of Warcraft un, protams, Guitar Hero uz

PlayStation. Bet tajās nevajadzēja bizot pa pilsētu kā stulbam Duracell zaķim. No otras puses, tur bija rakstīts kaut kas par naudu un balvām…

Saņemt samaksu par spēļu spēlēšanu ar to HP noteikti varēja sadzīvot. Patiesībā viņš kādreiz jau bija izmēģinājis profesionāla geimera taciņu. Beč kā viņi to varēja zināt?

HP nospieda otru saiti. Kā jau minēts aprakstā, tajā bija kaut kas līdzīgs labāko rezultātu sarakstam. Kreisajā pusē bija sarindota virkne numuru, kas acīmredzot apzīmēja dažādus Spēlētājus. Pašā augšā, pirmajā vietā, atradās kāds ar apzīmējumu “58”, kuram, veicot septiņus uzdevumus, bija izdevies savākt vairāk nekā piectūkstoš punktu. Ja katrs punkts atbilda vienam ASV dolāram, kā bija teikts definīciju lapā, tad piecdesmit astotais, tikai spēlējot Spēli, bija savācis ap četrdesmit taukšķiem, turklāt droši vien bez nodokļiem. Nebija slikti, patiešām nebija slikti! HP interese noteikti bija pamodināta.

Tad ko viņam darīt, lai dabūtu savu daļu no kāposta? Viņš noritināja rezultātu sarakstu zemāk un tur, pašā lapas apakšā, dažu citu simtpunktnieku ielenkumā, atrada numuru “128”. To pašu, kas rakstīts uz viņa telefona. HP nospieda mazo ikonu, kas simbolizēja filmas klipu. Atvērās jauns logs ar drebošu kadru sekvenci, un viņš izdzirdēja savu paša balsi sprakšķam telefona mazajā skaļrunī: “Pasaki Mangem… viņš joprojām… stulbs paklāju laizītājs!” Attēls lēkāja augšup lejup. Vilciena durvis, asfalts, tad raustīgi kadri ar kāpnēm un gabaliņš Rērstrandgātanas. Pēc tam viss scenārijs vēlreiz, taču šoreiz filmēts no otras puses ar ievērojami labāku fokusu un mazāku raustīšanos. HP atkal ieraudzīja, kā viņš paķer lietussargu un izlec no vagona. Spriežot pēc leņķa, kameru bija turējusi vai nu beibe treniņtērpā, vai kāds no trīsdesmitgadniekiem. Johaidī, cik tas tips mētelī izskatījās pārsteigts, kad viņš paķēra lietussargu! HP nospieda atkārtošanas ikonu, un viss scenārijs atkārtojās.

Vispirms viņa paša kadri, pēc tam nezināmais operators. Tas bija gluži kā piedzīvot to visu vēlreiz, lai gan šoreiz detaļas bija labāk redzamas. Skuķu izbrīna pilnie skatieni, dzērājs, kas salēcās, kad HP sāka kliegt, gaišā mēteļa šokētā sejas izteiksme, kas šķietami norādīja,

ka viņš nesaprot, kas te notiek. Tas bija superīgi, nudien baigi superīgi!

HP bija zadzis jau agrāk, rā ka ne… Patiesībā bija baigi forši izbaudīt to visu vēlreiz, lai gan viņš neizskatījās ne tuvu tik cool, kā pats bija iztēlojies. Adrenalīna kaifs atkārtojumā, tikai šoreiz viņam pietika laika izbaudīt visas delikātās nianses.

Pēc brīža viņš izmēģināja ikonu ar nosaukumu Mix un sev par pārsteigumu ieraudzīja klipus vienu otram blakus uz tā paša ekrāna. Viņa filma pa kreisi, otra — pa labi, abas nevainojami sinhronizētas, viss notikums no diviem leņķiem.

Noskatījies filmu piekto reizi, HP sajuta, cik stipri uzbudinājumā dauzās vina sirds.

Četri i safe or ali in?

Viņai vajadzēja jaunas drēbes. Lai gan asinis droši vien varētu iztīrīt ķīmiskajā tīrītavā, viņa bija iemetusi žaketi un bikses tuvākajā atkritumu konteinerā, līdzko saņēma tos atpakaļ no Tehniskās nodaļas.

Rūnebergs saprata.

-   Paņem čeku, un mēs to apmaksāsim, Normēna, viņš sacīja, un tāpēc Rebeka tikko bija pavadījusi apmēram stundu Estermalmes firmā, kas piegādāja viņiem dienesta apģērbu. Pielaikošana un mēri, baltas krīta svītras un adatas. Tas bija īsts luksuss tā uzlaikot drēbes, turklāt apmaksātā darbalaikā.

Pārdevēja zināja, ko dara. Par vienu izmēru lielākas drēbes atstāja pietiekami daudz vietas aizsargvestei un bruņojumam pie jostas. Mazliet saīsināt piedurknes un ieņemt uz pleciem.

Tērpam jāizskatās labi, bet tas nedrīkstēja traucēt. Nedrīkstēja izskatīties, ka viņa žaketi ir no kāda mantojusi.

Rūnebergs gan bija atļāvis paņemt brīvu, taču saskaņā ar grafiku Rebekai pēcpusdienā bija jāstrādā. Viņai tik un tā nebija citu plānu, un tad jau tikpat labi varēja visu nokārtot.

Rūnebergs bija lielisks. Ja vien neņēma galvā viņa puicisko attieksmi, viņš bija ļoti labs priekšnieks, varbūt pat viens no labākajiem, kādi viņai bijuši. Un varas iestādēs labi priekšnieki gluži neauga kokos. Dienesta stāžs un draudzības saites joprojām pārāk bieži gāja pa priekšu kompetencei.

Tomēr Rebekai patika būt par policisti, pat ļoti patika. Sajūta, ka dari kaut ko svarīgu un nozīmīgu. Ieguldījums sabiedrības labā.

Tiesa, “aizsargāt, palīdzēt un nokārtot” bija tikai viena daļa no tā, kas viņai sniedza gandarījumu policijas darbā. Otra svarīga daļa bija izredzētības sajūta. Viņa bija izvēlēta vairākos darba posmos,

izturējusi dažādus testus un pārbaudījumus un izrādījusies lietaskoks.

Turklāt sievietei šajā dienestā nepietika ar uzņemšanas pārbaudījumu izturēšanu. Viņai bija arī jāpierāda, ka nav nekāda LF lieciniece formastērpā, no kuras nav nekādas jēgas saspringtā situācijā. Sievietei bija jāapliecina, ka viņa spēj tikt galā ar kritisku situāciju uz savu roku.

Tieši tāpēc Rebeku joprojām satrauca epizode ar Rūsenbādes sargu. Bez mašīnas viņa bija iestrēgusi, gandrīz paralizēta, un, ja uzbrucēji būtu izvēlējušies turpināt uzbrukumu, viņiem tas nesagādātu grūtības. Rebeka nespēja atbrīvoties no nelāgās domas, ka situāciju izglābis sargs, nevis viņa. Ka viņa patiesībā nav pa īstam pelnījusi vietu Alfas grupā.

Varbūt tas izklausījās pēc īsta akmens laikmeta, taču policijas darbs joprojām daudzējādā ziņā bija spēle pēc vīriešu noteikumiem. Lai ko par sadalījumu dienestā teiktu līdztiesības rokasgrāmata, deviņdesmit pieci procenti noziedznieku bija vīrieši. Ja sieviete gribēja piedalīties un spēlēt pa īstam, nevis pie pirmās izdevības iešmaukt kādā piemērotā biroja krēslā* bija jāpierāda, ka viņai piemīt viss nepieciešamais. Ka viņa nebaidās nosmērēties vai dabūt pa aci. Ar pēdējo Rebekai nebija nekādu problēmu, grūtākais viņai bija iemācīties pārņemt kontroli un dot pretī. Tomēr vairāki gadi kārtības policijā noteikti bija palīdzējuši.

Rebeka kaut kur bija lasījusi, ka organisms septiņu gadu periodā nomainot visas savas šūnas. Lai gan tas izklausījās pēc fantāzijām, Rebekai patika doma, ka viņa, burtiski runājot, ir pavisam jauns, ar pagātnes notikumiem nesaistīts cilvēks. Cits, daudz labāks cilvēks nekā toreiz.

Šajā pārvērtībā lielu lomu spēlēja profesionālā identitāte.

Rebeka lepojās ar savu darbu un četrstūraino policista nozīmīti, kas vienmēr bija līdzi, lai kurp viņa dotos. Tās metāla maliņas pat bija atstājušas nospiedumu viņas džinsu kabatās, tāpat kā šņaucamās tabakas dozes hokeja līdzjutējiem. Nemaz nebija iespējams aprakstīt sajūtu, kāda radās, kad viņa pastiepa nozīmīti uz priekšu un sacīja

“Normēna, policija”. Tagad Rebeka vairs nespēja iztēloties savu dzīvi bez tās. Tad kāpēc viņa nejutās pilnīgi apmierināta?

*

Vai tu tiešām esi pārliecināts, ka gribi Spēlēt, hp?

Hellyeahx , viņš bija pārliecināts. Kā bankā! Tas viss patiesībā bija nobrainer2 . Saņemt samaksu par to, ka skraidi pa pilsētu un spēlē spēlītes, kurš gan negribētu piedalīties?

Turklāt vēl tā filma.

Viņam bija grūti izskaidrot, kāpēc, taču redzēt sevi šādā filmā bija… uzbudinoši, ja nevarēja atrast labāku vārdu. Ne uzbudinoši kā seksā, nē, tā bija pilnīgi cita sajūta. Vai varbūt ne?

Bet tagad galvenais vilinājums vairs nebija iespēja no daudziem dažādiem leņķiem redzēt sevi darām foršas lietas. Tas joprojām bija patīkami, tomēr pirmais spraigais kaifs, kas viņu biju pārņēmis, vēlreiz piedzīvojot zādzību, jau bija paspējis mazliet noplakt. Jā, viņš nenoliedza, ka, skatoties visu atkārtojumā, sajuta pulsa paātrināšanos, taču šis piedzīvojums viņa topā vairs nebija pirmajā vietā.

Tagad krietni vairāk kairināja atklājums, ka tur ārā ir citi, kuri var redzēt, ko viņš dara, kuri skatās viņa klipus un turklāt novērtē viņa sniegumu.

Pirmo reizi iegājis lapā, HP nebija to īsti sapratis, taču pēc pāris dienu spēlēšanās un lēkāšanas pa funkcijām viņš visu aptvēra labāk.

Pirmām kārtām Spēle nebija nekāda realitātes spēle, kā viņš sākumā bija domājis, bet drīzāk gan Alternate Reality Game3 . Zināms datorspēles un īstenības sajaukums, kurā abas pasaules saskaņā ar Vikipēdijas definīciju saplūda kopā, un tiktāl šis apraksts šķita visai atbilstošs.

Taču bez dalībniekiem to skatījās vēl arī daudz citu cilvēku. Un skatītāji ja viņš saprata pareizi — pat maksāja par skatīšanos!

Tas patiesībā bija ļoti loģiski, jo kāpēc gan radīt tik sarežģītu veidojumu, ja no tā nevar nokāst piķi? Kur tad lai citādi rastos

visi tie dolāri, ko izmaksāja balvās vai ar ko apmaksāja vismaz simt divdesmit astoņus supermodernos mobilos telefonus ar iebūvētu vebkameru?

Katrā ziņā šie skatītāji varēja vērot, novērtēt un komentēt visu, ko darīja dalībnieki. Ari HP jau bija saņēmis pāris komentāru. Cool man!4 , Like the shouting5 un Nice start, adding you to my favourites( ' daži bija uzrakstījuši uz mazā ziņojumu dēļa, kas parādījās blakus katra Spēlētāja reitinga rādītājiem. HP skatītāji bija caurmērā piešķīruši viņam trīs zvaigznītes no piecām. Pavisam sveši cilvēki, kas klikšķināja, skatījās un pauda savu patiku. Izteica atzinību tieši viņam par viņa sniegumu. Tas bija tik fucking cool!1

Tomēr HP saņemtie komentāri bija tikai skudru pirdieni salīdzinājumā ar visu, kas sarakstīts līdzās piecdesmit astotajam numuram, kurš joprojām atradās saraksta galvgalī. 58 For The Win!8 , You rule'] vai 58 rocks///10 , piedevām vēl trakoti daudz smaidiņu un tonnām visa cita, tā ka piecdesmit astotā ziņojumu dēlis patiesībā bija vairākas lappuses garš. Atzinība un mīlestība no veselas kiberpasaules. Tam nu gan jābūt baigajam kaifam!

Diemžēl HP nezināja, ko misters piecdesmit astoņi izdarījis, lai nopelnītu savu slavu vai trīs tūkstošus dolāru. Spēlētāji varēja redzēt tikai paši savus klipus. Varbūt to varētu atrisināt tālākā nākotnē… Taču bija kāds izņēmums. Lappuses augšā, tieši virs līderu saraksta, atradās saite ar nosaukumu Mission of the week11 , un tur tika ievietots viens veiksmīgs uzdevums, lai visi varētu to noskatīties.

Šonedēļ tas bija divdesmit septītā Spēlētāja klips, viņš šobrīd atradās ceturtajā vietā. HP šo klipu bija noskatījies jau vismaz divdesmit reižu. Tajā bija redzams puisis laupītāja cepurē viņš sadauzīja stiklu mašīnai, kas izskatījās pēc amerikāņu policijas auto, un pēc tam tieši vāģī iztukšoja lielu pulvera ugunsdzēšamo aparātu. To visu bija nofilmējis gan telefons, kas bija piestiprināts puisim pie krūtīm, gan arī cits operators, kas stāvējis gabaliņu tālāk. īpaši cool šo uzdevumu padarīja tas, ka viss notika dienas laikā, nezināmas lielpilsētas vidū, ar šokētiem skatītājiem ap mašīnu. Turklāt klips bija profesionāli rediģēts un ar savu saundtreku, Public Enemy dziesmu Fight the Power.

Got to give us what we want

Gotta give us what we need…

We got to fight the powers that be!u

Punkts uz i bija brīdis, kad kruķi atgriezās no virtuļu veikala vai kur nu viņi bija uzkavējušies un atrada savu izpostīto vāģi. To visu rūpīgi bija dokumentējis operators, kam turklāt bija izdevies uzņemt arī dažus lamuvārdus, pirms viņš bija spiests visu pārtraukt un laisties lapās.

Divdesmit septītā ziņojumu dēli pārplūdināja uzslavas, un HP atlika tikai piekrist. Tas tiešām bija ellīgi cool un arī ballsy'M . Viņam pašam varbūt mazliet par pārdrošu, bet lai jau būtu! No otras puses, Zviedrijā noteikti bija mazāk riskanti saķerties ar poličiem nekā štatos. Tur neveiksmes gadījumā viegli varēja šķirties no smadzenēm, šeit tā nenotika, katrā ziņā ne tik bieži.

Do you feel lucky, punk? Well, do youV4 Blīkš, blākš!

Viņš pārtrauca tēlot Netīro Hariju pie aizsvīdušā vannas istabas spoguļa, iebāza makstī pirkstu, tad, pienākuma spiests, pāris reižu izvilka ķemmi caur saviem garajiem, taisnajiem matiem un apmierināts aplūkoja rezultātu, pamirkšķinādams sev spogulī.

Looking good, Louis!

Feeling good, Billy Ray!15

Ātri pārbaudīja kabatas. Nauda ir, smēķi ir, atslēgas ir. Iedams ārā, viņš izņēma mobilo telefonu. Bija pienācis laiks spēlēt. Game on!'6

*

Viņa bija iedzērusi kafiju Stūregalerijā, ātri pagājusi garām visiem divdesmitgadniekiem, kuri pulcējās ap veikaliem Biblioteksgātanā ar tētuku kredītkartēm kabatās, un tad pa Hamngātanu devusies uz Centrālo staciju. Lai gan bija atvaļinājumu laiks, piektdienas sastrēgumstundas dēļ satiksme gandrīz nekustējās no vietas un izplūdes gāzes sajaucās ar vasaras asfalta, cigarešu dūmu un ēdiena smaržām.

Tuvojās vakars, bet Rebekai vēl bija atlikušas dažas darba stundas. Patiesībā viņa bija domājusi iet patrenēties, taču šodien to negribējās. Lai gan kopš incidenta krastmalā bija pagājusi jau vairāk nekā diennakts, viņa joprojām jutās gurda. It kā adrenalīna spēriens būtu sagādājis nelielas paģiras. Ja šādi izpaudās reakcija, par kuru bija brīdinājis Anderbergs, tad viņa noteikti spēja ar to sadzīvot.

Jebkurā gadījumā Rebekai bija jādodas uz Krūnuberjas kvartālu. Viņas pastkastītē gaidīja ziņojums par darba traumu, un to vajadzēja nokārtot, pirms viņa sāka darbu Alfas grupā. Tātad ar zilo metro līniju uz Tiesu namu.

Rebeka šķērsām pāri Sergela laukumam devās uz stacijas ieeju.

Viņa ievēroja, ka, par spīti visiem iespējamiem policijas un sociālo dienestu projektiem, narkomāni ap šīm durvīm vēl arvien uztur savu tirgu. Šķita, ka viņus nav aizbiedējis pat pēdējais remonts, un diezin vai viņi izraisīja patīkamas sajūtas tūristos. Nelaimīgie nabadziņi bija kļuvuši par pastāvīgu ielas ainas daļu. Katrā ziņā bija patīkami nokļūt vēsajā zālē.

Rebeka pie barjeras parādīja policista nozīmīti un ar eskalatoru nobrauca lejā uz zilo līniju.

*

Eskalators augšā uz Centrālo staciju. HP pielavījās aiz muguras kādai mazu bērnu mātei un kopā ar viņu izšmauca pa atvērtajām bērnu ratiņu durvīm gluži tāpat, kā bija to darījis lejupceļā. Ātri soļi cauri lielajai zālei, tad ārā pa durvīm uz Sergela laukumu.

Lai gan bija jau vakars, pretī gandrīz kā mūris sitās karstums. Pāris heroīniķu miegaini slamstījās pustumsā zem jumta, bet šķita, ka veikali nevedas labi. Laikam jau arī narkodīleriem bija atvaļinājums. Viens no puišiem HP likās pazīstams, un viņš, iedams garām, strupi pamāja ar galvu, taču narkaša skatiens bija tik stiklains, ka tas noteikti neredzēja tālāk par savu degungalu. Heroīns bija galīgs sūds, that’s for sure]1 . Labi, ka viņš pazina mis Mariannu. Smieklīgi, bet likums nesaskatīja atšķirību. Zālīti neviens nekad nebija pārdozējis, cik viņam zināms.

>

HP šķērsoja laukuma atklāto daļu, nokāpa pazemē un dažas minūtes vēlāk jau stāvēja pie durvīm ar zeltītu rokturi.

Ātrs skatiens pulkstenī. 18.43. Viņš bija divas minūtes par agru.

Nepierasti ar tādu rokaspulksteni.

Saņēmis norādījumus un sapratis, ka viņam nepieciešams pulkstenis, HP bija-vismaz pusstundu rakņājies savās atvilktnēs, līdz beidzot uzbūris apskrambātu Casio. Tas bija vismaz desmit gadus vecs, tomēr kaut kāda iemesla dēļ joprojām darbojās.

Viņš piezvanīja uz pareizā laika dienestu, lai uzzinātu precīzu laiku, un jutās gandrīz pārsteigts, dzirdot, ka tante joprojām atbild: “Astoņpadsmit četrdesmit piecas un nulle, pīp!”

Telefonā iemirgojusies LED spuldzīte pārtrauca viņa domas. HP gaidpilni atvēra jauno ziņu.

Sveicināts savā otrajā uzdevumā, HP!

Šīsdienas misija, ja Tu to apstiprināsi, ir 400 punktu vērta.

Vai gribi turpināt?

HP tūlīt nospieda “Jā”.

Četrsimt punktu, gandrīz trīs taukšķi un pamatīgs solis prom no saraksta simtpunktnieku purva.

Lieliski! '•

Iekāp liftā un uzbrauc līdz grāmatu veikalam.

Neaizmirsti turēt telefonu ar kameru uz āru.

Nospied pogu, kad būsi galā.

Displeja apakšpusē parādījās ikona ar apzīmējumu Readyw .

HP sajuta, ka plaukstas aiz satraukuma kļuvušas miklas. Tas tiešām bija ellīgi cool!

Viņš bija secret aģent, a man on a missionl9 . Peteršons, Henriks Peteršons.

HP atvēra durvis, ar eskalatoru nobrauca vēl vienu stāvu zemāk, devās garām parastajiem mirstīgajiem, kuri dzēra automātu espresso

vai rija briesmīgi dārgu šokolādi, ap stūri aizgāja uz lifta priekštelpu un nospieda pogu ar virzienu augšup. Pāris minūšu vēlāk viņš izkāpa trešajā stāvā, aiz ieraduma novērsa seju, lai viņu neredzētu novērošanas kameras, un ieslīdēja starp grāmatu plauktiem.

Tad nospieda Ready.

Atbilde parādījās nekavējoties.

Seko Baltajam trusim!

Sākumā HP jautājoši blenza uz ekrānu, taču pēc pāris sekundēm apķērās.

Protams! Varbūt mazliet jocīgi, bet reizē baigi forši! Lai kas būtu izdomājis šo uzdevumu, tas noteikti bija čalis ar humora izjūtu…

Viņš ķiķinādams meklēja starp plauktiem, vilka ar pirkstu pār grāmatu muguriņām un drīz atrada meklēto. “Alise Brīnumzemē”, visu kinofanu atsauču bībele. HP izvilka grāmatu un sāka dedzīgi šķirstīt lappuses. Atradis meklēto, viņš, sev par pārsteigumu, jutās tik satraukts, ka gandrīz nometa balto plastikāta kartīti uz grīdas. Uz kartītes ar Homāsteru bija rakstīts “5. stāvs, 18.55”.

HP sarauca pieri. Viņš pazina veikalu kā savus piecus pirkstus, šī bija nepārspējama vieta, ja meklēja tūristus, kuri nepieskatīja savas mantas, vai vienkārši gribēja nosist dažas stundas, blenžot uz cilvēkiem. Viņš bija simtprocentīgi pārliecināts, ka te ir tikai četri stāvi. Ātri uzmetis skatienu Casio, viņš saprata, ka mīklas atrisināšanai atlikušas vien trīs minūtes.

Kāpņutelpa atradās iepretim liftiem, un HP katram gadījumam atkal izvairījās no eye in the sky2 ". Marmors un misiņš, ļoti grezni. Tip top, tip top. Viltīgais kazlēns tipina pa troļļu tiltu, viņš ieķiķinājās.

Jā, protams, viņam bija taisnība. Ceturtais stāvs bija pats augstākais, katrā ziņā parastiem mirstīgajiem, norāde šajā ziņā bija ļoti skaidra. Taču aiz slēgtām durvīm kāpnes turpinājās vēl vienu stāvu augšup.

HP paņēma plastikāta kartīti, pielika to pie karšu lasītāja un izdzirdēja pīkstienu. Tomēr durvis palika slēgtas.

Tad viņš pamanīja mazu līmlapiņu, uz tās bija rakstīts “karte + kods”. Noskaņojums manāmi sašļuka.

Kāds vēl sasodītais kods?

Pāris sekunžu apdomājies, viņš mēģināja uz karšu lasītāja taustiņiem nospiest 1855, bet tas tūlīt protestēja ar niknu dubultu pīkstienu. HP pāris reižu nervozi paskatījās apkārt, bet viss bija mierīgi. Stāvs šķita pilnīgi tukšs.

Ko nu?

Viņš noņēma telefonu no jostas, bet lampiņa bija nodzisusi. Tātad no telefona nevarēja gaidīt palīdzību.

Bet vai nevarētu…? Katrā ziņā bija vērts pamēģināt.

HP atkal pietuvināja karti lasītājam, nospieda ciparus “128” un pēc dažu sekunžu vilcināšanās arī “0”.

Parasts vienkāršais pīkstiens, un atslēga noklikšķēja.

Sirdij dauzoties, viņš atvēra durvis un turpināja ceļu uz piekto stāvu.

Augšā gaidīja dzelzs durvis un vēl viens karšu lasītājs.

Ātrs skatiens pār plecu, lasītāja pīkstiens, un iekšā. Visas maņas saspringušas, adrenalīna garša mutē. Trūka tikai mazliet dramatisku sajūtu, lai viss būtu nevainojami!

Te, augšā, bija šaurs gaitenis ar slīpiem griestiem, mirkšķinošām dienasgaismas spuldzēm un virkni jaunu dzelzs durvju vienā pusē. Kas tālāk?

Mirklī, kad HP prātā pabeidza savu jautājumu, telefons atkal sāka mirkšķināt — it kā būtu nolasījis viņa domas. Gandrīz spooky!1 '

HP atkabināja telefonu no jostas un jau grasījās izlasīt ziņu, taču piepeši atskanēja kāda balss, un viņš iztrūcināts nometa telefonu uz betona grīdas.

Cienījamie pircēji. Veikals pēc piecām minūtēm tiks slēgts. Mēs

pateicamies par apmeklējumu un gaidīsim jūs atkal rīt, desmitos no

rīta. Apakšstāvs būs atvērts līdz pulksten astoņiem.

Nolādēts, kā viņš nobijās! Laikam bija stāvējis tieši zem kāda no skaļruņiem. Gandrīz pilnas bikses.

HP murminādams pacēla telefonu no grīdas un izlasīja ziņu. Trešās durvis pa kreisi.

Baltais trusis dabūja pastrādāt trešo reizi, un HP nonāca aukstā betona telpā ar dūcošām kastēm, dzelzs kāpnītēm un dažādām regulēšanas ierīcēm. Te oda pēc elektrības un silta metāla.

Tālākā siena, melna kaste, nospied Ready, kad būsi vietā.

Te bija sasodīti daudz kastu, bet, par laimi, tikai viena no tām melna. Veca bakelīta kaste, kas pamatīgi atšķīrās no pārējām anonīmi pelēkajām skārda kastēm. Priekšpusē divas laminētas pogas, viena zila un viena sarkana.

HP nospieda Ready.

Labi pastrādāts, HP!

Šīvakara uzdevumā Tev būs jāizvēlas starp pogām.

Kad būs aizskaitīts līdz nullei, Tev jānospiež viena no tām.

Ja izvēlēsies zilo, viss turpināsies kā parasti:

Tu saņemsi savu naudu un dažus vienkāršākus uzdevumus.

Droši un stabili ienākumi, ko atsvaidzinās mazliet spriedzes.

Toties, ja izvēlēsies sarkano,

Tavas vecās dzīves pulkstenis apstāsies un Tev pavērsies pavisam jauns piedzīvojums, par kādu Tu iepriekš nebūtu uzdrošinājies ne sapņot.

Riski būs lielāki un atalgojums, protams, arī.

Tikai daži cilvēki kvalificējas šim līmenim.

Jautājums: vai Tev ir viss, kas tam nepieciešams?

Izvēle ir Tavā ziņā, neviena no alternatīvām nav nepareiza,

un, lai ko Tu izvēlētos,

Tu jau esi izpildījis šīvakara uzdevumu.

Vai saprati?

HP nospieda “Jā”.

Lieliski, HP!

Kārtīgi apdomājies un pieņem lēmumu.

Tev ir divdesmit piecas sekundes laika.

Lai veicas!

Spēles vadītājs

Ziņa nozuda, un tās vietā sākās laika atskaite.

24

23

22

Tas bija tik sasodīti fucking overcool! Gluži kā radīts viņam! Tad ko lai izvēlas — zilo vai sarkano?

Abas bija pareizas, bet tikai viena solīja kārtīgu efektu.

12

11 */

10

HP juta pulsu dunam pret bungādiņām.

Play it safe or go all in?

6

5

Protams, bija tikai viena izvēle.

Piedzīvojumi bez riska bija fucking Disnejlenda! Pienācis laiks noskaidrot, cik dziļa ir šī truša ala!

HP nospieda sarkano pogu.

Kaste noklikšķēja, tad atskanēja klusa dūkoņa. Dienasgaismas spuldze pie griestiem noraustījās.

HP aizturēja elpu.

*

Pabeigusi rakstīt ziņojumu, Rebeka iegriezās izmeklēšanas nodaļā, lai paskatītos, vai kāds no viņas vecajiem kolēģiem nav darbā. Tā kā Miesassargu grupa bija tikai dienesta norīkojums, viņai joprojām te bija sava pastāvīgā vieta. Tomēr gaitenis bija tukšs. Nekāds brīnums, jo pulkstenis rādīja gandrīz septiņi vakarā. Tie daži nabadziņi, kas nebija atvaļinājumā, katrā ziņā bija pratuši pabeigt darbu laikā.

Pēc sarunas ar Anderbergu Rebeka bija aizvesta uz mājām ar patruļmašīnu, tāpēc viņas velosipēds joprojām stāvēja policijas garāžā. Ātrākais ceļš turp "bija ar liftu no izolatora, un Rebeka pa kāpnēm nokāpa uz “bēšo kilometru”, kā viens asprātis bija nodēvējis garo gaiteni.

Lejā izskatījās kā allaž piektdienu vakaros. Visas īslaicīgās aizturēšanas kameras jau bija pilnas, daži noguruši izmeklētāji šaudījās starp daudzajām telpām, kurās ziņojumus sniedza vairākas patruļas. Viens īpaši trokšņains dzērājs, kuru pavadīja pāris druknu kārtības policijas darbinieku, aizņēma gandrīz visu eju pie dežuranta stikla būra.

Vētrainās piektdienu naktis bija bijusi vērtīga pieredze, taču diezin vai Rebekai to pietrūka…

Viens no policistiem pamāja ar galvu, kad Rebeka gāja garām, un viņa atbildēja uz sveicienu. Ceļā uz liftu viņa dzirdēja, kā policista rācijā noskan ziņa:

Izsaukums no 70!

Mašīnas uz Hamngātanu un Nordiska Kompaniet…

Nekas nenotika. HP gan ari nezināja, ko īsti gaidījis, un tomēr…? Kaut kādai reakcijai taču vajadzēja būt! Pēc dramatiskā ievada varēja gaidīt vismaz mirkšķinošas brīdinājuma lampiņas vai gaudojošas sirēnas. Skrejošus soļus gaitenī vai vismaz niknus klauvējienus pie durvīm.

Bet tas…? Viens liels nekas!

Disappointed!!!11

HP pagaidīja vēl minūti, tad vīlies atstāja telpu, nokāpa pa kāpnēm un, tikai šķērsojis ielu un nonācis Karaļa dārzā, lēnām sāka uztvert apkārt notiekošo.

-   …vienkārši apstājās, kāds puisis izbrīnīti sacīja citam, norādīdams uz ēku, no kuras HP tikko bija iznācis.

-   Vai tad tas parasti nespīd? — jautāja daži garāmgājēji.

Tad HP pamanīja cilvēkus, kas vēcināja savu mobilo telefonu kameras. Drīz vien to pašu darīja jau vesels bars cilvēku. Tiklīdz HP izsekoja viņu skatieniem līdz ēkas jumtam un ieraudzīja, kas modinājis viņu ziņkāri, vilšanās pazuda kā aizslaucīta. Tās vietā parādījās jauna, neaprakstāma sajūta, kas nelīdzinājās nekam līdz šim pieredzētam.

Sirds krūtīs meta divkāršus kūleņus. Kurpes gandrīz pacēlās no zemes, un viņš sajuta džinsus sažņaudzamies kājstarpē.

Tas bija tik fucking superīgi! Mission completed!2i

Tur augstu starp vara jumtiem piepeši bija apstājies lielais, spīdošais NKpulkstenis, kas piecdesmit gadu gandrīz nepārtraukti bija griezies virs pilsētas.

Rādītāji uz tumšās ciparnīcas rādīja tieši septiņi. Un HP saprata, ka Spēles vadītājam bijusi taisnība. Tikko bija sācies jauns laiks!

Pieci i playing the game

Reizēm, galvenokārt sapņos, Rebeka joprojām redzēja acu priekšā viņa seju, kā tā izskatījās pēdējo reizi, kad abu skatieni sastapās. Vispirms niknums, tad izbrīns un visbeidzot šausmas viņa acīs, kad viņš aptvēra, kas tagad notiks, viņš mirs!

Viņa vēlreiz izdzīvoja šo mirkli kā filmā ar aizvien gausākiem palēninājuma kadriem. Kā viņš gandrīz bez svara karājās starp debesīm un zemi, starp dzīvību un nāvi, kamēr viņa rokas lēnām kustējās apļos, meklējot vispirms līdzsvaru, bet pēc tam glābiņu. īsu brīdi šķita, ka fizika ir akceptējusi izņēmumu un ļāvusi viņam nobalansēt uz malas, lai gan viņam jau pirms mirkļa būtu vajadzējis nokrist. Itin kā gravitācijas likums būtu atstājis viņu tur pietiekami ilgi, lai Rebeka paspētu ieraudzīt šausmas un apsūdzības viņa skatienā. Rebeka uz grīdas, tikai dažus metrus no viņa kājām, pietiekami tuvu, lai varētu pastiepties un pasniegt glābjošu roku.

Kā daudzreiz iepriekš viss notikums palēninājās, līdz beidzot apstājās pavisam nekustīgs, itin kā būtu nospiesta pauzes poga. Un vienu vienīgu spraigu sekundi tā patiešām tur bija iespēja pasniegt roku un mēģināt padarīt izdarīto nepadarītu. Izglābt viņu. Ja tikai viņa gribētu.

Rebeka mēģināja sev iegalvot, ka viņu mīl, ka nožēlo un mazāk par visu vēl viņam ļaunu, tomēr tas nelīdzēja. Jo dziļi sirdī, kādā vietā, kur nesniedzas saprāts, viņa joprojām kaut gan kopš tā vakara bija pagājuši vairāk nekā trīspadsmit gadi vēlējās tikai to, lai viņš nokristu. Lai viņa seja sadauzītos līdz nepazīšanai, rokas un kājas salūztu kā sērkociņi, bet plaukstas, mīkstās plaukstas, ko viņa bija mīlējusi un no kā baidījusies vairāk par visu pasaulē, sašķīstu asiņainos gabalos pret akmens bruģi tālu lejā.

Un mirkli, kad viņā kārtējo reizi izlauzās naids, kāds nospieda Play un viņas vēlēšanās piepildījās.

Bieži Rebeka pamodās tieši šajā vietā mirklī, kad viņš pazuda skatienam, un viņai nebija atkal jādzird būkšķis, kad ķermenis atsitās pret zemi piecus stāvus zemāk.

Taču ne vienmēr.

Ne šodien.

Mēmā, dobjā skaņa joprojām dunēja Rebekai ausis, kamēr viņa aprija steidzīgas brokastis pie izlietnes. Tā bija dzirdama cauri satiksmes troksnim, kamēr viņa lielā ātrumā brauca ar velosipēdu pa Rolambsvēgenu, tā joprojām vāri atbalsojās viņai galvā, kad viņa ar savu kalnu riteni pārlēca trotuāra apmalēm uz Drotningholmsvēgenas, un nebija pilnīgi noklususi pat tad, kad viņa aizelsusies samazināja ātrumu pie sardzes būdiņas blakus vārtiem Frldhema laukumā.

Rebeka apstājās pie barjeras un parādīja policista nozīmīti dežurantam, kas tikai noraidoši pamāja, lai Rebeka brauc garām, acīmredzot daudz vairāk interesēdamies par mobilā telefona spaidīšanu nekā par savu darbu.

Vēl viens nekompetents idiots, Rebeka paguva nikni nodomāt, pirms iebrauca tunelī zem policijas pārvaldes. Vēsā tumsa efektīvi izdzēsa ārpasauli un visas tās skaņas. '

-   Saņemieties taču! Šī nav nekāda mājsaimnieču vingrošana.

Seši miesassargi bija noplūduši sviedriem. ‘Pieci vīrieši un viena sieviete. Lejā uz grīdas, desmit atspiešanās uz rokām, zibenīgi kājās, gatavs aizsardzībai, spēriens, sitiens, sitiens. Tad atkal lejā. Divdesmit presītes un atkal aizsardzības pozīcijā. Kopā desmit apļu, pēc tam maiņa ar sparingpartneri. Ciešs tvēriens ap vidukli, spēriens, sitiens, sitiens.

Rebekas sparingpartneris bija spēcīgs, viņa sitieni gandrīz iztriecās cauri vatētajai aizsargkārtai uz vēdera.

Bum, bum, bum.

Vēl trīs, tad atkal maiņa.

Pašaizsardzības instruktors šodien attaisnoja savu vārdu. Par Pēteru Peinu' viņš noteikti nebija iesaukts tāpēc, ka būtu anglis.

Pirmā treniņnodarbība jaunajiem Alfas grupas darbiniekiem. Acīmredzot Vahtola bija pasūtījusi kārtīgu sutu, lai pārbaudītu savas grupas jaunpienācējus. Rebeka redzēja, kā priekšniece vēro viņus no stikla gaiteņa virs pašaizsardzības treniņu telpas.

Bija pagājušas aptuveni četrdesmit piecas minūtes, un temps līdz šim bija graujošs. Lai gan visi bija labi trenēti, vairāki jau sāka nokārt degunu.

-   Okei, pārtraukums, visi šurp.

Pēters Peins pamāja, lai visi nāk tuvāk. Atskanēja kolektīva atvieglojuma nopūta, un Rebeka sajūsmināta ievēroja, kā vairāki vīrieši bija spiesti atbalstīties pret ceļgaliem, lai atvilktu elpu. Viņa bija nogurusi, bet ne tik ļoti kā lielākie puiši.

Tā ir mazākas muskuļu masas priekšrocība, zēni, to darbināšanai vajag mazāk skābekļa, Rebeka klusībā iespurcās, pirms viņas domu pārtrauca Peina jaunā pavēle.

-    Atbrīvošanās no tvēriena, grupās pa trim, divi satver, viens atbrīvojas. Jautājumi? Okei, sāciet, un es gribu redzēt tempu! Go, go, go!1

Rebeka nokļuva pie diviem puišiem, kurus mazliet pazina. Stefans un Dejans. Pirmais bija spēcīgs vīrs ap metru deviņdesmit, otrs tikai par izmēru mazāks.

-   Es sākšu, Dejans īsi sacīja un ar žestiem norādīja, lai Rebeka sagrābj viņu no aizmugures. Stefans ieņēma pozīciju, lai no pretējās puses turētu Dejana rokas.

-   Kīā…! Dejans, skaļi iekliegdamies, viegli atbrīvojās ar kādu sarežģītu cīņas sporta kustību.

-   Labi, Savič, bet atmet tos karatē puikas trikus, no paklāja malas komentēja instruktors.

-   Vēlreiz, Normēna un Vikstrem, jums taču viņam jātraucē.

Rebeka pašķielēja augšup uz stikla gaiteni. Vahtola joprojām stāvēja tur, un šķita, ka priekšniece īpaši skatās uz viņas trijotni.

-   Kīā! Dejans atkal bija brīvs, šoreiz vēl vienkāršāk.

Nolādēts, viņa bija zaudējusi koncentrēšanos, un Peins kaut ko

tādu nepalaida garām.

-   Koncentrejies, Normēna! Ja gribi piederēt pie elites, tev jāsanemas!

Trešais mēģinājums, un tagad Rebeka jau apmēram zināja, kā notiek kustība. Dejans pirms atbrīvošanās paspēra ātru soli sāņus. Kas notiktu, ja viņa šī soļa laikā ar ceļgalu iesistu Dejanam pa ceļa locītavu?

Pareizā atbilde bija tāda, ka viņš atmuguriski iekrita Rebekai rokās un viņa kopā ar Stefanu varēja atviegloti pagriezties un nolikt Dejanu uz paklāja.

-   Labi, Normēna, tā tam jāizskatās! Peins sasita plaukstas, un Rebeka nevarēja atturēties no mulsa skatiena uz stikla gaiteni. Šķita, ka Vahtola nepakustina ne vaibstu.

-   Maināmies, Dejans īgni sacīja. Viņš bija piesarcis un acīm redzami neapmierināts ar to, ka uzveikts jaunās priekšnieces acu priekšā.

-   Es ņemu aizmuguri.

Pirms Rebeka paspēja reaģēt, Dejans jau bija nostājies aiz muguras un pielietoja kaut kādu galvas satvērienu. Krustenisks tvēriens viņai ap kaklu, labā roka gar balseni satvērusi otras rokas elkoni, kreisā roka stingi ap skaustu.

Kā skrūvspīlēs!

Rebeka ātri centās uzbrukt rokai, kas aizspieda viņas elpceļus, bet Vikstrems, stāvēdams priekšā, satvēra viņas plaukstu locītavas un stingri turēja rokas. Viņa ķepurojās un locījās, lai atbrīvotos, bet bija skaidrs, ka Dejans nedomā to pieļaut.

Šis bija atmaksas brīdis, un viņš nevis deva Rebekai iespēju, bet sažņaudza tvērienu vēl ciešāk. Rebekas kājas gandrīz atrāvās no zemes.

-   Nu ko, Normēna, Dejans iešņāca viņai ausī. Parādi nu, ko spēj!

Rebeka juta, ka acu priekšā sāk satumst. Tvēriens bija tik stingrs, ka noslēdza gan gaisa, gan asiņu pieplūdi. Viņa vēlreiz mēģināja izrauties, šoreiz ar lielāku niknumu, taču Vikstrems acīmredzot nebija pamanījis, ka te kaut kas nav labi, un joprojām cieši turēja viņas plaukstu locītavas.

Redzeslauks sašaurinājās, un Rebeka sajuta paniku. Viņa bija notverta, nespēja ne elpot, ne pakustēties. Noķerta un nodota cita cilvēka varā, turklāt šis cilvēks vēlēja viņai ļaunu. Ievainojama. Bezpalīdzīga. Un piepeši viņa vairs neatradās policijas sporta zālē, bet gan dzīvokli kādā dienvidu priekšpilsētā, un vīrietis, kurš viņu turēja, vairs nebija kolēģis ar aizvainotu lepnumu.

“Es tevi nogalināšu, mauka!” vīrietis iešņāca Rebekai ausī, un no biedējošā balss toņa viņa saprata, ka viņš to domā nopietni. Šoreiz viņa patiešām mirs!

Panika, ko Rebeka parasti turēja stingros grožos, piepeši izlauzās un piepildīja viņas galvu, iepumpēja adrenalīnu gurstošajos muskuļos un pārņēma kontroli pār viņas augumu. Viņa ieguva jaunu dzīvību.

Rebeka ļāva sev krist zemē kā maisam, un, kad tvēriens ap kaklu par dažiem milimetriem atslāba, viņa atspērās ar abām kājām un triecās atpakaļ un uz augšu ar tādu spēku, ka viņi gandrīz nogāzās atmuguriski. Pakausis atsitās pret kaut ko cietu, un viņa sajuta, kā tas sašķīst. Triekdama savas paceltās kājas uz priekšu, Rebeka saprata, ka arī tur trāpa mērķī. Spēriena spēks beidzot lika līdzsvara punktam sasvērties, un viņi,nogāzās uz paklāja.

Uz dažām sekundēm viss satumsa, pēc tam redze pamazām atgriezās.

Rebeka sēdēja uz grīdas ar muguru pret sagrauto Dejanu un viņa kājām sev abās pusēs. Dažus metrus atstatu viņai priekšā tupēja Stefans, saķēris pakrūti. Rebeka zibenīgi pielēca kājās un pagriezās pret Dejanu, kurš joprojām gulēja zemē. Viņš turēja abas rokas uz deguna, bet, spriežot pēc straumītēm starp pirkstiem, ar to nepietika, lai apturētu asiņu plūdus.

-Tu nēsi iktīg, Numēn, Dejans nopīkstēja, blenzdams uz viņu reizē neticīgi un apsūdzoši.

Rebeka īsti nezināja, ko sacīt.

—Es… viņa nedroši iesāka, bet Pēters Peins viņu pārtrauca.

-   Ļoti smuki, Normēna, tā ar viņiem jārīkojas! Savič, tu patiesībā pats uzprasījies, tā ka skrien pie māsiņas uzlikt plāksteri uz snuķa. Vikstrem, vai tev vajag palīdzību?

Stefans atvairīdamies pamāja ar roku un smagi piecēlās.

-   T ikai aizsita elpu, varens trāpījums, Normēna. — Viņš pamāja ar galvu Rebekas virzienā.

Rebeka nosarka, reizē juzdamās vainīga un atvieglota. Ar Dejana degunu nebija labi, bet galu galā viņš pats bija uzprasījies ar savu sasodīto mačo uzvedību.

Viņa bija izdarījusi savu darbu, atbrīvojusies pati saviem spēkiem, nevis kļuvusi par bezpalīdzīgu upuri.

Ne tā kā toreiz.

It nemaz!

Tagad viņa bija citāda, stiprāka, labāka un drosmīgāka. Pavisam cits cilvēks.

Beidzot uzdrīkstējusies pamest skatienu augšup uz Vahtolu, Rebeka redzēja, ka otra sieviete smīn.

*

Birkagātana 32, esi tur pulksten 18.00.

Tie nebija īpaši sarežģīti norādījumi, taču šoreiz HP katrā ziņā bija sagatavojies labāk. Par spīti karstumam, sameklējis vecu armijas jaku, kuru kāds viņš neatcerējās, kurš, bija aizmirsis viņa dzīvoklī kādā senā ballītē. Jakai bija daudz kabatu, un viņš tās bija piebāzis ar dažādiem palīglīdzekļiem. Sprādzes uz jakas krūtīm bija nevainojami piemērotas telefonam.

Divdesmit septītā spēlētāja klips bija ļāvis viņam saprast, kā jānovieto kamera, lai attēli būtu optimāli. Vairs nekādu nejēdzīgu lēkājošu kadru vidukļa augstumā kā vilcienā un NK! Kopš šī brīža tikai headshots.3

Skatītājiem jeb faniem, kā viņš aizvien biežāk tos dēvēja, NK epizode bija ļoti patikusi. Lai gan HP nezināja, kas viņi ir, viņš aizvien vairāk juta, ka tie ir his kind ofpeople', stabili čaļi, ar kuriem viņš labprāt iedzertu pa ledusaukstam alus kausam, ja rastos tāda izdevība.

Patiesībā viņš bija mēģinājis atrast veidu, kā iekļūt šajā community5 . Meklējis ieejas lapu, kurā var reģistrēties par biedru, spēlēt, skatīties un varbūt pat pačatot ar faniem. Uzzināt sīkāk, kas viņi ir un kāpēc viņiem patīk tieši HP.

Tomēr viņam nebija izdevies. Izmantotie meklētājvārdi nedeva derīgus rezultātus, tātad par biedru varēja kļūt by invitation only\ Maza vilšanās. Būtu ellīgi forši redzēt citu spēlētāju klipus, nemaz nerunājot par tiešo kontaktu ar faniem, bet tur neko nevarēja darīt.

HP negribīgi atzina, ka šādā veidā Spēle kļūst taisnīgāka.

Pēc otrā uzdevuma viņš tīšām bija lēnām pastaigājies pa Sepsholmenu, vismaz pusceļu nogājis atmuguriski tikai tāpēc, lai pēc iespējas ilgāk varētu aplūkot savu sasniegumu.

Kad viņš nokļuva mājās Marīa Trapgrendā, Spēle jau bija sagatavojusi profesionālu montāžu. Vispirms viņa paša lēkājošie kadri no ēkas iekšpuses pārmaiņus ar ārējiem pulksteņa attēliem. Pēc tam dalītais kadrs ar laika atskaiti vidū. Viņa roka un pogas vienā pusē, rotējošais pulkstenis otrā. Trīs, divi, spiediens, un virs Stokholmas apstājies laiks.

Piecsimt svaigu punktu, personiska apsveikuma ziņa no Spēles vadītāja un vesela gūzma jaunu komentāru, turklāt viņš bija pakāpies par dažām vietām rezultātu tabulā.

CWbija tikai vārds! HP bija spiests pāris reižu nodročīt, pirms spēja aizmigt.

Ārā no metro pie Sv. Ērika laukuma, tālāk pa Tomtebūgātanu un ap stūri pa labi. Tuvodamies adresei, HP juta, ka pulss paātrinās. Viņš izvēlējās šķērsot Birkagātanu, lai mierīgi varētu izpētīt savu mērķi no kādām durvīm slīpi iepretī un reizē uzvilkt pelnītu dūmu.

Šķita, ka šajā adresē nav nekā dīvaina.

Pavisam parasta vairāku ģimeņu māja, droši vien būvēta ap divdesmitā gadsimta pašu sākumu. Četras logu rindas plus kupoli uz jumta kopā deva piecus stāvus. Pēc visa spriežot, lielākoties veikalu telpas vai uzņēmumi pirmajā stāvā un droši vien grezns mansarda dzīvoklis augšā.

Kas notiks tālāk?

HP atkabināja telefonu no sprādzes uz kreisā pleca, kur pēc zināmām pārdomām bija izvēlējies to novietot, pārlaida kameru fasādei, pievilka tuvāk durvis un tad atkal uzņēma kopējo attēlu. Kad viņš bija beidzis, sarkanā lampiņa sāka mirgot.

• Aiz telefona būdiņas pie lielveikala.

Uz displeja nekā vairāk nebija.

HP neapmierināts savilka pieri, kad dažas minūtes vēlāk vilies satvēra plastmasas maisiņu, kas bija iespiests aiz pelēkās būdiņas ielas pretējā pusē.

Vai viņš bija braucis uz Birkastanu, lai paņemtu kaut kādu nožēlojamu maisiņu?

Kas tas par stulbu uzdevumu?

Taču, pirms HP paguva ielūkoties maisiņā, lampiņa atkal iemirgojās, un, lasīdams vakara trešo ziņu, viņš atkal juta, kā sirds aiz spriedzes sāk auļot.

This was more like it!7

HP pārbaudīja, vai kamera darbojas, un uzkabināja telefonu vietā.

Tad nospieda durvju kodu, kas viņam tikko bija paziņots, un dzirdēja atslēgu iedūcamies.

Lights, camera, action/* viņš priecīgi nodomāja, atvēra durvis un iešmauca iekšā.

Pirmais mērķis pagriezās zibenīgi.

Slīpi pa labi! konstatēja Rebekas prāts, kamēr muguras smadzenes paveica pārējo. Viņa pabāza labo roku zem žaketes, izvilka pistoli no maksts un mirklī, kad stobrs atbrīvojās, pavērsa to uz priekšu. Tad viņa satvēra ieroci arī ar kreiso roku, sagrāba spalu un reizē turpināja rokas kustību augšup, liekot mehānismam ievirzīt lodi stobrā. Kad labā roka bija sasniegusi izstieptu pozīciju, bet kreisā atbalstīja trīs pirkstus ap spalu, viņa izdarīja divus ātrus šāvienus mērķim pa vidu.

Visa kustība nebija prasījusi vairāk par sekundi.

Rebeka lēnām atkāpās, joprojām ar Sig Sauer gatavībā un skatienam šaudoties abos virzienos virs stobra. Kad viņa bija atmuguriski atkāpusies aptuveni desmit metrus no aizsega, piepeši parādījās nākamais mērķis, šoreiz tālāk pa kreisi.

Rebeka ātri pagriezās un pat neapdomājusies kustībā veica vēl divus šāvienus.

Blīkš, blīkš!

Vēl piecu metru atkāpšanās, tad parādījās pēdējais mērķis, tālu un vidū, nekā vairāk par figūru ar galvu. Pussekundi vēlāk arī šajā mērķī, pavisam tuvu centram, rēgojās divi glīti deviņu milimetru caurumi.

-   Stop, pārtraukt uguni, izņemt patronas!

-   Pārtraukt uguni, izņemt patronas, Rebeka atkārtoja šaušanas instruktora pavēli, izņēma magazīnu un arī septīto patronu, kas gatavībā gulēja stobrā.

Kad viss bija pabeigts, viņa ielika ieroci makstī, noņēma austiņas un brilles un gaidīja spriedumu.

-   Labi šāvi, Normēna, mazliet labāku tempu pirmajā sērijā un mazāk raustīšanās otrajā, bet lielos vilcienos, kā jau teicu, labi! paziņoja instruktors.

Rebeka piekrītoši māja ar galvu. Viņa bija mazliet sapinusies žaketē, zaudējusi sekundes simtdaļas un pārāk steigusies atgūt laiku otrajā sērijā.

-   Šaut un neraustīties! viņa sev atgādināja, līmēdama marķējuma lapiņas uz caurumiem otrajā mērķī, nepilnu decimetru augstāk, nekā bija iecerējusi.

Kad Rebeka sāka mācīties Policijas skolā, šaušana viņai sagādāja grūtības. Viņu biedēja ierocis, galvenokārt jau blīkšķi, un sākumā viņa aizmiedza acis ikreiz, kad nospieda mēlīti. Lāču skola piedāvāja papildu kursus tiem, kas nebija raduši pie ieročiem, un pēc dažu vakaru intensīvas trenēšanās bailes pārvērtās par ko citu. Kad Rebeka bija pārvarējusi savu nepatiku un apguvusi pamattehniku, pistole ļāva viņai justies droši. It kā nekas visā pasaulē nevarētu tikt viņai klāt, kamēr vien viņai rokā ir Sig Sauer. Piepeši pretinieka spēkam

un augumam nebija ne mazākās nozīmes, ja vien viņai bija šaujamierocis.

Taču, ja abas puses bija bruņotas, tad vajadzēja šaut pirmajam un šaut labāk. Tā viņa bija trenējusies: gan pa īstam šautuvē pagrabā, gan tikpat daudz ari mājās ar dienesta ieroča kopiju, kuru bija nopirkusi kādā hobiju veikalā.

Izvilkt, nomērķēt, šāviens.

Izvilkt, nomērķēt, šāviens.

Piecdesmit reižu katru ritu un tikpat daudz katru vakaru.

Šaut, neraustīties. Atkal un atkal, līdz katra kustība bija iesēdusies muguras smadzenēs un viņas grupā vai pat visā kursā nebija neviena ātrāka. Lai to sasniegtu, Rebeka bija nodeldējusi divas butaforiju pistoles, bet panākumi bija to vērti!

Pat šībrīža vienībā Rebeka bija viena no ātrākajiem. Kad šaušanas instruktors sarēķināja dienas rezultātus, ņemot vērā gan trāpījumus, gan laiku, Rebeka ierindojās otrajā vietā. Viņu tikai nedaudz pārspēja kāds puisis no Vesterortas.

Brīdi vēlāk Rebeka piezvanīja savam automātiskajam atbildētājam, lai atgādinātu sev jau šajā pašā vakarā pastiprināt treniņus.

*

Kāpnes bija platas un darinātas no pelēka riļarmora, nodeldētas no simt gadu lietošanas. Lakota tīkkoka margas un mazs, daudz mūsdienīgāks lifts ne vairāk kā diviem cilvēkiem, iespiests kāpņutelpas vidū.

HP uzmanīgi izlūkoja kāpņutelpu, pirms devās augšā. Viņam bija jānokļūst trešajā stāvā. Acīmredzot šim namam bija ari sētas māja, jo katrā pusstāvā atradās durvis uz sētas pusi. Parastas durvis dzīvokļiem uz pagalmu, divviru durvis uz ielu —viņš ievēroja, iekams nokļuva trešajā stāvā.

Četras durvis, visas ar glītām misiņa plāksnītēm, un vienas no tām, otrās no kreisās puses, ar pareizo vārdu kombināciju. Tiktāl viss bija labi. Šajā mirklī sirds jau stipri dauzījās krūtīs un ne jau straujā kāpiena dēļ.

HP pēdējo reizi paskatījās apkārt kāpņutelpā, pirms ķērās pie darba.

Vispirms viņš uzvilka galvā vecu, zilu cepuri, kurā bija izgriezis caurumus acīm un mutei divdesmit septītā spēlētāja stilā. Pēc tam paņēma priekšmetus, kas bija ielikti maisiņā. Pirmo, mazu gumijas ķīli, HP iebāza zem durvīm, kas bija viņa mērķis, un tad paspēra to, lai tas kārtīgi ieķīlētos. Pēc tam dziļi ievilka elpu un nospieda zvana pogu. Mirklī, kad no iekšpuses kāds nospieda durvju rokturi, viņš izvilka sarkanās krāsas baloniņu, kas kopā ar ķīli bija gulējis maisiņā, un sāka darbu.

Pagāja dažas sekundes, iekams vīrietis aiz durvīm aptvēra, kas notiek, un HP jau bija pa pusei pabeidzis tekstu, kad viņš beidzot pa īstam mēģināja attaisīt durvis.

Piepeši vīrietis pārtrauca bezjēdzīgi raustīt rokturi, un nākamajā mirklī durvis nodrebēja tā, it kā viņš būtu tām pamatīgi iebelzis. HP šausmās pamanīja, ka ķīlis ir mazliet paslīdējis atpakaļ pa slideno akmens grīdu un starp divviru durvīm pavērusies centimetru plata sprauga. Viņš ieraudzīja stipri piesarkušu seju un dzirdēja, kā vīrietis iekšā kliedz uz viņu, bet tagad bija par vēlu pārtraukt. HP stipri iespēra pa ķīli, cerot aizturēt viņu vēl pāris sekunžu, pietiekami ilgi, lai paspētu pabeigt uzdevumu.

-   Es tevi nositīšu, nelieti, es tevi dabūšu rokā, mazais, gļēvais smerdeli! rēca vīrietis iekšpusē, atkal un atkal triekdamies pret durvīm.

Sprauga kļuva aizvien lielāka, un HP juta pieaugam paniku. Taču viņš nevarēja apstāties, bija atlikuši tikai daži burti. Nobody loves a fucking quitter*, un fani jau nu noteikti ne.

Piepeši viņš dzirdēja atveramies durvis pa labi un, pagriezis galvu, ieraudzīja, ka pa tām pabāž galvu aptuveni divdesmit gadus veca meitene. Līdzko abu skatieni sastapās, meitene pārbijusies aizcirta durvis, un HP dzirdēja iekšpusē nograbam drošības ķēdi.

Sasodīts, viņš gandrīz bija aizmirsis, ka viņam galvā ir laupītāju mice.

Durvis dabūja vēl vienu belzienu, un šoreiz HP redzēja, kā ķīlis aizslīd atpakaļ pa akmens grīdu. Tagad vīrietim iekšpusē vajadzēja

tikai paraut durvis atpakaļ, un tās būtu vaļā. Tiklīdz HP durvju spraugā ieraudzīja muskuļotu, notetovētu roku un noskūtu galvu, viņam prātā iešāvās zibenīga ideja. Viņš pacēla aerosolu, uzšļāca niknajai sejai vienu krāsas strūklu un atbildē saņēma brēcienu, pirms durvis aizvērās.

Tiešs trāpījums!

Ar diviem ātriem vilcieniem HP pabeidza savu mākslas darbu un bija jau pagriezies pret kāpnēm, kad viņam aiz muguras atskanēja brīkšķis. Nepagriezies atpakaļ, viņš metās lejā pa kāpnēm.

Divos soļos pievārējis pirmo kāpņu posmu un nokļuvis laukumiņā pusceļā, HP dzirdēja, kā vīrietis rēkdams metas viņam pakaļ. Vēl divi soļi un otrais stāvs, tad vēl divi līdz nākamajam laukumiņam un tad tikai viens kāpņu posms līdz brīvībai. Viņš dzirdēja būkšķus un elsošanu aiz muguras, bet ne tik tuvu, lai nevarētu paspēt.

Apskrējis ap stūri uz pēdējo kāpņu posmu līdz ieejai, HP pamanīja, ka bēgšanas ceļš ir nobloķēts. Kāda sieviete šobrīd neveikli mēģināja iedabūt pa durvīm bērnu ratiņus, un aizšmaukt garām nebija nekādas iespējas. Šķita, ka tas pērtiķis aiz muguras ir aptvēris situāciju, jo viņš izgrūda triumfa kliedzienu kaut kur tuvu aiz HP pakauša.

—    Nu tu man esi rokā, velnēn!

HP sajuta panikas uzplūdus, taču nemetās uz priekšu, kur ratiņi noķertu viņu kā žurku, bet apskrēja ap liftu un turpināja ceļu uz sētas durvīm. •/

Nepalēninot soli, viņš izskrēja mūru ieskautajā pagalmā un nomērķēja uz paklāju statīvu vienā pusē. Gorilla strauji tuvojās, burtiski jau mina uz papēžiem tik tuvu, ka HP dzirdēja viņa saraustīto elpu.

HP metās uz statīvu un no turienes lēca uz mūri tālu augšā. Viņš ar rokām pieķērās pie mūra augšmalas un mežonīgi spārdījās ar kājām, lai uzvilktu augšā rumpi.

Izdevās!

Ar pūlēm aizcīnījies līdz skārda apmalei, viņš uzstutēja vienu kāju pāri korei, taču mirklī, kad gribēja uzvilkt augšā otru, sajuta kādu roku satveram bikšu staru un palika karājamies jāteniski uz mūra, drudžaini taustīdamies pēc atbalsta.

Ar acs kaktiņu HP manīja vajātāju un juta, kā tas meklē labāku tvērienu ap viņa potīti. Viņš paniski spēra ar kreiso kāju, lai izrautos. Kāja trāpīja kaut kam cietam, viņš dzirdēja vaidu, un tvēriens ap potīti bez brīdinājuma atslāba. Viss notika tik pārsteidzoši, ka HP zaudēja līdzsvaru un nogāzās puķudobē otrpus mūrim. Viņš nokrita ar seju uz leju un dabūja pilnu muti ar zemi. Pāris sekunžu vēlāk klibodams uz durvīm, kas, viņaprāt, varētu vest uz Sv. Ērika laukumu, HP dzirdēja, kā gorilla joprojām auro mūra otrā pusē.

Nokļuvis uz ielas, HP nevis devās uz tuvāko metrostaciju, bet pa Karlsbergsvēgenu metās skriet uz Odina laukuma pusi. Pēc nepilnām četrām minūtēm sasniedzis kāpnes un samazinājis ātrumu, viņš pamanīja, ka dreb pie visām miesām.

Apsveicu, HP!

displejs viņu sveicināja, kad viņš bija apsēdies metro un savaldījis savas trīcošās rokas.

Tu veiksmīgi izpildīji savu trešo, 700 punktu vērto uzdevumu.

Turklāt esmu nolēmis piešķirt Tev vēl 100 punktu par uzteicamu sniegumu.

Tavs klips būs gatavs aptuveni pēc 23 minūtēm.

Sveicieni!

Spēles vadītājs

Citiem vārdiem sakot, viņam vajadzēja paspēt uz mājām, lai noskatītos visu atkārtojumā un pagozētos fanu mīlestībā. Sasodīts, cik tas bija cool!

*

Kad aiz Rebekas aizvērās dzīvokļa durvis, viņa-jutās gandrīz pārāk nogurusi, lai turētos pie savas jaunās kārtības. Mirkli viņa paspēlējās

ar vēlmi šoreiz to nedarīt viss taču tāpat bija pietiekami labi tomēr drīz vien nemiers ņēma virsroku un viņa gandrīz trīs minūtes aizslēdza, atslēdza un pēc tam atkal aizslēdza ne mazāk kā četras dažādas atslēgu ietaises uz durvīm.

Beidzot apmierināta un pietiekami pārliecināta, ka viss darbojas un dzīvoklis ir drošībā, Rebeka iemeta sviedros izmirkušo sporta tērpu mazajā veļasmašīnā, ievilkās dzīvojamā istabā un sabruka dīvānā.

-   Sveiki! — viņa sacīja uz guļamistabas pusi, bet neviens neatbildēja.

Tur jau sen neviena nebija.

Tomēr Rebekai gribējās kaut ko pateikt, jebko, lai nejustos tik vientuli.

»

-   Sveiki… piepeši atbildēja kāda balss, un viņas sirds apmeta kūleni, pirms viņa sadzirdēja turpinājumu un aptvēra, ka dzird pati savu balsi.

-   … jūs piezvanījāt Rebekai. Manis nav mājās, bet atstājiet ziņu, un es piezvanīšu.

Rebeka metās pie telefona un paspēja pacelt klausuli, pirms nopīkstēja automātiskais atbildētājs, taču, lai kas būtu zvanītājs, viņš jau bija nolicis klausuli.

Nolādēts! Viņa bija izslēgusi skaņu, kamēr vakar vakarā veica jogas vingrojumus, un laikam bija aizmirsusi to atkal ieslēgt.

Nu, gan jau piezvanīs vēlreiz, ja tas ir svajīgi.

Visticamāk, zvans bija no darbavietas un attiecībā uz virsstundām, ko viņa šobrīd neparastā kārtā nevēlējās.

Pēdējo dienu intensīvie treniņi bija Rebeku nogurdinājuši, un šovakar viņa gribēja tikai gulēt. Varbūt vienu īsu treniņu rīt no rīta, bet pārējo brīvdienu viņa gluži neierasti gribēja veltīt ļoti nepieciešamajai atpūtai.

Rebeka izgāja cauri sarunu sarakstam. Turpmākās ziņas bija atgādinājumi no viņas pašas.

“Rebeka, atceries rezervēt laiku mazgātavā un samaksāt Nespresso rēķinu līdz divdesmit piektajam.”

“Pastiprini treniņus ar pistoli, Normēna.”

“Šovakar būs dokumentālā filma par sērijslepkavu, kuru tev vajadzētu redzēt. Discovery pulksten astoņos.”

Izdzēsdama ziņas, Rebeka greizi pasmaidīja par savām pavēlēm. Jocīgi, cik savāda izklausījās viņas balss atbildētājā. It kā lentē runātu pavisam cits cilvēks. Tāla radiniece ar kopīgām iezīmēm, taču stingrāka un vēsāka. Tiesa, skaņas kvalitāte jau arī nebija tā labākā. Beigu beigās Rebeka nosprieda, ka šāda atbildētāja izmantošana ir diezgan muļķīgs paradums. Varbūt nopirkt jaunu mobilo? Tad viņa varētu pierakstīt savus atgādinājumus, nevis mūžīgi zvanīties. Mazs projekts nākamajam atvaļinājumam.

Rebeka pacēla telefonu, ieslēdza zvana signālu un cīnījās ar piepešo vēlmi piezvanīt Henkem. Patiesībā Rebekai viņa pietrūka vairāk, nekā viņa vēlējās atzīt. Bet tas jādara rīt vai katrā ziņā kādā no tuvākajām dienām, viņa sev apsolīja, pirms nolika telefonu un ieslēdza televizoru.

Pēc dažām minūtēm viņa jau bija iegrimusi dziļā bezsapņu miegā.

*

Klips pārspēja'visas cerības! Šķita, ka kāds ir uzstādījis kāpņutelpā pastāvīgu kameru, jo HP neredzēja nevienu drebelīgu kustību, kas nodotu cilvēka roku aiz kadriem, kuri bija ievietoti viņa profilā blakus paša uzņemtajiem. Lai gan tas bija noticis tikai pirms dažām stundām, klipā izskatījās daudz dramatiskāk, nekā viņš atcerējās.

Durvis, kas drebēja no gorillas belzieniem, pārbijusies meitene, kura pabāza galvu pa durvīm, un viņa paša maskotais stāvs, kas nesatricināmi aprakstīja durvis. Viņš izskatījās vismaz tikpat cool kā divdesmit septītais, kad tas uzklupa kruķu vāģim!

Arī teksts uz durvīm bija lieliski saskatāms:

REMEMBER RULE NUMBER ONE !10

Šo ziņu tas pļāpīgais gorilla noteikti nemūžam neaizmirsīs. Mazs Spēles vadītāja atgādinājums par spēkā esošajiem noteikumiem. Runāšana sudrabs…

Sasodīts, tas čalis noteikti bija kultūrists vai kaut kas tamlīdzīgs, jo, izlauzies kāpņutelpā, viņš izskatījās ellīgi iespaidīgi.

Pagalma kadri bija gandrīz tikpat izcili. Tā kā uz mūra gulēja tikai rumpja labā puse, kamera bija pavērsta pareizajā virzienā, un tagad HP varēja tuvāk aplūkot sava spēriena efektu.

Bija redzams spēcīgs apakšdelms un daļa saniknotas sejas, kas ieslīdēja un izslīdēja no kadra, un tad viņa paša četrdesmit trešā izmēra Nike, kas trāpīja gorillam tieši ģīmī, pirms viss pārvērtās par debesu un zemes mudžekli, kad viņš nogāzās otrpus mūrim.

Orks otrā pusē laikam bija pārāk uzpumpēts, lai varētu pārmesties pār mūri.

Too bad sucker!11

Laiks piebremzēt ar steroīdiem.

HP plati pasmaidīja un vēlreiz nospieda Repeat12 .

Faniem tas patika. Jau bija sākuši pienākt komentāri, un viņa vidējā atzīme pietuvojusies četrām zvaigznēm. Ar nelielu veiksmi viņš varētu jau līdz rītdienai sasniegt piecas.

LJn kāpēc gan ne? Viņš būtībā bija tam kā radīts. Hitman13 Spēles vadītāja dienestā!

Jaka bija veiksmīga ideja, jaunie kadri bija krietni labāki par vecajiem. Pat skrējienu pa Karlsbergsvēgenu varēja noskatīties, nesajūtot nelabumu, un HP sev atgādināja, ka nākamreiz ātrāk jānorauj maska. To, ka seju joprojām aizklāj cepure, viņš bija aptvēris tikai brīdi, kad dažas vecenes aiz pārbīļa iekliedzās kaut kur pie Helsingegātanas.

Nākamreiz tas jāuzlabo.

Jo nākamā reize noteikti būs!

Seši i all the king’s horses…

No: Talent Acquisition'

Kam: Spēles vadītājam

Tēma: kandidāta "128" izvērtējums

Vārds: Henriks Peteršons

Alias: HP

Vecums: 31

Augums: 179 cm

Svars: 72 kg

Miesasbūve: vājš

Matu krāsa: tumši blonda

Acu krāsa: zilas (sk. pievienoto pases fotogrāfiju)

Ģimenes stāvoklis: neprecējies

Ģimene: viena māsa (ar kuru tikai neregulāri kontakti).

Abi vecāki miruši.

Nodarbošanās: dažādi darbi, pirms tam bezdarbnieks Adrese: MarīaTrapgrenda 7, Sēdermalme, Stokholma, divistabu kooperatīvais dzīvoklis, mantots no mātes

Izpildīto uzdevumu skaits: 5 Punktu skaits: 2200 Šībrīža rangs: 23 Šībrīža līmenis: 3

Rekrutēšanas veids: rekomendācija

Izglītība: Zviedrijas deviņgadīgā pamatskola ar dažādām sekmēm. Iesākts, bet nepabeigts trīsgadīgais finanšu novirziena kurss ģimnāzijā. Divas reizes iesākti, bet nepabeigti pieaugušo izglītības kursi komūnā.

Cita izglītība: nav

Brīvā laika intereses: lielāko daļu laika kandidāts pavada, skatoties televīzijas pārraides un filmas, galvenokārt amerikāņu seriālus, spriedzes filmas, komēdijas vai erotiku. Bieži spēlē Counterstrike, taču nepieder pie kāda īpaša grupējuma vai klana. Retāk spēlē World ofWarcraft, kur viņa avatari visbiežāk ir Rogues, kas pieder pie the Horde.

Interneta lietošanas paradumi: thefragarena.com, dažādas failu apmaiņas vietnes filmu un mūzikas lejupielādēšanai, Blocket (zviedru tirgus lapa, ko bieži izmanto zagtu mantu realizēšanai), YouTube, kā arī dažādas pornogrāfijas vietnes. Daudz izmanto MSN. Nesen ir atvēris Hotmail kontu Badboy. 128.

Slimības vēsture: lauzta roka un divas lauztas ribas īsā laika posmā 80. gados. Lieta nodota sociālajam dienestam aizdomās par vardarbību pret bērniem. 1992. gadā izoperēta aklā zarna. Pēdējā veselības pārbaude 2007. gadā pēc Probācijas dienesta pavēles neuzrādīja nekādas novirzes, izņemot THC asinīs (aktīva viela ar Cannabis saistītās narkotikās, piemēram, hašišā un marihuānā). Nekādu ziņu par alerģijām, sirds slimībām, pazeminātu imunitāti vai medikamentu nepanesību.

Sociālā dienesta reģistri: saskaņā ar veselības aprūpes iestādes ziņojumu (sk. augstāk) izmeklēšanas laikā bērni fevietoti ģimenes bērnunamā. Pēc neilga laika šis lēmums atcelts un lieta izbeigta. Vēl citi ziņojumi par iespējamo vardarbību pret bērniem, taču sociālais dienests nav veicis nekādus pasākumus, izņemot dažus apmeklējumus. Kāda dienesta piezīme norāda uz iesniegumu policijai, taču šāds iesniegums nav atrasts.

Tēvs miris 1995 (insults), māte 1997 (vēzis). Piezīmes saistībā ar narkotiku lietošanu (hašišs un marihuāna), kā arī kavējumiem un sliktu uzvedību skolā. Uzraudzības plāns saskaņā ar tiesas lēmumu (sk. zemāk).

Sodāmības reģistrs un policijas ziņojumi: pirmais spriedums tūlīt pēc kandidāta septiņpadsmitās dzimšanas dienas par vairākiem sīkiem

noziegumiem saistībā ar narkotikām, kā arī transportlīdzekļa piesavināšanos; sprieduma rezultātā kandidāts nodots sociālā dienesta uzraudzībā.

Tiklīdz sasniedza astoņpadsmit gadu vecumu, notiesāts par smagu vardarbību, kas izraisījusi cita cilvēka nāvi, piespriesti desmit mēneši slēgtā jauniešu kolonijā. Vēlākziņojumi policijas izmeklēšanu reģistrā par sīkiem narkotiku noziegumiem, aizdomām par zagtu mantu uzglabāšanu un sīkām zādzībām.

Pēdējais spriedums pirms nepilniem diviem gadiem par zagtu mantu glabāšanu, nelikumīgu transportlīdzekļa vadīšanu un sīku narkotiku noziegumu. Sekas: policijas uzraudzība un naudas sodi.

Citi reģistri: piecas kavētu maksājumu lietas pie tiesu izpildītāja, galvenokārt kārtējie rēķini par elektrību un telefonu, kā arī maksājums kooperatīvam. Visas lietas atrisinātas, neuzsākot piedziņu, jo parādus nokārtojusi kandidāta māsa.

Personiskās īpašības: visi avoti apraksta kandidātu apmēram vienādi. Gudrs, atjautīgs unapveltīts ar iniciatīvu, taču reizē arī slinks, neuzticams un egocentrisks. Parasti izvēlas vienkāršus risinājumus, nevis ilgtermiņa iesaistīšanos. Problēmas ar autoritātēm, maz draudzības un ģimenes saišu.

Uzdevumi: bez pārbaudes uzdevuma (scenārijs 12a) kandidāts ir veiksmīgi izpildījis četrus uzdevumus (līdz grūtības pakāpei C3).

Regulāri skatās savus klipus, ļoti bieži lasa komentārus un ātri piesaka gatavību jauniem uzdevumiem.

Līdz šim nav izrādījis nekādas šaubu pazīmes vai bažas par iespējamām sekām, vienalga, vai tās būtu viņa paša vai uzdevuma izraisītas.

Ieteikums: kandidātam "128" lielos vilcienos piemīt visas īpašības, kuras nepieciešamas veiksmīgam Spēlētājam. Viņš ir impulsīvs, gudrs un dinamisks, bet vienlaikus neizrāda gandrīz nekādu empātiju pret apkārtējo pasauli.

Šķiet, ka kandidāts uzskata sevi par nelaimīgu upuri vai autsaideru. Par cilvēku, pret kuru neizskaidrojamā kārtā netaisni izturējušies vai kuram nav veicies. Tāpēc viņš visās situācijās patur tiesības gūt sev labumu, parasti uz citu vai sabiedrības rēķina, un neuzņemas nekādu atbildību par savu rīcību.

Kandidātam būtībā nav ģimenes, viņam ir problēmas ar ilgtermiņa tuvību un ilgstošām attiecībām, tāpat arī problēmas uzticēties un iekarot uzticību.

Lai gan naudai ir zināma loma viņa motivācijā, lielākais dzinējspēks ir līdzīgi domājošo uzmanība/atzinība (t.s. cred). Lai gan "128" ir cilvēks, kurš nicina autoritātes, viņu ir pārsteidzoši viegli vadīt, taču ar noteikumu, ka viņš uzskata visas izvēles un lēmumus par savējiem un domā, ka viss notiek pēc viņa noteikumiem.

Apakšā parakstījies iesaka pārcelt kandidātu uz otro līmeni un veikt vēl vienu izvērtēšanu pēc D1 grūtību pakāpes uzdevuma.

Ar cieņu,

Donovans

Talent Acquisition

*

7

HP kniebās kā transā.

Viņš bija Roko Zifredi, Pols Tomass un, protams, leģenda Rons “Ezis” Džeremijs2 vienā cilvēkā. Tovakar viņš bija Kniebšanās Karalis un nepagurdams staipīja un locīja savu labprātīgo, bet joprojām mazliet pārsteigto partneri, lai izpētītu kopošanos visās iedomājamās variācijās.

Trešā reize aptuveni divu stundu laikā tālu pārsniedza HP vidējos rādītājus. Viņi jau bija noslēguši kvēlu jātnieces pozu dīvānā, tad stāvošu misionāru uz virtuves galda, kur viņas garās kājas apvijās ap viņa pleciem, un šobrīd viņš pilnā sparā drudžaini ņēma attiecīgo dāmu no mugurpuses tā, ka stulbā gulta gandrīz salūza.

HP rokas bija cieši satvērušas viņas platos gurnus. Krūtis un dibens šūpojas vienā ritmā ar meičas baudpilno stenēšanu, kad HP arvien spēcīgāk uzdūra viņu uz sava akmenscietā pornozvaigznes daikta.

-   Vēl drusciņ, vēl, es drīz beigšu, viņa aizelsusies ņurdēja. Taču HP bija vienalga. Viņš bija Kniebšanās Karalis, Pišanās Princis, the Ayatolla offuckenrolla! Bet vēl svarīgāk viņš bija ari mister clip of the tveek*, first runner-up4 un number onehundredandtwenty fucking eight V Krutākais džeks Spēlē, un šī doma padarīja viņu daudz cietāku, nekā to jebkad būtu spējusi viņa gultas partnere ar visiem saviem sievišķīgajiem atribūtiem.

Ar pāris spēcīgiem grūdieniem HP pabeidza savu meistardarbu, bet mirklī, kad viņš izvilka sevi ārā un uzšļāca bālu spermas kaskādi meičas sviedrainajai mugurai, viņa prātā vīdēja tikai viena vienīga doma: te būtu vajadzējis kameru!

*

Viņa gulēja viņam blakus tumsā un slepus lūkojās uz aizmigušo siluetu. Varbūt viņš nebija gudrākais puisis pasaulē, taču gultā katrā ziņā īsts nelabais. Arī šovakar bija šķitis neparastas iedvesmas pilns.

Viņi bija pazīstami aptuveni pusgadu, nejauši satikušies kādā krodziņā kaut kur pilsētā, un, tā kā Rebeka jutās neparasti vientuļa un turklāt ilgojās pēc fiziskas tuvības, viņa pretēji saviem principiem jau tovakar bija devusies līdzi puisim uz viņa dzīvokli. Sekss bija labs jau no paša sākuma, un kopš tās reizes viņi nespēja to izbeigt.

Viņā bija kaut kas tāds, kas Rebekai patika, uzkurināja viņu. Ne tas, ka viņš būtu īpaši glīts vai pārspīlēti seksīgs, nē, abās skalās viņš ierindojās kaut kur pa vidu. Iespējams, visvairāk Rebeku piesaistīja tieši fakts, ka viņš bija nevis policists, bet gan pavisam vienkāršs puisis, kas dzīvoja pavisam parastā pasaulē. Katrā ziņā abi šad un tad satikās, parasti reizēs, kad viņai bija attiecīgais noskaņojums. Rebeka nemeklēja attiecības, un arī viņš nekad nebija iebildis pret izveidojušos modeli. Tomēr Rebeka nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka

izmanto viņu. Viņai bija aizdomas vai varbūt viņa cerēja, ka puisim jau ir pastāvīgas attiecības, taču izvēlējās nejautāt, un arī viņš nejutās spiests stāstīt par sevi kaut ko vairāk. Lai kas viņiem būtu kopīgs, runa bija nevis par jūtām, bet par fizisku pievilkšanos, un tad jau patiesībā nevajadzēja nekādas detaļas, vismaz Rebekai tā patika domāt.

Nu, tas jau arī bija vienalga. Viņi gluži vienkārši bija gultas biedri, lai gan Rebekai šis apzīmējums nepatika. Vainas mākta, viņa noglāstīja puisim muguru un dzirdēja viņu kaut ko nomurminām miegā.

*

Spēles vadītājs bija apsolījis viņam pavisam jaunu pasauli, un pagaidām HP nebija vīlies. Viņš varēja noskatīties klipus, cik reižu vien gribēja, un šobrīd jau bija to izdarījis.

Ceturtais uzdevums bija superīgs. HP bija atskrūvējis riteņu skrūves Ferrari, kas piederēja kādam sleazy6 advokātam, kamēr tas sēdēja desmit metru tālāk un pēc darba iedzēra ar saviem stilīgajiem draugiem Stūrehofas āra kafejnīcā. Auto, protams, bija novietots kravas zonā blakus Sēnei, lai visi redzētu viņa izcilo peņa pagarinājumu, un tomēr neviens nenieka nepamanīja.

Īpašais darbarīks bija glīti iesaiņots plastmasas maisiņā un iegremdēts tualetes skalojamā tvertnē Stūregalerijā, un, kad HP to sadabūja, viņam vajadzēja vien nepilnas trīs minūtes, lfū atskrūvētu visas skrūves riteņiem ielas pusē.

Kaut gan bija piektdienas vakars un visur daudz cilvēku, neviens nereaģēja uz HP darbošanos, pat ne policists, kas aizslīdēja garām tikai pusmetru no viņa muguras. Tas patiesībā bija trakoti pārsteidzoši, cik maz cilvēkiem rūpēja, ar ko citi nodarbojas, katrā ziņā līdz brīdim, kad Mr. Sleazy mēģināja ar kaucošām riepām apgriezties braukšanai pretējā virzienā un doties uz Kungsgātanu.

Abi riteņi nomuka divās sekundēs, un piepeši tas stulbenis saņēma daudz vairāk uzmanības, nekā bija cerējis. Bez dažiem simtiem cilvēku, kas ļaunā priekā smējās un rādīja ar pirkstiem, HP saskaitīja vismaz piecus citus, kuri filmēja skaisto mašīnu, kas tagad stāvēja

šķērsām Stūregātanai. Spīdīgie un noteikti neprātīgi dārgie bremžu diski bija kārtīgi iearušies asfaltā, un, kā nākamajā dienā vēstīja ziņa avīzē Dagens Nyheter, bija pagājusi gandrīz stunda, iekams evakuators pakļuva zem vāģa.

Bet tobrīd HP jau sen bija devies projām. Viņš necieta Stūreplāna laukumu, it īpaši jau nedēļu nogalēs, un nevēlējās tur pavadīt vairāk laika, kā absolūti nepieciešams.

HP vēl paspēja ieraudzīt mašīnas īpašnieku, kas stāvēja un pinkšķēja kā skuķis virs sava avarējušā acurauga bagāžnieka, taču viņš nejuta ne mazāko līdzjūtību pret savu upuri. Mr. Sleazy noteikti bija pelnījis šādu apiešanos; lai to saprastu, pietika paskatīties uz viņa augstprātīgo fizionomiju, ar matu augšanas līdzekli ieziestajiem, atķemmētajiem matiem un smalko uzvalku. Ar tādu vāģi cilvēks gandrīz uzprasījās uz knipi pa degunu, un tieši to HP bija viņam sagādājis.

Starp citu, HP nekad nebija patikuši advokāti. Vienīgajā reizē, kad viņš bija tik dumjš, lai ņemtu palīgos likumu grozītāju, tas nekādi nebija viņam palīdzējis. Tas mērglis bija izrādījies pilnīgi nekompetents, pat nebija izlasījis lietu, visu laiku sauca viņu par Hokonu un turklāt tiesā oda pēc piparmētru dražejām. HP būtu vajadzējis attapties un nepieņemt pirmo, kuru izraudzījās tiesa, taču viņam tikko bija apritējuši astoņpadsmit, un, lai gan viņš kā savus piecus pirkstus pazina visas alkoholisma pazīmes, pagāja laiciņš, iekams viņš tikpat labi iepazina tiesu sistēmu.

Toreiz viss bija viena sasodīta putra.

Katrā ziņā šī pieredze bija maksājusi viņam desmit mēnešus slēgtā kolonijā.

Sabiedriskais aizstāvis, my ass! Drīzāk nejēdzīgais aizstāvis vai varbūt treknu rēķinu izrakstītājs, spriežot pēc Mr. Sleazy neprātīgi dārgā vāģa. Katrā ziņā tagad HP varēja sagādāt nelielu payback' šiem kretīniem, un tā bija baigi foršā sajūta.

Tagad pasūkājiet man, iedomīgie Stūreplāna maitas!

Saskaņā ar uzdevuma norādījumiem HP nākamajā nedēļā anonīmi nosūtīja riepu skrūves advokātu firmai un pirmo reizi saprata, ka Spēle ir kaut kas daudz lielāks, nekā viņš iedomājies. Jo kāda gan bija jēga nosūtīt skrūves atpakaļ Sleazy kungam? Tas nozīmēja gandrīz vai izdarīt tam tipam pakalpojumu un noteikti ietaupīt pāris tūkstošu treknajā darbnīcas rēķinā. Kāpēc vienkārši neizmest tos lūžņus Nībrovīkena ūdeņos un be done with it

Laikam jādomā, ka kāds vēlējās redzēt čaļa sejas izteiksmi brīdī, kad viņš saņēmā savu paciņu. Un tieši šajā vietā HP atausa gaisma: tātad bija vēl citi tādi kā viņš, ne tikai ASV, bet arī Zviedrijā un noteikti ari citās zemēs.

Viņš jau bija sapratis, ka gorilla no Birkagātanas ir kaut kā iejaukts Spēlē tas muļķis nebija spējis turēt muti un izmuldējies. Tieši par to, protams, vēstīja teksts, ko HP uzpūta viņam uz durvīm. Un diezin vai Lūiss Kerols bija atstājis caurlaides kartīti grāmatā un zinājis, kā izslēgt pulksteni uz Apjumta…

Tomēr visu kopainu viņš vēl nebija īsti apjautis, pirms uzzināja, ka advokāta lietas pabeigšanai izraudzīts cits spēlētājs. Acīmredzot kāds stāvēs un filmēs, kad tas mazais snobiskais dročītājs atvērs paciņu un piesarkušu ģīmi atradīs tajā savus pazaudētos uzgriežņus. Kāds, kuram tieši tāpat būs izpildāms uzdevums un kamera, lai to dokumentētu. Un tas pats attiecās arī uz Spēlētāju lai kas viņš būtu -, kuram bija izdevies sadabūt Ferrari uzgriežņu atslēgu un paslēpt to skalojamā kastē Stūregalerijā. Tātad vismaz trīs dažādi nelieli uzdevumi un tikpat daudz dalībnieku, lai saliktu kopā veselumu un sagādātu Mr. Sleazy neaizmirstamu nedēļas nogali.

Viss ļoti rafinēti, cepuri nost, lai kas to visu būtu noorganizējis.

Katrā ziņā uzdevums bija ienesis tūkstoš punktu, un nākamajā rītā HP uz sava durvju paklājiņa atrada ārvalstu kredītkarti. Šoreiz viņš uzminēja pareizo pinkodu ar pirmo piegājienu.

Izrādījās, ka kontā ir pavisam divtūkstoš trīssimt ASV dolāru, kas atbilda viņa kopējam punktu skaitam sarakstā. Vajadzēja tikai iebāzt karti tuvākajā bankomātā un izņemt, cik vajadzīgs.

Ar to pietika un palika pāri “Soprano ģimenes” kolekcijai, pēc kuras viņš bija kārojis, un Marocko ģimenes paketei no viņa kvartāla laipnā dīlera. Pēc tam HP zvilnēja dīvānā, kūpināja marihuānu un izšķaidīja smadzenes dažiem jauniņajiem Counterstrike. Tad home

delivery9 pica un mazliet male bonding10 ar čaļiem Džersijas mafijā. Dzive kūsāja!

Bet patiesi cool tomēr bija piektais uzdevums. Tieši tas padarīja viņu par mister clip of the week, first runner-up un dažas stundas vēlāk arī par kniebšanās gigantu.

Bez pastāvīgas erekcijas piektais uzdevums sagādāja viņam arī divtūkstoš piecsimt dolāru, taču dīvainā kārtā nauda aizvien vairāk šķita tikai patīkams blakusefekts. Daudz nozīmīgāka par skaidro naudu bija mīlestība, ko HP saņēma savā ziņojumu dēlī: 128 FTW!n , Ali d kings horses couldnt stop u -312 vai WOOTonetwoeightHl!, pieminot tikai dažus. Vidējā atzīme reibinošas 4,8 zvaigznes un turklāt personiska apsveikuma vēstule no paša Spēles vadītāja.

Nebija slikti vienam iesācējam!

Viņš bija flavour of the month!13

Viņš bija in the zone!14

Viņš bija ceļā uz virsotni!

*

Rebeka pamodās agri no rīta, izslīdēja no gultas un, nepamodinot puisi, klusi savāca savas drēbes un apģērbās. Patiesībā viņai nepatika nakšņot svešā vietā, taču viņa bija tik nogurusi no pēdējo dienu treniņiem un vakardienas aktivitātēm, ka pretēji savam paradumam aizmiga. Jau kopš pirmā vakara abi bija tikušies tikai puiša mājās, un tas Rebekai derēja nevainojami. Viņai puisis patika, pilnīgi noteikti, bet ielaist viņu savā dzīvoklī nelikās pareizi. Tas nozīmētu raidīt nepareizus signālus, dot viņam veltīgas cerības. Vienkāršāk bija satikties šeit, nodarīt visu un tad doties mājās, aizbildinoties ar to, ka agri jāceļas, kā viņa vienmēr darīja.

Patiesībā viņš bija foršs čalis. Varbūt mazliet nevīžīgs, dzīvoklim derētu neliela uzspodrināšana, un viņam pašam nekaitētu biežāk apgriezt matus.

Taču pašos pamatos labs puisis, krietni labāks, nekā viņa būtu pelnījusi.

Tikai viņai nevajadzēja aizmigt.

Patiešām nevajadzēja.

Puisis sakustējās miegā, un Rebekai dažus panikas pārņemtus mirkļus šķita, ka viņš pamodīsies. Ko viņa teiktu, ja tā notiktu? Kā izskaidrotu, ka grasās aizlavīties kā zaglis naktī pat neatvadoties? Vai vēl ļaunāk kas notiktu, ja puisis mēģinātu ievilkt viņu gultā, lai no rīta pamaigotos? Pačubinātos un sirsnīgi parunātos?

Rebeka juta, ka pulss paātrinās.

Sasodīts, nomierinies, Normēna!

Tad puisis apklusa, un no viņa elpas Rebeka noprata, ka viņš atkal ir dziļi iemidzis.

Lieliski!

Laiks doties. Vai viss paņemts?

Rebeka šaubīdamās ātri pārbaudīja džinsu kabatas.

Atslēgas ir, policista nozīmīte ir, mobilais telefons nav…

Viņa ātri paskatījās apkārt tumšajā guļamistabā, vēlēdamās steigties projām. Tur tas gulēja, uz rakstāmgalda. Rebeka atvieglota paņēma telefonu un pamanīja, ka puiša telefons guļ blakus. Glīta mantiņa, izcili plāns, no slīpēta tērauda, ne lielāks par plaukstu, tikai skārienekrāns. Sarkana, mirkšķinoša LED lampiņa bija vienīgais pierādījums, ka telefons ir ieslēgts. Rebeka nespēja atcerēties, ka būtu kādreiz redzējusi tādu modeli. Droši vien nesen iegādāts. Noteikti ellīgi dārgs, viņa secināja, piesardzīgi aizvērdama ārdurvis.

*

Atvēris bagāžas glabātavas skapīti Centrālajā stacijā, HP sākumā īsti nesaprata, ko redz. Zaļais cilindra formas priekšmets atgādināja aerosola baloniņu, un mirkli viņš sajutās gandrīz vīlies. Vai vēl kādai žurkai būs jāatgādina par pirmo noteikumu? Patiesībā viņš bija gaidījis mazliet vairāk.

HP iemeta priekšmetu līdzi paņemtajā somā, un, tā kā metro bija pilns ar cilvēkiem, viņš nevarēja to tuvāk apskatīt, iekams bija aizvēris aiz sevis dzīvokļa durvis. Viņš vēl aizvien jutās mazliet uzmests.

Uzdevums taču bija sācies tik daudzsološi ar skapīša atslēgu, kas pielīmēta zem kāda Waynes Coffee galdiņa Jētgātanā. Viņš gluži kā slepenais aģents bija sēdējis tur starp kafijas strēbējiem, kas neko nenojauta, saspringti taustījies zem galdiņa, līdz beidzot pirksti uzdūrās kaut kam cietam.

Patiesībā HP bija nojautis, kam derēs šī atslēga, jau pirms telefons viņam pavēstīja, kur meklēt attiecīgo skapīti. Tad kāpēc tik daudz Džeimsa Bonda un cloak and dagger shit15 vienam krāsas baloniņam?

Taču, kad viņš dabūja pagrozīt savu atradumu rokās, viss sāka izskatīties daudz aizraujošāk. HP gandrīz tūlīt saprata, ka tas nav nekāds aerosols. Patiesībā gluži smieklīgi, ka viņš vispār bija domājis tādā virzienā. Pietika ieraudzīt rokturi vienā pusē un gredzenu augšā, lai saprastu, ka šī mantiņa ir ievērojami bīstamāka par krāsas pudeli. Piepeši pulss sāka aulekšot aiz satraukuma.

Uz cilindriskā priekšmeta militāriem burtiem bija rakstīts M84 Stunt Grenade. Pietika ātri iemest aci Vikipēdijā, lai apstiprinātos HP nojausma par to, kādiem nolūkiem domāta šāda mantiņa. Granāta, ko dēvēja ari par «Flash & Bang, bija tā sauktais nonlethal weapon. Tiem, kuri nesaprot militāro slengu, ierocis, kas nenogalina.

Atšķirībā no parastām rokas granātām M84 neradīja šķembas, kas sakropļoja un nogalināja visus tuvākajā apkārtnē, toties tā izraisīja ellīgu blīkšķi un tādu gaismas zibsni, kas lika saulei izskatīties pēc piecpadsmit vatu spuldzītes. Granātas mērķis bija neitralizēt ienaidnieku, padarot viņu aklu, kurlu un pārbijušos pietiekami ilgi, lai varētu sagūstīt viņu dzīvu. Lielākā daļa antiterorisma un policijas vienību civilizētajā pasaulē bija iekļāvušas M84 savā arsenālā, un granātas apraksti bija krāšņi: very powerful, extremely useful un highly efficient16 bija tikai daži no pozitīvajiem vērtējumiem, ko M84 bija saņēmusi no dažādiem lietotājiem. Un tagad HP bija pašam sava granāta.

īsta!

Jautājums tikai: kurā vietā Spēles vadītājs liks viņam to uzspri dzināt?

No: Game Control Kam: Spēles vadītājam

Temats: fragments no policijas ziņojuma 0201-K246459-10 (kandidāts "128", uzdevums 1006-09)

*

Patruļmašīna 1054 ar inspektoru Jānsonu un asistentu Modēru šodien, kā jau minēts, tika nosūtīta uz Kungstredgordsgātanu/ Arsenalsgātanu saistībā ar vēl neklasificētu incidentu pret jātnieku godasardzi. Vienlaikus uz notikuma vietu tika nosūtītas arī vairākas patruļas un neatliekamās palīdzības automašīnas; par policijas akcijas vadītāju sākotnēji bija iecelts inspektors Jānsons.

Notikuma vietā patruļa sastapa leitnantu Āmi Volfu no Gvardes bataljona, un viņš sniedza šādu liecību.

Volfam kopā ar divpadsmit virsniekiem un kopumā četrdesmit karavīriem bija uzdots izveidot kavalērijas eskortu kortežam no Karaliskā staļļa uz Karaļa pili saistībā ar Grieķijas valsts vizīti.

Kortežā brauca Grieķijas prezidents un viņa sieva, kā arī Viņu Majestātes karalis un karaliene.

Volfs stāsta, ka viņi atstājuši Karalisko stalli šādā grupējumā.

Pa priekšu jāja divi policisti, kuri novērsa iespējamās satiksmes problēmas. Pēc tam sekoja eskorta komandieris, viņa adjutants un karoga sardze (2+4 vīri) un tad eskorta pirmā vienība (2+20 vīri), Volfs bija tās komandiera vietas izpildītājs un jāja pašā aizmugurē.

Aiz leitnanta Volfa sekoja pirmā korteža ekipāža ar prezidentu un Viņa Majestāti karali, pēc tam otrā ekipāža ar prezidenta dzīvesbiedri un Viņas Majestāti karalieni. Aiz karaliskajām ekipāžām sekoja vēl divi policijas jātnieki un tad otrā eskorta vienība, arī tajā divi virsnieki un divdesmit karavīru.

Parasti korteža maršruts ved pa Nībroplānu, Hamngātanu un Regeringsgātanu, lai caur Gustava Ādolfa laukumu sasniegtu Norrbrū tiltu un pēc tam Šepsbrū un pili, bet, tā kā tilts ir slēgts remontam, šoreiz tika izmantots alternatīvs maršruts pa Kungstredgordsgātanu, lai šķērsotu ūdeņus pa Strēmbrū tiltu.

Saņēmis instrukcijas, HP tūlit saprata, ka šis uzdevums būs krietni grūtāks par tiem, ko viņš izpildījis iepriekš. Patiesībā viņš riskēja nokļūt aiz restēm, un, ja tā notiktu, viņam būtu krietni lielākas problēmas ar tiesu varu nekā gadījumā ar izslēgtu pulksteni, aprakstītām durvīm vai noskrūvētiem uzgriežņiem. Te bija some serious shit' , turklāt HP jau kopš seniem laikiem sodāmību reģistrā nebija gluži sniegbalts. Viņš iesēstos aiz restēm, ja kaut kas noietu greizi…

Patiesībā prātīgāk būtu atteikties, taču HP jau juta, kā viņu pārņem uzbudinājums. Te iznāks ellīgi labi kadri. World class stuff™, varbūt pat clip of the week! HP nebija dzirdējis, ka kāds būtu paveicis ko līdzīgu, tātad viņš būtu pirmais. Tādu izaicinājumu nevarēja noraidīt.

An offer you cant refuse''1 …

Taču operāciju vajadzēja rūpīgi izplānot. Izpildīt uzdevumu, iegūt labus kadrus un aizmukt tā, lai neviens neuzzinātu, kas viņš ir. HP domāja, ka zina, kā tas darāms, taču bija nepieciešams šo to sagatavot.

Pirmā eskorta vienība atradās aptuveni pie Vārendorfigātanas, kad Volfs no savas vietas pamanīja, kā no skatītāju pūļa gar kreiso trotuāru viņu virzienā tiek izripināts kāds objekts. Šis priekšmets izskatījās pēc metāla cilindra, mazliet līdzīga aerosola pudelei, un nokļuva vienības priekšējā daļā, kur vairāki zirgi satrūkās un izraisīja ierindā zināmu nemieru.

Kazas mopēds bija ģeniāla ideja. HP bija aizņēmies to jau agrāk, un viņa laipnais kaimiņš un piegādātājs nekad nebija jautājis, ko viņš ar to iesāks.

-   Ņem tik ciet, nekādu problēmu, reku atslēga, bija Kazas parastā atbilde, un pusstundu vēlāk HP nospēra glītu, melnu ķiveri ar tumšu sejsargu no kāda motocikla, kas bija atstāts Pilsoņu laukumā.

Viņš bija apskatījis korteža ceļu internetā, tad aizbraucis to izlūkot un beidzot nospriedis, ka Vārendorfsgātanas gals ir vislabākā vieta, kur izpildīt uzdevumu.

Viss kortežs būtu paspējis iebraukt Kungstredgordsgātanā, un, ja paveiktos, gan karalis, gan viņas majonēze karaliene dabūtu izbaudīt kārtīgu braucienu atrakciju parka stilā, kad uzsprāgtu viņa jaunā draudzene M84. Pēc tam viņš varētu doties atpakaļ pa Vārendorfsgātanu, vienā mirkli nokļūt Nībroplāna laukumā, tad pa Birgeru Jārlu un pēc tam asi pa kreisi caur Klāras tuneli, un tālāk būtu daudz iespēju.

HP nokļūtu atpakaļ drošībā Sēderā, pirms patruļām būtu izplatītas viņa pazīmes, un šajā mirklī jau būtu paspējis iemest melno ķiveri Klāras ezerā, novilkt jaku un uzvilkt baltu T kreklu un Kazas sarkano mopēda ķiveri.

Neviens nespētu atrast viņu pēc vecajām pazīmēm, un, ja arī spētu, so what?20

Kādi pierādījumi viņiem būtu?

Pēkšņi atskanēja spēcīgs sprādziens, kas kopā ar žilbinošu gaismas uzplaiksnījumu izraisīja kortežā pilnīgu haosu. Lielākā daļa pirmās vienības zirgu, ieskaitot Volfa zirgu, tūlīt metās auļos vai nu pa Kungstredgordsgātanu, vai iekšā Karaļa dārzā.

Volfs pats sevi raksturo kā prasmīgu jātnieku, taču gaismas zibsnis un sprādziens viņu tā apdullināja, ka viņš, tāpat kā pārējie gvardi, tika nomests no zirga un palika guļam-trotuāra malā pie Karaļa dārza.

Pēc dažām sekundēm atguvis samaņu, viņš ieraudzīja, ka Viņa Majestātes karaļa ratu zirgi ir saslējušies pakaļkājās un grasās mesties auļos. Viņš instinktīvi saķēra viena zirga laužņus, lai palīdzētu kučierim to nomierināt. Tas gan izdevies tikai tad, kad ekipāža pa Kungstredgordsgātanu nobraukusi apmēram divdesmit metru, Volfam karājoties pie aizjūga.

Velns un elle, kas par superīgu blīkšķi! Lai gan HP bija izmetis daudz apdullinošo granātu spēlē Counterstrike, izlasījis par granātas efektu internetā un pat noskatījies vienu YouTube klipu ar M84 darbībā, viņš tomēr nebija pilnībā apjautis mazās palaidnes spējas.

Izraut gredzenu un tad ieripināt granātu zem zirgu pakaviem reālajā dzīvē tas bija mazliet grūtāk nekā online21 , taču ari ne tik ļauni. Lai gan viņam bija ausu aizbāžņi, saulesbrilles un pāri sejai

tumšais ķiveres sejsegs, blīkšķis un zibsnis aizrāva elpu. Tas bija aptuveni tāpat kā nospiest pauzi televizorā: attēls sastingst uz ekrāna, bet programma un skaņa aiz tā turpinās.

HP bija spiests pāris reižu stipri samiegt acis, lai atbrīvotos no efekta uz tīklenes un atsauktu skatienu atpakaļ reālajā laikā. Taču tas, ko viņš ieraudzīja, pārspēja visas cerības! Iela bija fucking warzone!22 Visur gulēja nokrituši jātnieki, bet zirgi slējās pakaļkājās, auļoja vai vienkārši trakoja. Viens zirgs izlauzās caur āra kafejnīcas stiklu, pāris citu sabradāja nesen iestādītos kociņus alejā un tad caur velosipēdu kaudzi akli turpināja ceļu uz parku. Sestdienas dīkdieņi Karaļa dārzā bija spiesti bēgt no panikas pārņemtajiem dzīvniekiem, lai tie nenogāztu viņus no kājām un neiespertu pa galvu. Cilvēki kliedza, zirgi zviedza, bērni raudāja, un visam pa vidu viena no karaliskajām ekipāžām traucās uz priekšu pa ielu, turklāt zirgam pie apaušiem karājās kāds čalis. Tas bija kā Holivudas filmā, tikai labāk.

Daudz, daudz labāk!

HP nespēja atraut acis no šīs iznīcības, un droši vien pagāja vismaz trīsdesmit sekundes, iekams viņš atcerējās, ka patiesībā pats to ir izraisījis un būtu labāk laisties prom.

Pēc dažu minūšu haosa starp ievainotajiem dragūniem, zirgiem un skatītājiem tika konstatēts, ka prezidenta un karaļa pāri ir šokēti, bet nav ievainoti. Izskatījās, ka uzbrukums nav vērsts pret viņiem.

Sīkākām detaļām sk. Volfa liecību.

Kad notikuma vietā ieradās 1054. patruļa, tur brīvi skraidīja vēl kādi desmit zirgi. Medicīnas personāls novērtēja, ka vismaz piecpadsmit cilvēki no eskorta grupas un vēl septiņi skatītāji ir guvuši tādas traumas, ka viņiem nekavējoties nepieciešama ārsta palīdzība. Norobežojot Karaļa dārzu abos virzienos, tika uzsākta glābšanas akcija ar pastiprinātiem resursiem.

Pulksten 12.40 policijas akcijas vadību pārņēma komisārs Nilsons. Pēc Drošības policijas ieteikuma no Karaliskā staļļa tika atvesti transportlīdzekļi, kas 1920. un 1917. patruļmašīnas un Miesassargu grupas personāla pavadībā nodrošināja karaliskās kompānijas tālāku transportu uz Stokholmas pili.

Klipi bija fantastiski! Bez viņa paša kadriem, kas tagad bija gandrīz nevainojami asi un neraustīgi, pateicoties jaunajai sprādzei, ko viņš bija uzkonstruējis no vecas mugursomas siksnām, Spēles vadītājs Karaļa dārzā bija novietojis ne mazāk kā divus citus operatorus.

HP nesaprata, kā viņi varēja zināt, kur viņš uzbruks, taču šobrīd jau bija pārstājis brīnīties par Spēles iespējām. Varbūt kāds viņam bija sekojis, kad viņš veica izlūkošanu, vai arī viņa telefonā bija iebūvēts GPS raidītājs? Lai nu kā, rezultāts pārspēja visas cerības, un tikai dažas stundas vēlāk viņš bija mister clip of the week, Mr. A-number one un the Ayatolla offuckenrolla.

Televīzija un prese ap šo notikumu ņēmās vismaz nedēļu, un HP vai plīsa no smiekliem, kad visi tā sauktie eksperti pārgudri izteicās par iespējamo noziedznieku un motīvu uzbrukumam, kas drīz vien tika iesaukts par “Karaļa dārza drāmu”.

Viena vakara avīze uzskatīja, ka uzbrucējs ir labējais ekstrēmists, bet otra bija gluži pretējās domās viņš ir kreisais aktīvists; viedoklis bija atkarīgs no tā, kāda bija pašas avīzes ideoloģiskā platforma.

Televīzijas kanāli vairāk sliecās uz starptautisko terorismu. Viskomerciālākais no kanāliem, kurš turklāt bija nolīdzis arī vislabāk apmaksāto ekspertu, pat uzdrošinājās norādīt uz jaunu zviedru tiklu, kam esot “saistība ar Al-Qaeda".

Vienīgais, kas bija kopīgs šiem gudrīšiem ar viņu miljoniem kredītpunktu, bija fakts, ka viņi visi kļūdījās! .

Patiesībā ārprātīgi kļūdījās!

Nebija nekādas sazvērestības, nekāda teroristu tīkla vai politiskas dienaskārtības. Bija tikai viņš.

The single shooter. A man with a mission.23

Henriks HP Peteršons, vīrietis, mīts, leģenda, un viņš visus bija piemuļķojis! Starp tūkstošiem deadbeats24 Spēle bija izraudzījusies tieši viņu. Saskatījusi viņa potenciālu, novērtējusi viņa talantus un nolikusi viņu uz trases.

Un par pateicību viņš bija sasparojies un paveicis izcilu homerun25 \

Par to visu iedomājoties vien, viņš kļuva ciets kā akmens.

Septiņi I Fair Game

Slepkavīgā mauka! Tādai kā tu nevajadzētu būt policistei!

Lapiņa gaidīja Rebeku, kad viņa atvēra savu drēbju skapīti. Uz mirkli viņa gandrīz izbrīnījās, taču tad atgriezās realitātē. Maza, balta līmlapiņa ar policijas logo augšējā labajā stūrī tieši tāpat kā iepriekšējā, pielīmēta pie mazā plauktiņa malas skapīša augšējā daļā.

Rebeka tai pieskārās, novilka pirkstus pār lapiņas virsmu un klusi atkārtoja tekstu, kas bija uzrakstīts ar sarkanu flomāsteru. Apaļi, gandrīz bērnišķīgi burti, tomēr ziņa nebūt nebija nevainīga. Patiesībā viņai vajadzētu lapiņu noraut, saņurcīt un izmest. Taču Rebeka zināja, ka tādā gadījumā tās vietā drīz parādīsies jauna. Un kāpēc gan ne? Vienā ziņā lapiņai bija taisnība.

“Slepkavīgā mauka”. Tā Dāga māsa bija nosaukusi viņu bērēs. Līķa bālu seju un apskāvusi raudošo māti, Nilla bija norādījusi uz Rebeku un izkliegusi vārdus tik skaļi, ka ikviens klātesošais dzirdēja katru zilbi.

Tas viss ir tava vaina, tu, slepkavīgā mauka. Jūs viņu nogalinājāt, tu un tavs nolādētais brālis!

Kā tu vispār uzdrošinies te rādīties?!

Baznīcā bija iestājies pilnīgs klusums. Šķita, ka pat mācītājs skatās uz Rebeku, kad viņa vientuļa stāvēja ejā starp visiem sēdošajiem, melnā ģērbtajiem cilvēkiem.

Un viņa zināja, ka Nillai ir taisnība.

Rebeka tur neiederējās, viņai nebija ko darīt starp tiem, kas sēroja par Dāga nāvi. Starp tiem, kas ļoti vēlējās, lai viņš joprojām būtu dzīvs, nevis gulētu zārkā pie altāra. Viņa tur neiederējās. Viņa

priecājās, jā, patiesi priecājās par to, ka Dāgs ir miris un vairs nevar padarīt viņas dzīvi par elli. Kādu mirkli Rebekai pat bija šķitis, ka viņa varētu to izkliegt viņiem sejā. Ka viņu mīļotais dēls, brālis, mazdēls, radinieks vai draugs ir nekas cits kā nolādēts psihopāts. Sieviešu sitējs, izvarotājs un apspiedējs, īsi sakot, īsts cūka, ne cilvēks, un viņa ir atvieglota, nē, patiesībā ļoti laimīga par to, ka tur koka kastē guļ Dāga, nevis viņas sadauzītais līķis. Bet viņa, protams, neko nepateica. Tikai īsi pamāja ar galvu Nillai, apgriezās un, skatienu pavadīta, izgāja no baznīcas, atstādama veco dzīvi aiz muguras.

Pēc diviem mēnešiem Rebeka iestājās Policijas skolā. Ķērās vērsim pie ragiem un konfrontēja sevi ar bailēm, pieņēmusi citu uzvārdu, kas sargāja viņas jauno, jūtīgo paštēlu. Ar laiku viņas jaunais es kļuva aizvien stiprāks. Tik stiprs, ka Rebeka sev iegalvoja viņai vairs nav vajadzīga aizsardzība.

Vismaz līdz šim.

Taču vienā lietā Nilla kļūdījās.

Tā bija Rebekas, nevis viņas jaunākā brāļa vaina. Henke nebija vainīgs, tomēr tieši viņš tika sodīts.

“Es to izdarīju,” viņš toreiz bija teicis policistiem, un tie viņam noticēja. Rebeka bija gribējusi protestēt, kliegt, lai brālis klusē, vai vismaz mierīgi un lietišķi paskaidrot, kā viss noticis. Taču šķita, ka viņai iekšā viss ir sasalis ledū. It kā pauze no Dāga dzīves pēdējām sekundēm joprojām būtu iestrēgusi viņai galvā, un neļautu ne domāt, ne runāt, ne kustēties. Pēc tam tā turpināja viņu paralizēt nopratināšanās un arī tiesas sēdē, kur bezjēdzīgais advokāts visu salaida grīstē. Un Rebeka, kas allaž bija brāli aizstāvējusi, tikai noskatījās, kā viņš uzņemas visu vainu. Viņš aizsargāja māsu, un, viņa, nepakustinot ne pirkstu, ļāva brālim to darīt.

Ļāva viņam izmest miskastē savu dzīvi, savu nākotni, visas savas iespējas tikai viņas dēļ.

Baltajai lapiņai bija taisnība. Tādai kā viņa nevajadzētu strādāt policijā. Tāpēc viņa lapiņu atstāja.

Toreiz pagātnē Nilla bija Sēderteljes policijas civilā darbiniece. Droši vien strādāja tur joprojām un tikpat droši pazina kādu, kurš

pazina… Runas izplatījās. Tā notika vienmēr. Policija bija liela, bet ne pietiekami liela, un policistiem, tāpat kā parastiem cilvēkiem, patika aprunāt. Galu galā vajadzētu piezvanīt Nillai un pastāstīt, kāds cilvēks patiesībā bijis viņas fantastiskais vecākais brālis. Pielikt punktu visām runām un skatieniem. Attīrīt gaisu reizi par visām reizēm, pastāstīt, kas īsti tovakar notika un kāpēc.

Rebeka jau iepriekš bija apsvērusi šo domu, bet vienmēr atradusi iemeslu, kāpēc to nedarīt. Varbūt šoreiz bija pienācis īstais laiks?

Es par to padomāšu, patiešām padomāšu, Rebeka sev apsolīja, uzvilkdama aizsargvesti un aizpogādama kreklu.

Kad viņa pēc brīža aizvēra skapīti, lapiņa joprojām palika tur.

*

Nu ko, tomēr jāatzīst. Viņš bija vīlies, briesmīgi vīlies! Pēc sava lielā brīža un paaugstinājuma par first runner-up HP bija gaidījis jaunus izaicinājumus, līdzīgus tam, kādu tikko izturējis. Gaidījis citas iespējas nokļūt starmešu gaismā, sakrāt punktus, mīlestību un atzinību ceļā uz virsotni.

Taču bija saņēmis tikai pāris stulbu uzdevumu. Sīkumus, ko spētu paveikt jebkura nulle ar divām smadzeņu šūnām un pundura pauriem.

Vispirms viņam bija jāizveido anonīms interneta konts un jāizgāž žults pār kādu populāru blogeri viņas mājaslapā, bet tas izrādījās gluži nevajadzīgi, jo vismaz piecdesmit citu troļļu jau bija izdarījuši to pašu. Tā dāma noteikti bija uzminusi kādam uz varžacīm, to viņa darīja ik dienas, bet kāpēc izšķiest viņa talantu tādiem sīkumiem?

Otrs bija līdzīga kalibra uzdevums, telefona zvans uz kādu televīzijas kanālu, lai satracinātu pazīstamu programmu vadītāju. Bērnu spēlītes, kas kopā neienesa vairāk par četrsimt punktiem un lika viņam noslīdēt par divām vietām rezultātu tabulā. Mīlestības straume, kas viņu bija pārskalojusi pēc Karaļa dārza, drīz samazinājās līdz Manneken fuckingPis'. Nožēlojami sīka tērcīte, kas vairāk sāpināja nekā nesa labumu. Turklāt kāds cits bija ieņēmis viņa vietu clip

of the week lomā, kāds pajoliņš, kas iemetis torri sejā pasaulslavenam uzņēmējam, par kuru HP nekad nebija dzirdējis. Smieklīgi, ārkārtīgi vienkārši un ne tuvu viņa paša sniegumam.

Lai padarītu visu vēl ļaunāku, draudēja beigties piķis.

Drīz viņš būs spiests pieņemt Manges piedāvājumu pastrādāt datorveikalā, lai varētu samaksāt īri.

Viņam vajadzēja jaunu misiju.

Uzdevumu, kas met izaicinājumu viņa talantiem, kaut ko viņa spēju līmenī. Un to vajadzēja ātri, jo šādi uzdevumi sūkāja!

*

-   Alfa viens, uzmanību!

Vahtola ienāca telpā, un sešu miesassargu balsis tūlīt apklusa.

-   Laiks šīsdienas uzdevumam, — viņa īsi sacīja. Darbu sadalījums būs šāds: viens plus trīs papildinās premjerministra grupu, viņš 20.45 nolaidīsies Brommā, un, kā zināms, pēc Karaļa dārza mēs nodrošinām divkāršu apsardzi.

Visi piekrītoši pamāja, neviens negrasījās iebilst pret šādu loģiku pēc brīdinājuma šāviena, ko karaļa apsardzes grupa, burtiski runājot, bija pieredzējusi pirms nedēļas.

-   Bengtson, tu iesi kopā ar Krūsi, Saviču un Normēnu. Paņemiet divas parastas mašīnas, premjerministrapi ir bruņumašīna un vēl viena, tātad kopā jums būs četras. Divdesmit astotais kanāls, kā parasti. Jautājumi?

Vahtolas vietnieks Bengtsons, ap četrdesmit gadu vecs, kalsens vīrietis ar plāniem matiem, strupi papurināja galvu.

-   Labi, varat doties, noslēdza Vahtola, un pēc dažām minūtēm viņi jau sēdēja mašīnās.

Bengtsons bija padarījis visu vienkāršu, ļaujot viņiem pašiem sagrupēties pirms izbraukšanas, un Rebeka ar nodomu bija turējusies tuvāk Krūsem, druknam gēteborgietim, kurš strādāja Alfas grupā jau kopš tās dibināšanas. Ar Dejanu viņa nebija runājusi kopš incidenta pašaizsardzības treniņā, lai gan zināja, ka vajadzētu atvainoties. Galu

galā tieši viņš taču bija ievainots. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ tas nebija noticis, un nu jau bija pagājis pārāk ilgs laiks.

Apsējs uz Dejana deguna joprojām liecināja par traumu, un viņš meta niknus skatienus Rebekas virzienā, kolīdz radās tāda izdevība.

Mačo nīkulis!

Turpretim Krūse vairāk bija tāds jauks tēvocis, viņš nemeta uz Rebeku nekādus skatienus un parasti stāstīja par savu sievu un gandrīz pieaugušajiem bērniem mājās Gēteborgā, kurus satika tikai brīvdienās. Rebeka bija pajautājusi, kāpēc viņš vienkārši nesameklē kādu darbu tuvāk mājām, bet Krūse tikai pasmējās.

-Ja reiz kļūsti par miesassargu, tad vienmēr esi miesassargs, Normēna. Tu noteikti to sajutīsi. Turklāt Irēne negribētu, ka es nedēļām ilgi tupu mājās.

Viņi izvēlējās parastu melnu Volvo S60 un sāka braukt aiz Bengtsona un Dejana Suburban. Pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm viņi bija Brommā.

*

Beidzot!

HP jau bija gandrīz padevies apsvēris, vai neizbeigt visu un neatdot mobilo grieķim, kad lampiņa beidzot iemirgojās.

Trīs dienas Manges veikalā bija okei. Slaucīt grīdu, vilkt kabeļus un brīvajā laikā spēlēt World of Warcraft. Turklāt piecsimtnieks aploksnē, ja kase to atļāva, nemaz nebija tik slikti.

Arī klienti bija forši. Lielākoties vesels bars nūģu, kas prasīja padomu par dažādām mantām un šķita uzlūkojam Mangi kā tādu holy guru1 .

Visādi citādi Mangelito bija tikai parasts lempis, taču mazajā, tumšajā veikalā acīm redzami kļuva par Bosu un nūģu Krusttēvu, un šķita, ka šī loma viņam labi patīk.

Patiesībā diezgan cool, un bija jāatzīst, ka Mangsteru derētu mazliet pārvērtēt. Būtībā čalītis bija iekārtojis sev diezgan feinu setapu ar darbu un ģimeni.

Tomēr HP nebija tas tips, kas varētu strādāt no deviņiem līdz pieciem. Nekāds parastais lūzeris, kas apmierinātos ar sūdīgu McDarbu. Viņam vajadzēja ko citu, kaut ko tādu, ko neviens darbs vēl nebija spējis sniegt. Izaicinājumu, spriedzi un mazliet fucking action!

-   Patiesībā vajadzēja kļūt par kruķi, HP klusībā iespurcās, uz Kazas mopēda* dārdinādams rietumu virzienā un sajuzdams, kā viņā uzburbuļo pazīstamā sajūta. Tas varētu būt baigi cool.

*

Valdības lidmašīna bija nolaidusies paredzētajā laikā, un viss norisa, kā ieplānots. Viņi paspēja ātri izdzert kafiju kopā ar diviem premjerministra miesassargiem, kas bija ieradušies Brommā, un vienoties par maršrutu un sagrupēšanos, iekams pienāca laiks ieslīdēt pa vārtiņiem un ripināt uz angāru.

Lidmašīnā bija premjerministrs, viņa palīdze un divi miesassargi. Ātra iekāpšana melnajā, bruņotajā BMWun tad ceļš uz premjerministra rezidenci. Rcbeka un Krūse pa priekšu savā Volvo, tad divi miesassargi līdzīgā mašīnā, pēc tam premjerministra transportlīdzeklis un pašā noslēgumā Bengtsons un Dejans savā Suburban.

Bākugunis, un pilnā gaitā uz pilsētu.

Hūrnsgātana pa kreisi, mazliet jezgas pie sarkanās gaismas Hūrnstullā un tad tālāk pār Vesterbrū tiltu. Atšķirībā no iepriekšējā lielā uzdevuma šobrīd daudz kas vēl nebija zināms, taču HP par to neraizējās. NKun Birkagātana jau arī līdz izšķirošajam brīdim bija uz need to know) pamata. Viņam vajadzēja zināt tikai to, kurp doties, un, lai kas viņu tur gaidītu, tas bija trīstūkstoš sasodītu punktu vērts!

Ja vēl pieskaitīja piecus tūkstošus un divus simtus, ko viņš jau bija nopelnījis, ar to vajadzēja pietikt, lai apdzītu piecdesmit astoto un izvirzītos vadībā, patiesībā jau šovakar!

Šī doma HP tā satrauca, ka viņš vienā brīdi gandrīz ietriecās tilta margās.

Ladies and gentlemen, we have a new leader, number one-twentyeight! 4

Viņa ziņojumu dēlis ātri pārsniegtu desmit lapas.

HP, the Master of the Game

Tagad viņam vajadzēja tikai nokļūt līdz Lindhāgena laukumam un gaidīt jaunus norādījumus.

Daikts jau pusmastā.

Viņš nespēja vien sagaidīt!

*

Ulvsundavēgena izbraukta, Krūse prasmīgi izlīkumoja garām sarkanajam signālam Drotningholmsvēgenas krustojumā, kur parastie braucēji paklausīgi parāvās sāņus no viņu zibsnījošās bākuguns. Tālāk Trāneberjas tilts, pēc tam uz Lindhāgena laukumu.

Rebeka ieskatījās pulkstenī: 21.12. Ja viss turpmāk veiksies tikpat labi, tad viņi būs«nogādājuši savu apsargājamo pie pils līdz pusdesmitiem un viņiem pietiks laika treniņam. Puiši droši vien kā parasti spēlēs lauka hokeju. Labāk jau būtu piedalīties, lai gan viņai īpaši nepatika bumbu spēles. Tomēr bija svarīgi iekļauties komandā.

*

Okei, viņš bija galā 21.12, tieši norādītajā laikā.

Lindhāgena laukuma kreisā puse, tilts pār Drotningholmsvēgenu, precīzi saskaņā ar instrukciju.

Šoreiz uzdevumam bija pievienota arī karte, un tas bija ļoti labi, jo vajadzēja izvēlēties starp vairākiem viaduktiem, un viņš bija spiests mazliet palīkumot, līdz nonāca pareizajā vietā.

Mopēds bija nevainojams šāda veida uzdevumiem: ja aizbrauci nepareizi, vajadzēja tikai apmesties par simt astoņdesmit grādiem un pa ceļa nomali braukt pretēji braukšanas virzienam. Svensoni

savos Volvo, protams, pīpināja un mirkšķināja tālās gaismas, bet uz to varēja nospļauties.

Jāteniski sēdēdams uz mopēda, HP gaidīja norādījumus. Dažus metrus zem viņa pilsētas virzienā traucās mašīnas. Viņam priekšā, augstu virs galvas, šūpojās Esingeledenas divkāršie estakādes tilti. Satiksmes trokšņa dēļ tik tikko varēja dzirdēt motora pukšķēšanu tukšgaitā.

Kas notiks tālāk?

Gaismas diode sāka mirgot.

*

Viņi tuvojās tilta balstiem. Pie stūres sēdēja Krūse, jo viņš bija vecākais dienestā un varēja pirmais izvēlēties darba uzdevumu.

Rebeka sēdēja viņam blakus pasažieru sēdeklī. Viņa ieskatījās papildu atpakaļskata spogulī savā pusē. Viss eskorts cieši kopā kreisajā joslā, ātrums ap simtu, tieši kā norunāts. Nekādu problēmu.

-   Braucam pa Trāneberju, nākamais Lindhāgens, viņa rācijā ziņoja vadības centrālei.

Ja paskatītos pa labi un domās novāktu kokus, drīz tālumā varētu ieraudzīt viņas māju.

Viadukti nāca aizvien tuvāk. Rebeka samiedza acis, aplūkojot tumšos siluetus. Gandrīz izskatījās, ka uz vienaj no tiltiem kāds stāv.

*

Ziņa vēstīja: Sameklē maisiņu!

Tā viņš arī izdarīja.

Izrādījās, ka tas ir zili svītrots sporta maisiņš. Piesiets margu ārpusē un gandrīz precīzi tāds pats, kādu viņš pirms daudziem gadiem bija izgatavojis mājturības stundā. Pat saites krāsa bija tāda pati.

Patiesībā diezgan forša sagadīšanās. HP iedomājās, ka viņa paša maisiņš joprojām karājas mājās skapī. Vai tajā glabājās vecie futbola buči? Tie droši vien bija tur nogulējuši pāris gadu, viņš nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi tos uzvilcis. Laikam aizpagājušajā vasarā vai tamlīdzīgi.

HP pataustīja maisiņu. Tas bija smags. Viņš to steidzīgi atsēja.

*

Jā gan, uz viena no zemākajiem viaduktiem kāds stāvēja, un tā tam pilnīgi noteikti nevajadzēja būt!

Augšā bija autostrāde, un gājējiem tur nebija atļauts atrasties. Šķita, ka Krūse neko nav pamanījis, viņš galvenokārt koncentrējās uz satiksmi labajā joslā. Rebeka pacēla mikrofonu pie mutes, taču pusceļā aprāvās. Tilts jau bija pavisam tuvu, un viņa redzēja, ka cilvēks augšā sakustas. Instinkti kliedza, ka jāceļ trauksme, jāpavēl apstāties un griezties atpakaļ.

Bet ja nu viņa kļūdījās?

♦

Pamatīgs akmehs, vismaz trīs četrus kilogramus smags, ar asām malām un melnu, inertu virsmu, kas joprojām likās silta pret plaukstu. Kaut kāds lipīgs plankums gandrīz lika pirkstiem paslīdēt. Viņš paņēma akmeni kreisajā rokā un noslaucīja plaukstu džinsos.

Sirds stipri sitās krūtīs. Kas tagad notiks?

Ieraudzījis pa Drotningholmsvēgenu tuvojamies bākugunis, HP sāka aptvert, kas par lietu. Paņēmis akmeni atkal labajā rokā, viņš piesardzīgi noliecās pār margām.

Gaismiņa telefonā sāka mirgot. Viņš bija uzminējis pareizi.

Lights, camera, action!HP uzbudināts nodomāja, pirms nometa akmeni pār margām.

*

Vai nu Krūse viņu nedzirdēja, vai arī brīdinājums atskanēja tik vēlu, ka viņš vienkārši nepaspēja reaģēt. Jo piepeši nodārdēja

tāds grāviens, it kā vējstiklā būtu iespēris zibens, un pasaule viņiem priekšā kļuva pienbalta.

Stikla lauskas izšķīda pa visu salonu, un Rebeka sajuta dedzināšanu sejā.

-   Velns! Krūse iekliedzās. Nolādēts!

Viņš instinktīvi uzspieda savu milzīgo pēdu uz bremzes pedāļa un parāva Volvo pa labi, lai tai neuztriektos eskorta mašīna, kas sekoja cieši aiz muguras.

Aizmugurējā mašīna pabrauca garām ar mazāko iespējamo atstarpi, taču Krūses rāviens bija tik stiprs, ka viņi atsitās pret betona barjeru labajā pusē. Tad Volvo aizslīdēja atpakaļ uz kreiso joslu, kur šobrīd garām centās aizmanevrēt premjerministra BMW. Vadītājs asi rāva pa kreisi, lai izvairītos no šķietami neizbēgamās sadursmes.

-   Velns! Rebeka paspēja atkārtot kolēģa vārdus, pirms Krūse izdarīja to, ko darītu ikviens miesassargs viņa situācijā. Viņš palaida vaļā bremzes, nospieda gāzes pedāli līdz grīdai un parāva stūri pa labi. Priekšējie riteņi atguva saķēri ar asfaltu, un viņi kā bulta aizšāvās prom no premjerministra auto, par mata platuma tiesu pabrauca garām metāla ķīlim, kas iezīmēja nobrauktuvi uz Lindhāgena laukumu, un pēc tam ietriecās tieši sānu margās uz parku.

Pamatīgs blīkšķis, tad lidojuma sajūta. Bezsvara sekunde, kurā dzirdams tikai rēcošais motors.

Pēc tam viss satumsa. ;

*

Kas par cirku!

Precīzs trāpījums tieši vējstiklam pa vidu, un, paskatījies tiltam otrā pusē, HP redzēja, kā Volvo mežonīgi mētājas starp joslām. Vispirms tas gandrīz ietriecās citā bākuguņu vāģī kreisajā joslā, bet tad piepeši asi parāvās pa labi, izšāvās caur margām un, mežonīgi kūleņodams, turpināja ceļu, līdz beidzot palika guļam, apgāzies otrādi.

HP ātri iedarbināja mopēdu, šķērsoja brauktuvi un, līdzko bija apstājies tilta pretējā pusē, paņēma kameru un pievilka tuvāk kūpošo vraku starp kokiem. Volvo gulēja pavisam mierīgi, un tajā nebija redzama ne mazākā kustība. Jumts likās samīcīts. Šobrīd tur iekšā noteikti nebija jautri.

Bet kam tas rūp!

Jo šobrīd viņš bija the new number one, the Master of the Game!

Mission completed, HP eksaltēti nodomāja. Trīstūkstoš fucking punktu un gandrīz divdesmit pieci svaigi taukšķi kontā bez visa pārējā. Diezin kas gan sēdēja tajā mašīnā? Droši vien kāds lielais dūzis, bet kurš? Nūjā, to viņš noteikti uzzinās, tiklīdz ieslēgs datoru. Tagad laiks braukt mājās un pieņemt tautas gaviles!

HP ieslēdza pārnesumu, ātri pameta skatienu pār plecu un ar rāvienu pagriezās uz brauktuves.

Belziens bija tik stiprs, ka viņš atsitās pret margām. Priekšējais ritenis, piepeši pārvērties kamolā, gandrīz tūlīt nobloķējās, un HP tik tikko paspēja pacelt rokas aizsardzībai, kad nogāzās garšļaukus uz asfalta.

Viņš juta, kā plaukstas nobrāžas pret asfaltu un no apakšdelma izšaujas svilinošas sāpes, pirms arī pārējais ķermenis skāra zemi. Griezīgi nočirkstēja ķivefe, un viņam aizsitās elpa.

Tomēr HP nezaudēja samaņu, katrā ziņā ne pa īstam. Viņš dzirdēja balsis, kliedzienus, droši vien tas stulbenis, kas viņam uztriecās. Starp citu, kur viņš te radās?

Jāceļas, HP domāja. Jātiek prom.

Taču ķermenis neklausīja. Viņš patiesībā nespēja pat pacelt galvu no zemes. Piepeši galvaskauss šķita kā no cementa, pavisam neiespējami to pakustināt vai pat pagriezt. Vai viņš bija paralizēts? Kļuvis par kropli?

Fuck, fuck, fuck!!!

HP mēģināja lēnām pavērt žokļus, lai ievilktu gaisu. Taču galva bija apdullusi un viss norisinājās kā īpašā paātrinājumā. Balsis nāca tuvāk, kļuva skaidrākas.

-   … tas nelietis… kaut ko nometa… Volvo lejā… piezvanīju policijai.

Paralīze atslāba, un HP izdevās dziļi ievilkt elpu.

Sāpes nāca neaicinātas. Galva, kājas un rokas sāpēja, bet šī sajūta viņu patiesībā iepriecināja. Ja cilvēks varēja just, tātad viņš nebija paralizēts, tā vismaz šķita loģiski.

Redze mazliet noskaidrojās, un HP ar acs kaktiņu pamanīja, ka pār viņu noliekušies vairāki tumši silueti.

Kaut kur tālumā dzirdēja sirēnas.

HP mēģināja piecelties, un šoreiz viņam veicās mazliet labāk. Viņš pacēla vienu roku pret vīriem, lai saņemtu palīdzību, bet neviens no viņiem nekustējās. Tad HP ieraudzīja zibsnījošās bākugunis pavisam tuvu blakus.

—    Tas bija viņš! iesaucās viena no ēnu figūrām, bet HP joprojām bija pārāk grūti fokusēt skatienu, lai ieraudzītu, kura.

Viņš ar pūlēm pierausās uz ceļiem. Tad kāds satvēra viņu aiz abām rokām, un nākamajā mirklī viņš jau bija noguldīts uz motora pārsega.

-   Mieru, puis, viņam vienā ausī sacīja autoritatīva balss. Tu es aizturēts par slepkavības mēģinājumu.

Mirkli HP šķita, ka viņam atkal ir astoņpadsmit.

Astoņi I Hardball

.Dākugunis tās viņa atcerējās. Daudz bākuguņu. Bet tas arī gandrīz viss.

Rebekai bija tikai atmiņu fragmenti par pašu glābšanu. Sākumu, kad ugunsdzēsēji nolika Volvo uz riteņiem un sagrieza jumtu, lai varētu viņus izvilkt, viņa gandrīz pilnībā bija palaidusi garām. Atcerējās atsevišķus zibšņus no brauciena reanimācijas mašīnā, visticamāk, uz Sv. Jura slimnīcu. Skābekļa masku uz deguna un mutes, plastikāta apkakli. Sāpes galvā, krūtīs un sejā. Cilvēkus baltos un zaļos virsvalkos. Skrejošus soļus un ātras pavēles. Reizēm Rebekai šķita, ka viņa dzird dažas pazīstamas balsis starp visām svešajām, tomēr viņa nebija droša. Rebeka pūlējās saklausīt, ko tās saka, bet, lai kā viņa censtos, vārdi saplūda vienā monotonā murmināšanā. Pasaule sāka pa īstam noskaidroties tikai tad, kad viņu ieveda slimnīcas palātā, lai kur nu tas būtu, un ārsts sāka vinu izmeklēt.

-          Paveicās. Tas bija viens no vārdiem, kas aizķērās viņas apziņā.

-   Jums paveicās, Rebeka.

Viņa īsti nesaprata, ko ārsts domā.

Kā paveicās?

Kāds bija sašķaidījis viņu mašīnas priekšējo stiklu, un, tikai pateicoties Krūses apņēmībai, viņi nebija sadūrušies ar premjerministra mašīnu un viss nebija beidzies ar lielu nelaimi. Tad viņi bija iztriekušies caur sānu margām un mašīna bija pārvērtusies par tādu lūžņu kaudzi, ka viņus vajadzēja izgriezt no vraka.

Ko tas stulbenis īsti domāja, teikdams, ka viņai paveicies?

-   Viegls smadzeņu satricinājums, skalpā un sejā pāris nelielu grieztu brūču, kam vajadzēs dažas šuves, un vairākas lauztas ribas. Bet tas arī apmēram viss. Domājot par to, kas varēja notikt, jums

paveicās, ārsts apkopoja secinājumus, reizē atbildēdams uz viņas jautājumu.

-   Bet kolēģis? Rebeka izstostīja, lai gan šķita, ka galva un mute ir piebāztas ar vati. Kā Krūsem?

-   Diemžēl viņam tā nepaveicās. Reizēm nav labi, ja esi liels un smags, un autoavārijas ir tieši tādi gadījumi.

Ārsts sakārtoja brilles un uzmeta viņai pamācošu skatienu. Pēkšņi Rebekai šķita, ka galva tūlīt pārsprāgs, un viņa dažas sekundes apsvēra, vai neizraut pistoli no maksts un nepajautāt vēlreiz mazāk pieklājīgi nekā iepriekš. Tomēr viņa iekoda mēlē un pacietīgi gaidīja atbildi.

Ārsts pašķirstīja papīrus.

-   Pagaidām esam konstatējuši galvas traumas, roku un ribu lūzumus. Jūsu kolēģis joprojām ir intensīvās terapijas palātā. Izskatās, ka jumts viņa pusē bija ieliecies visvairāk.

Viņš pacēla acis un pasmaidīja.

-   Kā jau teicu, jums…

-   Paveicās, Rebeka strupi pārtrauca viņu un vēlreiz apspieda vēlmi izvilkt dienesta ieroci, šoreiz, lai izšķaidītu viņam smadzenes.

*

Bākugunis, rokudzelži, tad aizmugures .sēdeklis civilā policijas automašīnā. Viņi laikam bijuši kaut kur netālu.

HP piepeši atcerējās, ka daudzi kruķi mēdz dzert kafiju netālajā Shell kafetērijā.

Tipiski stulba neveiksme!

Abi civilā tērptie bija lieli vīri ar noskūtām galvām un platiem skaustiem. Viens viņam blakus, otrs pie stūres.

-   Tātad tu esi tas, kurš met policijas mašīnām ar akmeņiem, sacīja gorilla numur viens, līdzko viņi bija sākuši braukt.

HP neatbildēja, te nu bija svarīgi turēt muti. Viņam sāpēja galva un gribējās vemt. Sāpes apakšdelmā nemazināja fakts, ka rokas bija saslēgtas rokudzelžos aiz muguras.

Kruķi iesmējās un atpakaļskata spoguli pārmija daudznozīmīgus skatienus. Viņi nogriezās uz Kungsholmenas pusi. Tātad nākamā pietura policijas pārvalde.

Nolāpīts!

Viss bija aizgājis pilnīgi šķērsām. Viņš bija nohalturējis: nebija kārtīgi paskatījies apkārt un nebija ievērojis to nolādēto idiotu, kurš viņam uzbrauca. Cik stulbs gan cilvēks var būt?

HP pāris reižu norija siekalas, lai apspiestu nelabumu. Tagad vajadzēja saņemties un pie pirmās iespējas pieprasīt advokātu. Viņš zināja noteikumus. Nebija vērts runāt ar orkiem mašīnā, viņi tik un tā neko nejēdza.

-   Vai esi zaudējis runasspēju? niknā tonī sacīja gorilla numur viens, likdams HP sajusties vēl sliktāk.

Viņš turējās pie savas stratēģijas un neko neteica.

-   Nav problēmu, vecīt, kruķis iesmējās un uzmeta vēl vienu skatienu kolēģim vadītāja sēdeklī.

Sitiens nāca kā no zila gaisa, droši vien kreisais āķis, un HP nebija nekādu izredžu izvairīties. Vienkārši belziens žoklim pa vidu, un viņa galva atsitās pret sānlogu.

-   Ko jūs…! HP paspēja izstostīt, iekams nāca jauns sitiens. Šoreiz labais āķis tieši pa seju, un viņš sajuta, kā salūst deguns.

Tā nav taisnība, tā notiek tikai filmās! viņš pārbijies paguva nodomāt, pirms trešais sitiens pārvērta redzeslauku miglā.

Kad HP atjēdzās, viņi jau bija lejā, garāžā, un vīri izvilka viņu no mašīnas. Dzelzs durvis, lifts, garām aizzibēja pāris zilu kreklu, tad garš, apgaismots gaitenis ar bēšu plastmasas paklāju. Durvis, balsis, daudz skraidīšanas un beidzot maza nopratināšanas telpa.

Viņam noņēma rokudzelžus un uz galda izbēra viņa mantas, kas bija atņemtas aizturēšanas brīdī. Mājas atslēgas, ID karte, daži saņurcīti divdesmitnieki un, protams, telefons.

HP pa degunu tecēja asinis, un viens no gorillām pameta viņam papīra kabatlakatiņu, pirms apsēdās uz krēsla iepretī.

Viņš paguva saņemties un atgūt mazliet iedragātās pašapziņas.

-   Es gribu advokātu, HP sacīja, taču pēdējais vārds caur viņa piepampušo degunu drīzāk izklausījās pēc “abukāta”.

Gorilla tikai pasmējās.

-   Vai jūs slikti dzirdat? Es gribu advokātu, — HP mazāk nazāli atkārtoja, berzēdams sarkanās svītras uz delmiem.

Gorilla steidzīgi piecēlās, un HP nevilšus sarāvās krēslā. Policists, pamanījis viņa bailes, iesmējās. Tad pastiepa HP virzienā resnu, spalvainu rādītājpirkstu.

-   Turi muti, mazais draudziņ, viņš pārspīlēti lēni sacīja, un slēptos draudus nevarēja pārprast.

HP nolēma paklausīt padomam un atgriezties pie sava agrākā plāna. Katrā ziņā drīz vajadzēja parādīties izmeklēšanas vadītājam, un tad šīs muļķības būs galā.

Pēc pāris minūtēm tiešām atvērās durvis un ienāca cits vīrietis, arī civilā. Šis tips bija īsāks, ar brillēm un krietni tievāks par abiem gorillām, taču tūlīt bija redzams, kurš te ir galvenais.

Viņš palūkojās uz HP pietūkušo seju un tad uzmeta pērtiķim pārmetošu skatienu.

-   Vari iet, Viklander. Tev un Molnaram droši vien jāuzraksta ziņojums?

Gorilla mazliet saīga, taču nekavējās paklausīt. Iedams ārā, viņš ļauni paglūnēja uz HP.

HP atzinīgi pamāja ar galvu. Ienākušais vīrs bija vairāk viņa gaumē.

Briļļainis sniedza roku. -t

-           Bolīns, dežūrnodaļa, viņš īsi sacīja, kamēr abi sasveicinājās.

-   Jūs esat Henriks Peteršons, saukts par HP, vai ne?

HP turpināja māt ar galvu.

-   Es tagad ieslēgšu diktofonu, un mēs atkārtosim iepazīšanos vēl vienu reizi, bet šoreiz es gribu, lai jūs atbildat mutiski, vai sapratāt?

HP paraustīja plecus. Jebkurā gadījumā viņš grasījās izrunāt tikai vienu teikumu.

Bolīns ieslēdza diktofonu, kas stāvēja viņiem priekšā uz galda.

-   Henrika HP Peteršona nopratināšana saistībā ar aizdomām par slepkavības mēģinājumu vai smagu vardarbību pret valsts ierēdni Drotningholmsvēgenas un Esingeledenas krustojumā. Nopratināšanu

veic kriminālinspektors Bolins, nopratināšana sākas pulksten 23.12. Tātad, Henrik, vai varat pastāstīt, kāds ir jūsu viedoklis par šim aizdomām?

HP nopūtās. Kad pērtiķi bija izmesti ārā, te atkal bija nodibināta kārtība un viņš bija atgriezies sev ierastā situācijā. Galva sāka noskaidroties, un asās sāpes rokā bija pārvērtušās trulā smeldzē.

-   Esmu nevainīgs un pieprasu advokātu, viņš sacīja, cik skaidri vien spēja, un drošības dēļ paliecās uz priekšu, lai diktofons nepalaistu garām ne zilbi. Tātad es pieprasu advokātu un turklāt gribu ziņot, ka mani piekāva tas gorilla Viklanders vai kā viņu tur sauca?

HP demonstratīvi paberzēja pietūkušo degunu, kura vienā nāsi joprojām bija iebāzts papīra mutautiņa gabals. Bolīns nekādi neizrādīja, ka būtu uztvēris HP vēlmi.

-Tātad advokātu, HP vēlreiz uzsvēra, jo šķita, ka viņa teiktais nav saprasts. Vai visi kruķi ir vienlīdz stulbi?

Briļļainis joprojām vienkārši blenza uz viņu pāri galdam. Tad policists klusi pasmaidīja, un kaut kas šajā reptiļa smaidā nobiedēja HP vairāk nekā abi troļļi mašīnā. Piepeši viņš atcerējās dokumentālo filmu par indīgajām čūskām, ko bija redzējis Discovery kanālā. Pēc dzēliena tās pavisam aukstasinīgi gaidīja, kamēr šokētais upuris iztērē pēdējos spēkus bezjēdzīgā mēģinājumā aizbēgt.

HP nodrebēja. Bolīns lēni paliecās uz priekšu un izslēdza diktofonu.

-   Klausieties uzmanīgi, Peteršon, viņš sacīja klusā balsi. Jūs laikam nesaprotat, cik sliktā situācijā esat nonācis, tāpēc ļaujiet man paskaidrot. Jūs ar mopēdu aizbraucāt uz Lindhāgena laukumu, nostājāties uz tilta virs Drotningholmsvēgenas un no sporta maisiņa, kas glīti iezīmēts ar jūsu vārdu, izņēmāt akmeni, ko pēc tam uzmetāt uz vējstikla policijas mašīnai, kura brauca garām tur lejā. Abi policisti tagad guļ Sv. Jura slimnīcā, un viens no viņiem ir ļoti smagi cietis, tā ka, ja mazliet paveiksies, jūs varēs kvalificēt kā policista slepkavu, pirms nakts būs galā. Bolīns noslēdza savu skaidrojumu ar vēl vienu nepatīkamu čūskas smaidu.

HP bija nobālējis, taču turpināja ciest klusu.

Jā, viņš bija aptvēris, ka ir iemetis policijas vāģim. Bākugunis ļāva to saprast, jau pirms viņš aizmeta akmeni. Vai viņu uzskatīja par muļķi? Tiesa, viņš nebija īpaši aizdomājies par sekām, bet kas par to?

Ja cilvēks kļūst par policistu, viņam ir jāsadzīvo ar risku, to HP bija izlasījis avīzē. Tā taču nebija viņa vaina, ka viņi nesās tik ātri. Starp citu, vai tūr nebija jābrauc ar septiņdesmit? Volvo noteikti bija braucis vismaz uz simta, tāpēc tā savā ziņā bija kruķu pašu vaina, ka viss beidzies tik slikti. HP pašķielēja uz mobilo telefonu slīpi iepretī. Displejs bija pavērsts uz augšu, tomēr viņš zināja, kas rakstīts otrā pusē. “128”, viens no izredzētajiem, tas viņš bija, un pirmais noteikums bija spēkā, lai kādā pasaulē cilvēks apgrozītos.

Bet, starp citu, ko Briļļainis teica par sporta maisiņu? Viņš gandrīz bija palaidis to garām. Viņa vārds? Bolīns laikam bija nolasījis HP domas, jo uzbūra svītraino maisiņu ne no kurienes un uzmeta to uz galda.

Pāris sekunžu HP vienkārši blenza uz maisiņu, pēc tam ziņkārība ņēma virsroku un viņš to atvēra. Tas bija tukšs, ja neskaita mazliet smilšu.

Piepeši viņš juta, kā uz skausta saceļas matiņi. Oderes iekšpusē atradās zīmīte, ko viņš gandrīz bija aizmirsis. Auduma gabaliņš, ko mammucis bija tur iešuvis tajā īsajā dzīves periodā, kad tiešām vēl bija viņa mammucis, nevis vienkārši slimniece un dzērāja Maja Brita. Apdrukāta auduma strēmelīte, kādu varēja pasūtīt caur kaut kādu tur firmu darbā un kādu visas labu vēlošas mammas iešuva savu bērnu mantās, lai tās nenoklīstu. Visas mammas, atskaitot viņējo, jo mammuci aizvien biežāk aizstāja Maja Brita, un viņam nebija citu mantu kā vien šis maisiņš, ko viņš pats uzšuvis mājturības stundā.

Tur ziliem burtiem bija uzdrukāts: Pieder Henrikam Peteršonam

08-6636615.

HP sastinga. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka pēdējo reizi redzējis maisiņu savā guļamistabas skapī.

-   Citiem vārdiem sakot, jūs neesat no gudrākajiem noziedzniekiem, ar kādiem man bijusi darīšana, Bolīns secināja, pārtraukdams viņa pārdomas. Turklāt mums ir akmens, uz kura redzami

vismaz divi nevainojami pirkstu nospiedumi ar divtaktu motoreļļu, un es esmu visai pārliecināts, ka tie sakritis ar jūsējiem.

Policists paliecās uz priekšu pret līķa bālo HP.

-Tātad, kā es to redzu, jūs esat ielipis visai pamatīgi, dārgo Henrik. Kas jums pašam sakāms par šo lietu? viņš pabeidza un atkal ieslēdza diktofonu.

HP galvā malās visādas domas.

Nolādēts, kurš ir bijis viņa dzīvoklī?

Kāpēc kāds ir nozadzis maisiņu un pakāris to uz tilta?

Mašīna, kas viņu notrieca, uzradās pilnīgi no zila gaisa, gandrīz tā, it kā būtu stāvējusi līkumā un viņam uzglūnējusi. Sabuktējusi mopēdu vien tik daudz, lai poliči varētu viņu savākt.

Kurš gan gribētu viņu tik rupji iegāzt? Viņam, protams, bija nedraugi, taču neviena šādā līmenī. Tad kurš tas varētu būt? Piecdesmit astotais?

Ja nu misters piecdesmit astoņi arī bija zviedrs un viņam bija izdevies izdibināt, kurš elpo viņam pakausī reitingu tabulā? Un tad viņš ar nodomu bija sabotējis šo uzdevumu?

Nē, tas izklausījās vienkārši sasodīti neticami.

Galva plīsa vai'pušu, traucēja lauztais snuķis un visi pārējie sūdi, kas tur malās pa iekšu. So putru vienkārši nebija iespējams izprast, katrā ziņā ne šobrīd.

HP atkal pašķielēja uz telefonu un nolēma turēties pie pirmā noteikuma: muti ciet.

-   Man nav nekādu komentāru, un, kā jau tikko teicu, es pieprasu advokātu, viņš atkārtoja, taču šoreiz balss tonis vairs neizklausījās tik pašpārliecināts.

Bolīns nopūtās un lēnām atkal izslēdza diktofonu.

-   Kā gribat, Peteršon, tās, protams, ir jūsu tiesības. Te ir telefons, un katalogs stāv blakus. Es atgriezīšos pēc desmit minūtēm.

Bolīns pamāja uz mazu telefona galdiņu telpas vienā stūrī un piecēlās, lai ietu.

-Jums ir ļoti paveicies, ka kolēģe Normēna tika cauri tik viegli, viņš piebilda, stāvēdams durvju ailā. Vairāk par policistu slepkavām mēs ienīstam tikai tos, kuri nogalina policistes sievietes.

Piepeši HP salēcās un sajuta, kā asinis gandrīz aizplūst no galvas.

-    Pa-pagaidiet! viņš uzsauca Bolīnam, kas gandrīz jau bija paspējis aizvērt durvis.

-   Kā jūs teicāt, kā sauc to policisti? T-to, kuru ievainoja?

-   Normēna, Bolīns sausi atteica. — Rebeka Normēna.

Velns, velns, velns!!! HP galvā kliedza sīka balstiņa.

*

Kopā divpadsmit šuves. Četras uz vienas brūces, piecas uz otras un dažas atsevišķas sejā.

Rebeka aplūkoja sevi mazajā spogulī virs izlietnes izmeklēšanu telpā. Divi balti apsēji uz galvas. Šur tur pa brūču lentei, viegls zilums uz viena vaiga un acis sarkanas no gaisa spilvena pulvera. Piedevām vēl nelabums, galvassāpes un smeldzošas sāpes krūtīs tad ievainojumu aina bija pilnīga.

Ļaunāk bija ar Krūsi. Viņš joprojām atradās intensīvajā terapijā, un, kā stāstīja Vahtola, kas te bija ielūkojusies pirms brīža, rītdien ar lidmašīnu atvedīs vina sievu.

Tas viss viņas dēļ. Tieši Rebeka bija sēdējusi pasažiera vietā, un tieši viņai vajadzēja sacelt trauksmi. Vajadzēja ieklausīties savā intuīcijā, tūlīt apturēt kortežu un pavēlēt griezties atpakaļ. Taču viņa bija šaubījusies. Pāris dzīvībai svarīgas sekunde^ raizējusies, ka izdarīs nepareizi, nevis koncentrējusies uz to, lai izdarītu pareizi. Krūse tiešām bija izglābis visu ar savu stūres rāvienu, bet arī samaksājis par viņas kļūdu.

Rebeka mehāniski savāca savas mantas: zilo aizsargvesti, kas, visticamāk, bija izglābusi viņas ribas, steku un rāciju, ko mediķi bija noņēmuši, pirms noguldīja viņu uz nestuvēm.

Ārā gaidīja patruļmašīna, lai aizvestu viņu mājās. Rūnebergs bija nolēmis, ka ar debrīfingu var pagaidīt līdz rītdienai. Rebekai tas derēja. Viņa gribēja atgriezties mājās, iedzert pārīti miegazāļu tablešu, ko bija saņēmusi līdzi aploksnē, un nogulēt kādu diennakti.

Brīdī, kad Rebeka uzmeta pēdējo skatienu telpai, lai pārliecinātos, ka visu paņēmusi, iezvanījās viņas mobilais telefons. Slēpts numurs, viņa konstatēja, saraukusi pieri.

-   Rebeka, viņa atbildēja, uzlikusi plaukstu uz durvju roktura.

-   Beka? sacīja balss otrā galā, un viņa apstājās. Beka, te es…

-    Es tagad nevaru runāt, Rebeka atteica nevajadzīgi strupi.

-   Vai varu piezvanīt tev rīt? viņa mēģināja visu nogludināt mazliet laipnākā tonī.

-   Ēee, jā, es tikai gribēju zināt, vai tev viss ir… okei?

-   Kāpēc? Rebeka jautāja. Viņa balss tonis bija licis iezvanīties brīdinājuma signālam.

-   Ēee… Uz mirkli iestājās klusums, taču Rebeka to nepārtrauca.

-   …īsti nezinu, kā lai pasaka…

-    Bet? viņa sacīja, kamēr ļaunās nojautas aizvien pieņēmās spēkā.

-Tas, kas notika… Lindhāgena laukumā… Nu… tā nebija domāts, vai ēee… nu vispār tai nebija jābūt tev. Es nesapratu, ka tā esi tu, Beka!

Vārdi nāca grūdieniem, un Rebeka manīja, ka viņa balss uz beigām pārvēršas falsetā. Piepeši viņu pārņēma šausmīgs gurdums, itin kā kājas vairs nespētu noturēt ķermeni. Rebeka lēnām atkāpās atpakaļ telpā un noslīga uz kušetes, no kuras tikko bija piecēlusies.

-   Esi tik mīļš un sāc no sākuma, viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja, cenzdamās aptvert, ko viņš tikko pateicis.

-   Nu, tas nebija nopietni domāts. Varētu teikt, tā bija spēle. Spēle, kas mazliet nogāja no sliedēm.

-   Spēle, tu saki.

Rebekas balss skanēja gurdi, tomēr HP nevarēja nesaklausīt tajā dusmas.

-   Jāaa… viņš atbildēja, pats manīdams, cik neveikli tas skan. -Tātad tu spēlēji spēli, un tāpēc mans kolēģis guļ intensīvajā

vai tā mums raksturot šo lietu?

Tagad Rebeka izklausījās niknāka, it kā jau būtu atguvusies no pirmā šoka.

-   Nu es jau teicu, tā tas nebija domāts. Ka tur kāds tiks ievainots… Varētu teikt, tikai neparasts joks.

Viņa balss bija lūdzoša, gandrīz īdoša.

-JoksPTu joko ar mani? Vai tu esi pilnīgi stulbs? Nolāpīts, tev jau ir trīsdesmit, bet tu dzīvē spēlē spēlītes, nospļaujies uz visu un ļauj citiem par to samaksāt! Diemžēl šoreiz viss ir aizgājis pilnīgi greizi! Vai varbūt es kļūdos?

Viņš neatbildēja. Retajās reizēs, kad Rebeka lamājās, labāk bija turēt muti, tik daudz viņš bija sapratis.

-   Labi, tagad tu vismaz zini, ka esmu tikusi cauri sveikā. Kur tu

esi?

Patiesībā jautājums bija lieks. Viņa jau zināja atbildi. Kāpēc gan vēl lai viņš būtu zvanījis?

Visas tās runas par to, kā viņa jūtas, bija tikai parastie manevri. Vajadzēja glābšanas patruļu, lai gan visvairāk Rebekai gribējās noraut viņam to muļķa nenobriedušo galvu.

-   Izolatorā, — viņš nomurmināja.

Rebeka atspieda galvu brīvajā plaukstā.

-   Labi, viņa nopūtās, dažas minūtes sakopojusi spēkus. Tagad darīsim tā!

Bolīns uzradās tieši pēc desmit minūtēm.

-   Nu, vai advokāts ieradīsies?

HP papurināja galvu.

-   Es apdomājos, man nevajag likumu kropļotāju, viņš nomurmināja, pievērsis skatienu galdam.

-   lād jau labi. Bolīns apmierināts pamāja un ieslēdza diktofonu.

-   Nopratināšana atsākas pulksten 23.43, kad Peteršons ir atteicies no advokāta palīdzības. Vai taisnība, Peteršon?

HP apstiprinoši nomurmināja, taču Bolīns piespieda viņu to atkārtot.

-   Jā, taisnība.

-   Tātad, Peteršon, kā būtu, ja mēs sāktu visu no sākuma?

HP dziļi ievilka elpu un pašķielēja uz mobilo telefonu.

“Pastāsti visu,” viņa bija teikusi, un parasti viņai bija taisnība.

Visbiežāk viņš bija klausījis Rebeku, katrā ziņā svarīgās lietās, un Rebeka vienmēr bija viņu aizstāvējusi. Sargājusi viņa muguru…

Tad pie velna ar noteikumiem! Asinis tomēr bija biezākas par ūdeni.

-Tas viss sākās, kad es vilcienā atradu mobilo telefonu…

*

-   Īslaicīgās aizturēšanas izolatora dežurants.

-   Sveiki, te inspektore Rebeka Normēna. Mēs ar kolēģi Krūsi šovakar nobraucām no ceļa Drotningholmsvēgenā, viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja.

-   Inspektore Normēna, cik jauki dzirdēt tavu balsi. Es varu pastāstīt, ka bijām par jums nobažījušies. Vai tu jūties labi?

Rebeka pasmaidīja. Viņa sākumā nebija pazinusi balsi telefonā, bet tagad vairs nebija šaubu. Šovakar dežurēja viņas pašas vecais priekšnieks, tās vismaz bija labas ziņas.

-   Sveiks, Mulle, mazliet zilumu un pamatīgas galvassāpes, bet tas arī viss. Diemžēl ar kolēģi Krūsi ir ļaunāk.

-   Jā, tā es dzirdēju, mums tur bija nosūtītas trīs mašīnas, kad ugunsdzēsēji jūs izgrieza, un puiši teica, ka Krūse neizskatījies lāgā, kolēģis atbildēja daudz nopietnākā tonī. Pagaidām vienkārši jātur par viņu īkšķi. Vai tu gribēji ko īpašu vai arī piezvanīji, lai nomierinātu savu veco komandieri?

-   Nē, man nepieciešama palīdzība vienā lietā, Mulle, diezgan delikātā lietā.

-   Stāsti! viņš pamudinoši atbildēja, un Rebeka dziļi ievilka elpu, pirms turpināja:

-   Puisis, kuru jūs aizturējāt, Henriks Peteršons… Viņš ir mans jaunākais brālis.

*

Viņš bija izdarījis tieši tā, kā Rebeka likusi. Visu izstāstījis. Vai gandrīz visu…

Saprotamu iemeslu dēļ HP bija izvēlējies izlaist incidentu ar M84 granātu Karaļa dārzā, taču pastāstījis visu pārējo, pat par durvīm Birkagātanā.

Patiesībā tā bija visai laba sajūta.

Bolīns lielākoties bija mājis ar galvu, šad un tad iemetis pa jautājumam, bet lielākoties cietis klusu.

Kad viņi bija beiguši, pulkstenis rādīja pāri vieniem naktī.

Bolīns ierunāja diktofonā laiku un tad to izslēdza.

-   Ellīgs stāsts, Peteršon, viņš pieceldamies sacīja. Mēs pārbaudīsim dažus faktus, tad parunāsim rīt no rīta. Drīz kāds atnāks aizvest jūs uz kameru.

HP tikai pamāja ar galvu. Vienu nakti izolatorā viņš varēja izturēt bez problēmām.

Been tbere, done that..

Kad bija pagājušas piecpadsmit minūtes kopš Bolīna aiziešanas, HP sāka kļūt nepacietīgs.

Kur ir tas sasodītais sargs?

HP jutās noguris, viņam sāpēja galva un deguns, un mute atkal bija izkaltusi.

Vēl divas minūtes, un tad viņš nodomāja, pabāzt gaitenī galvu un pacelt balsi.

Gandrīz nejauši HP pamanīja, ka mobilais telefons joprojām guļ uz galda starp citām mantām.

Mazā LED lampiņa sarkani mirgoja.

*

-   Nu tu mani mazliet apmulsināji, Normēna. Vai tu teici, ka esam aizturējuši tavu jaunāko brāli?

-   Diemžēl, Mulle. Henke ir labs puisis, bet briesmīgi nenobriedis un turklāt pievelk nepatikšanas kā magnēts, ja tu saproti, ko es domāju.

Atbildē kolēģis iesmējās.

-Tātad ģimenes melnā avs?

-   Tieši tā, Rebeka atteica.

-   Vai tu zini, par kādu noziegumu viņš ir aizturēts? Mums šovakar piedāvājumā ir vairāki nenobrieduši nepatikšanu magnēti.

Rebeka sarauca pieri, Mullem gan tuvojās pensijas vecums, taču viņa atmiņai parasti nebija nekādas vainas.

-   Viņu sauc Henriks Peteršons, un viņš ir aizturēts par to, ka meta akmeni uz mani un kolēģi.

Mirkli iestājās klusums.

-   Man žēl, Normēna, bet, cik zinu, neviens nav aizturēts par šo uzbrukumu. Ikviena patruļmašīna šajā rajonā meklē to nelieti, viss joprojām notiek sešpadsmitajā kanālā, tāpēc es to noteikti būtu dzirdējis. Un saskaņā ar reģistrācijas žurnālu šobrīd mūsu arestā nav neviena Peteršona, tāpēc es baidos, ka tavs brālis būs ar tevi mazliet pajokojis.

Piepeši Rebekas galvā viss sastinga, bet pēc tam viņa juta uzburbuļojam niknumu.

Nolāpīts, ar ko tas Henke nodarbojās?!

*

Diode joprojām nikni mirkšķināja, un kaut kāda iemesla dēļ, varbūt gluži automātiski, HP paņēma līdzi telefonu un visas pārējās mantas, kad piecēlās, lai dotos uz durvīm.

Viņš nospieda rokturi.

Durvis nebija slēgtas.

HP tās atvēra un pārsteigts ieraudzīja tumšu gaiteni.

-   Hallo! viņš uzsauca nedrošā balsī. Vai te kāds ir?

>

Nekādas atbildes.

Piepeši viņš izbijās. Krietni vairāk nekā tad, kad mašīnā viņu piekāva gorillas vai Bolīns pirms pāris stundām veltīja viņam reptiļa smaidu. Šī bija fucking tivilight zone!

Gaitenis bija pilnīgi tukšs, nekur nedzirdēja ne skaņas, un 1 II’ redzēja tikai rindu aizvērtu durvju, līdzīgu tām, ko tikko bija atvēris.

Pašā galā neregulāri mirkšķināja zaļi balta izejas norāde. Mirkšķināšana atgādināja viņam par telefonu, HP to paņēma un pieskārās displejam. Lai gan viņš kaut kādā ziņā jau nojauta, ko tas vēstis, vēders tik un tā sažņaudzās aiz šausmām.

Spēlētāj 128,

Tu esi pārkāpis pirmo noteikumu un līdz ar to nekavējoties tiec izslēgts no Spēles!

Tavi punkti un atlikušie skaidrās naudas līdzekļi tiek konfiscēti.

Lūdzu, atstāj telefonu telpā un turpmāk izvairies runāt ar kādu par Spēli.

Ja pirmais noteikums arī turpmāk tiks pārkāpts, tam būs nopietnas sekas!

Spēles vadītājs

Ar skaļu klikšķi telpā viņam aiz muguras nodzisa gaisma.

*

Mājās, Rebeka domāja.

Viņa gribēja mājās. Novilkt drēbes un ātru dušu, lai atbrīvotos no lipīgajiem sviedriem un asinīm. Sauju tablešu un tad miegu, sasodīti brīnišķo miegu.

Bet izrādījās, ka tas nav tik vienkārši. Protams, tā bija Henkes vaina.

Rebeka jau bija zvanījusi uz viņa mājas numuru, taču abonements bija pārtraukts. Tas pats ar diviem pēdējiem mobilā telefona numuriem, ko Henke viņai bija iedevis. To stulbo brāli nevarēja dabūt rokā, un tas tikai vairoja viņas dusmas.

Ko viņš īsti bija teicis?

Rebeka mēģināja precīzi atcerēties brāļa vārdus, bet tas bija gandrīz neiespējami. Katrā ziņā viņš bija atzinies, ka ir metis akmeni. Bet kā gan viņš varēja zināt, ka viņa sēdēja mašīnā? Vai tas bija rafinēts veids, kā novēloti atriebties?

Nē, pēdējais pieņēmums izklausījās muļķīgi, to Rebeka saprata jau tajā pašā mirklī, kad bija noformulējusi domu līdz galam. Lai kas būtu greizs viņas un Henkes attiecībās, viņš nekad ar nodomu viņai nekaitētu. Tad ko tas viss nozīmēja?

Kāpēc viņš bija metis akmeni uz viņu mašīnu vai katrā ziņā apgalvoja, ka ir to darījis?

“Izolatorā,” brālis bija teicis, bet izrādījās, ka tā nav taisnība. Drošības pēc Rebeka bija piezvanījusi arī uz Sēdermalmi un Vesterortu, bet arī tur neviens nebija arestējis Henriku HP Peteršonu.

Vai Henke viņai meloja?

Tā varētu būt, jo to viņš gana daudz reižu bija darījis arī iepriekš. Taču brāļa balsī bija kaut kas tāds… Rebeka saprata, ka ir muļķīgi izmantot šādu vārdu, runājot par Henki, un tomēr. Kaut kas… godīgs. It kā viņš tiešām ticētu, ka ir aizturēts. Rebeka saprata, ka nespēs atbildēt ne uz vienu no jautājumiem, kamēr nedabūs brāli rokā.

Tikai kur viņi bija?

*

Viņš skrēja. Sākumā aiz īstas panikas. Pa tumšo gaiteni līdz durvīm. Sekundes desmitdaļa mežonīgu baiļu, ka tās būs aizslēgtas. Tad atvieglojums, jo durvis atvērās uz kāpņutelpu.

Akmens kāpnes lejup tumsā, pa ceļam vairāki tumši gaiteņi. Viņa soļi atbalsojās starp betona sienām. Pēdīgi izeja.

Mikls nakts gaiss sitās HP sejā, kad viņš šķērsoja ielu, lai nokļūtu pēc iespējas tālāk no tumšā gaiteņa. Ātrs skatiens pār plecu, tad vēl viens, lai būtu drošs.

HP sajuta zem kājām mīkstu zāles paklāju, un pagāja dažas sekundes, iekams viņam izdevās orientēties. Virs viņa pret nakts debesīm tiecās lieli, melni koki, ieslīpi priekšā bija redzams dzelzs žogs un daži apdrupuši kapakmeņi.

Krūnuberjas parks pie ebreju kapsētas. Tikai kvartāla attālumā no vietas, kuru viņš bija iedomājies sākumā.

Kājas turpināja iet pašas. Augšā kalnā, cauri parkam un tad uz Pūlhemsgātanu. Kreisais no trim policijas debesskrāpjiem slējās tieši priekšā. Dažus mirkļus HP apsvēra, vai nevajadzētu turpināt ceļu uz Kungsholmsgātānas ieeju, pieklauvēt pie vara durvīm un pieteikties. Taču, pirms viņš paspēja pieņemt lēmumu, kājas jau bija aiznesušas viņu uz Fleminggātanu un pagriezušās pa labi uz centru.

Galva reiba, kājas bungoja pa asfaltu.

Dun-dun-dun.

Monotonā skaņa viņu mazliet nomierināja. Virpulis galvā pierima, un panika lēnām atlaida dzelzs tvērienu ap krūtīm.

Dun-dun-dun.

Tās bija lamatas!

Dun-dun-dun.

Velnišķīgas lamatas!

Dun-dun-dun.

Jo vairāk HP par to domāja, jo labāk saprata, kā viss bija noticis. Viņam jau bija šķitis, ka trīs tūkstoši punktu ir mazliet par daudz, lai vienkārši iemestu ar akmeni pa mašīnu, pat ja tas ir kruķu vāģis.

Un viņam izrādījās taisnība!

Akmens, mašīna, kruķi tas viss bija sekundāri, gluži kā priekšspēle. Uzdevums, īstais uzdevums, tātad bija par viņu. Varētu teikt: zināma veida izvērtēšana.

Vai pārbaude.

Tikai daži cilvēki kvalificējas šim līmenim…

Viņi bija pārbaudījuši, vai HP ir viss, kas nepieciešams. Vai viņš spēj izturēt vētru virsotnē.

Un rezultāts, lēdijas un džentlmeņi?

Viņš bija visu pakāsis.

Big time!2

Deviņi i i lost the Game

—Ja., Rebeka, mēs jau pāris reižu esam izrunājuši notikuma detaļas, bet vai varat mazliet vairāk pastāstīt par to, kā jūtaties?

Viņai gandrīz vajadzēja savaldīties, lai nepaceltu acis uz debesīm.

Kā viņa jūtas?!

Psihologu standarta vāvuļošana, ko viņa bija dzirdējusi jau sasodīti daudz reižu un kas nekad nebija novedusi ne pie kā pozitīva.

Vai viņš tiešām gribēja dzirdēt patiesību?

Ka viņa jūtas sūdīgi?

Un, pat ja viņa būtu pilnīgi godīga un pastāstītu visu savu stāstu, atklātu savas jūtas, domas un prātojumus, vai tas palīdzētu? Vai tas visu padarītu nebijušu? Diezin vai. Tāpēc vajadzēja paturēt ierasto masku.

-   Paldies, patiesībā gluži labi, Rebeka izspieda, pievienodama kaut ko līdzīgu pretimnākošam smaidam.

Viņa ieskatījās pulkstenī. No debrīfinga sarunas jau bija pagājušas divdesmit minūtes, tātad viņa netiks cauri ātrāk kā pusstundā.

Rebeka pati bija uzstājusi, ka grib satikt Anderbergu jau pulksten astoņos. Viņa gribēja pārciest šo sarunu un tad doties uz MarīaTrapgrendu, pirms mazais miegamice ir paspējis atvērt savas dzidri zilās…

Anderbergs kaut ko norūca un pašķirstīja savus papīrus.

-   Vai jums ir bijusi iespēja parunāt ar kādu par notikušo? Ar draugiem, ģimeni, kolēģiem?

Viņš skatījās uz Rebeku pār savām šaurajām lasāmbrillēm.

-   Nē, — viņa attrauca mazliet pārāk strupi, bet tūlīt saprata savu kļūdu un mēģināja to labot. Nē, neesmu vēl paspējusi ne ar vienu parunāt, tas taču notika šonakt, un es gribēju vispirms pārrunāt to ar jums.

Varbūt smaids pie mazajiem meliem varētu nest augļus?

Veikla izglābšanās, nodomāja Anderbergs.

Gudra meitene, bet ne pietiekami gudra, lai varētu pūst miglu acīs viņam. Katrā ziņā ne jau nākamajā dienā pēc tik satricinoša notikuma, kādu viņa tikko bija piedzīvojusi. Mašīna avarējusi, un kolēģis intensīvajā terapijā, to nevarēja nopurināt, vienkārši paraustot plecus.

Šī bija jau otrā tikšanās reize pāris nedēļu laikā, un Anderberga agrākās bažas par Rebeku Normēnu nebija mazinājušās. Kā viņš saprata, Rebeka atkal bija rīkojusies nevainojami, taču šoreiz viņa nelikās tik nosvērta.

Atšķirībā no agrākajām sarunām šoreiz viņa lielākoties izklausījās kā robots, it kā darbotos autopilotā. Tā nebija laba zīme. Ja viņš šoreiz nepiespiedīs Rebeku atvērties un izlaist ārā mazliet emociju, tad lieta parādīsies jaunā gaismā un sacerēt ziņojumu būs ievērojami vieglāk. Anderbergs bija redzējis, kā neizpaustas emocijas salauž daudz sīkstākus policistus, un viņam negribējās pievienot Rebekas vārdu šim skumjajam sarakstam.

-   Bet vai jums ir kāds, ar kuru parunāt, ja rastos tāda vajadzība? Reizēm pēc šāda notikuma paiet vairākas dienas, un tad piepeši uznirst vesels lēvenis detaļu. Es jums, protams, iedošu savu dežūrnumuru, bet ir svarīgi parunāt arī ar citiem, galvenokārt ar ģimeni un draugiem, viņš turpināja.

Rebeka klusēdama pamāja ar galvu.

-   Jums taču nav problēmu šajā frontē?

Anderbergs atkal paskatījās uz viņu pār briļļu malu.

Viņa dziļi ievilka elpu un pūlējās izklausīties savaldīga.

-   Nē, nav.

Psihologs pamāja un atkal šķirstīja savus papīrus.

-Jūs kā savu tuvāko cilvēku esat atzīmējusi kādu Henriku Peteršonu. Vai tas ir jūsu partneris?

Rebeka gandrīz pielēca kājās no krēsla. Anderbergs nebija muļķis, tas nu bija skaidrs. Mazliet nekaitīgas dūkšanas, un tad čiks! viņas vārīgajā punktā.

Laikam viņas parastā aizsardzība piekliboja, tāpēc tagad vajadzēja kārtīgi apsvērt vārdus. Vēlreiz dziļi ievilkt elpu. Mieru, Normēna!

-   Henriks ir mans brālis. Normēna ir mātes pirmslaulību uzvārds, es to pieņēmu pēc… viņa nevilšus iekoda lūpā, …pēc viņas nāves. Rebeka pabeidza teikumu ar kaut ko līdzīgu skumjam Smaidam, vismaz tā viņa cerēja.

Psihologs pamāja ar galvu.

-   Tātad jūs un brālis esat tuvi?

-   Vairs ne, Rebekai izlauzās.

Nolāpīts, miega trūkums un galvassāpes darīja savu, turklāt Anderbergs nebija kurš katrs. Šodien bija neparasti grūti uzturēt modrību, galvenokārt tāpēc, ka viņa domās jau zvanīja pie Henkes durvīm. Tagad vajadzēja pārgrupēties un izmēģināt jaunu taktiku.

-   Vai negribat pastāstīt par to mazliet vairāk?

Acīmredzot Anderbergs bija uzķēris vājo vietu.

Rebeka paraustīja plecus, lai iegūtu dažas sekundes apdomāšanās laika. Vajadzēja laipot piesardzīgi. Sasodīts, ko lai saka?

Nē, kertodakter, man nav ne mazākās vēlēšanās stāstīt par savu nekam nederīgo, noziedzīgo brāli, kuram nospļauties par visu un kurš izposta visu, kam vien tiek klāt, bet kuram esmu parādā visu savu dzīvi.

-   Mums mājās gāja diezgan smagi, Rebeka skaļi sacīja, cerēdama, ka mazliet dziļāka, bet šobrīd jau nekaitīga atklāšanās liks psihologam pazaudēt pēdas.

Anderbergs uzmundrinoši pamāja ar galvu, acīmredzami ieinteresēts.

-   Nu, sākumā pie tā lielākoties bija vainīgs tēvs. Bet pamazām, varētu teikt, viņš aizvilka sev līdzi māti. Galvenokārt kopš viņa saslima.

Rebeka dziļi ievilka elpu, pirms turpināja.

-   Tēvs bija diezgan īpašs un krietni vecāks par māti, kad abi apprecējās. Dzīvoklis piederēja tēvam, un viņam jau bija savi iesīkstējuši paradumi. Visam bija jābūt tieši tā, kā viņš to gribēja, līdz pēdējai

sīkākajai detaļai, un viņš varēja pārskaisties par sīkumiem. Ar atslēgām nepareizā vietā vai plankumu uz vannas istabas spoguļa pietika, lai sāktos dusmu izvirdums. Kad tēvs bija mājās, mums, pārējiem, bija jāstaigā uz pirkstgaliem, lai viņu nesadusmotu vai nesatrauktu. Henke, mans mazais brālis, ir trīs gadus jaunāks par mani. Kad klājās grūti, mēs vismaz bijām viens otram. Es viņu aizstāvēju, mierināju vai izvedu ārā, lai viņš nomierinātos. Laikam varētu teikt, ka mēs bijām viens otra stabilais punkts dzīvē.

Viņa neapzināti pasmaidīja.

-   Es staipīju brāli līdzi visur, kur vien varēju, jo man nepatika, ka viņš viens paliek mājās ar tēvu. Nekad nevarēja zināt, kas var notikt, un, ja kaut kas notika, parasti dabūja ciest brālis, varbūt tāpēc, ka bija vismazākais un vājākais. Tēvs nebija no mīkstsirdīgajiem, it īpaši pēc pāris glāzītēm, un, lai gan māte darīja, ko spēja, viņa nekad neuzdrošinājās pa īstam nostāties pret tēvu, nostāties mūsu pusē, kad sākās strīds. Viņa laikam bija pietiekami dabūjusi just tēva dusmas… Toties mani tēvs nekad neaiztika. Es kaut kādā ziņā biju pasargāta, viņa paaudze nesita mazas meitenes, un varbūt tāpēc es uzņēmos pienākumu sargāt Henki.

Rebeka paraustīja plecus un paspēja uztvert Anderberga uzmundrinošos mājienus. Acīmredzot psihologs bija uzķēries uz āķa. Turklāt viņa izbrīnījusies atklāja, ka viņai nav iebildumu turpināt…

-   Henke bija ļoti pacietīgs, vienmēr nāca līdzi, nekad nekurnēja, lai gan lielākoties dabūja piedalīties meiteņu rotaļās. Reizēm viņš bija lelle, kamēr es un pārējās meitenes pagalmā viņu ģērbām. Mamma, tēvs, bērns un tā tālāk… Viss, kā mums pietrūka mājās.

Rebeka atkal pasmaidīja, domīgi raudzīdamās uz ceļgaliem.

Anderbergs ļāva viņai to darīt, viņš pat izskatījās diezgan apmierināts.

Vispār jau tas bija diezgan ironiski tas, ko agrāk viņa tik stipri bija centusies noslēpt, tagad izrādījās nevainojams dūmu aizsegs. Jauna aizsardzības līnija, kad vecā bija sabrukusi. Rebeka nebija par to runājusi kādus… jā, trīspadsmit gadus, un patiesībā bija ļoti patīkami mazliet atbrīvoties no spiediena.

Ātrs skatiens pulkstenī, divdesmit piecas minūtes atstrādātas. Tagad vajadzēja tikai visu noapaļot un ielēkt metro dienvidu virzienā. Atpakaļ sedlos.

-   Bet pieaugušā vecumā jums ir mazāk kontaktu?

Anderberga tonis bija laipns, drīzāk atbalstošs nekā jautājošs.

Rebeka piekrītoši pamāja.

-   Jā, diemžēl mēs mazliet zaudējām savu saikni, kad es izvācos. Tēvs negaidīti nomira, un Henkem bija apritējuši sešpadsmit, tāpēc šķita, ka nav bīstami atstāt viņu ar māti. Turklāt viņa tobrīd bija smagi slima un lielākoties gulēja gultā. Es biju satikusi kādu puisi, un mēs sākām dzīvot kopā. Pirmā mīlestība, jūs taču saprotat.

Viņa uzspēlēti nevērīgi paraustīja plecus.

-   Es principā viena pati biju rūpējusies pa mājsaimniecību un turklāt kopusi māti, tāpēc man šķita, ka ir Henkes kārta uzņemties atbildību, ja jau tēvs ir prom… Mans draugs un es dabūjām viņiem dzīvokli pie Marijas laukuma. Mazāka platība, tuvāk slimnīcai un mājas aprūpes palīdzība, lai viss būtu vieglāk. Es biju iemīlējusies un steidzos tikt prom no mājām, vairs nebūt atbildīga par visu un visiem. Es pievērsos attiecībām ar Dāgu, un Henke droši vien jutās atstāts ārpusē. It kā es būtu viņu pametusi. Viņš taču bija pieradis, ka es allaž esmu blakus, ka mēs abi kopā stāvam pret pasauli. Turklāt viņš un mans draugs īsti nesatika, tā ka…

Rebeka aprāvās. Tas bija mīnu lauks, labāk neiepīties nevajadzīgos melos.

-   Katrā ziņā mīlestība noturējās tikai pāris gadu, un tad mamma nomira no vēža. Henke joprojām dzīvo tajā dzīvoklī, bet mūsu attiecības tā arī nekad īsti neatjaunojās… Varētu teikt, ka mēs pie tā strādājam… Rebeka noslēdza ar savaldīgu izteiksmi.

Lielākā daļa no stāstītā būtībā bija patiesa. Tīri tehniski viņa pat nebija melojusi, tikai noklusējusi dažus fragmentus. Bet vai stāsts izklausījās ticams?

Anderbergs empātiski māja ar galvu, acīmredzot apmierināts ar atklāsmēm, ko viņam izdevies izvilināt.

-Tātad jūs un Henriks reizēm sazināties?

-   Jā, — Rebeka atteica un atviegloti pasmaidīja. Es patiesībā satikšu Henki, līdzko mēs te būsim beiguši.

“… un tad noraušu viņam galvu!” viņa klusībā pie sevis piebilda.

Lai kurš zvanītu pie viņa durvīm, tas bija uzstājīgs maitasgabals. HP mēģināja uzvilkt spilvenu uz galvas un izlikties, ka nav mājās, tam cilvēkam taču vajadzēja saprast un doties prom. Tomēr nē! Tas idiots bija centīgāks par Jehovas lieciniekiem. Viņš vai viņa spieda pogu mokošos, spīdzināšanai līdzvērtīgos intervālos un to darīja jau vismaz desmit minūtes. HP pietika laika to izrēķināt.

Vispirms desmit sekundes stiepts signāls dziiiiiiinnnnnnnnnn!

Tad desmit sekunžu pauze.

Tad atkal dziiiiiiiiinnnnnnnnnn!

Tas padarīja viņu traku. Beidzot viņam nebija citas izvēles kā vien doties atvērt.

Piesarkušu seju un ģērbies tikai treniņbiksēs, ko bija sameklējis uz krēsla pie sienas, HP nikni atrāva durvis, lai sadotu tam zellim pēc nopelniem. Un nākamajā mirklī, īsti neaptverdams, kā tas noticis, jau gulēja uz priekšnama paklāja.

*

Anderbergs bija norijis viņas jauno aizsardzības taktiku ar visu āķi, auklu un svariņu… Uz smadzeņu skalotājiem nekas neiedarbojās labāk par mazliet izkropļotu bērnību. Psihologs bija izrādījis sajūsmu par sarunas negaidīto pagriezienu, uzslavējis Rebekas atklātību, nosaucis viņu par stipru cilvēku un piekritis palaist viņu atpakaļ darbā jau nākamajā nedēļā. Dažu dienu atpūta viņai lieliski noderēja, būs laiks šo to nokārtot…

Rebekai vajadzēja gandrīz desmit minūtes, lai izdabūtu Henki no migas. Pietika piesardzīgi ielūkoties pa vēstuļspraugu un vērīgi ieklausīties, lai saprastu, ka brālis ir mājās. Kaut gan guļamistaba

atradās dzīvokļa otrā galā, attālums nebija īpaši liels un krākšanu nevarēja pārprast.

Viņa bija izmantojusi veco labo policijas taktiku durvju zvana triku: desmit sekundes spiest, desmit sekundes pauze, tad atkal spiest.

Neviens nespēja to ilgstoši izturēt.

Rebeka dzirdēja šļūcošus soļus priekšnamā un pakāpās sāņus, lai izvairītos no durvju actiņas. Kā jau viņa bija uzminējusi, Henke grasījās plaši atvērt durvis, un, tā kā viņa ārpusē jau turēja plaukstu uz roktura, bija nieka lieta mirklī, kad viņš to nospieda, kārtīgi paraut no savas puses, līdz ar to izraujot viņu kāpņutelpā. Pēc tam kad brālis pārsteigts centās atgūt līdzsvaru, pietika ar vieglu grūdienu krūtīs, lai nogāztu viņu garšļaukus uz priekšnama grīdas.

Ātrs solis dzīvoklī, un atlika vairs tikai aizvērt durvis aiz sevis.

Policijas pamata taktika, vingrinājums 1A.

*

-   Sasodīts, ko tu dari, Beka? viņš žēlojās, pieslējies kājās no priekšnama grīdai un sapratis, kas ir iebrucējs.

-   Man laikam vajadzētu jautāt tev to pašu, viņa īsi atcirta un devās virtuves virzienā.

-   Vai tev mājās ir kafija vai arī tu visu naudu notērē citiem augiem?

Rebeka jau caur vēstuļspraugu bija saodusi dzīvoklī dvesmojošo

saldeno zālītes smaržu.

Henke neatbildēja, tikai kopā ar viņu devās uz virtuvi un sāka grabināties ap traukiem.

-   Vai šķīstene derēs? — viņš nomurmināja, pavēcinādams brūnu stikla burciņu.

-  Patiesībā nē, bet lai jau būtu, Rebeka atteica un pastūma nost no krēsla kaudzīti vecu bezmaksas avīžu.

Viņa konstatēja, ka dzīvoklī valda viens vienīgs haoss. Visur, kur vien sniedzās skatiens, mētājās drēbes un citas mantas. Vecas avīzes, pārpildīti pelnu trauki un nemazgātas glāzes. Sienas un griesti bija dzelteni un taukaini no cigarešu dūmiem, bet pārpildīta plastmasas

bļoda izlietnē vēstīja, ka trauki nav mazgāti vismaz nedēļu. Te izskatījās pat sliktāk nekā mātes mūža pēdējās dienās. Dzīvoklis bija tīrā narkomānu miga, ja atskaita plakano televizoru un datoru, ko viņa bija pamanījusi dzīvojamā istabā.

Kā gan Henke varēja dzīvot tādos mēslos?

-   Nu… kā tev iet, māšel? viņš vārgi, tomēr jau mazāk īgni jautāja, kad pēc dažām minūtēm bija ielējis abiem šķīstošo kafiju divās nevienādās krūzītēs.

-           Atkarībā no tā, ko tu ar to domā, Rebeka strupi atbildēja.

-   Dzīvi kopumā vai manu vispārējo veselības stāvokli?

-   Ēeee… nu, tu jau zini. Henke pamāja uz Rebekas galvu, kas bija aplīmēta ar plāksteriem. Pēc avārijas.

Viņa nopūtās.

-    Ir jau labi, paldies, ka pajautāji. Mazliet sāp galva, drusciņ zilumu un slimības lapa uz vairākām dienām, bet tas arī principā viss.

-   Un tavam kolēģim?

Rebekas acis samiedzās, taču viņa nevarēja nepamanīt mulso toni brāļa jautājumā. Viņš nenoliedzami šķita mazliet nervozs, gandrīz pa īstam nervozs.

-   Patiesībā jau labāk, es šorīt piezvanīju, un viņš ir mazliet atguvies. Izskatās, ka atlabs.

-   Lieliski!

Gan Henkes ķermeņa valoda, gan tonis Rebekai vēstīja, ka viņš patiešām tā domā. Jautājums tikai: uz ko īsti šis atvieglojums attiecās? Viņa bija diezgan droša, ka tas nav Krūses dēļ.

-   Tā, kad nu esam tikuši galā ar pieklājības frāzēm, varbūt tu būtu tik laipns un paskaidrotu, kas, pie velna, notika vakar? Es tevis dēļ piezvanīju uz trim dažādiem izolatoriem, un mani tur izsmēja.

Henke tūlīt novērsa skatienu.

-   Nekas, viņš nomurmināja.

-   Nekas? Rebeka atkārtoja, cik asi vien spēdama.

-  Tikai dzēruma joks, biju iedzēris kādus aliņus “Dzirnavās” un tad drusku uzpīpēju mājās pie dažiem čaļiem. Redzēju visu ziņās un

sapratu, ka tā esi tu. Kad pārējie padzirdēja, ka mana māsa ir kruķis, viņi mani uzkūdīja tev piezvanīt un pateikt, ka es metu akmeni, un tas viss… Laikam domāja, ka es nobīšos, un man, protams, būtu vajadzējis tā izdarīt. Sorry!viņš piebilda, palūkojies augšup ar muļķīgu smaidu. Ļoti stulbi un puiciski, es zinu!

Henke noplātīja rokas vainas māktā žestā.

Rebeka neatbildēja, tikai dažas sekundes skatījās uz brāli.

Viņš vienmēr bija izcili labi pratis uzlabot patiesību, stāstīt pasaciņas, pūst miglu acīs vai vienkārši melot tā, ka ausis kust. Vispirms bērnībā vecākiem, visvairāk, protams, tēvam. “Nē, papu, man nav ne jausmas, kur tu noliki naudasmaku.” Tad skolotājiem skolā un vēlāk arī pārējai pasaulei, ar vienu izņēmumu. Patiesībā Rebekai viņš bija sācis melot tikai pēc visa notikušā un pēc iznākšanas no cietuma, un, ja tā padomā, tas nemaz nebija dīvaini. Parasti viņš to darīja labi, tik labi, ka viņai bieži vajadzēja vairākas dienas, lai saprastu, ka brālis viņu atkal piemānījis. Bet ne šodien.

Šodien kaut kā pietrūka.

Vispirms jau šiem meliem trūka pareizo detaļu, un tos bija viegli apgāzt ar dažiem fektiem. Drošības policija nekad neatklātu medijiem viņas vārdu, tātad Henke, redzēdams avāriju televīzijā, nevarēja uzzināt, ka viņa ir iesaistīta. Turklāt viņa stipri šaubījās, ka zālītes smēķētāju banda sēž un skatās ziņas…

Paradoksālā kārtā brāļa nelāgais stāsts Rebeku tikai vēl vairāk saniknoja. It kā Henke censtos viņu pataisīt par muļķi! Bet tad viņa saprata, ka detaļām ir pakārtota nozīme.

Jo visvairāk te pietrūka parastā pārliecinošā smaida un dzirksts acīs, kas gandrīz vienmēr lika viņai iekrist. Mazā brāļa skatiens, kā viņa to sauca. Henke nebija tik pašpārliecināts kā allaž, to viņa skaidri manīja. Brāļa sejā vīdēja ne tikai rīta gurdenums. Tur bija arī pamatīgs zilums un plāksteris uz deguna, ko Rebeka gan bija ievērojusi, bet kam nebija pievērsusi uzmanību, līdz ielūkojās ciešāk.

Kautiņš, konstatēja policistes intuīcija, kaut gan lielā māsa viņā cerēja, ka Henke ir nokritis pa kāpnēm, ieskrējis durvīs vai izdarījis ko citu ne tik grūti izprotamu. Lai nu kā, Henke izskatījās

nomocījies, savainots, nobažījies par kaut ko, un tas attiecībā uz viņu bija, maigi izsakoties, neparasti. Gandrīz varētu nodomāt, ka viņš ir… nobijies?

-   Nemelo man, Henrik, Rebeka mierīgi sacīja, cenzdamās notvert brāļa šaudīgo skatienu.

-   Ko? Es nemeloju! Viņš atvairīdamies pacēla rokas savā ierastajā žestā. Taču šoreiz tas nebija tik pārliecinošs kā parasti.

*

Viņš pats juta, cik neīsti viss skan. Bet ko gan citu iesākt? Stāstīt patiesību?

Viņš jau vienu reizi bija pārkāpis pirmo noteikumu, un divas reizes vienas diennakts laikā pilnīgi noteikti nebija laba doma.

Starp citu, cik lielas būtu izredzes, ka māsa viņam noticētu?

Es spēlēju realitātes spēli, viņi mani pārbaudīja, un es zaudēju. Sorry, ka tu trāpījies ceļā. My badV

Not even!2

Starp citu, baigā neveiksme, ka viņam trāpījās tieši Beka. No visiem sasodītajiem kruķiem, kas braukāja pa pilsētu, viņš iemeta tieši māsai. Kāda sagadīšanās!

Vai arī…

Velns, cik viņš bija stulbs! Pilnīgs idiots, kurš neaptvēra… Skaidrs, ka neveiksmei ar šo gadījumu nebija nekāda sakara!

HP pielēca no krēsla, satvēra Rebekas augšdelmu un mēģināja aizvilkt viņu pie durvīm.

-   Tev jāiet! viņš apņēmīgi čukstēja, kamēr Rebeka pretojās.

-   Izbeidz, Henke, ko tu dari!?

-   Lūdzu, viņš lūdzās, juzdams, ka Rebeka ir pārāk stipra un viņam nemūžam neizdosies izdzīt māsu ar varu. Lūdzu, Beka, tev jāiet. Tūlīt!

Rebeka vienkārši nokratīja brāļa tvērienu. Sasodīts, ar ko viņš nodarbojās? Piepeši šķita, ka Henke ir pilnīgi sajucis. Cik daudz viņš īsti smēķēja? Vai varbūt bija ķēries pie nopietnākām vielām?

-   Mīļā Beka, es tevi lūdzu. Tev jāiet. Man ir mazas nepatikšanas, bet viss nokārtosies, es apsolu. Ja tu neiesi… tie čaļi… Tev vienkārši tūlīt jāiet prom!

HP pats dzirdēja, cik pārbijies izklausās, taču necentās neko mainīt. Viņš patiešām bija nobijies līdz nāvei! Viņi bija izmantojuši Beku, lai viņu pārbaudītu. Manipulējuši, lai viņš ievainotu paša māsu, vienīgo cilvēku, kuru viņš… jā… mīlēja.

Jo vairāk HP par to domāja, jo skaidrāks viss kļuva. Vakar viss bija pārāk hazy3 , taču tagad, paspējis izgulēties, viņš saprata, ap ko lieta grozās. Kas viņš patiesībā ir. Kauliņš Spēlē, ne vairāk, ne mazāk! Viensļucking stulbs spēles kauliņš!

Viņš, kurš bija iztēlojies, ka ir superzvaigzne, patiesībā bija tikai viens no daudziem. Nožēlojams bandinieks, kuru viegli varēja upurēt, lai Spēle turpinātos. Un tieši to viņi bija izdarījuši. Tīklā jau noteikti varēja apskatīt kadrus, kuros viņš raudāja pie viltus kruķa Bolina.

Mēs tam idiotam likām gandrīz nogalināt māsu un pēc tam visā atzīties policistam!

Kādi aukstasinīgi nelieši!

Tad ko gan vjņi varētu izdarīt, ja viņš turpinātu pārkāpt noteikumus? Ja viņš joprojām, par spīti brīdinājumam, neievērotu pirmo noteikumu?

-   Lūdzu, Beka, lūdzu! Tev jāiet tūlīt pat! HP iekliedzās.

X

Labi, katrā ziņā šobrīd viņš bija godīgs, tik daudz Rebeka saprata. Turklāt pārbijies līdz nāvei. Jautājums tikai: kāpēc? Ar kādiem čaļiem viņš īsti bija saķēries? Rebeka atvēra muti, lai to noskaidrotu, bet Henke viņu apsteidza.

*

-Tu man to esi parādā, Beka, brālis sacīja, šoreiz savaldīgāk, un piepeši pienagloja viņu ar skatienu. Tu zini, kāpēc, viņš piebilda, kamēr sirds sažņaudzās krūtis, kad viņš pārkāpa šo robežu.

Pēc dažam sekundēm HP dzirdēja aizcērtamies ārdurvis. Pirmo reizi daudzu gadu laikā viņš gandrīz…

*

Pinkšķēt! Bija tāda sajūta, ka viņa sāks pinkšķēt. Viņa, kura nebija raudājusi kopš mammas bērēm.

Nolādētais Henke!

Rebeka nebija nobirdinājusi ne asaru pat tad, kad tas viss notika, taču tagad viņa juta, kā aiz acu plakstiņiem svilina, un stipri samirkšķināja acis, lai atgūtu kontroli. Pie velna, viņa negrasījās tagad sākt pinkšķēt, tas nu bija droši!

Viņi nekad nebija runājuši par visu to, kas notika Bagarmosenā. Abi vienmēr bija uzmanīgi laipojuši ap šo tematu, bet tagad Henke piepeši un bez brīdinājuma bija iemetis to viņai sejā. Atgādinājis, ka parāds nekādā ziņā nav aizmirsts un ar trīspadsmit gadiem noteikti nepietiek, lai atstātu visu pagātnē.

Kā viņa varēja būt tik dumja, lai iedomātos ko citu?

Patiesībā jau Henkem bija taisnība: tā bija viņas vaina, bet viņš uzņēmās sekas. Rebeka bija viņam parādā un vienmēr būs.

Tāpēc, ka bija slepkavīga mauka.

Lai gan pulkstenis rādīja gandrīz desmit, HP devās atpakaļ gultā un iebāza galvu starp spilveniem. Viņš bija piekusis, izmocījies, pārguris līdz nemaņai, tomēr nespēja atkal aizmigt.

Domas riņķoja pa galvu kā veļa milzīgā žāvētājā.

Lēni maļoši apļi, uz riņķi vien.

Spēle, uzdevums, rezultātu tabula, nauda, Lindhāgens, viltus policisti, māsa tad žāvētājs bija apgājis riņķi un viņš atkal nokļuva sākumpunktā.

Spēle.

Tie bija viņu piemuļķojuši, likuši domāt, ka viņš kaut kas ir, lai pēc tam vienkārši izmestu atkritumos. Bolīns un gorillas droši

vien bija tikai nolīgti aktieri, kas izspēlēja scenāriju. Vai varbūt vēl ļaunāk: citi Spēlētāji, kas saņēmuši uzdevumu salauzt tieši viņu! Un tas viņiem bija ellīgi labi izdevies… Nolādēts, uz kāda stitch-up4 viņš bija uzķēries!

Tomēr kaut kas bija vēl slimāk lai gan HP saprata, ka ir pamatīgi izdrāzts un tagad ir Spēles mazais prisonbitch5 , viņš joprojām nespēja atmest domu…

Ja nu visu varētu labot? Atvainoties, atlīdzināt zaudējumu un atkal kļūt par “128”?

Get back in the Game.b

Pat tad, kad birojā nodzisa gaismas un HP gandrīz apčurājās, daļa no viņa bija atteikusies pieņemt, ka viss ir galā un viņš ir pamatīgi izgāzies. Droši vien tieši tāpēc viņš nebija atdevis mobilo telefonu.

Viņš taču bija paņēmis to līdzi?

HP pielēca kājās, lai pārbaudītu.

Jā, mazais sudrabkrāsas taisnstūris joprojām gulēja uz galdiņa priekšnamā, kur viņš to bija nolicis. LED lampiņa bija tumša, neko citu jau nevarēja gaidīt. Viņš tagad bija neviens.

Fredo fucking Korleone.

HP aizkaitināti rakņājās jakas kabatās, līdz beidzot sameklēja saņurcītu Marlboro paciņu.

Sēdēdams pie virtuves galda, viņš izsmēķēja trīs cigaretes pēc kārtas, kamēr žāvētājs turpināja savu ciklu viņa galvā.

Sasodīts, ko lai tagad iesāk?

Viņu pamodināja vēstuļspraugas graboņa.

Nolādēts, cik pulkstenis?

Radiopulkstenis uz naktsskapīša rādīja 15.36. Viņš bija nogulējis gandrīz visu dienu.

Veļas žāvētājs pēdīgi bija pieklusis tiktāl, ka viņš varēja atgriezties snaudā un iegūt vēl dažas stundas ļoti vēlamā miega.

Vēstuļsprauga joprojām klusi grabēja. Vai nu viņam bija daudz rēķinu, vai arī jaunais IKEA katalogs īsti nelīda iekšā.

HP pagriezās un uzvilka spilvenu uz galvas. Grabēšana turpinājās vēl dažas sekundes, tad iestājās klusums.

Viņš prātoja, vai nevajadzētu celties augšā, bet nevarēja izdomāt nevienu labu iemeslu. Galva un roka joprojām sāpēja pēc vakardienas kautiņa, viņam nebija piķa, un, tā kā Spēle bija galā, nebija nekādas motivācijas kaut mēģināt izrāpties no gultas.

Cik fantastiska dzīve!

Nē, patiesībā tas viss bija diezgan bēdīgi…

Tad HP sajuta smaku. Vieglu, bet nepārprotamu deguma smaku. Neizslēgta plīts virsma, viņš nodomāja. Vai viņš bija atstājis riņķi ieslēgtu, kad vārīja ūdeni šķīstošajai kafijai? Tā nebūtu pirmā reize.

Okey, mothafucker, tu meklēji iemeslu, lai celtos augšā, un nu tev tāds ir!

HP negribīgi izlīda no gultas, pakasīja bārdas rugājus un pāris citu stratēģisku vietu, iekams iešļūca virtuvē. Plīts bija tukša, neviens riņķis nebija ieslēgts.

Viņš sarauca pieri.

Smaka bija kļuvusi stiprāka. Kas te, pie joda, dega?

Pēc pāris sekundēm sinapses HP smadzenēs saslēdzās pareizi, un viņš izskrēja priekšnamā. Pagriezies ap stūri, sajuta, ka pretī sitas biezi, kodīgi dūmi.

Nodilušais plastmasas paklājs, uz kura viņš pirms dažām stundām bija gulējis garšļaukus, tagad dega, un metru augstās liesmas jau laizīja sienas un ārdurvju iekšpusi. Dūmi koda acīs, un HP instinktīvi atkāpās dažus soļus.

Bēdz! — smadzenes viņam kliedza.

Nolādēts, deg taču, bēdz prom, zvani viens viens divi, skrien, idiot!

Taču viņu bija paralizējušas liesmas, kas auga aizvien augstākas un nu jau bija tikušas klāt parketa grīdai.

Lai gan HP aptvēra briesmas, šajā ainā bija kaut kas skaists, gandrīz apburošs. Oranžās liesmas, melnie dūmi un sprakšķošā skaņa, ar kādu uguns pārņēma viņa inventāru, šķita gandrīz atbrīvojoši.

Itin kā viņš vēlētos šo iznīcību…

Piepeši kāds asi pieklauvēja pie durvīm.

-   Deg! HP dzirdēja balsi kāpnēs. Vai tu tur iekšā dzirdi? Tavs dzīvoklis deg!

Burvestība bija pārtraukta, smadzenes un ķermenis atkal darbojās sinhroni.

Glābties, ziņot, dzēst! atkārtoja bērnišķīga balss viņa galvā.

Labi, bet glābties vairs nebija iespējams, nebija, kur bēgt, ja vien viņš nevēlējās no trešā stāva lēkt uz bruģētās ielas.

Pass!8

Izskriet cauri liesmām nebija iespējams, turklāt durvis bija aizslēgtas, un viņš paspētu izcepties, ja mēģinātu tās atmūķēt.

Pass!

Zinot?

Ari to nevarēja, jo viņam nebija telefona.

Ja vien…

HP aizskrēja atpakaļ uz virtuvi, sameklēja mobilo un pieskārās displejam.

Tas tūlīt izgaismojās.

“Tikai zvani glābšanas dienestiem,” norādīja ziņa displejā.

-   lsn't that the truth!9 viņš nošņācās caur zobiem un nospieda pogu.

-   Glābšanas dienests, kas noticis?

-   Ugunsgrēks dzīvoklī, Marīa Trapgrenda 7, viens cilvēks dzīvoklī, HP paspēja izkliegt, pirms saruna pārtrūka.

Viņš pagrieza telefonu, lai zvanītu vēlreiz, kad pamanīja, ka LED lampiņa ir sākusi mirgot.

Drebošiem pirkstiem viņš pieskārās displejam, un tas atkal atdzīvojās.

Remember rule number one, HP!

Spēles vadītājs

Dažas sekundes HP blenza uz atgādinājumu, it kā viņam būtu grūti aptvert notiekošo.

Tad viņš aizmeta telefonu, ar abām rokām satvēra trauku mazgājamo bļodu, pāris ātros soļos atgriezās priekšnamā un iztukšoja bļodu uguns virzienā.

Dzēs, dzēs, dzēs! dziedāja jautrā, sīkā balstiņa viņam galvā, un nedēļu mērcētie trauki ar blīkšķi nolaidās uz priekšnama grīdas kopā ar dažiem litriem netīra ūdens.

Uguns iešņācās un izspļāva baltu dūmu mākuli, bet HP to neredzēja.

Viņš jau bija atpakaļ virtuvē un drudžaini tecināja ūdeni tukšajā bļodā.

Vēlreiz iztukšot, tad vēl vienu reizi, un tagad viņš skaidri redzēja, kā uguns saplok.

Acis sūrstēja, plaušas dega, un elpa kļuva aizvien smagāka, tomēr viņš negrasījās padoties.

Kad HP tukšoja bļodu piekto reizi, kāds ar brīkšķi atlauza ārdurvis, un nākamajā mirklī visu priekšnamu pārklāja putu un baltu dūmu mākonis, tas uzgāzās viņam virsū un lika aizsegt seju ar rokām.

Traki klepodams, HP aizgrīļojās atpakaļ uz virtuvi un uzmirkšķināja pietiekami daudz asaru, lai saskatītu un atvērtu logu, pirms sabruka uz grīdas. Viņš krampjaini cīnījās pēc elpas, bet traheja bija pārvērtusies par kokteiļu salmiņu.

Acu priekšā satumsa.

Lejā uz ielas skanēja sirēnas un skaļas komandas.

Viens viens divi, atceries! vēl dungoja bērna balstiņa HP galvā, un tad viņš zaudēja samaņu.

-  Jums paveicās, Henrik, sacīja ārste, nezinādama, ka gandrīz precīzi atkārto vārdus, kurus iepriekšējā naktī bija izrunājis viņas kolēģis Sv. Jura slimnīcā. Jūs ieelpojāt mazliet ugunsgrēka dūmu, un jums ir neliels apdegums uz kreisās rokas, bet principā tas arī viss.

HP mēmi pamāja, gulēdams uz kušetes. Tagad bija krietni vieglāk elpot, noteikti skābekļa maskas nopelns.

-   Mēs vēlreiz izskalosim jums acis. Jūs laikam tur augšā dabūjat labi daudz putu, bet nekādas briesmas jūsu acīm nedraud. Varbūt pāris dienu redze miglosies, bet tas pāries.

HP atkal pamāja.

Nebija jēgas runāt ar masku uz sejas, turklāt ko lai viņš teiktu?

-   Nu tā! pieceldamās noteica ārste. Ja jums nav jautājumu, es došos tālāk. Un, pat ja jūtaties labi, paturiet masku uz sejas, līdz māsiņa būs jums izskalojusi acis. Jums nepieciešams tīrs skābeklis, lai atbrīvotos no oglekļa monoksīda, ko esat ieelpojis. Visu labu, Henrik!

Viņš pamāja trešo reizi gan par apstiprinājumu, gan atvadām.

Beidzot HP palika viens.

Veļas žāvētājs atkal sāka griezties, šoreiz ar paplašinātu programmu. Taču, pirms HP bija paspējis iziet pilnu ciklu, pie durvīm pieklauvēja un ienāca divi formās tērpti policisti. Lieliski, tieši tas, kas viņam šobrīd vajadzīgs!

Klings un Klangs ir klāt! Nolāpīts!

Izrādījās, ka viņus sauc Paulsons un Vēls, un, kad HP bija palūdzis un uzmanīgi izpētījis viņu dokumentus, lai gan viņi bija tērpti pilnā formā, policisti uzdeva dažus jautājumus.

Vai viņam ir kādi ienaidnieki? Nē, inspektor, tādu nav.

Vai viņš varētu iedomāties citu iemeslu, kāpēc lai kāds ielietu petroleju pa vēstuļspraugu un aizdedzinātu viņa priekšnamu?

Jā gan, viņš noteikti varēja iedomāties iemeslu, bet negrasījās to stāstīt ne kruķiem, ne kādam citam. Viņam nevajadzēja vairāk atgādinājumu par noteikumiem, milzīgs paldies!

-   Nē, inspektor, diemžēl nevaru, HP atteica, pieliecis galvu un iedabūjis sejā godīgu izteiksmi. Izskatījās, ka neviens viņam netic, bet vienalga!

Vai bez tā, ko viņš tikko bija pastāstījis par ugunsgrēka izcelšanos, viņam ir vēl cita informācija, kas varētu būt noderīga šajā lietā?

Atkal tā pati atbilde, trešo reizi pēc kārtas: nē, itin nekādas!

Policisti virs piezīmju bloknotiem pārmija daudznozīmīgus skatienus un pēc dažām pēdējām gudrībām beidzot aizvācās.

“Šo lietu izmeklēs Sēdermalmes policija.” Jā, kā tad!

HP jau zināja, kāds būs rezultāts. Pilnīga nulle.

-  Sveika, te es… Mike… viņš piebilda gadījumam, ja nu Rebeka nebūtu pazinusi viņa balsi.

-   Sveiks, viņa strupi atbildēja, bet patiesībā nopriecājas, ka viņš piezvanījis.

-   Kā klājas?

Viņš izklausījās mazliet nedrošs, it kā īsti nezinātu, ko sacīt. Parasti zvanīja viņa.

-  Labi, tikai esmu mazliet nogurusi. Drusku par daudz problēmu darbā.

Vārdi izlauzās negaidīti, un viņu pārsteidza pašas atklātība.

-Jā, ēee… Vai tu negribētu satikties?

Rebeka uz dažām sekundēm apklusa. Galvassāpes nebija rimušās, ribas joprojām smeldza, un Henkes pēdējie vārdi vēl aizvien atbalsojās ausīs. Nē!

-  Jā, es varētu ierasties pēc pusstundas, — viņa atbildēja, jau otro reizi sarunas laikā pārsteigdama pati sevi.

-   Es iedomājos, ka mēs varbūt varētu kaut kur iziet… un vienkārši parunāties, — viņš ātri turpināja.

Laiks novilkt rokas bremzi, sacīja viņas smadzenes.

Kniebties jā, runāties nē! Tam mums nav laika, Normēna!

-  Protams! viņas mute nepaklausīgi atbildēja, un pēc četrdesmit piecām minūtēm viņi sēdēja mazā taizemiešu restorānā Vāsastanā. Rebeka izbrīnīta atklāja, ka tas ir patiesi jauki tā vienkārši parunāties.

Desmit I Hazard

Ok ei, un ko, pie velna, lai tagad iesāk?

Darba nav, piķa nav, ar māsu saplēsies, dzīvoklis neapdzīvojams, turklāt un tas laikam bija visļaunākais izmests no Spēles!

Kaza bija ļāvis viņam pāris dienu pagulēt uz sava dīvāna, taču troksnis un visi tie sasodītie nopīpējušies muļķi, kas šķita pastāvīgi uzturamies Kazas dzīvoklī, padarīja viņu traku. Vai tiem idiņiem nebija jāiet uz darbu?

HP vajadzēja laiku, lai padomātu, izsvērtu savas opcijas un izplānotu gājienus. Saraksts gan nebija necik garš…

Kā parasti izlīdzēja Mange. Viņa vecene gan par to nepriecājās, taču viņu reliģija acīmredzot paredzēja viesmīlību un žēlastības dāvanas nabagiem, tāpēc viņai nebija lielas izvēles. Tas gan nenozīmēja, ka Betula neizmantotu katru mazāko izdevību uzmest viņam īgnu skatienu, gluži pretēji šajā jomā viņa bija ļoti uzcītīga. Taču HP par to bija nospļauties, kamēr vien viņš, ērti izstiepies, varēja gulēt viņu labākajā IKEA dīvānā.

HP/islāms 1, īgnā ragana 0.

Vismaz kaut kas, par ko priecāties.

Turklāt tagad viņam bija pietiekami laika domāt. Tā kā Betulai nepatika datori kas bija mazliet absurdi, ņemot vērā, ar ko viņas vīrs pelnīja iztiku, un tā kā viņa bija AJ-Hasanu ģimenes boss, viņu mājās nebija PlayStation, datoru un filmu kanālu, kas traucētu koncentrēties, tāpēc HP beidzot bija laiks domāt.

Ar darbu varēja pagaidīt, viņam joprojām bija atlicis mazliet pabalsta, un gan jau kaut kas uzradīsies. Dzīvoklis būs kārtībā nedēļas laikā. Krāsošana, jauns parkets un jaunas ārdurvis uz apdrošināšanas

kompānijas rēķina. Ellīga veiksme, ka Beka bija samaksājusi svarīgākos rēķinus, kad viņam bija spiedīgi ar finansēm.

Tad kā viņš varētu make it up to her'?

Diemžēl uz šo jautājumu nebija labas atbildes.

Beka ar pilnām tiesībām bija noskaitusies uz viņu. Viņš bija pārkāpis robežu, t„urklāt pamatīgi. Taču patiesībā viņam nebija izvēles. Beka nedrīkstēja būt iejaukta, katrā ziņā ne vairāk kā šobrīd.

Par nelaimi, izskatījās, ka ir jau par vēlu. Viņi noteikti bija HP kaut kā novērojuši. Atklājuši, ka Beka bijusi ciemos, un nosprieduši, ka viņš atkal izmuldējies. Kaut kur bija iemirgojies telefons, un kāds spēlētājs, varbūt pat stulbs jauniņais, bija saņēmis uzdevumu pārmācīt pļāpu, tāpat kā viņš to bija izdarījis uz durvīm Birkastanā.

Maza home delivery Spēles vadītāja stilā.

Policists sacīja, ka viņa zvans glābšanas dienestā nebija pirmais. Kāds bija piezvanījis dažas minūtes agrāk, acīmredzot brīdī, kad viņi pielaida uguni. Tātad tie acīmredzot negribēja viņu nogalināt. Vismaz ne šoreiz.

Tas aizveda HP atpakaļ pie sākotnējā jautājuma: ko lai tagad iesāk? Vai viņi tiešām gaidīja, ka HP vienkārši visu aizmirsīs, turēs muti un nekad vairs nedomās par Spēli? Vai viņš to spētu, pat ja gribētu?

It kā nepietiktu ar akmeni un māsu, viņu bija arī notriekuši, piekāvuši, apsūdzējuši slepkavībā, pārbiedējuši līdz nāvei un gandrīz sadedzinājuši.

Citiem vārdiem sakot, viņam pietika iemeslu justies pissed1 .

Taču visslimākais visā šajā putrā bija tas, ka, par spīti visam, ko viņi nodarījuši, HP joprojām sapņoja, ka tiks apžēlots un varēs turpināt Spēli. Varēs iziet atpakaļ uz skrejceļa un dzirdēt pūļa gaviles.

Viņš saprata, ka tas ir aplami, patiesībā pilnīgs vājprāts, tomēr nespēja atvairīt šo domu.

Ja nu varētu sazināties ar kādu, varbūt ar pašu Spēles vadītāju? Atvainoties un saņemt jaunu iespēju? Jautājums tikai: kā to izdarīt? Diemžēl nebija nekāda kontaktu saraksta, un viņam bija aizdomas, ka te nelīdzētu ne Eniro, ne Google.

Pie HP joprojām bija mobilais telefons, taču tas kopš ugunsgrēka klusēja kā mēms. Akumulators noteikti tukšs.

Uz dīvāna pavadītās stundas pamazām iedvesa viņam jaunu ideju. Visi jaunie telefoni bija gandrīz vai mazi datori tiem bija vismaz divu veidu atmiņa, kurā noteikti varētu uzrakt kaut ko noderīgu, ja vien zinātu, kā.

Luckily3 , tepat bija īstais vīrs šādam darbam. Taisnā ceļā no “Tūkstoš un vienas nakts” viņa paša negribīgais namatēvs, pasaulē gļēvākais laulātais, the artist formerly known as\.. Mange!

-  Es zinu, ka tu labprāt padarbotos ar šo, Mangelito, HP sacīja, pēc kādas stundas nolikdams telefonu uz veikala letes. It’s all yours'. Man vajag uzzināt tikai to, kurš man ir sūtījis ziņas un kā es varu pagriezt visu otrādi un sazināties ar viņiem.

Mange apātiski palūkojās uz viņu pār šīsdienas Metro, nepakustinādams ne pirkstu, taču HP nevarēja apmānīt. Viņš redzēja, kā draugam sāk raustīties acu kaktiņš. Un gluži kā brīžos, kad abi spēlēja pokeru, te vajadzēja tikai nogaidīt.

Easypeasy!( ’

-   Ar vienu ncjjteikumu, sacīja Mange, dažas minūtes tēlojis neieinteresētību.

-Jebko…!

Kamēr vien tas nepārkāpj pirmo noteikumu, HP nodomāja.

Mange iesmējās.

-   No šī brīža tu sauksi mani par Farūku!

-   Deal!7 HP atviegloti nopūtās, pirms aptvēra, kam piekritis.

Nu, ja tas padarīja mazo vīģu spaidītāju laimīgu…

*

Tās bija jaukas vakariņas. Ļoti labs ēdiens un patīkama gaisotne. Taizemiešu stilā, bet ne tik kičīgi, kā bieži mēdz būt Āzijas restorānos. Te nebija nekādu Love me Tender tajiešu valodā vai kreppapīra lukturīšu ar budistu gudrībām. Gluži pretēji viss bija ļoti labi.

Viņi mazliet parunājās un tad ļāva ēdienam viņus apklusināt. Viņš nepacēla ne uzaci, kad Rebeka atteicās no vīna, tāpat arī neapšaubīja viņas paskaidrojumu par nelielu avāriju, ieraudzījis viņas zilumus. Pēc tam viņi pārmija ātru skūpstu un devās katrs uz savām mājām.

Rebeka aptvēra, ka šī ir pirmā reize, kad tā noticis.

Ko tas nozīmēja? Vai viņi bija ceļā uz īstām attiecībām?

Nekādā gadījumā! viņa apņēmīgi pārtrauca savu domu.

Viņi gluži vienkārši bija paēduši labas vakariņas un mazliet parunājušies par šo un to bez dziļākas nozīmes. Viņš bija stāstījis par savu vecāku saimniecību Sermlandē, par to, kā atbraucis uz pilsētu mācīties, nevis pārņēmis saimniecību un kā vēlāk centies turēties no tās pa gabalu.

-  Sirdsapziņas pārmetumi, nepiepildītas cerības, viņš bija sacījis ar greizu smaidu.

Rebeka viņu lieliski saprata. Viņa bija ieinteresēti klausījusies un palaikam šo to piezīmējusi, pati nepiedāvādama nekādas atklāsmes. Savukārt Mike visai drīz bija uztvēris viņas noskaņojumu un necentās neko uzspiest.

Patiesībā viņš bija labs puisis. Labāks, nekā viņa būtu pelnījusi.

“Es tev šonedēļ piezvanīšu,” viņš bija teicis, un Rebeka neiebilda.

Viņa aptvēra, ka pat ilgojas pēc šīm sarunām.

-   Pilnīgi kā sieviešu žurnālā, viņa nosprauslājās.

Diezin kā klājas Henkem?

Ai, vai nav vienalga!

*

HP izjuta apbrīnu. Pēc neilgas bakstīšanās Mangem, correctiorf, Farūkam, bija izdevies telefonā atķibināt kādu vāciņu, ko HP pats nebija pamanījis, un tad iespraust USB kabeli mazajā ligzdā, kas slēpās tur iekšā. Patiesībā HP būtu vajadzējis aptvert, ka pastāv tāda ieeja, taču viņu tik ļoti bija aizrāvis tas, kas notiek uz displeja, ka viņš pat neiedomājās par pamatlietām, piemēram, kā uzlādēt telefonu, kad akumulators būs tukšs.

Tiklīdz Mange iesprauda kabeli vienā no datoriem veikala paša galā, sāka mirgot maza uzlādēšanas ikona, tātad mobilajam acīmredzot derēja jebkāds USB strāvas avots.

Vēl mazliet cītīgas klabināšanas, un pār vienu no monitoriem sāka ritināties vesela jūra zīmju.

HP nebija gluži zaļš datorlietotājs, tomēr šis noteikti bija out of his league9 . Mange bija datoru burvis, varbūt viņš spēs izburt no telefona kaut ko derīgu?

-   Tas prasīs kādu laiciņu, Mange nomurmināja, tāpēc HP bez iebildumiem aizgāja izpildīt dažus darbiņus pilsētā. Piepeša dāsnuma pārņemts, viņš kioskā nopirka pāris latte kartona glāzēs un stiepa uz datorbodīti, lai viņiem nebūtu jādzer skābā automāta kafija.

Taču, kad HP atgriezās, kaut kas bija mainījies. Šķita, ka Mange ir stāvējis aiz durvīm un gaidījis viņu. Viņš satvēra HP aiz rokas un burtiski ievilka viņu veikalā, tā ka latte izšļakstījās pa grīdu.

-   Ko tu dari? Nomierinies!

Bet Mange neklausījās. Viņš aizvēra durvis, aizslēdza tās un uzlika plāksnīti “Slēgts”,

Tad, neteicis ne vārda, viņš aizvilka HP uz datoru stūri.

Trīs monitori rādīja videoklipus.

HP atskrūvē Ferrari uzgriežņus.

HP apdullina godasardzi Karaļa dārzā.

HP nomet akmeni pār margām Lindhāgena laukumā, un pēc tam auto, kas met kūleni pēc kūleņa, līdz paliek nekustīgi guļam, kamēr no motora mutuļo dūmi…

Viņa pakrūte savilkās mezglā.

-   Pie velna, ar ko tu īsti nodarbojies!? Mange nošņācās, apsūdzoši raudzīdamies uz viņu.

So much for rule number one]0 , tātad…

Trešais pārkāpums diennakts laikā, tas bija sasodīti nelāgi.

Fucking meganelāgi!

Ko lai tagad iesāk?

-   Vai tas mūs dzird? HP nervozi jautāja, rādīdams uz telefonu.

-   Ko?! Nē, protams, ne, Mange atcirta. Nolādēts, ko tas nozīmē, HP?

HP vēlreiz ātri paskatījās uz telefonu un tad drošības dēļ aizvilka Mangi uz mazo kambarīti aiz letes. Viņš nervozi aplaizīja lūpas, mēģinādams sakopot domas.

Tīri tehniski viņš bija pārkāpis noteikumus tikai vienu reizi. Īstenībā viņš nemaz nebija izpļāpājies māsai, lai gan šķita, ka Spēle tā domā un tāpēc viņu soda. Tātad viņš bija sodīts par to, ko nebija izdarījis, un tas nozīmēja, ka tie ir viņam parādā. Turklāt Mange, piedodiet, Farūks, bija viņam vajadzīgs. Bez viņa HP nevarēja sazināties ar Spēli.

Tātad varētu teikt, ka iespējamais noteikumu pārkāpums nāktu par labu visiem. HP patiesībā nebija gaidījis, ka Mangem izdosies izdabūt no telefona klipus. IP adrese, varbūt kāds servera hostings, tas bija viss, kas viņam nepieciešams, lai turpinātu. Diemžēl viņa vecais čoms attiecībā uz tehniku bija pārāk prasmīgs. Tad kā lai piedabū Mangi palīdzēt viņam?

-   Ir tā… Farūk, HP sacīja, piesardzīgi izgaršodams svešādo vārdu.

Tagad vajadzēja glaudīt Mangi pa spalvai…

-   Kā jau teicu, es to mobi šonedēļ atradu Meštas vilcienā, bet neesmu stāstījis to, ka tas mani uzaicināja uz Spēli. Uz pavisam īpašu Spēli…

*

Vēlāk viņa saprata, ka patiesībā jau bija zinājusi: tā tur būs. Viņu bija pārņēmusi nepatīkama sajūta, jau kopš viņa ienāca ģērbtuvē, un, atvērusi skapīti, viņa bija sapratusi, kāpēc.

Tai vajadzēja būt tev!

Balta dienesta līmlapiņa, aprakstīta ar sarkanu flomāsteru un akurāti piestiprināta pie plaukta malas tieši tāpat kā iepriekš.

Un tieši tāpat kā iepriekš Rebeka saprata, ka lapiņai ir taisnība. Tai vajadzēja būt viņai. Būtu kaut kādā ziņā taisnīgāk, ja mašīnā būtu sadauzīts viņas, nevis Krūses ķermenis. Aci pret aci, gandrīz varētu teikt. Tad viņa beidzot varētu iet tālāk. Atstāt visu pagātnē. Varbūt.

Bet šādi nevarēja turpināties.

Vispirms lapiņas, kas parādījās aizvien biežāk, tad nojūdzies Henke un visbeidzot Mike, kas piepeši un bez brīdinājuma bija pārkāpis abu ierasto kārtību. Viņai jāsaņem situācija rokās, jāatgūst kontrole pār savu dzīvi. To vairs nevarēja atlikt, viņai tas jāizdara. Un jāsāk ar Nillu.

*

HP bija pieturējies pie patiesības. Gandrīz. Viņš bija izlaidis tikai sīko faktu, ka kruķu mašīnā, kurai viņš uzmeta akmeni, sēdēja viņa māsa. Bet lielos vilcienos viss pārējais bija nothing but the truthn … Varbūt ar vēl kādu mazu atkāpi.

Mange nekad nesaprastu, ka viņš grib turpināt Spēli. Vispār jau tur nebija nekā savāda, viņš pats tik tikko aptvēra, kā var kaut ko tādu domāt. Turklāt Mange vairs nebija azartspēlmaņa tips. Ja neskaita dažas World of Warcraft sesijas, kur viņš joprojām spītējās ar savu pavalkāto paladinu varoni, viņš tagad spēlēja safe. Sieva un bērni, dzīvoklis priekšpilsētā un tā tālāk.

Mange bija aizmirsis spēles garšu, kaifu, ko sagādāja adrenalīna viļņi ķermenī, un vēl svarīgāk: viņam nebija ne jausmas, ko nozīmē justies izredzētam, novērtētam un saņemt tonnām atzinības no visas pasaules.

Tāpēc motīvi bija jāpatur mazā noslēpumā…

HP sacīja, ka vēlas noskaidrot, kas stāv aiz Spēles, varbūt nosūtīt anonīmu signālu kādai vakara avīzei, pētošās žurnālistikas raidījumam vai izdarīt kaut ko tamlīdzīgu. Mazliet atspēlēties par visu saņemto. Mange tam noticēja, un kāpēc ne? Tas taču varēja būt patiesi.

Servera adresi Mange noskaidroja tūlīt, bet pēc tam nonāca strupceļā. HP mazliet sadrūma, bet Mange nebija no tiem, kas padodas. Pēc visa spriežot, izskatījās, ka serveris atrodas Zviedrijā, un, ja tā bija, tad kaut kur kibertelpā bija kāds, kurš to pārdevis, instalējis vai

konfigurējis. Iespēja, ka šī nezināmā persona varētu atrasties Manges kontaktu tīklā, bija pavisam reāla.

Viņam jāizmet daži piesardzīgi āķi un tad jāgaida atbilde. HP nebija iztēlojies gluži šādu scenāriju. Pacietība un gaidīšana noteikti nebija viņa stilā, bet galu galā viņam nebija izvēles.

Vienkārši jāpaciešas.

Groupiuise programma bija vienīgais, kas vajadzīgs, lai ķertos pie lietas. Rebeka ātri atrada Nillas adresi iekšējā tīklā, gan ar jaunu uzvārdu, bet bija taču pagājuši trīspadsmit gadi, un viņa jau bija rēķinājusies ar to, ka Nilla varētu būt precējusies.

Tiktāl labi, bet kā lai formulē domu?

Rebekai vajadzēja vairāk nekā stundu, lai sacerētu vēstuli, un beigās viņa saprata: ja vispār grib to pabeigt, tad jāizsakās īsi.

Tomēr, novietojusi kursoru virs nosūtīšanas pogas, viņa piepeši sajuta šaubas. Rādītājpirksts apstājās gaisā virs peles. Vai tā patiešām bija laba ideja?

Ko īsti viņa gaidīja atbildē?

Jā, protams, es gribu ar tevi aprunāties, Rebeka. Mēs varam iedzert kajiju un pārcilāt vecas atmiņas. Starp citu, tu varētu man pastāstīt, kā tas notika, ka manu brāli nogalināja.

Rebeka novirzīja kursoru. To viņa darīs kādu citu dienu, kad būs visu labāk pārdomājusi. Ja bija pagājuši trīspadsmit gadi, tad dažām dienām vairs nebija lielas nozīmes.

*

Kad iezvanījās telefons, HP uztrūkās sēdus. Pagāja dažas sekundes, iekams viņš aptvēra, kur atrodas un ko nozīmē smieklīgā melodija, kas skanēja pa visu dzīvokli.

Manges, correction, Farūka dzīvoklis, viņš pats uz dīvāna, istabā joprojām tumšs. HP pāris reižu samirkšķināja acis, lai varētu saskatīt

pulksteni televizorā. Sasodīts, kurš gan zvanīja Al-Hasanu ģimenei pulksten 02.10 nakti?

Zvana signāls apklusa, viņi droši vien bija pacēluši klausuli guļamistabā. Tad ieraudājās zīdainis. Pēc pāris minūtēm dzīvojamā istabā parādījās Mange, ar apsarkušām acīm, ģērbies vienā no baltajiem, garajiem naktskrekliem, kādus tagad vienmēr valkāja.

-   Veikalā iedarbojusies ielaušanās signalizācija, tev jābrauc man līdzi uz pilsētu, viņš šļupstēja, aizpogādams harēma bikses. Apsardzes firma un policija jau ir uz vietas, tāpēc mums jāpasteidzas. Apģērbies, es aiziešu uz tualeti.

HP pierausās no dīvāna un bez iebildumiem uzvilka džinsus un krosenes.

Pirms viņi devās ceļā, ragana Betula pabāza galvu no bērnistabas un uzmeta HP ļaunu skatienu, bet ne jau tāpēc viņam pakrūtē bija savilcies nervozs kamols.

-  Vai tā kādreiz jau ir gadījies? viņš jautāja ar tēlotu vienaldzību, kamēr Mange uz Liljeholmas tilta izspieda no sava mazā Polo visu, ko vien varēja.

-   Pāris reižu gadu gaitā, Mange caur zobiem nomurmināja, lavierēdams starp sarkanajiem signāliem. Bet ne kopš brīža, kad mēs iekšpusē uzstādījām kameru un priekšā skatlogam pielikām restes. Apsardzes firma stāsta, ka zagļi nav iekļuvuši iekšā, taču policija katrā ziņā grib, lai es tūlīt ierodos. Diezin kāpēc?

HP klusēja, cieši pieķēries rokturim pie griestiem. Šķita, ka pikucis pakrūtē aug ģeometriskā progresijā.

Pēc četrām minūtēm Mange strauji nobremzēja pie veikala. Ārpusē stāvēja apsardzes mašīna un divi policijas auto, mazliet tālāk — viena ugunsdzēsēju mašīna.

HP par atvieglojumu, veikals izskatījās neskarts.

-   Labdien, sacīja viens no policistiem, no kabatas izvilkdams piezīmju bloknotu. Selīni, Sēdermalmes policija. Vai jūs esat īpašnieks?

Viņš pamāja uz HP pusi.

-   Nē, īpašnieks esmu es, Farūks Al-Hasans.

Policists nomēroja Mangi un viņa orientālo tēlu ar ilgu skatienu.

-   Labi, mums pēc brīža vajadzēs personas datus un tamlīdzīgu informāciju, bet vispirms es gribēju jums parādīt, kā tas izskatās.

Policists viņiem pa priekšu gāja uz durvīm. Veikala durvis bija vaļā, un HP vajadzēja vairākas sekundes, lai aptvertu, ka droši vien apsardzes darbinieks ir atslēdzis gan durvis, gan restes.

-   Mēs bijām tieši aiz stūra, kad iedarbojās signalizācija, un viņus pieķērām. Divi puiši uz mopēda, viens mēģināja ielauzties, bet otrs stāvēja blakus. Kolēģis apgalvo, ka otrais noziedznieks filmējis, ko dara pirmais. Diemžēl tie noziegumu video kļūst aizvien izplatītāki, happy slapping'2 un tā tālāk…

HP piepeši sastinga. Viņš pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet policists viņu pārtrauca.

-   Katrā ziņā mēs tos puišus vajājām vairākas minūtes, bet pazaudējām, kad viņi iegriezās veloceliņos Tantolundenā. Viņi droši vien izmantoja ārkārtas gadījumu āmuru vai ko tamlīdzīgu, lai izsistu rūtī caurumu.

Viņi bija nonākuši līdz ārdurvīm, un policists parādīja dūres lieluma caurumu skatlogā tieši blakus. Skatlogs iekšpusē bija piepildīts ar kaut ko līdzīgu sniegam, it kā tā būtu Ziemassvētku dekorācija. Trūkst tikai plastmasas briežu un šokolādes rūķa, gandrīz uzjautrināts konstatēja HP, pirms aptvēra, kas ir baltais pulveris.

-   Es caurumā izpūtu pulvera dzēšamo aparātu, un uguns nepaspēja izplatīties. Būs mazliet jāuzkopj, bet labāk tā nekā…

Policists paraustīja plecus.

HP pakrūte bija savilkusies čokurā, un piepeši viņam kļuva grūti elpot. Kruķa balss skanēja gandrīz kā palēninājumā.

-   Dažas samērcētas lupatas un acīmredzot kāda šalts petrolejas. Izskatās, ka viņi negribēja neko nozagt, bet tikai aizdedzināt. Vai jums pēdējā laikā nav uzradušies kādi ienaidnieki, ēēē… Al-Hasana kungs?

-   Nē, tādus nezinu, atbildēja Mange, uzmetis HP ilgu skatienu.

Mājupceļā abi sēdēja mašīnā klusēdami. Domas nevaldāmi riņķoja HP galvā, un viņam briesmīgi gribējās uzsmēķēt, bet viņš zināja, ka kļūs vēl mazāk populārs, ja mēģinās aizsmēķēt cigareti mašīnā.

Šis bija otrais brīdinājums, visai neveiksmīgs, un tomēr. Ja kruķi nebūtu gadījušies ap stūri, datorveikala vairs nebūtu. Tas vienkārši būtu izkūpējis dūmos! Puff!

Un viss tikai tāpēc, ka viņš atkal bija pārkāpis pirmo noteikumu.

HP bija ievilcis Mangi tajā visā, un tas gandrīz maksāja Mangem veikalu. Citiem vārdiem sakot, kāds viņus novēroja vai nu elektroniski, vai izsekojot.

Šī doma lika HP nodrebēt. Viņš nespēja atturēties, neiemetis skatienu atpakaļskata spogulī. Aiz viņiem brauca mašīna, spriežot pēc lukturiem, Ford. Tas ieturēja pieklājīgu distanci un neizskatījās steidzīgs.

-   Manai mātesmāsai Tanto ir dārza mājiņa, Mange īsi sacīja, un HP vajadzēja dažas sekundes, lai saprastu, ko viņš ar to domā.

-   Es izvākšos rīt!

Mašīnā atkal iestājās klusums.

Vēl viens skatiens spogulī, Ford vēl arvien bija turpat. Viens priekšējais lukturis dzeltenāks par otru. Atdarinājums oriģināla vietā, HP minēja.

Tagad šķita, ka arī Mange ir kaut ko pamanījis, jo viņš ilgi skatījās spogulī.

-   Man jāpiezvana, viņš nomurmināja un sažņaudza stūri. Mēs noskaidrosim, kas ir tie nelieši, HP, un, kad būsim to izdarījuši, tev jāapsola, ka tu viņiem no manis kārtīgi atmaksāsi. Kick some assl3 , saproti?

HP pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-   Apsolu, Mange, viņš sacīja, un šoreiz draugs viņu nepārlaboja.

Atkal iestājās klusums.

HP mēģināja domāt. Vai viņš patiešām varēja apsolīt Mangem, ka iespers Spēles vadītājam pa pakaļu? Protams, viņš bija pārskaities

par tādu izturēšanos, un uzbrukums viņa draugam noteikti bija over the line14 .

Bet tomēr… Kādus ivankstas15 viņi bija atsūtījuši, lai paveiktu šo darbu! Haltūristus, kas neizlūkoja apkārtni, pirms pielaida uguni. HP bija pamanījis aerosola baloniņu notekā dažus metrus tālāk. Šķita, ka kruķi to nav ievērojuši vai arī nav saistījuši ar ielaušanos.

Turpretī HP visu saprata, ļoti labi saprata. Vispirms pielaist uguni, tad uzrakstīt ziņu. Visu nofilmēt. Tāds uzdevums bija aptuveni tūkstoš punktu vērts, varbūt vairāk. Tātad darbu neveica jauniņie.

Give the job to Luca Brasi.16

Un tomēr viņi to bija sadirsuši, lai gan darbojās divatā! HP ar tādu uzdevumu būtu ticis galā viens, bet good people are hard to findxl , un izskatījās, ka tā ir arī Spēles vadītāja problēma.

Galu galā ne bez iemesla viņš bija bijis first runner-up, simt divdesmit astotais, vīrs, kuru nespēja apturēt pat visi karaļa zirgi. Ja vien viņš varētu parunāt ar Spēles vadītāju, ja vien rastos izdevība izskaidroties…

HP redzēja, ka Mange uzmet vēl vienu nervozu skatienu spogulim, un nolēma pagaidām likt šādas domas pie malas. Čoms izskatījās pavisam nervozs, it kā varētu kuru katru brīdi uzsprāgt, un spieda pedāli līdz grīdai mazajā grabažā, kas bija dabūjusi trūkties jau šurpceļā. Vāģis drebēja tā, it kā tam būtu Parkinsona slimība, un HP ātri aizsprādzēja drošības jostu, kas gan nelika viņaiņ. justies īpaši drošāk.

Ford joprojām atradās aptuveni piecdesmit metru viņiem aiz muguras.

Tuvojās viņu nobrauktuve, taču Mange negrasījās nogriezties. Viņš palika labajā joslā un mazliet samazināja ātrumu, tā ka Ford viņus gandrīz panāca.

Brīdī, kad viņi jau brauca garām nobrauktuvei, Mange piepeši mainīja pārnesumu un strauji pagrieza stūri pa labi, likdams HP bailēs ieķerties durvju rokturī, lai neizlidotu no sēdekļa. Polo riepām skaļi protestējot, viņi par mata tiesu izvairījās no sadalošajām margām, noslīdēja pa nobrauktuvi un tad panesās garām sarkanajam signālam. Mange ne reizi nepieskārās bremzes pedālim.

-   Nomierinies, velns parāvis! iesaucās HP, cenzdamies pārkliegt Polo mokpilnās skaņas, taču šķita, ka Mange neklausās. Pirkstu kauliņi virs stūres bija balti, un žokļi kustējās, it kā viņš būtu salietojies skābi.

HP pagrieza galvu, lai sameklētu Ford, bet ceļš aiz viņiem bija pilnīgi tukšs.

-            Nomierinies, Mange, viņš sacīja mazliet maigākā toni.

-   Mums aiz muguras neviena nav.

Šoreiz šķita, ka Mange ir klausījies. Divkārt pārbaudījis HP apgalvojumu atpakaļskata spoguli, viņš negribīgi atlaida gāzes pedāli par dažiem centimetriem.

HP izslējās sēdeklī un pāris reižu atviegloti uzelpoja. Mange jau parastās situācijās nebija nekāds labais braucējs, bet šis Džeisona Borna18 triks, ko viņš tikko bija demonstrējis, varēja beigties pavisam slikti.

Izskatījās, ka Ford ir pavisam pazudis, vadītājs pat nebija pagriezis stūri, lai viņiem sekotu, tomēr šķita, ka Mange to nav pamanījis. Tagad izskatījās, ka viņš meklē jaunus sekotājus, ar ko sacensties. Viņiem vēl bija gabaliņš, ko braukt, un HP vajadzēja nekavējoties izraut Mangi no paranojas, lai vakars nebeigtos Hudinges slimnīcā.

-   Es kaut ko gribēju pajautāt… — viņš izgrūda.

-   Shoot19 , Mange nomurmināja, neatrāvis skatienu no spoguļa.

-   Tas tavs paklāju tirgotāju stils.

-   Mm…

-   Nu, es patiesībā visvairāk brīnos par iemeslu. Es domāju… gadiem ilgi tu mētājies starp visādiem virzieniem. Vegāni, lokālpolitika, Amnesty… Nekad ne pie kā ilgi nekavējies. Kā teikts tajā screensaver20 citātā, kas tev uzlikts veikalā. If you don't change…

-   … then what’s the point of anything happening toyouA , Mange pabeidza un piepeši atrāvās no spoguļa. Sasodīts, HP, reizēm tu tiešām klausies, ko es saku!

Triks iedarbojās: Manges žokļi mitējās kustēties un krampjainais tvēriens ap stūri mazliet atslāba. Dzīves filozofija un Koplenda

citāti, tas bija Manges lauciņš, to viņš pārzināja krietni labāk nekā streetracing12 priekšpilsētās. Vislabāk paturēt viņu šajā comfort zone1 *.

-   Tad kāpēc tu paliki tieši pie islāma? HP izmeta un, sev par brīnumu, patiesi gribēja zināt atbildi. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc Mange bija pievērsies šai reliģijai. Kas gan viņš par labāko draugu, ja pat nebija pajautājis?

-   Es domāju, ir taču milzums reliģiju, no kā izvēlēties… HP nenoteikti turpināja.

-   Nu, tu ziedo nabagiem, pacel garīgo virs pasaulīgā, palīdzi brālim nelaimē… What’s not to like?24 Mange greizi pasmaidīja, kamēr Polo ātrums samazinājās līdz normālam.

-  Bet sievietes lakatos, spridzinātāji pašnāvnieki, holy war1 ''… Tur ir drusciņ, ko padomāt.

Mange smagi nopūtās.

-   Redzi, lielākajai daļai no tā visa ir maz saistības ar reliģiju, ja mazliet paskrāpē virspusi. Fanātiķi ir visur, taču mēs, rietumnieki, daudz vairāk baidāmies no bārdainiem čaļiem, kas dedzina karogus Damaskā, nekā no gludi skūtiem neliešiem ar bļodiņā apcirptiem matiem, kuri spridzina aborta klīnikas Detroitā.

-Tātad tu domā, ka džihāda temats patiesībā ir tikai slikta publicitāte?

-   Kaut kas uz to pusi, Mange iespurcās un šķita gandrīz atgriezies savā ierastajā ādā.

-   Tieši tāpat kā Bībelē, arī Korānā deviņdesmit procenti teksta stāsta par to, kā pareizi nodzīvot dzīvi, koncentrēties uz mīlestību un žēlsirdību un būt par labu cilvēku. Pārējie desmit procenti ir tas, kas, iespējams, bija svarīgs cilts izdzīvošanai tuksnesī ļoti senos laikos, bet mūsdienās, protams, ir muļķības. Diemžēl visi nav sapratuši, ka mēs dzīvojam divdesmit pirmajā gadsimtā, vai arī dažādu iemeslu dēļ izvēlas nesaprast. Bet tas jau nav nekas unikāls un vienīgi islāmā sastopams. Arī Rietumu pasaule māk labi novirzīt fokusu. Iedomājies karu pret teroru…

Mange neapmierināts papurināja galvu.

-   Bailes ir spēcīgs varas ierocis, brāl, turklāt ļoti spēcīgs. Ja spēlē uz pareizajām stīgām, ļaudis uzvedas kārtīgi, pievērš uzmanību

idiotiskām lietām un neraizējas par to, kas patiesībā ir svarīgs, piemēram, par uzskatu un runas brīvību vai citām pamata cilvēktiesībām. Tas darbojas uz abām pusēm.

-   Tātad neuzticēšanās ir tāda kā abpusēja varas cīņa? Lielie brāļi visās valstīs iegūst no tā, ka mēs baidāmies cits no cita?

-   Tieši tā, brāl, kā naglai uz galvas! Mange ar dūri uzsita pa stūri.

HP paraustīja plecus. Velns viņu zina, vai Mangem nebija sava taisnība.

-   Bet vārds? Nu AJ-Hasanu es saprotu, jo tavu fāteru sauc par Hasi, bet kāpēc tieši Farūks?

-   Njā, kā tu noteikti zini, Magnuss nozīmē “lielais”, kas diezin vai atbilst jūsu padevīgajam…

HP nespēja atturēties no smiekliem.

Mange bija mazs un tievs, ar biezām brillēm un atkāpties sākušu matu līniju. Tīri fiziski viņš tiešām nebija nekāds lielais.

-   Es nekad tā īsti neesmu juties kā Magnuss, un Mange izklausās pēc astoņdesmitajiem. Šķita loģiski mainīt vārdu, pārejot jaunā ticībā. Farūks ir ta§, kurš prot atšķirt pareizo no aplamā. Kāds, kurš palīdz citiem atrast pareizo ceļu. Reliģija man palīdzēja daudz ko noskaidrot, un es ceru tādā pašā veidā palīdzēt dažiem līdzcilvēkiem.

-   Tad tāpēc tu nepadevies pat tik bezcerīgā gadījumā kā manējais? Tu esi mans garīgais skolotājs, my spiritualguide?

-   Uz to pusi, brāl, uz to pusi. Mange iesmējās un ieslēdza radio.

Visi parametri back to normai26 , HP apmierināti nodomāja un paslīdēja zemāk sēdeklī, tomēr nespēja atturēties, laiku pa laikam neiemetis slepenu skatienu atpakaļskata spogulī.

Rebeka ar automāta kafijas glāzi rokā sēdēja pie anonīmām sapulču telpas durvīm riksdaga ēkā. Patiesībā viņai bija par agru atgriezties darbā, taču viņa uzstāja, un neviens neiebilda, pat Anderbergs ne. Turklāt Miesassargu grupa saistībā ar ES prezidentūru bija saspringtā situācijā, noderēja ikviens, kurš varēja strādāt. Bija iesaukti visi rezerves spēki, un tas nozīmēja pastiprinājumu ar vēl divdesmit pieciem cilvēkiem, kas agrāk dienējuši šajā vienībā. Bet tik un tā bija grūti visu saskaņot.

Rebekas apsargājamais objekts atradās aiz sapulču telpas durvīm un saskaņā ar grafiku būs tur vēl vismaz divas stundas. Vikstrems, ar kuru kopā viņa izpildīja šo uzdevumu, tikko bija devies uz ēdnīcu, lai ātri paēstu pusdienas, un pēc pusstundas, kad viņš būs atgriezies, Rebeka darīs to pašu.

Miesassargu darbam visbiežāk bija tieši šāds scenārijs, to viņa bija sapratusi jau diezgan ātri. Gaidīšana, vēl ilgāka gaidīšana un tad īsa pārvietošanās uz jaunu vietu, kur gaidīšana sākās no jauna. Nekādu citu laika īsināšanas veidu kā vien īsas pastaigas pa gaiteni vai daži ar kolēģiem pārmīti vārdi. Grāmatas un MP3 pleijeri, ar ko citi cilvēki atsvaidzināja vienveidību, viņas darbā, protams, bija aizliegti. Deviņdesmit pieci procenti laika bija tīrā rutīna, sajaukta ar skumjām. Visgrūtākais bija saglabāt modrību un gatavību pārējiem pieciem procentiem, kas nebija rutīna un no kā viņa jau bija piedzīvojusi savu daļu.

Rebeka bija pavadījusi Drošības policijas dienestā četrus gadus un jau pieredzējusi vairāk action nekā lielākā daļa miesassargu visas savas karjeras laikā.

Par spīti notikušajam, Rebekai darbs joprojām patika patika būt par aizstāvi, kas kontrolē situāciju. Visu rūpīgi saplānot, izlūkot pārvietošanās un bēgšanas ceļus, saskaņot iespējamos scenārijus ar kolēģiem grupā. Ja notiks X, es darīšu Y, bet tu Z.

Plānošana būtībā bija līdzīga visos gadījumos, lai kas arī būtu apsargājamais. Tikai tad, ja draudu līmenis bija augstāks, tika iesaistīts lielāks skaits cilvēku un vairāk bruņojuma. Miesassargi allaž bija spiesti plānot savas pamatvajadzības: tualetes apmeklējumu, kafiju un ēdienreizes. Apsargājamā objekta grafiks un tikšanās laiki bieži mainījās, un piepeši pusdienas un vakariņas vajadzēja svītrot. Kāds vecāks kolēģis bija iemācījis Rebekai vienmēr nēsāt līdzi dažus proteīna batoniņus, un viņa jau vairākas reizes bija jutusies pateicīga par šo padomu, kad cukura līmenis asinīs tuvojās nullei.

Miesassargi bija svarīgi demokrātijai, galvenokārt jau pēdējos gados, kad uzbrukumi politiķiem kļuva aizvien ierastāki. Visi apsargājamie, ko Rebekai līdz šim gadījies satikt, bija patīkami cilvēki, kas jutās gandrīz pateicīgi par miesassargu pakalpojumiem un rūpīgi ievēroja visus norādījumus. Tomēr viņai vēl nebija gadījies “tas gods” strādāt karaliskajā grupā…

Starp citu, tas atgadījums Karaļa dārzā bija kaut kas traks!

Pēc pirmajām histēriskajām dienām prese bija nomierinājusies, un nu jau bija pagājis kāds laiciņš, kopš Rebeka bija lasījusi pēdējo rakstu, kas droši apgalvoja, ka zinot, kurš stāv aiz šī uzbrukuma.

Tā kā uzbrukums bija vērsts pret valsts galvu, izmeklēšanu vadīja Drošības policija, taču, spriežot pēc Vahtolas un Rūneberga komentāriem, karstu pēdu nebija. “Vientuļš noziedznieks uz mopēda, nozudis Birgera Jārla ielas virzienā,” bija rakstīts pirmajos dienesta apkārtrakstos. Rebeka minēja, ka šis teikums būtībā apkopo visus izmeklēšanas rezultātus.

Klīda runas, ka Viņa Karaliskā augstība esot pārskaities par notikušo un nevarot teikt īpaši laipnus vārdus par saviem miesassargiem. Acīmredzot tie nebjja atradušies pietiekami tuvu, lai viņu pasargātu, kas patiesībā bija diezgan ironiski, jo parasti Majestāte vēlējās, lai Rebekas kolēģi atrastos tik tālu no viņa karaliskās personas, cik vien iespējams. Vislabāk lai tie būtu pavisam neredzami vai katrā ziņā ārpus redzesloka, bet tagad skanēja cita dziesma…

Sapulču telpas durvis atvērās, un Rebeka tūlīt piecēlās. Taču durvīs parādījās tikai viens no palīgiem, kas gāja pakaļ jaunām minerālūdens pudelēm.

Rebeka ieskatījās pulkstenī un atkal apsēdās, lai gaidītu vēl kādu brīdi. Līdz nākamajai maiņai bija trīs stundas.

*

Dārza mājiņa nemaz nebija tik slikta. Tur bija gan elektrība, gan ūdens. Turklāt Mange bija viņam aizdevis portatīvo datoru ar TV uztvērēju, kas atlauza visus iespējamos šifrētos kanālus. Viņam gan

bija jāiet uz mazo āra ateju dārziņa stūri, taču tas bija tīrais sīkums. Kamēr vien bija pieejams HBO, viņš varēja dirst kaut grāvī.

Šurpbraucot HP bija ārkārtīgi piesardzīgs. Viņš salika mugursomā tikai dažas mantas: spilvenu, guļammaisu un mazliet ēdiena, kā arī paciņu zālītes, ko bija nopircis par piecsimt kronām, kuras Mange, vainas .mākts, bija viņam aizdevis kompensācijai par savu zudušo viesmīlību. Čoma ragana bija izskatījusies priecīga un apmierināta, kad HP devās projām, taču viņam bija vienalga. Tagad viņš katrā ziņā pats bija noteicējs.

HP ar metro bija devies uz Slusenu, tad pārsēdies uz zaļo līniju un aizbraucis līdz Frīdhema laukumam. Tur viņš bija izspēlējis aģentu triku: pagaidījis, līdz durvis jau vērās ciet, un tad meties vilcienā atpakaļ uz pilsētu. Drošības pēc viņš šo triku bija atkārtojis Centrālajā stacijā, pirms brauca tālāk uz Sinkensdammu, kur nospēra sieviešu velosipēdu un aizminās uz Tantolundenu.

Nebija grūti atrast īsto būdiņu dzelteni koka paneļi, balti logi, divas lielas ābeles dārziņā. HP te nebija bijis kopš pusaudža gadiem, kad viņu banda tusējās pie minigolfa laukuma, lai skatītos uz skuķiem un slepus smēķētu muteres zilās Blend. Those were happier days…11

Tolaik dārza mājiņas viņam likās nūģīgas, taču pieaugušā vecumā viņš atzina, ka tāda minimājiņa nemaz nav slikta, it īpaši, ja nepieciešams paslēpties no ārpasaules. Lai Spēle viņu te atrastu, viņiem nudien vajadzēs papūlēties, HP ieķiķinājās un ievilka dziļu dūmu.

Tīri forši tā dzīvot, tuvu pie dabas. Dzirdēja vien drusciņ putnu dziesmu un monotonu zāles pļāvēju. Tikai koncentrējoties, HP spēja uztvert attālo satiksmes dūkoņu no Hūrnstullas un Ringvēgenas, bet citādi tā saplūda ar fonu.

Viņš atpūtās uz sola virtuvei līdzīgajā kambarītī, kur bez sola un galda vēl bija tikai mazs skapītis un mazmazītiņa izlietne. Saule iespīdēja caur spraišļotajiem logiem, un viņš patiesībā jutās mierīgāk nekā Manges priekšpilsētas midzenī.

Sweet!

Portatīvā datora tinkšķis izrāva viņu no pussnaudas. Tā kā HP bija atstājis telefonu veikalā un nebija paspējis sagādāt jaunu, Messenger

tagad bija viņa vienīgais kontakts ar ārpasauli, un viņa adresi zināja tikai the Mangster aka Farūks.

Farook says28 : Salām-aleikum, brāli HP!

Badboy.128 says29 : Čau, Mange.

Farook says: Kā klājas miniatūrajā pilsētiņā?

Badboy.128 says: Patiesībā gluži labi, pasveicini tanti un pasaki paldies!

Farook says: Will do!30

Farook says: Es te parunāju ar dažiem čaļiem, un viens no viņiem pazīst tipu, kurš varētu mums palīdzēt.

Badboy.128 says: Nice3 \ vai man jāpiezvana?

Farook says: Nē, viņu tā nevar dabūt rokā, vienīgā iespēja ir satikt personiski, acīmredzot viņš ir mazliet īpašs, gudrs kā velns, bet drusku savāds, tu saproti?

Badboy.128 says: Datornūģis?

Farook says: Gan jā, gan nē, īsts ģēnijs pirms pāris gadiem, es patiesībā biju par viņu dzirdējis, bet tagad viņš dzīvo kaut kur prom dabā, pilnīgi offline, laikam alerģisks pret elektrību, tāpēc nevar pat piezvanīt.

Badboy.128 says: Izklausās daudzsološi…

Farook says: Mans čoms teica, ka tas čalis bijis saistīts ar serveri, ko es atradu caur mobilo, viņš visu konfigurējis un instalējis. Badboy.128 says: Okei, sapratu!

Badboy.128 says: Tad ko darīsim?

Farook says: Mans čoms ar viņu sazināsies un kaut ko sarunās. Tas puisis gan vairās no cilvēkiem, bet mans čoms domāja, ka izdosies. Ar MSN atsūtīšu tev norādījumus, kad viss būs sarunāts.

Badboy.128 says: Ok, fine.

Farook says: Vēl tikai viena lieta…

Badboy.128 says: Shoot, mister Skolotāj!

Farook says: Lūdzu, lūdzu, nesūti ziņas ar lēkājošajiem smailijiem, man jāpārstartē dators, lai no tiem atbrīvotos!

Badboy.128 says: Tu domā šos? ļr

Viņa pārlasīja ziņu atkal un atkal, īsti to nesaprazdama.

Rebeka,

Manai ģimenei un man nav nekā, ko tev sacīt.

Pernilla

Nilla bija atbildējusi uz viņas vēstuli. Rupji atcirtusi, gandrīz kā Rebeka gaidīja. Taču bija viena problēma. Rebeka savu vēstuli nebija nosūtījusi, tikai saglabājusi melnrakstu mapē, lai paspētu visu pārdomāt. Tagad, mapi pārbaudot, viņa atklāja, ka vēstule ir pazudusi! Viņa to atrada nosūtīto vēstuļu mapē, un tā bija nosūtīta vakar pēcpusdienā, pirms viņiem sākās šaušanas treniņš.

Nilla,

ir viena lieta, ko es gribētu ar tevi pārrunāt un esmu atlikusi pārāk ilgi.

Vai mēs varētu satikties tev piemērotā vietā un laikā?

Ar sirsnīgiem sveicieniem,

Rebeka Normēna (bij. Peteršone)

Viņas vārdi bija tieši tādi, kā Rebeka tos atcerējās, līdz pat pēdējam komatam. Nekādu labojumu vai piebilžu.

Sasodīts, kā tas noticis?

Rebeka atcerējās, ka vakar dators palicis ieslēgts, bet vai tad e-pasta vēstule varēja nosūtīties pati? Vai bija kāda automātiska funkcija, kas nosūtīja melnrakstus pēc vienas diennakts vai tamlīdzīgi?

Viņai šķita, ka tādas nav, taču ar policijas datorsistēmu neko nevarēja zināt.

Ko tagad iesākt? Viņai nebija lielas izvēles. Lapiņas runāja skaidru valodu. Ja Rebeka vēlējās visu noskaidrot, tad būs spiesta runāt ar Nillu, vienalga, viņa to vēlas vai ne.

Lai būtu droša, Rebeka piezvanīja savam automātiskajam atbildētājam un paskaidroja pati sev, kāpēc nedrīkst atkāpties.

Vienpadsmit I Name of the Game

Vel viena sasodīti karsta diena! Spriežot pēc šī karstuma viļņa, globālā sasilšana noteikti strādā virsstundas, HP nodomāja un satvēra savu lipīgo T kreklu, lai atrautu to no krūtīm.

Ar vilcienu pāris staciju ziemeļu virzienā, pēc tam autobuss.

Un tālāk?

Viņam uz papīra lapiņas bija pierakstīts pieturas nosaukums un tam līdzās īsa instrukcija: “Izkāp un gaidi.” Nekurienes vidū! Norādīto vietu tik tikko varēja atrast Google kartēs. HP nopūtās un paberzēja miklo skaustu.

Izskatījās, ka čalis, kurš viņam jāsatiek, nudien nav pie pilna prāta, tomēr viņš bija HP labākā un turklāt vienīgā iespēja tikt tālāk un mēģināt atšķetināt šo sasodīto mudžekli.

HP izkāpa no vilciena un piesardzīgi nopētīja peronu. Izkāpuši bija vēl trīs pasažieri: vecāks pāris un piecpadsmitgadīgs puisis nošļukušās biksēs un cepurītē, kuras nags pagriezts uz pakausi. HP uz soliņa pagaidīja, kamēr viņi aiziet, un, tikai palicis pilnīgi viens, devās uz autobusu pieturu.

Viņš ar nolūku nostājās pretējā virzienā braucošo autobusu pieturā, sagaidīja nākam savu autobusu un, kad tas jau sāka braukt, pārskrēja pāri ielai un piespieda īgno šoferi asi nobremzēt, lai ielaistu viņu autobusā. Ja kāds viņu izsekoja, tad šajā mirklī sekotājam jau vajadzēja būt apjukušam vai nu Dienvidu stacijā izstrādātā perona trika, vai straujās autobusu maiņas dēļ. Tomēr HP bija grūti atbrīvoties no sajūtas, ka kāds viņu novēro.

Pēc trīsdesmit piecu minūšu brauciena autobusā viņš bija galā. Lai gan bija skaitījis pieturas un piesardzības dēļ pajautājis šoferim, HP nebija pārliecināts, ka ir nonācis īstajā vietā. Jo te patiešām bija

in the middle of fucking noivhere!1 Vientuļš pieturas stabs šaura ceļa malā, atklāti lauki visos virzienos un nevienas mājas redzamības lokā.

Gaiss smaržoja pēc sausas zemes, salmiem un vēl kaut kā dabiska, ko HP īsti nespēja atpazīt. Un, protams, neviens viņu negaidīja…

HP aizsmēķēja cigareti un brīdi čilloja, kamēr saule dedzināja pakausi. Drīz viņa jau tā netīrajam T kreklam bija slapja visa mugura. Jāatceras nopirkt šortus.

Gabaliņu tālāk ganījās dažas govis, un pie apvāršņa viņš ieraudzīja mazu, dzeltenu sporta lidmašīnu, kas slīdēja pār koku galotnēm. Lidmašīna vilka garu reklāmkarogu, un HP nespēja apspiest smaidu.

Viņš nebija redzējis šādas reklāmas kopš bērnības. Vai tad internets un kabeļtelevīzija nebija tās nokāvuši? Tomēr te bija nekuriene un varēja notikt jebkas.

“Fjerdhundras tirgus, 28.-31. jūlijs,” HP izlasīja uz reklāmkaroga, kad lidmašīna pielidoja tuvāk.

Viņš atkal iesmējās. Fjerdhundras tirgus! Droši vien bars jocīgu, kombinezonos ģērbtu čaļu, kuri minēja sivēnmāšu svaru, izvēlējās govis un satika savas piecpadsmitgadīgās māsīcas. Bandžo solo? Dingelingdingdingdingdingding ding…

HP nespēja saprast, kā gan kāds var vēlēties dzīvot šeit, nevis pilsētā kā Homo sapiens.

-   Čau, Fjerdhundra! viņš iesaucās un pamāja lidmašīnai, kad tā laidās garām. Tomēr, lai gan pilots noteikti bija viņu pamanījis ceļa vidū starp nesen apartajiem laukiem, HP atbildē nesaņēma ne mazāko signālu. Pat ne spārnu pavēcināšanu.

-   Ej ellē, stulbeni! HP nomurmināja ar cigareti mutes kaktiņā un pārgāja pie citiem, ne tik draudzīgiem žestiem, līdz lidmašīna pazuda no viņa redzeslauka.

Kad motora rūkoņa bija noklususi, viņš izdzirdēja tuvojamies citu, dusmīgāku mašīnu. Tas izrādījās mopēds ar kravas kasti, un tips, kurš ar to brauca, patiešām bija NLO!

Gari, gaiši mati, tāda pati izspūrusi bārda un visam pa virsu veca lidotāju cepure ar iestrādātām brillēm. Zils kombinezons, kas

noteikti bija pieredzējis labākas dienas, un veci armijas zābaki padarīja tērpu pilnīgu. HP atkal bija grūti apspiest smieklus.

Mazliet savāds? Kā tad! Tā taču, sasodīts, bija īsta slēptā kamera!

Mopēda vadītājs strauji nobremzēja HP priekšā un ieslēdza neitrālo pārnesumu.

-   Vai tu i HP?

-   Nē, es esmu parasts tūrists, kuram patīk govis un lauki, ko gan tu domā? HP norūca.

-   Ko-a? Mopēda vīrs paliecās uz priekšu.

-   Jā, tas esmu es, forši te pie tevis ar govīm un pļavām, HP atbildēja, šoreiz pietiekami skaļi, lai vīrietis viņu sadzirdētu pār divtaktu motoru.

-   Ērmans. Dīvainis pamāja ar galvu. Lec virsū!

HP mirkli vilcinājās, bet tad, joprojām smīkņādams, uzlēca uz mopēda. Protams, tikai tā vēl trūka brauciena ar kravas mopēdu, lai nostiprinātu visus viņa aizspriedumus par laukiem. Bandžo duelis HP galvā atkal atsākās, un viņš dungoja līdzi, pārliecināts, ka vadītājs neko nedzird caur motora sprakšķiem.

Ērmans pāris,kilometru nobrauca pa lielceļu un tad pagriezās pa labi starp laukiem, kur līkumoja gandrīz neredzams grants ceļš.

Kad viņi tuvojās meža malai, ceļš kļuva aizvien nelīdzenāks, bet mopēda vadītājs it nemaz nesamazināja ātrumu, un, kad beidzot viņi bija nonākuši pie mazā namiņa, kas slēpās starp eglēm, šis pāķu pasākums vairs nešķita necik uzjautrinošs.

Kamēr Ērmans nolika mopēdu mazā šķūnītī, ko ieskāva pamatīgi brikšņi, HP izstaipījās un pamasēja sāpošo pēcpusi.

Sasodīts, kur viņš īsti bija nokļuvis?

Dzīvojamā māja bija neliela, varbūt piecdesmit sešdesmit kvadrātmetru, tātad ne īpaši plašāka par tantes Bēritas dārza mājiņu. Fasāde laikam reiz bijusi sarkana, bet tagad lielākā daļa dēlu bija pelēki, ar maziem rozā fragmentiem vietās, kur saule un lietus nebija tikuši klāt. Ielīkušo eternīta jumtu klāja zaļas sūnas, un pie pakšiem auga metru garas nātres. Izskatījās, ka namelis kuru katru mirkli var sabrukt.

-   Ej iekšā, norūca Ērmans, pamādams uz durvīm, kamēr pats aizvēra mazā šķūnīša durvis. HP sekoja viņa pamudinājumam un atklāja, ka būdas iekšpusē izskatās krietni labāk, nekā viņš gaidījis.

Virtuve un mazā dzīvojamā istaba bija tīras un kārtīgas un smaržoja pēc ziepēm. Vienā stūrī omulīgi sprakšķēja veca dzelzs krāsniņa, tomēr māja bija*vēsa, droši vien tāpēc, ka atradās lielo egļu paēnā.

-   Tu taču ievēroji norādījumus? Ērmans īsi jautāja, pēc dažām sekundēm ienācis virtuvē.

-   Yepp, — HP atbildēja. Nekāda telefona, par biļetēm maksāju skaidrā naudā, turklāt izpildīju dažus Džeimsa Bonda trikus, pirms sēdos vilcienā, tā ka tava paradīze ir drošībā.

Ērmans kaut ko noņurdēja un nometa lidotāja cepuri uz virtuves sola.

Sev par izbrīnu, HP atklāja, ka namatēvs nav nekāds večuks, kā viņam sākumā bija licies. Puisis šķita vien dažus gadus vecāks par viņu pašu.

Ērmans ar žestu norādīja, lai HP apsēžas uz sola, bet pats uzlika uz plīts vecmodīgu kafijkannu un salika uz galda krūzītes.

-   Tātad tev ir alerģija pret elektrību. Kā pie tādas tiek? HP uzsāka sarunu pārspīlēti laipni, bet atbildē tūlīt saņēma nosprauslāšanos.

-   Divdesmit pieci gadi ar datoriem, magnētisko lauku, radioviļņiem un visiem pārējiem mēsliem, kas riņķo gaisā. Kādu dienu cilvēks pamostas vienos izsitumos un tik tikko spēj paelpot.

Viņš ielēja abiem kafiju, un HP steigšus iedzēra verdoši karstu malku. Uz plīts vārīta kafija! Tādu viņš nebija dzēris, kopš vecāmāte nomira, HP konstatēja, kad viņam izdevās norīt karsto šķidrumu un izmirkšķināt asaru no vienas acs. Ja neņēma vērā temperatūru, tad patiesībā kafija bija ļoti laba.

Krūzītes porcelāns bija tik plāns un osiņa tik gracioza, ka HP bija spiests turēt to smalkajā stilā ar atšautu zeltnesi un mazo pirkstiņu. Kafijas servīze noteikti bija vienā vecumā ar virtuvi, ja ne vēl vecāka.

HP paskalināja kafiju krūzītē, dzesēdams uzpūta tai dvašu un pēc tam iesūca piesardzīgu malciņu, pašķielēdams uz namatēvu.

-   Tātad tu gribi kaut ko uzzināt par serveri, ko es instalēju? Ērmans vaicāja un aizdomīgi paskatījās uz viņu pāri galdam. Patiesībā es nerunāju ar cilvēkiem, ko nepazīstu, un tagad vispār nerunāju ar cilvēkiem.

No shit! HP nodomāja, smaidīdams kafijas tasītē.

-Taču vecs draugs teica, ka tu esi okei, un es esmu viņam pakalpojumu parādā, varētu teikt, lielu pakalpojumu. Ja viņš par tevi galvo, tu esi okei arī manos rēķinos. Tad ko tu gribi zināt un kāpēc?

Braukdams autobusā, HP bija izplānojis savu stratēģiju un centās izklausīties neitrāls.

-Tikai to, kam tu instalēji serveri un kur tas atrodas. Esmu maza reklāmas biroja radošais direktors, un serverī ir daudz videomateriālu, kas mani interesē.

Ērmans nomēroja viņu ar ilgu skatienu, un HP pūlējās izskatīties tā, kā, pēc viņa domām, būtu jāizskatās smagi strādājošam radošajam direktoram.

Namatēvs piepeši iesmējās un noplātīja rokas.

-   Paskat tik, radošais direktors!

HP pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Viss gāja kā pa sviestu, tas ciema muļķītis būtībā ēda viņam no rokas!

-   Un es domāju, ka tu esi Spēlētājs, kas visu sadirsis un tagad izmisīgi pūlas noskaidrot, kura kravas mašīna tevi sabrauca un galu galā kāpēc?

Ērmans izplūda dārdošos smieklos, un HP bija spiests vairākas reizes noklepoties, lai izdabūtu verdoši karsto kafiju no nepareizās rīkles.

*

Atkal cepinošs karstums! “Biroja diena” viņas darbā nozīmēja to, ka dažas stundas viņa noņemsies ar papīriem, tad izlasīs draudu analīzi un pagaidu programmu nākamajam ES prezidentūras raundam. Un viņai atliks pietiekami daudz laika, lai sakārtotu rakstāmgaldu.

Rebeka no virtuvītes atnesa glāzi ūdens, dziļi ievilka elpu un mēģināja atbrīvot sasprindzinājumu sprandā un žokļos.

Kaut gan vēl bija agrs, krekls padusēs jau bija izmircis. Ēkā bija gaisa kondicionētāji, bet, tā kā ikviena policijas reorganizācija kaut kāda iemesla dēļ prasīja arī jaunas sienas un kabinetus, tagad gandrīz viss aukstais gaiss-nonāca dažās telpās gaiteņa otrā galā. Lai iegūtu vismaz vēsuma ilūziju, Rebeka bija spiesta nopirkt galda ventilatoru, kas tagad lēnām dzenāja smacīgo gaisu pa kabinetu, kuru viņa dalīja ar trim citiem miesassargiem. Viņa apsēdās pie sava rakstāmgalda, aizvēra acis un, sakopodama domas, pāris reižu ļāva gaisa plūsmai pārskalot seju.

Numura sameklēšana bija prasījusi kādu laiciņu. Nillas nebija nedz telefonu grāmatā, nedz arī Eniro datubāzē.

Protams, slepens numurs tāpat kā deviņdesmit pieciem procentiem visu policijas darbinieku, vienalga, pamatoti vai ne. Bet to varēja atrisināt. Vajadzēja tikai parunāties ar meiteni, kuru viņa pazina personāla daļā. Baltie meli, ka viņai un Nillai kopā jābrauc uz kursiem, un hops! Rebekai jau bija gan dežūru grafiks, gan mājas un mobilā telefona numuri. Kurš teica, ka sieviešu sadarbības tīkli nekam neder?

Tomēr viņu atkal pārņēma šaubas.

Kā lai viņa iesāk, un ko viņa īsti gribēja no šīs sarunas?

Izrunāties reizi par visām reizēm. Pabeigt šo nodaļu uz mūžu un apturēt tās nolādētās lapiņas…

Tas nebija nekāds vieglais mērķis, varbūt pat neiespējams. Pirms dažām dienām viņai noteikti būtu bijis vienalga. Galu galā viņa vairāk nekā desmit gadus bija tikusi galā, nepārgremojot notikušo. Tomēr kopš notikuma Lindhāgena laukumā viss bija mainījies.

Kad Rebeka slimnīcā ieraudzīja Krūsi, apspraudītu ar caurulītēm, lai gan krietni možāku nekā sākumā, viņa bija aizdomājusies. Patiesībā tur varēja gulēt viņa. Varbūt tieši tā arī vajadzēja būt, kā jau lapiņa to norādīja, jo tā bija viņas kļūda.

Tāpēc Rebeka bija nolēmusi vismaz mēģināt, šoreiz tā pa īstam. Izbeigt spriedzi, pateikt to, ko vajadzēja pateikt jau sen, un nonākt

pie kaut kāda noslēguma. Vispirms ar viņa ģimeni, bet vēlāk kaut kādā ziņā ari ar Henki. Piedabūt brāli piedot viņai to, ko viņa bija izdarījusi vai, pareizāk sakot, nebija izdarījusi… Ja kaut kas tāds vispār bija iespējams.

Abu nesenā saruna nedeva daudz cerību. Rebeka bija mēģinājusi viņam piezvanīt, taču arī jaunais numurs, ko Henke bija viņai iedevis, izrādījās atslēgts. Tipiski.

Bet ko vina īsti teiktu?

Patiesību! čukstēja kāda balss viņas galvā.

Par spīti karstumam, Rebeka nodrebēja.

*

-Tad pastāsti, ko viņi lika tev darīt, un neuztraucies par pirmo noteikumu. Mežā neviens nedzird, ka tu izpļāpājies! Ērmans vēlreiz dārdoši iesmējās, piepildīdams kafijas tasītes. Iesākumam: kāds bija tavs numurs?

Maigi izsakoties, HP jutās piemuļķots. Garmatainais čalis bija viņu piemānījis, tēlojis ciema muļķīti, lai gan lieliski pārzināja situāciju. Baigi forši, super smiek\\gi, yippikayee motherfucker!

Pie joda, tagad vajadzēja vienkārši norit krupi un samierināties.

-  Simt divdesmit astoņi, viņš nomurmināja un kādu brīdi vēlāk jau trešo reizi dažu dienu laikā atstāstīja savus piedzīvojumus, izlaižot noteiktas detaļas.

Kad HP bija beidzis, Ērmans domīgi pamāja ar galvu.

-  Jā, es saprotu, kāpēc tu esi šeit. Skaidrs, ka tev pietiek iemeslu dusmoties. Bet tagad es tev pastāstīšu, kāpēc tev kārtīgi jāapdomājas, iekams tu ielaidies otrajā raundā ar Spēles vadītāju, ja tu vispār domā tādā virzienā.

Piepeši Ērmans piecēlās no krēsla un apmeta loku pa mazo mājiņu, šad un tad pieliekdamies, lai paskatītos ārā pa zemajiem logiem. Manāmi nomierinājies, viņš atgriezās pie virtuves galda.

-   Klausies uzmanīgi, puis, jo man šķiet, ka tu to neuztver īsti nopietni… vai arī esi drusciņ traks. Ar Spēli nedrīkst jokot, ja tu vēl

neesi to pamanījis. Es esmu pie viņiem strādājis, tāpēc zinu vairāk nekā citi, bet par to mēs varam parunāt vēlāk. Iesākumam kā tu domā, kas raksta komentārus uz tava ziņojumu dēļa?

-   Ēee, nu droši vien tie, kas skatās klipus!? HP par to nekad nebija īpaši domājis, bet atbilde šķita visai pašsaprotama. Droši vien tie, kam patīk skatīties foršus klipus un kas var atļauties iztērēt drusku naudas. Citādi jau Spēle nevarētu pastāvēt, viņš mazliet nedroši piebilda.

Ērmans papurināja galvu.

-   Tad tu patiešām domā, ka tur sēž bars cilvēku, kam nav nekā cita, ko darīt, kā vien skatīties trakus klipus un kam ir apnicis to darīt bez maksas YouTube, vai MTV?

-   Ēe… jā, HP izspieda, lielākoties tāpēc, ka nezināja neko prātīgāku.

-   Un uzdevumi? Visas nelietības, ko pastrādā tu un daudzi citi Spēlētāji. Vai tie ir tikai sagadīšanās dēļ? Tāpēc, ka tas ir forši? Krmans uzmundrinoši paskatījās uz viņu.

-   Nu, par to es patiesībā neesmu domājis, HP atbildēja, juzdamies aizvien muļķīgāk.

Ērmans nopūtās.

-   Jā, diemžēl izskatās, ka tu neesi nekāds lielais domātājs, HP. Tu laikam vienkārši seko saviem impulsiem un dari, kā tev patīk. Vai man taisnība?

-   Ko? Kā tu to domā? HP bija diezgan pārliecināts, ka tikko ir apvainots, un ātri savilka visaizvainotāko sejas izteiksmi.

-   Es domāju, ka tu esi no tiem, kas lielākoties domā par sevi un kam nospļauties uz citiem.

-   Kas tad vainas, ja cilvēks grib būt number one?HP sakrustoja rokas uz krūtīm un atzvēlās krēslā.

Ērmans atkal nopūtās.

-   Nekas, tā drīzāk ir laba īpašība Spēlē. Mēs viens otru nepazīstam, bet ļauj man minēt. Viņš rēķināja uz pirkstiem. Tev nav pastāvīga darba, tu nepieciešamības gadījumā ej pa nelikumīgu ceļu un tāpēc esi policijas reģistrā par dažādiem sīkiem noziegumiem.

Turklāt tev nav ģimenes un ir pavisam maz draugu. Apturi mani, ja tev šķiet, ka es maldos…

Ērmans uzmeta HP žiglu skatienu, pirms turpināja skaitīt uz otras rokas pirkstiem.

-  Turklāt tu alksti pēc atzinības un/vai tev ļoti vajag naudu. Kā man pagaidām veicas?

HP bija pavisam apstulbis.

Sasodīts, kā tas čalis to visu zināja? Vai viņš bija HP kaut kādā veidā izspiegojis vai ari kāds draņķis bija izpļāpājies?

-   Mieru, vecīt. Ērmans iesmējās. Es neesmu gaišreģis. Gluži vienkārši īpašības, ko es tikko nosaucu, Spēlētājam, tātad ari tev, ir ļoti vērtīgas.

Ērmans zīmīgi pamāja ar galvu, it kā HP būtu mazliet neapķērīgs, un tas viņu nokaitināja vēl vairāk nekā viņa personības ātrais izklāsts.

-   Spēlē nekas nav sagadīšanās, atceries to! Ērmans turpināja.

-   Tu atradi mobilo telefonu tāpēc, ka viņi gribēja, lai tu to atrodi. Viņi jau bija tevi izvēlējušies, jo izskatījās, ka tev ir viss, kas nepieciešams. Sākumā tu saņēmi dažus vieglus uzdevumus, lai visiem rastos izdevība redzēt, kāds tu esi, apmēram tā, kā iesilda zirgus hipodromā, un tad Place your bets ladies and gentleman2 , Spēle sākas!

HP galvā viss bija apstājies.

-  T-tu domā, ka viņi liek uz mani derības kā hipodromā? viņš beidzot izstostīja.

-   Apsveicu, Einštein, beidzot trāpīts mērķī! Ērmans iesmējās.

-   Spēle būtībā nav nekas cits kā sarežģīts totalizators, tikai daudz aizraujošāks par Albvenskan vai V—75. Viņi to ir spēlējuši jau gadiem ilgi, sen pirms interneta. Tos, kuri liek likmes, sauc par Loku, un viņi atrodas visā pasaulē. Ir iespējams gan likt īstermiņa likmes no uzdevuma uz uzdevumu, gan spēlēt garāku spēli, kurā liek uz the End Game1 .

-    The End Game..?. HP galvā atkal bija sācis griezties veļas žāvētājs.

-  Labs jautājums, tu laikam neesi nemaz tik neapķērīgs! Ērmans bija piecēlies un sāka dedzīgi žestikulēt ar rokām. Spēlētāji, kas

sasnieguši noteiktu līmeni, var piedalīties lielākā scenārijā, kur visi uzdevumi pamazām noved līdzgrandefinaleLoks var likt likmes uz galīgo iznākumu. Ihe End Game. Vai nu Spēlētājs izturēs spiedienu, vai arī salūzīs. Tu saproti?

HP nedroši pamāja. Vājprāta radars pamazām sāka celt trauksmi. Tas neizklausījās‘gudri…

-   Vislabākais ir tas, ka Spēlētājs pats visbiežāk nemaz nesaprot, kā viss saistās kopā, bet rīkojas impulsu vadīts, tādējādi padarot Spēli vēl īstāku. A true show of character’, varētu teikt.

Ērmans veica vēl vienu izlūkošanas apli pa namiņu, pirms atgriezās pie virtuves galda. Viņš uzmeta HP ilgu, pētošu skatienu un šķita kaut ko apsveram, iekams turpināja.

-  Labi, kā jau teicu, es nemēdzu runāt ar cilvēkiem un nepavisam ne par Spēli, bet tev ir pamatīgs sponsors, kas garantē, ka tu esi okei, un tu arī šķieti mazliet par dumju, lai spēlētu dubultspēli…

Ērmans izņēma no atvilktnes papīru un pildspalvu un sāka zīmēt piramīdu.

-   Tā tas izskatās. Pašā apakšā atrodas daudz mazo spēlētāju, kas iztiek ar nelielu spriedzi un drošiem papildienākumiem, tos sauc par Skudrām. Skudras izmanto sīkiem darbiņiem, piemēram, dažādu mantu vai informācijas sagādāšanai, aprīkojuma nogādāšanai, uzdevumu sagatavošanai vai palīdzībai filmēšanā. Skudras netiecas uz virsotni, viņi nekad nekļūst par īstiem Spēlētājiem, bet spēlē tikai safe, ja tu saproti?

HP strupi pamāja. Viņš nebija palaidis garām, ka Ērmans jau otro reizi bija nosaucis viņu par muļķi, tomēr tas patiesībā bija sasodīti interesanti!

-   Tā noteikti bija kāda Skudra, kas atstāja tev telefonu vilcienā, un kāda cita filmēja tavu pārbaudes uzdevumu. Vīrietis ar lietussargu arī, ļoti iespējams, piederēja pie Skudru ģimenes, bet varbūt viņš vienkārši gadījās pa rokai, to ir grūti pateikt, Ērmans turpināja.

-   Bet viss pārējais: caurlaides karte, Ferrari instrumenti, granāta, skapītis Centrālajā stacijā, atslēga zem galda…?

-           To visu noteikti sagādāja Skudras! Ērmans apstiprināja.

-   Visa Spēle balstās uz Skudrām. Bez tām nekas nedarbotos, tāpēc visu laiku tiek iesaistītas jaunas. Skudras ir visur: policijā, slimokasē, Telia, Microsoft, Google, you name it6 . Tu vari būt drošs, ka viņi zināja par tevi visu, ko vien vērts zināt, jau ilgi pirms tu atradi telefonu.

Ērmans uzzīmēja jaunu līmeni ap piramīdas vidu.

-   Skudras arī palīdz sameklēt Spēlētājus, tādus kā tu. Skudra, kura atrada tevi, saņem bonusu par katru uzdevumu, ko tu paveic, un, jo tālāk tu tiec, jo bagātāku padari arī viņu.

HP pacēla roku. Viņš bija spiests paņemt mazu pauzi, lai apdomātu visu, ko tikko dzirdējis.

Tātad kāds bija padevis Spēlei par viņu ziņu? Varbūt pat kāds, kuru viņš pazina?

Šķita, ka Ērmans ir nolasījis viņa domas.

-    Iespējams, tu pat nepazīsti savu Skudru. Tas var būt ikviens, kurš uzdūries taviem datiem, darba devējs, sociālā dienesta tante vai tavs darbinieks obligātās apdrošināšanas aģentūrā.

Kaut kāda iemesla dēļ šis izskaidrojums nelika HP justies daudz labāk. Līdz šim viņam tas viss bija tikai joks, laika nosišana ar papildu bonusu. Bet tagad…

-   Spēlētāju kategorija atšķiras no Skudrām, viņus izmanto kvalificētākiem un riskantākiem uzdevumiem. Tu saproti atšķirību?

Jā, HP saprata. Durvis un degbumba nebija darbi, ko uzdotu Skudrai, tādām lietām vajadzēja krietni vairāk aknu.

-    Kā jau tu zini, katrs Spēlētājs saņem virkni uzdevumu, Ērmans turpināja, uzzīmēdams piramīdai augšējo slāni. To mērķis ir noskaidrot, cik tālu jūs spējat iet, un Loks, protams, liek likmes uz robežu. Pamazām lielākā daļa atbirst, bet ar to jau Spēle rēķinās. Spēlētāji galu galā nav nekas cita kā patēriņa preces, un tikai dažiem ir nepieciešamās īpašības, lai sasniegtu virsotni. Kad tu izpļāpājies tam kruķim, vienalga, viltotam vai īstam, kibertelpā līksmoja banda, kas bija likusi uz to, ka tu salūzīsi, bet citus tu smagi pievīli. Bet vari būt drošs, ka kāds cits jau ir ieņēmis tavu vietu prožektoru gaismā.

Ērmans cauri piramīdai uzzīmēja bultu.

-   Spēle vienmēr turpinās. You are always playing the Game7 , saproti?

-   Bet rezultātu tabula, klipi un viss pārējais? Es taču biju first runner-up, tas taču kaut ko nozīmēja?

HP pats dzirdēja, cik izmisis izklausās, tomēr nepūlējās to slēpt.

Ērmans klusi iesmējās.

-   HP, HP, HP… Tu laikam joprojām neesi sapratis. Nekas no tā, ko tu piedzīvoji, nav pa īstam. Viss ir tikai Spēle, telefona aplikācija, kas integrē patiesību un ilūziju tik labi, ka pēc tam ir neiespējami noteikt, kur atrodas robeža. Sameklē definīciju vārdam Game, un tu sapratīsi, ko es domāju!

HP neizpratnes pilnā seja lika Ērmanam vēlreiz nopūsties.

-   Labi, šoreiz skaidrā tekstā: viņi tev melo, HP! Spēle rāda tev gan to, kas ir patiess, gan to, kas sacerēts tieši tev. Spēlētāju motivācija atšķiras. Viena daļa krīt uz sportu, citi uz skuķiem vai mūziku. Toties tev trakoti patīk filmas un datorspēles, tāpēc Spēle sagādā tev galveno lomu, papildinātu ar fanu klubu un visu pārējo.

Ērmans izdzēra pēdējo malciņu kafijas, iekams turpināja.

-   Piepeši tu esi galvenais varonis, nevis skatītājs. No nobody par VIP tikai dažu dienu laikā. Šķiet, ka fani kibertelpā nespēj vien atskatīties uz tevi, un drīz arī tev vajag viņus. Un viss, ko Spēle prasa par

tādu milzu kaifu, ir daži sīki darbini…

Ērmans skatījās uz nobālējušo HP.

-    Principā tas darbojas tāpat kā jebkura cita atkarība, viņš turpināja. Narkotikas, azartspēles vai, kā tavā gadījumā, uzmanība un atzinība, smadzenēs darbojas tie paši mehānismi. Pamazām, kad atkarība pieaug, smadzenes zaudē spēju kritiski analizēt. Tu gluži vienkārši esi kļuvis par recognition junky8 . Atšķiro visu, kas nepalīdz vai nepastiprina reibumu, un tava fantāzija aizpilda tukšās vietas. Tu tici tāpēc, ka gribi ticēt, un līdz ar to palīdzi Spēlei noslēpt šuves aplikācijā. Patiesi vai nepatiesi, pareizi vai aplami, tam nav lielas nozīmes. Svarīgs ir tikai lielāks, ilgāks un daudzskaitlīgāks kaifs. Bet viss ir tikai Spēle it’s all a fucking Game9 , tu saproti!?

Viņš atkal pamudinoši paskatījās uz HP.

-   Tātad, atgriežoties pie tava jautājuma, draugs. Rezultātu saraksti, ko viņi tev rādija, varēja būt patiesi, bet tikpat labi ari sacerēti tieši tev. Jo tu paveicies uz to. Viņi ar tevi spēlējās, HP, tieši tāpat kā tu spēlējies ar tiem nabadziņiem uzdevuma otrā pusē, man nesimpātiskākajā Spēles daļā.

Nesimpātiskākajā! — HP nodomāja. Kā, ellē, tas varēja notikt?

Viņš piepeši jutās kā pilnīgs idiots, sasodīta marionete, ar kuru citi rotaļājušies joka pēc. Mazliet paraustījuši diegus, lai redzētu, kas notiks, un pēc tam likuši likmes par rezultātu.

Dāmas un kungi, uzminiet, kas notiks, ja mēs pavilksim ceturto aukliņu. Vai 128 izturēs spiedienu, vai ne? Vai viņš metis akmeni uz savas māsas auto, lai iegūtu mazliet atzinības? Vai viņa izdzīvos, un will he break under pressure10 un pinkšķēs kā maza meitene? Ladies and gentlemen, place your bets and stay tuned"…

Veļas žāvētājs galvā darbojās uz augstākajiem apgriezieniem, un pagāja vairākas sekundes, iekams HP aptvēra, ka Ērmans turpina izklāstu.

-   …uzdevumi patiesībā rodas? Totalizators ir tikai daļa no Spēles ienākumu avotiem. Kā jau tu noteikti saproti, tās uzturēšana maksā veselu bagātību. To spēlē vairākos kontinentos, un finansējums ir ārkārtīgi svarīgs.

Ērmans ieturēja īsu pauzi, lai vēlreiz piepildītu kafijas tasītes un apmestu trešo loku pa māju. Atkal pārliecinājies, ka viss ir mierīgi, viņš atgriezās pie virtuves galda.

-   Saproti… — Ērmans iesāka klusā balsī un pieliecās HP tik tuvu, ka viņš varēja sajust miecvielu kokteili Ērmana elpā, … tieši tagad viss kļūst pa īstam nasty'1 .

Kad grupas biedri devās spēlēt lauka hokeju, Rebeka palika kabinetā. Viņa aizbildinājās ar to, ka joprojām jūt sāpes pēc avārijas, un, tā kā pārējiem izdevās sastādīt divas pilnas komandas, viņi necentās Rebeku pierunāt.

Saskaņā ar grafiku Nillai šodien nebija jāstrādā, tāpēc Rebeka sāka ar mājas telefonu. Divi signāli, tad trīs un četri. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs, un Rebeka jau grasījās pārtraukt sarunu, kad izdzirdēja kādu grabināmies ap klausuli.

-   Hallo, te Nilla!

Balss skanēja aptuveni tā, kā Rebeka to atcerējās.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-   Sveiki, Nilla, te Rebeka Nor… ē… Peteršone. Vai tev ir pāris minūšu sarunai? Es tiešām to novērtētu.

Atkal graboņa un tad:

-   Atvainojiet, man vajadzēja izslēgt atbildētāju, kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

-   Rebeka. Rebeka Peteršone.

Klausulē iestājās klusums.

Rebekas sirds sitās tik stipri, ka šķita viņa redz kreklu plīvojam virs krūtīm.

Divpadsmit | being game

-Tā tas ir, draugs. Lai Spēle funkcionētu, tai vajag daudz naudas.

Ērmans ātri rēķināja uz pirkstiem.

-   Skudras, telefoni, serveru fermas un visbeidzot Funkcionāri, tie, kas visu vada. Piedevām visa nauda, ko izmaksā Spēlētājiem, un balvas tiem, kam veicas pavisam labi. Katru mēnesi ir daudz pastāvīgo izdevumu, bet es esmu aprēķinājis, ka to viņi vairāk vai mazāk sedz no live bettinģ. Lielais naudas devējs, zelta zoss, kas nodrošina īpašniekiem peļņu, ir uzdevumu pasūtītāji.

HP pamāja ar galvu, it kā saprastu, bet patiesībā jutās pilnīgi apstulbis.

-   Tātad dažādi pasūtītāji vēršas pie Spēles, lai tā izpildītu viņu uzdevumus, saproti? Uzdevumus, ko nevar nokārtot citādi, Ērmans gandrīz maniakāl? turpināja.

HP joprojām izskatījās pilnīgi apstulbis.

-   Illegal stuļp, tu aptver?

Ērmans nepacietīgi bungoja ar rādītājpirkstu pa galdu.

Jā, HP šķita, ka viņš sāk aptvert…

-  Tu gribi teikt, ka var piezvanīt un kaut ko pasūtīt un Spēle to nokārto? viņš uzmanīgi jautāja.

-   Uz to pusi. Ērmans dedzīgi māja ar galvu.

-   Šī daļa ir Top secret, un tur darbojas tikai Spēles vadītāja tuvākais loks. Es nezinu visas detaļas, bet varētu būt aptuveni šādi: pasūtītājs grib kaut ko nokārtot, taču visam jānotiek tā, lai tas nekādi nesaistītos ar viņu pašu. Tā var būt informācijas iegūšana, rūpnieciskā spiegošana vai viduslaiku stila stuffizrēķināšanās ar kādu. Spēles iespējas ļauj izkārtot jebko, protams, par kārtīgu samaksu. Ja darbiņš nav pa spēkam Skudrai vai arī ir pārāk riskants, tad viņi nosūta kādu Spēlētāju. Spēli var izmantot jebkādam nolūkam.

&Ecirc;rmana seja aizvien vairāk piesarka, un kaut kur dziļi HP apziņā iezvanījās kluss brīdinājuma signāls.

-    Piemēram, advokāts, par kuru tu stāstīji. Iespējams, ka viņš bija kādu briesmīgi sadusmojis, un šis cilvēks nevis pasūdzējās advokātu biedrībā, bet vērsās pie Spēles. Hops! Spēles vadītājs sameklēja instrumentus un pēc atzinības alkstošu Spēlētāju, kurš ienīst elites advokātus, bet pasūtītājs ieguva atriebību un pierādījumu video. Ja tu būtu izgāzies un nokļuvis aiz restēm un turklāt būtu tik dumjš, lai pārkāptu pirmo noteikumu, tev nebūtu daudz, ko stāstīt, katrā ziņā nekā tāda, kam cilvēki ticētu. Tieši tā, kā Verbals saka filmā “Parastie aizdomās turamie”: The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist.4 Tu esi tikai parasts nobody bez jebkādas saistības ar īsto pasūtītāju. Lī Hārvijs Osvalds5 , saproti? Piekrīti, ka plāns ir ģeniāls, bet reizē arī baigi pretīgs!

-Tātad tu gribi teikt…? HP iesāka, lielākoties aiz pieklājības.

Ērmans uzmeta viņam nepacietīgu skatienu un atkal apsēdās pie galda. Acīmredzot viņš nebija īsti apmierināts ar HP lēno reakciju.

-   Problēma, protams, ir tā, ka nav nekādu robežu, saproti? Spēles vadītājs gan nevar piespiest Spēlētāju kaut ko darīt, tas ir viens no Spēles pamatprincipiem. Spēlētājam vienmēr ir izvēle, tu pats to zini. Sarkans vai zils, pareizs vai aplams, galu galā to nosakāt jūs, Spēlētāji, un tā tam jābūt. Lai gan Spēle gluži dabiski vēlas noteiktu rezultātu, ir jābūt dažādām iespējām, kādai izejai uz pārsteidzošo vai negaidīto. Citādi jau nebūtu, uz ko spēlēt, un līdz ar to nebūtu nekādas Spēles!

Ērmana balss pārgāja falsetā.

-   Taču Spēle visu laiku pārbīda robežas tam, cik tālu Spēlētājs vēlas iet. Padomā, kā gāja tev pašam! Mēs runājam par vardarbību, ugunsgrēkiem, sabotāžu, pat slepkavību! Tev tikai jāatver avīze, lai redzētu, ka tas notiek katru dienu.

Ērmans piecēlās un atsāka nervozi staigāt.

HP aizvien vairāk pārliecinājās, ka viņa aizdomas ir pareizas un Ērmans grasās noiet no sliedēm. Pietika aplūkot viņa sejas krāsu, lai saprastu, ka Eijafjallajokullam drīz sāksies izvirdums.

Nemaz nerunājot par briesmīgo skatienu…

-   Vari pārbaudīt jebkuru preses izdevumu, un tu atradīsi Spēli divās sekundēs. Tev tikai jāsameklē vārdi “neizskaidrojami”, “nezināms iemesls” vai “bez skaidra motīva”, un tu būsi uzdūries Spēlei.

Piepeši Ērmans pieskrēja pie loga un nemierīgi lūkojās starp kokiem, it kā dzirdētu kādu tuvojamies. Neko neatklājis, viņš ātriem soļiem atgriezās pie virtuves galda un paliecās pret HP.

-   Ja vien tu vari maksāt, viņi uzņemas gandrīz jebkuru uzdevumu! viņš iešņāca HP sejā, atklādams nodzeltējušu zobu rindu.

-   Vienmēr kāds muļķis ir gatavs to izdarīt. Kāds piemērots antiņš, kas jau pārkāpis visas robežas. Tas notiek visu laiku, daudzviet visā pasaulē. Pārbaudi pats, ja netici!

Ērmana balss atkal aizlūza, un HP vīlies nopūtās. Sasodīts, tas bija sācies tik daudzsološi… Vēl pirms piecām minūtēm čalis bija šķitis puslīdz sakarīgs. Varbūt mazliet jocīgs, bet kurš gan tāds nekļūtu, dzīvojot šajā nostūrī? Turpretī tagad viņš bija pamatīgi pārkāpis robežu!

Te nu tas bija: ļaunā organizācija, pasaules sazvērestība, kura stāvēja aiz visiem „mēsliem, kas notika pasaulē. CIP6 , Opus Dei7 , brīvmūrniecība8 atkarībā no tā, kuram ķertajam jautāja. Kartona plakāts uz krūtīm un pastāvīga vieta piketu laukumā.

Es esmu vienīgais, kurš sapratis patiesību! Yippikayee motherfucker! Game over, paldies par kafiju, laiks doties…

-   Paldies, Ērman, patiešām vērtīga informācija, bet man… HP nomurmināja un piecēlās.

-   … vajadzīga pīppauze. Nekādu problēmu, bet tad tev jāiziet ārā. Es aizņemšos vienu no tevis, nomurmināja apmulsušais namatēvs, it kā komentārs būtu pārrāvis viņa domu pavedienu.

Pirms HP paspēja iebilst, Ērmans izgāja uz lieveņa.

Nu, vismaz varu tikt svaigā gaisā, HP nodomāja un izvilka cigarešu paciņu.

Viņš piedāvāja Ērmanam cigareti un tad ar vecajām, uzticamajām Zippo aizdedzināja arī savējo. HP ievilka pāris dziļu dūmu, cenzdamies apturēt galvā riņķojošās domas.

Labi, Ērmanam īsti nebija visu skrūvīšu, tomēr viņam acīm redzami bija daudz noderīgas informācijas par Spēli. Kaut gan tā pamatīgi mainīja HP paša priekšstatus, nevarēja noliegt, ka daudz kas no Ērmana stāstītā patiesībā šķita saprātīgs, lai neteiktu loģisks, ja vien šo vārdu te varēja lietot.

Tomēr teorija j!>ar vispasaules sazvērestību bija par daudz. īsts lētais detektīvs, trūka tikai pāris sērijslepkavu un disfunkcionāla policista, lai vājprāta aina būtu pilnīga. Bet kur bija robeža starp faktiem un brīvu fantāziju?

Viņi brīdi stāvēja klusēdami un smēķēja, kamēr HP mēģināja izprātot savu nākamo gājienu.

Patiesībā viņam ļoti gribējās doties prom. Pēdējais skatiens, ko Ērmans viņam tikko uzmeta, bija viņu mazliet nobiedējis, un HP piepeši atcerējās, ka viņi ir pilnīgi vieni mežā, kur nav nekādas iespējas sasaukt palīdzību.

Taču šķita, ka Ērmans atkal ir nomierinājies. Neprātīgā izteiksme bija pazudusi, un sejas daļa, ko varēja saskatīt aiz bārdas, atguvusi normālu krāsu, tātad vēl kādu brīdi te varēja palikt diezgan droši.

Galu galā viņam vajadzēja uzzināt ko vairāk.

-   Nu, un kā tu pats tajā iesaistījies, Ērman? HP uzmanīgi iesāka.

Ērmans dziļi ievilka pēdējo dūmu un tad ar knipi aizlidināja

cigaretes galu nātrēs.

-   Es instalēju viņu fermu. 7

Ērmans uzmeta HP ātru skatienu un pamanīja, ka tas atkal izskatās apjucis.

-          Serveru fermu, viņš lēnām paskaidroja, it kā runātu ar bērnu.

-   Spēlei ir pavisam piecas, katrā ziņā bija, kad es izstājos.

Viņš atkal skaitīja uz pirkstiem.

-    Ziemeļamerika, Dienvidamerika, Āfrika, Āzija un Eiropa/ Tuvie Austrumi. Lielas milzu fermas, kas apstrādā visus Spēles datus. Serveri vada visus mobilos telefonus, apstrādā attēlu failus, izsūta uzdevumus, apkopo un uzglabā informāciju, kā arī kontrolē naudas plūsmu. Turklāt tie gādā par visu komunikāciju starp Spēlētājiem, Spēles vadītāju un Loku. Bez fermām nebūtu Spēles, saproti?

HP dedzīgi māja ar galvu, to viņš saprata un vēl vairāk: tā bija useful information!'

-Tātad tu instalēji Eiropai?

-   Eiropai un Tuvajiem Austrumiem, Ērmans viņu izlaboja.

-   Tad jau tā ir varena ferma?!

HP pūlējās izrādīt apbrīnu. Acīmredzot tas iedarbojās, jo čalis mazliet atplauka.

-   Principā man bija brīvas rokas, trekns bankas konts un dažas pamata specifikācijas, un tad vajadzēja tikai make it happen10 . Gandrīz sešu mēnešu darbs, sešdesmit stundu nedēļā. Viss jaunākais un daudz lietu, kas vēl nav nonākušas tirgū un varbūt nekad arī nenonāks. NASA mantiņas, saproti? Spēle varēja dabūt visu, un es tiešām domāju VISU! Man bija tikai jāpasaka, kas man vajadzīgs, un viņi to nokārtoja.

Ērmans apmierināti nopūtās.

-   Izklausās baigi superīgi! HP pieglaimojās. Bet kā viņi tevi atrada? Nu… kāpēc tieši tu?

-   Tāpēc, ka es biju labākais, tu taču saproti?

Ērmans uzmeta viņam vēl vienu neglaimojošu skatienu, bet HP laida to garām.

-   Vai tu neapjēdzi, ko es pirms brīža stāstīju? Spēle izpilda savus mājasdarbus, tai ir informatori visur, un viņiem noteikti nevajadzēja daudz laika, lai sastādītu shortlistn ar cilvēkiem, kas varētu paveikt to, kas viņiem vajadzīgs.

Viņš parādīja divus pirkstus, un HP tūlīt pabeidza savu cigareti, izvilka paciņu un aizdedzināja divas jaunas Marlboro sev un namatēvam.

-  Vispirms anonīma e-pasta vēstule, lai uzzinātu, vai esmu ieinteresēts. Sapiparota ar pietiekami intriģējošiem jautājumiem un izaicinājumiem, lai es pavilktos. Apmēram tāpat kā ar tevi un tavu pirmo uzdevumu. Pagāja kāds brīdis, iekams es apjēdzu, ka viņi patiešām to domā nopietni, ka viņi pa īstam vēlas te ierīkot tādu fermu, nevis tikai runā teorētiski. Kad aptvēru, ka tas ir nopietni, es vairs nespēju atteikties. Tas bija once in a lifetimen piedāvājums, lielākā daļa manā

nozarē par tādiem tikai sapņo. Nelaime tā, ka es par to tā arī nesaņēmu nekādu atzinību.

Ērmans nokremšļojās un nospļāvās nātrēs.

-Viņi atsūtīja uzvalkos ģērbtus večus, un es biju spiests parakstīt daudz papīru, bet tie visi patiesībā bija tikai dažādi pirmā noteikuma varianti: Nekad nerunā par Spēli! Kad viss bija gatavs, ieradās viena banda un visu pārbaudīja, un, kad viņi bija darbu pieņēmuši, atlika tikai atdot atslēgas, caurlaides karti un visu pārējo. Paldies, tagad mēs visu pārņemam. Es patiesībā piedāvājos palikt darbā, kļūt par fermas sistēmadministratoru. Gandrīz gribēju atteikties no samaksas, lai tikai varētu tur strādāt. Gan serveri, gan tas, ko biju redzējis no Spēles, šķita tik kārdinoši…

-   Bet…?

—    Paldies, tomēr nē, mums ir savi cilvēki. Un viss! Vienkārši atraidīts pēc visiem pūliņiem. Mana caurlaides karte noteikti bija bloķēta, jau pirms es atstāju ēku un tiku izmests ārā. Pāris reižu mēģināju iekļūt sistēmā, bet visi caurumi bija slēgti. Pēc tam es saņēmu mazu sveicienu no Spēles vadītāja un, tieši tāpat kā tu, nebiju pietiekami saprātīgs, lai ņemtu to vērā…

Ērmans dziļi ievilka elpu un, purinādams galvu, lēnām izpūta dūmus.

-   Man bija grūti atteikties no tā visa, tas bija mans Magnum Opus'. Labākais, ko jebkad esmu paveicis, kaut ākas tāds, ko tikai daži pasaulē spētu izdarīt uz savu roku un tik īsā laikā. Bet es nesaņēmu nekādu atzinību, tikai paldies par kafiju, un viss bija galā. Būdams muļķis, es atkārtoti mēģināju ielauzties sistēmā. Varbūt iedomājos: ja atradīšu kādu problēmu, kaut ko nepareizu un varēšu to izlabot, likt visam strādāt vēl labāk, tad viņi sapratīs, ka esmu vajadzīgs un ielaidīs mani atpakaļ. Sapratīs, ka esmu spēks, ar ko jārēķinās. Taču comebackXA nepastāv. Kad tu esi izmests ārā, viņi tevi vairs nekad nelaiž iekšā.

HP norija siekalas.

Tā nu gluži nebija ziņa, uz kādu viņš cerējis.

—    Un kas notika tālāk? — viņš pajautāja, lai gan jau zināja atbildi.

-   Piepeši man sāka rasties problēmas. Sabruka instalācijas, ko biju veicis citās vietās, programmas izrādījās inficētas ar vīrusiem, un mani klienti pārskaitās. Turklāt nobloķējās mani bankas konti, man bez brīdinājuma atcēla telefona un interneta abonementus, un radās daudz citu sarežģījumu. Es strādāju dienu un nakti, lai visu sakārtotu, bet pēc kāda gada ar manu biznesu bija cauri. Līdzīgi gāja arī man pašam, apmēram tolaik es saslimu.

Piepeši Ērmans izklausījās noguris.

-lād es atmetu visam ar roku un izdzēsu sevi no kartes. Tu mani neatradīsi nevienā reģistrā, nekur, viņš apmierināts piebilda. Es patiesībā neeksistēju. Nav personas koda, nav bankas konta, ICA bonusu kartes vai telefona, elektrības un ūdens abonementa. Pavisam prom no lielā brāļa acīm!

-   Bet kā tu tiec galā? Es domāju: tev taču, par spīti visam, vajag naudu?

-   Visu var atrisināt, ja tiešām vēlas. Tas prasa mazliet plānošanas un piestrādāšanas, bet ir izdarāms. Atceries, ka vēl pavisam nesen internets bija zinātniskā fantastika! Es vienkārši darbojos old school, cash only un lowtectf''. Patiesībā izdodas labāk, nekā varētu iedomāties!

HP šaubīgi pašūpoja galvu. Viņš drīzāk ievilktu pāris dziļu dūmu no mopēda izpūtēja nekā nodzīvotu atlikušo mūžu šādi. Bez TV, bez interneta, pat bez elektrības! Pilnīgi viens tumsā tālu laukos. Ja padomā, ko Spēle ar Ērmanu bija izdarījusi, tad nebija nekāds brīnums, ka viņš šķita balansējam uz robežas.

-   Tā ferma, HP piesardzīgi ierunājās. Kur tieši tā atrodas?

Ērmans nosprauslājās.

-    Un kā tu domā? Kur novietot tāda lieluma serveru fermu? Kur ir labākie savienojumi, stabilākās datu pārraides un labākā vide datu trafikam? Padomā drusciņ! Kur atrodas visi lieli spēlētāji? Kur ir Ziemeļeiropas Silīcija ieleja?

Pagāja dažas sekundes, iekams HP pārpūlētajās smadzenēs viss saslēdzās.

-   Sistā, — viņš gandrīz svinīgi nočukstēja.

-   Bingo! atbildēja Ermans un iesmējās. Tu tomēr neesi galīgi stulbs.

*

-   Nilla, es gribu ar tevi pārrunāt kaut ko svarīgu un būtu ļoti pateicīga, ja tu atlicinātu dažas minūtes laika.

Laba replika, atbilstoši viņas sagatavotajam scenārijam.

Joprojām klusums, tomēr Nilla vismaz nebija nolikusi klausuli. Rebeka dzirdēja otras sievietes elpu līnijas viņā galā. Smaga elpa, it kā viņa būtu skrējusi, lai paspētu atbildēt. Rebeka iztulkoja klusumu kā zināmu pamudinājumu.

-   Es gribētu tev paskaidrot, kas tajā vakarā notika un kāpēc. Kā tas viss izvērtās. Bet labāk ne pa telefonu. Vai mēs varētu kaut kur satikties un parunāt?

Rebeka sasprindzinājās līdz pēdējam, lai izklausītos mierīga un nosvērta. It kā tas, ko viņa prasīja, nebūtu nekas liels, tikai divu pieaugušu cilvēku saruna, lai kaut ko nokārtotu.

-   Man šķita, ka es e-pastā skaidri izteicos, Rebeka. — Nillas balss bija ledaina. — Ne man, ne kādam citam no manas ģimenes nav nekā, ko tev teikt. Esi tik laipna un vairs man nezvani!

-   Be-bet… Rebeka iesāka, pirms aptvēra, ka saruna ir pārtraukta.

*

-   Tātad, ja tu būtu es, diezgan loivtech čalis, kurš grib atriebties Spēlei un Spēles vadītājam, mazliet atmaksāt par visiem sūdiem, ko viņi tev sagādājuši, — ko tu darītu?

Ermans domīgi māja ar galvu.

-   Patiesībā interesants jautājums, hmm…

Apdomādamies viņš dažas sekundes klusēja.

-   Skaidrs, vislabāk, protams, būtu uzspert to padarīšanu gaisā, bet tas varbūt ir mazliet pārspīlēti…

-   Ak tā? HP izlauzās, taču šķita, ka Ermans to nav ievērojis.

-    Iādā gadījumā es pievērstos naudai, viņš turpināja.

-   Kā tu to domā?

-   Nu, tu taču jau zini, kā darbojas atalgojuma sistēma: ārvalstu maksājumu karte, kas saistīta ar anonīmu skaidrās naudas kontu. Apmēram kā priekšapmaksas karte mobilajam. Tikai piķa izņemšanai, un nav iespējams noteikt, kam karte pieder.

HP nepacietīgi pamāja. Nu, ķeries taču pie lietas!

-   Visi maksājumi principā funkcionē līdzīgi. Algas Funkcionāriem, Skudrām un apakšpiegādātājiem tas viss iet caur šādām kartēm, kuras savukārt tiek uzpildītas no anonīma numura konta kādā bankā Kārību salās. Mātes konts vienmēr ir piepildīts ar naudu, lai uzturētu procesu. Ja es patiešām gribētu atriebties Spēles vadītājam, es censtos piekļūt konta numuram un izņemt nelielu summu. Tas paralizētu Spēli nedēļām, varbūt pat mēnešiem ilgi un turklāt sagādātu pašam pietiekami naudas, lai varētu labi noslēpties kādā tālā, bet jaukā vietiņā.

-   Vai tas tiešām varētu notikt?

-Jā, domāju gan. — Ērmans paraustīja plecus. Redzi, tā kā Spēle dikti uzmanās paturēt visu anonīmu, ar šo kontu nav saistīts neviens cilvēks. Ir nepieciešama tikai ciparu kombinācija attiecīgajam gadījumam. Es pieņemu, ka viņi nemitīgi maina ciparus, tāpēc jābūt gan viltīgam, gan ātram. Es pats nekad nedabūju redzēt ciparus, tikai izveidoju setup16 . Viņu cilvēki paši ievadīja visu nepieciešamo. Taču viss ir atrodams fermā. Par to es esmu drošs.

-   Vai ir iespējams ielauzties sistēmā?

-  Nē, kā jau teicu, es mēģināju, un, ja to nevaru es, kurš patiesībā ir visu uzbūvējis, tad ar garantiju to nevarēs arī neviens cits. Mēs runājam par IT drošību, kas noteikti ir augstāka nekā Pentagonam un NASA kopā.

Noteikti, HP skeptiski piekrita. Jebkurā gadījumā ielaušanās nelikās iespējama.

-Tad kā lai tiek klāt konta numuram?

Viņš jau bija uzminējis atbildi.

-   Tev fiziski jāiekļūst fermā. Tur ir kontroltelpa, un, kad būsi iekšā, tev tikai jāpaņem vajadzīgais, ja vien zini, kur meklēt. Bet tev

jābūt ļoti piesardzīgam. Ja viņiem radīsies kaut mazākās aizdomas, ka konts ir atklāts, viņi nekavējoties nomainīs ciparus.

HP pamāja ar galvu, izberzēdams cigareti pret pazoli.

Izklausījās pēc mission impossible. Bet, pie velna, viņš nebija atbraucis šurp, lai atgrieztos mājās tukšām rokām. Pārāk daudz informācijas bija labāk nekā par maz.

-   Vai vari pastāstīt, kas man jādara? viņš sacīja, ar knipi aizsūtīdams cigaretes galu tuvākās egles virzienā.

Ērmans iesmējās.

-   Protams, 007, nekādu problēmu!

Viņš apgriezās un iegāja atpakaļ mājā.

HP pasteidzās aizdedzināt vēl vienu cigareti. Viss stāsts patiesībā izklausījās pēc īsta blokbāstera. Viņš pāris minūšu domāja, kurš varētu būt visatbilstošākais. Varbūt “Sazvērestības teorija” vai “Valsts ienaidnieks”? Tas bija kā sajaukums no visa, fucking kompilācija.

HP ievilka pāris dziļu dūmu un kaut kur augstu virs galvas sadzirdēja pazīstamu rūkoņu.

Fjerdhundras aviolīniju pēcpusdienas lidmašīna, viņš ieķiķinājās.

Ērmans atgriezās uz lieveņa ar salocītu papīru rokā.

-   Te ir viss, kas tev vajadzīgs: fermas adrese un daži veci lietotājvārdi, kas varētu derēt. Es pierakstīju arī bankas mājaslapu, ja tu jebkad tiksi tik tālu. Tagad tev vienkārši jāizdomā, kā tur iekļūt, bet šajā ziņā es tev diemžēl nevaru palīdzēt.

HP gribēja paņemt papīra lapiņu, bet Ērmans nelaida to vaļā.

-   Apsoli man kaut ko, HP.

-   Ko tad?

-  Tu taču redzēji, kā es dzīvoju un ko Spēle ar mani izdarījusi. Ērmana stingais skatiens atkal lika skudriņām noskriet pār HP muguru. Apsoli man, ka izmantosi šo informāciju, lai pamatīgi iespertu viņiem pa olām. Apsoli!

Ērmana sejas krāsa atkal sāka satumst.

-   Protams, vecais, nekādu problēmu, esi mierīgs, HP nervozi nomurmināja un izrāva lapiņu viņam no rokas.

Viņš bija ieguvis vajadzīgo, un nu bija pēdējais laiks doties projām.

Patiesībā adrese bija vienīgais, ko viņš varēja izmantot, viss pārējais bija bezjēdzīgs. Lai ko HP būtu apsolījis šim mežainim, viņš netaisījās ielauzties serveru fermā, viņam vajadzēja tikai kādu kanālu uz Spēles vadītāju, un nu viņš bija to ieguvis. Vienkārši jādodas turp un jāpiezvana pie durvīm, ja viņš tiešām to gribēja pēc visa, ko tikko bija uzzinājis.

Atkal atskanēja rūkoņa virs galvas, un Ērmans sarāvās. Viņš nemierīgi skatījās starp egļu galotnēm, mēģinot ieraudzīt lidmašīnu.

-   Mieru, Ērman, tā ir tikai Fjerdhundras mazā aviokompānija, kas izmet dienišķo loku. HP nervozi iesmējās. Nav no kā raustīties.

-   Ko tu teici?!

Ērmans pagriezās pret viņu, un HP pamanīja, ka neprātīgais skatiens ir atgriezies.

-   Es teicu, ka tā ir tikai lidmašīna, kas reklamē nākamnedēļas zemnieku tirdziņu Fjerdhundrā. Nav par ko uztraukties.

HP ar nolūku/unāja lēni, tāpat kā Ērmans bija runājis ar viņu pirms pusstundas, bet pats dzirdēja, cik nobijies izklausās.

-   Vai tu jau redzēji šo lidmašīnu iepriekš?

Ērmana seja bija pavisam balta.

-   J-jā, tā aizlidoja garām, brīdi pirms tu mani paņēmi ar savu lauku limuzīnu, bet nomierinies taču, velns parāvis!

Šķita, ka Ērmans viņu nedzird. Dažas sekundes viņš stāvēja pavisam kluss.

-   Laidies! viņš beidzot izgrūda caur sakniebtajām lūpām.

-   Ko? HP neko nesaprata.

-   Laidies, pazūdi, ej ellē, vai tev ir grūti ar saprašanu?

Ērmans pavicināja rokas un paspēra dažus soļus HP virzienā.

HP instinktīvi atkāpās, pacēlis plaukstas sev priekšā.

-   Labi, labi, tikai nomierinies, es eju. Es jau eju!

Jēziņ, tagad tam čalim bija izbirušas visas skrūvītes.

-Tā ir tikai lidmašīna, Ērman, tev nav tā jāuztraucas!

T ik tālu nu bija ar viņas spožo plānu.

Nilla viņu joprojām ienīda, tik daudz Rebeka bija sapratusi. Patiesībā jau tur nebija nekā dīvaina, galu galā caur balkona margām bija izkritis viņas dievinātais vecākais brālis.

Nilla un Dāgs vienmēr bija bijuši tuvi, un Nilla nekad nebija pieņēmusi izmeklēšanas secinājumus, ka tas bijis nelaimes gadījums. Firma, kuru namīpašnieks nolīga fasādes renovācijai, bija pieļāvusi nolaidību, atjaunojot balkonus, un acīmredzot tur trūka dažu skrūvju.

“Nelaimīga apstākļu sakritība,” bija rakstīts spriedumā.

Henkem tas nozīmēja desmit mēnešus par vardarbību, kas novedusi pie cilvēka nāves, nevis par slepkavību. Ja balkona margas būtu samontētas pareizi, ar visām skrūvēm, tad Dāgs, iespējams, būtu izdzīvojis.

Tomēr droši nevarēja zināt. Grūdiens bija stiprs. Varbūt pat pietiekami stiprs, lai viņš pārkristu pāri margām? Katrā ziņā to nevarēja pilnībā izslēgt, vismaz tā sprieda tiesa.

Rebeka apšaubīja šo secinājumu. Dāgs bija liels un smags, vismaz deviņdesmit kilogramu muskuļu, un viņam bija laba līdzsvara izjūta. Ja margas nebūtu padevušās, viņš nebūtu nokritis un viņu dzīve izskatītos citādi. Henke nebūtu nonācis cietumā, un viņa nekad nebūtu izkļuvusi no savējā. Brāļa apcietināšana un viņas brīvība viens bija priekšnosacījums otram.

Visbēdīgākais bija tas, ka tā nevajadzēja būt. To Rebeka bija vēlējusies pastāstīt Nillai. Kas patiesībā notika tajā vakarā. Un kāpēc.

*

-Tikai lidmašīna? Tikai lidmašīna?!!! Mazi siekalu pilieni ieķērās nodzeltējušā bārdā ap Ērmana muti. Tu acīmredzot neko nesaproti, stulbeni! Viņiem ir ausis visur, sasodīts, visur. Vai tu nesaprati, ko es stāstīju par Skudrām? Ar ko tu runāji šurpceļā? Ar autobusa

šoferi, ar kādu jauku tantīti vilcienā? Vai tu kādam draugam pa telefonu teici, kurp dosies, vai arī biji tik stulbs, lai pierakstītu ceļa norādījumus datorā?

Ērmana atbalss atkal bija pārgājusi falsetā.

-   Nē, es zvēru…

HP atmuguriski lēnām kāpās līdz riteņu pēdām, kas veda atpakaļ uz civilizāciju. Tas tiešām bija šausmīgi. Viņam jātiek prom no šī slimnieka un uz karstām pēdām. Velns viņu zina, kas citādi var notikt. Mežā neviens nedzirdēs tavus kliedzienus.

Ērmans paspēra vēl pāris soļu uz priekšu, sažņaudza dūres un tad no vienas izslēja apsūdzošu rādītājpirkstu.

-   Google! viņš izgrūda. Tu meklēji adresi Google kartē, atzīsties!

-   Nē, nē! HP instinktīvi atbildēja, kaut gan tajā pašā mirklī atcerējās, ka tieši tā ir darījis.

Ērmans ievēroja viņa sejas izteiksmes maiņu vai arī vienkārši uzminēja, ka HP melo. Katrā ziņā viņš paspēra pāris soļu HP virzienā.

-Tu, stulbeni! Ērmans kliedza. Es tev devu vienkāršus norādījumus. Nerunā ne ar vienu, neizmanto nekādu elektroniku. Un tu mani meklē Google kartēs! Tu tikpat labi varētu būt strādājis tieši Spēles vadītājam! Man vajadzēja nogalināt tevi uz vietas!

-   Sorry! HP izlauzās, tagad viņš bija pārāk izbijies, lai spētu kārtīgi melot.

Vienu mirkli viņš iztēlojās sevi nošautu starp zāles puduriem kā tādu Bokstenas cilvēku. Pēc divsimt gadiem viņu izraktu un viņa iekonservēto pēcpusi izstādītu stikla kastē Fjerdhundras novadpētniecības muzejā. No šīs domas HP gandrīz pietaisīja bikses.

Ērmans paspēra vēl dažus soļus viņa virzienā, bet tad piepeši apstājās. Dažas sekundes palika stāvam un šķita apdomājamies. Pēc tam, neteicis ne vārda, apgriezās un ieskrēja mājā.

HP negaidīja, lai redzētu, vai Ērmans atgriezīsies ar bisi. Viņš apmetās riņķī un, cik ātri vien spēja, sāka skriet pa taku ceļa virzienā. Augšā joprojām dūca lidmašīna. Šķita, ka tā riņķo nelielā rādiusā.

Pēc pārsimr metriem HP sasniedza mežmalu. Bija atlicis nepilns kilometrs grants ceļa pāri atklātiem laukiem, iekams viņš nokļūs drošībā pie šosejas. Viņš nemierīgi palūkojās pār plecu. Sasodīts, vajadzēja nospert mopēdu vai vismaz noraut tam degli. Viņš taču te būs open target'1 .

Nē, tagad jau bija par vēlu tādām domām.

HP nedzirdēja mopēda motora rūkoņu, bet tas droši vien tāpēc, ka tā sasodītā lidmašīna joprojām riņķoja virs viņa. Viņš ievēroja, ka reklāmkarogs ir pazudis. Ko tas idiots tur īsti darīja?

Viņš pameta meža pakrēslu un metās skriet uz ceļu, ik pēc desmit metriem palūkodamies pār plecu. Joprojām nekā. Pamazām HP izdevās savaldīt bailes. Tas čalis taču bija pilnīgi jucis. Milzīgs paldies, Mange, par lielisko informāciju!

Vēl viens skatiens. No Ērmana ne miņas. Skaisti!

Tikai nokļuvis aptuveni lauka vidū, HP ievēroja, ka lidmašīnas skaņa ir mainījusies. Iepriekš tā lielākoties bija monotona rūkoņa, pustoni augstāk vai zemāk atkarībā no atrašanās vietas aplī. Tagad skaņa bija pieaugusi gan skaļumā, gan toņa augstumā, un viņam vajadzēja pāris sekunžu, lai saprastu, kāpēc. Pametis vēl vienu skatienu pār plecu, lai konstatētu, ka Ērmans neseko, HP ieraudzīja, ka lidmašīna pikē tieši viņam virsū, it kā viņš būtu fucking Kerijs Grānts18 ! Viņš nespēja noticēt savām acīm!

Lidmašīna slīdēja aizvien tuvāk, bet HP patiesi nobijās tikai brīdī, kad tā aizņēma visu viņa redzeslauku. Pieaugošā motora dārdoņa un vēja šalkoņa ap spārniem noslīcināja visas viņa domas. HP redzēja propelleru pašā priekšā un slīpi zem tā tērauda siju starp šasijām, kas traucās viņam virsū, bet viņam joprojām bija grūti aptvert, kas notiek.

Shit!19 bija vienīgais, ko viņa smadzenes spēja izspiest. Tad viņš paklupa un nogāzās zemē.

HP sajuta vēja pūsmu un dzirdēja šasijas šalkoņu, kad tā aiztraucās garām tikai dažus decimetrus virs viņa galvas. Mute piepeši bija pilna ar smiltīm.

Motora skaņa pieklusa, un HP, paslējis nobrāzto seju augšup, ieraudzīja lidmašīnu paceļamies ar lēnu kreiso pagriezienu. Pagāja

kāds brīdis, iekams viņš saprata, ka pilots uzņem augstumu otrajam mēģinājumam.

Velns! HP uzslējās ceļos un piespieda savas sastingušās kājas kustēties. Viņš nogriezās no ceļa un skrēja slīpi pāri laukam virzienā uz autobusa pieturu. Ap kājām uzvirpuļoja putekļi un zeme, bet rugāji raustīja bikšu staras.

Svīks-švāks-švīks-švāks.

HP skrēja tā, kā vēl nekad mūžā nebija skrējis.

Vismaz piecsimt metru līdz ceļam, līdz glābiņam. Lidmašīna jau bija tikusi gandrīz līdz pusei savā aplī. Sirds krūtīs sitās tik stipri, ka šķita tā pārplīsīs. Asiņu garša mutē, pulss bungādiņās.

Motora rēkoņa atkal pieņēmās spēkā, lidmašīna vēlreiz piķēja uz viņu Alfrēda Hičkoka stilā, un tagad skaņa, ja vien tas iespējams, likās vēl apdullinošāka. HP skrēja, paniski mezdams līkločus, lai pilotam būtu grūtāk viņam trāpīt, gluži kā spēlējot Counterstrike. Taču šeit bija realitāte, nevis kaut kāda fackingdatorspēle! Lidmašīna nāca aizvien tuvāk, un šķita, ka nekas to nevar novirzīt no kursa.

Piepeši HP pamanīja kaut ko rugājos dažus metrus priekšā. Tas izskatījās pēc apņiēram divus metrus gara, balta plastmasas mieta.

HP īsti nezināja, no kurienes viņam radās šāda ideja, bet, pirms lidmašīna nokļuva viņam virs galvas, viņš metās virsū mietam, satvēra to ar abām rokām un, iebāzis vienu galu padusē kā bruņinieka šķēpu, apvēlās uz muguras.

Lidmašīna aizpildīja visu viņa redzeslauku, dārdoņa bija apdullinoša. Mirklī, kad gaisa plūsma aizsita elpu, HP sajuta, ka miets atduras pret kaut ko cietu un tiek izrauts viņam no rokām.

Tad lidmašīna bija jau garām un HP atkal apvēlās uz vēdera. Sadriskātā mieta atliekas gulēja dažus metrus tālāk.

Droši vien atdūrās pret propelleri, HP nodomāja, rausdamies kājās.

Lidmašīna atkal uzņēma augstumu, taču tagad troksnis vairs nebija tik nikns. Skaņa cēlās un krita, it kā motors būtu sācis darboties nevienmērīgi, un HP skaidri atšķīra švīkstošu skaņu, ko droši vien radīja bojātais propelleris.

Pilotam acīm redzami bija problēmas, bet HP negaidīja, lai redzētu, kā viņš tiks ar tām galā.

HP pilnā ātrumā metās skriet uz pieturu, kas tagad bija redzama gabalu tālāk. Tai pietuvojies, viņš pamanīja, ka autobuss pabrauc garām pieturas stabam, un mainīja kursu, lai pārtvertu autobusu uz ceļa. Tas varētu izdoties…

Piepeši acs kaktiņā pazibēja kāda kustība, un HP saprata, ka pilots ir mainījis taktiku. Lidmašīna nevis piķēja lejup no vairāku simtu metru augstuma, bet gan lidoja zemu pāri laukiem, šasijai gandrīz skarot rugājus.

Šoreiz kritiens nelīdzētu — vai nu riteņi, vai sija starp tiem sašķaidītu viņa galvaskausu.

Pārbijies HP vēl vairāk palielināja ātrumu. Viņš skrēja uz ceļu, redzēja autobusu tuvojamies un visiem spēkiem centās to apsteigt. Lidmašīnas rēkoņa strauji tuvojās.

HP ar vienu kāju iekāpa grāvī un zaudēja līdzsvaru, taču ātrums bija tik liels, ka kritiens turpinājās uz ceļa, tieši autobusam priekšā.

Viņš dzirdēja bremžu švīkstoņu, riepu kaucienu un lidmašīnas motoru, kas aizdārdēja virs galvas.

Nākamajā mirklī HP nokrita zemē un viss satumsa.

-   Ei, kā tu jūties!?

Balss skanēja no tālienes, un HP pietrūkās sēdus. Vienu panikas pārņemtu sekundi viņš domāja, ka kļuvis akls, dabūjis smadzeņu traumu vai kaut ko tamlīdzīgu un tagad ir nolemts dzīvei mūžīgā tumsā. Tomēr lēnām funkcionēšanas spējas atgriezās un viņam izdevās atvērt acis.

-   Vai tev nekas nekaiš, vecīt?

Pār viņu noliecies stāvēja jauns puisis pārāk lielā formastērpā, bet viņam apkārt drūzmējās dažas nervozas tantīšu sejas.

-Tu uzradies ne no kurienes, vecīt, es tik tikko paspēju nobremzēt, bet man šķiet, ka tu dabūji tikai grūdienu.

HP neatbildēja, bet pūlējās piecelties.

Šoferis, imigrants ap trīsdesmit, sniedza viņam palīdzīgu roku.

HP veica ātru funkciju kontroli, rezultāts bija apmierinošs.

-   Vajadzētu izsaukt ātro palīdzību, noburkšķēja viena no tantēm, kas acīmredzot bija sēdējusi autobusā.

-   … un arī policiju, — piebilda otra. — Tā lidmašīna…

-   Nekādu ātro palīdzību, HP viņu pārtrauca. Man viss ir labi.

Bija jau arī. Ja neskaita nobrāzumus sejā un uz rokām, kā arī faktu, ka no autobusa sagādātā trieciena viņam bija aizsitusies elpa, HP jutās gluži labi. Vismazāk viņam tagad būtu vajadzīgi okšķerējoši policisti.

-   Sorry, — viņš nomurmināja šoferim. — Mazliet nepareizi aprēķināju, mana vaina, my bad! viņš izspieda, atguvis runasspēju. Es jūtos labi!

-   Lieliski! šoferis atvieglots sacīja. Tad varbūt varam braukt tālāk?

Viņš pamudinoši pamāja ar galvu abām tantēm, kas nervozi gaidīja ceļa malā.

-   Nekādu traumu, tātad nekādas ātrās palīdzības. Visi autobusā!

tad viņš nopurināja smiltis no HP muguras un pačukstēja:

-   Tu taču netakstlsi iesniegumu, vecīt? Man jau ir viens punkts par ātruma pārsniegšanu, un man baigi vajag šo darbu, saproti?

-   No worries!10 attrauca HP, aizvien vairāk atgūdams savaldīšanos. Viss ir labi, tikai ļauj man braukt par brīvu, un viss būs aizmirsts.

-   Nekādu problēmu, draugs! Šoferis izklausījās atvieglots un ar aicinošu žestu norādīja uz autobusa durvīm. — Tu pat paspēsi uz vilcienu, lai gan pēdējā minūtē.

HP tikai pamāja ar galvu un iekrita tuvākajā sēdeklī.

-   Starp citu, vai tu redzēji to lidmašīnu, vecīt? Velns, kur zemu tā lidoja!

Trīspadsmit i mindgames

rli tik tikko atcerējās mājupceļu. Viņš bija izlicis sevi visu spurtā pāri laukam, un, ja vēl pieskaita tuvo kontaktu ar autobusu, tad nebija nekāds brīnums, ka viņš jutās pilnīgi pārguris. Patiesību sakot, HP centās turēties nomodā un meklēt iespējamos sekotājus, taču tas izrādījās neiespējami. Plaksti spītīgi slīdēja uz leju, un viņš nokļuva Elvšē, iekams aptvēra, ka ir aizmidzis un aizbraucis par tālu.

Kad HP beidzot izdevās atgriezties Slusenā, viņš jau bija mazliet atspirdzis un spēja pārvietoties aģenta stilā, lai atbrīvotos no iespējamiem vajātājiem. Nokļuvis mājās, dārza namiņā, viņš sajuta ķermenī nedabisku enerģiju.

Sirds uzņēma ātrumu, adrenalīns joņoja cauri augumam, un šķita, ka viņš visu piedzīvo vēlreiz. Dažas minūtes HP pat domāja, ka tūlīt dabūs infarktu, tepat nomirs, un viņa skudru apgrauzto līķi atradīs iVlanges tante, ieradusies slēgt mājiņu uz ziemu.

Pēc kāda laika trakojošais pulss pierima un migla galvā sāka izklīst.

Velns un elle, kas īsti bija noticis?

Un vai tas bija noticis pa īstam vai arī viņš visu bija nosapņojis?

Vajadzēja tikai ātri iemest acis spogulī, lai varētu noraidīt sapņa teoriju. Netīrs, noskrambājies, džinsu gali rugāju laukā pārvērtušies skrandās. Kāda laime, ka viņam kājās nebija šorti!

Tas tips lidmašīnā patiešām bija mēģinājis viņu nogalināt, un tas noteikti būtu izdevies, ja viņš nebūtu panācis autobusu. HP pulss atkal sāka paātrināties, viņam uznāca nelabums, un vajadzēja pāris minūšu un dažus litrus krāna ūdens, lai viņš atgūtu kontroli.

Domas nevaldāmi riņķoja pa galvu, šķita, ka veļas žāvētājs ir sācis griezties hiperātrumā.

Spēle, uzdevumi, viss, kas ar viņu noticis… Tas bija tikai totalizators garlaicības mocītiem bagātniekiem? Tie bija spieduši uz viņa pogām, pārbīdījuši viņa robežas un provocējuši viņu priecīgi spēlēt līdzi. Vai viņu tiešām bija tik sasodīti viegli apmuļķot?

Protams, pastāvēja alternatīva, ka Ērmans ir melojis, vienkārši sastāstījis viņam veselu kaudzi blēņu.

Jā, čalim acīm redzami visi nebija mājās, tomēr diezin vai viņš bija melis. Mežainis ticēja pilnīgi visam, ko pats stāstīja, turklāt lielākā daļa no tā atbilda HP piedzīvojumiem. Nelaime tikai, ka HP gluži vienkārši nespēja to visu pieņemt. Tā nevarēja būt!

Tiesa, ja stāstu sadalīja divās daļās, uzreiz veicās labāk. Ja viņš norija krupi un atzina, ka ir tikai muļķa marionete, kas labprātīgi kustējusies, līdzko Spēles vadītājs parāvis pareizo aukliņu, un ja turklāt noticēja totalizatoram un Spēles uzbūvei… Tādā gadījumā Ērmana stāsta pirmā daļa principā izskaidroja visu, ko HP piedzīvojis. Protams, bija ļoti sāpīgi atzīt, ka viņš bijis galma muļķītis kādā spēļu klubā, tomēr šis izskaidrojums atšķirībā no pārējā stāsta bija ticams, vismaz pareizajā vājprāta barjeras pusē.

Turpretī sazvērestības teorijai joprojām bija grūti noticēt. Tas, ka Spēle aptvertu visu pasauli, uzņemtos dažādus netīrus darbus un turklāt visur būtu izvietojusi savas acis un ausis, to vienkārši nebija iespējams aptvert!

Ērmans taču patiesībā pats bija atzinis, ka tie ir viņa paša secinājumi, nevis kaut kas tāds, ko viņš tiešā veidā redzējis vai piedzīvojis. Varbūt tas bija rezultāts pārāk daudzām vientuļām stundām šaurā namiņā bez kontaktiem ar civilizēto pasauli?

Lai gan tas čalis mežā bija viņu briesmīgi pārbiedējis, HP savādā kārtā piepeši jutās radniecīgs Ērmanam. Viņiem abiem patiesībā bija diezgan daudz kopīga. Spēles vadītājs ne pret vienu nebija žēlsirdīgs. Viņš tos sameklēja, lika justies īpašiem, bet, kad Spēlei viņu prasmes vairs nebija vajadzīgas, vienkārši izmeta tos kā vakardienas ziņas…

So what, ja Ērmans bija sajucis? HP bija ļoti pateicīgs par to, ka šis nabaga vientiesis uzvedis viņu uz ceļa. Atvēris viņam acis un, jā, pat sagādājis iespējamu pieeju Spēlei.

Katrā ziņā tagad HP jutās ievērojami mierīgāk. Nelabums bija gandrīz pazudis, un tā vietā parādījās izsalkums. Burciņa Heinz balto pupiņu bija viss, ko viņam izdevās atrast, un viņš tās izrija aukstas tieši no burkas.

Bet lidmašīna un čalis, kurš mēģināja viņu nogalināt, kā lai to izskaidro?

Neviens viņu nevarēja izsekot, par to HP bija pilnīgi pārliecināts, tad kas tur īsti notika?

Mjā, principā tā varētu būt kļūda. Ermans bija ar viņu viena auguma, aptuveni tādas pašas krāsas un garuma matiem. Pa gabalu abus noteikti varēja sajaukt, un no pārsimt metru augstuma droši vien nebija iespējams saskatīt atšķirību.

Turklāt tas trakais tur dzīvoja viens, tātad pilots, iespējams, bija nospriedis, ka cilvēks, kurš iznācis no biežņas, ir Ērmans, it īpaši tāpēc, ka pazīmes sakrita.

Jā, tā noteikti bija!

Lai kurš būtu sēdējis lidmašīnā, viņam bija rēķini ar Ērmanu, nevis ar HP.

Varbūt kāds dusmīgs kaimiņš vai vietējais iedzīvotājs, kas saķēries ar trako lielveikalā? Nolēmis pārbiedēt nabaga puisi Alfrēda Hičkoka stilā, kad piepeši radās tāda izdevība. Tā jau reizēm notika, pietika paskatītiesTV3. Bija taču vesels dokumentālais seriāls par cilvēkiem, kas nodarbojās ar tādiem…!

Jo vairāk HP par to domāja, jo ticamāk tas šķita. Kāds stulbs kaimiņu strīds, pārkāpjot robežas. Krietni vienkāršāks izskaidrojums nekā tā dīvainā alternatīva.

-Vispasaules sazvērestība, my ass!HP nomurmināja. Kā tad!

Viņš taču ne brīdi nebija grasījies tai noticēt.

HP atvieglots atlaidās uz virtuves sola un ieslēdza portatīvo datoru. Nekas tā nepalīdzēja kliedēt problēmas kā televīzija. l"ur vienmēr varēja ieraudzīt kādu muļķi, kam klājās vēl sliktāk, un līdz ar to viņš pats sajutās labāk. Kad viss būs norimis, viņš izdomās, kā rīkoties tālāk.

Jau pirms HP izdzirdēja diktora tekstu, viņš aptvēra, kas noticis. Pietika ieraudzīt vietējās televīzijas kadrus ar liesmojošo māju, bākugunīm un ugunsdzēsēju auto, kas stāvēja nātrēs, lai viss būtu skaidrs.

Ugunsdzēsēji jau vairākas stundas dzēš stipru ugunsgrēku lauku saimniecībā uz rietumiem no Sigtūnas. Šobrīd nav zināms, vai ugunsgrēka izcelšanās brīdī ēkā bija kāds cilvēks. īpašums pieder kādam mirušam cilvēkam un skaitās neapdzīvots, taču liecinieki stāsta, ka pēdējos mēnešos tas tomēr kalpojis par mājvietu vienam vai vairākiem cilvēkiem. Policija meklē aptuveni trīsdesmit gadus vecu vīrieti, kurš šodien bijis iejaukts nelielā sadursmē ar maršruta autobusu pie tuvējās pieturas…

Pussagremotas konservētās pupiņas izbira pa visu tantes virtuves izlietni. HP vēma kā teliņš.

Velns! Velns! Velns! Neko vairāk viņa smadzenes nespēja izspiest.

HP vajadzēja vairākas dienas, lai atgūtos. Viņš noteikti bija dabūjis kaut kādu vīrusu vai citu sērgu: viņu mocīja drudzis un vemšanas kaskādes turpinājās, līdz bija atlikusi tikai skābena žults.

Kā parasti viņu izglāba Mange, kurš ieradās pārbaudīt, kāpēc HP nav devis ziņu, un atrada draugu uz tantes virtuves sola. Tas bija diezgan nepatīkami, taču Mange izrādījās true friend1 . Aizveda HP uz Ēriksdāles baseinu nomazgāties, kaut kur uzbūra tīras drēbes un mežrozīšu zupu un nevairījās pat uzkopt netīro virtuvi.

Jā, Mange bija true friend, patiesībā BFF1 , un kopš šī brīža HP nolēma pret viņu tā arī izturēties. Vispirms jau saukt par Farūku. Ja reiz šis vārds Mangem bija tik svarīgs, tad HP turpmāk to lietos un beigs ākstīties.

Slimības laikā viņš bija daudz sapņojis, redzējis visādus drudža murgus. Patiesībā HP bija pieradis pie dīvainiem sapņiem, tie bija gandrīz standarts pēc dažām forša kaifa dienām vai nedēļām. Viņš bija lasījis, ka zālītes 77/C uzkrājas smadzeņu taukaudos un dažkārt vēlāk atgādina par sevi apmēram tāpat kā bumba ar laika degli.

Bieži vien viņš sapņoja “Gredzenu pavēlnieka” stila stāstus par milzīgiem taureņiem vai runājošiem kokiem, un tas bija diezgan cool.

Taču šie sapņi atšķīrās, tie bija krietni tumšāki un nepatīkamāki par zālītes fantāzijām.

īpaši labi HP atcerējās vienu sapni: viņš kails skrien caur Klāras tuneli, Ērmana apdegušais līķis vajā viņu uz mopēda, un aiz viņa auļo simtiem zirgu bez jātniekiem. Tuneļa izeja uz Svēavēgenu jau ir gandrīz klāt, bet sekotāji strauji tuvojas. HP soļi līdz ar nogāzes stāvumu kļūst aizvien smagāki, un viņš saprot, ka nepaspēs. Mopēda motors grab falsetā, visapkārt dun pakavi. Viņi ir visur!!! It’s all a fucking Game! kliedz līķa pārogļojusies mute, bet pēdējais vārds izkropļojas un lēkā ap HP kā atbalss starp tuneļa sienām.

Geim

Geim

Geim

Viņš bija pamodies ar stipri pukstošu sirdi tieši tajā mirklī, kad mopēds trāpīja viņam pa ceļgala locītavu.

Tagad HP jutās labāk. Bez drudža, nomazgājies, paēdis un atvieglots. Varbūt mazliet stīvām kājām, bet tas bija pārejoši.

Svarīgākais bija ko darīt tālāk?

Ievākties atpakaļ dzīvoklī viņš varēja tikai pēc dažām nedēļām, acīmredzot tur bija problēmas ar jauno durvju piegādi. Kaut kādā ziņā tas bija gandrīz jauki. Galu galā nebija jēgas noliegt: viņš nemaz nevēlējās doties mājās, jo pēc notikumiem Sigtūnā jutās… nobijies.

Jā, tas nu jāatzlst — Henriks HP Peteršons, vīrietis, mīts, leģenda, jutās nobijies.

Tātad Spēle nebija nekāda anarhistiska pay per view pārraide YouTube, kā viņš sākumā domājis, bet gan kaut kas cits, krietni nelāgāks. īstenībā šī azartspēle bija daudz, daudz riebīgāka. Cilvēkus pamazām piespieda pārkāpt robežas, apzināti meklēja viegli

manipulējamos un spieda uz viņu pogām, vienkārši lai redzētu, cik tālu viņi ir gatavi iet.

Un viss tikai tāpēc, ka tas bija forši!

Tomēr otrais stāsts joprojām šķita pārāk neticams, lai būtu reāls. Vai tiešām uzdevumi bija nevis nejauši izdomāti, bet gan apzināti izveidoti, lai apmierinātu nezināmus pasūtītājus? Ja tā bija taisnība, un HP uzsvēra vārdu “ja”, tad viņš un pārējie Spēlētāji bija divkārt apmuļķoti. Viņi bija ne tikai sakaifojušies muļķi vai interneta prostitūtas, kas pārdodas par klikšķiem vai virtuālu atzinību; viņi bija ari nolādētas marionetes! Neapzināti algotņi, kas neko nezināja, un līdz ar to bez viņiem viegli varēja iztikt, ja viss nogāja greizi. Bariņš grēkāžu, kas nevienam nerūpēja, pat ja viņi mēģinātu pastāstīt patiesību. Kurš gan viņiem ticētu?

Šī doma HP gan saniknoja, gan biedēja.

Iespējas šādā scenārijā bija tik lielas, ka viņš tik tikko jaudāja tās aptvert. Vai tās tiešām nebija tikai Ērmana paranoidālās smadzenes, kas beidzot pārkāpušas smalko robežu starp krāšņu ciema dlvainīti un pilnīgi jukušu trako?

Līdz brīdim„kad HP ieraudzīja namiņu liesmās, droši vien ar Ērmanu iekšā, viņš bija gatavs tam ticēt, taču tagad viss atklājās jaunā gaismā…

Patiesībā bija tikai viens veids, kā tikt pie skaidrības, un HP nolēma sākt nelielu izpēti.

Vieni no mūžizglītības kursiem, ko viņš no visa spēka bija centies aizmirst, patiesībā skāra tieši šo tēmu, tāpēc atlika tikai paraudzīties, vai kaut kas ir palicis atmiņā. Izmantojot pieklājīgu meklēšanas rīku, pasauli varēja pārsteigt nesagatavotu, vismaz tik daudz viņš atcerējās.

Farūks bija palīdzējis viņam pārinstalēt portatīvo datoru un pielietot vienu no anonimitātes pakalpojumiem, kas bija uzradušies laikā, pirms spēkā stājās IPRED4 direktīva. Tagad viņš tīklā būs neredzams, gbost rider‘> .

HP izvēlējās meklētāju un ķērās pie lietas.

Diemžēl Ērmana lapiņa nepadarīja viņu daudz gudrāku. Uz tās bija rakstīts tikai “Tūršhamnsgātana 142” un vēl dažas nūģiskas

paroles, kas, iespējams, derētu, bet varbūt arī nemaz nederētu, ja viņš tur kādreiz iekļūtu. Sadegušais blēdis Ērmans būtu varējis pievienot mazliet vairāk informācijas par to, kā firmu sauc vai kurā stāvā tā atrodas. Vai tas bija tik daudz prasīts?

Adrese patiešām atradās kādā ielā Sistā, bet neko vairāk viņš neuzzināja. Pavisam parasta biroju ēka netālu no E4 šosejas, tas bija viss, ko satelītu attēls varēja piedāvāt. HP atrada ari sarakstu ar telekomunikāciju nozares mazajiem uzņēmumiem, kas atradās vai agrāk bija atradušies ēkā, taču šķita, ka nevienam no tiem nav ne mazākā sakara ar spēlēm vai datoriem.

HP patiesībā nemaz nezināja, ko īsti gaidījis. Kaut kādu mūra ieskautu cietoksni vai varbūt slepenu adresi, ko nevar atrast kartē? Tādu kā FRA6 Lovē salā? Taču šis šķita pilnīgi halal1 , ne mazāko mistiskas organizācijas vai slepenas serveru fermas pēdu. Vai nu Ērmans kaut kāda iemesla dēļ bija nolēmis piemuļķot viņu ar adresi, vai arī, daudz ticamāk, Spēle bija sakravājusi mantiņas un devusies citur.

Vīlies un īpaši daudz negaidīdams, HP tomēr nolēma turpināt un pārbaudīt pārējo Ērmana teoriju daļu.

Viņš ierakstīja atslēgvārdus “neizskaidrojami”, “neraugoties uz izmeklēšanu”, “nezināmi” un tūlīt ieguva vairākus tūkstošus rezultātu. Tad atšķiroja visu, kam bija saistība ar NLO, samazinot skaitu līdz kādiem trim simtiem, un pievienoja vārdu “noziedznieks”, iegūstot saprotamāku skaitu rezultātu. Vēl mazliet veiklas klikšķināšanas, un viņa priekšā uz monitora bija pieņemams incidentu skaits.

HP ātri izritināja cauri sarakstam.

Tas izrādījās krāšņs visa iespējamā sajaukums, un dažas sekundes viņš jutās gandrīz atvieglots. Taču informācijas rūpīgāka izpēte uzrādīja lietas, kas šķita, maigi izsakoties, satraucošas…

Iesākumā HP atrada daudz sīku incidentu, par kuriem viņš neko nebija dzirdējis, bet kuros tomēr bija pareizās pazīmes: automašīnas, kam piepeši pārstājušas darboties bremzes, datorsistēmas, kas uzkārušās algu aprēķināšanas laikā, neizskaidrojami strāvas padeves traucējumi un politiķi, kam pastkastītēs samestas kakas.

Taču meklēšanas filtrā bija iestrēguši arī citi, daudz pazīstamāki notikumi.

HP izlasīja tos vienu reizi, tad vēl vienu, un pamazām viņu pārņēma nelāga sajūta.

Pirmā epizode patiesībā bija notikusi gandrīz viņa paša pagalmā.

Naktī uz 1990. gada 17. maiju aizdegās Katarīnas baznīca Sēdermalmē Stokholmā. Baznīcas tornis sabruka un caur velvi iegāzās baznīcas jomā. Palika tikai ārsienas, taču izdevās izglābt vērtīgas tekstilijas un baznīcas sudrabu. Par spīti visām pūlēm, izmeklētājiem neizdevās noskaidrot ugunsgrēka cēloni. Tika izteikti visdažādākie minējumi — no elektriskā īssavienojuma līdz dedzināšanai, lai apslēptu slepkavību, — tomēr dedzināšanas motīvs palika nenoskaidrots.

Otro epizodi viņš atcerējās ļoti labi.

Svētdien, 2006. gada 3. septembrī, pulksten 20.41.51, Valsts kriminālpolicija saņēma ziņojumu no Drošības policijas par to, ka notikusi ielaušanās Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas iekšējā datortīklā SAP-net. Vaininieks tobrīd joprojām nebija noskaidrots. Vēlu tajā pašā vakarā sociāldemokrāti sasauca preses konferenci, lai paziņotu, ka par ielaušanos apsūdzējuši Tautas partijas priekšsēdētāju. Iesnieguma pamatojums bija tas, ka nelikumīgai iekļūšanai SAP jutīgākajā datortīklā, kas pieejams tikai 26 augstākajiem partijas funkcionāriem, bija izmantoti datori, kuri, spriežot pēc IP numuriem, piederēja TP. Ielaužoties bija izmantota informācija, kas neizskaidrojamā veidā noplūdusi un devusi politiskajiem pretiniekiem neierobežotu pieeju sociāldemokrātu iekšējai konfidenciālajai informācijai.

Tas bija major stujf.* Abi notikumi bija pietiekami aizraujoši totalizatoram.

Vai kādu varētu iekārdināt aizdedzināt tik svētu vietu kā baznīca? Kādas ir iespējas?

Laikam jau tas bija izdevies.

Bet nākamais solis, ja tic Ērmana teorijām? Kurš pieteiktu šādu pasūtījumu?

Varbūt kāds, kurš ļoti vēlējās piesavināties godu par slavena Stokholmas simbola atjaunošanu? Politiķis, firma vai biznesa haizivs, kam jānomazgā aptraipītā slava?

Ātra ielūkošanās fondā, kas bija organizējis būvdarbus, atklāja visus, kuri atvēruši naudasmaku. Pat riksdags bija piemetis kādu grasi, lai gan tā visaugstākajā mērā bija vietējā Stokholmas lieta. Vai tad Zviedrijas baznīcai nepietika naudas, lai to apmaksātu?

Sazvērestība?

Mjā, to katrā ziņā nevarēja noraidīt. Tātad plausible^. Tālu ķerts, tomēr iespējami, ja vien lika lietā fantāziju un uzdrošinājās domāt ārpus ierastajām kategorijām. Kaut kas mazliet līdzīgs “Da Vinči kodam”.

Bet sociķu un tautpartijiešu Votergeita10 ? Tur vajadzēja brīdi padomāt.

Veiksmīgi pie sociķiem iefiltrējusies Skudra viegli varētu uzzināt paroles. Lielākā daļa ļaužu bija pietiekami stulbi un pierakstīja tās uz līmlapiņām zem rakstāmgalda paliktņa, lai varētu iekļūt sistēmā pēc vasaras atvaļinājuma.

Bet kurš tādā gadījumā būtu uzdevumu pasūtījis? Who benefited?u

īstermiņā, protams, tautpartijieši, tātad viņi varēja būt iespējamie pasūtītāji. Bet ilgtermiņā taču viss nāca par labu sociķiem!

Vēl daži klikšķi apstiprināja šīs aizdomas. Tautas partija riksdaga vēlēšanās pēc dažām nedēļām bija zaudējusi gandrīz pusi mandātu un savu ietekmi cīņā par varu. Tātad te bija vismaz divas iespējamas sazvērestības līnijas: kāds zilo pusē, kurš vēlējās piekļūt slepenajai informācijai, un kāds no sarkanajiem, kurš gribēja pieķert zilos ar karoti ievārījuma burkā.

Rezultāts?

Arī šī teorija likās ticama un patiesībā mazāk sadomāta nekā pirmā. Velns, kas par stāstu te izvērtās!

Tomēr visbriesmīgākais bija pēdējais notikums, kam HP uzdūrās. Viņš to izlasīja vairākas reizes, iekams visu kārtīgi aptvēra. Un, kad tas beidzot bija noticis, viņš gandrīz pietaisīja bikses.

1994. gadā publiskotais noziedznieka apraksts liecina, ka slepkavību paveicis viens cilvēks, indivīds ar personības traucējumiem, kuru vadījis naids vai dusmas. Viņam acīmredzot visu mūžu ir bijušas attiecību problēmas, it īpaši ar dažādām autoritātēm. Viņš ir introverts, vientuļš un narcisisks, taču nav psihotisks, un viņam droši vien nav ģimenes un tuvu draugu. Viņa stāvoklis rada sajūtu, ka dzīve ir “neizdevusies”. Viņš ir “autsaiders”, kura spējas nekad nav novērtētas vai nav varējušas pilnībā izpausties.

Šajā profilā tikpat labi varētu būt aprakstīts HP pats!

Protams, bija ārkārtīgi grūti to atzīt, un savas nabas izpēte nebija viņa mīļākā nodarbe, tomēr pēc visa notikušā pēc tuvās nāves piedzīvojuma dzīvoklī un epizodes laukos HP bija sācis raudzīties uz sevi spogulī citādi.

Un tas, ko viņš redzēja, nebija nekāds patīkamais skats…

Godīgi sakot, viņa dzīvē nebija nekā, ar ko lepoties. Visā visumā viņš precīzi atbilda tikko izlasītajam aprakstam. Vientuļš, autsaiders, bez tuvām attiecībām, egoistisks viss sakrita itin labi. Pat pārāk labi.

Bet tā jau nebija viņa vaina, ka viss aizgājis tik greizi. Viņam reiz bija iespējas, nākotnes izredzes tāpat kā citiem. Viņš varēja par kaut ko kļūt par kaut ko svarīgu…

A fucking contender!n

Savā dzīvē HP bija paveicis tikai vienu nesavtīgu darbu, bet ko viņš par to saņēma? Kā pasaule bija pateikusies? Kā tā bija atalgojusi viņu par šo varoņdarbu? Jā, ar desmit mēnešiem aiz restēm, taisnā ceļā uz cietumu, liels paldies! Jo vājpiena zemē, protams, neviens labs darbs nepaliek nesodīts.

Un pēc šī kūleņa visas viņa iespējas piepeši bija izgaisušas. Durvis slēgtas, un nākotne karaliski saķēzīta. Atlika tikai sīkas blēdības vai McDarbi. Nebija taču nekāds brīnums, ka cilvēks pēc tādas

aukstas dušas visam uzspļāva un koncentrējās vienīgi uz number one. Saskaņā ar Ērmana stāstu tieši tādi cilvēki Skudrām bija jāuzmeklē. Tipini, kas atbilda prasībām vai, pareizāk sakot, noziedznieka profilam…

“Viņi ir spēlējuši jau daudzus gadus, ilgi pirms interneta,” Ērmans bija teicis. *

Padomā tik, ja nu viņi spēlēja jau 1986. gada februārī! Sameklēja ieroci, noglabāja to piemērotā vietā un aizsūtīja uzdevumā kādu čali. Spēlētāju, tādu nobody kā viņš pats, kura robežas jau bija pabīdījušās tik tālu, ka vairs nebija saskatāmas. Pietika ar vienu nevainīgu zvanu no Skudras, kas strādāja atbilstošā vietā.

Seanss deviņos, kinoteātris “Grand”!

Un tad: lights, camera, action!

HP pakausī saslējās matiņi. Vasarnīca piepeši šķita par mazu, jumts nolaidās pār galvu un draudēja viņu nosmacēt. Viņam vajadzēja gaisu! Jātiek ārā!

It’s alia fucking Game!kliedza pārogļojies līķis HP galvā, kamēr viņš lēkšoja pāri dobēm.

*

Tā, nu viņa bija patiešām noraizējusies. Dažas dienas muļķīgi domājusi, ka Henke dos par sevi ziņu, Rebeķa beidzot aizbrauca uz viņa dzīvokli. Taču durvis bija aizsistas ar finieri un zem krāsas smakas joprojām varēja saost vieglu ugunsgrēka dūmu smārdu.

Kaimiņš, acīm redzami nopīpējies puisis ar drediem un ķīļbārdiņu, pastāstīja, ka te bijis ugunsgrēks, kāds ielējis pa Henkes vēstuļspraugu degošu šķidrumu un piešķīlis uguni. Bet Henke ticis cauri sveikā, pēc dažām slimnīcā pavadītām dienām ar viņu viss bijis labi.

Pēdējais teikums sniedza zināmu atvieglojumu.

Un kur viņš ir tagad?

Uz to rastafarietis nevarēja atbildēt, turklāt šajā sarunas vietā viņa nopīpētās smadzenes beidzot bija uztvērušas policista vibrācijas, un viņš veikli aizcirta durvis.

Brīdi prātojusi, Rebeka beidzot izdomāja, kurš noteikti varētu zināt ko vairāk. Protams, Mange Sandstrems, Henkes labākais draugs kopš pamatskolas! Viņam laikam piederēja datoru veikals kaut kur Skanstullā.

Pēc īsas sarunas ar apgabala sakaru centrāli Rebeka ieguva Manges adresi un sēdās uz velosipēda.

Jau pie veikala viņa ievēroja, ka te kaut kas nav labi. Pie kāda laternu staba joprojām karājās zili baltā policijas norobežojuma lente, vienu logu blakus ieejai sargāja apsardzes kompānijas līmlente, un arī šeit varēja saost dūmu smārdu. Kad Rebeka atvēra veikala durvis, ieskanējās “Zvaigžņu karu” melodija. Spriežot pēc iekšā valdošā haosa, telpas šobrīd tika uzkoptas pēc ugunsgrēka. Visur stāvēja tukšas kartona kastes, bet puse plauktu veikala priekšējā daļā bija pilnīgi tukši. Rebeka gandrīz paklupa pār netīra ūdens spaini, kas stāvēja pie durvīm.

Otrais haoss pusstundas laikā. Diezin vai sakritība, katrā ziņā ne tad, ja bija iesaistīts Henke. Jautājums tikai: kur viņam izdevies iepīties šoreiz?

Varbūt viņai varētu atbildēt brāļa draugs?

-   Sveika, Rebeka! Mange pārsteigts sveicināja, pabāzis galvu starp plauktiem.

—    Sveiks, Mange, sen neredzēts. Vai tevi kāds apciemojis vai arī tu pārvācies?

Abi cieši apskāvās. Naktskrekls un izšūta veste, Manges ģērbšanās stils kopš iepriekšējās reizes bija radikāli mainījies.

-Tikai kaut kādi knēveļi, veikala saimnieks nomurmināja, un Rebeka tūlīt pamanīja, ka viņš melo. Visur sapūta ugunsdzēsības pulveri, mums tagad būs saķeršanās ar apdrošināšanas kompāniju.

Mange nosarka, bet ne jau šī puspatiesā paskaidrojuma dēļ. Viņš allaž bija mazliet mīlējis Rebeku, un šīsdienas uzdevumam tas nenāca par sliktu.

-Tagad mani sauc par Farūku Al-Hasanu, viņš piebilda, mazliet saņēmies. Pārgāju islāmā, kad pirms diviem gadiem apprecējos.

-  Ak tu esi precējies? Un es vienmēr domāju, ka no mums iznāks pāris! Rebeka iesmējās un redzēja, cik koši pietvīkst Manges seja.

Ak tad tas bija jocīgā apģērba izskaidrojums! Mange pārgājis citā ticībā.

Bet vispār jau tas nemaz nebija tik dīvaini. Ja tā padomā, viņš vienmēr bija bijis meklētājs. Kad Rebeka bija satikusi Mangi iepriekšējā reizē, viņš bija karojošais vegāns, bet pirms tam vietējais politiķis, vai arī otrādi…

Mange bija gudrs puisis, taču allaž šķita mazliet apmaldījies. Cerams, tagad viņš atradis pareizo ceļu.

-  Vai jums ir bērni? Rebeka pajautāja, lielākoties pieklājības pēc.

-   Dēliņš, astoņi mēneši, Mohameds.

Mange izvilka naudasmaku, un Rebeka apbrīnoja mazo meistardarbu desmit sekundes, ko prasīja pieklājība.

-   Viņš līdzinās tev, Ma… es domāju, Farūk, Rebeka sacīja un savilka seju savā laipnākajā smaidā. Pie lietas, Normēna!

-   Klau, es tev gribēju pajautāt, vai tu nezini, kur ir Henke?

-   Ēee… kā lai es zinātu? Vēl vieni diezgan neveikli meli.

-   Nu, es jau kādu brīdi cenšos viņu sazvanīt, bet neviens no viņa numuriem nedarbojas, tāpēc es iedomājos, ka tu varbūt zini, kur viņš atrodas?

Mange papurināja galvu un novērsa skatienu.

-   Sorry, neesmu viņu kādu laiku redzējis.

Rebeka sarauca pieri. Divi ugunsgrēki, Henke pazudis, un jaukais Mange melo viņai tieši acīs. Kaut kas te brieda, un bija pienācis laiks noskaidrot, kas tas īsti ir.

Brīdī, kad Rebeka pavēra muti, lai turpinātu sarunu, Mange viņu pārtrauca.

-   Klau, Rebeka, ja jau tu esi te… Es vienmēr esmu vēlējies tev kaut ko pateikt.

-   Labi, viņa īsi atbildēja.

Patiesībā viņai nebija laika novēlotiem mīlestības apliecinājumiem, taču šobrīd viņai bija vajadzīga Manges palīdzība. Pacietību, Normēna!

-  Ēee, Rebeka… es vienmēr… nu es domāju… ē, nu… Viņš dziļi ievilka elpu un šķita sakopojam drosmi. Tu un Dāgs, viss, kas notika ar HP… nu, tu jau zini.

-   Mmm… — Rebeka nogaidoši palūkojās uz Mangi.

-   Jā, nu… Es vienmēr it kā… esmu vēlējies lūgt tev piedošanu. Dāgs bija mans brālēns, jūs, tā sakot, satikāties ar manu palīdzību, un…

Mange skatījās uz leti. Piepeši Rebekai uznāca nelabums. Laikam no karstuma.

-   Nūjā. Mange nopūtās un veica pēdējo mēģinājumu. Es vienmēr esmu jutis zināmu vainu par to visu, viņš izstostīja. Ka tas viss kaut kādā veidā ir mana vaina, tu saproti?

Mange lūdzoši skatījās uz Rebeku, bet viņai nebija ne jausmas, ko atbildēt.

-   Dāgs bija vecāks par mani, un mēs nebijām īsti tuvi, bet es ļoti labi zināju, kāds cilvēks viņš ir. Par viņu klīda baumas, ka viņš var kļūt vardarbīgs un… ka viņa tēvs pazudis tāpēc, ka Dāgs viņu piekāvis. Par viņu runāja daudz ko, bet es neuzdrošinājos neko pateikt… tev.

Viņš atkal skatījās uz leti.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

Ko gan Mange gaidīja, lai viņa teiktu?

Nelabums kļuva aizvien stiprāks. Gaiss veikalā bija smacīgs, un viņas krekls lipa pie miesas. Jāizbeidz šī diskusija un ātri jātiek atpakaļ uz pareizajām sliedēm!

-   Klau, Mange, Rebeka iesāka, cik mierīgi vien spēja. Mēs visi pieņemam savus lēmumus, tu, es, Henke un Dāgs. Pareizus vai nepareizus, bet savus, un galu galā mums pašiem ir jāuzņemas atbildība par sekām. Es iemīlējos Dāgā, tas bija mans lēmums uzsākt ar viņu kopdzīvi, un es neziņoju policijai, kad viss sāka iet greizi. Tā ir mana atbildība.

Patiesību, visu patiesību un neko citu kā vien sasodīto, sāpīgo patiesību, viņa apņēmīgi domāja. Lai šī lieta beidzot būtu izrunāta!

-   Bet attiecībā uz Henki es domāju…

-  Tu nesaproti! Mange viņu pārtrauca trīcošā balsī. HP man stāstīja, ka gribējis viņu nogalināt. Atņemt Dāgam dzīvību! Pastāstīja, ko tas nelietis tev nodarījis un cik ļoti viņš Dāgu ienīst. Bet es… es nedarīju neko. Nemēģināju viņu apturēt, nepastāstīju to nevienam, un tad notika nelaime. Dāgs beigts, HP ķurķī, un tu…

Mange ieturēja pauzi un skumji paskatījās uz viņu.

-   Tu arī netiki cauri sveikā, Rebeka.

Viņš apklusa, un Rebeka ļāva viņam dažas sekundes atgūties. Arī viņai pašai šis mirklis bija nepieciešams. Nelabums pārņēma viņu ar pilnu spēku, un viņai vajadzēja uz pāris sekundēm aizvērt acis, lai savaldītu vemšanas refleksu.

-   Sveikā tiku cauri tikai es, Mange turpināja. Man dzīve turpinājās gandrīz tā, it kā nekas nebūtu noticis. Ja vien es būtu pavēris muti un kādam pastāstījis, ko HP perina, varbūt viss būtu citādi? Vai vismaz es būtu viņam pateicis, lai viņš liekas mierā. Bet es to nedarīju. Patiesībā nezinu, kāpēc. Zinu tikai to, ka varēju darīt vairāk, lai neļautu tam notikt. Daudz vairāk!

Mange atkal apklusa un šķita pētām kādu nenoteiktu plankumu uz korķa paklāja.

Velns un elle, šī saruna nudien nebija izdevusies tāda, kā Rebeka iecerējusi!

Šķita, ka mazajā veikaliņā tūlīt beigsies skābeklis. Sienas līda tuvāk, dūmu smaka koda nāsīs, un piepeši visu datoru dūkoņa savienojās vienā kaitinošā, griezīgā tonī, kas šķita duram galvā un pienaglojam smadzenes pie galvaskausa iekšpuses.

Rebeka aizmiedza acis un pāris reižu norija siekalas. Tad, atguvusi kontroli pār savu ķermeni, viņa aizspraucās garām Mangem, lai ieietu mazajā virtuvītē, ko bija pamanījusi aiz pērlīšu priekškara.

Remdens ūdens no nemazgātas glāzes. Ilgi, spirdzinoši malki, kas aizskaloja visas nevēlamās domas. Sasodīts, saņemies taču, Normēna!

Kaut gan šķita, ka Mangi nomoka kliedzoša vajadzība pēc grēksūdzes, Rebeka nebija šeit ieradusies, lai to uzklausītu. Pagātnes pārgremošana bija bezjēdzīga. Visbriesmīgākais bija tas, ka viņa tikai ar dažiem vārdiem varētu atlaist Mangem daļu viņa grēku. Pastāstīt,

kurš šajā kompānijā bija īstais slepkava. Taču kaut kas Rebekai teica, ka patiesība nevienu no viņiem neatbrīvos, vismazāk jau viņu pašu.

Vislabāk bija atgriezties tagadnē, koncentrēties uz uzdevumu ur> doties prom. Ja vien viņa varētu dabūt rokā Henki, viss nokārtotos, par to Rebeka bija pārliecināta, lai gan īsti nezināja, kāpēc.

Viņa no jauna piepildīja glāzi un nolika to uz veikala letes blakus Mangem. Šķita, ka viņš ir izmantojis Rebekas prombūtni, lai saņemtos. Acis gan bija viegli apsarkušas, taču sejas krāsa jau atgriezusies normālajā krāsu skalā.

Viņš dzēra klusēdams.

-   Es saprotu tavu domu, Mange, tomēr nedomāju, ka notikušo kāds būtu varējis aizkavēt, Rebeka klusi sacīja. — Iznāca tā, kā iznāca, un mums visiem ir jāmēģina dzīvot tālāk. Katrā ziņā es esmu centusies to darīt.

Viņa pati dzirdēja, cik neīsti skan šie vārdi, bet Mange piekrītoši pamāja.

-   Laikam tev taisnība, — viņš īsi sacīja. Katrā gadījumā jauki, ka varēju to beidzot izrunāt, kādu laiku ar to mocījos. Piedod par pinkšķēšanu. „

Mange mulsi pasmaidīja un novilka ar krekla piedurkni pār virsdeguni.

-   Esi mierīgs, tas paliks starp mums.

Mange atkal pasmaidīja, šoreiz mierīgāk, un Rebeka izmantoja izdevību mainīt tematu.

-   Paklau, tu patiešām neesi redzējis Henki?

Atkal galvas purināšana.

-   Nē, ne tieši…

Rebeka negribīgi pievērsa Mangem policistes skatienu, un tas nekavējoties deva rezultātu.

-   Kā tu to domā, netieši, Mange?Tad tu esi vai neesi viņu redzējis?

Viņas balss piepeši bija zaudējusi visu iepriekšējo maigumu.

Protams, bija mazliet zemiski tagad pielietot nopratināšanas stilu, it sevišķi pēc Manges jūtu izvirduma, tomēr viņai nebija izvēles. Viņai vajadzēja atrast Henki un nebija laika atkal novirzīties no tēmas.

-   Neesmu redzējis vairākas dienas, Mange drūmi nomurmināja, raudzīdamies grīdā, un, cik Rebeka varēja spriest, tā acīmredzot bija taisnība. Viņa palūkojās apkārt un skaļi paošņāja dūmus.

-   Klau, tie jaunieši, kas aizdedzināja tavu veikalu…

Rebeka runāja lēni, ar skatienu urbdamās Mangē. Viņš locījās kā tārps uz āķa, taču Rebeka neļāva viņam izsprukt.

-   Vai tie ir tie paši, kas pielaida uguni Henkes dzīvoklim?

-Jā… ē, es domāju, nē, vai…

Manges skatiens šaudījās, un piepeši šķita, ka viņš nezina, kur likt rokas.

-   Mīļo Magnus, Rebeka sacīja vismaigākajā balsī, noliekdamās pār leti.

Viņa pagaidīja, līdz Mange atkal paskatījās viņai acīs.

-   Kur mans muļķa brālis tevi šoreiz iepinis?

Četrpadsmit i white bear

Labi, jāatzīst patiesība tas viss bija iesēdies viņam smadzenēs.

HP bija kļuvis par kaut ko līdzīgu Melam Gibsonam “Sazvērestības teorijā” vai Džīna Hekmena Brilam “Valsts ienaidniekā”. Dogmatiķis, vientuļais neprātis, sazvērestību mednieks, kas pavadīja savu dzīvi diskusiju forumos un redzēja sazvērestības aiz katra stūra. Tikpat labi varētu sagādāt sev mājaslapu, namiņu in the woods' un avīžu izgriezumiem apspraustu sienu, tad viss būtu ideāli!

Protams, Palmes2 slepkavība varbūt bija par tālu ķerts, tomēr viņa teorija nebija trakāka vai sliktāka par citām tā sauktajām versijām. Kurdi, beisbola banda, Līsbeta vai vientuļš alkoholiķis?

All aboard the Crazy train!3 Durvis aizveras, next stop Looneyville!A ,

Dīvaiņu versijas pulcējās kibertelpā kā ķērcošas mežonīgās harpijas, cita trakāka par citu. lād kāpēc ne viņējā?

Think about itP

Kā gan citādi varētu tik fantastiski sapist pasaulē lielāko policijas izmeklēšanu? Aizmirst policista common sense6 , pārkāpt milzum daudz likumu un noteikumu, par pirmstiesas izmeklēšanas un izziņas darba vadītāju ieceļot amatieri? Un, it kā ar to nepietiktu, ļaut sociķu poļitrukam ar savu miniatūro Drošības policiju veikt paralēlu izmeklēšanu, ko tiešā veidā sankcionējis tieslietu ministrs…

Dīvainības bira kā krusa, lietā bija daudz jautājumu bez loģiskām atbildēm, gluži kā Ērmans brīdinājis. Tai gluži vienkārši trūka laba izskaidrojuma vai vismaz tāda izskaidrojuma, kas būtu labāks par to, kuru HP aizvien vairāk tiecās pieņemt.

Turklāt viņš bija atradis vēl vienu politiķa slepkavību, kura visai labi atbilda profilam “vientuļš noziedznieks bez skaidra motīva”, lai

gan tas čalis bija nonācis aiz restēm. Nemaz jau nerunājot par Lāzervīru7 . Visā viņa noziegumu turnejā bija kaut kas metodisks, gandrīz līdzīgs datorspēlei. It kā viņš būtu izgājis cauri dažādiem grūtību līmeņiem un uzņēmies aizvien lielāku risku. Kāpis uz augšu reitingu tabulā…

Spriežot pēc klipa, ko HP atrada televīzijas mājaslapā, čalis turklāt bija notērējis savu laupījumu Vācijas kazino, tātad viņam pilnīgi noteikti patika azartspēles. Vai viņš patiesībā bija spēlētājs divkāršā nozīmē? It made perfect sense*, un reizē bija pilnīgi neprātīgi! Bet kā tad galu galā ar Kenedija slepkavību?9 Prāmi “Estonia”?10 Vienpadsmito septembri?11

Tas viss bija pamatīgi iesēdies HP smadzenēs.

Big time!

HP drudžaini pārķemmēja ziņu lapas vairākas reizes stundā, un, lai gan lielākā tiesa jaunumu bija par ES prezidentūru, viņam šķita, ka viņš tās atrod visur. Spēles pazīmes.

Pazīstams finansists, kas izgaisis bez pēdām; no aizslēgtas noliktavas pazudusi dinamīta krava; sīks portugāļu noziedznieks, kuram kaut kāda iemesla dēļ iešāvies prātā uzlaist gaisā gan tukšu dārgu jahtu, gan pašam savu pakaļu…

Tur bija viss, ja vien zināja, ko meklēt. Lietas, ko nevarēja izskaidrot, lai kā tās grozītu un locītu. Tas ir, ja vien izskaidrojums nebija tāds, ka Ērmans runājis patiesību. Viss bija tikai viena liela, nolādēta Spēle!

I’ve opened your eyes and now you can see…'2

HP saprata, cik neprātīgi tas viss izklausās, tomēr nespēja no tā atteikties.

“Slimības izpratne nenozīmē, ka cilvēks ir vesels,” mēdza teikt viens no mātes drauģeļiem dzērājiem. Un tur bija daudz taisnības! Taču atšķirībā no trakajiem viņš galu galā arī pats bija iesaistīts. Inside manxi gluži tāpat kā Brils. Viņš zināja, ka Spēle pastāv, bija savām acīm redzējis, ko viņi spējīgi izdarīt vai, pareizāk sakot, ko viņi var piespiest izdarīt…

Patiesībā visvairāk sāpēja tieši manipulēšana. Tas, kā viņi bija spieduši uz HP pogām un piedabūjuši viņu labprātīgi piedalīties. Pazemojuši viņu izpriecas pēc un tad izmetuši ātrāk nekā krievu tallija pudelīti.

Protams, jāatzīst arī tas, ka viņam bija paticis atrasties uzmanības centrā, saņemt atzinību. Pirmo reizi mūžā team player14 , daļa no kaut kā lielāka, jā, pat viena no komandas zvaigznēm.

Velns, kā viņam bija paticis tas kaifs! Tik ārprātīgi paticis, ka, par spīti visam notikušajam, HP nespēja atteikties no sapņa atgriezties starmešu gaismā. Atgriezties jebkādā veidā. Kā pēc atzinības alkstošs sētas krančelis, kurš, kaut arī dabūjis pērienu, ir gatavs atkal laizīt saimnieka kājas, lai tikai saņemtu vēl kādu glāstu…

Jautājums kņudēja kā sasodīta krevele uz brūces, un, lai kā censtos, HP nespēja atturēties to neknibinājis. Ja viņš būtu zinājis, ka tovakar policijas mašīnā sēdēs Beka un akmens, kuru viņš grasījās nomest pār margām, māsu noteikti vai iespējams ievainos, vai tas būtu kaut ko mainījis?

HP to nezināja.

Joprojām, pēc visām prātuļošanas stundām, viņš uz šo sasodīto jautājumu nevarēja atbildēt ar vienkāršu Yes vai No.

Pilnīgs vājprāts!

Bija pagājušas vairākas dienas, līdz HP izsprieda, kāpēc bija vajadzīga granāta pret zirgu kortežu. Kuru iepriecinātu satrakojušies zirgi un pietaisītas karaliskās bikses? Protams, varēja būt arī tā, ka viņi vienkārši vēlējās pārbaudīt HP vai uzņemt foršus kadrus. Bet tad viņš izlasīja par ielaušanos vīriešu apģērbu veikalā Estermalmē un viltus bumbas trauksmi pirms tās. Pie Irānas vēstniecības bija novietots portfelis, uz kura ar baltu krāsu uzrakstīts vārds “bumba”, un hops! puse policijas spēku atradās Lidingē un bija izslēgti no spēles. Tur viņš aizguva ideju.

Pārmeklējis policijas lapas, HP atrada meklēto. Kamēr Karaļa dārzu piepildīja satrakojušies zirgi un visi iespējamie policijas resursi, ieskaitot helikopteru, kas bija nosūtīts uz centru, kāds cilvēks no uzņēmuma Vesterortā bija nolaupījis veselu garo fūri ar viagru.

Aukstasinīgi pabraucis ar vilcēju garām sargiem, pavicinājis šķietami īstus papīrus, mierīgi pieāķējis kravu un nozudis. Neuztraukdamies, ka policijas helikopters varētu viņu vajāt, pirms viņš būs paspējis pārkraut tabletes, jo par to bija parūpējies HP.

Tātad HP bija decoyl5 , ēsma, kas lika suņiem medīt nepareizā vietā?

“Sameklē vārdu Game, tad sapratīsi!” Ērmans bija teicis, un kaut kur lappuses vidū Wiktionary apstiprināja viņa teoriju.

Distraction or Diversion.16

Viņš vienlīdz labi varēja būt abas! Un piepeši visām dīvainajām norisēm pievienojās vēl viena neprātīga dimensija uzmanības novēršanas manevri, decoys un māņu kustības, lai varas iestādes un detektīvs Sabiedrība lūkotos nepareizajā virzienā.

Kas tādā gadījumā bija īstie notikumi, kurus negribēja rādīt, un kas aiz tiem stāvēja?

Brīvmūrnieki?

PVO?17

Bilderbergas grupa?18

Vai HP ķēra par tālu…? Vai smadzenes viņu ķircināja un rādīja to, kas nepastāv, tikai tāpēc, ka viņš gribēja to redzēt?

Vai Spēle tiešām bija tik sarežģīta, kā Ērmans apgalvoja, vai arī viss vienkārši bija joka pēc? Kaut kas, kas tika darīts tikai tāpēc, ka to varēja darīt? Rotaļa? Fucking laika nosišana?

Visas šīs jautājuma zīmes padarīja viņu traku. Smadzenes bija pārpūlētas, un galva sāpēja tā, it kā grasītos pārsprāgt no visas drazas, kas tur riņķoja. Dārza mājelē nevarēja atrast pat nožēlojamu paracetamola tableti, HP jau sen bija pārmeklējis visas tantes atvilktnes.

Viņš aizsmēķēja cigareti, vienu no pēdējām.

Dziļi ievilkt elpu un tad izpūst spriedzi un dūmus.

Fūūū…!

Meditation by Marlboro'9 . Iedarbojās gandrīz vienmēr.

Ko tālāk?

Patiesībā tas bija the million dollar question™. HP nebija atstājis namiņu jau vairākas dienas un gandrīz neko nebija ēdis. Tikai smēķējis, meklējies tīklā un knibinājis to sasodīto garīgo kreveli.

Mange bija ieskrējis uz brītiņu un atnesis pašus nepieciešamākos krājumus: cigaretes un armijas zirņu zupu, taču bijis tik saprātīgs, lai neuzdotu nekādus jautājumus. Un tas bija labi, jo atbildes viņš noteikti nesanemtu.

HP varētu nogalināt par vienu kāsīti, jo viņa krājumi jau sen bija izlietoti. Kad zālīte beidzās, viņš bija mēģinājis atrast citu veidu, kā apslāpēt nemieru. No trauksmes dročījis tā, ka uzberzis jēlumus, pēc tam sadūšojies iziet piesardzīgā pastaigā pa apkaimi, lai mēģinātu pārstartēt galvu ar svaigu gaisu.

Un tad viņš pamanīja furgonu.

*

Mašīna kūleņoja palēninājumā vispirms apmeta pusapli ap savu asi un atsitās ar purnu pret zemi, tad palēcās ar pakaļpusi pret debesīm, apmeta veseļu loku un visbeidzot nolaidās uz jumta, pazūdot no redzesloka. Nākamie kadri rādīja kūpošu vraku, taču tobrīd viņa jau stāvēja noliekusies pār Manges mazo, netīro tualeti.

Nolādēts, nolādēts, nolādēts! kliedza kāda sīka balstiņa viņas pukstošajā galvā, kamēr viņa izvēma nesagremotus vistas salātu gabaliņus.

Kas, ellē, te notika?

*

Balts furgons ar zilu firmas logo, novietots gabalu tālāk mazajā ieliņā.

“ACME telekomunikāciju pakalpojumi”.

Nopietni?!

ACMEtāpat kā visas apšaubāmās firmas kinovēsturē, sākot jau no Koijota un Ceļa skrējēja! Tas vienkārši bija pārāk acīm redzami!

Blakus vāģim gan atradās telekomunikāciju būdiņa un servisa aka, taču līdz šim HP tuvumā nebija manījis nevienu vienīgu dzīvu dvēseli. Neizskatījās arī, ka tur tiktu veikti kādi darbi. Tad ko šī mašīna darīja Tanto?

HP atgriezās vasarnīcā un ierakstīja meklētājā reģistrācijas numuru, bet tas Yieko nedeva, atradās tikai līzinga firma Solnā.

ACME telekomunikāciju pakalpojumiem bija sava mājaslapa, telefona numurs un pastkastīte uz pieprasījumu. “ACME telekomunikāciju pakalpojumi PayTag grupas biedrs.” Toties fiziskas adreses trūka, kas gan nebija īpaši neparasti, jo līdzīgi rīkojās daudzas firmas. “Sazinieties ar mums pa e-pastu vai telefonu.” Lielisks veids, kā atbrīvoties no apgrūtinošiem klientiem.

HP atkal izgāja ārā, lai tuvāk apskatītu furgonu. Tuvumā nevienas dzīvas dvēseles, motors joprojām diezgan silts, tātad mašīna te nestāvēja ilgi.

Bet kur vadītājs?

HP apmeta loku ap furgonu, tomēr nekļuva daudz gudrāks. Aizmugures stikli bija tonēti, un, lai gan viņš pielika plaukstas ap acīm, iekšā nebija iespējams ielūkoties. Ar kabīni gāja mazliet vieglāk.

Uz priekšējā sēdekļa gulēja neondzeltena jaka ar daudzām kabatām. Ieskatījies ciešāk, HP zem tās kaut ko pamanīja. Garens sudraba krāsas priekšmets. Piepeši viņš aptvēra, kas tas ir. Telefons! Tāds pats, kādu viņš bija atstājis Manges datoru veikalā.Tātad tie nelieši ir viņu atraduši!

HP apgāja apkārt mašīnai, lai labāk saskatītu telefonu, taču jaka apslēpa lielāko daļu. Viņš nepacietīgi parāva durvis. Protams, slēgtas.

Ātri palūkojies apkārt, HP tuvējā grāvmalē sameklēja akmeni un pacēla roku sitienam.

-   Ei, ko tu tur dari?!

Vīrietis bija uzradies ne no kurienes, liels lempis ap piecdesmit, strādnieka drēbēs un oranžā ķiverē. Amatnieks, 1A sertifikāts.

-   Neko, — HP nomurmināja, ļaudams akmenim noslīdēt gar kāju. Tikai brīnījos, kāpēc jūs te stāvat?

Vīrietis uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.

-   Pārrauts kabelis, strādāju Telia. Pusei Sēderas pazudusi platjosla, vai tad neesi dzirdējis?

-   Ak tā, — HP norūca un lēnām attālinājās no furgona. Labi, čau!

Vīrietis atvadām paraustīja plecus, apgāja apkārt mašīnai un atslēdza aizmugures durvis. Dažas minūtes tur rosījies, viņš atkal parādījās ar instrumentu kasti rokās, pameta ašu skatienu HP virzienā un pēc tam rūpīgi aizslēdza durvis, pirms nozuda uz taciņas starp divām vasarnīcām.

HP atviegloti nopūtās. Tas čalis likās īsts, citiem vārdiem sakot, viltus trauksme.

Spoki gaišā dienas laikā.

*

Beidzot svaigā gaisā! Joprojām gan bija cepinoši karsts, tomēr labāk nekā klaustrofobiski mazajā veikaliņā.

Rebeka dziļi ievilka elpu, pāris reižu sparīgi uzmina uz velosipēda pedāļiem un juta, ka nelabums pamazām atkāpjas, kad ķermenī sāka riņķot ar skābekli piesātinājušās asinis. Vajadzēja tikai nepilnus simt metrus, lai viņa sajustos ievērojami možāka.

Saruna ar Mangi neko daudz nebija devusi.

Kad Mange bija atmetis patētiskos mēģinājumus izlocīties un piekritis pastāstīt patiesību, viņš vispirms aizslēdza veikala durvis, uzlika izkārtni “Slēgts” un drošības pēc aizvilka Rebeku uz pašu telpas galu.

Mange nekad nebija piederējis pie drosmīgākajiem no Henkes nejēdzīgajiem drauģeļiem un noteikti nebija no spicākajiem, toties atšķirībā no pārējiem galu galā bija viens no nedaudzajiem, kas joprojām bija palikuši no vecās draugu bandas.

Vesa lielā kaifā bija nolēmis uzrāpties uz vilciena vagoniem Elvšē un izcepinājis sevi līdz nāvei. Arī Jēzu Rebeka atcerējās diezgan labi: viņš laikam bija laimējis daudz naudas un devies uz Taizemi. Jā, laikam gan. Henke bija runājis par braukšanu ciemos, bet kā allaž neticis tālāk par runām. Pārējie bija vienkārši pazuduši, un Henke nebija no tiem, kura kompānijas vai uzticamības kādam pietrūktu.

Tomēr Mange kaut kāda iemesla dēļ bija palicis, ari tad, kad viss kļuva pavisam ļauni. Viņš vienīgais no bandas bija ieradies tiesā un, cik Rebeka zināja, arī vienīgais bez viņas apciemojis Henki cietumā. Viens no tiem, kam Henke rūpēja.

Patiesībā Mange bija lāga cilvēks, patīkams puisis, kurš gribēja labu, un Rebeka juta nelielus sirdsapziņas pārmetumus par to, ka bijusi spiesta izmantot pratinātāja metodes, lai piespiestu Mangi runāt. Tomēr tas bija iedarbojies, un, kad Mange bija vairākkārt pārliecinājies, ka viņi patiešām ir vieni, viņš beidzot visu izstāstīja. Vai vismaz izstāstīja tik daudz, cik zināja.

Bet ko viņa patiesībā bija uzzinājusi?

Stāsts par dīvainu mobilo telefonu, kas izsūtīja uzdevumus, un slepenu realitātes spēli ar atalgojumu un sodiem neizklausījās īsti saprātīgs, un sākumā Rebeka nosprieda, ka Mangem iedvests vēl viens no Henkes bullshit21 stāstiem. Taču tad Mange parādīja datorā klipus, un lieta atklājās pavisam jaunā gaismā.

Jau durvis, riepas un karaliskais kortežs izskatījās pietiekami ļauni, bet, kad Rebeka ieraudzīja savu mašīnu lēnām kūleņojam pa Drotningholmsvēgenu, viņai uzmācās nelabums.

Acīmredzot Mange nezināja, ka viņa ir sēdējusi Volvo, jo viņš kārstījās aiz tualetes durvīm un uztraukti prašņāja, vai viņai kaut kas kaiš. Rebekai tikai ar pūlēm izdevās saņemties, viņa iešļāca sejā mazliet ūdens un novēla vainu uz karstumu, bet Mange šo paskaidrojumu pieņēma bez jautājumiem un komentāriem.

Atguvusies Rebeka palūdza, lai Mange ļauj apskatīt Henkes telefonu. Kad viņš negribīgi izņēma to no aizslēgta skapja, Rebeka ātri uzmeta tam acis un iebāza telefonu somā. Mirkli izskatījās, ka Mange grasās protestēt, taču pārdomāja un, neteikdams ne vārda, ļāva Rebekai nemt to līdzi.

Pirms viņa aizgāja, Mange iedeva viņai arī tantes Bēritas dārza mājiņas adresi, un pēc dažām minūtēm Rebeka jau plānoja jaunu, daudz uzstājīgāku sarunu ar brāli. Šoreiz viņa grasījās izgriezt mazajam nekrietnelim rokas, līdz viņš pastāstīs taisnību par to, kas patiesībā notiek!

Viņa izlīkumoja starp mašīnām, šķērsoja Ringvēgcmi un ļ>< < dažām minūtēm jau bija zem koku lapotnēm parkā. 'Iagad Uebek.i jutās daudz možāka un baudīja atvēsinošo ēnu. Piecpadsmit minūtes kājām no veikala, Mange bija teicis, apmēram piecas minūtes u/ riteņa, un izskatījās, ka tā ari ir.

Iegriezusies īstajā ielā, Rebeka bija spiesta dot ceļu baltam furgonam, kas strauji uzsāka kustību un aiznesās viņai garām pārāk lielā ātrumā.

Idiots! — viņa paspēja nodomāt, cīnīdamās ar līdzsvaru. Dažas minūtes Rebeka apsvēra, vai nepierakstīt numuru, jo šeit patiesībā drīkstēja braukt tikai uz trīsdesmit, bet tad atmeta šo domu. Bija pārāk karsts, lai viņa spētu izjust īstu sašutumu, turklāt viņa nebija ievērojusi visus ciparus. Tas bija kaut kāds firmas auto ar zilu logo uz sāniem.

Šajā pašā mirklī viņa ieraudzīja īsto mājiņu.

Rebeka trīs reizes pieklauvēja pie durvīm, bet neviens neatbildēja. Varbūt Henke bija aizmidzis? Bija gan vēla pēcpusdiena, taču viņa nemaz nebrīnītos, ja brāļuks būtu paņēmis mazu siestu.

Viņa paraustīja rokturi un konstatēja, ka durvis nav aizslēgtas, tomēr kaut kāda iemesla dēļ palika stāvam durvju ailā. Rebeka nezināja, kāpēc, taču kaut kas modināja aizdomas. Rūpīgi apskatījusi durvis, viņa drīz atrada meklēto. Maza, tikko saredzama švīka kokā blakus slēdzenei. Tā varēja būt veca, tomēr, palūkojusies lejup uz slieksni, viņa saskatīja dažas svaigas krāsas plēksnītes īstajā tonī.

Tātad kāds bija ielauzies namiņā, turklāt pavisam nesen. Vai šis kāds tur joprojām bija?

Rebeka aizturēja elpu un ieklausījās uz dzīvojamās istabas pusi.

Kluss kā kapā.

Viņa bez skaņas pārkāpa pār slieksni un iegāja priekšnamā. A<. īs sāka kost cigarešu dūmu un marihuānas smaka. Rebeka pieķērās pie mazās virtuvītes durvju stenderes un zibenīgi pabāza galvu durvju ailā. Kustība bija tik ātra, ka uzbrucējs nebūtu paspējis reaģēt, tomēr pietiekami ilga, lai viņa varētu ieraudzīt visu, kas atradās telpā.

Šo procedūru Rebeka atkārtoja mazajā guļamistabā pa labi no priekšnama.

Rezultāts viennozīmīgs mājiņa bija tukša.

Lai kurš būtu tajā ielauzies, viņš bija aizgājis un pat nebija papūlējies kaut ko nozagt. Uz mazā virtuves galdiņa neskarts stāvēja portatīvais dators ar ieslēgtu ekrānsaudzētāju. Šur un tur mētājās dažas nemazgātas krūzītes un glāzes, lielākā daļa pilna ar cigarešu nodeguļiem, bet mazā izlietne bija piekrauta ar šķīvjiem un vecām konservu kārbām. Vienā sola galā bija samīcīts netīrs, zaļš guļammaiss, un uz viena no abiem virtuves krēsliem karājās netīrs T krekls un sadriskātas Cheap Mondays džinsenes.

Piesmēķēts, sasmacis un netīrs, noteikti tālu no tantes Bēritas parastās kārtības, Rebeka nosprieda.

Mange acīmredzot bija stāstījis patiesību, Henke vienmēr tā dzīvoja…

Jautājums tikai: kur viņš ir? Un cik ilgi būs prom?

Rebeka nevarēja izdomāt neko labāku kā apsēsties uz virtuves sola un gaidīt.

*

What the fu…?!

īsa pastaiga līdz Ringvēgenam, lai nopirktu dažas cigarešu paciņas un pāris picu, tāds bija viņa plāns. Taču HP nopirka arī felāfelu22 un sulas saldējumu, jo patiesībā viņam nebija kur steigties.

Gandrīz nokļuvis atpakaļ līdz vasarnīcai, viņš ieraudzīja zilās bākugunis.

Divas trafaretētas patruļmašīnas un civilais busiņš ar treileru aizmugurē visi novietoti pie tantes mazās mājiņas. Treilers izskatījās smieklīgi, gandrīz kā milzīga piena kanna ar atvērtu vāku. Viens no kruķiem tālāk uz ielas ļoti steidzīgi vilka norobežojuma lenti, bet, par laimi, HP viņu ieraudzīja pirmais.

Viņš strauji apstājās un iegriezās vienā no mazajām taciņām, lai sameklētu labu novērošanas posteni.

Pāris minūšu vēlāk HP jau bija uzkāpis pakalnā un apsēdies starp dažiem ceriņu krūmiem.

Kas tur lejā īsti notika?!

*

Kaut kāda iemesla dēļ viņa vēl nebija apsēdusies.

Vēlāk viņa nevarēja pateikt, kāpēc, bet tobrīd nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka kaut kas nav kārtībā.

Pagāja dažas sekundes, iekams Rebeka atklāja, kas viņai traucē. Sols, uz kura viņa bija grasījusies apsēsties, bija mazliet pabīdīts. Viņa skaidri redzēja iespiedumu korķa paklājā, kur ilgstoši bija stāvējusi sola kāja, bet tagad tā atradās dažus centimetrus tālāk. Sols gan bija ļoti mazs, tomēr kārtīgs masīvas egles modelis, un, spriežot pēc dziļās iedobes paklājā, tā pārvietošanai vajadzēja pielikt lielu spēku. Tad kāpēc lai to kāds darītu?

Rebeka nevis apsēdās, bet nometās ceļos un palūkojās apakšā.

Viņš redzēja, kā daži policisti nopietnām sejām apspriežas. Tad parādījās vēl viens tips, ģērbies kombinezonā ar ķiveri, kas gandrīz lika viņam izskatīties pēc zaļi ģērbta astronauta.

Vīrietis iegāja mājiņā, bet policisti ātri pārvietojās otrpus mašīnām, gluži kā meklēdami patvērumu. Pēc dažām minūtēm kosmosa džeks iznāca ārā ar kaut kādu priekšmetu rokās. Viņš devās uz treileru un novietoja savu nesamo tur.

Lai gan HP sēdēja labu gabalu tālāk, viņš redzēja, cik atviegloti izskatījās policisti, kad durvis aizvērās.

*

Rebeka nezināja, ko īsti bija gaidījusi. Katrā ziņā bija skaidrs, ka šis priekšmets neatrastos viņas Top 10 iespējamo atradumu sarakstā, ja nu kāds būtu palūdzis viņai tādu sastādīt.

Pāris atslēgu, dažas sīkas monētas vai varbūt pazaudēts mobilais telefons?

Bet ne jau šis…

Pagāja dažas sekundes, iekams Rebeka saprata, uz ko skatās un kāpēc priekšmets tur novietots, taču tūlīt pēc tam viņa lēnām piecēlās, paņēma portatīvo datoru un izgāja no mājiņas.

Ārdurvis viņa atstāja vaļā.

4

X

Pēc dažām minūtēm HP atpazina vienu no policistiem.

Sākumā viņš bija nospriedis, ka tas ir kāds parasts cilvēks. Haki krāsas šorti ar kabatām, īspiedurkņu krekls, cepurīte ar nagu, nomītas kedas un visi citi piederumi, kas liktu saplūst ar pūli. Tomēr policistu stāja un veids, kā viņi grozīja galvu, gandrīz vienmēr viņus nodeva.

HP bija koncentrējies uz vīriešiem ap treileru un tikai pēc durvju aizvēršanas pievērsies pārējam baram. Tajā mirklī viņš pamanīja, ka civilists patiesībā ir Beka. Viņa tur stāvēja un sarunājās ar čali astronauta kostīmā.

Kas viņai te darāms?!

y

*

-   Noteikti īsts lādiņš, konstatēja spridzekļu tehniķis, kuru saskaņā ar piespraudi pie kombinezona sauca Sēlanders un kuram patika runāt aprautos teikumos. Divi gabali dinameksa. Detonators, kas reaģē uz spiedienu, iemontēts zem sola virsmas. Noteikti būtu pieticis apsēsties. Vairāk nekā pietiekami, lai pārvērstu visu vasarnīcu putekļos. Baigā veiksme, ka tu biji acīga, Normēna…

Viņš ieturēja pauzi, lai paņemtu gabaliņu košļājamās tabakas.

-   Protams, pirms mēs laboratorijā to izjauksim, es simtprocentīgi nevaru pateikt, vai tas tiešām būtu uzsprādzis, viņš turpināja, šoreiz mazliet daiļrunīgāk. Atgriezīšos pie šī jautājuma vēlāk. To laikam uzņemsies Sēdermalmes kriminālisti. Tu teici, ka tā ir tava brāļa dārza māja?

-   Kaut kas uz to pusi, Rebeka nomurmināja.

Viņai galvā griezās juceklis. Apdullināšanas granātas, akmeņi uz policijas mašīnām un tagad šī sasodītā bumba!

Kur, ellē, Henke bija iepinies?

-   Droši vien kriminālisti pēc iespējas drīzāk gribēs ar viņu parunāt, Sēlanders noslēdza, noslaucīdams tabakas atliekas kombinezonā.

Rebeka tikai strupi pamāja ar galvu.

Laipni lūgti klubiņā! viņa nodomāja.

Piecpadsmit i are you really sure you want to exit?

Atgriezusies mājās, Rebeka jutās pārgurusi. Lielāko daļu pēcpusdienas viņa bija nosēdējusi Sēdermalmes kriminālpolicijā, lai izstāstītu visu par Tantolundenas notikumiem. Patiesībā tikai tās notikuma daļas, ko uzskatīja par piemērotām publiskošanai.

Viņa nepieminēja ne ciemošanos pie Manges, ne klipus, ko bija redzējusi veikalā. Šiem kadriem, visticamāk, bija kaut kāda saistība ar scenāriju mājiņā, taču, kamēr nebija paspējusi parunāt ar Henki, Rebeka nevēlējās tos rādīt kolēģiem. Viņa bija ievērojusi daudznozīmīgo klusumu, kāds iestājās, kad tika pieminēts Henkes sodāmību reģistrs.

Pēc tam obligātie jautājumi. Vai viņas brālim ir ienaidnieki? Vai viņa zina, kā brālis pelna iztiku? Vai viņa kaut ko zina par dedzināšanu brāļa dzīvoklī pirms nepilnas nedēļas?

Noraidoša atbilde uz visiem jautājumiem. Patiesībā tā bija taisnība. Gandrīz visos gadījumos.

Rebeka ieslēdza velosipēdu pagrabā un kā parasti uzkāpa pa kāpnēm.

Varbūt iemesls bija nogurums, vai arī viņa bija tā pārņemta ar savām domām, ka nepamanīja to, kurš gaidīja viņu uz kāpnēm.

-   Beka!

Viņa apgriezās un refleksā pacēla rokas sev priekšā.

-   Nomierinies, tas esmu tikai es, Henke!

Protams, tas bija tikai viņš.

Viņai būtu vajadzējis to saprast. Kurp vēl lai viņš dotos?

Rebeka kaut ko nomurmināja, pagriezās un atslēdza dzīvokļa durvis, tad ielaida Henki dzīvoklī. Dažas sekundes palikusi stāvam uz priekšnama paklāja, viņa aizslēdza visas četras slēdzenes. Tikai vienu

reizi. Lai gan kāda balstiņa viņā karsti protestēja, ar to bija j.ipii tn I. Viņa nevēlējās iepazīstināt brāli ar savu apsēstību.

Priekšnamā automātiskais atbildētājs rādīja vienu neatbildētu sarunu. Slepens numurs, kā parasti.

Henke jau bija apmeties uz dīvāna dzīvojamā istabā.

—    Vai tev ir kafija?

Rebeka ar nelielām grūtībām apspieda piepešu impulsu sagrābt pirmo smago priekšmetu, kas gadītos pa rokai, un iekraut ar to brālim pa galvu. Sasodītais idiots! Tagad mēģina pielabināties? Viņa taču bija domājusi, ka Henke pat nezina, kur viņa dzīvo. Bija meklējusi brāli pa puspilsētu, un piepeši viņš te sēdēja uz dīvāna.

Un kā viņš izskatījās!

Vēl sliktāk nekā pagājušajā reizē, maisiņi zem acīm un no nikotīna sadzeltējusi āda. Nagi nograuzti gandrīz līdz asinīm, mati izspūruši uz visām pusēm, un turklāt viņš bija netīrs.

No Rebekas dīvāna cēlās vecu dūmu un netīra vīrieša dvaka, kas lika viņai saraukt degunu.

Henke jautājoši paskatījās uz māsu, un Rebeka aptvēra, ka nav atbildējusi uz viņa jautājumu.

—    Protams, viņa strupi atteica un izgāja virtuvē.

—    Tikmēr tu vari nomazgāties, vannas istaba ir priekšnamā, viņa uzsauca no virtuves, darbodamās ap kafijas automātu.

Kad Rebeka dažas minūtes vēlāk atgriezās ar kafijas paplāti, Henke bija aizmidzis.

Viņa nopūtās, ielēja vienu tasīti sev un, bridi apdomājusies, nolēma ļaut viņam gulēt. Izskatījās, ka viņam tas ir nepieciešams.

Rebeku pārņēma pārsteidzoša maiguma vilnis, viņa nespēja atturēties un ātri noglāstīja brālim vaigu. Viņš tomēr bija viņas jaunākais brāļuks, mazais Henke. Protams, nenobriedis idiots un īsts nepatik šanu magnēts, bet tā jau nebija vienmēr. Reiz viņi bija stāvējuši divi vien pret visu pasauli. Viens otra uzticamais balsts visās nelaimēs…

Taču tas bija sen. Viss mainās, vienalga, tev tas patīk vai ne.

Rebeka iztukšoja kafijas tasīti, atspieda galvu pret dīvāna at/.veltni un aizvēra acis.

*

Rebeka to bija dzirdējusi jau no viņa kustībām, kad viņš ienāca priekšnamā. No tā, kā viņš aizcirta ārdurvis, kā nikni grabināja atslēgas, nomezdams kurpes. Viņa mēģināja brīdināt Henki, taču brālis, uzgriezis muguru, sēdēja salokāmajā krēslā uz balkona un smēķēja. Reizēm Henke un Dāgs tur kopā uzpīpēja, lai gan Dāgs apgalvoja, ka esot atmetis. Smēķēšana nesaderot ar viņa treniņu grafiku un tamlīdzīgi. Tomēr viņš bieži tur stāvēja, noliecies pār margām, ne tikai dienās, kad ciemojās Henke. No balkona viņš varēja vērot gan pagalmu, gan tur novietoto BMW.

Veiksmīgās dienās Dāgs un Henke satika diezgan labi. Stāvēja un pļāpāja gandrīz kā draugi. Rebekai patika tādas dienas, tad radās sajūta, ka viņai tiešām ir īsta ģimene.

Taču šī diena tāda nebūs, to viņa saprata jau mirklī, kad aizcirtās ārdurvis.

-   Sveika!

Dāga balss bija ledaina, gandrīz bez emocijām, bet Rebekai nebija grūti uztvert dusmas, kas burbuļoja apakšā.

-   Vai kaut kas noticis? viņa jautāja, cik klusi un savaldīgi vien spēja.

Atbildē Dāgs tikai nosprauslājās.

-   Vai ir kaut kas ēdams?

-   Zivju sacepums krāsnī. Mēs ar Henki jau paēdām.

Atkal sprauslājiens. Rebeka no pieredzes zināja, ka tas nav uz labu. Droši vien kaut kas noticis darbā, kāds kašķīgs klients, slikts pasūtījums vai dusmīgs priekšnieks. Tur jau nevajadzēja daudz.

-   Un cik ilgi tavs liekēdis bračka baudīs manu viesmīlību šoreiz? — Dāgs pēc brīža košļādams nomurmināja un pamāja ar galvu uz Henki, kas joprojām sēdēja krēslā uz balkona.

-          Tikai pāris dienu, Rebeka atteica pēc iespējas neitrālākā tonī.

-   Mājās maza saķeršanās ar mammu. Viņam vajadzēja tikt prom uz kādu laiciņu.

Trešais sprauslājiens, šoreiz daudz nicīgāks.

-   Saķeršanās… Dāgs nomurmināja, iebāzdams mutē lielu kumosu sacepuma. Jūsu māte vienkārši ir draņķa dzērāja, viņš košļādams secināja. Ielieciet viņu kaut kādā pansionātā, tad jums būs miers un mums te nemitīgi nevazāsies tas sīkais zaglēns.

Rebeku sāka pārņemt dusmas, un Dāgs to redzēja. Viņa sejā iepletās apmierināts smīns.

-  Ā, tu dusmojies, ka baru tavu mazo, nevainīgo Henki? — viņš piebilda nicīgajā bērna balstiņā, kuru Rebeka ienīda. Dāgs bija ķēries tieši pie viņas vājās vietas, un Rebekai bija jāsavaldās, lai neuzķertos uz āka.

-   Henkem nepaveicās, viņa sacīja tēlotā mierā. Bet viņam nav klājies viegli, un viņš ir mans mazais brālis.

-   Viegli?! Dāga seja piepeši piesarka, un viņš pielēca no krēsla.

Šo ķildu viņš bija meklējis jau kopš brīža, kad atvēra durvis, un nu beidzot bija panācis savu.

-   Tu saki “viegli”, bet kādas tad tavam bezvērtīgajam brālim ir bijušas grūtības, ko? Mans tēvs arī nebija nekāds svētais. Viņš mani iekaustīja katru dienu, līdz es iemācījos dot pretī. Tas nelietis pazuda, kad man bija piecpadsmit, bet paskaties uz mani. Viņš ar īkšķi norādīja uz savu krūškurvi. Es tāpēc nekļuvu par noziedznieku! Es strādāju kopš sešpadsmit gadu vecuma, kāpu pa karjeras kāpnēm, maksāju nodokļus, kārtīgi uzvedos, un kāpēc? Lai uzturētu tādus kā viņš?

No Dāga mutes šķīda siekalu pilieni un ēdiena atliekas, taču viņš šķita to nemanām.

-   Kas te notiek?

Henke bija pabāzis galvu no balkona. Rebeka mēģināja dot zīmi, lai brālis uzvedas mierīgi un neprovocē Dāgu, bet ļauj viņam izdusmoties, un tad viss norims. Taču šķita, ka Henke to nemana. Turklāt Dāgs negrasījās ļaut viņam viegli izsprukt cauri.

-   Mēs ar tavu māsu apspriedām, vai nebūtu piemērotāk iekārtot jūsu dzērāju māti pansionātā, tad tu te visu laiku nevazātos.

Dāga tonis bija augstprātīgi provocējošs, un Rebeka jau nojauta, kas te briest. Viņa atkal ar skatienu mēģināja dot Henkem zīmi, lai

viņš nepieņem izaicinājumu, kas tikko iemests viņam sejā. Tomēr brālis to nesaprata vai ari neņēma vērā.

-   Ak tā tu saki, Dage, viņš nevērīgi sacīja, uzsvērdams iesauku, kuru Dāgs necieta. Vai nebūt labāk, ja mēs viņu apkoptu tajā pašā meža kalniņā, kur tavu “pazudušo” tēvu? Tad mēs varētu paturēt varas darbus ģimenes lokā. Tev taču tie labi padodas?

Dāgs metās pāri galdam, un Henke nepaspēja atkāpties vairāk kā pāris soļu, kad Dāgs jau bija viņam virsū. Henke centās pretoties, bet viņa pretinieks bija ievērojami lielāks un turklāt daudz agresīvāks. Pēc dažām sekundēm Henke jau bija uz grīdas, sarāvies un rokām aptvēris galvu, lai pasargātos. Taču Dāgs turpināja uzbrukumu, saķēra Henki aiz kakla un uzvilka pa pusei stāvus. Rebeka redzēja, ka brāļa seja kļūst balta.

-   Izbeidz, Dāg! viņa iekliedzās. Nolādēts, izbeidz, tu viņu nogalināsi!

Viņa mēģināja atraut Dāga roku no Henkes kakla.

Trieciens nāca negaidīti. Dāgs laikam bija atlaidis tvērienu ar otru roku, viņai to nemanot, jo piepeši viņa atmuguriski nogāzās pār mazo virtuves galdiņu.

-   Mazā mauka! Rebeka dzirdēja Dāga kliedzienu, kad viņas mugura atsitās pret grīdu. Visur galda piederumi, šķīvji un ēdienu atliekas. Vaigs svila, seja šķita nejutīga, un acu priekšā lidoja zvaigznītes. i

Kaut kur tālumā vaidēja Henke, un Rebeka centās pieslieties stāvus.

Vai nu durvis kaut kāda iemesla dēļ bija atvērušās, vai arī Henke nebija tās aizvēris, bet cīkstiņš tagad bija pārvietojies uz balkonu. Dāgs atkal bija satvēris Henkes galvu tikpat stipri kā pirmajā reizē, un Rebeka redzēja, ka brālim zūd spēki. Viņa kājas kļuva slābas, un viņš mitējās pretoties, bet Dāgs nelikās to manām.

-Tagad tu vairs neesi tik pašpārliecināts, ko, maita?-viņš auroja sarkanu seju un savilka tvērienu vēl ciešāk.

Pēkšņi Rebeka saprata, ka Henke mirs. Dāgs nogalinās viņas brāli tieši te, uz viņu balkona.

-   Izbeidz!!! viņa iekliedzās, cik vien skaļi vispār spēja. Viņas balss skanēja riebīgi, it kā nāktu nevis no rīkles, bet dziļi no krūškurvja.

Varbūt šī neparastā skaņa Dāgu atmodināja un lika viņam saprast, ka viņš ir aizgājis par tālu. Jo mirklī, kad Rebeka metās viņam virsū, viņš palaida Henki vaļā. Ļāva Henkem nokrist zemē kā lupatu lellei un paspēra nedrošu soli atpakaļ. Pret balkona margām.

Rebeka trāpīja Dāgam krūtīs ar pilnu spēku. Lai gan viņa svēra gandrīz septiņdesmit kilogramu, normālos apstākļos šis trieciens Dāgam neko nebūtu nodarījis, labākajā gadījumā licis mazliet sagrīļoties.

Taču šoreiz viņš laikam bija zaudējis līdzsvaru vai arī Rebekas trieciena spēks bija lielāks, nekā viņa iedomājās. Katrā ziņā Dāgs atmuguriski gāzās lejup. Pāris grīļīgu soļu, kamēr viņa rokas vēcinoties mēģināja kaut ko satvert, pret kaut ko atspiesties, lai atgūtu līdzsvaru smagajā augumā un neļautu tam krist.

Un tad viņa mugura atsitās pret metāla margām…

Šo skaņu viņa nekad vairs neaizmirsa. Griezīga, čerkstoša metāla skaņa, sajaukusies ar betona nopūtu, tam negribīgi atlaižot nedaudzās tērauda skrūves.

Piepeši margu vairs nebija.

Rebeka gulēja uz balkona grīdas, Dāgs tikai dažus metrus tālāk, balansēdams uz pašas malas. Viņa acīs apsūdzošs skatiens, it kā viņš jau būtu sapratis, kā viss beigsies. Ka Rebeka nepacels ne pirkstu, lai viņu glābtu. Patiesībā pat nemēģinās. Jo dziļi sirdī viņa jau bija sākusi līksmot, svinēt to, ka viņas mīlestība pret Dāgu, tāpat kā viņš pats, drīz būs mirusi.

Viņa beidzot būs brīva!

“Tā ir tava vaina!” atvadām sacīja skatiens, pirms Dāgs pazuda pār malu.

Un Rebeka zināja, ka tam ir taisnība.

*

Ir ziema, tumsa, un šajā sapnī HP gaida pie apgaismota skatloga. Viņš nezina, ko gaida. Pikai zina, ka jāgaida. Kāds nāks. Kāds, kas ir svarīgs.

Koki kailiem, ieplestiem zariem ieskauj ielu, kur mašīnas pa balto brauktuvi aiztraucas garām gandrīz bez skaņas. Veci modeļi, viņš ievēro, it kā būtu pārvietojies atpakaļ laikā.

HP dauza kājas pret apsnigušo zemi, lai sasildītos.

Tad piepeši dzird baznīcas pulksteni nozvanām tālāk uz ielas un aptver, kur atrodas. Svēavēgena, gandrīz iepretim Ādolfa Frēdrika baznīcai. Krustojums ar bijušo Tunnelgātanu.

Un pēkšņi HP redz viņus nākam. Pāris roku rokā. Vīrietis ziemas mētelī un kažokādas cepurē, sieviete apmetnī un kaut kādā šallē. HP nobrauc ar plaukstu pār jaku un satausta priekšmetu kabatā, tad pagriežas pret skatlogu un ļauj tiem abiem paiet garām.

Pēc tam pagriežas un pasper pāris soļu, lai abus panāktu.

*

Ir pagājušas kādas desmit minūtes, kopš Dāgs nokrita no balkona, bet viņa neatceras neko, kas noticis pa to laiku. Viņa sēž virtuvē kopā ar apmēram četrdesmit gadus vecu policisti. Rebekai šķiet, ka policiste izskatās jauka.

Lejā zibsnī bākugunis un apgaismo visu pagalmu. Viņa neraud, nav raudājusi un arī neraudās, tik daudz viņa jau zina.

-   Vai varat pastāstīt, kas notika? jautā policiste, un brīdī, kad Rebeka atver muti, viņa dzird Henkes balsi no dzīvojamās istabas.

-   Es to izdarīju! viņš skaļi un skaidri saka. Mēs kāvāmies, es viņu pagrūdu, un tad tās sūda margas sabruka un viņš izkrita cauri. Tā bija mana vaina.

*

Ierocis viņam plaukstā ir liels sudrabots revolveris ar lāzera tēmēkli. Sarkanais punktiņš mirgo tieši uz vīrieša spēcīgā mugurkaula.

Tikai nospiest un…

Bet tie abi laikam ir viņu pamanījuši, jo tieši šajā brīdī apstājas.

Vīrietis pagriežas, un, kad viņi ieskatās viens otram acīs, HP jūt, ka dzedrais skatiens viņu izsmej.

-  Ak tā, mazais noziedzniek, šoreiz tu gribēji nogalināt mani face to face'/

HP apņēmība, kas pirms brīža bija tik stipra, strauji izplēn.

*

Viņa grib kliegt, lai viņš klusē. Kliegt, lai policisti viņam netic. Teikt sievietei virtuvē, ka viņas brālis melo. Viņa pagrūda Dāgu, nevis brālis. Viņa ir slepkava, kas pelnījusi sodu.

Taču nekas nenotiek.

Viņas galva ir pilnīgi tukša, ķermenis nespēj pakustēties ne par milimetru, tāpēc arī mute klusē.

-   Vai tā bija? jautā policiste. Vai viņš nogrūda jūsu partneri no balkona?

Taču viņa nespēj atbildēt.

Un joprojām neraud.

*

-   Nu, dari to! provocē vīrietis.

Elpa paceļas no viņa nicīgās mutes kā dūmu stabs.

Sarkanais lāzera tēmēkļa punktiņš trīc uz vīrieša platā krūškurvja. Viņam tikai jānospiež mēlīte, lode parūpēsies par visu pārējo.

Tomēr viņš vilcinās. Fonā aizvien skaļāk skan baznīcas zvani. Un

>                                                                                  > piepeši viņš šķiet sarāvies īsāks, mazāks, itin kā būtu pārvērties par bērnu. Pistole kļūst aizvien smagāka, drīz viņš vairs nespēs to noturēt.

-   Henrik, klusi saka sieviete. Viņa laikam ir noliekusies, lai sastaptu viņa skatienu. Tev tas nav jādara. Es tikšu galā.

Sievietes balss ir mierīga un laipna, tik pazīstama un mierinoša. Tad viņa uzsmaida to maigo smaidu, ko viņš ir mīlējis, cik ilgi vien

spēj atcerēties, un viņš sajūt, kā kaklā sāk augt kamols. Tas spiežas pret rīkles galu, sasniedz mutes dobumu, un, kad asaras sāk dedzināt cauri plakstiņiem, viņš dzird vīrieti iesmejamies.

-   Es zināju, ka tu neuzdrošināsies! viņš iespurcas. Tāds bezvērtīgs mēsls neko nespēj. Pat ne parūpēties par savu ģimeni.

Vīrietis apliek roku sievietei ap pleciem un pievelk viņu sev klāt. Viņa neko nedara, lai vīrieti aizkavētu, tikai ļaujas apskāvienam. Viņa stāv tur pavisam nekustīga, sastingusi vīrietim pie sāniem. Viņa tvērienā.

-   Es tikšu galā, čukst sievietes balss viņa galvā, taču viņš zina, ka sieviete kļūdās.

>

Un viņas skatiens viņam piekrīt.

Piepeši vīrietis viņa acu priekšā pārvēršas par kādu citu. Par kādu vecāku, bīstamāku. Un viņš sajūt savu mazo puišeļa krāniņu sarūkam tā, ka tas gandrīz pazūd biksēs.

Tomēr jau nākamajā mirklī — kad viņš ierauga siksnu vīrieša brīvajā rokā, kad saprot, kā viss saistās kopā, un viņa rādītājpirksts aptver mēlīti, lai vīrieti novāktu un reizi par visām reizēm aizsūtītu to nelieti atpakaļ uz elli, ierocis jau ir pārvērties par pavisam ko citu.

Zvani pārvēršas par dārdu viņa galvā. Tas aprij visas skaņas un izdzēš visu pasauli. Itin kā visas Stokholmas baznīcas piepeši būtu pievienojušās zvanīšanai un likušas pilsētai salīgoties zem viņa kājām.

-   Uguns! viņš dzird kādu iekliedzamies, kad dažas sekundes vēlāk metas skriet augšup pa kāpnēm uz Malmskillnadsgātanu.

Viņa jakas kabatā lēkā veca uzgriežņu atslēga.

HP lēnām pamodās. Gausi atvēra acis un no smaržas tūlīt saprata, ka neatrodas mājās. Smaržoja pēc ēdiena. Nevis pēc restorāna vai kioska maltītes, bet pēc silta, pašgatavota, kārtīga mājas ēdiena. Sweet!

-  Ak tu esi pamodies! Rebeka pabāza galvu dzīvojamā istabā un likās gandrīz priecīga, viņu ieraugot. Ēdiens būs gatavs pēc pāris minūtēm, tikmēr vari nomazgāties.

HP pamāja ar galvu un devās uz vannas istabu.

Kad viņš atgriezās, Rebeka viņam uz šķīvja uzlika krāsnī ceptu desu ar biezeni. īstu biezeni, kas vārīts no kartupeļiem, nevis pulvera. Viņš tādu nebija ēdis… jā, patiesībā nemaz neatcerējās, cik sen.

Tas bija arī neprātīgi garšīgs, un HP ēda ar labu apetīti. Rebeka pagaidīja, līdz brālis bija notiesājis pirmo porciju un apslāpējis bada sajūtu.

-   Es biju vasarnīcā, — viņa neitrāli sacīja.

-  Es zinu, HP košļādams atbildēja. Redzēju tevi pa gabalu, bet man nebija vēlēšanās iepazīties ar taviem kolēģiem, viņš paskaidroja, ievērojis māsas jautājošo skatienu. Vai tā bija īsta bumba?

Rebeka pāris sekunžu pētoši skatījās uz brāli. Par Henki varēja teikt daudz ko, patiesībā briesmīgi daudz, taču muļķis viņš nebija. Tieši tur jau tā problēma.

Gudrs, bet slinks. Apķērīgs, bet laisks. Talantīgs, bet bez ambīcijām.

Viņai būtu vajadzējis saprast, ka nebūs viegli tikt ar Henki galā.

-   Tā izskatās, viņa īsi atbildēja. Tehniķis teica, ka tur bijis pietiekami dinameksa, lai pārvērstu tantes vasarnīcu skaidās. Starp citu, tas atradās zem sola un detonators būtu reaģējis uz spiedienu, bet to jau tu arī droši vien zini?

HP papurināja galvu, mezdamies virsū jaunai porcijai.

Dinamekss, ko izmantoja būvēs. Vecais labais dinamīts modernā versijā. Tas, par kura pazušanu no slēgtas noliktavas Fisksetrā viņš bija lasījis tīklā. Arī spiediena detonators izklausījās pazīstami, taču viņš nespēja atcerēties avotu. Gandrīz kaut kas redzēts kino. Gluži kā visi pārējie notikumi.

It kā visa viņa dzīve būtu kļuvusi par savādu filmu.

-   Es runāju ar Mangi, sacīja Rebeka, mainīdama taktiku.

Šiem vārdiem bija labāks efekts. HP pārstāja košļāt un nemierīgi

paskatījās uz māsu.

-Un?

-   Viņš visu izstāstīja, Rebeka atteica, neatlaizdama skatienu.

Pārmaiņas bija viegli pamanāmas: no pašpārliecināta brāļa par

nobiedētu zaķīti divu sekunžu laikā.

-  Turklāt viņš parādīja dažus ne īpaši patīkamus videoklipus no telefona, ko tu atstāji pie viņa.

HP nobālēja, un dakšiņa ar troksni nokrita uz šķīvja.

-   Beka, es…

-Jā?

Rebeka patnudinoši skatījās uz brāli, gaidīdama turpinājumu.

Bet tas nesekoja.

Henke paslēpa seju plaukstās un saļima pār galdu. Patiesībā izklausījās, ka viņš raud, un piepeši Rebeka nezināja, ko iesākt. Ar šādu scenāriju viņa nebija rēķinājusies. Nebija redzējusi Henki raudam kopš…

Jā, kopš vakara, kad ieradās policija. Henke bija viņu sapurinājis, mēģinājis izraut no šoka stāvokļa un piespiest parunāt ar viņu. Dusmu asaras. Niknums, arī bezspēcība, bet ne bailes.

Ne tā kā tagad. Viņš izskatījās tik ievainojams, tik mazs.

Rebeka piesardzīgi aplika roku brālim ap pleciem.

-   Nomierinies, Henke, viņa sacīja vismaigākajā balsī tāpat kā bērnībā, kad Henke pārbijies pamodās no trokšņa otrpus guļamistabas durvīm. Viss nokārtosies, viņa čukstēja, glāstīdama brālim matus.

*

Henke bija nomazgājies dušā, izmantojis Rebekas dāmu skuvekli, lai noskrāpētu lielumu bārdas rugāju, un aizņēmies viņas sporta tērpu, kamēr viņa paša drēbes mērcējās virtuves izlietnē.

Apbrīnojami, cik daudz spēj izdarīt porcija silta ēdiena, pati nepieciešamākā higiēna un kāda deva līdzjūtības, Rebeka domāja, kad abi sēdēja, ierāpušies viņas dīvānā. Sākotnējais niknums bija norimis, un patiesībā bija jauki redzēt brāli šeit, dzirdēt viņa balsi, zināt, ka ar vinu viss ir labi.

Viņš aizpildīja tukšās vietas Manges stāstā. Pastāstīja par telefonu, par uzdevumiem un viltus aizturēšanu, atklāja visu, kas bija sekojis pēc viņa izslēgšanas no dīvainās Spēles.

Sākumā stāsts ritēja lēni, bet pamazām Henke uzņēma ātrumu tā, ka pēdīgi vārdi bira no mutes tik veikli, ka Rebeka gandrīz nespēja sekot līdzi.

Tas viss izklausījās, maigi sakot, neprātīgi.

Viltus policisti, trakie mežā, lidmašīna, dedzināšanas un bumbas… Jau tas bija grūti sagremojami. Bet vēl arī slepeni totalizatora klubi, kas spēlē Spēli un reizē veic pasūtījuma slepkavības!

Kad Henke sāka murgot par Palmes slepkavību, vienpadsmito septembri un Katarīnas baznīcas ugunsgrēku, Rebeka bija spiesta viņu apturēt.

Tas vienkārši bija par daudz!

Visi parastie brāļa blēņu stāsti nobālēja pret šo. Vai viņš pats nedzirdēja, cik vājprātīgi tas izklausās?

Tomēr Rebeka nevarēja neievērot, ka lielu daļu Henkes stāsta apliecina taustāmi pierādījumi. Telefons, klipi, ugunsgrēki un bumba bija patiesi. Viņa pati bija tos redzējusi vai vismaz redzējusi to pēdas.

Bija skaidrs, ka Henke ir nokļuvis nepatikšanās, un nevarēja noliegt arī to, ka,brālim kāds vēl ļaunu. Bet kur bija robeža?

Henke izklausījās pēc kādas no tām ķertajām tantītēm, kas naktīs mēdz zvanīt uz policijas dežūrdaļu, lai ziņotu, ka NASA caur televizoriem novēro pasauli, bet karalis patiesībā ir robots, kurš strādā CIP labā.

Vienīgā līdzība ar Henkes iepriekšējām nepatikšanām šoreiz bija vainas jautājums. Nekas, protams, nebija viņa vaina, viņš bija tikai nelaimīgas apstākļu sakritības upuris. Gluži vienkārši viņam mazliet nepaveicies. Gandrīz varētu padomāt, arī Lindhāgena laukuma akmens ir sviedis pats sevi…

-   Un ko tu domā darīt tālāk? Rebeka centās jautāt neitrālā balsī.

Henke dziļi ievilka elpu un nopūtās.

—    Patiesībā man nav palicis daudz iespēju. Dzīvoklis laikam drīz būs izremontēts, bet es tur vairs neuzdrošinos dzīvot. Dārza māja, protams, ir izslēgta, un pie Manges es nevaru apmesties. Tāpēc es domāju pazust, nospļauties uz visu un aizlaisties. Uz tādu vietu, kur viņi nevarēs mani atrast. Varbūt uz Taizemi. Jēzus taču tur dzīvo, tu vinu atceries?

Rebeka pamāja ar galvu, bet neko neteica.

-   Gan jau izdomāšu, kā iztikt, kad tur nokļūšu, turklāt dzīvoklis ienesīs mazliet piķa, ja to pārdošu.

Henke skatījās uz Rebeku ar jaunākā brāļa skatienu, piešķiebis galvu. Viņa jau bija nojautusi, kurp šī saruna ved.

-   Bet man vajadzēs mazliet starta kapitāla, lai tiktu prom…

Kā tad, Rebeka nodomāja.

Te nu tas bija, patentētais risinājums visām brāļa problēmām. Šoreiz viņa nepatikšanas šķita krietni ļaunākas nekā parasti, taču noslēgums bija gaidītais: Henkem vajadzēja naudu, un, kā jau ierasts, palīdzība tika gaidīta no Rebekas. Mazais Henke bija sprukās, viņu vajāja daži riebīgi tipi, tāpēc tagad viņam vajadzēja piķi, lai varētu aizbēgt un noslēpties.

Tomēr ļaunākais bija tas, ka Rebeka lai kā visu vētītu un grozītu nespēja iedomāties labāku risinājumu. Viņa, protams, varēja ierosināt abiem kopā doties uz policiju, lai Henke uzņemtos atbildību par izdarīto, un palīdzēt visu nokārtot, taču jau iepriekš bija zināms, kāda būs atbilde. Un, pat ja Henke pretēji viņas pieņēmumam sekotu šim padomam, Rebeka šaubījās, ka viņas kolēģi varētu palīdzēt. Jā, viņi Henki noteikti tūlīt apcietinātu un notiesātu par Lindhāgena laukumu un Karaļa dārzu, līdz ar to atrisinādami šīs vasaras ievērojamākos noziegumus, taču dziļāku izmeklēšanu par noziegumu motīviem noteikti pārtrauktu tajā pašā mirklī, kad Henke sāktu savus ķerto tantīšu stāstus. Viņam uzveltu visu vainu viņš kļūtu par vientuļo noziedznieku, un, lai gan tas, protams, nebūtu nepelnīti, Rebeka nespētu vēl vienu reizi noskatīties, kā brālis nonāk cietumā.

Par spīti visam, ņemot vērā apstākļus, viņa risinājums bija labākais.

-   Cik? Rebeka nopūtās.

Viņam, protams, nebūtu vajadzējis stāstīt visu Rebekai. Daļēji tāpēc, ka viņš atkal pārkāpa to nolādēto noteikumu, lai gan tieši šo iemeslu nebija tik grūti atspēkot. Būtībā HP jau bija sodīts par klusēšanas pārkāpumu, kad tika aizdedzināts viņa dzīvoklis, un toreiz viņš nemaz nebija izpļāpājies. Citiem vārdiem izsakoties, tie bija viņam parādā. Quid pro quo\ tā sakot.

Krietni svarīgāks iemesls mutes turēšanai bija tas, ka HP pats dzirdēja, cik vājprātīgi viss izklausījās, ja to stāstīja kādam citam. Secinājumi, pie kuriem viņš bija nonācis dārza mājiņā un kuri izklausījās tik pamatoti, kad viņš tos pārskatīja vienatnē, tagad šķita kā ķerti no “X failiem”. Kad HP bija beidzis savu stāstu, māsa nebija vienīgā no klātesošajiem, kas šaubījās par to, vai viņam galvā ir visas skrūvītes.

Viņam būtu vajadzējis turēt muti, stāstīt tikai to, ko Rebeka jau zināja, bet pārējo paturēt pie sevis.

Jebkurā gadījumā secinājums bija tāds pats: viņš bija pamatīgās sprukās un viņam vajadzēja tikt projām, šoreiz krietni tālāk parTantolundenu. Vienkārši pazust no kartes un doties uz tādu vietu, kur neviens viņu neatrastu, bet kur tomēr varētu vadīt patīkamu dzīvi.

Taču šādai bēgšanai vajadzēja piķi, un tā nu viņam nebija. Tāpēc jānostājas ar cepuri rokā, kā parasti. Māsa palīdzētu, to viņa darīja vienmēr. Viņi reizēm pat mēdza par to jokot: “Glābšanas patruļa steidzas palīgā!”

Tiesa, kaut kāda iemesla dēļ šoreiz Rebekas naudu bija grūtāk pieņemt.

It kā tas nebūtu pareizi…

Tomēr viņš to darīja. Pārnakšņoja uz dīvāna un nākamajā dienā kopā ar māsu devās uz banku.

Miegs un mazliet kārtīga ēdiena bija nākuši par labu, un HP jutās ievērojami možāks, nekā pinkšķot iepriekšējā vakarā. Tas joprojām likās mazliet neveikli, bet what the fuck…

Katrā ziņā miesassargiem laikam labi maksāja, jo Rebekai kontā bija tāda summa…

HP dabūja divdesmit septiņus tūkstošus skaidrā naudā, un divdesmit trīs palika pāri, kad viņš bija nopircis jaunas drēbes un mobilo telefonu ar priekšapmaksas karti.

Tad sekoja īsa saruna ar Lufthansa biļešu rezervāciju.

Biļeti uz Frankfurti, turp un atpakaļ, rezervētu Andrēasam Peteršonam? Kein problem, mein herr!3

Tā kā pase laimīgā kārtā nenorādīja, kurš ir viņa pirmais vārds, viņam nerastos problēmas izņemt biļeti pie lodziņa Ārlandā.

Šī bija pirmā reize, kad HP noderēja viņa otrais vārds. Neviens, kurš pārbaudītu pasažieru sarakstus, viņu neatrastu, vismaz ne uzreiz. Viņi noteikti sāktu ar vienvirziena biļetēm un viņa pirmo vārdu, bet tādi kā Andrēass varētu gaidīt līdz otrajai atlasei.

Tobrīd viņš jau būtu Frankfurtē un varētu izvēlēties no veselas kaudzes aviokompāniju un simtiem ceļa mērķu. Ja vēlētos, viņš pat varētu atmest lidmašīnu un ar vilcienu aizbraukt uz kādu citu lidostu. Pāri robežai uz Holandi vai Beļģiju. Vācieši bija izcili dzelzceļa satiksmē, un skaidra nauda neatstāja pēdas.

Are you sure you want to exit?

Hell yeah!

HP sēdēja lidostas autobusā ar savu jauno rokas bagāžas somu starp kājām. Bez portatīvā datora tajā bija arī džinsu pāris, mazliet apakšveļas un tualetes piederumi, tas arī mqre or less it4 . Viņš ceļoja bez liekas bagāžas, tikai pats nepieciešamākais, pārējais jānopērk uz vietas.

Neliela ķeza ar mantām mājās Marīa Trapgrendā, taču Beka kā vienmēr nāca talkā. Viņa bija apsolījusi visu savākt un sameklēt mākleri, lai saņemtu naudu, kad divistabu dzīvoklis būs pārdots. Viņam jāpiezvana māsai pēc kāda mēneša, lai atrisinātu naudas jautājumu.

Patiesībā jau puse dzīvokļa piederēja viņai, bet tik un tā pāri paliktu pietiekami daudz naudas. Varbūt skaidrās naudas pārsūtīšana būtu mazliet apgrūtināta, bet arī to noteikti varēja nokārtot. Anonīms konts Western Union vai tamlīdzīgi.

Lielākā daļa iedzīves viņa mājoklī tik un tā bija drazas, lietas, kuras viņš mantojis no mātes un no kurām nespējis atbrīvoties. Bez televizora un datora tur nebija nekā vērtīga, jo visu vērtīgo viņš jau sen bija pārdevis.

No tēva mantām viņi bija atbrīvojušies tūlīt pēc vecā aiziešanas, kad uz pilsētu devās pārvākšanās mantu krava. Pestīšanas armija bija savākusi pilnīgi visu, ikkatru sīkumu. HP noteikti nevēlējās paturēt atgādinājumus ne par to veci, ne to, ko viņš izdarījis.

Pietika paskatīties spogulī…

Dzīvoklī bija tikai viena lieta, par ko HP baiļojās un ko nelabprāt gribētu rādīt Bekai. Tomēr viņam nebija izvēles. Pat ja Beka kaut kāda iemesla dēļ kastīti atrastu, viņa neko nesaprastu, vismaz viņš tā cerēja.

Beka bija okei, as far as sisters go'’. Patiesībā vairāk nekā okei… Pat ja bija dusmīga uz HP, viņa vienmēr palīdzēja kritiskā brīdī.

Sargāja viņa ādu…

To viņa bija darījusi vienmēr, jau kopš bērnības, un viņš… jā… mīlēja Beku par to.

Tas bija dabiski, lai gan negribējās to atzīt. Beka bija viņa vienīgā ģimene, patiesībā vienīgais cilvēks, kurš vienmēr uzvedies, kā ģimenes loceklim pieklājas. HP vienīgais stabilais punkts dzīvē. Viņš darītu gandrīz jebko, ja vien Beka viņam to lūgtu…

Nē, fui, tas izklausījās nožēlojami!

HP nemūžam neteiktu neko tādu face to face. Patiesībā viņš samulsa jau no šādām domām vien, bet tas laikam nebija nekāds brīnums, ka cilvēks kļuva mazliet mushy 6 , grasoties pamest dzimteni uz visiem laikiem.

Labajā pusē garām paskrēja Sollentūna, un HP nošļūca zemāk sēdeklī, cenzdamies iekārtoties ērti. Viņš jau bija pāris reižu noskenējis pārējos pasažierus, un neviens no nešķita aizdomīgs. Drošības dēļ viņš Centrālajā stacijā bija izpildījis savus parastos 007 trikus un turklāt nogaidījis līdz pēdējam brīdim, lai skrietu uz lidostas autobusu. Neviens viņam nesekoja, par to HP bija drošs.

Bet varbūt tiem nemaz nevajadzēja viņam sekot? Ērmans bija apgalvojis, ka viņi ir visur. Simtiem, varbūt pat tūkstošiem mazu

Skudru acu, kas viņu meklēja, noskenēja sejas ar mobilo telefonu kamerām, līdz atpazīšanas aplikācija atrada atbilsmi. Un piepeši viņš bija sarkans punktiņš kartē! Vai autobusa šoferis nebija dīvaini viņu uzlūkojis, kad viņš iekāpa? Un kā ar miss businesswoman7 , kas pašā aizmugurē spēlējās ar savu Blackberry? HP juta, kā pulss paātrinās, un uz dažām sekundēm aizvēra acis.

Sasodīts, nomierinies, HP, tu ar to nodarbojies jau pārāk ilgi! Tavas smadzenes redz tikai to, ko grib redzēt. Nu tad izbeidz vēlēties redzēt tādas lietas un get a fucking grip!*

Viņš pāris reižu dziļi ievilka elpu un atvēra acis.

Viss bija mierīgi. Nebija nekā, par ko uztraukties. Viņš grasījās pabeigt Spēli, atstāt problēmas aiz muguras un sākt visu no nulles. Pazust no radara un kļūt par ghost rider.

Tad kāpēc viņš nespēja put his mind to restV Droši vien tāpēc, ka tajā visā kaut kas joprojām izcēlās, kaut kas, ko viņš nebija nokārtojis.

Apmēram pie Bredenas HP bija izdomājis, kas tas ir. Viņam bija nepieciešama ātra saruna ar Beku. Jāizmanto jaunais mobilais, tomēr šī saruna bija riska vērta. Viņš tik un tā grasījās nomainīt priekšapmaksas karti, kad ieradīsies Taizemē, bet tagad viņam bija jāzina, jābūt pilnīgi pārliecinātam. Ka māsa būs safe. Out of harms way.'0

Viņa atbildēja pēc pirmā signāla.

-   Rebeka Normēna.

-   Tas esmu es, tikai vienu ātru jautājumu.

-   Labi, bet tad tiešām ātri, es esmu darbā, te ir mazliet…

-   Mobilais telefons, ko tu paņēmi no Manges. Kur tu to liki?

HP aizturēja elpu.

-   Reģistrēju to kā atrastu mantu, tas atrodas mantu nodaļā, līdz viņi būs sazinājušies ar īpašnieku.

-   Cik labi! HP uzelpoja.

Viss bija mierīgi, laiks noslēgumam. Tagad viņš varēja aiziet ar tīru sirdsapziņu.

-   Es tikai mazliet baidījos, ka tu būsi to paturējusi vai…

-    Nē, tas ir atrasto mantu nodaļā. Spriežot pēc IMEI numura, laikam bija reģistrēts kā nozagts no kādas firmas Vesterortā. Cik saprotu, kaut kāds telekomunikāciju uzņēmums. Klau, vai tad tu neesi ceļā uz ārzemēm?

Piepeši HP izslējās sēdeklī.

-   Jā, bet vai tu atceries tās firmas nosaukumu?

-   Nē, ne gluži, kaut kas īss, man ir pierakstīts bloknotā, bet tas ir lejā skapītī…

HP fonā dzirdēja balsis.

-   Klau, es braucu lejā ar liftu, vairs nevarēšu runāt. Ja tas ir svarīgi, varu pēc pāris minūtēm aizsūtīt nosaukumu īsziņā.

-   Protams, nekādu problēmu, tagad tev ir numurs… HP nomurmināja, bet viņa galvā jau malās domas.

-   Atā, Beka!

-   Atā, Henke, sargi sevi!

Saruna piepeši pārtrūka.

Veļas žāvētājs paspēja uzsākt jaunu ciklu, pirms HP mobilais iepīkstējās. Viņam pat nebija jāatver ziņa, lai zinātu uzņēmuma adresi. Tā saskanēja ar saburzīto papīra lapiņu, ko viņš pirms dažām dienām bija saņēmis no Ermana.

Tūršhamnsgātana 142, Šista.

A/S ACME Telekomunikācijas

Un piepeši HP vairs nebija tik drošs, ka tiešām grib visu izbeigt.

Sešpadsmit i who is playing who?

Rad tas notika, viņa bija nonākusi līdz trešajam līkumam. Ātrums bija ap simtu, un viņa tikko bija apbraukusi nolikto šķērsli, kad priekšējā riepa uzsprāga un stūre sāka mežonīgi raustīties viņai rokās.

Lai gan Rebeka bija tam gatava, pulss stipri paātrinājās, kamēr viņa centās atgūt kontroli pār mašīnu. Līdz grīdai nospiestais bremžu pedālis noraustījās, signalizējot, ka iedarbojusies ABS.

-   Apturi slīdēšanu, stūrē turp, kur tev vajag, nevairies, — mudināja instruktors sēdeklī viņai blakus.

Kad mašīna beidzot stāvēja ceļa malā, Rebeka juta, ka ir nosvīdusi cauri slapja.

—    Lieliski! Nekādu problēmu, Normēna! — secināja instruktors.

Rebeka pamāja ar galvu un centās izskatīties mierīga un savaldīga.

Braukšanas treniņš slēgtajā Tullinges lidlaukā bija obligāts, tāpēc vajadzēja vienkārši saņemties un to izdarīt, lai gan sirds krūtīs panikā bija metusi kūleņus, kad viņa apsēdās vadītāja sēdeklī.

Riepas pārsprāgšana lielā ātrumā bija pēdējais punkts šajā dienā, un pēc noslēguma varēja doties mājās. Tieši tas viņai bija vajadzīgs!

Krūse jutās labāk, ievērojami labāk, bija skaidrs, ka viņš atlabs pilnībā.

Tā bija sasodīti laba sajūta un padarīja visu mazliet vieglāku, it sevišķi, kopš viņa zināja, kurš ir iemetis to nolādēto akmeni caur viņu mašīnas stiklu un varbūt arī — kāpēc. Tomēr par Spēli, protams, nevienam nedrīkstēja stāstīt. Pat Anderbergs šajā gadījumā nespētu turēt muti, par to viņa bija pārliecināta.

Tāpēc ar saviem dēmoniem bija jātiek galā tāpat kā vienmēr. Ar šoka terapiju.

Viss, kas mūs nenogalina, padara mūs stiprākus, un pārējās mačo gudrības… Ja cilvēks baidās, tad viņam jākļūst par policistu. Ja jūtas nedrošs, tad jākļūst par miesassargu, bet, ja apmet kūleni ar mašīnu, tad pēc iespējas ātrāk jāsēžas pie stūres. Vērsim pie ragiem un gāzi grīdā.

Yippikayee, kā teiktu Henke.

Diezin ko viņš darīja šobrīd?

Ap šo laiku brālim jau vajadzēja būt Taizemē, taču Rebeka nebija saņēmusi no viņa nekādu ziņu.

Nevarētu teikt, ka tas pārsteidza.

*

Viņi bija labi noslēpušies, tas nu jāatzīst. No pirmā acu uzmetiena ķieģeļu ēka šķita pilnīgi nevainīga. Parasta biroju kastīte, zviedru standarts, notbingfancyx . Tieši tāda pati kā pārējās ēkas ielā. Divi stāvi ar galveno ieeju, pazemes garāžu un mazu stikla recepciju. Pāris noplukušu karogu trīsceturtdaļmastā pie ieejas. Karogu virves ritmiski plīkšķēja vasaras vējā.

Pang-pang-pang-pang.

Vispār jau ellīgi gudri, paslēpties visiem acu priekšā, kur ikviens tevi var pamanīt, tomēr neviens nepamana. Daudz labāk par kaut kādu slepenu cietoksni, kas varētu radīt daudz ziņkārīgu jautājumu.

The best trick the devil ever pulled…

Vāģis nebija problēma. Saab 900 no Ārlandas ilgtermiņa stāvvietas. To varēja iedarbināt ar saldējuma kociņu, ja vien zināja, kā. Tas pats ar barjeru pie vārtiem. Svenne Perons droši vien bija atstājis autostāvvietas kvīti pelnu traukā tādēļ, lai to nepazaudētu Maljorkā. Labāk samaksāt automātā ar skaidru naudu un izbraukt ārā pilnīgi legāli. Divsimt piecdesmit kronu par mašīnu ar pilnu benzīna tvertni, kuru nemeklēs vismaz sešas dienas. Gluži saprātīga cena. Katrā ziņā daudz lētāk par Herz un mazāk sarežģījumu, it īpaši tam, kurš negrib tikt pamanīts un kuram nav vadītāja apliecības…

Arī sirdsapziņa sevišķi nemocīja. Autozādzība kriminālkodeksā nebija minēta, tātad pārvietošanās līdzekļu piesavināšanās bija sīkums, neliels pārkāpums, gluži kā ielas šķērsošana pie sarkanās gaismas. Lielajam brālim tas nerūpēja. Arī HP ne.

Viņš pabrauca ēkai garām trīs reizes un katru reizi uzņēma visu ar jaunā telefona kameru. Tad apsēdās gaidīt dažus kvartālus tālāk un pāris stundu novēroja ēku.

Kad viss bija gatavs, USB kabeli pie portatīvā datora, ieslēgt mediju pleijeru un skatīties ierakstu!

Sēžot mierīgi, bija vieglāk ievērot to, kas atšķīrās. Diskrētas kameras nosedza visus fasādes stūrus un pat restu žalūzijas pie iebrauktuves pazemes garāžā. Recepcijā sēdēja muskuļots sargs, nevis sekretāre Līsa no priekšpilsētas. Visi sīkie indikatori norādīja, ka viņš ir pareizajā vietā.

Tomēr vissvarīgāko lietu HP atklāja tikai pēc kāda brīža. Tā patiesībā nebija lieta, drīzāk pretēji.

Sargs palaikam apmeta loku un nopētīja apkārtni, bet citādi ne ēkā, ne tās tuvumā nekas nenotika.

Zippo, Nada, Niente!1

Neviena klienta, neviena apmeklētāja, pat ne uzpīpēt kāru darbinieku pie sānu ieejas. Nekādas satiksmes, nekādu piegāžu, pat nevienas mašīnas ārā no garāžas, lai gan pulkstenis bija nozvanījis jau četri un pieci.

Citiem vārdiem sakot, ēkā neviens nestrādāja. Nevienas dzīvas dvēseles, izņemot sargu. Bet vai tad serveru ferma nevadīja sevi pati? Visu varēja izdarīt attālināti. Vai varbūt iekšā dzīvoja daži čaļi, kas aprūpēja kontroltelpu? Mazi, bāli operatori, kas nekad neieraudzīja dienasgaismu?

Lai būtu kā būdams, HP pārliecība auga aizvien lielāka. This was the place!3

No šejienes tika kontrolēts viss: Skudras, Funkcionāri, Spēlētāji un Uzdevumi. īstenību par Spēli un Spēli par īstenību, visu vienā vienīgā aplikācijā bez salaidumu vietām. Aiz anonīmajām ķieģeļu sienām bija mission control\ un viņš, Henriks HP Peteršons, bija to atradis.

Fucking Houston of cyberspace!5

Un viņš zināja vēl vienu lietu.

Viņam jātiek iekšā.

*

Rebeka atvēra ārdurvis un piesardzīgi paošņāja gaisu priekšnamā, taču sajuta tikai krāsas smaku. Viņa bija paņēmusi atslēgu no kooperatīva priekšsēdētāja un noklausījusies desmit minūšu lekciju par to, “cik nopietni dzīvokļu kooperatīvs raugās uz notikušo”. It kā Henke kaut kādā ziņā būtu atbildīgs par to, ka viņu kāds mēģinājis sadedzināt.

Secinājums varbūt nebija gluži neiedomājams, taču viņai nebija vēlēšanās to apspriest ar svešinieku. Katrā ziņā priekšsēdētājs šķita atvieglots, izdzirdējis, ka Rebeka ieradusies iztukšot dzīvokli pirms pārdošanas, un steidzīgi atvadījās, lai viņa nepaspētu pārdomāt. Marīa Trapgrenda šobrīd bija daudz pieprasītāka vieta nekā deviņdesmito gadu vidū, kad viņi nopirka šo dzīvokli.

Patiesībā iela ar akmeņiem un šaurajām kāpnītēm mātei bija diezgan nepraktiska, taču viņa bija lolojusi romantisku sapni dzīvot kā filmā “Andersonu Kalle” un, līdzko bija ieraudzījusi dzīvokli un apkaimi, viņu vairs nevarēja atrunāt. Ar tēva dzīvības apdrošināšanu pietika pirmajai iemaksai un dažām jaunām mēbelēm.

Rebekai pašai šī apkārtne vairāk atgādināja “Trešo vīru”, nevis “Andersonu Kaili”. Itin kā tumšajās ieliņās un pagalmos uzglūnētu kaut kādas nezināmas briesmas. Viņai nekad nebija paticis nākt šurp, un šī diena nebija izņēmums.

Durvis bija jaunas, priekšnams pārkrāsots un parketa grīda saremontēta, bet citādi dzīvoklī viss izskatījās kā parasti. Tas pats vecais, ierastais Henkes haoss. Un gluži tāpat kā parasti viņa grasījās tēlot glābšanas patruļu un palīdzēt viņam visu nokārtot.

Rebeka ienesa virtuvē kartona kastes un sāka tās piepildīt. Virtuves piederumu iesaiņošana aizņēma tikai pusstundu. Lielākā daļa trauku acīmredzot bija sadauzīti ugunsgrēkā, tādējādi vismaz aiztaupot viņai

mazgāšanas pūles. Ledusskapis un saldētava principā bija tukši, ja neskaita sapelējušu sieru un saldētu pīrāgu paciņu, tāpēc viņa devās uz dzīvojamo istabu. Arī ar elektronikas aprīkojumu bija diezgan vienkārši tikt galā. Visas tukšās kastes joprojām stāvēja kaktā, droši vien tāpēc, ka Henke nebija vīžojis nonest tās uz atkritumu konteineriem. Rebeka nespēja nebrīnīties, kur viņš ņēmis naudu visām šīm rotaļlietām. Dators, plakanā ekrāna televizors, mājas kinozāle un spēļu konsole, veikalā tas viss noteikti maksāja vismaz četrdesmit tūkstošus. Bet Henke, visticamāk, nebija tos pircis legāli…

Izņemot elektroniku, nekas cits dzīvoklī nebija ievērības cienīgs. Izsēdēts dīvāns, pāris ļodzīgu plauktu un mazs žurnālu galdiņš. Tos visus viņi bija nopirkuši, pārceļoties uz pilsētu.

Guļamistabā joprojām stāvēja mātes čīkstošā priedeskoka gulta. Sega un palags mētājās uz grīdas. Rebeka nespēja saprast, kāpēc brālis paturējis šo gultu. Mamma gan bija nomirusi Eštas klīnikā, bet tik un tā…

Veca datorspēļu izstādes afiša bija vienīgais, kas rotāja citādi kailās sienas.

—    DreamHack 07, pasaulē lielākā spēļu mesa, Rebeka nomurmināja, kraudama drēbes kaudzēs un bāzdama tās dažādos maisos. Tomēr arī viņas labajai gribai bija robežas, tāpēc lielākā daļa bija paredzēta tuvākajam humānās palīdzības konteineram.

Grāmatplauktos stāvēja DVD, lielākā daļa no tiem nepārprotami pirātiskas filmu kopijas. Rebeka novilka ar pirkstu pār disku vāciņu putekļainajām muguriņām. Dominēja gangsteru filmas, tām cieši sekoja amerikāņu spriedzes filmas, un trešajā vietā iespaidīga pornogrāfijas kolekcija. Plauktos netrūka arī daudz vecu klasikas gabalu, un Rebeka brīdi apsvēra, vai neaizņemties kādu filmu. Bet kur lai vina ņemtu laiku tās skatīties?

Līdzās filmu diskiem plauktos bija arī daudz grāmatu, kas viņu patiesībā nemaz nepārsteidza. Henkem patika lasīt, viņš lasīja jau kopš bērnības.

Sākumā Rebeka bija brālim palīdzējusi, taču viņš visu ātri aptvēra un sešu gadu vecumā jau lasīja tikpat labi kā viņa. Tēvam kādā

atvilktnē glabājās kaudze vecu ilustrētu klasikas darbu, un Henke tos pārlasīja vairākas reizes. Laikam jau komiksu žurnālu versijas par Robinsonu Krūzo un Mobiju Diku bija izglābušas viņa atzīmes zviedru valodā visā pamatskolas laikā. Desmit minūtes ar žurnāla Det Bāsta zīmēto versiju, un hops! viņš jau bija gudrs.

Tik tipiski Henkem!

īsāko ceļu meistars.

Rebeka nespēja apslāpēt smaidu. Lai kādi acīm redzami trūkumi piemita jaunākajam brālim, viņa sabiedrībā nekad nebija garlaicīgi. Kad abi mazliet paaugās, Rebeka mēdza ņemt Henki līdzi uz bibliotēku. Pēc skolas viņi sēdēja tur, nevis devās mājās. Un Rebeka lika brālim izpildīt mājasdarbus, pirms viņš drīkstēja ķerties pie komiksiem. Bibliotēka bija brīvā zona, mierīga vieta, kur uz pāris stundām varēja aizsapņoties, kad mamma bija saslimusi un situācija mājās saspīlējusies. Grāmatu smarža viņai joprojām saistījās ar drošību.

Viņi bieži bija sēdējuši tur, līdz bibliotēku slēdza un laipnās tantes bija spiestas viņus padzīt…

Šķita, ka kopš tiem laikiem pagājuši teju vai simts gadi.

Pašā plaukta apakšā stāvēja fotoalbums ar brūniem plastmasas vākiem un salipušām lapas. Rebeka jau daudz reižu bija redzējusi nodzeltējušās fotogrāfijas, tomēr nespēja atturēties, nepašķirstījusi albumu. Patiesībā jau viss nebija slikti, daži brīži dzīvē bija uzskatāmi gandrīz par normāliem. Piemēram, kempinga brīvdienas Retvīkā. Viņa, mamma un Henke ar apgleznotām koka tupelēm kājās skatījās objektīvā, piemieguši acis. Tie divi blondi un priecīgi, viņa pati tumšmataina kā tēvs un ar nopietnāku seju. Tēvs, protams, bija stāvējis aiz fotoaparāta, tikai garā ēna nodeva viņa klātbūtni. Rebeka bija pārliecināta, ka tuvāk fotogrāfijai Henkes albumā tēvs nekādi nevarētu nokļūt.

Patiesībā šī agro astoņdesmito vasaras bilde daudz pastāstīja par viņu ģimeni. Henke un mamma allaž bija ļoti tuvi, viņa pati bija tēva meita. Tāpat kā māte, viņa darīja visu, lai izpatiktu tēvam, kaut gan viņš bieži izturējās pret viņiem kā pret tukšu gaisu. Tēvs bija nopietns vīrs, kurš daudz domāja un visbiežāk kavējās pats savā sabiedrībā.

Viņš reti smaidīja un gandrīz nekad nesmējās, katrā ziņā Rebeka to neatcerējās. Viņu laikam interesēja tikai darbs, kaut kāda pārdošana, Rebeka atminējās tikai to, ka tēvs daudz braukāja apkārt. Reizēm viņš atsūtīja kādu pastkarti, un dažas reizes TaxFree maisiņā bija ari vēl kas cits bez alkohola pudelēm. Saldumi, smaržas vai varbūt maza, lēta rotaļlieta no lidostas suvenīru veikala, ja brauciens bija īpaši izdevies un viņš bija labā garastāvoklī.

Nedaudzajās dienās, ko tēvs pavadīja mājās, viņš parasti nevēlējās, ka viņu traucē. Ieslēdzās savā mazajā kambarītī ar grāmatu un kādu pudeli. Pārējā ģimene viņu gluži vienkārši neinteresēja. Neizbēgams traucēklis, kas novērsa uzmanību un ko viņš bija spiests paciest. Turklāt pēdējos gados tēvs sāka just aizvien lielāku sarūgtinājumu par savu dzīvi. Viņam šķita, ka nav saņēmis pelnīto novērtējumu.

Tēvs bija sācis darbu pie kaut kāda memuāru projekta, kas varētu viņu reabilitēt, taču tas tikai vairoja viņa naidīgumu, jo neviens nevēlējās memuārus izdot. Kad tēvs nomira, viņi visu sadedzināja. Aizbrauca uz Līdu un iemeta biezo papīru kaudzi kādas atpūtas vietas grilā.

Cieši aprakstītās lapas sadega pāris minūtēs.

Neviens no viņiem pat māte nebija izlasījis ne rindiņu.

Tomēr, lai ko domātu Henke, tēvs nebija ļauns cilvēks nepavisam ne! T ikai pieaugušā vecumā Rebeka saprata, ka viņa uzvedība bija kaut kas līdzīgs invaliditātei. Dažiem cilvēkiem vienkārši trūkst empātijas, tāpēc viņi nespēj arī izrādīt mīlestību.

Nabaga māte bija darījusi, ko spēja. Paklausījusi vismazākajam mājienam un staigājusi uz pirkstgaliem, sargājot tēva garastāvokli. Kad mātes pasauli pārņēma slimība un viņa sāka meklēt mierinājumu alkoholā, Rebeka piepeši kļuva atbildīga par to, lai mājās viss notiktu tā, kā to vēlas tēvs.

Vispār jau tas nebija nekāds brīnums, ka viņa iemīlējās Dāgā. Galu galā viņš bija tikai tēva jaunāks variants, un bija vajadzīga pavisam neliela interese no viņa puses, lai Rebeka sajustu simpātijas. Atšķirībā no tēva Dāgs spēja būt ārkārtīgi emocionāls. Ja bija labā

garastāvokli, viņš nesa ziedus un dāvanas, stāstīja visai pasaulei, cik Rebeka ir brīnišķīga, burtiski staroja mīlas pilna drauga lomā. Saprotams, ka Rebeka tūlīt zaudēja galvu, un Dāgs viņu bildināja jau pēc dažiem mēnešiem. Līdz ar to viņa bija sagādājusi sev jaunu autoritāti, kuras mīlestību atkal centās nopelnīt, upurējot sevi.

It kā viņai būtu kāda vaina.

Sasodīts, cik viegli bija būt gudram pēc kara…

Toties Henke bērnībā bija diezgan skaļš un dzīvīgs. Viņam patika trakas rotaļas, kas reizēm atsaucās uz dzīvokļa iekārtojumu, un tēvs to necieta, it īpaši brīžos, kad pēc darba bija ķēries pie groka. Tad parādījās siksna, un tēvs nebija no atturīgajiem. Viņš sita atkal un atkal, kaut gan Rebeka un māte lūdzās, lai viņš izbeidz. Pēdīgi kāda no viņām metās aizsegt Henki, lai viņu pasargātu un pieliktu tam punktu.

Rebeka pārāk labi atcerējās slimnīcu. Personāla skatienus un to, cik stipri viņa bija satvērusi tēva roku. Viņa tēloti mierīgo balsi:

Nē, dakter, Henriks vienkārši nokrita pa kāpnēm. Mūzu mazais puisītis ir īsts nelaimes putns…

Viņa nevilšus iekoda apakšlūpā.

Vajadzēja rīkoties ātri, aizvākt Henki, pirms saspringtas situācijas izgāja no kontroles, bet citkārt uzturēt tēvu un mazo brāli labā noskaņojumā, lai mājās viss ritētu bez sarežģījumiem. Māte bija centusies, cik spēja, vismaz sākumā. Taču, kad viņas uzmanību aizvien vairāk novērsa slimība, viņa vairs nespēja vai gluži vienkārši nevēlējās par to rūpēties. Turklāt tēvs taču beidzot bija viņu ieraudzījis! Lai cik dīvaini tas izklausītos, māti un tēvu beigās saveda kopā alkohols un pašnožēla. Tie radīja viņiem kopīgas intereses, abiem beidzot bija kaut kas, ar ko dalīties.

Tā pamazām trauslais līdzsvars mājās aizvien vairāk palika Rebekas ziņā. Viņai vienmēr bija jābūt modrai, gatavai iejaukties, gandrīz kā darbā. Vispirms sargāt Henki no tēva un vēlāk arī no viņa paša.

Skolas bastošana, kompānijas un smēķēšana sākumā tas viss noteikti bija zināma veida atriebība, bet vēlāk vienkārši veids, kā nospļauties uz visu pasauli…

Rebekai negribējās atplēst salipušās albuma lapas, tāpēc nākamajā vaļējā lappusē viņa ieraudzīja sevi pēc vairāk nekā desmit gadiem. Viņa bija pabeigusi skolu un sēdēja pie svētku galda vecajā dzīvoklī.

Viņai blakus Dāgs. Abi, tikko iemīlējušies, smaidīja objektīvā. Dāgs aplicis roku viņai ap pleciem, un viņa pati pieliekusies, laikam mazliet par ciešu, pie viņa platā krūškurvja. Gandrīz izskatījās, ka Dāgs viņu tur.

Viņa šķita priecīga, pat laimīga baltā vasaras kleitā, ar absolventa cepurīti galvā. Lai gan kopš abu satikšanās bija pagājis tikai pusgads, viņai pirkstā jau mirdzēja saderināšanās gredzens. Tā, protams, varēja būt tagadējā prāta konstrukcija, taču, ja kārtīgi ieskatījās, šķita, ka laimīgais smaids īsti nesasniedz acis. It kā prieks fotogrāfijā būtu tikai fasāde.

Otrā fotogrāfijā bija redzami pārējie viesi pie galda. Māte iekritušām acīm un izkāmējusi kā parasti. Henke un Mange, Dāga māte un Nilla, un pāris Rebekas draudzeņu, kuru vārdus viņa vairs neatcerējās. Visi smaidīja un māja aparātam, ko droši vien turēja viņa pati. Priecīgs sveiciens no šķietami priecīgas pagātnes.

Tagad visi smaida un māj. Hei, hei, Rebeka!

-   Hei, hei, viņa nomurmināja, piepeši sajutusi skumjas.

Kad tika uzņemta šī fotogrāfija, bija pagājis nepilns gads, kopš tēvs devās uz konferenci Spānijā un atgriezās mājās zārkā. Apmēram desmit mēnešus vēlāk vēzis pieveica māti un viņa piebiedrojās tēvam kapsētā. Taču līdz tam Dāgs bija paguvis nogalināt sevi, bet Henke nonākt cietumā.

Un viņa pati?

Mjā, kā jau Mange teica, viņa arī nebija tikusi cauri sveikā…

Tomēr fotogrāfijā nekas no tā nebija redzams. Sasalušajos mirkļos pagātne joprojām bija gaiša. Tikai viņas deviņpadsmitgadīgās acis lika nojaust ko citu.

Rebeka ar blīkšķi aizcirta albumu, iemeta to vienā no grāmatu kastēm un mēģināja nokratīt nepatīkamās sajūtas. Bija palicis tikai skapis, tad viņa varēs piezvanīt pārcelšanās firmas puišiem un atbrīvoties no visa. Nākamnedēļ mākleris ieradīsies uz novērtēšanu, vēl

pēc divām nedēļām dzīvoklis noteikti jau būs pārdots un glābšanas patruļas darbs līdz ar to pabeigts.

Viņa atvēra durvis un ar atvieglojumu ieraudzīja, ka mazā ģērbistaba ir gandrīz tukša. Patiesībā tas nebija pārsteidzoši, jo lielākā daļa drēbju bija izmētātas pa dzīvokli.

Uz kāda plaukta telpas tālākajā galā stāvēja dažas kastes, un Rebeka paspēra pāris soļu, lai tās noceltu. Ceļā viņa uzkāpa svītrainam auduma gabalam, kas gulēja uz grīdas. Viņa to pacēla un jau grasījās mest atkritumu maisā, kad pamanīja, kas tas ir.

Henkes vecais sporta maisiņš, kuru viņš bija uzšuvis mājturības stundā. Maisiņa piederību joprojām apliecināja glīti iezīmēts vārds un telefona numurs, taču iekšpuse bija lipīga, sasmērēta ar kaut kādu eļļu. Diezin kas tajā glabājies?

Rebeka brīdi domāja un tad iebāza brāļa darinājumu vienā no saglabājamo drēbju maisiem. Henkem ar šo maisiņu noteikti saistījās kādas atmiņas, tāpēc tas drīkstēja dzīvot vēl dažus mēnešus. Patiesībā Rebeka ļoti šaubījās, ka viņš jelkad atgriezīsies, un, pat ja tā notiks, diezin vai viņš gribēs savas vecās mantas. Viņa dos Henkem sešus mēnešus, bet pēc tam visu, arī fotoalbumu, aizvedīs uz kādu izsoļu firmu.

Kad Rebeka nocēla pēdējo kasti, no tās izkrita kāds priekšmets un trāpīja viņai pa kāju. Tas bija diezgan smags, un Rebeka bija spiesta guļamistabā izpildīt kara deju uz vienas kājas, iekams sāpes aprima tiktāl, ka viņa varēja atgriezties ģērbistabā.

Nokritušais priekšmets izrādījās maza koka lādīte, droši vien ari darināta mājturības stundās. Virspusē bija glīti iededzināti Henkes iniciāļi. I-ādīte nebija aizslēgta, tomēr Rebekai neizdevās atvērt vāciņu, jo koks laika gaitā bija piebriedis.

Viņa pakratīja savu atradumu un atbildē saņēma metālisku graboņu, taču skaņa nebija pietiekami interesanta, lai viņa gribētu meklēt kādu instrumentu un nopūlēties ar vāka atvēršanu. Lādīte nonāca vienā no grāmatu kastēm albuma kompānijā.

Kad Rebeka bija pabeigusi un mazgāja rokas virtuves izlietnē, iezvanījās viņas mobilais telefons.

-   Sveika, te Mike!

-   Sveiks!

Rebeka juta, ka viņas balss skan mazliet priecīgāk, nekā viņa ieplānojusi.

-   Kā… klājas?

-   Labi. '

Patiesībā viņai vajadzētu būt dusmīgai.

Mike bija teicis, ka piezvanīs, taču tas bija jau pagājušajā nedēļā. Turklāt Rebeka, sev par nožēlu, bija atskārtusi, ka gaida viņa zvanu. Kad viņš beidzot piezvanīja, viņa nespēja saglabāt toni tik vēsu, kā bija iecerējusi. Jo priecājās dzirdēt Mikes balsi.

-   Vai tu gribētu satikties? Mike izklausījās priecīgs, gandrīz jautrs. Pilsētā, — viņš piebilda, pirms Rebeka paspēja atbildēt.

-   Protams, viņa nogaidoši atbildēja.

-   Labi, man vajag ar tevi par kaut ko aprunāties. Sturekatten konditorejā pulksten piecos, vai varēsi?

-   Protams, — viņa atkārtoja. Piecos varēšu.

-   Labi, tad tiksimies, atā!

-   Atā, — Rebeka sacīja un pārtrauca sarunu.

Ko tad tas nozīmēja?

Par kaut ko aprunāties… Tas izklausījās tik nevainīgi, it kā runa būtu par kādu sīkumu. Bet viņiem taču nebija nedz kopīgu sīkumu, nedz ari kā cita, ja neskaita fiziskās attiecības. Tātad droši vien par tām viņš gribēja runāt. Izbeigt tās.

Rebeka jau bija nojautusi, ka Mikem ir cita. Varbūt viņš bija izlēmis pilnībā pievērsties otrai sievietei? Pamest meiču, kas uzradās tikai tad, kad gribēja nokniebties? Izklausījās loģiski. Un viņai nevajadzētu par to satraukties.

Turklāt pēdējā laikā Rebeku bija sācis satraukt kas cits: kāds zvanīja viņai uz mājām no slēpta numura, ļāva signāliem skanēt, bet vienmēr nolika klausuli, kad ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Kādu brīdi viņa bija domājusi, ka zvana Mike, bet viņam nepietiek prāta atstāt ziņu. Rebeka gandrīz sadusmojās uz viņu, līdz aptvēra, ka ir iedevusi viņam tikai sava mobilā telefona numuru.

Sākumā zvanu bija maz, bet pēdējās dienās arvien vairāk. Itin kā kāds patiešām gribētu dabūt viņu rokā, pateikt kaut ko svarīgu. Vai varbūt tur bija citi motīvi?

Visvairāk Rebeku satrauca fakts, ka zvanītājam vienmēr izdevās trāpīt laikā, kad viņa bija darbā. Vēl pirms pāris dienām viņa bija pārliecināta, ka tā ir tikai sakritība, taču, kad zvanu kļuva vairāk, viņa nojauta, ka tie notiek pēc kāda grafika. It kā viņas prombūtne patiesībā būtu zvanu priekšnoteikums un neierunātā ziņa būtu vēsts pati par sevi.

Kārtīgi apdomājusies, Rebeka nosprieda, ka tas viss nemaz nav tik dīvaini. Patiesībā viņa ļoti labi zināja, kurš aiz tā stāv. Acīmredzot tā otra sieviete negrasījās ļaut viņai tikt cauri sveikā.

*

Viņam bija nepieciešama palīdzība, tas nu bija pilnīgi skaidrs. Jautājums tikai: kāda veida palīdzība?

Protams, viņš pazina dažus Spēlētājus no attiecīgajām aprindām, taču tās bija nesalīdzināmas lietas ielikt lauzni balkona durvīs un nepamanītam apciemot Spēli. Novērošanas kameras, caurlaides sistēma, pastāvīgs sargs un noteikti dažādas signalizācijas pa visu ēku.

Some serious shit!b

Kurš varētu viņam palīdzēt?

Njā, šo tiltu laikam vajadzēs šķērsot mazliet vēlāk.

Sākumā jāveic izpēte, jāsadabū plānojums un cita nepieciešamā informācija, kas varētu būt pieejama dažādos reģistros. Par laimi, šim darbam bija izcils kandidāts.

Protams, paklāju tirgotājs Mange, who elseV

Kontakts ar viņu bija zema riska projekts, jo Mange bija paranoisks attiecībā uz novērošanu tīklā.

Viņš bija rakstījis lasītāju vēstules un uzsaukumus pret FRA un IPRED, pat iesaistījies jauno demokrātu partijā. Taču klišejas par personas neaizskaramību skanēja ļoti neīsti, ja tās pauda liberāļi, kas reizē augu dienu gūglēja, blogoja, vīteroja un feisbukoja, lai pēc

tam priecīgi izmantotu savas ICA atlaižu kartes un nezaudētu piecu kronu atlaidi uz KungMarkatta ekoloģiskā veikala pilngraudu makaroniem un nebalinātu atejas papīru.

Piedāvājums īpaši jums! Yeah right'/

Tik daudz maksāja tā integritāte…

Kāpēc vienkārši nepateikt, kā ir? It’s all about the fucking money!'* Tas būtu sasodīti labs vēlēšanu sauklis, viņš pat varētu nobalsot par šādu partiju. Bet vislabākais katrā ziņā bija tas, ka Manges saziņa tīklā, tāpat kā tagad viņējā, noteikti bija pasargāta no Lielajiem brāļiem, lai kādu ģimeni tie pārstāvētu.

HP izbrauca no benzīna uzpildes stacijas un stūrēja uz Tēnstu. Dažas minūtes braukājis ar portatīvo datoru uz ceļiem, viņš atrada meklēto. Neaizsargātu wi-fi tīklu ar labu signālu. Tikai jānovieto mašīna ielas malā un jāielogojas, milzīgs paldies!

Badboy.128 says: Čau, Mange, esi onlainā?

HP pagaidīja dažas minūtes, apsvērdams, vai neuzsmēķēt, taču ekrāns nozibsnīja, pirms viņš paguva sameklēt cigareti.

Farooksays:Salām-aleikum, brāli HP, longtime no C10 es redzēju, ka tu vairs neesi dārza mājā.

Badboy.128 says: Nē, tajā miniatūrajā būdiņā kļuva mazliet par šauru. Jau grasījos pamest pilsētu, bet tad iedomājos par vienu lietu, kas man jānokārto, vajag drusku palīdzības…

Farook says: Anytimen , brāl, tu taču zini. Kā varu pakalpot? Badboy.128 says: Vajag dažus plānus un vispārīgu informāciju par vienu vietu Šistā, Tūršhamnsgātanā 142, patiesībā visu, ko vari atrast. Farook says: OK??

Badboy.128 says: Bet tev jārīkojas piesardzīgi, saproti? Badboy.128 says: Neatstāj nekādas pēdas un nepamodini sargsuņus, skaidra bilde? %

Farook says: Roger that,12 sapratu! 4»

Farook says: Minēšu, ka tam ir saistība ar to, par ko mēs runājām iepriekš??

Badboy.128 says: tipa…

Farook says: OK, tad tu esi atradis tos, kuri gribēja pielaist uguni manam veikalam?

Badboy.128 says: tipa…

Farook says: Dod man pāris stundu!!

Badboy.128 says: Liels paldies!

Farook says: My pleasure'3 , brāl, apsoli, ka sadosi viņiem no manis.

Badboy.128 says: Roger that!

Farook says: Starp citu, pirms pāris dienām mani apciemoja tava māsa…

Badboy.128 says: Mhm, tā es dzirdēju…

Farook says: Šķita, ka viņa nejūtas labi, tu taču viņu te nejauksi iekšā??

Badboy.128 says: Nē tak, nekāda riska…

Farook says: OK, es tikai gribēju pārliecināties. Beka man vienmēr ir patikusi!

Badboy.128 says: You don't say14 ???!!1 Farook says: Vai tad var manīt??

Badboy.128 says: Tikai drusku…

Farook says: *suck!*

Badboy.128 says: Nekādu briesmu, es visu kontrolēju, paldies par palīdzību!

Farook says: No worries, Ma'a salama, brāl!

Badboy.128 says: Sazināsimies, mr. M!

Sturekatten, klasiska kafejnīca ar mazām telpām un antīkām mēbelēm. Drīzāk vecāsmātes vārītā kafija un plātsmaizes nekā amerikāņu milzu cookies15 un papīra glāžu latte.

Pie galdiņiem tantītes zilganiem matiem, ģimenes ar bērniem, ģimnāzijas skolotāji un, protams, neiztrūkstošie tvitera tirliņi, iebāzuši degunu savos elektroniskajos draugos. Skaidrs, čomiem jāuzzina, kā te

garšo kafija, turklāt reālajā laikā, kā gan citādi pasaule varēs turpināt griezties…

Tomēr vietai bija maza nozīme, galvenais visu noskaidrot un dzīvot tālāk.

Čau, čau, buča uz vaiga un viss pārējais, kad Mike ierādās ar trīs minūšu novēlošanos. Kaut kāda iemesla dēļ viņi piepeši bija gandrīz nokautrējušies viens no otra. Varbūt tāpēc, ka bija pagājis ilgs laiks kopš pēdējās reizes gultā?

Vai tā bija?

Varbūt divas vai trīs nedēļas. Rebeka nepaspēja to izrēķināt starp sasveicināšanās frāzēm un brīdi, kad viesmīle atgriezās ar viņu pasūtījumiem. Pastas salāti un minerālūdens viņai, garneļu sviestmaize un alus viņam. Pāris kumosu, lai remdinātu lielāko izsalkumu, un tad vērsim pie ragiem.

Mike šķita uztraukts, gandrīz sasprindzis. Laikam arī gribēja kaut ko noskaidrot.

-   Es gribēju ar tevi par kaut ko aprunāties, Rebeka.

-   Mhm, tu jau teici…

Viņa nojauta turpinājumu.

-   Es neesmu bijis pret tevi gluži godīgs, Mike sacīja, sagrozīdamies krēslā.

Rebeka klusēja, gaidīdama turpinājumu.

-   Ne jau tas, ka es būtu melojis vai… Mike turpināja, it kā lai viņu apsteigtu. Mēs taču nekad neesam īsti runājuši par attiecībām.

Rebeka apstiprinoši pamāja ar galvu reizē gan sev, gan viņam.

Here īve go…

-   Lieta ir tāda, Mike sacīja un atkal sagrozījās, it kā krēsla polsteris viņam spiestu. Lieta ir tāda, ka man ir… vai bija… nu…

-Tev jau ir meitene! Rebeka viņu pārtrauca, lai saīsinātu mokas.

-Jā! Uz mirkli viņš izskatījās atvieglots, bet tad sejas izteiksme pārvērtās. Nē, es domāju, nē!

Piepeši Rebeka apjuka.

-Tagad es nesaprotu, Mike, tad tev ir meitene vai nav? Tas taču nevar būt tik sarežģīti?

Viņš dziļi ievilka elpu un šķira saņemamies.

-   Lai būtu pavisam precīzi, man bija meitene līdz pirmdienai. Mēs ar viņu šad un tad satikāmies, kopš es pārcēlos šurp, bet nekad neesam dzīvojuši kopā, katrā ziņā ne pastāvīgi.

Viņš pamudinoši skatījās uz Rebeku, it kā gaidītu zīmi, vai turpināt.

-   Un… kāda tam saistība ar mani? Mēs taču nekad neesam viens otram neko solījuši.

Rebeka centās saglabāt neitrālu balss toni. Bija līdz pirmdienai? Ko viņš te centās pateikt?

-Tieši tā, neesam. Mike atviegloti nopūtās. Mēs nekad neesam par to runājuši, un tāpēc es neko neesmu teicis, vai… Ai, es nezinu!

Viņš paberzēja pieri.

-   Viņa un es, mēs it kā slīdējām katrs uz savu pusi, taču neko nedarījām. Patiesībā man to vajadzēja izbeigt jau sen, pirms mēs ar tevi satikāmies, bet es to neizdarīju.

Viņš atkal nopūtās.

-    Es patiesībā cenšos pateikt to… Mike iesāka, nokopēdams Rebekas neizteikto jautājumu, … ka pirmdien es saņēmos un visu izbeidzu. Gāja diezgan labi, jo atklājās, ka viņa jau satiekas ar kādu citu, un mēs patiesībā šķīrāmies kā draugi.

Kaut kāda iemesla dēļ Rebekas pulss bija paātrinājies, un viņai tas nemaz nepatika. Vai varbūt tieši patika?

Mike nokremšļojās un sāka no sākuma.

-   Nūjā, es te ar mainīgiem panākumiem cenšos pateikt, ka tagad esmu viens, pa īstam viens, un gribētu zināt, vai mēs nevarētu satikties mazliet… parastāk, ja tu saproti, ko es domāju?

Viņš pasmaidīja, un arī Rebeka piepeši nespēja apvaldīt smaidu.

*

HP vajadzēja kaut kur apmesties. Vajadzēja atrast kādu vietu, kur atpūtināt galvu un kalt plānus. Mašīna nebija variants. Lai varētu skaidri domāt, vajadzēja gulēt, ēst un kakāt kā Homo sapiens.

Ar noplukušu viesnīcu Solnā varēja iztikt. Cash paymentl6 , bezmaksas wi-fi, nekādu novērošanas kameru un vēl svarīgāk nekādu uzbāzīgu jautājumu.

Mange vēl aizvien centās atrisināt problēmu. Ēkas plānojums nebija publiski pieejams, taču noteikti pastāvēja ceļi, kā to iegūt, vajadzēja tikai mazliet vairāk laika. Vienmēr bija kāds, kam šis plānojums ir pieejams. Ja to negribēja rādīt komūna, tad bija jāizmēģina celtniecības firma, elektriķi, komunālie pakalpojumi vai kāds cits. Publiskajā Zviedrijā agri vai vēlu varēja atrast meklēto, ja vien raka pietiekami dziļi. Un Mange pazina cilvēkus, kas rakšanu pieprata izcili. Gandrīz tā, it kā viņam kibertelpā būtu pašam sava mazā Skudru ferma.

Tā ka līdz brīdim, kad viņa BFF kaut ko atradīs, vajadzēja uzvesties neuzkrītoši un slīpēt rīcības plānu.

Iesākumam jānolemj, ko tieši viņš darīs, once he was inside'7 .

*

Tikšanās nebija izvērtusies tāda, kādu Rebeka iedomājusies, bet vienalga… īstenībā bija pat labāk, un īsu mirkli viņa jutās gandrīz… laimīga.

Viņi tur bija sēdējuši un smaidījuši viens otram. Tādas kičīgas banalitātes, ko Rebeka patiesībā necieta. Tieši neatbildēdama uz Mikes jautājumu, viņa tomēr bija to izdarījusi, tikai savelkot lūpas.

Tad ko tas nozīmēja? Ka viņiem tagad ir attiecības, īstas attiecības?

Rebeka tā domāja, bet nebija gluži droša. Tas šķita reizē jauki un biedējoši.

Un ja runā par biedējošo…

Kad viņi saņēma rēķinu, Mike bija spiests iztukšot savas jakas kabatas, līdz atrada naudas maku. Dažas mulsas, bet visai uzjautrinošas sekundes viņš domāja, ka to pazaudējis, bet maks, protams, atradās pašā pēdējā pārbaudītajā kabatā.

Un šajā brīdī Rebeka ieraudzīja mobilo telefonu sudrabotu, spīdīgu un bez pogām. Viņa atcerējās, ka reiz to jau redzējusi, pirms

dažām nedēļām uz Mikcs rakstāmgalda. Piepeši viņa aptvēra arī kaut ko citu tas atgādināja kādu telefonu, kuru viņa bija ieraudzījusi pavisam nesen un kurš tagad gulēja policijas atrasto mantu nodaļā.

Modeļi bija ļoti līdzīgi, varbūt pat identiski. Taču mirklī, kad Rebeka pastiepa roku, lai to pagrieztu un paskatītos, vai aizmugurē ir numurs, Mike telefonu paķēra un iebāza kabatā. Rebeka nespēja noteikt, vai viņš to darīja apzināti vai nejauši, vienkārši atjaunodams savu kabatu saturu.

Lai vai kā, šis notikums atstāja nepatīkamu sajūtu.

Un tad vēl tā lapiņa…

Tu neesi to pelnījusi!!!!

tā kliedza uz Rebeku no viņas drēbju skapīša, un viņai atkal bija grūti iebilst.

Septiņpadsmit I getting back in

Viņa bija nikna. Nē, nikna nebija īstais vārds, drīzāk pārskaitusies līdz neprātam. Par spīti viņas mēģinājumiem būt godīgai un uzņemties atbildību par to, kas īsti notika tajā vakarā, lapiņas turpināja parādīties. Tās pašas līmlapiņas ar policijas logo, tas pats pazīstamais rokraksts ar sarkanu flomāsteru.

Šoreiz ne mazāk kā četras pamudinošas izsaukuma zīmes, it kā ziņa jau tā nebūtu pilnīgi skaidra. Beidzot šīm sasodītajām muļķībām jāpieliek punkts!

Tad ko lai vina iesāk?

Vienīgais, ko Rebeka varēja iedomāties, bija vēlreiz ķerties vērsim pie ragiem. Reizi par visām reizēm izstāstīt visu bez aizbildinājumiem vai izvairīšanās.

Viņa jau pāris reižu bija mēģinājusi, nospiedusi numuru, taču pēdējā brīdī nobijusies un nolikusi klausuli, tiklīdz ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Bet ar to jāpagaida līdz maiņas beigām.

Šobrīd viņi braukāja šurpu turpu starp Aflandas lidostu un pilsētas centru. ES līderi ieradās un aizbrauca, kamēr Zviedrija turpināja būt prezidējošā valsts. 1.auksaimniecība un zvejniecība jau apspriestas, vides ministri strādāja pilnā sparā, bet pēc dažām dienām, kad pienāks ārlietu ministru tikšanās, situācija kļūs saspringtāka.

Vihtola jau bija likusi manīt, ka ieradīsies kāds īstais dūzis, droši vien amerikānis vai krievs. Varbūt abi?

Apstāties pie Grand Hotel, ātri izlaist sargājamos, saulesbriļļu slēpts skatiens pāri krastmalai un strups mājiens ar galvu stacionārajai komandai, kas gaidīja pie ieejas. Viss mierīgi, VlPi iekšā viesnīcā, un tad prom, sagaidīt nākamos. Pilnā gaitā un gandrīz bez brīva laika domām. Tas viņai lieliski derēja!

Farook says: Hei, brāl, U there'7

HP dzirdēja datora tinkšķi un pielēca no gultas.

Badboy.128 says: Protams, ko esi atradis?

Farook says: Šo un to, varētu teikt. Tev ir taisnība attiecībā uz to māju, tur ir kaut kas netīrs. Komūna ir noslepenojusi plānojumu, būvfirma stāsta, ka pēc ielaušanās no viņu arhīva pazudušas daudzas lietas. Firma, kas vilka kabeļus, ir bankrotējusi, un ar to nevar sazināties, bet mūsu kopīgais paziņa, kas instalēja datorus, šķiet izkūpējis dūmos…

-   Tu pats nezini, cik tuvu patiesībai esi, Mange, HP caur zobiem nomurmināja.

Badboy.128 says: bet??

Farook says: Tad tu saprati, ka pastāv tāds "bet" W Farook says: Nūjā, pēc mazas, veiklas buršanās mēs sagādājām vienu plānojumu, nejautā, kā. id Turklāt es pazīstu vienu čali, kurš var tev palīdzēt.

Badboy.128 says: plānojums čalis

Badboy.128 says: Pagājušajā reizē, kad tu sagādāji izpalīdzīgu jokdari, es nokļuvu īstā Hičkoka filmā, tāpēc mazliet šaubos šajā punktā…

Farook says: Bet te ir atšķirība. Reimans ir brālis, es viņu pazīstu no mošejas. Ar manām personiskajām rekomendācijām, a friend of ours2 , saproti?

Badboy.128 says: OK, es klausos…

Farook says: Viņš ir drošības sistēmu eksperts, noteikti viens no labākajiem valstī, varbūt visā pasaulē. Tas čalis ir zvērs! Strādā ar to ikdienā un saņem labus procentus. Gatavo sistēmas armijai, poličiem, you name it!!

Badboy.128 says: Kāpēc man ir sajūta, ka sekos trekns Bet??? Farook says: Viņš ir diezgan īpašs… i!

Badboy.128 says: Here we go… pēdējoreiz, kad tu tā teici, Cessna man gandrīz ielauza galvaskausu, paldies, nē, vienkārši atsūti plānojumu, esi tik laipns…

Farook says: Nav tik ļauni, kā izklausās, viņam tikai drusku trūkst sociālās kompetences. Grūtības ar interpersonālu saskarsmi. Badboy.128 says: Milzīgs paldies, dakteri Sandstrem…!

Farook says: Varētu teikt, tāds kā autisma paveids. Baigais profiņš savā nišā, bet galīgā ķezā, kad jākulsta mēle. Apmēram tāds kā tu, tikai tieši pretējs Ј»

Badboy.128 says: Ļoti forši, Mange.

Farook says: Patiesībā jā, tu un Reimans esat kā evil twins2 , ja jūs sakrustotu, tad iegūtu pļāpīgu ģēniju «!!

Farook says: IMHCf viņš jebkurā gadījumā ir vienīgais, kurš var tevi dabūt iekšā, jo es pieņemu, ka tu gribi tur iekļūt. Esmu redzējis plānojumu, un tev nav pilnīgi nekādas iespējas to izdarīt pašam, brāl, es to saku kā tavs norūpējies draugs. Reimans ir your best shot!5 Badboy.128 says: *suck*

Badboy.128 says: OK, atsūti mobilā numuru un plānojumu… Farook says: Addaboy!6

Badboy.128 says: Kaut kas man saka, ka es to nožēlošu… 'j?

*

Piecas dienas un joprojām ne vēsts no Henlčes. Viņš bija apsolījis dot ziņu, kad nokļūs galā. Protams, viņš bija teicis, ka nebrauks pa taisnāko ceļu, un tomēr piecas dienas bez dzīvības pazīmēm. Tas bija satraucoši.

Otra lieta, kas Rebeku satrauca, bija tie nolādētie mobilie telefoni. Tie nenoliedzami bija ārkārtīgi līdzīgi. Ko tas īsti nozīmēja?

Labākajā gadījumā neko. Virbūt tādi telefoni bija pārdošanā un Mike bija nopircis līdzīgu, vai arī viņa vienkārši kļūdījusies.

Telefonam nevajadzēja neko nozīmēt. Mike un Henke nekad nebija tikušies, un nevienam no viņiem nebija ne jausmas par otra eksistenci. Cik viņai zināms, abiem nebija pilnīgi nekādu kopsaucēju. Tad par ko īsti satraukties?

*

Mangem nenoliedzami ir zināma taisnība, HP nodomāja, izskatījis plānojumu.

Tūršhamnsgātana bija īsta Fortnoksa7 . Viņš nebija gluži drošs, bet, ja saprata visus saīsinājumus pareizi, tad ēkai bija viss, ko vien varēja sagādāt drošības ziņā. Kameras ar kustību sensoriem un nakts redzamību, infrasarkanie signalizācijas detektori, sensori, kas uztvēra gan skaņu, gan vibrācijas, un biometriskie lasītāji pie visām durvīm. Lai iekļūtu ēkā, vajadzēja pareizos pirkstu nospiedumus, un tur arī pagaisa viņa plāns kaut kādā veidā sagādāt caurlaides kartīti.

Nolādēts!

Jācer tikai, ka tas Reimans zināja, ko dara, jo pats HP to nezināja.

Viņš nolika plānojumu un apspieda vēlmi iziet ārā pa avārijas kāpnēm, lai uzpīpētu. Atvēris vēl vienu enerģijas dzēriena skārdeni, HP izvilka piezīmju bloknotu. Pēc pāris dienu skicēšanas viņam bija radies diezgan labs priekšstats par to, ko viņš vēlas panākt ar viesošanos Šistā.

Tomēr tas nebija tik vienkārši. HP jūtas pret Spēli, maigi izsakoties, joprojām bija pretrunīgas. No vienas puses, viņš bija ļoti nikns par to, kā pret viņu izturējušies. Notikums Lindhagensplanā ar māsu, akmens, krāpnieks Bolīns un viss pārējais. Turklāt viņi bija aizdedzinājuši dzīvokli un nosūtījuši kaut kādus lūzerus izdarīt to pašu ar Manges veikalu. Nemaz nepieminot murgu ar Ērmanu, lidmašīnu un ugunsgrēku mežā. Diezin vai kruķiem vispār izdevās savākt kopā tā nabaga dīvainīša labi izceptās atliekas?

Pēdējais piliens, protams, bija zem tantes virtuves sola piemontētā bumba, kas noteikti bija domāta viņam, bet tikpat labi būtu varējusi pārvērst molekulās viņa māsu. Atriebība bija spēcīgs dzinulis.

Patiesībā ellīgi spēcīgs!

HP iedzēra pāris lielu malku kolas.

Otrā svaru kausā bija neglītāki iemesli, lai neteiktu slimi.

Tomēr par tiem nevarēja nedomāt!

Ja nu viņam tiešām izdotos iekļūt Spēles svētākajā vietā, garām visām sarežģītajām drošības ierīcēm un signalizācijām, ja viņš tur

iekšā iegūtu informāciju, ko viņi no visa spēka gribēja pasargāt, vai tas reizē nepierādītu to, ka viņš ir supertalants? Ka neviens, arī pati Spēle, nevar viņu apturēt un ir vērts dot viņam jaunu iespēju?

Vai viņš patiešām tik ļoti kāroja pēc atzinības, ka bija gatavs atkal ielēkt vilcienā, lai gan jau bija sācis nojaust, cik meganasty8 varētu būt viss ceļojums?

Vēl pāris dienu tīmekļa sazvērestību teorētiķu sabiedrībā bija sagādājušas jaunu augsni HP prātojumiem. Tas patiešām varēja būt kaut kas liels!

Piemēram, dažas mājaslapas pilnā nopietnībā apgalvoja, ka cūku gripa patiesībā nāk no kādas laboratorijas. Kāds ir paņēmis fragmentu spāņu gripas un fragmentu cūku gripas un vienādās daļās sajaucis tos ar putnu gripu, vienkārši lai izraisītu vispasaules epidēmiju.

Doma bija interesanta. Saskaņā ar šo teoriju aiz epidēmijas stāvēja farmācijas industrija, un Spēle gluži viegli būtu varējusi to īstenot.

Par divsimt punktiem iedur sev šo šprici un tad nedēļu braukā sabiedriskajā transportā un šķaudi, neaizklādams muti ar plaukstu. Inficē pēc iespējas vairāk virsmu un nemazgā rokas biežāk, kā nepieciešams.

Pārsimt šādu uzdevumu rūpīgi izraudzītās pilsētās, un hops! Pandemrix, Tamiflu un Alcogel pārdošanas apjomi palielinās par miljons procentiem…

Savukārt citi kibertelpā šaubījās, ka tāda slimība vispār pastāv, tas viss esot tikai blefs, lai sagādātu epidemiologiem vairāk naudas vai liktu cilvēkiem palikt mājās pie televizoriem.

Un kas īsti stāvēja aiz Klimatgeitas?

Kurš uzbūra e-pasta vēstuli, kurā vides pētnieki aizkustinošā vienprātībā nolēma pārspīlēt trauksmi par globālo sasilšanu? Vai tā patiešām bija īsta, un tādā gadījumā: who benefited?

Kā nomira princese Diāna? Kurš saindēja spiegu Ļitviņenko vai aizsūtīja pie tēviem King of Pop9 , ja nu Jacko vispār bija miris, nevis tikai tēloja…?

Cik punktu ienesa šāds uzdevums?

Un tas nebūt nebija viss.

Šajā brīdī HP portatīvais dators bija pilns ar notikumiem un izklāstiem, kas kaut kādā veidā atbilda skaidrajam secinājumam, pie kura pēdīgi bija nonākušas viņa pārpūlētās smadzenes.

Vienalga, vai sazvērestību teorētiķi vainoja CIP, PVO, V1)K, Drošības policiju vai citas aizraujošas burtu kombinācijas, vienmēr palika kāds fakts, kuru visi šķietami vēlējās aizmirst.

Par spīti miljardu budžetiem un visaugstākajai politiskajai aizsardzībai, neveiksmīgu cover-up10 saraksts bija šausminoši garš. Votergeita, IB afēra", ECHELON'2 , Lillehammere13 , Irāngeita14 un Abugraiba1 "1 bija tikai daži piemēri. Jo lielāka organizācija, jo vairāk noplūžu, turklāt aiz stūra allaž uzglūnēja neveiksmes faktors. Runa bija ne tikai par iespējām paveikt iecerēto, bet varbūt vēl svarīgāk par nepieciešamību pēc tam uzlikt vāku, tagad un uz visiem laikiem.

Kurš gan kaut ko tādu varēja garantēt? Paskat, kādu likteni piedzīvoja Stāsi'6 , un tas vēl bija pirms whistleblower17 dienām un WikiLeaksl8 . Tātad lielākajā daļā globālo sazvērestību risks pārspēja ieguvumu. Ievērojami pārspēja!

Bet ja nu patiešām eksistēja kāds pelēkais Spēlētājs, nomaskēts par ekskluzīvu sabiedrības izpriecu, kurš uzņēmās gandrīz jebkādus uzdevumus? Kāds, kurš netīro darbu veikšanai savukārt nolīga vēl anonīmāku Širhanu19 , Marku20 vai Lī Hārviju? Spēlēt alkstošus sīkus vientiešus bez sirdsapziņas, kas paši nespēja izskaidrot savus nodarījumus, ja nonāca aiz restēm. Un kurš gan lai viņiem ticētu?

Jā, tad viss patiesībā sakrita, puzles gabaliņi ieņēma savas vietas, un loģikas ķēde izturēja!

Tātad nevajadzēja nekādu globālu vienošanos, nekādas burtu organizācijas vai milzīgu cover-up! Tikai ideju, pietiekamu žūksni naudas, lai to realizētu, un Spēles vadītāja akceptu.

Un ritenis sāka griezties.

Game on!

Lai gan HP jau bija apdomājis šo secinājumu daudz reižu, tas joprojām lika matiem saslieties pakausī.

Fū, cik šausmīgi!

Tas bija perfect sense2 ' un reizē way beyond belief11 '.

Vai viņš tiešām kaut uz sekundi apsvēra iespēju tajā visā atkal iesaistīties? Vai arī Spēle šķita vēl vilinošāka, kopš viņš bija atklājis tās īsto lomu? Un arī savējo.

HP iztukšoja kolas skārdeni, apmierināts iemeta to tieši papīrgrozā un tūlīt atvēra jaunu.

No time for sleep2i , viņam vajadzēja palikt modram un nopietni padomāt!

Vislabākais uzbrukuma plānā bija tas, ka viņam nevajadzēja izlemt tagad. Pamatnosacījumi bija tie paši, un viņš bija rūpīgi uzskaitījis tos savā piezīmju bloknotā.

Iekļūt ēkā, vislabāk nepamanītam.

Noskaidrot, kas notiek, kas ir pārējie Spēlētāji un kas ir the End Game.

Mēģināt atrast ciparu kontus ar ali caskr'i .

Izsprukt ārā ar pakaļu in onepiece25 .

Pārējais lai notiek kā notikdams.

Ja viņam neveiktos, viņš vienmēr varētu nosūtīt anonīmus mājienus vakara avīzēm vai pētošās žurnālistikas raidījumam, pirms pamestu valsti. E-pasta vēstules jau bija sagatavotas melnrakstu mapē, ātrs klikšķis uz “Nosūtīt”, un tas būtu nokārtots.

Diemžēl darbarīki, kas viņam pieejami, šajā misijā, nebija paši asākie šķūnītī.

Asociāls ģēnijs, viņa paša fragmentārās zināšanas par Spēli, medija Ērmana vecā piekļuves informācija, kā arī, cerams, kāda deva vecās labās veiksmes. Izredzes uz panākumiem nebija īpaši uzmundrinošas.

Bet lai…

No gut, no glory!26

Astoņpadsmit I Are you really sure you want to re-enter?

Melnas drēbes check'.

Laupītāja cepure check.

Ielogošanās informācija check.

Palīgs dīvainis arī tur check diemžēl…

Bija desmit vakarā, un viņi joprojām sēdēja mašīnā.

Tūržhamnsgātana 142, aptuveni simt metru tālāk pa ielu.

Patiesībā HP bija gribējis gaidīt līdz rīta pusei, taču viņa jaunais draugs apgalvoja, ka vēls vakars ir labāks, ja grib izvairīties no problēmām ar policiju. Kaut kas saistīts ar dežūras maiņu un parastajiem Svensoniem* kuri vicināja dūres mājās vai dzērumā pazaudēja mašīnas atslēgas. Agri no rīta kruķi noteikti esot modrāki un gatavāki patrulēt pa tumšiem rūpnieciskajiem kvartāliem, meklējot zagļus.

Arī statistiski raugoties.

Nez kā būtu, ja HP saņemtu piecas kronas katru reizi, kad viņa jaunais partner in crime1 izmantoja šo terminu?

Būtībā visas viņa bažas bija apstiprinājušās mirklī, kad viņš sagaidīja Reimanu pie vilciena.

Biezas brilles, celiņš galvvidū un Puma plecu soma no agrajiem septiņdesmitajiem. Bikses pāris centimetru par īsu, nomītas Stan Smith teniskurpes un koši sarkana jaka kā punkts uz i. Mirkli HP domāja, ka viņu kāds izjoko. Ka Mange ir licis čalim šādi iztaisīties, lai paķircinātos.

Bet tāda veiksme viņam nesmaidīja…

Bez sasveicināšanās frāzēm un statistikas izklāsta Reimans nebija pateicis ne zilbes, tik tikko atbildējis uz HP mēģinājumiem atraisīt

gaisotni un mazliet sadraudzēties. Čalis vienkārši sēdēja ar somu klēpī un blenza ārā pa priekšējo logu.

Viņi te bija notupējuši jau pusotru stundu, un HP aiz nepacietības sprāga vai pušu. Viņš vēlreiz aizkaitināti pabungoja pa stūri, cerot sagaidīt kādu reakciju no pasažieru sēdekļa.

-   Klau, Reiman… Mange… es domāju, Farūks teica, ka tu ar tādām lietām strādājot ikdienā.

-   Instalējot drošības sistēmas un…? HP pēc mirkļa piebilda, nesaņēmis nekādu atbildi. Cik esmu dzirdējis, šajā nozarē labi maksā.

Joprojām ne atbildes, ne skatiena.

Mazliet savāds, Mange bija teicis. Jā, paldies. Čalis bija pilnīgi aptaurēts, that’s for sure. HP nopūtās. Pie velna visu!

Par laimi, viņam bija lidmašīnas biļete ar atvērtu datumu. Varēja doties prom kaut rīt no rīta, ja nepieciešams.

Auf Wiedersehen, suckersP

Muskuļotais sargs iznāca pa durvīm tieši stundu pēc savas pēdējās apgaitas. Viņš pārlaida skatienu ielai abos virzienos, apmierināts noņēma no jostas lielu kabatas lukturīti, pagriezās pa kreisi un nozuda ap ēkas stūri. Pēc pāris minūtēm viņš droši vien parādīsies aiz pretējā stūra, ieies pa personāla ieeju un turpinās apgaitu ēkas iekšpusē.

HP grasījās izgrūst vēl vienu garu nopūtu, kad piepeši sajuta, ka Reimans sakustas. Viņš no plecu somas bijajzvilcis miniatūru portatīvo datoru un vienā no USB portiem iespraudis modemu. Monitors izgaismojās, un Reimana pirksti uzsāka zibenīgu deju virs taustiņiem, izraisīdami ritmisku klabēšanu.

HP pats bija diezgan veikls uz tastatūras, bet šis…!

Kā lietus pa plastmasas jumtu, viņš apbrīnā paguva nodomāt, pirms virsroku ņēma ziņkāre.

-   Ko tu dari, Reiman?

HP mēģināja izrādīt pieklājīgu interesi.

-   Fiksēju kameras.

-Kā?

HP skatījās uz savu pasažieri.

Atbildes nebija, tikai taustiņu klabēšana.

Tad piepeši nokrišņi virs austrumu Svēalandes rimās un Reimans pagrieza datoru, lai HP varētu redzēt monitoru.

Tur bija atvērts logs ar kaut ko līdzīgu kameras attēlam. Attālākajā stūrī varēja saskatīt mašīnu, droši vien Saab. Pagāja dažas sekundes, līdz HP aptvēra, ka tas ir skats no vienas kameras pie fasādes, dažus simtus metru tālāk.

-   Kā ell…?

-   IP kameras, Reimans neskanīgi atbildēja. — Visas kameras izmanto internetu, lai sazinātos ar serveri. Daudz labāk un lētāk par analogiem kabeļiem. Ja vien zina IP adresi, ir viegli iekļūt. Vajag tikai savienojumu un pārlūkprogrammu.

Viņš ierakstīja dažas komandas un pārvietoja kursoru pa ekrānu.

-   Kas notiks tālāk?

HP piepeši jutās pilnīgi apjucis.

-   Katrai kamerai ir sava zibatmiņa. Visbiežāk attēlu ierakstīšana notiek pašā serverī, bet kamerām ir arī iespēja saglabāt attēlu materiālu.

-Un?

-   Es lieku kamerai ierakstīt nelielu fragmentu un tad cikliski pārraidīt to serverim, nevis sūtīt livē4 attēlus. Apmēram kā vecās filmās, kad kameras objektīva priekšā noliek polarolda fotogrāfiju.

-   Vai tad serveris neaptver, ka pārbauda ierakstu, nevis dzīvos kadrus?

Reimans dažas sekundes skatījās uz HP, it kā grasītos secēt neparasti stulbu vardi.

-   Nē, viņš neskanīgi atbildēja un turpināja klabināt.

Sargs apgāja ap stūri, piegāja pie sānu durvīm un piespieda plaukstu lasītājam. Pāris sekunžu vēlāk viņš jau bija nozudis ēkā.

Reimans atvēra mašīnas durvis un, neteicis ne vārda, ātriem soļiem devās turp.

HP vajadzēja gandrīz mesties skriešus, lai viņu panāktu. Tas čalis acīmredzot nebija īsti gudrs un reizē pilnīgi noteikti bija gan.

-   Kas tagad notiks? HP čukstēja, kad viņi stāvēja pie sānu durvīm.

Pie sienas atradās biometriskais lasītājs, skārda kārba ar stikla lodziņu, pie kura sargs tikko bija piespiedis plaukstu, lai tiktu iekšā.

Reimans neatbildējis izvilka no somas aerosola pudeli un uzpūta stiklam ātru dušu. Tad izņēma mazu tērauda termosu, izmakšķerēja no tā gabaliņu caurspīdīga veidošanas māla un izveltnēja uz lasītāja.

Stikla plāksne pamodās un sāka spīdēt.

HP vairs nespēja stāvēt klusu.

-   Sasodīts, ko tu dari?

Reimans uzmeta viņam vēl vienu pētošu skatienu.

HP nolēma formulēt domu citādi.

-   Vai tev nebūtu iebildumu pastāstīt, ko tu tagad dari, Reiman?

-Aerosols liek parādīties sarga plaukstas nospiedumam, pēc tam

es noklāju plāksni ar ballistisko želeju, kurai ir tāda pati konsistence un temperatūra kā cilvēka ādai. Lasītājs sajūt piespiestā objekta siltumu, tekstūru un rakstu un, ja tie sakrīt ar datubāzi, atver durvis.

Tas pats neemocionālais tonis bez mazākajām spriedzes vai satraukuma pazīmēm. Puisis acīmredzot bija pilnīgi laminēts! Tas vienkārši nebija reāli!

Skaļš atslēgas klikšķis lika HP ātri mainīt domas.

-   Velns, tu tak esi ģēnijs, Reiman! HP nošņācās, ieiedams pa durvīm.

Lejup uz viņiem raudzījās vēl viena kamera, un HP jautājoši pacēla uzacis sava līdzdalībnieka virzienā. Droši vien ģēnijs nesaprata tik vienkāršu žestu, taču HP negribēja jautāt. Arī šī kamera droši vien pārraidīja playback. Atkal un atkal sūtīja vecus kadrus ar tukšu kāpņutelpu.

Saki, ko gribi, varbūt Lietusvīrs bija nulle sociālajā spēlē, bet attiecībā uz tehniku viņš neapšaubāmi bija sasodīts Harijs Poters.

*

Kad viņi tuvojās Lindhāgena laukumam, viņa juta, ka pulss paātrinās. VlPi šoreiz bija atlidojuši caur Brommu, tāpēc atkārtoti bija izvēlēts šis maršruts.

Vai nē…

Jau uzTrāneberjas tilta viņa bija sākusi pētīt viaduktu otrpus ūdenim. Samiegusi acis un centusies saprast, vai augšā kāds nestāv un negaida. Taču attālums un tumsa nejāva noteikt, vai draud briesmas.

Kad viņi piebrauca tuvāk, Rebeka to ieraudzīja. Vientuļa figūra uz tā paša tilta, kur bija stāvējis Henke.

Un piepeši pulss sāka auļot mežonīgā panikā.

-   Uz tilta kāds stāv, viņa sacīja pārsteidzoši savaldīgā balsī.

-   Mhm… piebalsoja Vikstrems un samazināja ātrumu.

-  Alfa 101, samazināt ātrumu. Uz tilta kāds stāv, Rebeka sacīja mikrofonā.

Viņa joprojām brīnījās, kā viņas balss var skanēt tik mierīgi. Iekšā valdīja pilnīgs haoss. Viņa gribēja kliegt Vikstremam, ka nevar paelpot, ka viņam jāapstājas un viņa jāizlaiž. Tūlīt pat!

-   Alfa 102, sapratu, atbildēja VIP automašīna aiz viņiem un palielināja atstatumu. Uzmanieties, 101!

Viņi tuvojās tiltam.

Figūra joprojām stāvēja noliekusies pār margām, pilnīgi nekustīgi. Rebeka varēja saskatīt arvien vairāk detaļu. Likās, ka viņš kaut ko tur rokā.

*

Viņi pagāja garām vēl vienām durvīm un kamerai un piepeši atradās garā gaitenī. Viņus gaidīja tikai pelēks linolejs un dažas blāvas dienasgaismas spuldzes. Nekādu pīkstošu signalizāciju, zibsnījošu lampiņu vai_sargu dunošo soļu. Patiesībā gāja kā pa sviestu! HP nespēja atturēties un pavēra šķirbiņā vienas no identiskajām brūnajām durvīm gar gaiteņa sienām.

Tikai sneakpeak V

*

Figūra pastiepa rokas pār margām, pirksti savīti ap melnu objektu.

Ierocis! Rebeka gandrīz panikā nodomāja un pielika roku pistoles spalam pie labās gūžas.

Tagad viņi bija tuvu un Rebeka manīja, ka Vikstrems satver, stūri ciešāk. Kreisajā rokā Rebeka joprojām turēja mikrofonu, pirkstu kauliņi balti ap melno plastmasu.

Pieņem lēmumu, Normēna! kliedza balss viņas galvā.

Taču viņa bija pilnīgi paralizēta.

Brīdī, kad viņi pabrauca zem tilta, Vikstrems strauji parāva mašīnu pa kreisi. Rebeka neapzināti pasvērās uz to pašu pusi, lai izvairītos no lodes.

Tad viņi bija garām, un dažas sekundes vēlāk arī otrā automašīna atkārtoja viņu kustību.

Nekas nenotika.

Un piepeši Rebeka saprata, ko cilvēks tur augšā bija turējis rokā. Mobilo telefonu!

*

Telpa bija tukša, pilnīgi tīra, bez vienas vienīgas mantas. Spriežot pēc putekļu kārtas uz palodzes, neviens te nebija uzkopis mēnešiem, varbūt pat gadiem ilgi. Ātrs skatiens aiz vēl dažām durvīm deva tādu pašu rezultātu.

Viss pirmais stāvs šķita pamests, te nebija pat ne kartona kastes vai atkritumu maisa ar pamestām mantām. Vienīgais, kas norādīja, ka ēka reiz bijusi apdzīvota, bija tumšs plakāts, ko HP atrada pienaglotu pie sienas pēdējā kabinetā. Motīvs šķita pazīstams, vīrietis melnā mētelī un katliņcepurē, bet viņa seju aizsedza zaļš ābols. Apvārsni aiz vīrieša lēnām piepildīja melni mākoņi, it kā tuvotos negaiss.

Kaut kāda iemesla dēļ šis attēls lika HP nodrebēt.

Šī vieta patiesībā bija ļoti creepy 6 \

Reimans bija apstājies gaiteņa otrā galā un atkal izņēmis portatīvo datoru. Viņš atbalstīja to pret sienu un ar brīvo roku ievadīja vēl dažas komandas.

-   Recepcija atrodas otrā pusē kāpņutelpai, viņš sacīja, kamēr HP uzmanīgi aizvēra kabineta durvis aiz sevis. Sargs tūlīt būs beidzis apgaitu, tāpēc mums jāiet augšā, pirms viņš atgriežas pie monitora. Sistēma uzskaita, kurš aktivizē kuru lasītāju. Ja mums

paveiksies, sargs, atgriezies no apgaitas, to rūpīgi nepārbaudīs. Bet, ja viņš to darīs, tad droši vien nospriedīs, ka pats atvēris vienas durvis divas reizes. Var gadīties, ka sistēma viņu izjokojusi, tā reizēm notiek. Bet, ja viņš paspēs atgriezties, pirms mēs būsim iekšā, tad ir cauri. Lai cik stulbs viņš būtu, viņš tomēr aptvers, ka pats nevar vienlaikus sēdēt recepcijā un atvērt durvis citviet ēkā. Saproti?

HP pamāja ar galvu, cenzdamies apspiest nelāgās sajūtas.

Tagad vajadzēja darboties veicīgi!

*

Viesu izlaišana pie Grand notika bez problēmām. Ātri apstāties, izkāpt un atpakaļ uz policijas pārvaldi.

Tomēr T krekls, ko Rebeka valkāja zem aizsargvestes, bija izmircis sviedros. Panika joprojām nebija rimusies, tā burbuļoja zem virsmas, un viņai bija jāsaņem visi spēki, lai neļautu tai izlauzties.

Kāpēc gan kādam vajadzētu stāvēt uz tilta un fotografēt nakts vidū? Tieši tur, tieši tajā vietā, kur bija stāvējis Henke!

Vienu neprātīgu mirkli Rebeka patiesībā bija iedomājusies, ka tur augšā stāv viņš. Ka kaut kāda idiotiska iemesla dēļ brālis ir turpinājis Spēli un viņam pavēlēts atkārtot epizodi.

Vēlāk, kad viņa secināja, ka pār margām nav noliecies Henke, satrauktās smadzenes mainīja virzienu. Ja nu Spēle turpinājās bez Henkes, bet tagad tie spēlējās ar viņu?

Vai Mike kaut kādā veidā bija tur iejaukts?

Un tad vēl tās lapiņas un telefona zvani!

Visi šie aprautie pavedieni padarīja viņu traku.

Viss bija pilnīgi traki un nereāli! Vājprātīgi!

*

Viņi paspēra dažus ātrus soļus augšup pa akmens kāpnēm un pēc vēl viena piemuļķota lasītāja stāvēja citā gaiteni. Kreisajā pusē atradās tāda pati anonīmu, brūnu durvju rinda kā apakšstāvā, taču

labā puse izskatījās pilnīgi citādi. Tā bija krietni jaunāka, turklāt tajā bija tikai vienas durvis. Kārtīgas durvis, noteikti ar skaņas izolāciju un ugunsdrošas.

Arī lasītājs izskatījās pilnīgi citādi. Gandrīz kā mazs skapītis ar lodziņu apmēram sejas augstumā.

-   Retina-scanner, konstatēja Reimans. Nolasa vēnu rakstu uz tīklenes ar lāzera palīdzību, — viņš paskaidroja. — Daudz drošāk par plaukstu un pirkstu nospiedumiem. Principā to nevar piemuļķot.

-   Ko? Nevar piemuļķot? HP iešņācās. Vai mēs te esam ieradušies, lai vienkārši padotos?

Viņš nikni blenza uz Reimanu, kas pilnīgi bez emocijām rakņājās savā somā. Pēc dažām sekundēm Reimans izvilka priekšmetu, kas līdzinājās īpaši biezām brillēm ar ļoti smalkiem ietvariem. Viņš tās uzlika un iebāza galvu skapītī.

HP redzēja, kā tur iemirgojas lampiņa.

Viņš aizturēja elpu un juta pulsu atbalsojamies bungādiņās. Reimanam acīm redzami nepietika prāta pat nobīties. Joku veikala brilles un galva lāzerā!

Nolāpīts, kā tas ģēnijs to dara?

*

Pēdējais piliens viņas pacietības kausā bija lapiņa. Rebeka pavisam noteikti zināja, ka ir to norāvusi, saņurcījusi un nometusi skapīša dibenā, pirms sākās maiņa. Bet tagad tā atkal bija tur!

Pacelta, izgludināta un no jauna pielīmēta, tā izkliedza savu vēsti, un piepeši Rebekai šķita, ka viss apkārt sabrūk. Nolādēts, nu beidzot reiz pietiek, tā bija vienīgā doma, ko viņa spēja izšķirt no šalkoņas galvā.

Pie velna, nu beidzot pietiek!

Viņa aizcirta skapīša durvis un paspēra dažus ātrus soļus, lai izkļūtu no ģērbtuves, l ikusi pietiekami tālu tumšajā gaitenī, viņa izrāva mobilo telefonu un sameklēja numuru.

Ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

-   Tev jāizbeidz! — viņa kliedza uz mašīnu otrā galā. — Jā, tev taisnība, es esmu slepkavīga mauka! Tieši es pagrūdu Dāgu. Es, nevis Henke! Viņš uzņēmās vainu, upurējās manis dēļ. Taču Dāgu nogalināju es! Ja nebūtu manis, Dāgs dzīvotu vēl šodien. Es pat būtu varējusi viņu izglābt. Bija neliela iespēja. Bet es to neizmantoju, un tu zini, kāpēc. Tāpēc, ka es nekad nebūtu kļuvusi brīva! Es biju viņa stingrā tvērienā. Līdz nāve mūs šķirs.

Rebeka mirkli saņēmās, iekams turpināja.

-   Viņš pēc tam vienmēr raudāja, un tas laikam bija pats ļaunākais. Šņukstēja, ka nožēlojot un mani ļoti mīlot. Mūsu mīlestība esot tik stipra, ka viņš reizēm netiekot ar to galā. Tāpēc viņš zaudējot kontroli. It kā mīlestībai ar to būtu kāds sakars… Tomēr es viņam piedevu, lai gan reizēm biju sadauzīta tik zila, ka tik tikko spēju nostāvēt kājās. Es viņu mierināju un solījos vairs nekad viņu tā nenokaitināt. It kā tas viss būtu mana vaina… Nolādēts, cik patētiski! Es viņu mīlēju un reizē ienīdu pati sevi par to, ka mīlu. Par to, ko ļāvu viņam ar sevi darīt.

Rebeka bija spiesta atkal ieturēt pauzi, lai atgūtu kontroli pār balsi.

-   Viņš mani pārvērta, pārveidoja par kādu, kuru es pazinu aizvien mazāk. It kā es, viņa līgava, vairs nebūtu es pati, bet gan kāds cits. Svešiniece bez savas gribas. Sasodīts pasīvs upuris!

Rebeka ievilka dziļu, trīcošu elpu, aizvēra acis un tad palaida grožus vaļā.

-   Tas vakars bija ļaunākais manā dzīvē, viņa klusi sacīja. Bet reizē arī labākais. Dāgs nebija vienīgais, kurš nokrita pār malu, vismaz tā es to redzu. Viņš paņēma līdzi veco Rebeku. Un tāpēc es ļāvu viņiem krist, abiem diviem. Pašaizsardzība, afekts, sauc to, kā gribi. Viņi nomira lejā lai es varētu izdzīvot! Tad kā, pie velna, tu uzdrošinies tagad spokoties!

*

Piepeši sarkanā lampiņa nodzisa. Reimans izvilka galvu no skapīša, un jau nākamajā mirklī iedūcās automātiskā atslēga durvīs.

-   Sasodīts, kā tu to izdarīji? HP noelsās.

-   Nav nekāda lielā māksla, ja zina, kā izveidota datubāze. Kāda cita radzenes 3D plastmasas modelis, tādus var pasūtīt internetā. Pāris lētu briļļu ietvaru, un viss ir gatavs.

Reimans nospieda rokturi.

-   Pa-pagāidi!

HP veltīgi centās savienot puzles gabaliņus savā galvā. Tas vienkārši nevarēja būt, te kaut kā trūka.

-   Kā tu vari zināt, kura acis ir datubāzē? Nu… kā tu varēji zināt, kura radzeni nokopēt? viņš lēnām paskaidroja, lai tas dīvainis saprastu.

-Tas ir vienkārši, — atbildēja Reimans, paraustīdams plecus. Es nokopēju datubāzi toreiz, kad instalēju sistēmu.

Pirms HP bija paspējis atgūt savaldīšanos, Reimans atvēra durvis.

Deviņpadsmit i inside man

Viņš pavisam noteikti bija gaidījis ko vairak. Milzu telpu ar daudzām darba vietām pie mafijas bigscreenx . Kaut ko līdzīgu Ground control to major Tom… Houston we have a problem1 …

Iepriekš veiktā izlūkošana gan nebija apstiprinājusi šo teoriju. Bet šis?!

Maza telpa bez logiem, ar vienu vienīgu darba vietu pie īsās sienas labajā pusē. Balts sienu krāsojums, pelēks plastmasas grīdas segums, pat ne kafijas automāta. Vidū divviru durvis ar mazu lodziņu, caur kuru varēja saskatīt skapju rindas. Dzirdama attāla serveru dūkoņa, kas sajaucās ar gaisa kondicionētāja šalkšanu.

Principā tas arī viss.

Turklāt te oda pēc antiseptiķiem…

-  Pie velna, kāpēc tu neteici, ka esi instalējis drošības sistēmu?! HP uzšņāca savam aptaurētajam līdzzinātājam.

Reimans paraustīja plecus.

-   Tu nejautāji, viņš atteica, atkal izvilkdams portatīvo datoru.

Tu nejautāji!! Protams, man būtu vajadzējis pajautāt…

Note to memo\ nožņaugt šo stulbeni, līdzko veselu ādu būsiet tikuši ārā!

HP grieza zobus, tuvodamies necilajai darba vietai.

Ground control uzdevumiem te tiešām nebija daudz, ar ko palepoties. Divi monitori, tastatūra un pele.

That was it!3

Pagāja kāds brīdis, iekams viņš saprata. Ērmans jau nemaz nebija teicis, ka Spēle fiziski tiktu vadīta no šejienes. Tas bija viņa paša nepārdomātais secinājums. Tas, kurš darīja praktisko darbu izdalīja uzdevumus, montēja klipus, vadīja Skudru fermu un visu pārējo -,

protams, varēja sēdēt jebkur pasaulē. Lai visu uzturētu, bija nepieciešamas tikai stratēģiski novietotas fermas, kā, piemēram, ši. Ja vispār pastāvēja tāda Mission Control, tad būtu muļķīgi novietot to mazajā Zviedrijā, un HP gandrīz nokaunējās par to, ka bijis tāds muļķis.

Šis bija priekšpostenis, kluss partneris, kas rūpējās pats par sevi. Mazā telpa, kurā viņi tagad atradās, nebija nekas cits kā parasta servisa stacija, kurā darboties ap serveriem.

Bet, lai būtu kā būdams, šī vieta bija ieeja Spēlē, to nu Ērmans bija skaidri pateicis.

Tātad jāķeras pie lietas. HP pameta nemierīgu skatienu pār plecu, taču, viņam par atvieglojumu, līdzzinātājs šķita interesējamies tikai par savu datoru. Katrā ziņā čalim pienācās uzslava par diskrētumu…

HP pieskārās pelei, un monitori tūlīt pamodās.

Diemžēl to saturs bija tikpat aizraujošs kā pārējā telpa. Parasta logon lapa Username un Password4 .

HP no bikšu aizmugures kabatas izvilka Ērmana lapiņu.

Atlika pārbaudīt, vai vecie administratora dati joprojām ir derīgi.

*

Rebeka tik tikko atcerējās, kā nokļuvusi mājās. Tomēr viņa to bija izdarījusi. Jo tagad stāvēja savā tumšajā priekšnamā ar atslēgu saišķi rokā. Automātiskā atbildētāja mirgojošā lampiņa bija vienīgā gaisma, kas viņu sagaidīja. Tomēr viņa neuzdrošinājās to noklausīties. Pārāk labi zināja, kas ieskaņots lentē…

Klusums…

Tikai klusa satiksmes šalkoņa no Esingeledenas. Viņai patiešām vajadzēja mirkli klusuma, taču ne šādu. Domu mudžeklis ārdījās tik stipri, ka viņa gandrīz vairs nespēja izturēt. Kā metāla pingponga mačs no elles.

Par laimi, Rebeka zināja, kā to apklusināt. Vannas istabas skapītis, maza, balta aploksne. Četras miegazāļu tabletes, zobu suka, pačurāt un arlabunakti!

Rīt viss noteikti būs daudz skaidrāks, viņa pie sevis nomurmināja, kamēr guļamistaba pārvērtās pelēkā miglā.

X

Viņš varēja izvēlēties starp trim dažādiem lietotāja vārdu un paroļu komplektiem. Protams, tie bija saistīti kopā pa diviem, taču teorētiski viņam bija deviņas dažādas kombinācijas.

HP minēja, ka sistēma neatvēlēs viņam tik daudz mēģinājumu. Augstākais trīs, varbūt vēl mazāk.

Citiem vārdiem sakot, vajadzēja trāpīt ar pirmo reizi.

HP paskatījās uz lapiņu, taču neviena no kombinācijām neizcēlās un nepieteicās brīvprātīgi. Tipiski datornūģu lietotājvārdi: Prince$$L3iA, AndrOldsDnGn vai MstlYHarml3$.

Paroles bija apmēram tikpat atjautīgas. It kā tās būtu sacerējis Mange.

Kuru lai izvēlas?

HP lika uz Androīdu vidū. Parasti viņš ar taustiņiem darbojās ātri, taču šoreiz samazināja tempu, lai būtu drošs, ka visas zīmes ir pareizas.

Viņš nospieda Enter, un monitorā parādījās smilšu pulkstenis.

Izskatījās daudzsološi.

Tad:

The logon and password is incorrect. You have one more try before this machine is locked out!'

Velns! Vēl tikai viena iespēja, tad kuru lai izvēlas?

Džedaju princesi vai Galaktikas ceļvedi stopētājiem?

Intuīcija teica, ka vajadzētu likt uz meiteni, bet, no otras puses, tā daļēji bija meitenes vaina, ka viņš nonācis šajā situācijā. Mīa no Meštas, viņa patiesībā bija līdzvainīga. Tā bija viņas vaina, ka HP sēdēja tajā sasodītajā vilcienā. Tātad tai jābūt nūģu bībelei.

Viņš ievadīja datus, atkal nospieda Enter un aizturēja elpu.

Smilšu pulkstenis pāris reižu apgriezās.

Alise bija atgriezusies Brīnumzemē…

*

Mirkli pirms viņa iemiga tieši tajā brīdī, kad pelēkā migla sāka pārvērsties melnā, Rebeku pārņēma sajūta, ka Henkem kaut kādā ziņā ir vajadzīga viņas palīdzība, ka viņš ir briesmās un tikai viņa spēj brāli glābt.

Ja vien viņa vēl mazu brīdi varētu palikt nomodā, tad uzzinātu vairāk, čukstēja kāda balss viņas galvā. Glābiņš ir tikai dažu sekunžu attālumā, solīja otra.

Rebeka tiešām centās cīnīties pretī. Sparīgi mirkšķināja plakstiņus un mēģināja piecelties no gultas, taču locekļi īsti negribēja klausīt. Ķīmiskais aizkars viņas smadzenēs nepielūdzami nolaidās lejup, apklusinot visas balsis. Drīz viņa bija dziļi iemigusi.

Un nedzirdēja telefona zvanu.

*

Monitors kreisajā pusē rādīja interaktīvu pasaules karti. Visām valstīm bija piešķirts kāds no četriem krāsu marķējumiem, un viņam vajadzēja tikai dažas sekundes, lai aptvertu, kā tie darbojas. Vairāk nekā puse valstu bija pelēkas, un saskaņā ar simbolu karti vienā stūri tas nozīmēja neaktīvas. Vēl apmēram ceturtdaļa bija zaļas, kas acīmredzot nozīmēja, ka notiek rekrutēšana.

Gandrīz visas pārējās valstis, patiesībā tikai ar diviem izņēmumiem, bija iezīmētas ar dzeltenu. Ja varēja ticēt simbolu kartei, tur Spēle risinājās pilnā sparā, un HP nebija nekādu problēmu noticēt.

Tomēr visinteresantākās bija sarkani iekrāsotās valstis, šobrīd tikai divas. Sarkans nozīmēja End Game. Viena atradās ASV, bet vēl viena, surprise surprise6 , Zviedrijā. Viņa End Game vai katrā ziņā tā, kurai vajadzēja būt viņējai…

HP novirzīja kursoru uz Skandināviju, un tas tūlīt pārvērtās par pirkstu. Dubultklikšķis uz vecās Svedālas, un tad…

Piepeši pamodās otrs monitors, likdams viņam sarauties.

Tabula, labāko rezultātu tabula, kas atgādināja telefonā red/ēto. Taču dizains bija cits, daudz profesionālāks. Mazāk spīguļu un zib snījošu baneru, vairāk atturības un down to business7 .

Turklāt tajā bija tikai pieci Spēlētāji. Pirmais izrādījās vecs paziņa…

Vecais labais “58” joprojām atradās virsotnē un šobrīd bija savācis vairāk nekā divpadsmit tūkstošus punktu, gandrīz divus tūkstošus vairāk par čaļiem, kas viņam sekoja. HP nespēja atturēties nenoklikšķinājis uz piecdesmit astotā profila. Kas viņš bija un kādus varoņdarbus bija izdarījis, lai kļūtu par number one?

Varbūt viņi pat bija tikušies?

Taču, ieraudzījis attēlu, HP jutās pārsteigts. Tas bija pavisam parasts puisis, apmēram viņa vecumā. Maza ķīļbārdiņa, mājiens uz dubultzodu un matu līnija, kas nepielūdzami atkāpās.

Vai šajā bildē bija redzams čempions, Mr. king-of-the-hill-Anumber-one?'Xas, čalis izskatījās kā jebkurš cits, parasts nobody. Turklāt vinu sauca Haselkvists!

Haselkvists, kuru rakstīja ar ^/Atcerieties reklāmu ar Bokseri Robertu…. Trūka tikai piparmētru zaļu Crocks un alus pudeles.

Kāda vilšanās!

HP papurināja galvu, ritinādams lejup piecdesmit astotā profilu. Dzīvoklis Hūrnstullā, parasts McDarbs IT firmā, spēlē interneta pokeru, daudz uzturas kazino Cosmopol un dažādos spēļu klubos.

Boooriiing…\8

Taču mazliet zemāk lapā viss kļuva daudz interesantāks.

Tur bija mazi thumbnails9 , kas apzīmēja videoklipus, kopumā apmēram divdesmit. Droši vien tie bija Haselkvista kopotie raksti.

Pirmais HP acīs iekrita estakādes attēls, un viņu tūdaļ pārņēma ļaunas priekšnojautas.

Esingeledena, tilti pie Lindhāgena. Tātad piecdesmit astotais patiešam bija iejaukts viņa iegāšanā, gluži kā viņš domājis!

Tomēr kadri īsti nesakrita, gaisma klipā bija citāda, krāsas tumšākas. Tilts bija tas pats, tāpat arī skats uz Trāneberju. Satiksme, bākugunis, policijas mašīnas, kas traucās šurp ar simt astoņdesmit

kilometru ātrumu, tas viss atgādināja viņa katastrofas scenāriju. Taču, kad kortežs nonāca līdz tiltam, nekas nenotika. HP redzēja, kā mašīnas pēdējā brīdī pagriezās sāņus, noteikti tāpēc, ka bija pamanījušas filmētāju augšā. Pēc tam tās vienkārši aiztraucās tālāk zem tilta, nozuda apļveida krustojumā un turpināja ceļu uz pilsētu. Kad klips beidzās”, HP guva tam izskaidrojumu.

Saskaņā ar marķējumu tas bija filmēts šodien, tikai pirms dažām stundām. Kāda velna pēc vajadzētu sūtīt tādu acīm redzami stabilu Spēlētāju kā “58” nofilmēt policijas eskortu? Turklāt tajā pašā vietā, kur cits Spēlētājs jau paveicis ievērojami pārdrošāku uzdevumu? To viņš nesaprata.

Ātri izskatījis vēl dažus klipus, HP ievēroja, ka ar dažiem peles klikšķiem var tos sakārtot hronoloģiskā secībā.

Pirms Lindhāgena laukuma thesequelw bija klips, kas uzņemts pirms dažām dienām. HP to atvēra. Piecdesmit astotais stāvēja pie kādas rūpnieciskas ēkas, kas izskatījās pēc autokompānijas. Spriežot pēc skata leņķa, kamera droši vien bija piestiprināta krūšu augstumā. Čalis iegāja pa durvīm, pagriezās pa kreisi un devās pie letes, kas atradās darbnīcā.

-   Labdien, Stigsona Vesterorta! Haselkvists sveicināja glīto meiteni aiz letes un pameta viņas virzienā mazu, melnu futrāli.

-   Atnācu pakaļ 1710, tai vajadzētu būt gatavai, piecdesmit astotais turpināja bez mazākās nedrošības pieskaņas balsī, un atbildē saņēma smaidu.

Brīdi vēlāk viņš pret parakstu bija saņēmis mašīnas atslēgas un izgāja iežogotajā pagalmā, joprojām ar kameru pie pleca.

1710 izrādījās trafaretēts policijas busiņš, tāds Volkswagen furgons, kādos kruķiem patīk braukāt apkārt. Piecdesmit astotais ielēca iekšā un iedarbināja motoru. Klips beidzās sekundi pēc tam, kad viņš bija uzmanīgi izbraucis pa vārtiem.

Tātad Haselkvists bija nospēris policijas busiņu! Piecdesmit astotajam noteikti bija pieejams daudz inside informācijas. Viņam bija tikai jāieslīd tur kā princim, dažas minūtes jānotēlo policists un jārullē prom.

Ar tādu darbu tiktu galā pat dresēts pērtiķis…

Tomēr atkal Spēles priekšā varēja noņemt cepuri. Acīmredzot ari pie kruķiem bija daudz Skudru, gluži kā Ērmans stāstījis.

Un nu viņiem bija policijas auto…

-   Khm.J

HP sarāvās, kad aiz muguras nokremšļojās Reimans.

-   Kas ir? viņš nošņāca pār plecu.

—    Sargs ir sācis jaunu apgaitu, un, spriežot pēc iepriekšējām, mums ir četras minūtes laika, līdz viņš būs šeit.

—    Labi, labi, — HP nomurmināja, ātri ritinādams atlikušos klipus.

Viņš jau aptuveni zināja visu nepieciešamo par “58”. Katrā ziņā viņam bija pietiekami daudz informācijas, ko noplūdināt presei, ja viņš izvēlētos šo ceļu, kas šķita aizvien loģiskāks.

Viņš noteikti varēja sagādāt zagtu policijas auto un prime suspect11 , un, tā kā bija vasaras vidus, vakara avīzes noteikti būtu ļoti laimīgas par iespēju reklāmas plakātos nomainīt novājēšanas ieteikumus pret ko citu. Ja vien vēl varētu atrast bankas konta numuru, viņš būtu sasniedzis savu mērķi. Spēle varēja iet pie velna!

HP pamanīja ikonu ar nosaukumu Transactions'1 un pārvietoja kursoru turp.

Taču brīdī, kad jau bija pacēlis pirkstu klikšķim, viņš ar acs kaktiņu pamanīja ikonu ar vēl vienu pazīstamu motīvu. Uz dažām sekundēm HP sastinga kā sālsstabs.

Tu noteikti esi kļūdījies, čukstēja samiemieciska balss viņa galvā. Noklikšķini, un get in the money, baby[i \ Taizeme, here we come!

Rādītājpirksts joprojām bija sastindzis virs peles pogas. Ātrs klikšķis, un viņš jau varētu būt pusceļā uz Ārlandu. Gan jau tur bija kāds nakts reiss, galamērķim nebija lielas nozīmes.

Hasta la vista, baby!14

Tomēr HP zināja, ka balss melo. Viņš nebija kļūdījies.

Un, lai gan kaut kas viņā skaļi protestēja, viņš novirzīja kursoru un atvēra klipu.

“Sveiks, Mike!” sacīja viņa māsa, pirms kaut kas aizsedza kameras objektīvu un viss satumsa.

Velns, velns, velns! bija vienīgie jēdzīgie vārdi, ko HP smadzenes spēja izspiest. Taču pēc dažām sekundēm viņam izdevās pārstartēt sistēmu un atgūt kontroli.

Velns un elle! Kā piecdesmit astotā kadros varēja nokļūt viņa māsa?

Kad viņš tos bija uzņēmis?

Un vēl svarīgāks jautājums: kāpēc?

Klips nedeva jēdzīgu atbildi. Tas bija tikai dažas sekundes garš, un tur nebija norādīts ne laiks, ne datums. Visticamāk, tas pat nebija īsts uzdevums, jo tādā gadījumā klips būtu krietni garāks un tajā būtu vairāk informācijas.

Kas tad tas bija?

Vai piecdesmit astotais bija atstājis telefonu ieslēgtu, nejauši nospiedis pogu un nofilmējis pavisam svešu cilvēku?

Diezin vai.

Kādas bija iespējas, ka tieši piecdesmit astotais no visiem cilvēkiem šajā pilsētā būtu nejauši nofilmējis viņa māsu, to pašu personu, kas pirms dažām nedēļām bez personīgas piekrišanas bija iejaukta Spēlē? Turklāt no Rebekas balss varēja spriest, ka abi bija pazīstami. Viņa teica: “Sveiks, Mike!”

Vai Haselkvista vārds tiešām bija Mīkaels?

Brīdī, kad HP sāka ritināt lappusi, lai to pārbaudītu, Reimans uzlika roku viņam uz pleca.

-   Sargs kāpj augšā pa kāpnēm, viņš.sacīja, un neitrālais balss tonis beidzot mazliet nodrebēja.

-   Fuuuck! HP nošnāca caur zobiem.

Ko lai tagad iesāk?

Dažas sekundes apdomājies, viņš saprata, ka ir spiests izvērtēt prioritātes.

Ar māsu varēs parunāt rit, bet bankas konti ir acu priekšā tikai šobrīd. Viņam vajag tikt pie naudas poda.

HP negribīgi pārstāja ritināt lapu un noklikšķināja uz Transactions.

-   Mums jāiet! — sacīja Reimans mirklī, kad uz monitora parādījās informācija.

Tā bija vesela informācijas gūzma, un HP no visa spēka kon centrējās, lai to izšķirotu. Pārskaitījumi, saņēmēju konti, datumi, summas. Bet kur, ellē, bija nosūtītāja konts?

-   Mums jāiet TŪLĪT! čīkstēja Reimans, sākdams raustīt HP aiz pleca.

HP nokratīja tvērienu.

-   Vēl tikai pāris sekunžu.

Te tas bija!

Pašā lappuses apakšā, atsevišķā mazā lodziņā. Numura konts, no kura Spēlē tika ieplūdināta visa nauda.

Krūka ar zeltu.

The Motherload

Divpadsmit cipari, tas bija viss, kas vajadzīgs, lai izņemtu piķi.

HP bija to pārbaudījis internetā. Patiešām pastāvēja tādi konti, kuriem vajadzēja tikai zināt numuru, gluži kā Ērmans teicis. Nekādu dokumentu, nekādas slepenas paroles, tikai konta numurs.

Un te tas bija!

Viņam vajadzēja kādu rakstāmrīku un uz to ātrāko.

Reimans joprojām stāvēja, noliecies viņam pār plecu, un, spriežot pēc čaļa sejas izteiksmes, patiešām bija jāsteidzas. HP ar plaukstām pārbrauca pār savām drēbēm.

Nolāpīts!

-   Pildspalvu! viņš gandrīz uzkliedza Reimanam, kas atkal sāka raustīt viņu aiz pleca.

-   Liecies mierā, mums jāiet!

-   Velns parāvis, man vajag pildspalvu, vai tev ir?!

Reimans tikai papurināja galvu.

-   Vai vari pierakstīt ciparus datorā?

Atbildes nebija.

Nolādēts! Viņš bija tik tuvu, un viss sabruks tikai sasodītas pildspalvas dēļ!

Ja numuru sadalīja četrās grupās pa trim cipariem katrā, iznāca gandrīz vai melodija. HP mēģināja to noskaitīt. 397 461 212 035 397 461 212 035. Tas varētu izdoties!

Piepeši HP juta, ka kāds viņu paceļ no krēsla, un pagāja vairākas sekundes, iekams viņš aptvēra, ka tas ir nevis sargs, bet Reimans, kas nes viņu uz serveru telpas durvīm.

-   Mums… jāiet… prom… tūlīt! stenēja viņa partner in crime, nolaizdams HP zemē pie durvīm.

-    Ko tu dari! HP iesaucās, bet Reimans jau bija pagriezis muguru un sācis darboties ap lasītāju.

Nākamajā sekundē HP dzirdēja, kā iedūcās ārdurvju automātiskā atslēga. Sargs nāca šurp! Viņš uzmeta ātru skatienu telpai un tūlīt saprata, kas ir aplam.

Divos ātros soļos HP bija atpakaļ pie datora un nospieda mazo pusmēnesi tastatūras labajā stūrī. Tad viņš pagriezās un ar galvu pa priekšu metās iekšā pa atvērtajām serveru telpas durvīm. Mirklī, kad ārdurvju atslēga beidza dūkt, viņš aizvēra durvis aiz sevis.

īsu brīdi viņi garšļaukus gulēja uz grīdas, neizdvesdami ne zilbes.

Viņu klusēšana patiesībā bija lieka, jo visa telpa bija ietīta biezā skaņu segā, ko veidoja dūcoši ventilatori un cietie diski, neļaudami saklausīt neko vairāk par skaļiem trokšņiem.

Dažas sekundes nogaidījis, Reimans piesardzīgi aizlīda gar pirmās serveru rindas stūri, un HP sekoja viņa pēdās.

Līdzko bija tikuši prom no loga, abi piecēlās sēdus un atspieda muguru katrs pret savu skapīti. Tagad vajadzēja tikai gaidīt un cerēt, ka sargs nedosies apgaitā starp skapju rindām, jo tādā gadījumā…

Sirds stipri dauzījās HP krūtīs. Kas notiks, ja Spēle viņus te atradīs? Divi zagļi ielauzušies tumšā birojā ar skaņas izolāciju. Mirkli viņš nespēja nedomāt par Ermanu.

Kibertelpā neviens nedzird tavus kliedzienus…

Skaņu segu pārrāva metālisks klikšķis. Sargs bija atvēris durvis. HP aizturēja elpu.

Atkal dūkoņa.

Viņš skatījās uz stūri, kur jebkurā brīdī varēja parādīties sargs, un neapzināti sarāvās čokurā, gatavs cīnīties vai bēgt.

Tad atkal durvju klikšķis, kam sekoja dobjš troksnis.

HP sēdēja kā paralizēts. Toties Reimans bija zibenīgs.

-   Nāc, viņš teica HP pie auss. Sargs aizgāja tālāk, un mums viņam jāseko. Mums jātiek ārā, iekams viņš atgriežas pie monitora, citādi viņš sapratīs, ka te kaut kas nav lāgā.

Reimans piesardzīgi paskatījās ārā pa lodziņu, un pēc dažām sekundēm viņi jau bija atgriezušies kontroltelpā. Abi datora monitori bija tumši tāpat kā brīdī, kad viņi te ienāca.

-   Gudri! Reimans pamāja ar galvu. Sargs būtu nojautis ko nelabu, ja monitori būtu ieslēgti.

Patiesībā HP gribēja atkal mesties virsū tastatūrai, taču laika vairs nebija.

Tagad bija jātiek ārā. Turklāt viņš domāja, ka joprojām atceras ciparus.

Kā tur bija? 397 461 un tad… 212?

-   Nāc, mums jāiet!

Reimans bija pacēlis portatīvo datoru un acīmredzot kontrolēja, kur atrodas sargs, jo uzdrošinājās atvērt durvis uz gaiteni. Ātri, klusi soļi lejā pa kāpnēm.

Atkal skatiens datorā, tad vēl viens posms pa tukšo gaiteni apakšstāvā. Pēc dažām minūtēm vini bija ārā uz ielas.

* *

Bija sācis līt sīks, maigs lietutiņš.

Mission completed! HP atvieglots nodomāja, pavērsis seju pret debesīm. Cik patīkami mazliet atsvaidzināties!

Pikai brīdī, kad viņi iedarbināja mašīnu un sāka braukt, HP aptvēra, ka vairs neatceras konta numura ciparus.

Divdesmit i payback

Vispirms desmit sekundes garš signāls, pIīīīīIīīīīIIīīIIīTppppppppp!

Tad desmit sekunžu pauze.

Tad atkal piiiiiiiiitiiiiīfippppppppp!

Tas padarīja viņu traku.

Beidzot Rebekai vairs nebija citas izvēles kā vien doties atvērt, lai gan galva joprojām bija dulla un neskaidra.

Actiņā neko nevarēja redzēt, tomēr Rebeka zināja, kas tur ir, jau pirms bija atvērusi durvis. Uzticīga savam paradumam viņa nenoņēma drošības ķēdi. Tāpēc nācēja mēģinājums atraut durvis tāpat, kā Rebeka bija darījusi viņa mājās, galīgi izgāzās.

-   Čau, Henke! viņa nošļupstēja durvju spraugā. Vai tad tev jau nebija jābūt Taizemē?

-   To apspriedīsim vēlāk, tagad ielaid mani, mums jāparunā! Henke sacīja vienā elpas vilcienā, un Rebeka negribīgi viņam paklausīja.

-  Vai tu pazīsti kādu, vārdā Mike? Vai tas ir tavs draugs? Henke gandrīz kliedza, līdzko bija ienācis priekšnamā.

-   Ko… jā… ē… kāpēc?!

Rebekai šķita, ka viņas galva ir pilna ar pārvārītu biezputru.

-   Gaišmatis, maza bārdiņa, dzīvoklis Hūrnstullā?

-  Mhm… Rebeka mēnessērdzīgi apstiprināja, cenzdamās iedarbināt smadzenes.

Henke izskatījās pilnīgi jucis. Apsarkušas acis, gaisā saslējušies mati un neprātīgs skatiens. Sasodīts, ar ko viņš nodarbojās? Vai tad viņam nebija jāpamet valsts uz visiem laikiem?

-   Johaidī! Velns ar ārā!!! brālis izgrūda caur zobiem.

-   Eeee… vai neiesim apsēsties? — Rebeka izstostīja.

-   Nav laika, man jāsteidzas! Henke viņu aprāva. Bet tagad klausies ļoti uzmanīgi!

Viņš satvēra Rebeku aiz augšdelmiem.

-   Turies pa gabalu no tā sasodītā Mikes, saprati?

Henke nikni skatījās Rebekai acīs, bet viņai joprojām bija grūti fokusēt skatienu. Šīs tabletes bija traki efektīvas, un četras bija vismaz divas par daudz.

-   Mike piedalās Spēlē, runa ir par viņu. Viņš ir piecdesmit astotais, līderis, the top guy, un, lai ko viņš darītu, tu tur negribēsi būt iejaukta, saproti?

Rebeka lēnām papurināja galvu.

Par ko īsti viņš te runāja?

Viņai bija grūti pieķerties vārdiem, kas bira brālim no mutes, taču pietika redzēt, kā viņš izskatījās, lai aptvertu, ka te kaut kas nav labi. Viņš šķita panikas pārņemts, dabūjis sliktu devu vai ko tamlīdzīgu. Un kāpēc viņš nebija Taizemē?

Henke turpināja runāt, un pamazām daļa no viņa teiktā sāka izlauzties caur vati Rebekas galvā.

-   …viss ir Spēle, tu saproti? Mike ir kopā ar tevi tikai tāpēc, ka saņēmis tādu uzdevumu. Tu esi misija, ceļš velns viņu zina uz kurieni. Viņi plāno kaut ko lielu, End Game, tas ir viss, kas man zināms. Cālis ir nospēris policijas busiņu, un viņi to grasās kaut kā izmantot. Bet es gribu viņus apturēt! Tagad viņi ir pārkāpuši robežu! Tie nolādētie cūkas izmantoja mūs kā fucking spēļu kauliņus. Tagad ir payback time, māsiņ, tagad ir fucking payback time!

HP noslēdza savu izvirdumu, purinādams Rebekas plecus tā, ka viņas galva šūpojās šurpu turpu. Tomēr migla galvā negrasījās padoties.

-   Klau, tas izklausās pilnīgi…

-  Traki, es zinu! Henke viņu pārtrauca. Viss ir pilnīgi fucking crazy! Taču tavs bračka ir on the case1 , tev nav jāuztraucas. Es visu nokārtošu, un tas nolāpītais Mike samaksās! Neviens neaiztiks manu māsu! Atceries, kā gāja iepriekšējam vecim, tas bija vērts tos desmit mēnešus aiz restēm!

Piepeši Rebeka pilnīgi pamodās.

-   Ko tu tur runā, Henke?!

Viņa izrāvās no brāļa rokām un paspēra soli atpakaļ.

HP iekoda mēlē. Nolādēts, kāpēc viņš nekad nespēja turēt muti! Reizēm viņš varētu apzvērēt, ka viņam ir Turēta sindroms…

-   Neko, HP ātri nomurmināja, aizmirsti pēdējos vārdus.

-   Paklaus'ies! Rebeka sacīja, un HP redzēja, ka ir māsu pa īstam sadusmojis. — Es ļoti labi zinu, ko tu toreiz izdarīji manā labā. Tu uzņēmies vainu un ļāvi man izsprukt sveikā.

Viņas balss bija reizē nikna un ledaina.

-   Turklāt es biju tik dumja, lai ļautu tev to darīt ļautu savam mazajam brālim tādā veidā sabojāt visu dzīvi. Tas mani joprojām nomoka tā, kā tu nespēj ne iztēloties. Es nekad sev nepiedošu, ka tevi pievīlu! Nekad, tu saproti! viņa kliedza.

Rebeka pāris reižu dziļi ievilka elpu un lēnām atguva kontroli pār sevi. HP stāvēja kā sastindzis un neizdvesa ne skaņas.

-   Es vienmēr būšu pateicīga par to, ko tu izdarīji, Henke. — Viņa gurdi nopūtās. Bet izbeidz to atgādināt katru reizi, kad tev vajag kādu pakalpojumu, labi?

Tad viņa pasmaidīja savu īpašo smaidu, un HP šķita, ka viņam iekšā kaut kas salūst.

-   Noliktavas atslēgu, viņš sacīja. Man vajag tikt pie savām mantām. Tas arī viss!

Rebeka atvēra mazu skapīti priekšnama sienā viņam aiz muguras un, neteikdama ne vārda, pasniedza atslēgu.

-   Paldies, HP īsi sacīja un pagriezās, lai ietu.

-   Klau, Henke…! Rebeka ierunājās.

Viņš pagriezās durvīs, un dažas sekundes abi skatījās viens uz otru.

Tad HP skumji pasmaidīja un noglāstīja Rebekai vaigu.

-   Būs labi, māšel, es visu nokārtošu. Tev nav jāuztraucas. I ivill clean them ali up!2

Tad viņš pagriezās un sāka skriet lejup ap kāpnēm.

-  Starp citu! viņš uzsauca Rebekai savā parastajā pašpārliecinātajā tonī. — Paturi acīs kruķu mašīnu ar numuru 1710, tā ir nosperta!

Mirkli vēlāk HP jau bija nozudis.

HP pacēla mazās noliktavas žalūziju durvis un centās orientēties starp mantām. Ja tas bija viss viņa dzīves saturs, tur nebija daudz, ar ko palielīties. Apmēram desmit kartona kastes, atkritumu maisi un dažas vecas mēbeles, kuras māsa acīmredzot uzskatīja par pārāk labām, lai izmestu.

Pirmo priekšmetu HP atrada gandrīz tūlīt. Tas bija mazs aerosola baloniņš, ko viņš bija dabūjis no viena drauga un glabājis noslēptu starp zeķēm. Uz tā bija rakstīts T-Spray, pārējais teksts vācu valodā.

Otrās mantas atrašana prasīja ilgāku laiku, un dažas panikas pārņemtas sekundes HP domāja, ka Rebeka to ir atradusi un izmetusi. Bet tad viņš atrada koka lādīti kastē ar kabatas formāta grāmatām un atvieglots iebāza to kabatā.

All good to go/3

Vēl pāris darbiņu, un viņš būs gatavs tikties ar Miki Haselkvistu alias numberfifty-fucking-eight.

Tas numura konts joprojām grauza… Nu kā gan viņš nebija iedomājies paņemt līdzi kaut ko tik vienkāršu kā pildspalva?

HP bija klaigājis gandrīz visu ceļu atpakaļ līdz Šērholmenai, kur izlaida Lietusvīru.

Čalis nebija bildis ne vārda. Tikai sēdējis ar savu sasodīto somu uz ceļiem. Apķēris to, it kā tā būtu mazs bērns.

Cik stulbs Spēlētājs!

Viņš bija visu instalējis, noteikti saņēmis labu samaksu un tad palīdzējis HP, pilnīgam svešiniekam, ielauzties ēkā!

Pilnīgi whacko!4

Čalis pat nebija apķēries pieprasīt samaksu par saviem pakalpojumiem, lai gan HP sirdsapziņas pārmetumu uzplūdos pirms šķiršanās bija piedāvājis viņam dažus tūkstošus. Reimans tikai nomurmināja, ka izdara pakalpojumu brālim, un neatvadījies nozuda lietū.

Pēc pāris metriem šķita, ka viņa nemaz nav bijis.

Mange sure knew how topick’em'…

Rebeka pamodās tikai pēcpusdienā. Ātras brokastis un duša, lai padzītu no galvas pēdējo miglu. Maiņa sākās pulksten septiņos, un šovakar bija patiesi īpaša situācija.

Viņai bija tikai miglainas atmiņas par Henkes apciemojumu. Daudz nesakarīgas vervelēšanas par Miki un to Spēli, kuru brālis joprojām nespēja izmest no prāta.

Patiesībā tam vajadzētu Rebeku uztraukt, bet kas gan Mikem un Henkem bija kopīgs, ja neskaita līdzīgus telefonus?

Pēc randiņa kafejnīcā Rebeka bija diskrēti ielūkojusies reģistros. Mikes biogrāfija bija pilnīgi tīra, viss stāstītais šķietami atbilda patiesībai, un Rebeka bija ļāvusi sev nomierināties.

Bet tad piepeši viņas priekšnamā nostājās Henke un sarunāja veselu kaudzi muļķību. Visdīvainākais un tādēļ arī vissatraucošākais bija tas, ka Henke acīmredzot daudz zināja par Miki. Vai brālis bija viņai sekojis, spēlējis slepenu aizstāvi?

Henke bija licis manīt, ka Mike tikai rotaļājas ar viņu, ka viņa interesei ir apslēpti nolūki. Tomēr viņa nespēja atcerēties, ka Mike jebkad būtu uzdevis dīvainus jautājumus vai uzvedies savādi, varbūt ja neskaita to reizi, kad viņa gribēja tuvāk aplūkot Mikes telefonu.

Tas viss bija viena sasodīta putra, no kuras neko nevarēja saprast. Viņai vairs nebija spēka par to domāt. Jākoncentrējas uz darbu, šodien jo īpaši.

Rebeka pārģērbās, ielika somā sporta tērpu un jau grasījās iet. Treniņš pirms maiņas noteikti padarīs možāku un palīdzēs izvēdināt galvu.

Iedama ārā, viņa pārbaudīja automātisko atbildētāju.

Divas zinās.

Pirmā no viņas pašas, un Rebeka tai zibenīgi pārlēca, līdzko izdzirdēja ievadvārdus.

Otrā no Mikes.

“Sveika, te es. Tu varētu dot kādu ziņu. Gribēju tikai dzirdēt tavu balsi. Mēģināšu zvanīt uz mobilo. Buča!”

Rebeka nebija pārliecināta, ka viņai patīk buča viņas automātiskajā atbildētājā.

Tas bija mazliet par intīmu viņas gaumei. Tomēr viņa pati bija iedevusi Mikem sava mājas telefona numuru. Rebeka pārbaudīja mobilo. Mike patiešām bija zvanījis, kamēr telefons bija izslēgts.

Līdzīgs sveiciens ari šajā atbildētājā.

Laikam vajadzēs Mikem piezvanīt pēc treniņa tas ir, ja pietiks laika.

Mobilajā telefonā bija atstāta vēl viena ziņa:

“Sveika, te Sēlanders no spridzekļu nodaļas. Gribēju tikai pateikt, ka lādiņš Tanto noteikti bija kaujas lādiņš, taču tas nebija uzstādīts. Bīstams, bet reizē arī samērā nekaitīgs. Lai kuram būtu zobs uz tavu brāli, viņš negribēja nogalināt. Domāju, ka tu gribēsi zināt, atā!”

Bīstams un reizē arī ne…

Tad ko tas nozīmēja Henkem un viņa stāstam?

Rebeka to nezināja.

*

Bergsundsgātana Hūrnstullā, viņš uz mopēda, paparaci stils. Kaza nebija no tiem, kas tur ļaunu prātu, vai arī tas nopīpējies blēdis bija aizmirsis, ka HP ir sasitis iepriekšējo braucamo, jebkurā gadījumā viņam nebija problēmu aizņemties mopēdu. Saab autiņam jau sāka tuvoties derīguma termiņa beigas, turklāt transportlīdzeklis uz diviem riteņiem pilsētā bija labāks. Nekādu problēmu ar parkošanos, visi bēgšanas ceļi vaļā.

Aerosola baloniņš gulēja vienā jakas kabatā, zeķe ar biljarda bumbu otrā. Viņš bija gatavs mazam randiņam ar misteru “58”!

Haselkvists bija ieradies dažas minūtes agrāk un novietojis savu mūžseno Nissan pie vārtiem. HP grasījās pēc pāris minūtēm iegriezties uz kafiju, taču, nokāpis no mopēda, ieraudzīja, ka piecdesmit astotais jau nāk ārā.

Puisis ielēca mašīnā un sāka braukt. HP nebija nekādu problēmu viņam sekot. Mopēds izspieda pat astoņdesmit kilometrus stundā,

un daudz ātrāk pilsētā nemaz nevarēja braukt, lai gan vakarā satiksme bija mierīgāka.

Piecdesmit astotais pa Vesterbrū tiltu devās uz ziemeļiem, nogriezās uz Lindhāgena laukumu, un HP nevilšus nodrebēja, kad pabrauca garām tiltam, kur viņš un Haselkvists bija izpildījuši savus uzdevumus. *

Fucking spooky!

Sekoja Trāneberjas tilts, tad Ullvsundavēgena Brommas virzienā. Joprojām nekādu problēmu turēties līdzi, čalis brauca lēni un godīgi. Noteikti negribēja, lai viņu aptur, droši vien kaut kur jānokļūst laikus. Varbūt uz svarīgu tikšanos?

HP juta, ka viņa pulss pamazām paātrinās.

Kad viņi iebrauca starp noplukušajām industriālajām ēkām ap lidostu, viņa pārliecība tikai nostiprinājās. Brieda kaut kas liels!

*

-   Uzmanību, Alfa viens un divi!

Vahtola kā parasti ienāca ātri, un tūlīt iestājās klusums.

-   Šovakar būs nopietni. ASV valsts sekretāre ir ieradusies pārsteiguma vizītē, lai satiktos ar saviem ES kolēģiem. Acīmredzot darba kārtībā ir konflikts Afganistānā un Irānas kodolprogramma. Plānotā ierašanās 02.00 pēc Zviedrijas laika, plus. mīnus desmit minūtes. Nekāds brīnums, ka apdraudējumu raksturo kā augstu, tātad visiem jābūt augstākajā gatavībā.

Viņa paskatījās uz klātesošajiem miesassargiem, lai novērtētu situāciju. Piekrītoši mājieni, nevienu šī ziņa nepārsteidza. Jau kādu nedēļu klīda baumas un varēja nojaust, ka tiek gatavots kaut kas liels.

-   Policijas spēki parūpēsies par norobežojumiem. Jāaptur visa satiksme starp Arlandu un Grand Hotel, līdzko mēs būsim ceļā, Vahtola turpināja. Tātad pilnībā jāaptur kustība abos virzienos, bez tam apstāšanās aizliegums Svēavēgenā, Hamngātanā un Kungstredgordsgātanā. Par visu, kas tur stāvēs pēc pulksten divpadsmitiem, iai parūpējas evakuatori. Turklāt Nacionālā īpašo uzdevumu vienība sagādās pastiprinājumu ar diviem plus astoņiem cilvēkiem pilnā svinību ietērpā.

Grupā atskanēja spurcieni.

īpašo uzdevumu vienības vēlme spēlēt karinu bija pateicīga tēma jokiem. Speciāla dizaina formastērpi, smagi ieroči un citas mantas, kas noteikti neietilpa policijas standarta aprīkojumā. Atšķirībā no pārējām vienībām šai nekad neprasīja ievērot taupību. Tomēr, par spīti aprīkojuma fetišismam, īpašo uzdevumu vienība šādā darbā bija ļoti vēlams papildu resurss.

-   Rūnebergs kopā ar Alfu trīs jau saskaņo visu ar Secret Service6 puišiem. Alfa četri, kā zināms, jau nosedz Grand. Mēs izbraucam no šejienes pulksten 22.00, sešas mašīnas, kas sadalītas šādi…

*

Cauri velvei uz kādu noplukušu ķieģeļu ēku un tālāk apbūvētā iekšpagalmā. HP neuzdrošinājās sekot. Pārliecinājies, ka no pagalma nav citu izeju, viņš apstājās gaidīt mazliet tālāk ielā.

Pēc četrām minūtēm no arkas izbrauca patruļmašīna 1710.

Aiz tās ziemefu virzienā tarkšķēja Kazas mopēds.

*

Lai gan norobežojumi vēl nebija spēkā, autostrāde bija gandrīz tukša. Nepagāja ne pusstunda, kad viņi jau bija aiztraukušies uz Arlandu. Sešas mašīnas: divi Volvo, divi Suburban un divi bruņoti BMW, kas vedīs valsts sekretāres svītu.

Rebekai un Vikstremam bija jābrauc pa priekšu, tas jau bija izlemts. Policija pievienosies ar patruļmašīnām un motocikliem, vairāk jau skata pēc. Un vēl divi busiņi ar īpašo uzdevumu vienības karavīriem.

Nebija slikts motorcade7 , kā to dēvēja Secret Service puiši.

Viņi izskatījās profesionāli, to nevarēja noliegt. Labi trenēti, nerunīgi, visi izgludinātos uzvalkos un ar obligāto austiņu ausī. Pāris no viņiem joprojām saulesbrillēs, lai gan bija jau nakts.

Vērtējoši skatieni, strupi mājieni, sasveicinoties ar kolēģiem. No time for small talks , viss jau izpētīts, izplānots un gatavs.

Uzņemt viesus laukumā, ārā pa pirmajiem vārtiem, tad ceļš 273 uz E4 autostrādi. Nūrtulla, Svēavēgena līdz Sergela laukumam, pa kreisi uz Hamngātanu un pa labi uz Kungstredgordsgātanu līdz Grand Hotel,kur gaidīja Alfa četri un vēl viena īpašo uzdevumu vienības grupa.

Būtībā visa Blāsieholmena jau vairākas stundas bija norobežota, un sprāgstvielu meklētāji suņi noteikti bija strādājuši divkāršas virsstundas, lai pārbaudītu šo teritoriju laikā.

Vahtola apgalvoja, ka vizīte ir apstiprināta tikai pirms dažām dienām un drošības apsvērumu dēļ ir izlemts paturēt visu informāciju ļoti šaurā lokā. Stokholmas policija un līdz ar to arī vakara avīzes bija paturētas neziņā līdz pēdējam.

Lēnes policijas priekšniece, kā redzams, nepriecājās, bet ko lai viņa iesāktu? Atlika tikai samierināties ar situāciju un atvērt maku. Šīs nakts norobežojumi vien prasīja gandrīz divsimt vīru no kārtības policijas rindām.

Jautājums tikai: vai ar to pietiks?

* ,

Viņi apbrauca garo līkumu ap Sūlvallu un turpināja ceļu uz Risni.

HP uzmeta skatienu degvielas rādītājam. Vēl puse, diezin cik ilgi ar to pietiks?

Viņam kļuva grūti turēties līdzi, policijas busiņš tagad bija pārsimt metru priekšā, un viņš bija spiests uzgulties stūrei ar divkāršu svaru, lai izspiestu no mopēda visus resursus.

Tuvojās Risnes krustojums. HP tālumā jau saskatīja bankas ēku. Ja Haselkvists pagriezīsies pa labi uz E18, tad viss būs galā.

Velns parāvis, vajadzēja ņemt mašīnu!

*

Viņiem bija pusstundu jāpagaida, un Rebeka aizgāja uz tualeti. Pēc tam viņa dažas minūtes veltīja mobilajam telefonam.

Rebeka bija mēģinājusi sazvanīt Henki uz viņa jauno numuru jau kādu stundu pēc tam, kad viņš bija devies projām. Gribējusi lūgt piedošanu par savu dusmu izvirdumu, mēģināt izlīgt un, cik nu iespējams, vērst visu par labu. Bet Henke, protams, neatbildēja.

Tagad apdomājusies, Rebeka vairs nevēlējās ar viņu runāt. Nenoliedzami, jau agrāk brālis bija licies dīvains, tomēr tā bija tikai maiga vēsmiņa salīdzinājumā ar šīsdienas izrādi. Acīmredzot Henkem prātā joprojām bija tā sasodītā Spēle, ja reiz viņš nebija aizlidojis uz Taizemi.

Bet kā gan viņš varēja pazīt Miki, un kas tās par runām par nozagtu policijas mašīnu?

Nē, viņas kvota vājprātam šodien bija izsmelta, un tagad viņai bija jākoncentrējas uz darbu. Rebeka nolēma aizstāt telefona sarunu ar pienākuma vadītu īsziņu.

Sorry par šodienu, zinu, ka tu gribi tikai labu / Beka

Tā, nu viņa bija izpildījusi vecākās māsas pienākumu. Jauki, ka tas bija nokārtots.

Rebeka gribēja piezvanīt Mikem, taču mājas telefonā viņš neatbildēja. Būs jāmēģina mobilais.

*

Busiņš nepagriezās uz E18, bet turpināja braukt uz priekšu un negaidīti iegriezās benzīna uzpildes stacijā pie mājām Rinkebīhojdenā.

Haselkvists uzpildīja busiņu, un HP to pašu izdarīja ar mopēdu. Kas tālāk?

Izrādījās, ka nekas. Haselkvists nopirka avīzi un apsēdās gaidīt stāvvietā.

HP brīdi rotaļājās ar domu doties turp un sagūstīt to nelieti. Uzdot kādus divdesmit jautājumus, kā viņš to bija plānojis izdarīt Haselkvista dzīvoklī. Taču šī nebija piemērota situācija. Pārāk daudz tautas un pārāk daudz apgaismojuma. Turklāt piecdesmit astotais

sēdēja kruķu vāģi. Ja kāds ieraudzītu viņu cīniņu, pēc pāris minūtēm te mudžētu policisti, un šāds scenārijs nebija vēlams…

Tātad jāgaida.

Rebeka jau vairākas reizes bija mēģinājusi sazvanīt Miki un nosūtījusi īsziņu, lai viņš piezvana, taču atbildes nebija. Tā notika pirmo reizi. Mike bija cilvēks, kas vienmēr nēsāja telefonu līdzi un kam bija gandrīz apsēstībai līdzīga vajadzība būt sasniedzamam. Kāpēc viņš šoreiz neatbildēja?

Protams, varēja būt daudz iemeslu. Slikta zona, nosēdies akumulators, vai varbūt viņš bija kino…

Kāpēc vienkārši nemest mieru?

Labi, to nebija viegli atzīt, bet Rebeka nespēja īsti atbrīvoties no domas, ka Mike varētu būt iejaukts Spēlē, lai gan viņa jau bija šo ideju noraidījusi.

Varbūt tas bija lapiņu dēļ? To vēsts bija skaidra kā diena tāda kā viņa nav pelnījusi būt laimīga. Un varbūt lapiņām bija taisnība?

Henkes stāstam gan nebija tiešu pierādījumu, tomēr vienu viņa varēja pārbaudīt. Rebeka nospieda Normalmes numuru, un šoreiz viņai veicās. Atbildēja Mulle.

-Tu saki: 1710, viņš nomurmināja, kad Rebeka bija pateikusi savu vajadzību.

Mulle pašķirstīja papīrus, tad klausule nograbēja un Rebeka dzirdēja, kā viņš pasauc kādu gaitenī.

—    Vindāl, vai tu zini, kur ir 1710?

Rebeka neuztvēra atbildi, taču klausule atkal nograbēja, un Mulle atgriezās.

-   Darbnīcā, puiši saka, atslēgas esot paņemtas no skapīša.

Divdesmit viens i end games

Tas bija kaitinoši. Viņi te sēdēja un kūkoja jau gandrīz divas stundas. Bija krietni pāri divpadsmitiem, un HP sāka apnikt šī spēlīte. Agrākā spriedze jau sen bija noplakusi, un viņam mazliet sala, tik ilgi nekustīgi sēžot miklajā nakts gaisā.

Ko darīt tālāk?

Varbūt nospļauties uz visu un braukt atpakaļ, nogaidīt līdz rītdienai un izmēģināt jaunu housecall' pie Haselkvista? Vai arī turpināt kūkot šeit, līdz pakaļa saaugs kopā ar mopēda sēdekli? HP nolēma pagaidīt vēl pusstundu, bet pēc tam izdomāt jaunu stratēģiju.

*• *

Boeing 757 nolaidās piecas minūtes pirms noliktā laika, un to tūlīt novirzīja uz lidostas privāto daļu. Pāris minūšu vēlāk lidmašīna jau stāvēja nekustīgi, un tumšās automašīnas piebrauca tai klāt, lai uzņemtu prominento pasažieri.

Rebeka un lielākā daļa eskorta gaidīja aiz pirmajiem vārtiem. Viņi bija redzējuši lidmašīnu nolaižamies, un viens no kolēģiem rācijā ziņoja, cik tālu pavirzījusies iekāpšana mašīnās. Par spīti apkārt valdošajai spriedzei, Rebeka nespēja atbrīvoties no nepatīkamas sajūtas. Viņai jādabū rokā Mike un jānoskaidro, kas īsti notiek.

-   Alfa viens nulle divi, iekāpšana pabeigta, braucam.

-   Sapratu, Alfa viens, apstiprināja operators vadības centrālē.

-   Nu tad braucam, secināja Vikstrems, ieslēdza pārnesumu un nostājās aiz trafaretētās mašīnas, kam bija jābrauc pa priekšu.

Piecas minūtes līdz viņa deadline1 . HP tikko bija sācis izstaipīt kājas un gatavoties aizbraukšanai, kad piepeši iedegās policijas busiņa lukturi. Pēc dažām sekundēm tas jau bija uzsācis kustību, un HP steidzīgi iedarbināja mopēdu.

Viņi brauca uz Šimlingelenkenas ceļa posmu Sistas virzienā, un vienu mirkli HP šķita, ka piecdesmit astotajam ir pavēlēts braukt mājās uz bāzeskuģi Tūršhamnsgātanā. Tomēr viņš pabrauca garām nobrauktuvei un turpināja ceļu uz E4.

-   Velns! HP nomurmināja ķiverē, sapratis, kurp viņi dodas.

Ja policijas busiņš izbrauks uz autostrādes, tad atliks tikai atvadīties. Ellīgs vakars.

*

Viņi jau bija pie Meštas. Nekur nevienas automašīnas, pilnīgi brīvs ceļš. Atļautais ātrums te bija simt trīsdesmit kilometru stundā, un patruļmašīna viņiem priekšā to akurāti ievēroja.

Vikstrems mazliet atlaida gāzes pedāli un ļāva trafaretētajai mašīnai attālināties apmēram par simt metriem. Šāda distance atvēlēja pietiekami daudz vietas manevriem, turklāt Rebekai pasažieru sēdeklī bija vieglāk novērot situāciju priekšā, ja viņu visu laiku neapžilbināja bākugunis.

Lielā Vēsbi un tad Uplandes Vēsbi.

Rebekai gar acīm zibēja brīdinājuma lāpas, ko uzbrauktuvēs uzstādījušas patruļas, lai apturētu satiksmi. Patruļmašīna, tad Rebeka un Vikstrems, pēc tam busiņš ar īpašo uzdevumu vienības karavīriem. Aiz viņiem Suburban un abi BMW, pēc tam arjergards, kas tik tikko bija saskatāms atpakaļskata spogulī.

Bredena, Rotebrū un tad jau vairs nebija tālu līdz Sollentūnas nomalei.

*

Ieraudzījis brīdinājuma lāpas, viņš apjuka. Uz visām joslām bija uzstādītas sarkanas, dzirksteļojošas lāpas, kas atgādināja milzīgas

Bengālijas ugunis. Visam pa vidu stāvēja policijas mašīna ar ieslēgtām bākugunīm.

Vai bija notikusi kāda avārija?

Taču piecdesmit astotais nelikās traucēties, viņš mierīgi aizbrauca līdz nožogojumam, pamirkšķināja ar bākugunīm, un policisti ar mājienu ļāva viņam braukt tālāk.

HP aizbrauca tik tālu, cik vien uzdrīkstējās, un tad apstājās, lai mēģinātu saskatīt, uz kuru pusi Haselkvists grasās braukt. HP par pārsteigumu, 1710 tūlīt pagriezās pa kreisi uz brauca lejup pa E4 dienvidu virziena joslas nobrauktuvi.

Ko tas stulbenis tur darīja?

Viņš taču brauca pretēji satiksmes virzienam!

Patruļmašīna lēnām nobrauca līdz šosejai, taču šķita apstājamies tieši mirklī, pirms izzuda no HP skatiena.

HP dažas minūtes nogaidīja, bet, redzēdams, ka mašīna joprojām stāv, ātri pieņēma lēmumu. Te kaut kas brieda, kaut kas liels, tagad viņš bija pilnīgi pārliecināts!

Izskatījās, ka satiksme uz šosejas ir apturēta ne tikai šajā nobrauktuvē vien. Kamēr, HP stāvēja te augšā, viņš nebija uz E4 redzējis nevienu mašīnu. Piecdesmit astotais, ieraugot policistus un norobežojumu, pat nebija pieskāries bremzes pedālim, tātad bija to visu zinājis.

Lai kādi bija Spēles plāni piecdesmit astotajam un viņa policijas auto, tie noteikti bija saistīti ar visu, kas notika uz šosejas, un vienīgais veids, kā HP varēja uzzināt, kas notiek, bija pašam aizbraukt turp.

Viņš apgrieza mopēdu un stūrēja atpakaļ uz Šistu. Pēc pārsimt metriem nodzēsa lukturus un nobrauca ceļa malā. Žigls skatiens pār plecu, lai pārbaudītu, vai policisti pie norobežojuma neskatās uz viņu. Tad HP ātri iebrauca tumšajā mežā.

*

Norvīkena kreisajā pusē un ilgu laiku nevienas nobrauktuves. Šoseja bija pilnīgi tukša, nekur neredzēja ne kustības, tikai zibsnījošo

bākuguņu atspulgus, un piepeši viņa atcerējās rindiņas no dziesmas, ko reiz bija klausījusies.

Mana zeme atkal griežas, radio spēlē mūsu dziesmu,

Stokholma ir tukša, un pasaule aiztur elpu.

Zari saskrāpēja viņam seju, kad viņš paklupa starp eglēm.

-   Spīdoša ideja, HP, doties meža pastaigā nakts vidū, viņš pie sevis nomurmināja, pirms ar degunu atdūrās pret izciļņu sakni.

HP piecēlās, nopurināja no drēbēm zemi un skujas un tad lādēdamies turpināja ceļu E4 virzienā. Drīz vien viņš sasniedza elektrolīnijas stigu, kurai otrā pusē caur atlikušo meža joslu varēja saskatīt šosejas gaismas.

Gandrīz galā, tikai jāsaņemas.

HP atrada taciņu, šķērsoja stigu un ienira starp kokiem, koncentrējis skatienu uz bākugunīm, kas mirgoja ieslīpi pa kreisi. Viņš atradās piecdesmit vai, augstākais, septiņdesmit piecus metrus no E4, tomēr nedzirdēja neko citu kā vien savu izmirkušo kroseņu žļurkstēšanu. Apkārt valdīja pilnīgs klusums.

Satiksme bija pilnībā slēgta, tātad notiekošais bija pretty fucking big\

Mežs kļuva retāks, un HP tuvojās 1710. Patruļmašīna bija nobraukusi lejā un šķita novietota blakus ceļam. HP redzēja, kā piecdesmit astotais noliecies sēž un skatās uz spīdošu priekšmetu, ko turēja paceltu virs stūres.

HP tūlīt saprata, kas tas ir.

Mobilais telefons.

*

Mana zeme atkal griežas, viss, par ko reiz sapņojām.

Viss, ko tu dari, kļūst par pērlēm man uz pieres.

viņa dungoja pie sevis. Patiesībā ļoti laba dziesma, diezin kur viņa likusi disku?

Viņš paspēra rrls ātrus soļus ārā no grāvja. Aerosola baloniņš labajā rokā, kreisā uz durvju roktura.

Ātrs rāviens, durvis vaļā, un HP iešļāca krietnu dušu asaru gāzes tieši sejā mister A-number-fucking-one, kas nenojauta neko ļaunu.

Say hello to my liT friend!!4

Gāze izplatījās uz visām pusēm, ari pats HP saņēma mākoni sejā un instinktīvi samiedza acis.

Velns, kā tas koda! Acis gandrīz dega, bet piecdesmit astotajam Haselkvistam noteikti bija vēl ļaunāk. Čalis brēca kā aizkauta cūka un panikā ar apakšdelmiem berzēja seju.

Par spīti svilināšanai, HP sagrāba piecdesmit astoto aiz drēbēm, izrāva ārā uz asfalta un aizvilka tālāk uz grāvi. Acis joprojām dega, un HP drudžaini mirkšķināja plakstiņus. Viņš atcerējās, ko bija iemācījies pirms pāris gadiem, tā kā asaru gāze patiesībā bija nevis gāze, bet gan pulveris, acis nedrīkstēja berzēt, jo tas padarīja visu vēl ļaunāku.

HP pacēla galvu pret vēju, pāris reižu stipri samirkšķināja plakstiņus un atguva pietiekami daudz redzes, lai varētu kārtīgi iespert gulošajam piecdesmit astotajam pa pakrūti.

-Tagad mēs abi mazliet parunāsimies, — viņš caur zobiem nomurmināja, izņemdams no kabatas zeķi ar biljarda bumbu.

*

-   To grupu es zinu. Vikstrems pasmaidīja. Kent, vai ne?

-   Mhm, Rebeka apstiprinoši nomurmināja, lai gan patiesībā nebija atcerējusies grupas nosaukumu, pirms viņš to pateica.

Kent, protams!

*

-   Kents!?

-   A-ha, nošļupstēja piecdesmit astotais.

-Tu teici, ka tevi sauc Kents?

Vēl viens apstiprinājuma šņuksts.

Te kaut kas nesaskanēja.

-Tad kas, ellē, ir Mike? HP iekliedzās.

-Ko?!

Haselkvists, kura vārds acīmredzot bija Kents, drudžaini mirkšķināja acis, kamēr no viņa sejas šļācās ķermeņa šķidrumi.

HP dziļi ievilka elpu. Vislabprātāk viņš tūlīt iedotu šņukstošajam nelietim pa galvu, taču ar to bija jāpagaida. Viņam bija nepieciešamas atbildes uz dažiem jautājumiem, pirms viņš varēs izrēķināties ar Spēles vadītāja patētisko Golden Boy1 ’.

-   Kāpēc meitene tavā klipā sauc tevi par Miki?

Haselkvists izskatījās pēc raudošas jautājuma zīmes.

-   Gara tumšmate, labi trenēta, laikam nofilmēta kafejnīcā, vai tas tev neko neizsaka?

Beidzot kāda dzīvības zīme.

-   Ne jau es. Tas ir viņas čalis, ar kuru viņa runā. Es tikai filmēju viņus, tas bija pavisam vienkāršs uz…

Piepeši šķita, ka piecdesmit astotais ir atcerējies pirmo noteikumu, jo viņa mute aizcirtās kā peļu slazds.

HP paraustīja plecus un iespēra viņam pa daiktu. Ļāvis Haselkvistam dažas sekundes atgūties, viņš noliecās pār gulošo.

-   Es zinu visu par Spēli, piecdesmit astotais draudziņ, ieskaitot pirmo noteikumu. Bet tavā vietā es vairāk uztrauktos par to, vai izdzīvošu tuvākās divas minūtes, nevis par to, vai mūsu draugs Spēles vadītājs sadusmosies par izpļāpāšanos, skaidrs?

Haselkvists atbildē tikai krampjaini pamāja ar galvu, sargādams savus ģimenes dārgumus.

-   Lieliski! Vai es būšu sapratis pareizi, ja teikšu, ka tava misija bija nofilmēt to meiteni un viņas čali?

Haselkvists atkal pamāja.

-   Vai tu to Miki pazīsti?

Haselkvists papurināja galvu, taču bez īstas pārliecības.

-   Tu melo!

HP pacēla kāju un atvēzējās jaunam spērienam.

-   Pagaidi! iepīkstējās Haselkvists un atvairīdamies pacēla vienu roku. Tad viņš nokremšļojās un turpināja: Nepazīstu viņu, tikai zinu. Dzīvo dažus kvartālus tālāk. Laikam esmu redzējis viņu autobusā.

-   Vai viņš ir iesaistīts Spēlē?

Haselkvists atkal papurināja galvu, šoreiz krietni pārliecinošāk.

HP uzelpoja.

Mike un piecdesmit astotais bija divi dažādi cilvēki!

Viņi tikai dzīvoja vienā rajonā un, iespējams, bija līdzīgi pēc izskata, bet that was it. Beka nebija iesaistīta Spēlē! Viņa bija safe!

*

Viņi uzsāka līgano kreiso pagriezienu uz Sollentūnu. Eskorts brauca ciešā ierindā, ceļš pilnīgi brīvs.

Viss gāja kā pa sviestu.

*

-Tad kāds ir šis uzdevums? HP jautāja, ļaudams biljarda bumbai šūpoties Kenta Haselkvista alias numberfifty-jucking-eight deguna priekšā.

Atkal šņuksti. Asaru gāze noteikti jau bija izklīdusi, taču šis puisis bija pasaulē ļaunākais cry-baby6 .

Kādu sasodītu lūzeru viņi izvēlējušies?! Vai šis pundurpimpis tiešām bija labākais, ko viņi varēja sameklēt? Tas, kuram bija viss nepieciešamais, lai spēlētu End Game?

HP neticīgi papurināja galvu, iesizdams Haselkvistam ar biljarda bumbu.

-   Nu, vai nokārtosim visu mierīgi vai arī tu gribi vienu eight-ball on your ass1 ?

Viņš pāris reižu apgrieza zeķi ap galvu, un tā šausminoši nosvelpās.

-    Man bija te jāapstājas un jāgaida norādījumi, šņukstēja Haselkvists. — Tas ir viss, es zvēru! viņš iebrēcās, kad HP uzmeta viņam skeptisku skatienu. — Tā ir tikai Spēle, forša izklaide. Es esmu

nobody, pavisam parasts cilvēks. Viņš lūdzoši mēģināja apķerties HP ap kājām. — Lūdzu, nenogalini mani!

Čalis raudāja uz HP jau tā izmērcētajām krosenēm. HP ļāva zeķei apmest vēl pāris loku, tad nolaida to.

-   Lasies!

-   Koo? *

Haselkvists pacēla sarkani saraudāto seju.

-Tu dzirdēji, lasies! — HP nošņācās un pamāja uz meža pusi. — Ja piecu sekunžu laikā nebūsi nozudis, es tev iedauzīšu pauri, saprati?!

Tuvāki paskaidrojumi nebija nepieciešami. Pēc četrām sekundēm Haselkvists ar galvu pa priekšu iemetās brikšņos. Spriežot pēc ātruma, čalis negrasījās palēnināt tempu, iekams būs nonācis Sistas centrā.

Un ko tagad?

Piepeši HP izdzirdēja zvana signālu. Viņš ķēra pie krūšu kabatas un jau sāka vilkt ārā savu jauno SonyEricsson, kad saprata, ka tas nav īstais signāls. Zvans skanēja no policijas busiņa, un pagāja dažas sekundes, iekams HP aptvēra saistību.

Zvanīja piecdesmit astotā telefons! Tas gulēja uz grīdas. Droši vien izkritis Haselkvistam, kad viņš dabūja ģīmī asaru gāzi.

Displejs iemirgojās, un īsa ziņa vēstīja, ka gaida ienākošais zvans.

Kaut kāda iemesla dēļ, pats īsti to neapzinādamies, HP nospieda uz ikonas “Atbildēt” un lēnām pacēla telefonu pie auss.

-   Hallo?

-   Labvakar, HP, te Spēles vadītājs, sacīja balss līnijas otrā galā.

*

-   Alfa 101 brauc garām Sollentūnai, viņa ziņoja vadības centrālei.

-   Sapratu, Alfa 101, atbildēja operators.

Rebeka ātri uzmeta skatienu Vikstremam. Rokas uz stūres, tvēriens bez ceturkšņa trīs, skatiens vērsts tālu uz priekšu. Spidometra rādītājs pielīmēts pie simt divdesmit.

Patiesībā viņš ir labs kolēģis, īsts profesionālis, Rebeka nodomāja.

HP atvēra muti, taču žokļi tikai tukši kustējās, un viņš nespēja atbildēt.

-  Tu tiešām šonakt esi smagi strādājis, draugs. Diemžēl jāpastrādā vēl mazliet, pirms varēsi baudīt pelnīto atpūtu.

Tonis bija maigs, gandrīz uzjautrināts. Zviedru valoda ar nelielu akcentu. Viegli metāliska pieskaņa lika manīt, ka zvanītājs izmanto kaut kādu balss pārveidotāju vai varbūt tulkošanas programmu. HP vienmēr bija iztēlojies Spēles vadītāju kā vīrieti, taču patiesībā balss tikpat labi varēja piederēt sievietei.

-   Šīvakara uzdevums ir divdesmit piecus tūkstošus punktu vērts. Ja tu to paveiksi, tad kopumā iegūsi trīsdesmit trīs tūkstošus divus simtus, un, tā kā mēs esam nokļuvuši līdz mača noslēgumam, tas nozīmēs, ka tu kļūsi par uzvarētāju un Balva būs tava.

-   K-ko? HP nomurmināja.

Viņa smadzenes smagi cīnījās, lai aptvertu jauno informāciju.

-   Jj-ja es to izdarīšu, ja es jums palīdzēšu, vai tad jūs mani pieņemsiet? Nu, ēee… ļausiet atgriezties Spēlē? viņš pabeidza, pāris sekunžu pavadīji? mulsās pārdomās.

-    HP, HP, HP! iesmējās Spēles vadītājs, un kaut kāda iemesla dēl šie smiekli lika matiņiem saslieties uz skausta. Kas tev liek  domāt, ka tu vispār esi mūs pametis?

*

Viss notika, konvojs joprojām ciešā ierindā brauca aiz viņiem. Drošības distance gandrīz nevainojama. Šimlingelenkena, Policijas skola, Jarva krog viesnīca un tad jau gandrīz iekšā pilsētā.

Augstākais, desmit minūšu brauciens.

*

-   Paskaties apkārt, draugs. Paskaties, kur tu atrodies! Notikumu centrā. Drāmas atrisinājuma vietā. Un kāpēc? Tāpēc, ka pats esi sevi tur novietojis. Ar paša spēku un gribu. Ārkārtējs sasniegums, vismaz tā domājam mēs visi, kas sekojām tavam piedzīvojumu pilnajam ceļam. Un, protams, pēc tam tev jāsaņem Balva!

Balss skanēja medaini, un HP nespēja turēties pretī tās vēstij.

-  Tev ir galvenā loma, HP, tu esi nogājis all the way8 , kā tu pats noteikti sacītu. Šī ir tava End Game, tava pelnītā iespēja ierakstīt sevi Spēles un varbūt pat cilvēces vēsturē.

Spēles vadītājs ieturēja pauzi, un HP veltīgi pūlējās saprast, kas tikko bija pateikts un ko tas nozīmēja. Tas nebija iespējams ar tādu informācijas overload9 !

-   Klausies uzmanīgi, HP, jo šis būs tavs pēdējais uzdevums. Tas padarīs tevi par dzīvu leģendu, turpināja Spēles vadītājs. Par divdesmit pieciem tūkstošiem punktu tev jānovieto policijas busiņš tik tuvu šosejas brauktuvei, cik vien iespējams. Tu atvērsi aizmugures durvis un iespraudīsi telefonu kabelī, ko tur atradīsi. Kad būsi to izdarījis, es tev iesaku nokļūt drošībā. Mēs parūpēsimies par pārējo. Laika ir maz, tāpēc tagad ir jāsteidzas, bet mēs, protams, pagaidīsim, līdz tu būsi drošībā. Tava drošība ir mūsu pirmā prioritāte. Vai saprati uzdevumu, HP?

-  Jā-a, HP nomurmināja, kamēr veļas žāvētājs viņa galvā griezās divkāršā un trīskāršā programmā.

Tas bija pilnīgi absurdi!

Fucking twilight zone on steroids!10

Bet reizē arī viss, ko viņš jebkad vēlējies. Un vēl vairāk!

Viņš bija… mēms!

-   Labi, tad es noslēgumā vēl uzsvēršu, ka tā ir tava izvēle. Tāpat kā iepriekš tu pats izlem, vai vēlies izpildīt uzdevumu vai ne. Bumba ir tavā laukuma pusē, HP, uzvarēt vai nozust? Citiem vārdiem sakot, tev jāpieņem ļoti svarīgs lēmums, un es novēlu tev veiksmi!

Saruna strauji pārtrūka.

Mirkli HP palika stāvam, tad paspēra dažus grīļīgus soļus uz policijas busiņa aizmugures durvīm. Ieraudzījis melnos mantu maisus, viņš saprata, ko Spēle īsti pieprasīja.

Ihis was some mothafucking freaky ass shit!!

Tuvojās viadukts uz Šimlingelenkenu, un viņa pa gabalu samanīja zilas bākugunis. Uz nobrauktuves laikam stāvēja policijas mašīna. Spriežot pēc gaismām, minibusiņš. Piepeši un bez izprotama iemesla viņa sajutās slikti. Šajā ainā kaut kas nebija lāgā, un pagāja pāris sekunžu, iekams viņa saprata, kas tas ir.

*

Viņš atvilka vienas somas rāvējslēdzēju, un aizdomas tūlīt apstiprinājās. Uz mazajām sarkani marķētajām paciņām bija rakstīts Dynamex. Soma bija pilna līdz augšai, vismaz piecdesmit kilogramu.

HP aizvilka rāvējslēdzēju. Piecdesmit kilogramu katrā somā ir simt kilogramu kopā, un tas dod jā, ko? Ellīgu sprādzienu, tas nu ir droši! Bet kas tad ir jāuzspridzina?

Ieraudzījis bākugunis, viņš piepeši aptvēra, cik dziļa īsti ir šī truša ala…

Dejа vu!

Žāvētāja apgriezienu indikatorā iedegās sarkanā lampiņa.

*

Policijas busiņš ar priekšgalu viņu virzienā. Viņa pati tā nebūtu novietojusi transportlīdzekli parastai ceļa norobežošanai. Turklāt un daudz satraucošāk neviena cita patruļmašīna nebija stāvējusi uz šosejas tā kā šī. Viņi joprojām bija pārāk tālu, lai saskatītu numuru ar neapbruņotu aci, bet Rebeka atcerējās, ka cimdu nodalījumā ir binoklis. Pagāja dažas sekundes, iekams viņa atrada binoklī busiņu un noregulēja asumu.

*

No vienas somas bija izspraucies kabelis. Mini USB, tikai jāiesprauž telefonā, tad jāpabrauc busiņš dažus metrus tuvāk brauktuvei

un jānozūd mežā. Spēles vadītājs parūpētos par pārējo. Pēdējais zvans, dzin-dzin somā…

BUM!

Un pēc tam?

To the victor belongs the spoils", kā teica resnis Bakala “Soprano ģimenē”. Visi viņa sapņi piepildītos. Viņš kļūtu fucking famous'1 , katrā ziņā, ja ticēja Spēles vadītājam.

Jautājums tikai: vai viņš ticēja?

Bākugunis tuvojās.

Viņam nebija daudz laika.

Lēmums būtībā bija ļoti vienkāršs. HP to bija pieņēmis jau pirms vairākām dienām, bet tā īsti visu saprata tikai tagad. Patiesībā bija tikai viena iespēja. Sarkanā poga vai zilā? Safe or all in? Uzvarēt vai pazust?

Ladies and gentlemen, the clock is ticking, please place your bets..1

HP izvilka mobilo telefonu no kabatas, savienoja to ar kabeli un aizcirta aizmugures durvis.

Tad aizskrēja uz vadītāja vietu, ieslēdza pārnesumu un nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

*

-   Apstājies! viņa piepeši iekliedzās.

-   Ko? vaicāja Vikstrems un jautājoši pagrieza galvu uz viņas pusi.

-  Apstājies, pie velna, apturi mašīnu! Rebeka kliedza un paķēra rācijas mikrofonu.

Nobrauktuve nāca aizvien tuvāk, un numuru jau varēja saskatīt bez binokļa. 1710! Tā pati mašīna, kurai jābūt darbnīcā. Tā, kura saskaņā ar Henkes stāstu bija nozagta. Katrā ziņā šeit tai nevajadzēja stāvēt! Ne tagad!

Tiešām ne!

-   Apturiet visas mašīnas! viņa kliedza mikrofonā, kamēr Vikstrems spieda bremzes pedāli.

Mirklī, kad Rebeku notvēra drošības josta, viņa ieraudzīja, ka policijas busiņš sāk braukt viņiem pretī.

*

Stāsta, ka acu pamirkšķināšana esot ātrākā kustība, uz kādu spējīgs cilvēka ķermenis.

Tomēr tā nespēj mēroties ar smadzeņu elektriskajām sinapsēm.

Ne tagad! viņam pazibēja galvā, kad uzplaiksnīja gaisma.

No viņa paša viedokļa viņam bija pilnīga taisnība. Laika vajadzēja pietikt, tas galu galā bija apsolīts. Viņš, par spīti visam, bija akurāti izpildījis norādījumus, darījis tieši to, kas pavēlēts.

Tā nevajadzēja notikt.

Ne tagad!

Patiešām ne!

Kad telefona displejs piepeši iemirgojās un atskanēja zvana signāls, viņš izbrīnījās.

Taču nejutās pārsteigts.

*

—   Priekšā briesmas, griezties atpakaļ! viņa nokomandēja, un gan Vikstrems, gan viņa kolēģi citās mašīnās tūlīt paklausīja.

Kortežs pabrauca simt metru atpakaļgaitā, un gandrīz kā pēc komandas visas mašīnas reizē pagriezās pretējā virzienā. Ātrums bija tik liels, ka kustība ne uz mirkli neapstājās, tikai tagad viņi turpināja ceļu tajā virzienā, no kura bija ieradušies.

-   Alfa 102, tu būsi priekšā, viņa piebilda, kad manevrs bija pabeigts un viņi brauca uz ziemeļiem.

*

Viņš pagrieza stūri, riepu kaukoņas pavadīts, apgriezās pretējā virzienā un tad ar rēcošu motoru devās atpakaļ augšup pa nobrauktuvi.

Ass labais pagrieziens, brīdinājuma lāpām pašķīstot zem riteņiem, un viņš jau bija atpakaļ uz Šimlingelenkenas.

Redzēja busiņa bākugunis zibsnījam pret tumšajiem kokiem. Dažas sekundes vēlāk tām uzradās kompānija.

*

Viņas rokas drebēja, taču paklausīja bez problēmām. Viņi jau bija garām Sollentūnai.

-   Vadības centrāle, mums ir nozagts policijas busiņš 1710, kas šobrīd brauc pa Šimlingelenkenu Sistas virzienā. Es ierosinu nosūtīt tā vajāšanai policijas spēkus, bet liec viņiem ievērot kārtīgu drošības distanci!

*

Patruļmašīna, kas nodrošināja norobežojumu, jau atradās viņam aiz muguras, un drīz tai pievienosies citas.

Taču viņam bija vienalga. Piecdesmit astotā mobilais telefons joprojām zvanīja uz pasažieru sēdekļa, un displeja spocīgais spīdums apgaismoja visu salonu. HP izbrauca Sistas pagriezienu uz diviem riteņiem un drudžaini grozīja stūri, lai izvairītos no zālainā pakalna apļa krustojuma vidū, bet pēdējā brīdī atguva kontroli un pēc tam uzņēma pilnu ātrumu taisnajā gabalā.

Telefons joprojām zvanīja.

Neatrāvis skatienu no brauktuves, HP pasniedzās pēc tā.

Spēles vadītāja balss bija vēsa:

-   Tu liec mums vilties, HP!

-   Tu gribi teikt, ka jūs labāk vēlētos redzēt mani pārvēršamies par sadegušiem atomiem virs E4? HP atcirta. Tādā gadījumā tā ir tava fucking problem! Tu solīji, ka jūs gaidīsiet, līdz būšu drošībā. Did you really expect me to believe that crap!?14 īstenība ir Spēle, reiz man kāds teica. Telefona aplikācija, kurā jūs man rādāt tikai to, ko gribat, lai es redzu. To, kas liks man ķepuroties, kad jūs parausiet

aukliņas. Taču tagad es jums kaut ko parādīšu. Ir mana kārta pavilkt aukliņu. Laiks uzņemt Spēlē fucking realitāti, mofo! Pasaki sargam, ka viņam ir trīsdesmit sekundes, lai izskrietu ārā!

-   Un vēl viena lieta, HP noslēgumā piebilda.

-jā…?

-    Yippikayee, mothafuckers!!!

Viņš iebāza telefonu kabatā, pagrieza stūri un iztriecās cauri nožogojumam un žalūzijām, kas sargāja ceļu uz garāžu Tūršhamnsgātanā 142.

Trieciens lika viņam atsisties ar pieri pret vējstiklu.

Piepūtās gaisa spilvens, atmezdams HP atpakaļ sēdeklī, busiņš briesmīgi saslīdēja, un HP drudžaini cīnījās, lai atgūtu kontroli. Mašīnas aizmugures daļa atsitās pret betona stabu, un HP gandrīz atkal izlidoja no sēdekļa, taču šoreiz viņu izglāba ātrumpārslēgs.

Tad busiņš metās uz otru pusi un uztriecās vēl vienam stabam. Kad HP beidzot atguva kontroli pār trakojošo braucamrīku, viņš nospieda bremzes pedāli līdz grīdai, un busiņš kaucošām riepām apstājās divus stāvus zem Spēles svētākās vietas.

HP izstreipuļoja ārā, ar plaukstām nobrauca pār augumu un atvieglots konstatēja, ka nav atradis ne izspiedušos kaulus, ne asiņu strūklas.

Policisti acīmredzot bija pietiekami saprātīgi, lai paliktu ārā uz ielas, jo neviens nebija sekojis viņam garāžā. HP ātri pagrieza galvu, sameklēja avārijas izeju, kas pavērās pret mežiņu sētas pusē, un skrēja augšā pa kāpnēm.

Izkļuvis ārā, viņš izņēma no kabatas piecdesmit astotā telefonu un sastādīja kādu numuru. Desmit metru tālāk starp eglēm viņš nospieda zvana pogu, un policijas busiņa bagāžniekā piepeši pamodās Sony Ericsson.

Dzin-dzin!

This one is for you, Erman/15 HP paspēja nodomāt, pirms viņu apgāza sprādziena vilnis un viss satumsa.

Divdesmit divi I An activity for Recreation

Paciņa viņu gaidīja, kad viņa atvēra dzīvokļa durvis. Uz tās bija uzkritušas dažas aploksnes un ICA reklāma, tāpēc, tikai savākusi visu vienā kaudzītē, viņa pamanīja, ka tā ir biezāka nekā parasti.

Maza, plakana, brūna paciņa, tieši tik liela, lai to varētu iemest pa vēstuļspraugu. Turklāt diezgan smaga attiecībā pret saviem izmēriem.

Viņa tūlīt pazina rokrakstu, taču nesteidzās paciņu atvērt.

Kopš vakara uz E4 bija pagājušas četras dienas.

Četras satriecošas, pilnīgi trakas dienas!

No preses, par laimi, viņa bija izsprukusi. Preses dienests tika galā ar visiem jautājumiem, un Rebekas vārds stāstā netika pieminēts.

Plašsaziņas līdzekļi ar dzelteno presi priekšgalā, protams, bija kā sajukuši.

Novērsts terora akts!, Tā bija Al-Qaeda!, vai viņas mīļākais virsraksts Piecas sekundes līdz katastrofai.

Lai gan faktiskā informācija bija, maigi izsakoties, trūcīga, visas ziņu redakcijas kā allaž cīnījās par to, kura uzzinās vairāk. Tomēr šoreiz eksperti bija pārsteidzoši vienprātīgi un arī korespondenti, kas pēc kārtas intervēja viņus televīzijā, pieturējās pie aptuveni viena kopsavilkuma.

Neviens vismaz pagaidām neapšaubīja faktu, ka, pateicoties Miesassargu grupas modrībai, ir novērsts atentāts ar potenciāli katastrofālām sekām. Diskusijas koncentrējās galvenokārt ap diviem jautājumiem: kā teroristiem izdevies nepamanīti iegūt policijas automašīnu un pielādēt to tik pilnu ar sprāgstvielām, ka sprādziens pārvērta divstāvu ķieģeļu ēku par caurumu zemē, un, protams kā vaina tā ir?

Atbildīgie kā parasti novēla vainu cits uz citu, sabiedrisko attiecību konsultanti strādāja virsstundas, un neviens pa to laiku neatklāja neko vairāk. Nebija skaidrs, kāpēc terorists pēc savas neveiksmes bija izvēlējies tikt apglabāts zem biroju ēkas Šistā. Ēkas īpašnieks ziņoja, ka telpas bijušas tukšas un viņam neesot zināms nekas par iespējamo apdraudējumu. Apmēram šajā vietā apstājās pēdas, ko apsprieda prese.

Rebeka zināja, ka arī Drošības policijas izmeklētāji nav tikuši daudz tālāk. Paies vēl dažas dienas, iekams ekskavatori būs ieguvuši no krātera pietiekami daudz materiālu, lai pa īstam varētu uzsākt nozieguma vietas izpēti, tomēr policijas tehniķi neloloja lielas cerības par rezultātu.

Par spīti preses pārliecinātajiem apgalvojumiem, tādas pašas šaubas ieskāva noziedznieka identitāti. Bija zināms vienīgi tas, ka viņš bijis ap trīsdesmit gadu vecs zviedrs, bet citas informācijas trūka.

Rebekas pašas puspatieso stāstu neviens nebija apšaubījis. Viņa redzējusi 1710 iepriekš šajā vakarā, un kaut kāda iemesla dēļ tas viņai licies savādi. Viņa piezvanījusi Mullem, lai pārbaudītu, un apmierinājusies ar paskaidrojumu par darbnīcu, taču, ieraugot busiņu uz nobrauktuves, sacēlusi trauksmi.

Rebekai bija personiska tikšanās ar Valsts policijas priekšnieku, Rūnebergu un Secret Service Eiropas nodaļas vadītāju. Rokasspiedieni, uzslavas un pateicība, viss, ko viņai parasti bija tik grūti pieņemt. Taču šoreiz viņa ar cildinājumiem tika galā pārsteidzoši viegli.

Nodaļā viņu tagad sagaidīja cieņpilni kolēģu skatieni, neatpalika pat Dejans. Sajūta bija neparasta, tomēr ļoti patīkama.

Rebeka bija pierādījusi pasaulei, ka viņai piemīt viss amatam nepieciešamais, bet vēl svarīgāk viņa bija pierādījusi to pati sev. ŠI atklāsme palīdzēja vieglāk pieņemt slavu un medaļu.

Viņa neko nebija teikusi Mikem, vismaz pagaidām ne. Tomēr šķita, ka viņš ir kaut ko sajutis.

-   Tu liecies citāda, viņš sacīja, kad abi tikās dažas dienas pēc notikuma. Nezinu, kas tas ir, taču man patīk, viņš piebilda un ciešāk saspieda Rebekas plaukstu.

īsu mirkli šķita, ka viss varētu nokārtoties, ka viņa patiesībā ir pelnījusi būt laimīga. Taču tad Rebeka iedomājās par Henki un saprata, ka laimīgas beigas nav domātas tādiem kā viņa.

Nekādu dzīvības zīmju no brāļa.

Vismaz līdz šim ne.

Tomēr Rfebeka ne mirkli nebija šaubījusies, ka viņš ir izdzīvojis. Tādi kā Henke vienmēr izdzīvo. Lai kurš vadīja to busiņu, Rebeka bija pārliecināta, ka tas nebija Henke. Viņš varēja būt daudz kas, bet ne terorists.

Jautājums tikai: vai viņa tiešām gribēja zināt, kas atrodas paciņā?

Pāris minūšu Rebeka ļāva tai gulēt uz galda, bet tad, nespēdama atturēties, aplūkoja paciņu tuvāk. Frankfurtes pasta zīmogs, protams, bez nosūtītāja adreses. Paciņu pakratījusi, Rebeka dzirdēja vieglu grabēšanu.

Viņa pieņēma lēmumu, dziļi ievilka elpu un atplēsa paciņu ar vienu rāvienu, tik asi, ka tās saturs, metāliski grabēdams, izkaisījās pa virtuves grīdu.

Rebeka dažas sekundes blenza uz priekšmetiem, kas tur gulēja. Ļāva smadzenēm aptvert, kas tie ir, un pamazām arī, ko tie nozīmē.

Kad tas bija noticis, viņa nokrita ceļos, pastiepa rokas un, asarām ritot pār vaigiem, pacēla šos priekšmetus un cieši piespieda pie krūtīm.

Sešas skrūves.

Sešas aprūsējušas skrūves, kas reiz piederējušas pie balkona margām kādā dienvidu priekšpilsētā.

Par spīti aizritējušajiem gadiem, uz skrūvju galviņām joprojām varēja saskatīt darbarīku pēdas. It kā tam, kurš tās atskrūvēja, būtu trūcis īstā instrumenta vai vajadzējis strādāt neērtā leņķī.

Lai tās izskrūvētu, bija nepieciešama apņēmība. Liela apņēmība, dusmas un varbūt pat svelošs naids, iekams tās padevās.

Tomēr kaut kāda iemesla dēļ Rebeka bija pārliecināta, ka spēks, kas pēdīgi lika betonam atlaist tvērienu, bija mīlestība.

Viņa ilgi sēdēja uz melni baltās flīžu grīdas un raudāja. Raudāja sirdi plosoši, atbrīvojoši un ilgi.

Un tad, pavisam piepeši, mitējās raudāt.

Viņa lēnām piecēlās, atvēra atkritumu spaini un uzmanīgi iemeta tur skrūves. Tad noslaucīja acis, noskaloja seju virs virtuves izlietnes un devās uz guļamistabu. Pa ceļam viņa apstājās priekšnamā, izrāva automātiskā atbildētāja vadu un redzēja, kā sarkanā lampiņa lēnām nodziest.

Vairs nekādu ziņu, viņa nodomāja un greizi pasmaidīja, turpinādama ceļu uz guļamistabu.

Uz rakstāmgalda gulēja sarkans flomāsters un tam cieši blakus, lai būtu pa rokai, paciņa baltu līmlapiņu ar policijas logo. Flomāstera tinte bija izspiedusies cauri papīram un ļāva nojaust daļu teksta, kas reiz bijis rakstīts uz augšējām lapiņām. Pazīstams rokraksts ar apaļiem, gandrīz bērnišķīgiem burtiem.

“Pelnījusi”, Rebeka saburtoja un uztvēra to kā zīmi.

Viņa paņēma lapiņas un flomāsteru, atvēra guļamistabas logu, dziļi ieelpoja un tad aizmeta priekšmetus, cik tālu vien spēja.

Flomāsters tūlīt pazuda tumsā, bet lapiņas atdalījās cita no citas, kļūstot par maziem, baltiem planieriem nakts debesīs. Dažus mirkļus tās virpuļoja gaisā, gluži kā atvadoties, pirms tās izkaisīja vējš.

Brīva.

*

Tieši tā viņš jutās.

Brīvs.

Lai gan apkārt bija daudz cilvēku, mašīnu, izplūdes gāzu un dažādu skaņu, viņš jutās atbrīvots. It kā nezināma nasta būtu novēlusies no pleciem un viņš beidzot varētu izslieties.

Pavisam neticama sajūta!

Viņš bija to izdarījis. Parādījis tiem neliešiem reizi par visām reizēm!

Henriks HP Peteršons bija visus izglābis. Ne tikai Beku, kruķus un to amerikāņu dūzi. Principā viņš bija izglābis visu pasauli un lived to teli the talex .

Pametis tumšo spēku pusi, pasūtījis ļauno imperatoru uz poda un tad uzspridzinājis Nāves zvaigzni!

Un tam, ka cilvēki nezināja viņa varonīgo ieguldījumu un to neapbrīnoja, nebija nekādas nozīmes. Komentāri un atzīmes bija pilnīgi lieki.

Viņš zināja, kas viņš ir, un ar to vairāk nekā pietika!

Tomēr vienā jautājumā Spēles vadītājam bija taisnība: viņa dzīvi uz mūžu varēs iedalīt divos posmos. Pirms un pēc Spēles.

If you don’t change, then what’s the point of anything happening to you?

Viņš pats nebūtu varējis pateikt labāk!

Lai gan HP bija sasities, pārguris no laika maiņas un joprojām mazliet pakurls pēc sprādziena, pārmaiņas bija manāmas.

Viņš tik tiešām bija pavisam cits cilvēks!

īsta real life1 , goddamn superhero3 , un šī bija neaprakstāma sajūta. Turklāt, gluži tāpat kā citi supervaroņi, viņš grasījās cieši turēties pie savas slepenās identitātes. Brūss Veins, Pīters Pārķers, Klārks Kents4 un Henriks HP Peteršons.

Nebija slikta kompānija!

Life was good!

Life was fucking extraordinary!5

HP grasījās te uzkavēties vēl pāris dienu un sūkāt savu uzvaras konfekti, līdz dabūs pasi. Tad uz Taizemi savā jaunajā lomā Niks Ortons, ceļotājs no Kanādas. Jēzus ar laimestu loterijā pieņems viņu atplestām rokām, viņi bija draugi no senām dienām. Par iztikas pelnīšanu viņš domās vēlāk.

>

Mazliet sliktāk bija tas, ka viņam nebija līdzi cerētās naudas, bet what the hell…

Būtu bijis extra sweet ne tikai uzspridzināt Spēli till kingdom come6 , bet arī nozagt viņu piķi. Varētu atlīdzināt māsai un mazliet atvieglot dzīvi nabaga kruķim, kurš gandrīz nositās Lindhāgena laukumā.

Bet some things were not meant to be…'

HP joprojām bija portatīvais dators, ko viņš dabūjis no Manges, taču šī būs kastes pēdējā misija. No šī brīža tikai lowtech. Dažus gadus jādzīvo pavisam neuzkrītoši. Tad jau redzēs…

Viņš nogriezās šķērsielā un uz labu laimi izvēlējās vienu no vismaz desmit dažādām interneta kafejnīcām. Pēc dažām minūtēm HP jau bija tīklā.

Mazs atvadu sveiciens, pāris e-pasta vēstuļu vakara avīzēm, un Henriks Peteršons būs ghost rider, mīts, spoku stāsts, ko stāstīs citi. And like that… poof, he was gone!*

*

Badboy.128 says: Vai tu tur esi, Farūk?

Farook says: Salām-aleikum, brāli HP, vai viss kārtībā?

Badboy.128 says: Paldies, viss labi, kā saproti, man vajadzēja uz brīdi get out of Dodge9 …

Farook says: Jā, sapratu gan. Drusciņ demolēšanas Šistā, ko? Badboy.128 says: Tipa!

Farook says: Es to zināju!!! Velns, tu gan tiem neliešiem kārtīgi iespēri pa olām!

Farook says: way to go! H!!

Badboy.128 says: no comments!'0 B

Badboy.128 says: Gribēju tikai pateikt, ka viss ir kārtībā, es ilgāku laiku nedošu par sevi ziņu. Domāju brīdi padzīvot neuzkrītoši un lowtech pie mūsu kopīgā drauga pestītāja…

Farook says: Skaidrs, sapratu. My lips are sealedf'

Badboy.128 says: Forši!

Badboy.128 says: Paldies par palīdzību, vecais, you're a true friend, BFFltz

Farook says: YW, de nada!n

Badboy.128 says: No, I really mean it!!!'3 Milzīgs paldies! Ja nebūtu tevis…

Tas viss, jā, tas kaut kādā veidā ir licis man see things differently,4 . Badboy.128 says: Man tagad vajag get my shit together15 , saproti??? tu man tiešām palīdzēji!!

Farook says: Saprotu, good4U'6 , brāl!

Badboy.128 says: Anyhow, that's it forme, g2gu , visu labu, sazināsimies!

Farook says: take it easy'8 , HP!

Badboy.128 says: U2'9 , brāl!

Farook says: btw20 tikai vēl viena lieta Badboy.128 says: Shoot, mister Padomdevēj! ļģ Farook says: Nesen mošejā satiku Reimanu.

Badboy.128 says: 0, kā iet manam main man21

Farook says: Labi, bet viņš man lūdza kaut ko pateikt, lika pierakstīt,

lai viss būtu pareizi.

Badboy.128 says: Okei??

Farook says: Izklausās drusciņ jocīgi, bet viņš teica, tu sapratīšot. Badboy.128 says: Spriedze mani nogalina ļil… Ko tas čalis lika pateikt?

Farook says: Cipari, ko tu nevarēji atcerēties, esot 397 461 212 035. Farook says: Vai tu tur vēl esi???

Farook says: HP??

Badboy.128 says: WTF 5 i 3$!!

Farook says: Labi, man šķita, ka tu pazudi. Man nav ne jausmas, ko Reimans domāja, bet katrā gadījumā izskatās, ka tu saproti… Apsolīju neokšķerēt. Turklāt man jāpasaka vēl kaut kas.

Badboy.128 says: ??

Farook says: Ka viņš to tev pateica, lai gan tu nemaz nejautāji! Monitoru piepildīja lēkājoši smaidiņi.

Farūks papurināja galvu, pirms paliecās uz priekšu un pārstartēja datoru. Divtoņu signāls no blakus esošā datora norādīja, ka tur tikko pienācis e-pasts.

Viņš pārsēdās, ieslēdza snaudošo monitoru un atvēra ienākošo pastu. Divas jaunas ziņas, pa vienai katras vakara avīzes anonīmo ziņu kontam. Abas no adreses badboy.128@hotmail.com , nosūtītas tikai pirms dažām minūtēm.

Farūks pārlaida skatienu identiskajiem tekstiem.

Labdien, avīze!

Aptuveni pirms četrām nedēļām es vilcienā atradu mobilo telefonu. Spīdīgu modeli no slīpēta tērauda ar skārienekrānu. Tas mani ievilka notikumu ķēdē, kura pirms dažām dienām noslēdzās Tūršhamnsgātnā, un tagad es to vēlos pastāstīt jums…

Farūks bija konfigurējis HP portatīvo datoru tā, lai tas neatkarīgi no adreses pārvirzītu visas izejošās vēstules uz viņa paša anonīmajām e-pasta kastītēm. Tas izrādījās gudrs piesardzības pasākums.

Viņš iezīmēja abas vēstules un pēc tam nospieda shift un delete. “Vai esat pārliecināts, ka vēlaties izdzēst šīs vēstules?” jautāja dators.

Farūks nospieda Yes.

Tad viņš aizvēra programmu, paņēma jaku un sagatavojās doties mājās. Betula gaidīja ar maltīti, un viņš zināja, ka nedrīkst nokavēt.

Šovakar viņiem bija iemesls svinībām. Ceļš, kuru Dievs viņam parādījis, ne tuvu nebija vienkāršs. Taču tagad sods bija izciests un parāds beidzot atmaksāts.

Ma’a salama, Brāli HP, tu noteikti esi pelnījis savu Balvu, viņš smaidīdams nodomāja, izslēgdams veikalā gaismu.

Pirms atstāt tumšo telpu, viņš iebāza kabatā mobilo telefonu. Spožu modeli no slīpēta tērauda.

Uz tā mirgoja maza, sarkana lampiņa.

Tulkojumi un skaidrojumi

1    Spēle

Konkurējoša darbība, kurā divi vai vairāki cilvēki liek lietā savas prasmes, veiksmi un izturību, lai spēlētu saskaņā ar noteikumiem, parasti sev vai skatītājiem par prieku.

Izklaide vai laika pavadīšana Vēlme kaut ko darīt

Izvairīga, nenopietna vai manipulatīva uzvedība

Sporta vai ēdiena iegūšanas nolūkos medīts dzīvnieks

Izskaitļota stratēģija vai pieeja; plāns

Uzmanības novēršana vai diversija

Prasmju vai drosmes izmantošana vai demonstrēšana

Atpūtas aktivitātes

2     “Uzvara nenozīmē visu, uzvara ir vienīgais!” Vinss Lombardi. Vincent Thomas Lombardi (1913-1970), amerikāņu futbola treneris.

Viens | Wanna play a game? Gribi uzspēlēt spēli?

1    Kumbayah reliģiska dziesma, kas radusies 20. gs. 30. gados un tiek dziedāta pie ugunskuriem skautu nometnēs.

2     Dadlijs pareizais Dudley Do-Right, galvenais vadonis amerikāņu kinokomēdijā (1999) ar tādu pašu nosaukumu.

3    As if… it kā…

4    Sweetjauki.

5     What the hell… — Pie velna…

6     Run Forrest, run!-Skrien, Forest, skrien! Frāze aizgūta no amerikāņu kinofilmas “Forests Gamps” (1994).

7    Fucking twilight zone — sasodīta krēslas zona.

Divi | Trial Pārbaude

1    Mission impossible neiespējamā misija.

2     This message will self-destruct in ten seconds šī ziņa iznīcinās sevi pēc desmit sekundēm. Frāze aizgūta no amerikāņu kinofilmas “Neiespējamā misija” (1996).

3     YouTube, here I come! — YouTube, es nāku!

4     Here we go! Aiziet!

5     SL (Storsstockholms Lokaltrafik) uzņēmums, kas nodrošina sabiedriskā transporta kustību Stokholmā.

6     Power to the people! — Varu tautai!

Trīs | Are you really sure you want to enter?

Vai esi drošs, ka tiešām vēlies piedalīties?

1     Game over, mothafucker! Spēle beigusies, nelieti!

2      You tell me tu man pastāsti.

3     Practical joke parupjš joks.

Četri | safe or all in?

Droši vai uz visu banku?

1    Hell yeah pie velna, jā.

2    Nobrainerļoti vienkārši.

3    Alternate Reality Game alternatīvās realitātes spēle.

4     Cool mart super čalis.

5     Like the shouting patika uzkliedziens.

6     Nice start, adding you to my favourites labs sākums, pievienoju tevi saviem favorītiem.

7     Fucking cool— sasodīti forši.

8     58 For The Win! 58. jāuzvar!

9     You rule — tu rullē.

10    58 rocks!!'.58. rullē!!!

" Mission of the week nedēļas misija.

12     Got to give us what we want / Gotta give us what we need… / We got to fight the powers that be!—Jādod mums, ko mēs gribam / Jādod mums, ko mums vajag… / Mums jācīnās par varu!

13     Ballsy pārdroši.

14     Do you feel lucky, punk? Well, do you? Vai tu jūties kā veiksminieks, draņķi? Jūties?

15     Looking good, Louis! / Feeling good, Billy Ray!Labi izskaties, Lūiss! /Labi jūtos Billij Rej! Nedaudz pārveidots dialogs no amerikāņu kinokomēdijas Trading Places (1983).

16     Game on! Sākam spēli!

17     That’s for sure pilnīgi noteikti.

18     Ready — gatavs.

19     Secret agent, a man on a mission slepenais aģents, cilvēks misijā.

20     Eye in the sky debesu acs.

21     Spooky spocīgi.

22     Disappointed vīlies.

23     Mission completed misija pabeigta.

Pieci | playing the game

Spēlējot spēli

1    Pēters Peins vārdu spēle: pain tulkojumā no angļu vai. ‘sāpes’.

2     Go, go, go! — Aiziet, aiziet, aiziet!

3    Headshots kadri galvas augstumā.

4     His kind of people viņa līdzinieki.

5     Community kopiena.

6    By invitation only tikai ar ielūgumu.

7     This was more like it — tas jau vairāk līdzinājās gaidītajam.

8    Lights, camera, action! — Gaismas, kamera, aiziet!

9     Nobody loves a fucking quitter neviens nemīl gļēvuļus.

10    Remember rule number one! Atceries pirmo noteikumu!

11     Too bad sucker! Tā tev vajag, idiņ!

12     Repeat atkārtot.

13    Hitman — algotnis.

Seši | All the king's horses…

Visi karaļa zirgi…

Nodaļas virsrakstā izmantota frāze no angļu bērnu dzejoļa.

1     Talent Acquisition talantu rekrutēšana.

2     Roko Zifredi, Pols Tomass, Rons Džeremijs — pornofilmu aktieri.

3    Mister clip of the week misters “nedēļas labākais klips”.

4    First runner-up otrais labākais.

5    Number onehundredandtwenty eight numur simt divdesmit astotais.

6     Sleazy zemisks.

7     Payback — atmaksa.

8     Be done with it pielikt tam punktu.

9    Home delivery ar piegādi mājās.

10    Male bonding — vīru draudzība.

" 128 FTW!128 jāuzvar!

12    All d kings horses couldnt stop u — visi karaļa zirgi nespēja tevi apturēt.

13    Flavour of the month — mēneša piedāvājums.

14    In the zone labākajā formā.

15     Cloak and dagger apmetnis un zobens (apzīmē noslēpumainu darbību).

16     Very powerful, extremely useful, highly efficient ļoti spēcīga, ārkārtīgi noderīga, īpaši efektīva.

17    Some serious shit — nopietnas lietas.

18     World class stuff pasaules līmeņa materiāls.

19    An offer you can't refuse piedāvājums, no kura nav iespējams atteikties.

20     So what? Kas par to?

21     Online tiešsaiste.

22     Fucking warzone sasodīta kara zona.

23      The single shooter. A man with a mission. Vientuļais strēlnieks. Vīrs ar misiju.

24     Deadbeat dienaszaglis.

25     Homerun mājupskrējiens (termins beisbola spēlē).

Septiņi | Fair Game Godīga spēle

1    Manneken Pis Čurājošā puisēna strūklaka Briselē.

2     Holy guru — svētais guru.

3     Need to know — kas jāzina.

4     Ladies and gentlemen, we have a new leader, number one-twentyeight! Lēdijas un džentlmeņi, mums ir jauns līderis, numur simt divdesmit astoņi!

5     The Master of the Game Spēles meistars.

Astoņi | Hardball Skarbā spēle

1    Been there, done that bija to jau pieredzējis.

2     Big time pamatīgi.

Deviņi 11 lost the Game Es zaudēju spēli

1    My bad mana vaina.

2     Not even nemaz ne.

3     Hazy — miglains.

4     Stitch-up āķis.

5     Prisonbitch cietumnieks, kuru pārējie ieslodzītie izmanto seksuālo vajadzību apmierināšanai.

6     Get back in the Game atgriezties Spēlē.

7     Fredo Korleone varonis kinofilmā “Krusttēvs”.

8     Passgarām.

9     Isn’t that the truth! Vai tad tā nav taisnība!

Desmit ļ Hazard Risks

1    Make it up to her atlīdzināt viņai.

2     Pissed dusmīgs.

3    Luckily — par laimi.

4     The artist formerly known as… mākslinieks, agrāk pazīstams ar vārdu…

5     It’s all yours tas ir tavā rīcībā.

6     Easypeasy pavisam vienkārši.

7     Deal sarunāts.

8     Correction — labojums.

9      Out of his league virs viņa līmeņa.

10     So much for rule number one tiktāl pirmais noteikums.

11     Nothing but the truth nekas cits kā patiesība.

12     Happy slapping piekaušana uz ielas, to filmējot video.

13     Kick some ass iespert kādam pa pakaļu.

14      Over the line pāršauts pār strīpu.

15      Wankstas neīsti gangsteri.

16      Give the job to Luca Brasi dodiet šo darbu Lūkam Brāzi. I.uka Brāzi varonis kinofilmā “Krusttēvs”.

17      Good people are hard to find labus cilvēkus nav viegli atrast.

18     Džeisons Borns varonis kinofilmās “Borna identitāte” (2002), “Borna pārspēks” (2004), “Borna ultimāts” (2007), “Borna mantojums” (2012).

19     Shoot! Klāj vaļā!

20      Screensaver ekrānsaudzētājs.

21     If you don’t change… then what’s the point of anything happening to you. — Ja tu nemainies… tad kāda jēga, ka ar tevi kaut kas notiek.

22      Streetracing ielu sacīkstes.

23      Comfort zone komforta zona.

24      What’s not to like?Kas gan tur varētu nepatikt?

25      Holy war svētais karš.

26      Back to normai atkal normāli.

27      Those were happier days… Tās bija laimīgākas dienas…

28      Farook says Farūks saka.

29      Badboy. 128 says Badboy. 128 saka.

30      Will do! l iks izdarīts!

31      Nice — jauki.

Vienpadsmit | Name of the Game Spēles nosaukums

1    In the middle of nowhere nekurienes vidū.

2    Place your bets ladies and gentleman! — Lieciet likmes, lēdijas un džentlmeņi!

3     The End Game Galīgā Spēle.

4     Grande finale lielais fināls.

5    A true show of character īsta rakstura atklāsme.

6     You name it nosauc, ko gribi.

7     You are always playing the Game tu vienmēr spēlē Spēli.

8     Recognition junky — atzinības narkomāns.

9     It’s all a fucking game viss ir sasodīta spēle.

10     Will he break under pressure! Vai viņš sabruks no spiediena?

11     Ladies and gentlemen, place your bets and stay tuned! Lēdijas un džentlmeņi, lieciet likmes un palieciet kopā ar mums!

12     Nasty nejauki.

Divpadsmit | Being Game Kļūt par medījumu

1    Live betting tiešsaistes totalizators.

2     Illegal stuffnelikumīgas lietas.

3     Top secret — sevišķi slepena.

4      Ihe greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist. — Vislielākais triks, ko velns jebkad izspēlējis, bija pārliecināt pasauli par to, ka viņš neeksistē.

5     Ll Hārvijs Osvalds (1939—1963) virs, kurš nošāva ASV prezidentu Džona F. Kenediju.

6     CIP Centrālā izlūkošanas pārvalde ASV.

7     Opus Dei katoliskās baznīcas institūcija, kas apvīta ar dažādiem mītiem.

8     Brīvmūrnieclba starptautiska organizācija, kas dibināta viduslaikos kā mūrnieku ģilde, bet mūsdienās iesaistīta labdarībā; tiek kritizēta savas noslēpumainās darbības dēļ. ,

9     Useful information noderīga informācija.

10    Make it happen to paveikt.

11     Shortlist saraksts.

12     Once in a lifetime tikai reizi mūžā.

13    Magnum Opus lielais darbs.

14     Comeback atgriešanās.

15     Old school, cash only un lowtech vecmodīgi, tikai skaidra nauda un veci kompji.

16     Setup konfigurācijas iestatlšana.

17     Open target atklāts mērķis.

18     Kerijs Grānts (1904-1986) — britu izcelsmes amerikāņu kinoaktieris. Vienā no Alfrēda Hičkoka filmas “Ziemeļi, Ziemeļrietumi” ainām viņa atveidoto varoni klajā laukā cenšas notriekt zemu lidojoša lidmašīna.

19     Shit! — Nolādēts!

20     No worries! Neuztraucies!

Trīspadsmit | Mindgames Prāta spēles

1   True friend īsts draugs.

2    BFF (best friends forever) labākie draugi uz mūžu.

3    Pay per view maksā par skatīšanos.

4    ĪPRED (Intellectual Property Rights Enforcement Directive) Intelektuālā īpašuma tiesību direktīva.

5     Ghost rider spoku braucējs.

6     FRA (Forsvarets Radioanstalt) — Zviedrijas valdības aģentūra, kas nodarbojas ar radioelektronisko izlūkošanu un IT drošību.

7    Halal arābu vārds ar nozīmi Tikumīgs, atļauts’. a Major stuffkaut kas nozīmīgs.

9    Plausible — ticami.

10    Votergeita politisks skandāls ASV 1974. gadā, saistīts ar ielaušanos Demokrātu nacionālās komitejas mītnē, telefonsarunu noklausīšanos, viltus reklāmas kampaņām u.c.

11     Who benefited?— Kurš guva labumu?

12     Contendersacensību dalībnieks.

Četrpadsmit | White bear Baltais lācis

Nodaļas nosaukumā minētais baltais lācis ir psiholoģiska parādība, kam analogs latviešu valodā varētu būt, piemēram, rozā zilonis (“Nedomā par rozā ziloni!”).

1    In the woods mežā.

2     Ulofs Palme (1927-1986) Zviedrijas politiķis, premjerministrs; viņa slepkava vēl aizvien nav atrasts.

3    All aboard the Crazy train! Visi iekāpj Trako vilcienā! Pārfrāzēta rindiņa no Ozija Osborna dziesmas Crazy Train.

4    Next stop Looneyville nākamā pietura Ķerto pilsēta.

5     Think about it! — Padomā par to!

6     Common sense veselais saprāts.

Lāzervīrs šāda iesauka tika piešķirta Džonam Ausoniusam, kurš 20. gs. 90. gadu sākumā Stokholmā noslepkavoja vairākus cilvēkus, izmantojot lāzertēmēkli.

8    It made perfect sense — tas šķita ļoti saprātīgi.

9    ASV prezidentu Džonu F. Kenediju 1963. gada 22. novembrī nošāva Lī Hārvijs Osvalds, kurš pats tika nošauts divas dienas vēlāk.

10     Prāmis “Estonia” 1994. gada 28. septembrī nogrima Baltijas jūrā.

11     2001. gada 11. septembri ASV austrumu daļā vairākās vietās vienlaikus notika terorakti.

12    I’ve opened your eyes and now you can see… — Es tev atvēru acis, un tagad tu redzi…

13     Inside man savējais.

14     Team player komandas spēlētājs.

15    Decoy māneklis.

16     Distraction or Diversion uzmanības novēršana vai diversija.

17     PVO Pasaules Veselības organizācija.

18     Bilderbergas grupa Ziemeļamerikā un Eiropā ietekmīgi cilvēki (politiķi, uzņēmēji, finansisti, zinātnieki u.c.), kas reizi gadā satiekas, lai neoficiālā gaisotnē diskutētu par aktuālām tēmām.

19    Meditation by Marlboro Marlboro meditācija.

20      The million dollar question miljons dolāru vērts jautājums.

21     Bullshitblēņas.

22     Felāfels tradicionāls arābu ēdiens, eļļa cepta zirņu vai pupiņu bumbiņa vai plācenltis.

Piecpadsmit | Are you really sure you want to exit? Vai tu patiešām esi drošs, ka vēlies izstāties?

1    Face to face aci pret aci.

2     Quid pro quo dots pret dotu.

3     Kein problem, mein herr! — Nekādu problēmu, kungs!

4     More or less itvairāk vai mazāk viss.

5    As far as sisters go cik jau nu māsas mēdz būt.

6     Mushy pārlieku sentimentāls.

7     Miss Businesswoman mis Biznesmene.

8     Get a grip! Saņemies!

9     Put his mind to rest nomierināties.

10     Out of harm’s way nebūs apdraudēta.

Sešpadsmit | Who is playing who? Kurš kuru apspēlē?

1    Nothing fancy nekā īpaša.

2    Zippo, Nada, Niente! Pilnīgi nekas!

3     This was the place šī bija īstā vieta.

4     Mission control misijas kontroles centrs.

5     Houston of cyberspace kibertelpas Hjūstona.

6     Some serious shit nopietnas problēmas.

7     Who else? Kurš gan cits?

8     Yeah right! Jā, kā tad!

9    It’s all about the fucking money viss griežas tikai ap naudu.

10    Long time no Csen neredzēts.

11    Anytime — katrā laikā.

12    Roger that sapratu.

13    My pleasure nav par ko.

14     You don’t say? Ko tu saki?

15     Cookies cepumi.

16     Cash payment samaksa skaidrā naudā.

17     Once he was inside — kad būs ticis iekšā.

Septiņpadsmit | Getting back in Iekļūt atpakaļ

1     U there? Tu tur esi?

2    A friend of ours mūsu draugs.

3     Evil twins ļaunie dvīņi.

4     IMHO (in my honest opinion) — manuprāt.

5     Your best shot tava labākā iespēja.

6    Addaboy malacis.

Fortnoksa ASV Dārgmetālu depozitārijs.

8    Meganasty ārkārtīgi nejauks.

9     King of Pop — popa karalis, domāts Maikls Džeksons.

10     Cover-up pēdu slēpšana.

11     IB (Informationsbyrd) — informācijas birojs jeb slepens izlūkdienests, kurš darbojies Zviedrijas valdības uzdevumā.

12    ECHELON starptautisks tīkls elektronisko komunikāciju pārtveršanai.

13     Lillehammere Norvēģijas pilsēta, kurā 1973. gadā olimpisko spēļu laikā Mossadaģenti mēģināja nošaut teroristu organizācijas «Melnais septembris» vadītāju Alī Hasanu Salamchu, taču nogalināja ar teroristiem nesaistītu cilvēku.

14     Irāngeita politisks skandāls ASV (1986), kurā iesaistīta Reigana administrācija.

15    Abugraiba cietums (Irākā), kurā amerikāņu karavīri spīdzināja ieslodzītos.

16    Stāsi (Staatssicherheit) Vācijas Demokrātiskās republikas drošības dienests.

1       Whistleblower atmaskotājs.

18     WikiLeaks — starptautiska organizācija, kas publicē slepenu informāciju, saglabājot avotu anonimitāti.

19     Širhans Bišars Širhans amerikāņu politiķa Roberta Frensisa Kenedija slepkava.

20     Marks Deivids Čepmens — The Beatles mūziķa Džona Lenona slepkava.

21     Perfect sense ļoti ticami.

22      Way beyond belief ārkārtīgi neticami.

23     No time for sleep nav laika gulēt.

24    All cash visu skaidro naudu.

25     In one piece vienā gabalā.

26     No gut, no glory! Nav dūšas, nav slavas!

Astoņpadsmit ļ Are you really sure you want to re-enter? Vai tu patiešām esi drošs, ka vēlies atgriezties?

1     Check ķeksītis.

2     Partner in crime — nozieguma līdzdalībnieks.

3    Auf wiedersehen, suckers! Uz redzēšanos, stulbeņi!

4     Live reālais laiks.

5     Sneakpeak palūrēt.

6     Creepy — spocīga.

Deviņpadsmit | Inside man Savējais

' Bigscreen lielais ekrāns.

2     Ground control to major Tom… Houston we have a problem… — Zeme majoram Tomam… Hjūstona, mums ir problēma… Frāzes no kinofilmas “Apollo 13”.

3     That was it! Tas ari viss!

4     Username un Password lietotāja vārds un parole.

5     The logon and password is incorrect. You have one more try before this machine is locked out! — Lietotāja vārds un parole ir nepareizi. Jums ir vēl viens mēģinājums, pirms šis dators tiks nobloķēts.

6     Surprise pārsteigums.

7     Down to business biznesa stils.

8     Boooriiing gaaarlaiclīīgi.

9     Thumbnails sīktēls.

10    Sequel— turpinājums.

11     Prime suspect galvenais aizdomās turamais.

12     Transactions — pārskaitījumi.

13     Get in the money, baby! Savāc naudu, mazulīt!

14     Hast a la vista, baby! Ardievu, mazulīt!

15    Motherload lielais laimests.

Divdesmit ļ Payback Atmaksa

1    On the case lietas kursā.

2    I will clean them all up! — Es viņiem visiem parādīšu!

3    All good to go! Viss ir labi!

4     Whacko ķerts.

5     Sure knew how to pick’em prata viņus atrast.

6     Secret Service ASV Slepenais dienests.

7     Motorcade autoeskorts.

s No time for small talk nav laika tērzēšanai.

Divdesmit viens | End Games Noslēguma spēles

1    Housecall mājas vizīte.

2     Deadlinetermiņš.

3     Pretty fucking big kaut kas sasodīti liels.

4     Say hello to my lil’friend!Sasveicinies ar manu mazo draugu!

5     Golden Boy zelta puisēns.

6     Cry-baby pinkšķis.

7     Eight-ball on your ass biljarda spēle uz tavas pakaļas.

8    All the way visu ceļu.

9     Overload pārslodze.

10     Fucking twilight zone on steroids! Steroldus sarijusies krēslas zona!

11     To the victor belongs the spoils laupījums pieder uzvarētājam.

12     Famous — slavens.

13     Ladies and gentlemen, the clock is ticking, please place your bets… Lēdijas un džentlmeņi, pulkstenis tikšķ, lūdzu, lieciet likmes…

14     Did you really expect me to believe that crap!? Vai tu tiešām domāji, ka es noticēšu tām muļķībām!?

15     This one is for you, Erman! — Tas ir par tevi, Ērman!

Divdesmit divi | An activity for Recreation Atpūtas aktivitātes

1    Lived to tell the tale — izdzīvojis, lai izstāstītu.

2     Real life reālā dzīve.

3     God damn superhero sasodīts supervaronis.

4     Brūss Veins, Piters Pārķers, Klārks Kents Batman, Spiderman un Superman oficiālā identitāte attiecīgo nosaukumu kinofilmās.

5    Life was good! Life was fucking extraordinary! Dzīve bija laba! Dzīve bija nolāpīti brīnišķīga!

6     Till kingdom come līdz atnāks valstība.

7     Some things were not meant to be dažām lietām nebija lemts notikt.

8    And like that… poof he was gone! Un tā… žviks! un viņš bija prom!

9     Get out of Dodge aizlaisties.

10     No comments! Bez komentāriem!

11     My lips are sealed! Manas lūpas ir aizzīmogotas!

12      YW, de nada! Nav par ko!

13    No, I really mean it!Nē, es patiešām tā domāju!

14     See things differently paskatīties uz visu citādi.

15     Get my shit together savākties.

16     Good 4Utas tev nāks par labu.

17    Anyhow, that’s it for me, g2gLabi, tas tad nu viss, man jāiet.

18     Take it easy saudzē sevi.

19     U2 tu arī.

20     Btw starp citu.

21     Main man galvenajam vīram.

Photo © Jцrgen Ringstrand

Content

de la Mote Anders [geim]

Viens I Wanna play a game?

Divi I Trial

Trīs I Are you really sure you want to enter?

Četri i safe or ali in?

Pieci i playing the game

Seši i all the king’s horses…

Septiņi I Fair Game

Astoņi I Hardball

Deviņi i i lost the Game

Desmit I Hazard

Vienpadsmit I Name of the Game

Divpadsmit | being game

Trīspadsmit i mindgames

Četrpadsmit i white bear

Piecpadsmit i are you really sure you want to exit?

Sešpadsmit i who is playing who?

Septiņpadsmit I getting back in

Astoņpadsmit I Are you really sure you want to re-enter?

Deviņpadsmit i inside man

Divdesmit i payback

Divdesmit viens i end games

Divdesmit divi I An activity for Recreation

Tulkojumi un skaidrojumi