de la Mote Anderss

MemoRandom

MemoRandom

Anderss de la Mote

Ar romānu “MemoRandom' Anderss de la Mote ir nodrošinājis sev paliekošu vietu starp labākajiem kriminālžanra rakstniekiem.

Deckarhuset

Brīdī, kad, aizturējis elpu, beidzat lasīt romāna “MemoRandom” pēdējās lappuses, ir skaidrs šoreiz Anderss de la Mote ir aizsācis pārliecinošu projektu… kaut ko patiesi grandiozu… Un nepacietībā jau sniedzaties pēc viņa nākamā darba.

Skānska Dagbladet

Šis ir neticami spraigs kriminālromāns. Darbība ne uz brīdi neaprimst, un lasītājs pēkšņi aptver, ka lasa aizvien ātrāk un ātrāk. Šis ir romāns, kas nakti padara īsāku, jo brīdī, kad esat pārliecināts, ka pulkstenis rāda viens naktī, izrādās — ir jau pieci no rīta.

P4 Halland

Anderss de la Mote ir uzrakstījis jaunu, spēcīgu trilleri lielisks stāstījums, pārsteidzošs romāna galvenās sižeta līnijas atrisinājums.

BTJ

Romānā“ MemoRandom" autors ir spējis saglabāt spriedzi un neziņu no pirmās līdz pat pēdējai lappusei… šaušalīga avārija, zaudēta atmiņa, dīvaini nāves gadījumi… Un, gabaliņu pa gabaliņam liekot kopā atmiņu puzli, galvenais varonis Dāvids Saraks nonāk pie nervus stindzinošiem atklājumiem.

Olandsbladet

Anetei

Sestdiena, 23. novembris

ZILAS BĀKUGUNIS… tā bija pirmā doma, kas iešāvās viņam prātā, atverot acis.

Bezsamaņa nevarēja būt ilgusi vairāk par acumirkli, vien mikroskopiska pauze viņa prātā. Tomēr apkārtējā pasaule šķita tik svešāda, tik nepazīstama. It kā viņš joprojām nebūtu pamodies.

Ap viņu dejoja zilas gaismas atspulgi. Tie bija atpakaļskata spogulī, atlēca pret betona sienām, jumtiem, slapjo šoseju, pat pret līdzeno automašīnas plastmasas paneli.

Mašīnā. Viņš atrodas vadītāja sēdeklī mašīnā ceļā pa kādu garu tuneli.

Piezagās sāpes. Viņš tās tik tikko atminas sajūtu, pirms zaudēja samaņu. Kā spoža, ledusauksta metināšanas gaisma tās triecas cauri galvaskausam kreisajā pusē, pārvēršot viņa domas jūklī.

Viņš pat spēj sajust smaržu.

Metāla, plastmasas, elektrības.

Kaut kas ir atgadījies ar viņa ķermeni, kaut kas nopietns, kas tāds, kas apdraud visu viņa eksistenci, bet pārsteidzošā kārtā viņš nejūt īpašas bailes. Viņš apvij pirkstus ap stūresratu, sajūt maigo ādas pārklājumu pret savām plaukstām. Patīkama, nomierinoša sajūta. Uz vienu mirkli viņš tai gandrīz ļaujas. Vienkārši aizmirst par visu un ļauties, sekot līdzi gludajām molekulām uz bezsamaņas stāvokli.

Bet viņš tikai sagrābj stūri vēl ciešāk, cenšoties pierunāt savu prātu izskaidrot notikušo.

“Dāvids Saraks.”

“Tevi sauc Dāvids Saraks un…”

Un kas?

Mašīna turpina traukties pa tuneli, un kāda no nesaprotamajām, mazajām mērierīcēm uz vadības paneļa pilnīgi noteikti apgalvo, ka mašīna traucas ātri, pārāk ātri.

Viņš mēģina pacelt pēdu no gāzes pedāļa, bet kāja neklausa, patiesībā viņš to nemaz vairs nejūt. Sāpes kļūst aizvien smeldzīgākas un tajā pašā laikā kaut kādā neparastā veidā arī vieglākas. Viņš saprot, ka ķermenis grasās atslēgties, pārtraukt visus procesus, kas nav atbildīgi par dzīvības uzturēšanu, līdz tādai pakāpei, ka viss ķermeņa sabrukums prātā tiek kontrolēts.

“Tevi sauc Dāvids Saraks,” viņš pie sevis murmina.

“Dāvids Saraks.”

Skaļruņos dzirdamas dažādas skaņas: mūzika, zvanu savienojošie signāli, satrauktas, saraustītas balsis radio, kas cita citu pārtrauc.

Viņš paskatās atpakaļskata spogulī. Uz brīdi viņam liekas, ka redz kādu kustību, tumšu siluetu. Vai kāds sēž aizmugures sēdeklī, kāds, kas var viņam palīdzēt?

Viņš mēģina atvērt muti, bet redz siluetu spogulī darām to pašu. Pamana bārdas rugājus, nomocītu, labi pazīstamu skatienu. Saprot, ko tas nozīmē. Tur neviena nav, viņš ir pavisam viens.

Atstarotā gaisma, kas atspīd atpakaļskata spogulī, viņu apžilbina, un sāk asarot acis. Balsis skaļruņos turpina atbalsoties, bet tagad jau skaļāk un satrauktāk.

Ķermeņa sabrukšana uzņem apgriezienus. Tā izplešas no kājām tālāk uz krūtīm.

— Policists! kliedz balss radiouztvērējā. Vārdi iespiežas viņa apziņā un to piepilda.

Policists.

Policists.

Policists.

Viņš novērš skatienu no atpakaļskata spoguļa un piespiesti pagriež galvu par pāris centimetriem. Piepūle liek viņam iekunkstēties aiz sāpēm.

“Tevi sauc Dāvids Saraks.”

Un?

Labu gabalu priekšā redzamas kādas citas automašīnas aizmugurējie lukturi. Netālu no tiem liela brīdinājuma zīme, kaut kāds šķērslis, kas norobežo nobrauktuvi. Priekšā braucošās mašīnas aizmugurējie starmeši pēkšņi kļūst sarkani.

Viņam vajadzētu pagriezt stūri, sekot mašīnai ārā no tuneļa. Visi viņa instinkti kliedz, ka tas būtu prātīgs lēmums. Bet šķiet, ari rokas vairs neklausa, jo viss, uz ko viņš ir spējīgs, ir īsa, saraustīta kustība.

Ar katru sekundi tuvāk bija ari šķērslis liela betona barjera, kas atdalīja abas tuneļa ejas vienu no otras. Atstarojošās brīdinājuma zīmes mirgo mašīnas starmešu gaismā. Viņš mēģina ieskatīties pāris sekunžu tuvā nākotnē, aprēķināt, kāds risks ir ietriekties. Bet smadzenes vairs nestrādā tā, kā vajadzētu.

Atslēgšanās sasniegusi seju, žoklis kļuvis nekustīgs.

Attālums līdz barjerai turpina sarukt.

“POLICISTS.”

Vārds ir atgriezies, šoreiz vēl spēcīgāk, un pēkšņi viņš saprot, kāpēc. Viņš ir policists, zilās bākugunis izstaro viņa paša mašīna.

Viņu sauc Dāvids Saraks. Viņš ir policists. Un…?

Sāpes galvā pierimst pietiekami ilgi, lai viņš spētu izveidot sakarīgu domu pavedienu. Ko viņš te dara? Kam dzenas pakaļ? Vai varbūt viņš ir tas, kas tiek dzenāts?

Atpakalskata spoguli redzamās gaismas tuvojas aizvien straujāk. Tās deg viņa apziņā.

Viņu pārņem bailes, tās liek pulsam kāpināt tempu. Ledusaukstās sāpes atgriežas, šoreiz vēl spēcīgākas. Plakstiņi raustās, apkārt esošās skaņas saplūst un pamazām izgaist. Viņš cenšas palikt pie samaņas, cīnīties pretim atslēgšanās procesam. Tomēr neko vairs nevar izdarīt.

Pēkšņs grūdiens sašūpo mašīnu. Bet viņš to tik tikko sajūt. Atslēgšanās process ir gandrīz pabeigts, un viņš lielā mērā atkal ir ieslīdzis bezsamaņā. Atbrīvots no sāpēm, bailēm un apjukuma. Viss, kas atlicis, tik tikko manāms signāls viņa nomocītajās smadzenēs.

Elektrisks impulss starp divām nervu šūnām, kas atsakās izslēgties vismaz līdz brīdim, kad būs beigušas pildīt savu uzdevumu.

Sekundi pirms automašīna ietriecas betona apmalē, pirms transporta līdzeklis transformējas no priekšmeta ar definējamu virsbūvi par metāllūžņu kaudzi, impulss ir sasniedzis galamērķi. Vienā īsā acumirklī viņš pēkšņi atceras visu.

Kāpēc viņš atrodas mašīnā? Kas ir noticis?

Sejas, vārdus, vietas, summas.

Iemeslu, kāpēc visiem, katram no tiem, ir jānomirst.

Viss tikai viņa dēļ. Noslēpuma dēļ…

Viņa ķermeni pārņem atvieglojuma sajūta. Pēc tam skumjas.

Viņu sauc Dāvids Saraks. Viņš ir policists. Un viņš ir izdarījis kaut ko nepiedodamu.

Piektdiena, 18. oktobris

BĒRNIBĀ Jespers Stēnbergs reizēm iedomājās, ka spēj apturēt laiku. Visbiežāk saistībā ar Ziemassvētku vakaru vai dzimšanas dienu. Ar īpašiem gadījumiem, pēc kuriem viņš ārkārtīgi ilgojās. Brīdī, kad svētki ritēja pilnā sparā un viņš pats jutās priecīgi satraukts, laiks kļuva lēnāks. Tas deva iespēju mierā un klusumā izbaudīt katru niansi, katru brīnišķīgā acumirkļa sajūtu, kuru viņš tik ilgi bija gaidījis.

Jespers joprojām varēja atsaukt atmiņā dažu notikumu radīto pilnīgas laimes sajūtu, pat trīsdesmit gadus vēlāk viņš spēja atstāstīt katru mazāko detaļu: mammas kleitas krāsu, tēta odekolona smaržu, vienkrāsaino dāvanu iesaiņojamo papīru zem viņa mazajiem pirkstu galiem. Atmiņas bija svaigas, nevis skumīgas kā nomelnējušās bildes fotoalbumā.

Bet agros pusaudža gados šī spēja pēkšņi pazuda. Ilgu laiku Jespers bija domājis, ka tas ir saistīts ar vecāku šķiršanās prāvu. Vai arī viņš bija izaudzis, pazaudējis bērnišķīgo laika uztveri. Neatkarīgi no iemesla svētki vairs nebija tādi kā agrāk. Vidusskolas izlaidums, jurista grāda iegūšana, viņa pirmā aizstāvētā lieta, bildinājums un pat viņa un Karolīnas greznās kāzas. Visu varēja raksturot vienā vārdā. Vilšanās.

Viņš tik smagi strādāja šo īpašo brīžu dēļ. Ilgojās pēc tiem, fantazēja, kā tie liks justies, kā smaržos, garšos. Bet notikumi beidzās pārāk ātri un viss, kas palika, bija miglainas atmiņas un gruzdoša neapmierinātības sajūta.

Jespers sev iestāstīja, ka nākamreiz būs citādi. Ja vien mērķētu augstāk un stingrāk nospriegotu loku, viņš justu vairāk. Bērnu piedzimšana, darbs Hāgā, uzņemšana Advokātu biedrībā, diena, kad viņam piedāvāja kļūt par prestižā biroja Thorning & Partners līdzīpašnieku kā visu laiku jaunākajam tās darbiniekam.

Bet viņu atkal nomāca tā pati sajūta laimes trūkums. It kā starp viņu un īstenību atrastos smalks filtrs.

Viņš sāka fotografēt. Noplūdināja datoru ar asiem digitālajiem attēliem, stundām ilgi rediģēja bildes, kas attēloja saulainas brīvdienu ainas, rūtainus piknika pledus un Astridas Lindgrēnes cienīgus skatus ar bērniem. Lai kāds būtu kameras pikseļu skaits vai ekrāna izšķirtspēja, viņš tik un tā jutās neapmierināts. It kā būtu palaidis garām kaut ko izšķirošu tieši tajā acumirklī, kādu nelielu, nepamanāmu niansi, kas būtu vitāli svarīga.

Bet šodien viss bija citādi. Šis bija līdz šim izšķirošākais brīdis Stēnberga dzīvē, mirklis, kuru viņš bija gaidījis gadiem, un viņam nevajadzēja palūkoties uz savu delnas locītavu, uz Patek Philippe rokaspulksteni. Viņš zināja, ka Šveices precīzā pulksteņa sekunžu rādītājs tik tikko ir sastindzis, un tieši šis acumirklis būs tik stilizēts un perfekts, gluži kā viņš vienmēr bija iztēlojies. Visa cīņa, visi upuri beidzot atmaksāsies. Mokošie gadi prokuratūrā: krāpnieki, sievu sitēji, sīkie zagļi, laupītāji un dažādu veidu noziedznieki. Tad Hāgā pavadītais laiks, kuru drīzāk varēja uzskatīt par kritumu, jo tādu jaunu prokuroru kā viņš lielākoties izmantoja par izsūtāmo zēnu. Pēc tam Thorning & Partners. Augsta profila lietas, brīnišķīgi piemērotas jaunam, ambiciozam aizstāvības advokātam, kurš gribēja kļūt atpazīstams.

Bet, par spīti naudai, statusu apliecinošajam darbam un aizvien pieaugošajai masu mediju interesei par viņa personību, par spīti tam, ka pats Jons Tornings personiski bija izvēlējies Stēnbergu par savu protežē, viņš vienmēr bija ienīdis advokāta darbu. Pirmajā pusgadā, līdzko viņš pārnāca mājās no darba, uzreiz gāja dušā. Nometa drēbnieka pašūto uzvalku un novilka dārgās itāļu kurpes, kas televīzijas ekrānos lika viņam izskatīties nevainojami. Un berza ādu, līdz tā kļuva pavisam sārta.

Vēlāk viņš pierada, uzlika masku, gluži kā Karolīna bija ieteikusi. Jebkurā brīdī viņš varēja iejusties tēlā vai to pamest. Viņš izskatījās un izklausījās kā Jespers Stēnbergs, bet paša vārdi un rīcība šķita svešāda.

Šādi viņš varēja turpināt spēli un uzturēt tēlu. Pacietīgi gaidīt savu kārtu, savu mirkli. Šis acumirklis. Un tāpēc viņš grasījās apmīļot katru šī mirkļa milisekundi. Pienaglot to pie galvas smadzeņu daivas, lai paturētu prātā katru detaļu, katru niansi, pat pēc četrdesmit piecdesmit gadiem, kad laikposms, kuru viņš kā bērns uzskatīja par bezgalīgu, noslēgsies.

Viņa maņas bija ārkārtīgi asas un piepildīja viņu ar dažādām detaļām. Konferenču telpas smago, tumšo koka mēbeļu dzīslojums. Biezais, sarkanais paklājs zem kājām. Gaisma no kristāla lampām, kas atmirdzēja sudraba kafijas kannās, kas atradās galda vidū. Papīra plānais porcelāns viņa priekšā. Viss bija tieši tā, kā viņš bija iztēlojies. Bet pašu spēcīgāko iespaidu atstāja telpas smarža. Smagnējs, saldens aromāts. Tas lika viņam justies teju nedaudz uzbudinātam.

Varas smarža.

Pie galda īsākās malas tronī sēdēja valdnieks krupim līdzīgā majestātiskā pozā. Viņa padotie, to skaitā Stēnberga sievastēvs, bija sasēduši ap garā galda malām. Uzvalki, žaketes, botoksa pilnas pieres un dubultzodi. Lielākā daļa acu pāru izstaroja draudzīgus skatienus, bet, saprotams, ne jau visi. Viņš tomēr bija svešinieks, ienācējs, kas nebija izgājis parasto, grūto ceļu. Viņš bija kāds, kas varēja sašūpot varas līdzsvaru.

Pie galda sēdošie vīrieši un sievietes skatījās uz Stēnbergu, gaidīja atbildi. Viņš apvaldīja emocijas. Pazemīgs, ar nelielu pārsteigumu sejā, tādu izteiksmi viņš varēja uzturēt pat miegā. Tomēr viņš varēja sajust kaitinošu smīnu, kas grasījās savilkties mutes kaktiņā. Tas nebija nekas neparasts. Viņam tikko uzdeva jautājumu. Tūdaļ sāks piepildīties viņa sapņi, un tad jau viss mainīsies.

Brīdī, kad viņš atvēra muti, lai pārvērstu mazo smīnu TV ekrānu cienīgā smaidā, viņš juta smalku vibrāciju no rokaspulksteņa. It kā tikko būtu sākusies jauna ēra.

ATIFS ATVĒRA SALDĒTAVU, parakājās starp dzērienu skārdenēm, līdz atrada vienu, kas joprojām bija daudzmaz vēsa, un piespieda to pie kakla. Sviedri aumaļām lija lejup pa muguru, viens no daudzajiem elektrības padeves pārrāvumiem lika galda ventilatoram apstāties pirms vairāk nekā stundas, un gaiss nevīžīgajā istabiņā bija sasmacis.

Viņš atvēra skārdeni, alkatīgi dzēra, tad atgriezās pie sava izlūkposteņa pie netīrā, pa pusei aizklātā loga.

Aiz tā viss bija kā parasti. Aptuveni desmit kravas automobiļu, visi ar atvērtām aizmugures durvīm vai noņemtiem pārsegiem, un to starpā cirkulēja dažādas preces. Puse no visiem transportlīdzekļiem bija armijas zaļā krāsā. To uniformās tērpušies vadītāji stāvēja pie mazās kafejnīcas un pīpēja, kamēr krāvēji iztukšoja viņu mašīnas. Daži pinkaini suņi bez saimnieka slaistījās gar automobiļu mestajām ēnām. Tie ieturēja pieklājīgu distanci un šad tad paošņāja gaisu, it kā mēģinot noskaidrot, vai kādā no daudzajām kastēm ir kaut kas ēdams.

Atifs jau zināja visu, kas norisinājās šajā putekļainajā laukumā. Kādām cigarešu markām kravas vadītāji dod priekšroku, kāds ir kafejnīcas īpašnieka saskābušās meitas vārds, kurš no krāvējiem smēķēja hašišu vai kurš no pinkainajiem dzīvniekiem bija “alfa” suns. Nezvērs, no kura visi baidījās.

Krūšu kabatā ievibrējās mobilais telefons. Atifs iebāza ausī brīvroku sistēmas austiņu un ielūkojās tālskatī. Pietuvināja sargposteni, kas atradās pie laukuma vienīgās iebrauktuves. Vīrietis stāvēja, atspiedies pret sienu, un smēķēja, kalašņikovu nevērīgi pārmetis pār plecu.

Mobilais telefons ievibrējās no jauna, un Atifs nospieda atbildes taustiņu.

-      Hallo.

-     Tas esmu es. Kā iet?

-     Tāpat kā parasti.

-     Joprojām nekādu pēdu?

-     Pēdas mani atveda šurp.

-     Cik ilgi tu tur sēdi, Atif?

-     Drīz būs trīs nedēļas.

-     Ak ta. Vai nav pienācis laiks padoties?

-     Viņš atbrauks.

Klausulē vairākas sekundes valdīja klusums. Atifs ļāva skatienam tālskatī pārslīdēt pāri laukumam, tad atgriezties pie sargposteņa. Vīrietis bija iztaisnojies, iemīdījis izsmēķi sarkanajā zemē.

-     Zvanīja kāda sieviete, sacīja balss viņa ausī. — No Zviedrijas. Apgalvoja, ka viņa ir tava svaine, gribēja, lai tu piezvani, tiklīdz vari. Runa ir par tavu brāli…

-     Pusbrāli, Atifs nomurmināja, nenovērsis acis no sargposteņa. Vīrieša ķermeņa valoda pēkšņi bija mainījusies. Atifs iekrampējās

automātiskā ieroča karabīnē, turēja to abās rokās un šķita pēkšņi koncentrējies uzdevumam. Vīrietis pie sargposteņa iesvilpās, un šī skaņa lika darbībai laukumā apstāties.

Laukumā lēnām ieripoja tumša mašīna ar militāru reģistrācijas zīmi un tonētiem stikliem. Apsargs piecēla vienu no plaukstām pie pieres, kas simbolizēja kaut ko starp goda izrādīšanu un pamāšanu. Pāris sekunžu laikā atmosfēra laukumā mainījās. Šoferi nodzēsa cigaretes, samīdīja izsmēķus un veltīja cits citam nervozus skatienus. Krāvēji palielināja tempu.

Izskatījās, ka pat suņi saprot, kas notiek. Viņi gulēja ēnā un ar skatienu uzmanīgi sekoja tumšajam automobilim. Tas apstājās, un no tā izkāpa vīrietis uniformā un saulesbrillēs. Atifam nevajadzēja skatīties binoklī, pietika ar pārējo reakciju, lai saprastu, kas viņš ir. Vīrs, kuru viņš meklēja.

“Alfa” suns.

Atifs izstiepa roku, paņēma arī pistoli, kas stāvēja uz grīļīgā, mazā galdiņa, un iebāza to aiz biksēm muguras pusē. Pārvilka pāri krekla malu, lai pārliecinātos, ka ieroci nevar redzēt.

-     Man jābeidz, viņš nomurmināja klausulē.

-     Atif, pagaidi, balss turpināja. Tas izklausījās svarīgi. Ļoti svarīgi. Tev vajadzētu piezvanīt uz mājām.

Sestdiena, 23. novembris

ZILĀS BĀKUGUNIS Šķita piepildām visu pilsētas centru. Tās atstarojās uz māju fasādēm, un krītošais sniegs tās tikai nedaudz apslāpēja, pirms tās atmirdzēja tumšajos ūdeņos zem tiltiem. Daži no glābšanas dienesta automobiļiem bija ieslēguši avārijas signālu, bet lielākā daļa naktī medī klusumā.

Seši studenti, kas pastaigājās uz Ziemeļu pusi gar Šepsbrū tiltu, jau bija noguruši no šīs izrādes. Kādu brīdi viņi stāvēja pie Slusenas skatu torņa, sekojot lejā uz šosejas notiekošajam. Daudz dažādu ātro palīdzības mašīnu, ugunsdzēsēju mašīnas, trafarētas un netrafarētas policijas mašīnas, un tas nozīmēja, ka tunelī noticis kaut kas nopietns.

Daži studenti turēja savus mobilos telefonus pāri ledusaukstajam norobežojuma stienim, cerot uzfilmēt ko ievērības cienīgu. Bet, tā kā pāris minūšu laikā nekas īpašs nenotika, viņu interese ātri vien noplaka. Aukstums un intensīvā snigšana atgādināja par sevi, un jaunieši devās atpakaļ uz pilsētas centru.

Šepsbrū tilta vidū izcēlās pikošanās. Viens no puišiem — nav skaidrs, kurš, — apstājās un no kādas ceļa malā novietotas automašīnas vējstikla savāca sniegu. Ātri izveidoja nevienmērīgu bumbu, kuru aizmeta pret pārējo mugurām, un īsi pēc tam spēle varēja sākties. Visi seši skrēja pa trotuāru, pieliecās, pārējo šāviņu izvairīdamies, brīžiem apstājoties, lai izveidotu jaunas sniega pikas.

Pēkšņi jauna sieviete sarkanā cepurē pamana ko neparastu.

-      Paskatieties, te kāds sēž un guļ, viņa sauc un norāda uz automašīnu, no kuras vējstikla tikko pagrābusi sniegu.

-      Hallo! Mosties! Viņš laikam ir atslēdzies. Sieviete smejas, kad viņas puisis beidzot to panāk. Pa mazo, melno caurumu sniega segā var redzēt gaišu pieauguša vīrieša galvu. Vīrietis sēž pasažiera sēdvietā, ar pieri atspiedies pret priekšējo paneli. Un izskatās, ka viņš guļ.

Jaunais vīrietis uz trotuāra pieklauvē pie loga, bet, kad nesaņem nekādu atbildi, sāk nokasīt sniegu, kas joprojām aizsedz skatu. Sākumā lēnām, pēc tam aizvien ātrāk, līdz viss logs ir notīrīts. Viņš to pašu izdara ar sānu logiem. Vīrietis mašīnā joprojām nekustas.

Tālumā var dzirdēt motoru rūkoņu un pulsējošu helikoptera dunu. Kaut kas liek pārējiem jauniešiem pēkšņi pārtraukt spēli un tuvoties automašīnai. Lēnām, it kā viņi patiesībā nebūtu pārliecināti, vai vēlas redzēt, kas noslēpies salona iekšpusē. Bet meitene sarkanajā cepurē nepamana, ka noskaņojums pēkšņi ir mainījies.

-      Pietiek, viņa saka smejoties. Man salst, ļauj viņam gulēt.

Viņa paņem puisi aiz rokas un mēģina aizvilkt prom. Bet jaunais vīrietis neļaujas. Kolīdz sniegs no sānu logiem ir notīrīts, viņš piespiež degunu pie stikla.

-     Shit! viņš iesaucas.

-     Kas noticis…? Meitenes balss vairs neizklausās tik priecīga. Drīzāk nobijusies. Helikoptera izdotās skaņas aizvien vairāk pieņemas spēkā.

-     Shit! jaunais vīrietis atkārto, vairāk gan sev.

Sals loga iekšpusē aizsedz skatienu, turklāt salonā ir tumšs. Bet attālums līdz gulošajam vīrietim nepilns pusmetrs, un tālab nav nekādu problēmu atšķirt pietiekami daudz detaļu. Ādas veste, auduma burtiem izšūts uzraksts uz muguras, bandu tetovējums, kas kā čūska apvij ies ap vīrieša kaklu un stiepjas augšup.

Bet tieši melnais pleķis gulošā pakausī pievērš jaunā vīrieša uzmanību. Neliels caurums, piepildīts ar milimetru.Lieliem, melniem ledus kristāliem, kas izveidojuši plānu pērļu ^e'gu uz gaisā skausta.

Helikoptera troksnis ir apdullinošs. Tas atbalsojas māju sienās, un, kad tas pārlido tiem pāri, skaņa ir neizturama.

-    Shit… vīrietis atkārto trešo reizi, lai gan neviens viņu nedzird. Pēc tam viņš soli atkāpjas un mēģina kabatā sataustīt mobilo telefonu.

DĀVIDS SARAKS nemana avārijas dienestu darbu sev visapkārt. Viņš nedzird satrauktās balsis. Neredz ugunsdzēsējus, kas pārklāj automašīnas atliekas ar putām un gandrīz stundas ceturksni, izmantojot hidrauliskos instrumentus, cenšas vinu atbrīvot. Viņš nedzird ātrās palīdzības personālu, kas iespiež skābekļa caurulīti viņa balsenē, pēdējā brīdi paglābjot viņa plaušas no sabrukšanas. Tur, kur atrodas Saraks, nav nedz sāpju, nedz raižu, nedz ari baiļu. Ir tikai neaprakstāms miers.

Viņa ķermenis nav nekas vairāk kā kaudze uzmanīgi savienotu molekulu, nejaušs savienojums, kas gluži kā visa cita matērija ir ceļā uz neizbēgamo sadalīšanos.

Viņš spēj sadzirdēt skaņas, mašīnas, kas izdod brīdinājuma signālus, glābšanas personāla diskrēto diskusiju. Viņš dzird nepatīkamu, burbuļojošu troksni, mazpamazām saprotot, ka tā ir viņa paša elpa.

Bet viņš nebaidās. Nemaz ar ne. Viņš saprot, ka tas ir Visuma plāns. Viņa brīdis mainīties. Pievienoties universālajai kosmosa plūsmai.

Kāds paver vienu no Dāvida Saraka plakstiņiem, sauc viņu vārdā un iespīdina gaismu tieši smadzenēs, un pēkšņi viņu pārņem bailes. Nevis spožā gaisma vai balss, kas sauc viņu vārdā. Bet ēnains stāvs acu kaktiņā. Tumšs, draudīgs siluets viņa redzeslauka pašā malā. Saraks mēģina sekot siluetam ar skatienu, bet tas pazūd. Viņš redz ādas jaku, galvā uzmauktu kapuci, kuras mestā ēna silueta seju pārvērš melnā caurumā.

-      …jādodas prom tagad. Helikopters ir ieradies, saka kāds, visticamāk, no ātrās palīdzības.

Bet siluets nekustas, tikai turpina spiesties aizvien dziļāk Saraka acu kaktiņā. Kaut kur dzirdams mobilā telefona zvans. Viens signāls, vairāki.

ŠI skaņa liek bailēm pieņemties spēkā. Tā ieskauj Saraka krūtis, liek sirdij pukstēt straujāk, un smadzenēs notiek īsta sāpju uguņošana. Pēc tam ātrās palīdzības darbinieks atlaiž vaļā viņa plakstiņu un ļauj viņam iegrimt patīkamajā tumsā.

Piektdiena, 18. oktobris

JESPERS STĒNBERGS prezervatīvu aizskaloja tualetē, kārtīgi nomazgājās un noslaucījās ar vienu no biezajiem vannasistabas frotē dvieļiem. Tad uzmeta ašu skatienu spogulim, kā vienmēr pārbaudīja, vai uz sejas un ķermeņa nav atstātas paliekošas pēdas. Pēc tam ātri apģērbās un atgriezās lielajā guļamistabā.

Pulkstenis bija 21.32, sievas vecāki uzmanīja bērnu, un Karolīna tikās ar draudzenēm. Viņa bija piedāvājusi atcelt tikšanos, bet Jespers pierunāja viņu to nedarīt. Panākumus viņi nosvinēs rītvakar. Sievastēvs visu bija nokārtojis. Vakariņas viņa mīļākajā restorānā, šampanietis, konjaks, dārgs vīns. Sievastēvs, protams, samaksās, murminās par nākotni un par to, kādas iespējas viņiem pavērsies, ja vien viņi izdarīs pareizos gājienus.

Sofija vairs neatradās gultā, kā viņš bija gaidījis. Viņa bija ielējusi sev dzērienu un sēdēja uz dīvāna viesistabā. Joprojām kaila, un viņš nespēja neapbrīnot viņas ķermeni. Mazas, stingras krūtis, garas, slaidas kājas, sniegbalta āda un ievilkts vēders, viss norādīja uz diētu un treniņu programmu, kuru viņš tik tikko spēja iztēloties. Viņam pietrūks viņas ķermeņa. Lietas, kuras viņa ļāva darīt…

Bet tagad bija pienākuši citi laiki. Pēc tam viss būs citādi.

—       Tātad, Jesper, tev tika uzdots jautājums, viņa teica.

Viņš piegāja pie bāra un ielēja viskiju vienā no biezajām kristāla glāzēm. Patiesībā viņam nevajadzētu vairs dzert, jo bija jābrauc ar

mašīnu. Bet iedzert vajadzēja, viņš to saprata brīdī, kad Sofija atvēra muti.

Viņš bija iedomājies, ka Sofija visu ir sapratusi. Un tas nebūs tik grūti, kā viņš sākotnēji bija iztēlojies. Bet viņas balss tonis šķietami liecināja par pretējo. Protams, viņam būtu vajadzējis saprast, ka viņa neatvieglos šo situāciju. Sofija Torninga nevienam neko neatviegloja. Šajā aspektā viņa līdzinājās savam tēvam.

-      Visi visu dabūjuši pēc sava prāta. Tu esi ieguvis lielo iespēju, Jons pavilks, uz kuru pusi vajadzēs, un tava ambiciozā, mazā sieva un viņas varas apsēstie radi beidzot būs dabūjuši jaunu tramplīnu. Sofija iesmējās. Klusi, sarkastiski smiekli, kas viņam tā nepatika.

-      Un tagad tu gribi šķirties, vai ne? Samazināt risku un iegūt kontroli. Viņa pamāja ar glāzi uz guļamistabas pusi.

Viņš joprojām neatbildēja, tikai aizgriezās un skatījās ārā pa logu. Lejā varēja redzēt automašīnas novietnes izbrauktuvi. Pēc dažām minūtēm viņš būs tur lejā. Mašīnā. Ceļā uz mājām. Gatavs visu atstāt pagātnē.

-      Visi dabūja, ko gribēja. Visi, izņemot mani, Sofija turpināja. Mani tikai grib nolikt malā un izlikties, ka pēdējo gadu nav bijis. Vai tā tu biji to iztēlojies, Jepe?

Jespers lēnām pagriezās. Sofija zināja, ka viņam riebjas šī palama.

-     Jepe kalna galā. — Viņa vīpsnāja. — Idiots, kas iedomājas, ka kaut kas ir. Jo kāds pēkšņi ar viņu rēķinās. Bet patiesībā viņš ir tikai marionete, lelle, kas trīc un dreb, tiklīdz tiek paraustīti striķi. Vai izklausās pazīstami?

Viņš atvēra muti, lai liktu viņai apklust, bet pēdējā brīdī pārdomāja. Sofija zināja, uz kurām pogām jāspiež. Viņš nedrīkstēja ļauties šīm manipulācijām.

-      Vai dieniņ! Tu esi apvainojies? Viņa smaidīja. Vai zini, cilvēki mēdz teikt, ka patiesību dzirdēt ir sāpīgi. Bet tev taču patīk sāpes, Jepe. Tāpat kā man. Man patīk aizliegtais auglis.

Sofija pagriezās, sakrustoja garās kājas, pietiekami lēni, lai viņš varētu kārtīgi apskatīt viņas gludo kājstarpi.

-     Man liekas, mums vajadzētu doties atpakaļ uz guļamistabu un kārtīgi nosvinēt tavu zvaigžņu stundu. Man ir pāris ideju, kas tev noteikti patiks, lietas, kas Karolīnai ne prātā neienāktu.

Stēnbergs iztukšoja glāzi un lēnām atspiedās pret virtuves leti.

-     Nē, Sofij, viņš teica. Šī bija pēdējā reize. Es tagad došos prom. Turpmāk mēs tiksimies tikai birojā un mūsu saikne būs tīri profesionāla.

Viņš pacēla roku, pirms viņa paspēja ko iebilst.

-     Nē, nē, es zinu, kādas spēlītes tu spēlē. Tagad tu piedraudēsi ar savu lielāko trumpi, draudēsi visu pastāstīt Karolīnai vai savam tēvam. Varbūt pat abiem diviem.

Viņa mazliet piešķieba galvu un pasmīnēja.

-     Bet, šķiet, tu mani neesi sapratusi, spēles noteikumi ir mainījušies, viņš turpināja. Tev ir pilnīga taisnība, sakot, ka, pateicoties citiem, man ir izdevies izrauties. Es to jau sen esmu pieņēmis, sapratis, jo tas ir vienīgais veids, lai nokļūtu tur, kur vēlos. Un tagad es tur esmu. Viņš brīdi iepauzēja, tad saņēmās.

-      Sofij! viņš atkal iesāka un pielāgoja balss toni uzbrūkošāku. Pirms pāris mēnešiem tu patiešām būtu varējusi visu iznīcināt. Izpostīt manu dzīvi. Bet tava trumpja kārts zaudēja jebkādu nozīmi brīdī, kad man uzdeva jautājumu.

Viņš pamāja uz telefonu, kas atradās uz galda.

-      Zvani Karolīnai, ja vēlies. Tagad viņa mani neatstās, un arī sievastēvs viņai ieteiks to nedarīt.

Sofijas smaids nedaudz atsala, bet likās, ka viņa joprojām neko nesaprot.

-     Jons… viņa iesāka, …tētis tevi…

-      Beidz, Sofij! Viņa balss skanēja kā pliķis. Perfektā kokteili sajaucās rūpes un viltus. Vai tu patiešām domā, ka Jons mani ziedotu tevis dēļ? Tagad, kad viņa investīcijas beidzot sāk atmaksāties?

Viņš pamāja uz telefona pusi.

-     Lūdzu, zvani tētukam un izraudies. Pastāsti visu, kas uz sirds, bc my guesf. Viņš pasmaidīja un atdarināja viņas izsmejošo sejas i/.teiksmi.

Sofijas skatiens meklēja telefonu. Viņa nolaizīja lūpas vienu reizi, vairākas reizes. Nodūra galvu. Stēnbergs izelpoja. Mačs bija beidzies, viņš bija uzvarējis. Viņam gandrīz sametās viņas žēl.

-     Gudri darīts, Sofij, viņš stingri noteica. Būtu skumji, ja icv atkal nāktos Ziemassvētkus pavadīt klīnikā.

Viņš nožēloja izteiktos vārdus, tikko tie bija pametuši viņa lūpas. Velns ar ārā! Glāze trāpīja kādu desmit centimetru attālumā no viņa galvas, triecās pret mūra sienu viņam aiz muguras un izšāva kristāla lausku dušu uz ozolkoka grīdas.

-     Cūka tāds! Viņa paskrēja pāris soļu viņam tuvāk, izstiepa rokas, lai ieķertos viņa sejā. Viņas celis triecās vien dažus centimetrus no viņa kājstarpes.

-      Savācies, Sofij! Stēnbergs aizsargājoši pagrieza ķermeni un sagrāba viņas delnu locītavas.

Viņa turpināja spert ar kājām, mežonīgi cīnījās, lai atbrīvotos. Viņš iemeta viņu dīvānā, bet Sofija nekavējoties pielēca kājās un uzbruka viņam no jauna. Viņa rūca kā suns, acis bija tumšas. Lūpas atvilktas, it kā viņa grasītos tam iekost.

Sitiens bija refleksīvs. Ar labo roku, visticamāk, ar plaukstu, bet gana spēcīgs, lai liktu viņas galvai atkrist atpakaļ un ķermenim sabrukt uz dīvāna. Velns ar ārā! Viņš nekad nebija sitis sievietei. Vismaz ne šādi.

Sofija nekustīgi gulēja dīvānā. Rokas un kājas ļengani nokarājās. Gar Stēnberga kaklu pilēja kas slapjš, un viņš neapzināti pieskārās ausij. Tās nebija asinis, kā viņam sākotnēji bija licies, bet gan dzeltenīgi brūns šķidrums, noteikti viskija lāse, ko viņš bija izlējis no glāzes.

-     Sofij! viņš trīcošā balsī uzsauca. Bet viņa joprojām nekustējās. Nospiedošajā klusumā viņš dzirdēja savu pulsu atbalsojamies

* Laipni lūdzu. (Angļu vai.)

bungādiņās. Viņš pameta skatienu uz liftu, tad uz nedzīvo ķermeni. Sofijas plakstiņi pāris reižu noraustījās, un Stēnbergs izelpoja.

Viņš pagriezās un grasījās doties uz virtuvi, lai atnestu nedaudz ūdens. Bet grīda bija stikla lausku pilna. Tālab viņš devās uz vienu no vannasistabām un saslapināja dvieli. Atpakaļceļā no grīdas pacēla viņas baltos zīda rītasvārkus. Kad viņš atgriezās, Sofija jau sēdēja. Viņš pasniedza viņai dvieli un rītasvārkus.

-     Sofij, es…

-     Tinies! Viņa sagrāba dvieli un piespieda to pie vaiga. Pāris sekunžu nekas nenotika, viņš turpināja stāvēt, nezinot, ko darīt.

-      Vai tu slikti dzirdi, tinies prom! Sofija šņāca, piesedzoties ar rītasvārkiem.

Tad viņš pakāpās soli atpakaļ un mēģināja kaut ko izdvest:

-     Sofij, tātad…

Sāpes lika viņam apklust. Kreisajā papēdī bija ieurbies stikla gabals, un viņš lamājās, lēkājot uz vienas kājas un mēģinot to izdabūt ārā.

Sofijas smiekli bija dzēlīgi un pārlieku skaļi.

-      Ak Dievs, cik tu esi nožēlojams, Jesper, vai tu to saproti? Nožēlojams…

Viņš iztaisnojās, aizmeta stikla gabalu pret izlietni, pameta pēdējo skatienu viņas virzienā, tad, nesakot ne vārda, pagriezās pret liftu.

-      Es to izdarīšu! — viņa nokliedza nopakaļ. Es atņemšu sev dzīvību!

Stēnbergs nospieda lifta pogu, cīnījās ar vēlmi vēlreiz pagriezties.

-    Es visu izstāstīšu medijiem, dzirdi, mazais Jepe! viņa turpināja kliegt, lifta durvīm atveroties. Es visu izstāstīšu! Visu! Tu saproti? Ar tevi ir cauri! Ar visu tavu ģimeni ir cauri! Es grasos…

Viņas balss pārgāja falsetā brīdī, kad durvju aizvēršanās pārtrauca viņu pusvārdā. Varēja dzirdēt skrienošus soļus, tad viņas dūres sitamies pret lifta durvīm. Viņš vairākas reizes nospieda garāžas stāva pogu. Bet poga nestrādāja. Dunoņa turpinājās, pieņēmās spēkā un atbalsojās lifta metāliskajās sienās.

Bum, bum, bum, bum…

Viņš dauzīja pogu, un beidzot mazā lampiņa iedegās. Viņš aizspieda ausis, kamēr lifts turpināja ceļu uz pagrabstāvu.

ATIFS DZIĻI IEVILKA ELPU un paskatījās augšup. Šeit naksnīgās debesis bija pavisam citādas nekā Zviedrijā. Savā ziņā augstākas un skaidrākas. Un tajā pašā laikā viņam tās šķita īpatnēji tuvas. Lai gan tā nebija taisnība. Protams, debesis un zvaigznes bija pilnīgi identiskas, viņš vienkārši tās redzēja no cita skatpunkta. Trīstūkstoš piecsimt kilometru attālums viņam vienkārši bija devis citu perspektīvu uz lietām. Un tagad viņš bija spiests to atkal mainīt.

-      Mammu, kaut kas ir atgadījies, viņš, nenovēršot skatienu, iesāka. Mamma neko neteica, tā viņa gandrīz nekad nemēdza darīt. Tikai klusi sēdēja ratiņkrēslā, ar pledu pār tievajām kājām, un turpināja skatīties zvaigznēs. Bet Atifs zināja, ka viņa klausās. Patiesībā viņai jau sen vajadzēja gulēt. Bet vakaros, kad debesis bija tik skaidras kā šīs, māsiņas viņai ļāva ilgāk palikt nomodā. Viņas zināja, ka tas mammu nomierina.

Viņš dziļi ievilka elpu. Bija laiks to pateikt.

-    Man jādodas atpakaļ uz Zviedriju. Runa ir par Adnanu, viņš turpināja. Mēģināja piespiest muti izrunāt vārdus. Bet, viņam par pārsteigumu, mamma ierunājās.

-               A-Adnanu… Balss bija vārga, klusa, gandrīz kā bērnam.

-     Adnans vēl nav pārnācis no skolas.

Atifs atkal atvēra muti. Pasaki, izdari to līdz galam. Pastāsti, kas noticis. Bet viņš vēl pāris sekunžu minstinājās. Viena no māsiņām lēnām tuvojās pa ieplīsušo akmens plākšņu ceļu.

-    Adnans ir jauks puisēns, mamma turpināja. Viņam ir gaiša galva, viņš var kļūt, par ko vien vēlas. Par inženieri vai ārstu. Tev viņam jāpalīdz, jāraugās, lai viņš nekļūst kā… kā… Viņa pieklusa un paraudzījās debesīs. Atifs iekoda lūpā.

Māsiņa apstājās dažus metrus nostāk. Viņa īsi un cieņpilni pamāja ar galvu.

-      Laiks doties gulēt, mammu. Atifs pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Es tev piezvanīšu no Zviedrijas. Khalti* parīt tevi apraudzīs. Viņa atnesīs dateles, kas tev tik ļoti garšo.

Mamma domīgi pamāja. Viņas skatiens bija piekalts zvaigznēm. Atifs piecēlās un sāka iet. Viņš pastāstīs, kad atgriezīsies. Tā tam būs jānotiek.

-               Dālij, tev ir tik brīnišķīgs dēls, — viņš dzirdēja māsiņu sakām.

-     Tev ar viņu jālepojas.

Atifs paspēra pāris ātru soļu. Mēģināja sev iestāstīt, ka attāluma dēl viņš nevar dzirdēt vinu atbildam.

JF.SPERS STĒNBERGS PIEKLIBOJA pie automašīnas, iekāpa un uz brīdi palika sēžam. Rokas trīcēja, kreisā kurpe bija silta un slapja.

Stulbā psihopāte. Kāpēc viņš nedarīja, kā bija ieplānojis. Pateicis, kas viņam sakāms, un devies projām. Tā vietā drāzies ar viņu un vēlāk pametis. Tas nebija glīti darīts. Nemaz nerunājot par idiotisko komentāru par privāto klīniku Šveicē, temats, no kura par katru cenu vajadzēja izvairīties. Bet, kā jau vienmēr, Sofijai bija izdevies viņu izsist no līdzsvara. Sapurināt smalkā drēbnieka šūto, pašpārliecināto tēlu.

Stēnbergs pāris reižu dziļi ievilka elpu, mēģinot savākties. Pulkstenis bija gandrīz desmit. Karolīna mājās atgriezīsies ne ātrāk kā divos naktī. Viņam bija pietiekami daudz laika, lai pārrastos mājās, apkoptu brūces, atlaistos dīvānā ar viskiju un darītu visu, lai aizmirstu šo mazo, nožēlojamo epizodi. Viņam tas padevās. Aizmirst, atstāt lietas pagātnē, izvirzīt jaunus mērķus.

Viņš iedarbināja motoru un ļāva mašīnai lēnām izbraukt no stāvvietas. Sāpes kreisajā pēdā bija kļuvušas pulsējošas. Pie izbrauktuves viņš apstājās barjeras automāts. Kartīte atradās viņa makā, jakas iekškabatā, anonīma balta plastmasas kartīte, protams, bez viņa vārda. Viņš pārlika ātruma pārslēgu gaidīšanas režīmā un nolaida logu. Ekoloģiskais braukšanas režīms nekavējoties izslēdza lielo motoru, un viss apklusa. Tālumā varēja dzirdēt autostāvvietas

* Mammas māsa, tante. (Arābu vai.)

kondicionētāju. Dobja, draudīga skaņa, kas lika viņam justies vēl sliktāk. Pēkšņi ne no šā, ne no tā viņa apziņu pārņēma sajūta, kas lika rokām notrīcēt.

Viņam jātiek prom no šejienes, tagad un tūlīt!

Stēnbergs novicināja maku pret lasītāju. No automāta bija dzirdams vārgs klikšķis. Bet paceļamā barjera pat nepakustējās.

Nevar nolasīt biļeti.

Klusi nolamājies, viņš turpināja vicināt maku. Nu taču! Nu, nu!

Viņam likās, ka sadzird skaņu, kaut ko, kas izklausās pēc apspiesta kliedziena, un viņš atskatījās atpakaļskata spogulī. Bet viss šķita mierīgs. Skaņa droši vien nāca no uzbrauktuves stāvu augstāk.

Barjera pakustējās, lēni un trīcoši. Bet ik pa pāris decimetriem, it kā tā negribētu laist viņu ārā.

Stēnbergs ieslēdza mūzikas sistēmu, meklēja kaut ko uzmundrinošu, kas varētu uzlabot noskaņojumu. Atskanēja ievads, un mūzikas atskaņotājs sāka skaitīt sekundes.

0 .01.

0 .02.

0.03.

Tiklīdz paceļamā barjera bija pietiekami augstu, viņš ļāva mašīnai slīdēt tālāk. Viegla sajūta piepildīja ķermeni. Pie ceļa rampas viņš piebremzēja. Rokas joprojām trīcēja, bija grūti aiztaisīt drošības jostu.

Pēkšņi mūzika apklusa, un Stēnbergs pacēla galvu. Laika skaitītājs bija apstājies, bet atskaņošanas poga joprojām mirdzēja. Dīvaini. Kaut kas balts pazibēja acu kaktiņā un nekustīgi palika karājamies gaisā virs mašīnas motora pārsega.

“Plastmasas maisiņš,” viņš paspēja nodomāt. Bet priekšmets bija krietni par lielu. Mūzikas sistēma joprojām klusēja, laiks uz displeja bija sastindzis. Un pēkšņi Stēnbergs apjauta notiekošo. Saprata, kur atradās mašīna un kas bija lielais, plandošais priekšmets gaisā.

Viņš aizvēra acis, sagrāba stūri un juta ledus aukstumu izplešamies no vēdera uz krūtīm. Laiks uz displeja pēkšņi atdzīvojās, un mūzika turpinājās. To pārspēja vienīgi skaņa, kad Sofijas Torningas ķermenis ietriecās mašīnas motora pārsegā.

Viens

ATIFS ATI.IECĀS ATPAKAĻ neērtajā krēslā. Lai gan ārā sniga un bija auksts, gaiss telpā bez logiem šķita dzestrs. Piedegušas kafijas smirdoņa, dažādu ķermeņa sekrētu izdalīšanās un vispārīga bezcerība bija labi pazīstama. To noteikti varēja atrast jebkurā policijas iecirknī visā pasaulē.

Viņš bija izsalcis, kakls un pleci pēc garā ceļojuma smeldza. Viņam nepatika lidot, riebās uzticēt savu dzīvību svešiem cilvēkiem.

-     Vārds? — jautāja policists krēslā iepretim.

-     Tur ir rakstīts. Atifs pamāja ar galvu uz sarkano pasi, kas gulēja uz galda starp viņiem. Policists, apaļīgs vīrs plāniem matiem, gadus sešdesmit vecs, kas stādījās priekšā kā Bengtsons, neatbildēja. Patiesībā pat nepacēla skatienu, vien turpināja pārlapot dokumentu mapi, kuru atvērtu turēja klēpī.

Atifs nopūtās.

-     Atifs Muhameds Kasabs, viņš turpināja.

-     Vecums?

-      Man ir četrdesmit seši gadi, esmu dzimis 19. jūnijā. Vasaras saulgriežu priekšvakarā. Viņš pat nesaprata, kāpēc piebilda pēdējo teikumu. Bet policists beidzot uz viņu paskatījās.

-     Ko?

-     19. jūnijā, Atifs atkārtoja. Viņš nebija runājis zviedriski vairākus gadus. Vārdi šķita neveikli, izruna kavējās kā slikti dublētās

filmās, kuras rādīja televīzijā viņa dzimtenē. Katru septīto gadu tajā dienā ir vasaras saulgrieži.

Policists viņu cieši vēroja caur savām mazajām lasāmbrillēm. Piesvīduša poliestera smaka un kafijas elpas dvaka lēnām atrada savu ceļu pāri galdam. Atifs aizturēja elpu.

-      Klau, Bengtson, nu jau ir pagājusi vairāk nekā stunda, kopš jūs mani esat iespundējuši pasu kontrolē. Es ielidoju no Irākas, tāpēc jums ir aizdomas, ka mana pase ir viltota vai arī tā ir īsta, bet nepieder man.

Viņš ieturēja pauzi, iztēlojās, cik patīkami tagad būtu apēst hamburgeru. Policista sejā nepakustējās ne vaibsts.

-       Esmu noguris un izsalcis, tāpēc mēs varam ātri tam iziet cauri, Atifs turpināja. Vārdi vairs neķērās, tos izrunāt kļuva aizvien vieglāk.

-     Mani sauc Atifs Kasabs, un esmu dzimis Irākā. Mans tētis agri nomira, un mamma paņēma mani līdzi uz Zviedriju. Viņa apprecējās no jauna ar savu radinieku. Kad man bija divpadsmit gadu, viņš pārcēlās uz ASV un atstāja mani, mammu un tikko dzimušo brāli vienus pašus. Bet tad mēs jau bijām Zviedrijas pilsoņi un mūs vairs nevarēja deportēt.

-     Tā tu saki tagad. Policists atkal ieskatījās mapē. Saskaņā ar Pilsonības migrācijas dienestu Atifs Muhameds Kasabs ir pametis Zviedriju.

-      Tā ir. Aptuveni pirms septiņiem gadiem, Atifs precizēja.

-      Un kopš tā laika tu esi dzīvojis…? Bengtsons mazliet piepacēla uzacis.

-      Irākā.

-      Kur tieši Irākā?

Atifs sarauca pieri. Kāpēc jautājat?

Policists lēnām pacēla roku un noņēma lasāmbrilles.

-     Tāpēc, ka Atifam Muhamedam Kasabam, kas, kā tu apgalvo, tu esi, ir krietni iespaidīgs sodāmības reģistrs. — Viņš ar brillēm pamāja uz mapi.

-     Un? Atifs paraustīja plecus.

-     Njā, ja tu patiešām esi Atifs Muhameds Kasabs, tad policijas interesēs ir tevi rūpīgi izmeklēt. Kur tu esi dzīvojis, ar ko nodarbojies, ar ko saticies.

-     Man ir Zviedrijas pase, esmu Zviedrijas pilsonis. Man jums nav jāstāsta ne sū… Atifs aprāvās teikuma vidū un saņēma pirkstos degunu. Pulkstenis bija gandrīz vienpadsmit vakarā. Drīz būs pagājušas desmit stundas, kopš viņš pēdējoreiz ir kārtīgi paēdis.

-Ja mums radīsies aizdomas, ka kaut kas tevis stāstītajā nesakrīt, mēs iesēdināsim tevi lidmašīnā un sūtīsim atpakaļ uz Irāku. Viena lido rīt no rīta.

Mazais, resnais policists salika pirkstus aiz kakla un lēnām izstaipījās. Padusēs uz krekla auduma skaidri bija redzami sviedru pleķi.

-     Vai arī uz vairākām dienām ieslēgsim tevi kamerā, — viņš turpināja. — Tikmēr salīdzināsim tavus pirkstu nospiedumus ar tiem, kas ir mūsu reģistrā. Bet tas prasīs laiku. Policists pasmīnēja.

Atifs grasījās ko iebilst, bet tad nomierinājās. Pēdējie vārdi noteikti bija tikai blefs. Bet, pat ja mazais, resnais kruķis joprojām šaubās, vai pase ir īsta, viņš noteikti bija sapratis, ka Atifs nav nekāds ieceļojošais bēglis. Un tomēr viņam nebija nekādas vēlēšanās sēdēt cietuma kamerā. Un viņš nedrīkstēja kavēt.

Vīrietis dziļi ievilka elpu. Patiesībā šī pacietības spēle bija pavisam nevajadzīga. Viņš neko nezaudēja, sadarbojoties ar policiju. Izvairīšanās bija tīri refleksīva. Bet tagad viss bija citādi. Viņš bija vecāks, gudrāks. Turklāt ilgojās pēc hamburgera. Lielā komplekta ar labi daudz kartupeļiem un kolas ar ledu.

-      Najafā, viņš novilka. Tā atrodas Irākas rietumos. Mana ģimene nāk no turienes. Mamma saslima un vēlējās pārcelties atpakaļ. Es devos kopā ar viņu, lai palīdzētu, bet paliku tur dzīvot. Viņš nedaudz paraustīja plecus un nolēma pie šis versijas arī palikt. Policists viegli pamāja un kaut ko atzīmēja mapē.

-     Un ar ko tāds kā tu tur nodarbojies?

Atifs pāris sekunžu nogaidīja, apsvēra iespēju samelot, pēc tam pārdomāja. “Tāds kā tu…” Viņš ielika roku žaketes iekškabatā un gaidīja, līdz policists uz viņu paskatīsies.

-    Esmu policists, viņš sacīja, atvērdams un nolikdams uz galda ādas portfelīti ar identifikācijas karti un mazo, gludo metāla žetonu.

KRIMINALINSPEKTORS KENETS BENGTSONS pirmo reizi nezināja, ko domāt. Kolēģis no pasu nodaļas, kurš nodeva lietu, bija izklausījies simtprocentīgi drošs. Viltota pase, kvalitatīvi izgatavota, visticamāk, īsta, kurā tikai nomainīta pases bilde. Pases sākotnējais īpašnieks, jādomā, bijis īsts noziedznieks, un tas apstiprināja šo teoriju. Turklāt Zviedrijas pasi varēja pārdot par vairākiem tūkstošiem, ja pazina īstos cilvēkus. Un viss norādīja uz to, ka Atifam ir daudz šādu paziņu.

Bet vīrietis, kas stādījās priekšā kā Kasabs, nebija nekāds klasiskais ieceļojošais imigrants ar parastajām inscenētajām frāzēm. Šis vīrietis runāja zviedriski tikpat labi kā viņš pats. Mazliet neveikli, it kā pēdējoreiz būtu to darījis pirms vairākiem gadiem, un tomēr.

Vienīgā reģistrā atrodamā Atifa Kasaba bilde bija vairāk nekā desmit gadus veca, un tās nosūtīšana pa faksu nebija uzlabojusi attēla kvalitāti. Kartotēkā atradās arī Kasaba pirkstu nospiedumi, bet Bengtsonam nebija nekādas īpašās patikas sēsties pie tintes rullīša, lai paņemtu pirkstu nospiedumus salīdzināšanai. Viņam bija grūti aizturēt smieklus, kad policisti seriālos piespieda tikai pāris datora pogu un nekavējoties ieguva gan pirkstu nospiedumus, gan adreses, gan draugu bildes, pat kurpju izmēru un visu pārējo, kas vien varēja noderēt. Bengtsona ikdiena joprojām sastāvēja no tintes, papīra un manuālās salīdzināšanas, izmantojot palielināmo stiklu. Ja vien nebija vēlēšanās paspēt iekļauties tehniskās nodaļas darba laikā.

Tāpēc viņš, identificējot cilvēkus, deva priekšroku iesākumā paļauties uz savu intuīciju. Datorā pieejamie dati reti bija tik detalizēti kā šajā gadījumā. Izraksts stāvēja mapē viņa priekšā. Viņš jau bija atzīmējis trīs punktus.

Vecums: 46.

Garums: 195 centimetri.

Acu krāsa: brūna.

Bet pie jautājumiem par ķermeņa uzbūvi un matu krāsu viņš bija pielicis mazas jautājuma zīmes. Vīrietis graudainajā attēlā, kas augstprātīgi skatījās fotokameras objektīvā, bija garš, tumsnējs, ar atglaustiem matiem un nelielu kazbārdiņu, kurai neizdevās noslēpt pamatīgu dubultzodu. Viņš izskatījās pēc noziedznieka, par kādu liecināja policijas reģistrs, un resnā zelta ķēde ap kaklu iespaidu tikai pastiprināja.

Bet vīrietim Bengtsona priekšā bija militāri īss matu griezums un milimetru garie mati bija iesirmi. Viņa vaigus klāja tumši bārdas rugāji, tāpēc pēc mirkļa minstināšanās Bengtsons vienu no jautājuma zīmēm pārvērta par punktu.

Turklāt šis vīrietis nebija resns, pat ne mazākajā mērā. Toties viņš bija ļoti liels, noteikti svēra ap simts kilogramu. Bet vārds spēcīgs te neiederējās. Bengtsons papīra stūrī uzrakstīja spēcīgas miesasbūves, bet pēcāk pārdomāja. Šie vārdi viņam lika domāt par broilera uzpūsto paskatu, kāds piemita no cietuma izlaistajiem noziedzniekiem. Atifs Kasabs izstaroja pavisam citu spēku. Veselīgas miesasbūves, vienā stūri pierakstīja Bengtsons. Pašapmierināti pasmaidīja par raksturojumu. Vīrietis sēdēja taisni, skatiens bija uzmanīgs, un, pat ja Bengtsonam bija mazliet izdevies viņu nokaitināt, viņš bija gana gudrs, lai savaldītos.

Bengtsons pamanīja, ka vīrieša kreisā auss ir nedaudz deformēta. Aiz mugurējā loka trūka nedaudz skrimšļa, turklāt no apakšžokļa līdz kakla vidusdaļai stiepās rēta, uz kuras bārdas rugāji īsti negribēja augt. Svarīgais dokuments Bengtsona klēpī neko neminēja par brūcēm vai rētām. Un tomēr nebija grūti iztēloties, kā viņš pie tām ticis.

Bengtsons pagriezās un pievērsās portfelītim ar metāla žetonu. Paskatījās uz identifikācijas karti, kas attēloja vīrieti uniformā.

Seržants Atifs M. Kasabs

6. armijas divīzija

Militārās policijas bataljons

Tas Bengtsonam atgādināja paša dienesta identifikācijas apliecību, bet gludā, vairoga stila metāla nozīmīte bija veidota pēc amerikāņu parauga. Tā izskatījās īsta, bet par to, protams, nevarēja būt drošs.

-      Militārā policija, tu saki. Bengtsons pavīpsnāja, nolikdams malā ādas vāciņus. Viņš nevarēja nepasmaidīt. Tā iet, ja vilkam ļauj ganīt aitas.

-     Un kā tu tiki pie šī darba, ja drīkst jautāt? Es domāju: ņemot vērā tavu pagātni?

-      Kāds radinieks mani ieteica. Armijai bija nepieciešami cilvēki, — Atifs atbildēja.

-    Nē, nē, to es saprotu, Bengtsons iebilda. Bet es gribu zināt, kāpēc tu izvēlējies darbu pieņemt. Tā teikt, cīnīties otrā frontes pusē. Policists nolika mapi uz galda un paliecās uz priekšu.

Atifs paraustīja plecus. Viņš varētu teikt, ka tas ir mammas nopelns. Ka viņa neļāva maksāt par mazo slimnīcas istabiņu, ja nauda nebija nopelnīta godīgā ceļā. Un kas gan varēja būt vēl godīgāks nekā policista darbs. Turklāt tas viņam patika, padevās. Bet Atifs jau bija atklājis vairāk nekā bija plānojis; mazais, resnais kruķis attiecībā uz viņa motīviem var tikpat labi padzīvot neziņā.

Telpā iestājās klusums. Atifs iedzēra pāris malku ūdens no plastmasas glāzes, kas stāvēja uz galda. Bengtsons labu brīdi turpināja uz vinu skatīties,

-     Labi, es tev ticu, policists noteica un izstaipījās. Mēs dosimies pēc tavas somas, lai varu tevi ielaist ielidošanas sektorā. Laipni lūdzam atpakaļ Zviedrijā!

Viņš veica ierakstu mapē, to atkal aizvēra un piecēlās. Atifs strauji pielēca kājās. Viņš domāja par hamburgeru restorānā, kas atradās starp termināļiem. Cerēja, ka tas ir atvērts visu nakti.

-     Tikai vēl kāda lieta… Bengtsons piebilda.

-     Protams.

-     Kāpēc tu atgriezies šeit? Kāpēc atgriezies Zviedrijā? Kāpēc tieši tagad?

Atifs brīdi nogaidīja, pirms atbildēja. Iedomājās, ka vieglāk būtu melot. Viņa vecā personība to būtu darījusi, aci nepamirkšķinot. Varbūt tieši tāpēc viņš izvēlējās paklusēt.

-     Lai apglabātu mazo brāli, viņš teica.

-     Ak tā, cik žēl, — Bengtsons nomurmināja.

Atifs pavirzījās uz durvju pusi, cerēja, ka policists darīs to pašu. Un neuzdos nākamo jautājumu, bet… būtu tikai loģiski. Turklāt viņš redzēja vīrieša acis, tās tuvojās.

-     Kā viņš nomira? Bengtsons pavaicāja. Nu, tavs mazais brālis. Tu teici, ka tev bija divpadsmit, kad viņš piedzima. Tev ir četrdesmit seši, sanāk, ka tavam brālim nebūs vairāk par trīsdesmit pieciem.

Atifs apstājās. Vēlējās, kaut būtu sekojis savam primitīvajam instinktam un turējis muti. Viņš pielieca galvu un palūkojās policistā.

-     Adnanu noslepkavoja, viņš izmeta.

Divi

DĀVIDS SARAKS JOPROJĀM LIDO. Reizēm viņam šķiet, ka viņš ir miris, dažbrīd viņš par to ir pat pārliecināts. Tas viņu netraucē. “Ja šī ir nāve, tad es varu ar to sadzīvot,” viņš nodomā. Bet, pirms viņš paspēja pasmieties par savu piespiedu kārtas asprātību, sajūta izgaisa. Pazuda kādā smadzeņu daļā, pie kuras viņš vairs nespēja piekļūt.

Viņa ķermenis guļ gultā, to viņš saprot. Bet neko vairāk nespēj izskaitļot. Tikai to, ka viņu sauc Dāvids Saraks, ka viņš ir policists un ir cietis nelaimes gadījumā.

Telpā ienāk un no tās iziet dažādi cilvēki, lielākoties baltos uzsvārčos, tie viņu baksta un velk, un tas varētu nozīmēt, ka viņš vēl nav miris. Vismaz ne pagaidām. Bet reizēm viņš uztver arī citu personu klātbūtni, tēlus bez sejas. Tie turas pa gabalu. Baltos kreklos un zilās uniformās ar zeltainām uzšuvēm, bet citi ir tumšos uzvalkos. Lielākā daļa ir nopietni, nedaudz apjukuši. It kā viņi nesaprastu, kas no viņiem tiek gaidīts.

Tie otrie satrauc visvairāk. To izstarotā enerģija viņu biedē, tajā pašā laikā viņš cenšas izpētīt tos tuvāk. Jo tieši viens no viņiem izrunā vārdu.

“Ko vēl mēs zinām par Jānusu…?”

Jānuss?!

Vārds uzpeld viņa apziņā un neliek mieru. Bet neatkarīgi no tā, kā viņš cenšas tam pietuvoties, atbildi viņš nespēj sasniegt.

“Šī sasodītā putra beidzot ir jāizstrebj,” nočukst kāds tēls bez sejas, un dīvaini, ka tieši šīs atmiņas nav izplēnējušas. Iespējams, šis izaicinājums bija vērsts pret viņu pašu. Vai tāpēc viņa ķermenis atsakās padoties, jo viņš nav pabeidzis savu uzdevumu? Nav pabeidzis iesākto, jo ir palikušas nepadarītas lietas?

Lietas, kas… jānokārto?

ATIFS PAMODĀS, jo kāds viņu bakstīja. Pagāja krietns bridis, līdz viņš saprata, kur atrodas. Uz dīvāna Adnana dzīvoklī. Pareizāk sakot, Kasandras un Tindras dzīvoklī, jo Adnans gulēja apbedīšanas biroja morgā.

Viņš bija aizmidzis, tiklīdz galvu bija nolicis uz spilvena, un tas bija pavisam neparasti. Kāds Atifam atkal piebakstīja, un viņš pagriezās.

-      Kas tas tāds? Tindra jautāja un norādīja uz lielu rētu Atifa labajā plecā. Plaukstas izmēra āda bija reljefaina, un rētaudi bija citā krāsā nekā pārējā āda.

-     Vecs tetovējums, Atifs atbildēja.

-     Tāds kā tētim? Tindra piešķieba savu mazo, blondo galvu un paraudzījās viņā.

-      Kaut kas uz to pusi, viņš teica. Vai tava mamma ir jau pamodusies?

Tindra pakratīja galvu.

-     Vēl ne.

-     Bet tu esi pamodusies… viena pati…?

Viņa atkal pakratīja galvu un uz brīdi izskatījās ļoti nopietna.

-    Amu, mēs esam pamodušies. Viņa iesmējās. Meitene izmantoja arābu vārdu, kas apzīmē tēvoci, un Atifs pamanīja, ka viņam tas patīk. Viņš pagrozījās zem segas un piecēlās sēdus.

-     Tad tu zini, kas es esmu? viņš jautāja.

Šoreiz meitene pamāja.

-      Protams, zinu. Tēta telefonā bija tava bilde. Mana arī… bet manu bilžu bija daudz vairāk, — viņa piebilda.

-      Protams, Atifs piekrita. Tu esi tik piemīlīga meitene.

Tindra dzīvē izskatījās citādi, krietni vien dzīvīgāka nekā izdrukātajās digitālajās fotogrāfijās, kuras viņš bija izlicis savas mammas istabā aprūpes namā. Meitenei mugurā bija novalkāts naktskrekls ar kādu pasaku tēlu, kuru viņš neatpazina. Abas mazās, šķībās zirgastes uz galvas viņa noteikti bija uztaisījusi pati. “Tev ir mammas ādas krāsa,” viņš nodomāja. “Bet tēva acis.”

-    Amu, vai vari uzcept pankūkas? Tētis vienmēr cepa pankūkas, kad bija mājās. Ar ievārījumu un cukuru.

Atifs piecēlās no gultas un noglāstīja meitenei vaigu. Viņam patika, kā mazā sarauc pieri, kad kaut ko lūdz. Adnans arī tā mēdza darīt, kad bija pavisam mazs.

-    Protams, varu, mīļumiņ. Visu, ko tavs tētis prata, viņš iemācījās no manis. Atifs nožēloja vārdus, tiklīdz bija tos izrunājis.

Kad gaitenī parādījās Kasandra, Tindra bija paspējusi apēst trīs pankūkas.

-     Labrīt! Atifs teica.

-     Mhm… Viņa pieliecās un noskūpstīja Tindru uz pieres. Atifs uz viņu pašķielēja. Viņš pazina Kasandru, pirms viņa sāka tikties ar Adnanu. Tolaik viņu sauca Mālina. Viņa bija kā mazā māsa, kura nostrādināja sevi pilsētas bāros, lai savāktu gana daudz naudas silikona krūtīm un citiem fiziskajiem uzlabojumiem.

Tad viņa nomainīja vārdu, piedalījās dažās nu jau aizmirstās ziepju operās un sāka strādāt par modeli. Automašīnu izstādes, V1P izklaides, dažādas ballītes, turnejas un citi mazāk nozīmīgi pasākumi. Tolaik viņa vēl bija diezgan smuka, ja kādam patīk krogu blondīnes. Adnanam patika. Viņš strādāja par ārā metēju pilsētas pieprasītākajos bāros, palīdzēja tikt vaļā no piedzērušiem puišiem, kas kļuva pārāk uzmācīgi. Viņš izskatījās labi un laiku pa laikam bija pat turīgs. Turklāt viņš bija asprātīgs. Varēja būt kompānijas dvēsele, ja bija labā noskaņojumā.

Adnanam patika, ka viņam ir draudzene, par kuru citi siekalojas, un, kad piedzima Tindra, pasaule šķita perfekta. Bet tas bija pirms pāris gadiem, un Kasandras glamūrs bija sācis izplēnēt. Mutes

kaktiņos bija manāmas smēķēšanas pēdas, āda bija kļuvusi pelēcīga, acis nogurušas. Vienam no kreisās rokas pirkstiem trūka mākslīgā naga, un blondajos matos bija skaidri redzamas tumšas saknes.

-     Piedod, ka nespējam tev piedāvāt ko vairāk par dīvānu.

Kasandra nostājās viņam līdzās pie plīts un paņēma cigarešu

paciņu.

-     Nesatraucies. Es taču teicu, ka varu dzīvot arī viesnīcā, Atifs atbildēja.

Brāļa sieva pakratīja galvu, aizdedza Marlboro un iepūta dūmus tvaika nosūcējā.

-     Tindra labprāt gribēja satikt savu tēvoci.

-      Kā viņa tiek galā ar notikušo? — Atifs jautāja un pamāja ar galvu uz galda pusi, kur meitene bija ķērusies klāt ceturtajai pankūkai.

-      Viņai ir tikai seši gadi. Kasandra paraustīja plecus. Cik daudz tu pats atceries no laika, kad tev bija seši?

“Vairāk, nekā gribētu,” Atifs nodomāja.

-      Starp citu, man šovakar ir darbiņš. Vai tu uz pāris stundām spētu iedomāties sevi par aukli?

-      Saprotams! Atifs atbildēja. Man nav iebildumu, viņš piebilda. Starp citu, kā jūs iztiekat?

-      Ar naudu? Njā, un kā tev šķiet? Kasandra paraustīja plecus. Vai Adnans tev jau bija stāstījis, ka viņš grasījās atvērt trenažieru zāli Glentanā? Viņš tajā ieguldīja visus mūsu uzkrājumus.

Atifs pakratīja galvu.

-     Es ļoti ilgi nebiju ar Adnanu runājis.

-               Njā, mietpilsoņu dzīve viņu tracināja, Kasandra turpināja.

-     Viņš kļuva nepacietīgs, kad peļņas gūšana ievilkās, sataisīja parādus citā sfērā. Galu galā trenažieru zāle izdevās lieliska, bet tad jau Adnans bija parādos līdz ausīm. Tu jau zini, kāds viņš bija — šausmīgi šarmants, sociāls, bet pacietība nebija viņa stiprā puse. Sievietes sejā bija manāma grimase, kas atgādināja smaidu.

-     Adnanam bija lieli plāni, no kuriem nekas daudz nesanāca, — viņa turpināja. Vienmēr ceļā uz mērķi, tā arī nekur nenonākot. Tu saproti? Viņas balss tonis bija ass vai arī asāks, nekā tam vajadzēja būt. Bet man ir darbs, turklāt mums palīdz arī draugi, tā ka mēs iztiekam.

-     Skaidrs. Vai rīt ieradīsies daudz cilvēku?

-      Pareizi, es tev gribēju pastāstīt… Kasandra iemeta cigareti pustukšā kafijas krūzē, kas stāvēja izlietnē, tur jau peldēja arī citi dzelteni izsmēķi. Mēs bijām spiesti pārcelt bēres par pāris dienām. Pirmām kārtām kruķi negribēja ķermeni atdot. Pēc tam nesakrita apbedīšanas biroja plāns un mans darbs. Es mēģināju tevi sazvanīt, runāju ar Faisalu, tavu priekšnieku. Bet tu jau biji ceļā. Protams, tu vari palikt, viņa turpināja. — Bet, ja tev jādodas atpakaļ, es sapratīšu. Kā jau teicu, mēs iztiksim. Viņa izvilka jaunu cigareti un piedāvāja viņam paciņu. Atifs pakratīja galvu.

-     Atmeti? viņa jautāja.

Atifs neatbildēja. Viņš domāja par savu atpakaļceļa biļeti, par darbu, kuru bija spiests pamest, par savu labi kopto māju, zvaigžņotajām debesīm, kas sliecās pāri mazajam dārziņam.

Tindra, cīnoties ar pēdējo pankūku, dungoja kādu dziesmu. Atifs atkal paskatījās uz Kasandru un nodomāja, ka viņam nepatīk balss tonis, kādā viņa runā par Adnanu. Veids, kā viņa izrunāja vārdu ķermenis. Viņš gribēja zināt, kādi draugi viņai palīdz.

-     Viss kārtībā, viņš atbildēja. Varu samainīt biļeti.

Atifs bija jau atceļā uz mājām, kad viņš to pamanīja. Lielu, melnu Audi, novietotu ceļa galā, un tas nekavējoties lika viņa instinktiem saspringt. Viņš nebija prom ilgi, vien dažas minūtes. Aizslēdza abas durvis, pat nebija papūlējies uzvilkt jaku.

Pirms nepilnas stundas viņš bija ielicis Tindru gultiņā, uzmanīgi noskūpstījis meiteni uz pieres un CD atskaņotājā ievietojis disku ar viņas mīļāko pasaku, tad nospiedis repeat ali*, gluži kā bija ticis instruēts. Pēc tam apsēdies viesistabā un īsi pārskatījis visus reklāmu

* Atkārtot visu. (Angļu vai.)

pārpildītos TV kanālus, līdz pēkšņi atģidies, ka plastmasas maisiņš ar grāmatām palicis mašīnā, kas atradās stāvvietā. Viņš aprēķināja, ka paies, ilgākais, piecas minūtes, lai tam aizietu pakaļ. Tindra gulēja dziļā miegā, Kasandra nebūs atpakaļ pirms pusnakts.

Aukstums dzēla ādā un piespieda viņu pielikt soli. Bet tad atceļā viņš ieraudzīja melno Audi un palēnināja gaitu, apstājās. Kad viņš bija devies turp, mašīnas vēl nebija, par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Nav ne mazākās iespējas, ka viņš to būtu palaidis garām.

Mašīna varēja piederēt apsargiem. Bet gan automašīnas modelis, gan pārlieku lielie riteņi viesa šaubas. Šī mašīna bija pārāk dārga un pievērsa pārlieku daudz uzmanības, lai būtu policijas auto. Tomēr tā bija novietota nevainojamā veidā, lai novērotu mājas ieeju. Motors bija izslēgts, bet, spriežot pēc aizsvīdušajiem logiem, kāds vai, visticamāk, kādi sēdēja mašīnā.

Patiesībā viņam vajadzētu par to nospļauties. Pārskriet pāri ceļam, kā viņš bija plānojis, atslēgt durvis un pievērsties grāmatām. Mājā noteikti bija vismaz piecdesmit dzīvokļi, tāpēc, kas vai kurš interesēja mašīnā sēdošos, uz viņu nepavisam neattiecās. Tomēr viņš nevarēja nepieiet tuvāk.

Viņš gāja, iedams pa trotuāra iekšmalu. Ar vienu kāju sniega kupenā uz zāliena, tādējādi gandrīz pilnībā izvairoties no laternu mestās gaismas.

Kad viņš atradās vien desmit metru attālumā, bija dzirdama kāda skaņa. Elektriska dūkoņa, kurai sekoja neliels klikšķis, un viena no loga rūtīm pāris centimetru paslīdēja uz leju. Atifs neapstājās, tikai vēl ciešāk pievērsa skatienu trotuāram un turpināja iet. Tagad varēja apjaust kustības mašīnā. Vadītāja aprises un vēl kādu stāvu, kas šķita kustamies starp priekšējām sēdvietām. Pieci metri, četri, trīs…

Viņš pagāja garām mašīnai un uzmanīgi pašķielēja. Caur loga atvērumu bija dzirdams kāds kunksts, un viņš pēkšņi saprata, ka šī situācija nozīmē pavisam ko citu, nekā sākumā bija domājis. Viņš turpināja doties uz durvju pusi un gandrīz sāka smaidīt.

Bet tad viņš saprata, ka sieviete mašīnā ir pazīstama. Jaka, ciešās, piegulošās ādas bikses, garie, platīnblondie mati, kurus vajadzēja izbalināt, lai noslēptu tumšās matu saknes.

Pēkšņi viņš vēlējās, kaut nebūtu bijis tik ziņkārīgs.

SARAKS PAMANĪJA, ka sieviete baltajā uzsvārcī plāta muti. Uztvēra atsevišķus vārdus un apjauta, ka piekrītoši pamāj, it kā viņi jau labu laiku būtu sarunājušies. Galvā valdīja neparastas sajūtas, it kā tā būtu piepildīta ar kaut ko iemidzinošu. Krūtīs spēcīgi sitās sirds. Bailes. Kas bija šī sieviete? Kur viņš atradās? Uz pēdējo jautājumu bija viegli atbildēt. Pelēka linoleja grīda, dzeltenas tekstūras tapetes, pleķainas reģipša griestu plāksnes. īpatnējā slimnīcas smaka, kuru nekādi nevarēja noslēpt, lai kā censtos.

-   Mēs esam runājuši vairākas reizes, Dāvid. Vai tu to atceries? — sieviete uzsvārcī jautāja.

Saraka galva turpināja kustēties augšup lejup. Viņš blenza uz sievieti, centās koncentrēties. Augsta piere, gari, iesirmi mati, tumši briļļu rāmji, neliela rēta uz virslūpas. Visticamāk, nepilnus piecdesmit gadus veca. Viņas izskats šķita pazīstams, bet viņa prātā nebija pietiekami daudz .atmiņu, uz kurām atsaukties. Domas joprojām bija lēnas, it kā viņš būtu dziļi iemidzis un tikai tagad atvēris acis.

-   Vai tu atceries, kā mani sauc, Dāvid? — sieviete jautāja.

-   Nē-e, diemžēl ne, viņš atbildēja.

Vārdi izklausījās neveikli, it kā viņš izrunātu katru burtu atsevišķi, nevis saliktu tos kopā.

-   Mani sauc Jila. Jila Vestmane, un es esmu neiroķirurģijas nodaļas galvenā ārste. Vai atceries, kāpēc esi šeit?

Trīs

-     Ē… Nē.

Ķermenis joprojām bija nesasniedzams, bet viņam izdevās vienu īsu reizīti neveiksmīgi pakustēties. Krūškurvis smeldza, kreisā roka slābani nokarājās. Krūtis un vēders bija savilkti, it kā tie būtu salīmēti vai sašūti. Un galvassāpes. Mokošas, pulsējošas sāpes, kādas viņš nekad agrāk nebija jutis. Tāpēc domas, šķiet, darbojās palēnināti.

Daktere Vestmane izvilka krēslu un apsēdās pie gultas malas. No krūšu kabatiņas viņa izvilka nelielu piezīmju grāmatiņu.

-      Dāvid, pirms nepilnām divām nedēļām tevi piemeklēja neliels insults. Asiņošana kreisajā smadzeņu puslodē. Tu vadīji mašīnu, zaudēji samaņu un ietriecies Sēderledenas tunelī.

Saraks mēģināja iztaisnoties, bet ķermenis negribēja klausīt. Ko, ellē, viņa teica? Insults? Nē, nē! Insults piemeklē vecus cilvēkus. Viņam taču bija tikai… Tikai? Galvassāpes pieņēmās spēkā un aptumšoja viņa jau tā neskaidrās domas. Ārste šķita pamanām viņa reakciju.

-     Sadursme bija smaga, viņa turpināja. Ja tev mugurā nebūtu bruņuvestes un tu nebūtu zaudējis samaņu, visticamāk, būtu jau miris.

-     Dzērājšoferi, Saraks skaidri izteicās, nesaprotot, kāpēc.

-     Ko tu ar to domā, Dāvid?

Viņam bija jāietur pauze, lai saprastu paša teikto, mēģinot atšķetināt domu kamola pavedienu no viņa mutes atpakaļ savā miglainajā prātā.

-      Dzērājšoferi gandrīz vienmēr izdzīvo, viņš lēnām skaidroja, izbaudot katru vārdu. Viņa balss joprojām skanēja dīvaini. It kā tā nebūtu viņa. Daktere Vestmane pamāja.

-     Tieši tā. Atslābināti muskuļi necieš tik ļoti kā savilkti. Interesanti, ka tu to atceries. Viņa ierakstīja piezīmju grāmatiņā.

-     K-kā? Saraks murmināja. — Drīzāk, kad…?

Viņam vajadzēja justies skaidrāk, bet likās, ka kļūst aizvien sliktāk. Slikta dūša pieņēmās spēkā, tāpat ari galvassāpes. Turklāt viņam kļuva bail. Insults asinošana smadzenēs.

>                                                                     >

-     Kā jau minēju, tas bija gandrīz pirms divām nedēļām, sacīja daktere Vestmane, bet aprāvās, jo Saraks mēģināja kaut ko pateikt. Tad turpināja, jo viņš neko neteica.

-      Kad tevi ieveda, tur biji ļoti smagā stāvokli, Dāvid. Nedēļu mēs tevi uzturējām iemidzinātu, lai nostabilizētu stāvokli. Sākotnēji koncentrējāmies uz akūtajām traumām, veicām asins pārliešanu, tā atvieglojot spiedienu galvā. Tad apkopām pārējās traumas. Tu esi salauzis kreiso atslēgkaulu, un tev ir plīsusi liesa. Ari pāris ribu ir cietušas, un tu biji pavisam zili melns. Bet, ņemot vērā trieciena intensitāti, tev ir ārkārtīgi paveicies.

Daktere ieturēja pauzi un ieskatījās piezīmju grāmatiņā, šķiet, lai dotu Sarakam dažas sekundes sagremot tikko dzirdēto.

-                Pirmdien mēs vēlreiz operējām tavu galvu, — viņa turpināja.

— Iztīrījām uzkrājušās asinis. Pēc tam pamazām samazinājām miegazāļu devu. Aizvakar tu un es runājām pirmoreiz. Sieviete viņam uzsmaidīja mierīgu, līdzjūtīgu smaidu, kuru noteikti bija iemācījusies, studējot par ārstu, un kuru gadu gaitā bija tikai noslīpējusi.

Par ko, ellē, viņa runāja? Nomodā veselas trīs dienas! Viņš papurināja galvu, šoreiz stingrāk, it kā lai nokratītu to kaitinošo ārstes smaidu. Nez no kurienes uzradās naids.

-    Nekādā gadījumā, viņš šņāca un mēģināja piecelties. Spēcīgas, dedzinošas sāpes viņam instinktīvi lika pieskarties galvai. Deniņos smagi pulsēja. Labā roka šūpojās šurpu turpu, negribēja klausīt. Ap galvu vairākās kārtās bija notīta marle. Mati! Viņi bija noskuvuši visus matus. Viņš noteikti izskatās šausmīgi.

-     Pietūkums smadzenēs pamazām noplok, Dāvid, — ārste turpināja. Bet tas, iespējams, ietekmēs tavu īstermiņa atmiņu. Tāpēc tu neatceries pēdējās dienas. Šāds stāvoklis nav nekas neparasts, un, visticamāk, ar laiku kļūs labāk. Daktere Vestmane pieklusa un vēlreiz atvēra piezīmju grāmatiņu, lai viņš varētu saprast viņas teikto.

Viņam bija jautājumi, daudz jautājumu. Neskaitāmi daudz. Piemēram… Velns! Velns! Velns! Viņam jāmēģina nomierināties, ieviest kārtību galvā, pirms galvassāpes satriec prātu un uzspridzina galvaskausu.

-     Es gribētu tev uzdot pāris jautājumu, lielākoties tāpēc, lai saprastu, kādā atveseļošanās posmā mēs atrodamies. Nesatraucies, ja tu šobrīd nevari uz tiem atbildēt, ārste turpināja.

Saraks joprojām nespēja izdvest ne vārda. Viņš tikai pamāja ar galvu un mēģināja nomierināties, lai mazinātu pulsu. Mazliet tas arī izdevās.

-      Vai zini, kāds šobrīd ir mēnesis, Dāvid? Vai varbūt gadalaiks? ārste jautāja.

Viņš sasprindzinājās, bet neatrada īstos vārdus. Mēģināja atsaukt atmiņā attēlus. Kalendāru, datumu laikrakstā, mobilā telefona displeju. Sniegs, viņš pēkšņi atcerējās. Smagas, slapjas sniegpārslas noklāja asfaltu un mašīnas vējstiklu ar baltu segu. Starmešu gaisma, kas atstarojās sniegā. Doma viņu apžilbināja un iedūrās smadzenēs kā asi naži.

-     Z… ziema, viņš novilka.

-     Ļoti labi, Dāvid, tā ir.

Saraks atspieda galvu pret spilvenu. Pēkšņi sajutās atvieglots. Vismaz viņš nebija pavisam zaudējis sajēgu. Ja vien viņš būs mierīgs, ja vien tās draņķa galvassāpes mazliet atlaidīsies, viss noskaidrosies.

-     Vai zini, kāds šobrīd ir gads, Dāvid?

-     Protams, viņš atbildēja. 2011.

Doktore Vestmane neko neteica, tikai pierakstīja blociņā. Tomēr viņas ķermeņa valoda mazliet izmainījās.

-     Nē, nē, piedod. 2012. Es, protams, domāju 2012, viņš sevi ātri izlaboja.

Sieviete paskatījās uz viņu. Smaidīja. Atkal tas pats kaitinošais, līdzjūtīgais smaids.

-     Ir 2013. gada decembris, Dāvid.

-     K-ko?

-     Šodien ir ceturtdiena, 2013. gada 12. decembris.

-     Tas nav iespējams. Bet… Saraks cīnījās, lai pieceltos sēdus, mēģināja atrauties no matrača, atspiežoties uz bezspēcīgās labās rokas, un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Bet tikai atkrita atpakaļ spilvenā.

Galvassāpes pieņēmās spēkā par veselu pakāpi, tad vēl par vienu. Viņš vairākas reizes samiedza acis. Mēģināja tās lēnām atvērt. Griestu lampas noraustījās.

-    Vai tu vari pastāstīt, kas ir pēdējais, ko atceries no laika pirms negadījuma, Dāvid?

-     Protams, viņš nomurmināja. Bez problēmām, viņš sacīja pēc pāris sekunžu apdomāšanās. Bet tas nebija tiesa. Pat ne tuvu.

Laiks pirms negadījuma… Pēkšņi sirds krūtīs apmeta kūleni.

Insults.

Avārija.

Laiks pirms…

2013. gada decembris…

Laiks pirms negadījuma…

Decembris.

20…13!!!

ELLĒ RATĀ!!!

-     Nesatraucies, Dāvid. Daktere Vestmane nolika plaukstu uz viņa pleca.

-    Mēs mazliet patīsim lenti atpakaļ, viņa turpināja, tas parasti palīdz. Sāc ar to, kā tevi sauc.

-     Dāvids Georgs Saraks, viņš ātri atbildēja. Vārdi lika panikai nedaudz norimt.

-     Un cik tev ir gadu, Dāvid?

-     Trīsdesmit pieci! Viņš atviegloti nopūtās. Kad viņš nespieda sevi domāt, vārdi nāca paši. Atbildes viņš izteica automātiski.

-     Kur tu dzīvo?

-     Birkastanā, Rērstrandsgātanā 26, ceturtajā stāvā.

-     Ģimene?

-     Mamma un tētis ir miruši. Mana dvīņumāsa Elizabete dzīvo Kanādā. Viņš ieturēja pauzi.

-     Ontario, viņš vēl piebilda un jutās jau ievērojami mierīgāk. Viņš nebija nekāds dārzenis pretēji tam, kā bija sācis domāt. Prāts joprojām bija lēnīgs, bet viņš bija pie apziņas. Drīz viss beigsies, nostāsies savās vietās.

-   Tevi ir apciemojuši vairāki tavi kolēģi. Daudzi par tevi satraucas, Dāvid. Vai tu vari nedaudz pastāstīt par savu darbu?

-     Esmu policists, viņš teica.

-      Kāds policists, Dāvid?

-      Izmeklēšanas dienests. Esmu informācijas ievācējs… Viņš pēkšņi saminstinājās. Un viņu pāršalca jauns emociju vilnis.

Pagāja vairākas sekundes, līdz spēja tās identificēt. Garlaicība, kauns. Briesmu sajūta.

Jaunās apjausmas lika galvassāpēm pieņemties spēkā. Lika aizvērt acis. Dažas sekundes viņš bija tuvu tam, lai izvemtos. Vārdi izlauzās un brīvi lēkāja viņa prātā.

Kāda.

Veida.

Policists?

-     Un ar ko tāds nodarbojas? ārste turpināja izjautāt. Informācijas ievācējs. Sievietes balss bija ļoti attāla. Kā gan viņu sauca? Daktere…?

Tev bija insults, tu cieti avārijā Sēderledenas tunelī un tagad guli slimnīcā. Šodien ir ceturtdiena, 12. decembris, un ārsti sauc… Viņas vārds sākas ar V. Pēkšņi viņš sajutās ārkārtīgi noguris, tik tikko spēja noturēt plakstus vaļā.

-    Tas nekas, Dāvid, mēs nekur nesteidzamies. Tu jau esi paveicis lielu darbu. Tagad atpūties, un mēs turpināsim rīt.

Viņš dzirdēja krēslu noskrapstam pret grīdu, ārstei pieceļoties. Juta, ka lēnām ieslīgst miegā.

-    Noslēpumus, — viņš nomurmināja, kad viņa bija gandrīz sasniegusi durvis, es uzzinu noslēpumus.

Četri

JAUNAIS VĪRIETIS kunkstēja uzmanīgi, bet kinoteātra ekrāna skaņa viņa kunkstus apslāpēja. Lakats, kuru jaunā, blondā sieviete pirms brīža bija uzsējusi viņa acīm, neļāva saskatīt filmu. Bet, spriežot pēc vīrieša sejas izteiksmes, tas viņu nemaz netraucēja.

Natālija Ādena, kas sēdēja rindu zemāk, nedaudz pagriezās virs atzveltnes un pievilka tuvāk vīrieša seju ar savu mobilā telefona fotokameru. Pārliecinājās, ka acu apsējs kārtīgi nosedz acis, un pagaidīja, līdz vīrieša sejā parādās svētlaime, tad nospieda pogu. Apmierināta ar rezultātu, viņa klusām piecēlās. Blondā pacēla skatienu no vīrieša klēpja, nepārtraucot to, ar ko nodarbojās, un Natālija viņai viegli pamāja ar galvu. Ceļā uz izeju viņa paskatījās pulkstenī. Pēcpusdiena. Stundas ceturksnis pāri trijiem, stunda un divdesmit minūtes līdz filmas beigām. Pietiekami daudz laika. Hētorjeta bija pārpilna ar tirgotājiem un cilvēkiem, kas bezjēdzīgi klīda apkārt. Pagāja brīdis, līdz viņa sasniedza kafejnīcu, kurā pasūtīja kafiju ar pienu, un iekārtojās pie galdiņa līdzās logam. Tad izņēma klēpjdatoru, pieslēdza mobilo telefonu un pārsūtīja kinoteātri uzņemto fotogrāfiju. Ziņojums bija sagatavots jau iepriekš, tāpēc pievienot attēlu un nosūtīt zinu aizņēma mazāk nekā trīsdesmit sekundes.

Filma ies vēl stundu un astoņas minūtes, un aptuveni… tagad adresāts saņēma ziņojumu. Čata statuss bija zaļš, kundze datora priekšā izlikās, ka strādā. Ieilgušās pusdienas ar draudzenēm bija beigušās jau pirms stundas, vīna reibums izgaisis, bet joprojām bija

pārāk agrs, lai dotos mājās. Lai gan kāds par to maksāja, Natālija nevarēja saprast, kā varēja dzīvot tādu izlikšanās pilnu dzīvi.

Viņa atvēra jaunu cilni interneta pārlūkprogrammā un ielogojās Western Union kontā. Tas rādīja nulli, bet situācija drīz mainīsies. Viņa pastiepās pēc kafijas un atlaidās atpakaļ krēslā. Apsvēra pasūtīt kaut ko ēdamu. Zināja, ka nevajadzētu. Viņa jau bija pārsniegusi atļauto punktu skaitu šonedēļ. Varbūt vērts pamēģināt ātro diētu 5:2?

Novibrēja mobilais telefons. Displejā parādījās telefona numurs, kuru viņa neatpazina. Viņa iebāza ausī telefona brīvroku uztvērēju.

-     Hallo? vina īsi noteica.

-     Sveika, Natālij!

Vīrietis klausulē šķita uzjautrināts, it kā viņa būtu pateikusi kaut ko smieklīgu. Telemārketings, 1. lappuse, nodala “Kā izveidot saikni ar klientu”. Viņa bija gatava nolikt klausuli.

-     Kā jums izdevās viņu dabūt uz āķa? Facebook? Instagram? Kāds cits sociālais portāls jauniem un bagātiem cilvēkiem? vīrietis jautāja. +

-     Ko-o? Natālija tik tikko spēja aptvert.

-     Hanss Vilhelms Svere Vetergriens Dufva, ģimenes un draugu lokā saukts par Vipi.

Viņas prāts uz brīdi pārstāja strādāt, bet sirds ritms pieņēmās spēkā.

-      Matu celiņš sāņus, Canada Goose jaka, Burberry šalle, pēdējais vidusskolas gads Estras reālģimnāzijā, turpināja vīrietis klausulē. Deklarējies ģimenes vienkāršajā Karlaplāna četristabu dzīvoklī. Tēvs vērts vairākus simtus miljonu. Šobrīd mazajam Vipem daikts ir tavas draudzenes Elitas Brūgrienas mutē, tur, Filmstaden kinoteātrī?

Natālija atvirzīja krēslu un aiztaisīja klēpjdatoru. Viņai jābrīdina Elita, lai tiek no turienes prom.

-     Cik tad jūs gribējāt noplēst no Vipes mammas? vīrietis jautāja. Divsimt, divsimt piecdesmit tūkstošus? Vai varbūt tava likme ir pieaugusi?

Natālija uzmeta plecos jaku, sataustīja brīvroku sistēmas vadu, meklējot izslēgšanas pogu.

-     Apsēdies, Natālij! Pēkšņi balss klausulē kļuva asa.

Viņa apstājās un veikli paskatījās apkārt. Vīrietis viņu novēroja un atradās kaut kur netālu. Varbūt pat kafejnīcā. Kruķis, privātdetektīvs vai vienkārši atriebīgs upuris. Lai kas viņš arī būtu, viņam patika spēlītes. Sirds krūtīs mežonīgi sitās. Viņa pameta skatienu uz izeju.

-     Esi tik laba un apsēdies, Natālij, vīrietis turpināja mazliet maigākā balsī. — Ja gribētu tev nodarīt pāri, es tev nezvanītu un nebrīdinātu. Vienīgais, kas tev šobrīd jādara, jāklausās.

Natālija minstinājās. Racionālākais risinājums būtu pazust no šejienes. Bet kaut kas vīrieša balsī lika noprast, ka tālu viņa netiks. Viņa atbīdīja krēslu un apsēdās.

-      Labi, vīrietis turpināja. — Natālij, patiesība ir tāda, ka tu esi atstājusi uz mums pamatīgu iespaidu. Viss šis inscenējums ir ģeniāls. Tu sociālajos tīklos atrodi bagātnieku bērnus un izmanto viltotu profilu, lai iefiltrētos viņu tīklos. Tad atliek tikai izvēlēties upuri un satriekt viņu pīšļos. Sameklēt internetā bagātnieku vecākus un papļāpāt ar savu mazo pielūdzēju Valsts ieņēmumu dienestā, lai atrastu atbilstošu upuri.

Vīrieša balsī bija atgriezies ķircinošais tonis. Natālija uzmanīgi paskatījās visapkārt, mēģināja noteikt, kur vīrietis atrodas. Un ko visa šī spēle nozīmē.

-     Bagāts, bet pārlieku aizņemts tēvs, pārlieku rūpīga mamma un daudz brīvā laika. Vislabāk, ja grēkāzis ir ģimenē vienīgais bērns vai arī dzimis krietni vēlāk par pārējiem bērniem. Mammas mazais acuraugs, vai ne tā?

Natālija neatbildēja, piespieda brīvroku sistēmu ciešāk pie auss un diskrēti vēroja pārējos kafejnīcas apmeklētājus. Kāds vīrietis telpas otrā galā šķita runājam pa mobilo telefonu.

-      Tu izvēlies rūpīgi, vīrietis turpināja, — nekad neizmanto sabiedrībā pazīstamus cilvēkus vai politiķus, nedz arī Vallenbergu vai H&M mantiniekus vai kādus citus, kas ir pārāk bagāti un ietekmīgi. Tu izvēlies tieši vienu līmeni zemāk. Kad tu esi atradusi pareizo

upuri, tu jauj savai seksīgajai Elitai viņu savaldzināt. Hormoni plosās, jaunais vīrietis nobasto skolu, lai pēcpusdienā aizlavītos uz kinoteātri. Pēc nelielas pabučošanās Elita paziņo, ka vēlas asākas izjūtas. Viņa aizsien viņam acis tieši tajā brīdī, kad grēkāzim draud pārplīst viņa Calvin Klein biksītes, tāpēc viņš neprotestē. Un, kamēr šis puišelis kinoteātra tumsā šķoba seju, tu uzņem pāris bilžu.

Natālija mazliet pagriezās, bet vīrietis, kuru viņa bija novērojusi, nolika klausuli.

-      Kamēr tiek piepildīti grēkāža slapjie sapņi, tu mammītei nosūti e-pastu. Tu apgalvo, ka viņas dārgumiņš ir nolaupīts, un pievieno graudainu attēlu ar “kroņa dārgakmeni”, kuram ir aizsietas acis, un saki, ka mammītei ir stunda laika. Maksā, citādi viņam klāsies plāni. Nezvani policijai, mēs novērojam katru tavu kustību un tamlīdzīgas nolaupītāju izteiktas muļķības, kuras tiek bieži dzirdētas TV detektīvseriālos.

Vīrietis joprojām izklausījās uzjautrināts, toties Natālijai smiekli nenāca. Kur gan viņš atrodas, kas viņš bija, un kā, ellē, varēja uzzināt? Viņa vēlreiz pašķielēja uz izeju, apsvēra, kas varētu notikt, ja viņa tomēr izlemtu nozust. Bet likās, ka vīrietis par viņu zina visu. Bēgot viņa iegūtu mazliet laika, bet ko tālāk?

-                Mamma uzreiz zvana savam mīlulītim, vīrietis turpināja,

-     bet, saprotams, viņš neatbild, jo Elita jau iepriekš ir pārliecinājusies, ka viņa mobilais ir izslēgts. Tad mammīte zvana skolai un secina, ka juniors nav atrodams. Viņai iestājas panika, viņa zvana tētukam, bet viņš ir komandējumā un, visticamāk, nav no tiem, kas paceļ klausuli, tiklīdz zvana sieviņa. Laiks iztek, stunda drīz būs galā, un panika pieņemas spēkā. Vīrietis ieturēja pauzi, un Natālija ievilka elpu.

-      Tad mammīte pēkšņi saprot, ka summa, kuru tu pieprasi, nemaz nav tik liela. Ka viņa var atpirkties no šīs nepatīkamās situācijas nekavējoties. Tu mērķē uz cilvēkiem, kas, neskatoties uz visu, ir pieraduši pazaudēt šādu tādu daļu maka satura. Un kas gan ir pārsimts tūkstoši Amex kartē, kad uz spēles likta mazā prinča veselība? Tāpēc stundas laikā mammīte pārskaita naudu uz anonīmo

Western Union kontu, kuru tu viņai esi norādījusi. Kad viņa jau labu laiku bailēs grauzusi nagus, kino izrāde ir beigusies un mazais princis beidzot atbild uz viņas neskaitāmajām, satraukuma pilnajām ziņām. Paiet labs laiks, līdz sajūtu virpulis ir norimis un viņa saprot, ka apmaksājusi grēkāža ārkārtīgi dārgo pēcpusdienas orālo izpriecu. — Vīrietis atkal iesmējās. — Neviens nevēlas šo apkaunojumu izlikt apskatei, tāpēc tad, kad tētuks ir aprunājies ar ģimenes advokātu, visi vienojas šo nelaimīgo notikumu atstāt pagātnē. Policijai neviens neziņo, nekas netiek izpausts publiski, neviens par to neuzzina. Klausulē iestājās klusums.

-     Ko tu vēlies? Natālijas balss nebija tik mierīga, kā viņai būtu gribējies.

-     Atver savu datoru! vīrietis pavēlēja.

-     Aizmirsti!

-      Dari, kā saku, Natālij!

Sākumā viņa izaicinoši nogaidīja, tad paklausīja.

-     Un tagad?

-     Pārbaudi ienākošos ziņojumus.

Iedegās ikona, kas liecināja par jauniem ienākošiem e-pastiem. Neviena vārda, tikai saite uz kādu internēta lapu.

-     Noklikšķini uz saiti, vīrietis turpināja.

Viņa darīja, kā viņš lika. Lapa ielādējās. Garlaicīgi pelēks fons, kuru noklāja teksts, rakstīts septiņdesmito gadu stila fontā. Pagāja pāris sekunžu, pirms viņa saprata, uz ko skatās.

REĢISTRA IZRAKSTS

POLICIJAS VISPĀRĪGAIS IZSPIEGOŠANAS REĢISTRS

Vārds. Natālija Ādena

Personas kods. 19850531-2335

Acu krāsa. Brūna

Matu krāsa. Sarkana

Garums. 163 cm

Miesasbūve. Spēcīga

īpašas pazīmes. Tetovējums uz kreisā ikra: tauriņš

2010-                         09-19 Nenozīmīgs narkotiku pārkāpums (soda nauda)

2011-                        02-02 — Zādzība, nenozīmīgs narkotiku pārkāpums

(nosacīts sods)

2012-                        10-12 — Krāpšana (atbrīvota)

2013-                        07-14 Krāpšana (atbrīvota)

-     Nav nekāda patīkamā lasāmviela, vai ne, Natālij? Dodoties ceļā uz augstskolu, lai iegūtu ārsta diplomu, tu brauci mašīnā ar nepareizo kompāniju un aizmirstu marihuānas cigareti kabatā. Ar to vēl būtu tikusi cauri sveikā, bet tad tu biji gana liela muļķe, lai apzagtu slimnīcas zāļu noliktavu, pildot vispārīgās ārsta dienesta apmācības, un tevi izmeta. Mazā Natālija ar savām labajām atzīmēm, kura gribēja kļūt par ārsti gluži kā tētuks. Un atšķirībā no viņa tu būtu nokārtojusi eksāmenu zviedru valodā un tev nebūtu jāberž grīdas. Tomēr divi melnie punkti sodāmības reģistrā šo iespēju liedz. Bet ko dari tu nodrošini sevi ar krāpšanām kā šī te. Šad tad ieskaiti nedaudz naudas mammas kontā, lai pieklusinātu savu sirdsapziņu. Pieņemu, ka tu ar tētuku kādu laiku neesi runājusi. Tu noteikti liki viņam pamatīgi vilties.

Domās vina atvēra muti, kliedza, lai viņš aizveras, nem savu > 7 ’ > 7 * sūda reģistru un iebāž to, kur vēlas. Tad nolika klausuli un vētraini izbrāzās no kafejnīcas. Vai, pareizāk sakot, viņai būtu vajadzējis to darīt. Bet viņa tikai sēdēja kā paralizēta, pat neiepīkstoties, kamēr viņš turpināja runāt.

-    Tavs draudziņš uzņēmās visu vainu. Jāatzīst, mīļi no viņa puses. Tas palīdzēja tev tikt cauri sveikā ar nosacītu sodu. Vīrieša balss pārvērtās čukstā. Bet mēs abi zinām, ka zāles nebija domātas viņam. Ir grūti izturēt apkārtējo spiedienu, uzstādītās prasības. Mammas un tēta, radu un kur nu bez tā pašas. Grūti nomierināties. Salikt visu pa plauktiņiem, vai ne, Natālij?

Natālija norija kamolu kaklā.

-     Ko tu no manis gribi? viņa murmināja.

-     Es gribu tevi noalgot. Uzdevums, kam nevainojami noderēs tava izglītība, intelekts un tavas īpašās… spējas.

-     Ko es par to dabūšu? viņa jautāja.

—Ko tu teiktu par baltu lapu? Iespēju sākt visu no jauna? Natālija apdomāja. Policists. Vīrietis, visticamāk, policists. Kā

gan citādi viņš varētu zināt par viņu katru detaļu?

-     Un ja es atteikšos? Tu mani aizturēsi? viņa jautāja.

Vīrietis klusi iesmējās. Gar kafejnīcu aizslīdēja liela, melna mašīna

ar tonētiem stikliem. Apstājās tieši pie viņas loga. Aizmugurējās durvis atvērās, bet neviens neizkāpa.

—          Lec iekšā, tad mēs varēsim par to aprunāties, vīrietis sacīja.

-      Esmu pārliecināts, ka varam atrast risinājumu, kas apmierinās mūs abus. Starp citu, vari saukt mani par Rikardu.

Pieci

-    TAGAD MĒS ĻAUSIM Adnanam Kasabam dusēt mūžīgā mierā.

Bēru vadītājs nometās uz ceļiem un uzmanīgi novietoja urnu mazajā, necilajā atvērumā. Šur tur bija manāmas saknes, kas līdzinājās matainiem pirkstiem, kuri meklē ceļu augšup no pazemes un stiepjas pretī blāvajai ziemas gaismai.

Atifs nodomāja, ka viņiem noteikti nācās izmantot ekskavatoru, lai izlauztos cauri sasalušajai zemei. Vienu vienīgu reizi caursit zemi, un ar to pietiek. Viņam nebija iebildumu pret vienkāršo ceremoniju. Adnans nebija īpaši reliģiozs, tāpēc būtu neparasti, ja viņa bērēs piedalītos mācītājs vai imams*. Labāk šādi. Kremēšana, īsa ceremonija un tad urnas ielikšana zemē. Viņš pašķielēja uz Kasandru, kas stāvēja viņam līdzās. Viņa negribēja ņemt līdzi uz bērēm Tindru. Viņasprāt, Tindra ir pārāk maza. Sešus gadus vecam bērnam nevajadzētu konfrontēt nāvi, vēl ne. Tur nebija ko piebilst. Bet viņam nepatika lielais vainags kapa otrā pusē. Pārspīlēti liels, noteikti visdārgākais, kādu vien varēja pasūtīt, lai visiem citiem vainagiem liktu izskatīties niecīgiem.

Neverforgive, neverforget,** zeltaini burti greznoja zīda lenti. Cilvēki, kas atsūtīja vainagu, visticamāk, stāvēja tieši aiz Atifa. Vismaz ducis cilvēku, gandrīz visi vīrieši. Lielākā daļa bija saulesbrillēs, lai

* Imams musulmaņu priesteris. (Šeit un turpmāk — tulk. piez.)

** Nekad nepiedot, nekad neaizmirst. (Angļu vai.)

gan saule tik tikko sniedzās līdz priežu galotnēm. Vairāki cilvēki bija pamājuši ar galvu Atifam, kad viņš ar Kasandru steidzās uz kapelu. Dažas pazīstamas sejas, lielākā daļa nepazīstamas. Adnana pasaulē draudzība parasti bija īslaicīga vērtība.

Pēc īsa brīža viņam tik un tā nāksies ar viņiem sasveicināties.

Sarokoties, uzklausīt līdzjūtību. Viņu interesēja, vai kāds no šiem vīriešiem brauca ar lielu Audi ar spožiem diskiem. Bet patiesībā tā nebija viņa darīšana. Kasandra nebija no tiem, kas varēja dzīvot viena pati, viņai bija vajadzīgs sponsors. Kāds, kas par viņu parūpēsies. Viņu un Tindru, viņš sevi izlaboja. Domas par mazo meiteni lika viņam justies mazliet labāk. Bet sajūtas ātri izzuda, jo viņš ieskatījās kapa atvērumā.

Viņš nebija īstais cilvēks, kas varēja tiesāt Kasandru. Ja nebūtu viņa paša, tad Adnans vēl būtu dzīvs viņam nevajadzēja beigt dzīvi pāris kilogramu smagā, lētā pelnu urnā, pirms paspējis sasniegt trīsdesmit piecu gadu vecumu.

Nauda, cieņa, atzinība tas vienmēr bijis galvenais. Adnans bija devies viņa pēdās, tieši tāpat kā viņš mēdza darīt ziemās, kad viņi bija mazi. Adnans bija sekojis iestaigātajā takā, neskatoties, kurp tā viņu ved. Patiesībā viņš tikai meta lokus un agrāk vai vēlāk atgriezās sākumpunktā. Atifs bija mēģinājis likt brālim to saprast, vismaz tā viņš vēlāk centās sev iestāstīt. Panākt, lai brālis saprot, ka vienīgais veids, kā izsisties dzīvē, ir doties pretī nezināmajam. Bet acīmredzot viņš nebija izklausījies gana pārliecinoši.

Pēc Atifa pārcelšanās uz Irāku viņi runāja vien pāris reižu gadā. Ziemassvētkos, dzimšanas dienās, ne biežāk. Lielākoties par Tindru vai mammu, bet viņi nekad nerunāja par darbu nedz Adnana, nedz viņa paša. Bet Atifam bija nojauta, ka Adnans zina brālis pārgājis strādāt likuma otrā pusē. Varbūt viņu mamma bija pastāstījusi, kas noticis, pirms viņa paspēja pazust savā pasaulē. Viņas un Adnana starpā vienmēr valdīja cieša saikne. Viņš bija mammas mazais puisēns.

Pirmajos gados viņi bija apsvēruši iespēju, ka Adnans varētu viņiem sekot. Uzsākt kaut ko savu apsardzes uzņēmumu vai kaut

ko tajā virzienā. Kad mammai kļuva sliktāk, Atifs pat pasūtīja brālim lidmašīnas biļeti. Bet nedēļu pirms lidojuma Adnans tika aizturēts par vērtslietu pārvadāšanas mašīnas aplaupīšanu un uz pāris mēnešiem ietupināts. Pēc tam viņi nekad vairs neieminējās par lidojumu. “Tās bija tikai runas,” Atifs nodomāja. Adnans nekad neatstātu Tindru. Ari viņš to nespētu, ja tā būtu viņa meita.

Atifs paskatījās visapkārt, pievērsa skatienu ar sniegu klātajiem kapakmeņiem. Viņam riebās Zviedrijas kapsētas. Riebās buksusa smarža, kuru nespēja nomākt pat sniega sega. Parīt viņš no šejienes aizbrauks, atgriezīsies siltumā, savā mājā, dārzā. Atstās to visu pagātnē uz visiem laikiem.

Vēja brāzma pluinīja tumšās priedes un izdvesa dobju, šalcošu skaņu, kas apslāpēja bēru vadītāja noslēdzošos vārdus. Atifam līdzās drebinājās Kasandra, kura vēl ciešāk savilka jaku.

“Dusi saldi, mazo brāl,” Atifs nodomāja.

-    TĀTAD KĀ TU JŪTIES, DĀVID?

Saraks paraustīja plecus. Nodauzīts zili melns, jutīgs, mazliet apjucis. Visādā citādā ziņā normāli. Viņš paņēma papīra lapiņu vienā rokā, turēja to zem segas noslēptu no apmeklētāja krēslā sēdošā vīrieša ar plānajiem matiem.

-     Vai ārsts kaut ko minēja par atmiņas zudumiem?

Saraks mēģināja pasmaidīt un slepus pašķielēja uz lapiņu, kuru māsiņa bija viņam iedevusi.

Tev bija viegls insults.

Tu cieti avārijā Sēderledenas tuneli 2013. gada 23. novembrī.

Tavu ārsti sauc Jila Vestmane.

Atminas zudumi ir…

-      …pārejoši, viņš ātri nobēra. Kad tūkums pāries, atmiņa uzlabosies.

Atcerēties Šelu Berhu Sarakam nesagādāja nekādas grūtības. Viņš bija atpazinis savu priekšnieku ar plānajiem matiem un lielo degunu, tiklīdz tas bija spēris kāju pār slieksni. Paskatoties uz Berhu, nekavējoties varēja pateikt, ka viņš ir policists, lai gan viņš nemēdza nēsāt

uniformu. Viņam bija īpatnēja stāja un nogurušas, bet vienlaikus mundras acis. Policijā Berhs bija nostrādājis teju četrdesmit gadus.

-     Ko tu atceries? Berhs mazliet pagrieza ziedu vāzi, kuru tikko bija novietojis uz galda pie gultas. Viņa balss bija nedaudz saspringta.

-     Nelaimes gadījums un dienas pirms tā ir miglā tītas, — Saraks

iesāka. — Pat nedēļas. Bet tas viss ir… i

-     Pārejošs, Berhs pamāja. Jā, tā tu teici.

-     Automašīnas avārija… Vai vari pastāstīt, kas notika? Saraks vaicāja.

Berhs paraustīja plecus un uzlika plānās brilles uz pieres.

-    Tu ietriecies betona nodalījumā Sēderledenas tunelī. Nobrauktuvē uz Skanstullu. Tieši ar automašīnas priekšu. Saskaņā ar ceļu policijas datiem nebija nekādu bremzēšanas pēdu. īsi pēc avārijas ieradās Molnara komanda un nodzēsa uguni. Es dzirdēju, ka kāds no kolēģiem raudāja, jo tu izskatījies šausmīgi.

Saraks pamāja ar galvu un norija siekalas.

Berhs pieliecās tuvāk gultai. Saraks pamanīja tumšus lokus zem vīrieša acīm.

-               Mēs bijām spiesti atvērt drošības skapi, Berhs klusi noteica.

-    Tā ir standarta procedūra šādos gadījumos, kad izmeklētājs… Nu, mēs nezinājām, vai tu izķepurosies.

Saraks vēlreiz pamāja, mēģināja saprast, kāpēc viņš negrib savam priekšniekam atklāt patiesību par atmiņas zudumiem. Viņš jutās nepatīkami, un šī sajūta pieņēmās spēkā. Tā lika viņam ciešāk sažņaugt dūrē lapiņu.

-      Kolanders arī tur bija. Reģiona kriminālpolicijas priekšnieks un es izmantojām slepenos kodus saskaņā ar protokolu, Berhs turpināja un saviebās. Saraka sirds pēkšņi sāka sisties straujāk. Tava aploksne bija tukša, Dāvid. Berha balss bija ļoti klusa, teju čukstoša. Nekāda rezerves saraksta, nekādu personas datu, nekā.

• Saraks lēnām pakratīja galvu. Juta sāpes rāpjamies pāri deniņiem. Pēkšņi no gaiteņa bija dzirdamas balsis un Berhs pameta skatienu pāri plecam. Pieliecās vēl tuvāk Sarakam, tik tuvu, ka varēja sajust ķiploku smaku viņa elpā.

-     Man izdevās panākt, lai reģiona kriminālpolicijas priekšnieks pagaida ar iesniegumu. Vismaz nogaida pāris dienu, līdz mums izdosies aprunāties ar tevi. Neviens no mums nevēlas, lai Dreijers ar savu iekšējās izmeklēšanas komandu okšķerē pa mūsu nodaļu. Berhs aplaizīja lūpas. Kolanders ir šausmīgi nervozs. Apgalvo, ka mūsu nodaļā ir okšķeris. Kāds, kas pārdod informāciju. Un tas ir tikai laika jautājums, līdz viņš aizskries pie reģiona policijas priekšnieka, un tu jau zini, kas notiks pēc tam.

Saraks atkal norija siekalas, mēģināja samitrināt lūpas, bet mēle bija kā pielīmēta pie aukslējām.

-    Četrdesmit gadi policijā, tikai trīs atlikuši līdz pensijai. Nekam no tā nebūs nozīmes, kad pienāks laiks operācijai ar nosaukumu “Sāksim no nulles”. Paskaties, ko viņi izdarīja ar Grāfu. Reģiona policijas priekšniece grib kļūt par nākamo Valsts policijas vadītāju, un nekas neaptraipīs viņas balto kreklu. Nekas! Berha seja bija kļuvusi sarkana, nogurušais skatiens nemierīgs. Gandrīz baiļpilns.

-    Nu, es… Saraks mēģināja teikt vēl kaut ko, bet balss pārtrūka. Viņš nokremšļojās vienu reizi, tad vēl dažas. Pēkšņi sajuta krampjus labajā rokā. Uzmanīgi atvēra plaukstu, paskatījās uz saņurcīto lapiņu.

-      Es tev uzticējos, Dāvid, Berhs apgalvoja. Neuzdevu jautājumus, ļāvu strādāt pēc saviem ieskatiem. Neliela siekalu lāsīte izsprāga no priekšnieka mutes un piezemējās Sarakam priekšā. Līdz šim tavi panākumi bijuši fantastiski, bet tagad tev būs jāpastāsta, kas notiek. Par pazudušo sarakstu, par avāriju. Tā nevar būt sakritība. Kāds mēģina sadzīt tevi rokā, Dāvid. Kāds, kurš vēlas informāciju.

Saraks atkal centās norīt siekalas, bezjēdzīgi mēģināja samitrināt muti un lūpas.

-     Vai tu atceries, ar kuru lietu strādāji? Berhs sēca. Vai runa bija par ieročiem? Narkotikām? Kādas instrukcijas tu bijis devis informatoram? Ko viņš novēroja? Kaut ko taču tu atceries?

Gaitenī atkal varēja dzirdēt balsis, šoreiz jau tuvāk. Berhs riņķoja ap durvīm.

Papīra lapiņa Saraka rokā lēnām pavērās. Viņš redzēja daļu teksta. Bet tajā nebija lasāms māsiņas glītais rokraksts. Kaut kas bija rakstīts lapiņai otrā pusē. Plati burti, kas šķita rakstīti ar lielām grūtībām.

VISI MELO. NEUZTICIES NEVIENAM!

Berhs pagriezās pret Saraku, kurš ātri zem segas aizvēra plaukstu. Tagad balsis gaitenī varēja skaidri atšķirt. Viena no tām piederēja dakterei Vestmanei.

-     Tev viņš jānodod, Dāvid, Berhs čukstēja viņam ausī. Es varu pasargāt gan viņu, gan tevi visu nodaļu. Bet tev man jānodod Jānuss.

Seši

PARFĪMA SMARŽA hallē pie kapelas ieejas bija spēcīga. Kopumā gandrīz piecdesmit, Atifs rēķināja. Krietni vairāk, nekā viņš sākotnēji bija domājis. Vīriešu attiecība pret sievietēm bija 70 pret 30. Gandrīz visi bija jaunāki par viņu, daži no tiem nebija pat divdesmit piecus gadus veci. Vairāk nekā pusei vīriešu bija svaru zālē uztrenēti ķermeņi un grīļīga gaita. Diezgan labi ģērbušies un kopti. Daži bija treniņtērpos, tikpat daudzi džinsos un jakās ar kapuci, zem jakām bija manāmi T krekli ar bandu simboliku. Bet lielākā daļa izskatījās gluži kā viņš tērpušies lētos, melnos Dressmann uzvalkos. Dimantu auskariem ausīs, zelta ķēdēm ap kaklu un ar zelta rokaspulksteņiem visa paredzamā gangsteru atribūtika. Atifs nepazina nevienu no vīriem, tomēr viņš zināja, kas viņi ir. Vai arī to, kas viņi centās būt.

Vai arī es reiz tāds biju? Vai tāds biji tu, Adnan? Lieks jautājums…

Tie cits pēc cita nāca paspiest viņam roku, ieskatījās dziļi acīs un kārtīgi pastiepa plaukstu. Parādīja, ka viņi neliecas neviena priekšā, nav nekādi gļēvuļi. Vismaz pusei no tiem bija sviedriem klātas plaukstas, bet tualetes ūdeņu bagātīgā dvaka nespēja noslēpt baiļu smaku. Jau pirmais vīrietis pieļāva lielu kļūdu, cenšoties sniegt kaut ko līdzīgu geto apskāvienam. Bet Atifs bija sagatavojies, pieturēja apakšdelmu un apstādināja vīrieti pusceļā. Uzmeta skatienu, lai vīrietis, ja viņš bija gana gudrs, saprastu. Pārējie saprata tāpat, pat sievietes.

Ar Kasandru bija citādi, viņa apskāva visus, ilgi un cieši. Ļāva skūpstīt uz abiem vaigiem, un likās, ka izbauda atrašanos uzmanības centrā, tēlojot sērojošās atraitnes lomu.

Viņš bija pārmijis pāris vārdu ar Kasandras vecākiem un vēl dažiem vecāka gadagājuma viesiem. Visi kā viens runāja tikai labu par Adnanu. Cik laipns un rūpīgs viņš bijis, kā mīlējis savu ģimeni. Atifs klausījās un zināja, ka šie vārdi nepieder pie parastajām bēru klišejām. Adnanu bija viegli iemīlēt, viņš vienmēr tāds bija. Atvērts, priecīgs, asprātīgs, uzticams. īpašības vārdus varētu kraut kaudzē.

Atifs viegli aizsoļoja pie kafijas automāta halles vienā stūrī, iemeta desmit kronu monētu un gaidīja, līdz mašīna sāks strādāt. Mēģināja piespiest smadzenes pārslēgties. Drīz viņš sēdēs lidmašīnā.

Izkrita plastmasas krūzīte, pēc tam izšļācās brūna strūkla. Krūzīte lēnām piepildījās, it kā pārlieku lielā mašīna censtos no visa spēka, lai izspiestu no sevis nedaudz šķidruma.

-   Atif, mans draugs!

Viņš pagriezās, turēdams plastmasas krūzīti rokā. Atpazina raupjo, sēcošo balsi, pirms bija ieraudzījis pazīstamo seju. Nevarēja nepasmaidīt.

-   Abu Hamsa!

Atifs paliecās uz priekšu un ļāva resnajam, īsajam vīrietim noskūpstīt viņu uz abiem vaigiem. Abu Hamsa bija sens draugs. Atifa mamma pirms daudziem gadiem bija strādājusi vienā no viņam piederošajiem krogiem. Atifs un vēlāk arī Adnans reizēm tur uzturējās pēc skolas. Par saldējumu vai dzēriena skārdeni darīja nelielus darbiņus. Hamsa piederēja pie vecā kaluma vīriem. Viņam bija pāris krogu kvartālā, daži naudas maiņas punkti, un viņš vadīja aizdevumu uzņēmumu, turklāt nenodevās šampanieša orģijām, luksusa villām vai citām pārspīlētām bagātības izpausmēm. Neizrādīja neko tādu, par ko policija vai kāds cits no līdzīgām aprindām varētu interesēties.

“Skaudība, zēni…” viņš mēdza teikt savā raupjajā un tajā pašā laikā griezīgajā balsī. “Skaudība ir bīstama. Ja tu pārāk daudz lielīsies ar saviem panākumiem, cilvēki gribēs tev tos atņemt!”

Hamsa bija apmierināts ar to, kas viņam bija, izbaudīja status quo* priekšrocības, mieru un līdzsvaru. Tāpēc viņš bija ļoti centīgs un uzticams starpnieks, kāds, uz kuru varēja paļauties. Vīram bija gandrīz septiņdesmit gadu, tomēr viņa matu vilnī nemanīja neviena sirma pavediena. Visticamāk, viņš krāsoja matus un arī mazās Ūsiņas. Matu vilnis uz galvas bija aizdomīgi biezs, Abu Hamsa vienmēr bijis mazliet apsēsts ar savu izskatu.

-   Izsaku visdziļāko līdzjūtību, mans draugs, — viņš čukstēja arābu valodā. Tavs brālis bija brīnišķīgs, jauns cilvēks. Viņš bija pelnījis krietni labāku likteni.

-   Paldies, Abu Hamsa, Atifs atbildēja, pūzdams verdoši karsto kafiju.

-   Cik ilgi šeit uzkavēsies, mans draugs?

-   Parīt došos atpakaļ.

-   Ak tā, tātad darbu tu nemeklē? Abu Hamsa smaidīja.

Atifs pakratīja galvu, kas šķita padarām īsā vīrieša smaidu vēl

platāku.

-   Prātīgs lēmums. Te nekas vairs nav tā, kā bija agrāk. Pat mūsu jomā aizvien vairāk iesaistās konsultanti. Viss tiek pakārtots naudai, nav vairs nedz goda, nedz lojalitātes. Laiks tādiem kā man spert soli atpakaļ. Ļaut jauniem spēkiem pārņemt stafeti, Inshallah’*.

Abu Hamsa norādīja uz griestiem. Atifs nevarēja novērst skatienu no jaunajiem vīriešiem, kas joprojām lakstojās ap Kasandru. Daži no tiem raudzījās viņa virzienā. Viņam nepatika to skatieni. Viņš dzēra kafiju, nenovērsis no tiem acis.

-   Tu viņus nevari vainot. Abu Hamsa šķita lasām viņa domas.

-   Kā tā?

-   Tev joprojām ir sava veida… Reputācija, mans draugs. Kad tu pārcēlies, tad nonāci ļaužu valodās. Daži nebija priecīgi, viens otrs pat apgalvoja, ka tu esi viņus pievīlis.

-   Kā jau minēju, es dodos atpakaļ nākamās nedēļas sākumā, Atifs sacīja, nenovēršot skatienu no jaunajiem vīriešiem. Neatkarīgi no

* Pastāvošā vara. (Latiņu vai.)

** Dieva griba. (Arābu vai.)

tā, ko daži puņķutapas domā. Viņš aprāvās, pamanījis, ka viņa balss kļuvusi skaudrāka. Atvaino mani, es negribēju izklausīties nepieklājīgs, viņš noteica un palūkojās uz īso vīru.

-    Tas nekas, mans draugs. Es saprotu. Šī nav nekāda vieglā situācija. Tavs brālis, viņa mazā meitiņa. Kā viņu sauc? Es kļūstu vecs, biju taču uz viņas kristībām.

-   Tindra, Atifs atbildēja un sajuta, ka balss nedaudz atmaigst.

-    Mazā Tindra, ak pareizi. Tik agrā vecumā zaudēt tēvu un vēl tādā veidā… Kaut kas Abu Hamsa balsī lika Atifam saraukt pieri. Nu… Es pieņemu, ka tu zini, kā viss notika?

Atifs pamāja. — Kasandra pastāstīja.

-   Un tu zini sīkumos?

-   Puišiem nepaveicās, Atifs skaidroja. Viņus pamanīja kruķi civilā mašīnā netālu no vērtslietu pārvadāšanas furgona. Viens no čaļiem acīmredzot nebija paspējis noņemt masku, tāpēc policisti viņus izsekoja un izsauca papildspēkus. Tie ieradās tieši tad, kad viņi tikko bija nomainījuši mašīnu. Sākās apšaude. Adnanu un Juhu nogalināja, Tomijs kļuva par dārzeni.

-   Diemžēl tā bija. Abu Hamsa pamāja. Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu zini visu. Reizēm stāsti dzīvo paši savu dzīvi, cilvēki runā. Tu zini, kā tas notiek. īsais vīrs žestikulēja ar rokām. Starp citu, tev nav jāraizējas par Adnana ģimeni. Hamsa pameta ar galvu uz Kasandras pusi. — Daudzi viņu atbalsta, daudzi dusmojas uz policiju. Varbūt tu esi dzirdējis, ka policiju atbrīvoja no apsūdzības par neatbilstošu vardarbības pielietošanu un ka apšaude tika uzskatīta par galīgo nepieciešamību, jo Adnans šāvis pirmais? Kādu brīdi valdīja haoss. Tika dedzinātas mašīnas, mests ar akmeņiem un tā tālāk.

Atifs lēnām pamāja un padzērās kafiju.

-   Es personīgi uzmanu Tindru un viņas mammu. Vecas draudzības vārdā, Abu Hamsa piebilda. Mazais vīrelis uz Atifu paskatījās tā, it kā gaidītu kādu reakciju.

-    Paldies, Abu Hamsa. Zinu, ka Adnans to novērtētu, Atifs atbildēja.

Abu Hamsa joprojām viņu vēroja un izplūda smaidā.

-   Mans draugs, tu esi izmainījies. Mierīgāks, ne tik agresīvs, kā biji agrāk. Turklāt tu izskaties veselīgāk un tava arābu valodas prasme ir atgriezusies. Tu izdarīji pareizi, ka pārcēlies. Ja tavs brālis arī būtu pārcēlies vai pat es, kas zina, kā viss tagad izskatītos? Bet, lai izdarītu to, ko izdarīji tu, atstātu visu, nepieciešams daudz drosmes. Sākt no nulles. Drosme, kuras lielākai daļai no mums pietrūkst. Abu Hamsa vēlreiz norādīja uz griestiem.

-          Labi, mans draugs, es ļaušu tev padzert kafiju, viņš noteica.

-    Bija patiess prieks tevi atkal satikt, lai gan apstākļi varētu būt labāki. Esi tik labs un nodod manu līdzjūtību mammai. Starp citu, kā Dālijai klājas?

-   Alcheimers, Atifs klusi noteica. Viņa dzīvo aprūpes namā. Bet es apsolu viņu pasveicināt. Pagātni viņa atceras ļoti labi. Grūtāk iet ar tagadni.

-   Saprotu. Abu Hamsa pamāja. — Arī es dažkārt esmu nonācis pie sāpīga secinājuma, ka esmu aizmirsis daudz vairāk, nekā atceros. Ārsti saka: es to tikai izdomājot. Bet es mēdzu pazaudēt domu pavedienu. It kā mežā aizaugtu taciņa. Varbūt viņiem ir taisnība vai arī viņi to saka tikai tāpēc, lai uzlabotu man garastāvokli. Mazais vīrelis uzsita Atifam pa plecu. Maigi, gandrīz pat uzmanīgi, un tas lika Atifam neapzināti savilkt lāpas.

-   Ardievu, dārgais draugs. Tagad es došos izteikt līdzjūtību jaunajai, skaistajai atraitnei, Abu Hamsa sacīja. Bet, ja tev kas nepieciešams, ceru, ka tu atgādināsi par sevi. Kasandrai ir mans telefona numurs, tikai piezvani. Lai kas arī būtu. Abu Hamsa pārlieku izteikti piemiedza ar aci.

-   Ak tā, es domāju, ka tu atvaļināsies, Atifs noteica.

-  Inshallah!Mazais vīrelis izplūda smieklos. Ja Dievs tā vēlēsies. Patīkamu mājupceļu, mans draugs, un tiec mājās sveiks un vesels!

Septiņi

VIŅAM JĀSAKĀRTO lietas pa plauktiem. Jādabū vārgais, nožēlojamais ķermenis ārā no šis draņķīgās slimnīcas gultas un jāpiespiež prāts savienot īstos vadiņus. Jāmēģina saprast, kas notiek. Kāpēc viņš meloja savam priekšniekam par atmiņas zudumu, kāpēc pats sev ar lieliem burtiem ir uzrakstījis brīdinājuma ziņojumu un kāpēc tas vārds lika viņa pulsam nekontrolēti traukties.

Jānuss! Acīmredzot tas bija informatora koda vārds, un, spriežot pēc Berha jautājumiem un baiļpilnās izturēšanās, — ļoti svarīgs. Vienīgā problēma viņš nespēja atcerēties nevienu koda vārdu, pilnīgi neko. Viņš kļūdījās, viņš nebija nekāds Džeisons Borns. Patiesībā viņš atcerējās ļoti daudz lietu, bet neviena no tām nevarēja palīdzēt noskaidrot to, kas bija noticis. It kā insults viņa smadzenēs būtu izcirtis robu, nogriežot visus savienojošos vadus par pēdējā gada notikumiem. Viss, kas viņam bija atlicis, bija nedefinējams, pieaugošs diskomforts. Bija noticis kas šausmīgs. Kaut kas krietni šausmīgāks nekā vārgs ķermenis, kas atkopjas pēc avārijas, caurums galvā un migrēnas uzbrukumi no elles. Ko Berhs bija teicis par avāriju? Vārdi nevēlējās nostāties savās vietās.

Saraks nošņaukājās, centās aizturēt elpu, lai neizplūstu šņukstos. Bija grūti pierast pie garastāvokļa maiņām. Viņš mētājās starp naidu, skumjām un bailēm, īslaicīgu eiforiju, kuru gandrīz varēja noturēt par prieku. Viss kopā apgrūtināja viņa spēju ieviest skaidrību.

Velns ar ārā! Viņš pagrāba papīra kabatlakatiņu no naktsgaldiņa un izšņauca degunu. Viss kļūs labāk, citādi nevar būt.

Viena no māsiņām pavēra durvis.

-   Dāvid, vai tev pietiks spēka vēl vienam ciemiņam? Tas ir cilvēks ar bārdu, viņa smaidot čukstēja.

-   Mhm, Saraks mēģināja izklausīties, it kā zinātu, par ko māsiņa runā, bet tas viņam neizdevās.

-   Aptuveni četrdesmit gadus vecs, metru deviņdesmit garš, nosauļojies, trenētu augumu. Viņš pie mums ir sēdējis gandrīz katru dienu.

-    Protams. Saraks atviegloti pamāja. Viņš atpazina aprakstu, un viņa garastāvoklis nekavējoties uzlabojās.

Māsiņa iegāja palātā, vīrietis ar kopto bārdu viņai sekoja.

-   Sveicināts, Dāvid! Vīrietis plati smaidīja, abām rokām spiežot Saraka plaukstu. Turpināja to spiest tik ilgi, ka kamols Saraka krūtīs auga augumā. Jauki, ka šodien jūties jau labāk.

Saraks pamāja un uz dažām sekundēm aizturēja elpu, lai savaldītu jauno emociju uzplūdus. Pēters Molnars bija viens no viņa labākajiem draugiem, turklāt sava veida mentors, bet dīvainās emocijas, kas pārņēma, kolīdz viņu ieraudzīja, pie tādas reakcijas Saraks nebija radis. Kas gan ar viņu notiek? Viņš pāris reižu norija siekalas un piespieda sevi pasmaidīt.

-   Baigi forši tevi redzēt, Pēter, viņš nomurmināja. Pēkšņi viņu satrauca, kopš kura laika viņš sācis tā runāt.

Māsiņas sniegtais Pētera apraksts bija precīzs. Vienīgais, ko viņa bija izlaidusi, īsi apgrieztie, blondie mati, kas vienā matu celiņa pusē bija saķemmēti nelielā pacēlumā, kā arī košļājamā gumija, kuru draugs mala starp baltajiem vienmērīgas formas zobiem, telpā ienesot piparmētru smaržu.

-    Es tev atnesu nedaudz grauzdētu riekstu no tā veikala pilsētas dienvidos, kas tev tik ļoti patīk. Molnars nolika caurspīdīgu plastmasas maisiņu uz naktsgaldiņa.

-    Viņš taču var ēst riekstus, mazo māsiņ? To taču noteikumi neaizliedz? Viņš piemiedza māsiņai ar aci, kamēr viņa sakārtoja infūzijas sistēmu un atbildēja ar savu žilbinoši balto smaidu.

-  Tu neizskaties pēc tāda, kas rūpīgi paklausa noteikumiem. Viņa smaidīja. Tev ir maksimums desmit minūtes, citādi būs darīšana ar mani.

Māsiņa atstāja palātu un lēnām aizvēra aiz sevis durvis, vēl pēdējo reizi uzmezdama Molnaram skatienu. Vīrietis paņēma krēslu, apsēdās nedaudz pāri tā malai un atspieda elkoņus pret atzveltni.

-   Smuka! Viņš smīkņāja un viegli pameta ar galvu uz durvju pusi. Saprotu, ka tu labprātāk gribi palikt šeit un tikt aprūpēts, kamēr mēs visi strādājam kā ērzeļi. Šonakt pieķērām heroīna kravu vairāk nekā desmit kilogrami. Tevis sniegtā informācija bija pareiza, kā vienmēr. Molnars joprojām smaidīja, un Saraks sajuta, ka neapzināti dara to pašu.

-   Kā jau teicu, prieks tevi redzēt, Pēter, viņš atkārtoja. Mēģināja izklausīties mierīgs, bet šķita drīzāk aizkustināts. Prieks, kuru viņš tikko bija sajutis, bija kā ar roku atņemts. Viņš neatcerējās lietu, par kuru Molnars runāja, patiesībā nevienu lietu, pie kuras viņi abi būtu strādājuši kopā. Turklāt trenētais, nosauļotais vīrietis pastiprināja kontrastu ar viņa paša skumjo stāvokli. Nosaitētā roka un notītā galva un vēders. Garastāvokļa maiņas, nemaz nerunājot par bezspēku. Šeit guļot, viņš būs zaudējis vismaz sešus kilogramus muskuļu masas, varbūt pat vairāk. Šķita, ka Molnars pamana viņa garastāvokļa maiņu un pasteidzās pārtraukt klusumu:

-   Puiši liek tevi sveicināt. Viņi arī gribēja atnākt, bet es viņiem teicu, lai nesteidzas. Tev vispirms jāatgūst spēki. Pēc visa, ko esi piedzīvojis. Viņš savilka seju līdzjūtīgā grimasē.

Saraks pamāja, neapzināti pieskārās galvai.

-    Uzskrēju virsū Berham. Viņš pastāstīja, ka tev esot atmiņas zudumi, — Molnars skaidroja.

Saraks dziļi ievilka elpu, mēģināja sakopot domas, bet galvassāpes nostājās ceļā.

-          Nu… viņš iesāka. Nokremšļojās, lai balss kļūtu stabilāka.

—  Nav tā, kā rāda filmās. Zinu, kas esmu, kur dzīvoju, kā sauc mammu un tēti, kur mācījos, zinu, kā sasiet kurpes un tamlīdzīgi. Viņš pamāja ar roku, cenšoties atrast vārdus. Bet viss šķiet

tik attāls, man trūkst… realitātes. It kā es uz visu skatītos no malas, tu saproti?

Molnars lēnām pamāja. Viņa dzidri zilo acu skatiens cieši urbās Sarakā, it kā viņa stāstītais būtu ārkārtīgi interesants. Pēteram labi padevās likt apkārtējiem justies pamanītiem, novērtētiem.

-   Avārija… vai tu kaut ko atceries? Molnars klusu jautāja.

Saraks pakratīja galvu, nolēma izstāstīt, kā ir. Patiesībā es neatceros gandrīz neko no pēdējā gada. Pēc 2011. gada visas atmiņas ir tikai fragmenti, kas peld manā prātā. Bet tas pāries, viņš ātri piebilda. Ārsti saka: tiklīdz pietūkums mazināsies, arī manas atmiņas noskaidrosies. Tas esot tikai laika jautājums.

Pēdējais nebija gluži patiesība. Daktere Vestmane bija pārāk uzmanīga, lai ko tādu apsolītu. Bet viens pīpis. Saraks bija sevi pārliecinājis. Viņš atveseļosies un atveseļosies pilnībā, gan fiziski, gan garīgi, un tas notiks rekordlielā ātrumā.

Par sevi atgādināja galvassāpes, kas kā zirneklis vija tīklus viņa galvā.

-   No kura brīža tavas atmiņas apraujas? Tu sāki strādāt izmeklēšanas dienestā 2011. gada sākumā. Tad es tevi pieņēmu darbā, Molnars skaidroja.

Saraks pamāja. Jā, to es atceros bez problēmām.

-   Vai atceries, ar ko tieši tu strādāji? — Molnars paliecās nedaudz uz priekšu.

-   Protams. Es strādāju ar informācijas avotiem. Padomdevējiem, slepeniem avotiem, personām, kuras mēs varam izmantot.

Saraks pielika roku pie pieres. Zirnekļa tīkls atkal bija apvijies ap viņa galvu un ciešā tvērienā sažņaudzis smadzenes. Galvā sākās viegli zumoša skaņa, kuru sākotnēji, pēc viņa domām, izdeva griestu lampas. Molnara vārdi kļuva grūti uztverami.

-   Tev tas padodas, Dāvid. Patiesībā tu esi labākais aģents, kādu man nācies satikt. Mani pašu ieskaitot. Profesionāls, ambiciozs, lojāls, uz tevi vienmēr var paļauties. Turklāt tu proti lasīt cilvēkus. Un tas pat ir mazliet spocīgi. It kā tev būtu septītais prāts, kā atrast pieeju, kas liktu cilvēkiem tev uzticēt savus dziļākos…

Noslēpumus.

Pēkšņi Saraka galvā iešāvās zibens. īsa apgaismība par novietotu automašīnu. Tumšā krāsā. BMW vai varbūt mersedess?

-    Es pārstāju strādāt izmeklēšanas birojā 2012. gada sākumā, kad man piedāvāja darbu kā īpašās vienības vadītājam. Bet mēs tik un tā turpinājām strādāt līdzās. Tu tiki galā ar manu iepriekšējo darbu labāk, nekā es pats to veicu. Tavi informācijas avoti bija paši labākie un sniedza mums nenovērtējamas ziņas.

Molnara vārdi saplūda vienā masā. Attēls prātā kļuva aizvien skaidrāks. Vai viņš sēž mašīnā pie stūres vai arī uz aizmugurējā sēdekļa? Skats šūpojas, šķiet, nepārtraukti mainās. Mašīnā iekāpj vīrietis un apsēžas priekšējā pasažiera sēdvietā. Līdzi salonā ievelkot cigarešu smaku, bet arī ko citu. Baiļu smaku.

-   Pēc tā gadījuma Berhs un netieši arī Kolanders tev deva rīcības brīvību. Tu patiešām neko no tā neatceries? Avīzēs par to vien rakstīja, Kolanders un reģiona policijas priekšniece pat uzstājās televīzijā un izbaudīja slavas mirkli.

Saraks neko neatbildēja. Viņam izdevās tikai viegli pakratīt galvu.

-    Tad tu sāki strādāt pie ārkārtīgi slepena projekta. Ar kādu īpašu informatoru.

-   Jānusu… Saraks nomurmināja.

Molnars neatbildēja varbūt galvassāpes bija paralizējušas viņa dzirdes centru. Pēkšņi viss bija apstājies, iestājās absolūts, sauss bezskaņas stāvoklis, nebija dzirdams nekas, izņemot viņa paša sirdspukstus. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā mašīnā sēdošo vīrieti. Mēģināja saskatīt viņa seju. Bet viss, ko viņš redzēja, bija monstrs, melna tintes čūska, kas sliecās augšup no apkaklītes. Klusa skaņa, kas kļuva aizvien skaļāka. Mašīnas karkass salocījās, kāds mokās stenēja. Pēc tam spēcīgs trieciens.

Saraks sarāvās, pamodās. Avārija, viņš nomurmināja. Pastāsti…

Molnars vairākas sekundes sēdēja klusēdams. Pārlaida mēli pār saviem līdzenajiem priekšzobiem.

-   Pēter, lūdzu! Man jāzina. — Saraks uzlika plaukstu uz Molnara rokas. Molnars iekoda apakšlūpā, šķita pārcilājam domas.

-   Tu man zvanīji no sava mobilā telefona, viņš iesāka. Tu murmināji. Izklausījies nesakarīgs. Tu nevēlējies teikt, par ko ir runa, tikai to, ka kaut kas ir atgadījies un tu esi iekūlies pamatīgās nepatikšanās. Mēs visu pametām, devāmies tevi satikt. Bet, kad ieradāmies tikšanās vietā, redzējām tikai mašīnas aizmugurējās gaismas.

Molnara balss atkal aizplūda tālumā.

-   …bija neiespējami panākt. Tu brauci tik vājprātīgi, it kā pats velns dzītos tev pakaļ.

Saraks atgriezās novietotajā mašīnā. Tintes čūska uz vīrieša kakla atdzīvojās, kustējās vienā ritmā ar vīrieša balsi. “Es gribu piedāvāt maiņas darījumu.” Viņa rokas bija raupjas, bet balss — pārsteidzoši viegla. Gluži kā bērnam.

“Tavi noslēpumi pret manējiem,” vīrietis, kas mēģināja izklausīties skarbs, lai gan oda pēc bailēm, smīnēja. Kad viņš pagriezās, ādas veste nočaukstēja: “Nu, ko teiksi? Mums ir dīlsi”

Ārpusē sāka snigt. Smagas sniegpārslas piezemējās cieši līdzās cita citai. Tās pārklāja vējstiklu kā bieza, balta sega, līdz vairs nevarēja redzēt Stokholmas Vecpilsētas māju fasādes. Pēkšņi Saraks apjauš, ka mašīnā ir vēl kāds. Kāds, kurš iespiedies tumšajā aizmugures sēdeklī. Atpakaļskata spogulī viņš pamana pazīstamu acu pāri, bārdiņu un uzvilktu kapuci, kas apēno sejas vaibstus. Pats nelabais.

Salkans, ķīmisks aromāts piepilda salonu. Smarža ir pazīstama, to var atpazīt acumirklī. Ieroču eļļa.

Acs kaktiņā viņš pamana ieroci, redz, kā tas tiek pacelts pret vīrieša pakausi, uz kura joprojām lokās čūska. Aiztur elpu, pirms…

Trieciens lika Sarakam atvērt acis. Molnars stāv, pārliecies pār viņu, rokām esot vien pāris centimetru no viņa sejas.

-   Dāvid, vai tu mani dzirdi? Viņš sasita plaukstas Saraka deguna priekšā. Lika viņam samirkšķināt. Saraks atvēra muti, alkatīgi norija gaisa un siekalu sajaukumu. Klepoja un tvēra pēc skābekļa, kamēr sirds panikā dauzījās. Kaut kur tuvumā pīkstēja kāds aparāts, un gaitenī bija dzirdami skrienoši soļi.

-   Tu atslēdzies, Molnara balss mazliet trīcēja. Tava seja kļuva zila, tu mani nobiedēji līdz nāvei, Dāvid. Viņš uzlika roku uz Saraka pleca un viegli to saspieda.

— Tu taču nenomirsi manā klātbūtnē, vai ne? Ne jau pēc visa tā darba, ko esam ieguldījuši, izgriežot tevi ārā no mašīnas atlūzām. Molnara balss bija ķircinoša, bet tajā varēja saklausīt satraukumu.

Saraks sagrāba viņa roku. J-Jānuss, viņš stostījās. Viss ir galīgā pakaļā. Griestu lampas noraustījās. Viņš tvēra pēc gaisa. Bailes sažņaudza krūtis, zirnekļa tīkls viņa galvu. Mums viņš ir jāatrod, Pēter, Saraks dvesa, pie visa esmu vainīgs es…

Palātā iebrāzās slimnīcas personāls, trīs vai četri cilvēki baltos uzsvārčos. Varbūt pat vairāk. Saraks juta, kā Molnars tiek pastumts malā, pēc tam uz viņa mutes un deguna tiek uzlikta skābekļa maska. Viss kļuva miglains, palāta izplūda vienā lielā krāsu un sāpju pleķī.

-   Spēcīga migrēnas lēkme, bet nevar izslēgt asins trombu, skanēja dakteres Vestmanes balss. Viņš jāved uz intensīvo terapiju.

Gulta tika stumta uz priekšu, tā bija jocīga sajūta. Virs viņa kustējās dažādi stāvi, iepeldēja un izpeldēja no viņa neskaidrā redzesloka. Balti uzsvārči, zaļi. Sejas klāja maskas. Viņam šķita, ka dzird balsis. Čukstu ausī, tik klusu, ka tik tikko spēja to saprast.

— Sargā noslēpumu, Dāvid. Tu apsolīji!

Balss saplūda ar fona troksni. Apklusa.

Pēc tam…

Klusums.

Astoņi

»

“VISS ATKARĪGS no ATTIEKSMES,” nodomāja Jespers Stēnbergs. Ar pareizo nostāju un koncentrēšanos uz pareizajām lietām cilvēks var tikt galā ar jebkurām grūtībām.

Uz vienas no sienām karājās ierāmēts Roberta Kenedija citāts. Sālsmaizes dāvana, kuru Karollnai bija izdevies ar apsargu palīdzību piekārt virs masīvā rakstāmgalda, lieliski piemērota viņa pirmajai darba dienai departamentā. “Neviena sabiedrība nespēj pastāvēt bez demokrātiskas, kontrolētas, tiesiskas, līdzsvarotas un spēcīgas tieslietu sistēmas. ” Bobijs Kenedijs ne bridi neminstinātos un darītu tieši to, ko no viņa gaidīja. Viņš neļāva notiekošajām politiskajām varas spēlītēm novērst viņa uzmanību no svarīgākā. Tā vietā viņš koncentrējās uz to, lai visefektīvāk palīdzētu sabiedrībai. Viņš mērķēja augstāk.

Stēnbergs uzskatīja, ka izdarījis līdzīgu izvēli. Vai nu viņš bija vīrietis, kas novedis savu trauslo mīļāko līdz pašnāvībai, vai ari viņš bija cilvēks, kas pārāk ilgi bijis pakļauts klīniski slima cilvēka absurdajām kaprīzēm. Viņš bija cilvēks, kas nepatīkamu apstākļu dēļ bija nonācis nepareizajā vietā nepareizajā laikā.

Sofijas pašnāvība bija neizbēgama. Ja viņa nebūtu lietojusi antidepresantus, tas būtu noticis jau krietni agrāk, neietekmējot viņa dzīvi. Bet viņa nolēma atņemt sev dzīvību zvērīgi teatrālā veidā, burtiskā nozīmē mēģinot ievilkt viņu līdzi kritienā. Tiešs uzbrukums viņam, viņa ģimenei un visai nākotnei. Viņa pieņemtie rīcības mēri bija nekas vairāk kā tikai pašaizsardzības forma. Sofija bija mēģinājusi

viņu iznicināt, bet viņš bija izturējis pārbaudījumu, pat ja tas prasīja visu viņa gribasspēku.

Jespers Stēnbergs bija atpakaļgaitā iebraucis stāvvietā ar Sofijas ķermeni uz motora pārsega. No visa spēka centies nesastapt viņas skatienu sašķaidītā vējstikla otrā pusē. Tad novietojis mašīnu stāvvietas tumšākajā stūrī un pārsedzis to ar brezentu no kāda ziemas guļā novietota sporta auto. Pēc tam bija piespiedis sevi mierīgi atstāt notikuma vietu, pretojoties kārdinājumam skriet pa galvu pa kaklu.

Pusstundu vēlāk viņš piezvanīja. Viņam bija nepieciešami trīs mēģinājumi, lai pirksti atrastu pareizo numuru telefonā. Pēc tam viņš sekoja instrukcijām, aizbrauca ar taksometru mājās, atbrīvojās no visām drēbēm, iedzēra puspudeli viskija un atslēdzās uz dīvāna.

Nākamajās dienās viņš jutās salīdzinoši ciešami, tomēr naktis bija neizturamas. Kolīdz viņš aizvēra acis, priekšā parādījās Sofijas sadragātā seja. Urbās viņā ar aizvainotu skatienu, lika pamosties ar kliedzienu. Vainu viņš novēla uz jauno darbu, uz pēdējā laika stresu. Karolīna, kā vienmēr, bija burvīga. Viņa klausījās un mierināja, uzvārīja kumelīšu tēju un uz virtuves galda novietoja savas grāmatas par pašizglītošanos. Vienā no tām bija rakstīts: jo dziļāk smadzenes ieurbās kādās pēdās, jo grūtāk bija no tām izkļūt. Un tādēļ vien bija svarīgi pievērst uzmanību un izvēlēties, kādus domu ceļus iet un kādiem labāk ļaut aizaugt. Un pāris dienu vēlāk, kad pirmais šoks bija pārgājis, viņš nolēma, pa kuru ceļu ies. Pēc tam murgi bija gandrīz pazuduši.

Policijas izmeklēšana viņu patiesībā stiprināja. Viņš bija izlasījis katru rindiņu, bet izvēlējās neapskatīties notikuma vietas un tiesu medicīnas ekspertu iesniegtās fotogrāfijas. Patiesībā viss bija ļoti akurāti, netrūka neviena būtiska fakta. Vismaz nekā tāda, kas varētu ietekmēt galarezultātu.

Beigu beigās Sofiju atrada pastnieks. Ķermenis bija triecies cauri Volvo vējstiklam, mašīna bija nepareizi novietota pie viņas darbistabas atvērtā loga. Uz galda stāvēja viņas iPad ar atvadu vēstuli. Pāris rindiņu, ka viņai vairs nav spēka, ka viņa negrib atgriezties klīnikā. Vēstule tajā pašā naktī tika nosūtīta uz viņas tēva darba e-pastu,

vien pāris minūšu pirms viņa tika atrasta. Mansarda dzīvoklī mētājās milzīgs daudzums dažādu psihotropo zāļu, kuras izrakstījuši gan zviedru, gan ārzemju ārsti. Pie atvērtā loga bija novietots krēsls, ārdurvis bija aizslēgtas. Tiesu mediķu slēdziens principā apstiprināja to, kas jau bija zināms: nāvi izraisīja masīva trauma, kuņģī atrasts zāļu un alkohola maisījums.

Stēnbergs, protams, bija piezvanījis Jonam Torningam, lai izteiktu līdzjūtību. Vairākas stundas bija izmēģinājies izklausīties pareizs un runāt mierīgi, pirms trīcošām rokām beidzot nospieda telefona numuru. Tomēr visi centieni bija velti, jo saruna tika savienota ar Jona sekretāri, kura pastāstīja, ka Sofijas tēvs nepieņem telefona zvanus, pat no viņa ne. Atvieglojums bija milzīgs, viņš gandrīz izplūda smieklos. Pēc tam līdzjūtības vēstule teju uzrakstījās pati no sevis.

Izsakām mūsu visdziļāko līdzjūtību traģiskajā zaudējumā…

Bēres noritēja diskrēti, tajās piedalījās tikai tuvākie ģimenes locekļi. Torningu ģimene pašnāvību nevēlējās afišēt. Karolīna, protams, bija pasūtījusi gaumīgu vainagu. Lilijas, kas simbolizēja nevainību, baltas neļķes — draudzību un noslēgumu. Gandrīz nevainojama izvēle.

Un, kā vienmēr, tiklīdz vienas durvis aizveras, paveras citas. Viņa plāns noritēja pilnā sparā. Mērķi bija skaidri kā ūdens, diskusijas bija procesā. Gaidīja kādu, kas uzņemsies iniciatīvu. Kādu, kam būtu drosme, gribasspēks un vara vadīt.

Tieslietu sistēma bija bezcerīgi novecojusi, piecdesmito gadu produkts, kas lāpīts un labots neskaitāmas reizes un kam nebija ne mazāko izredžu iekļauties divdesmit pirmā gadsimta izaicinājumos. To būtu nepieciešams pārskatīt un izmantot resursus tur, kur tie sniegtu maksimāli efektīvu atdevi, nevis mīņāties uz vietas. Vajadzēja vairāk saskarties ar realitāti, panākt noteiktus rezultātus, kurus sabiedrība spēj saprast un uztvert.

Pirmais solis jau tika sperts. Viņš bija sazinājies ar senu draugu Oskaru Vālinu. Pieņēmis darbā viņu un dažus viņa īpaši izvēlētus kolēģus tieši no Valsts kriminālpolicijas, lai veiktu “lielu tieslietu departamenta izmeklēšanu”. Vālins un Stēnbergs bija kopā strādājuši

Hāgā, un šī sadarbība bija lieliska. Abi tiecās uz vieniem un tiem pašiem mērķiem.

Vālina uzdevums būtībā bija vienkāršs. Identificēt labākās darba metodes valstī, piesaistīt viskompetentākos darbiniekus. Uzzināt, kas iederētos jaunā, modernā organizācijā un kam šādas pārmaiņas varētu patikt un kam ne.

Viņš iegūtu ienaidniekus, par to varēja nešaubīties. Tieslietu sistēmā čumēja un mudžēja no vienkāršiem darbiniekiem mapju nesējiem. Policisti, prokurori un tiesneši ar skanīgiem amata nosaukumiem, reprezentāciju izmaksu kontiem un dārgiem privātmāju hipotekārajiem kredītiem, kuru pienesums organizācijā bija, maigi sakot, apšaubāms. Daža laba karjera strauji aprausies, un viņš tiks iemests aukstajā realitātē.

“Attieksme,” viņš atkal nodomāja. “Viss bija atkarīgs no attieksmes.” Raudzīties uz kopumu aiz detaļām, neminstināties nepopulāru lēmumu pieņemšanā.

Uz viņa galda iezvanījās telefons. Parasti uz telefona zvaniem atbildēja viņa sekretāre, bet šis zvans pienāca caur tiešo savienojumu. Tā noteikti ir Karolīna.

-   Stēnbergs.

-    Labdien, Stēnberga kungs, kāds vēsā balsī teica.

Stēnbergs acumirklī piecēlās kājās, pameta ašu skatienu uz durvju

pusi.

-   Jū-ūs nevarat zvanīt uz šo numuru. Administrācija reģistrē visus ienākošos zvanus.

-    Nomierinieties, šai sarunai nevarēs izsekot, to es jums varu apsolīt, vīrietis klausulē mierināja.

Stēnbergs norija siekalas, mēģināja sakopot domas. Ko tu vēlies?

-   Iesākumā es vēlos jūs apsveikt ar jauno amatu, tieslietu ministra kungs. Saskaņā ar mediju sniegto informāciju jūsu nākotne rādās gaišās krāsās.

Stēnbergs klusēja.

-    Man šķiet, ir pienācis laiks aprunāties par mūsu pakalpojumu apmaksu. Pieņemu, ka mūsu sniegtie pakalpojumi ministru

ir apmierinājuši? Lieta jau ir norakstīta. Vientuļa, nelaimīga sieviete izvēlas sev atņemt dzīvību.

Stēnbergs dziļi ievilka elpu. Viņš par to satraucās jau nedēļu pēc Sofijas nāves, bet nebija saņēmis nevienu zvanu vairāk nekā mēnesi, tāpēc bija sev iestāstījis, ka tāds nekad arī nepienāks. Cik stulbi, protams. Vīrietis klausulē tepat vien bija, neskatoties uz viņa sniegto pakalpojumu paveidu. Stēnbergs kontrolēja savu balsi, mēģināja izklausīties savaldīgs.

-   Cik? — viņš jautāja.

-   Ak, cienītais ministr, mēs nemaz nevēlamies naudu.

Stēnbergs nogaidīja, uz īsu mirkli aizvēra acis. Atmiņā atgriezās

Sofijas sašķaidītā seja, un viņš ātri attaisīja acis. Tas jānokārto tagad, uzreiz. Citādi nekad netikt tam pāri.

-    Un ko tu vēlies? viņš jautāja.

-   Tikai kādu nieku. Ko tādu, ko valsts tieslietu ministrs, visas Zviedrijas policijas pasaules priekšnieks, var pavisam viegli nokārtot.

-   Un tas būtu? Stēnbergs neapzināti aizturēja elpu.

-    Vārds, vīrietis teica. Viņa balss izklausījās gandrīz ķircinoša. Tā cilvēka vārds, kas slēpjas aiz segvārda “Jānuss”.

Deviņi

*

ATIFS BIJA ATVADĪJIES. Ar pienākuma apziņu noskūpstījis Kasandru uz vaiga un pasniedzis viņai aploksni ar dolāru naudaszīmēm. Tas nebija īpaši daudz, jo mammas aprūpes nama izmaksas patukšoja lielāko daļu viņa algas. Un, spriežot pēc Kasandras sejas izteiksmes, viņš secināja, ka summa, viņasprāt, nav pietiekami liela.

Viņš apskāva Tindru tik ilgi, līdz meitenes mazie apakšdelmi atstāja pēdas uz viņa kakla. Apjauta, ka nevēlas viņu atlaist.

-    Kāpēc tev jābrauc prom, amui

Viņš mēģināja izdomāt labu atbildi. Bet nespēja neko izgudrot. Kasandra pasteidzās pirmā.

-    Tavam onkulim jābrauc, mīļumiņ. Viņam jādodas mājās un jārūpējas par vecmāmiņu. Bet tu vari šad tad viņam aizsūtīt kādu e-pastu, ja vēlies. Aizsūti viņam kādu no saviem zīmējumiem, kurus esi uzzīmējusi iPad.

Izskatījās, ka ideja par zīmējumiem Tindrai palīdz, jo viņa atlaida tvērienu ap kaklu.Pēc tam apsēdās pie loga un māja tik ilgi, līdz viņš nozuda skatienam.

Atifs secināja, ka ilgosies pēc meitenes. Viņas caururbjošā skatiena, tā, kā viņa mēdza savu plaukstu iespiest viņa plaukstā. Veids, kā viņa piešķieba galvu, kad sēdēja viņam pretī. Tāpat kā viņas tētis to bija darījis viņas vecumā. Varbūt viņam būtu vajadzējis piedāvāt palikt ilgāk. Pavadīt vairāk laika ar Tindru. Bet kas gan viņš būtu par paraugu! Viņš bija pārliecināts, ka Kasandra viņam varētu palīdzēt

atbildēt uz šo jautājumu. Tāds pats paraugs kā viņas tētis. Paraugs, kas pazūd, kad ir visvairāk nepieciešams.

Trenažieru zāle izskatījās moderna. Tā atradās kāda industriāla apgabala nomalē, tikai desmit minūšu gājiena attālumā no vilciena stacijas. Spriežot pēc trīsdesmit stāvvietā novietotajām mašīnām, izskatījās, ka viņiem ir pietiekami daudz klientu. Lielākoties pilsētas džipi, Honda CR-V, dažādas Volvo XC versijas, kā arī vēl pāris mašīnu no augstākās cenu grupas. Gandrīz visas bija tipiskas bagāto mammu mašīnas, droši vien no savrupmāju apgabala, kas atradās vien dažu kilometru attālumā. Tas bija gudrs gājiens. Daudz labāk nekā pievērst izklaidei jauno priekšpilsētu puikas, kuri pat nevarētu atļauties svaru zāles abonementu. Arī problēmu mazāk. Mierīga un brīva atmosfēra, stabili ienākumi, Adnans noteikti tā bija domājis.

Atifam nebija ne jausmas, kāpēc viņš bija izvēlējies izmest līkumu gar svaru zāli. Lai gan tas nebija tiesa. Pat ja brauciens uz šejieni nebija nekāds lielais līkums ceļā uz kapiem, godīgi sakot, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās tos atkal apmeklēt, tāpēc šis brauciens kļuva par tādu kā neveiklu atvadīšanos no Adnana. Sapnis, kuru brālis tā arī nekad neīstenoja. Savā ziņā ļoti atbilstoša vieta atvadām.

Viņš ļāva iznomātajai mašīnai ieslīdēt stāvvietā. Mēģināja ieskatīties pa lielajiem panorāmas logiem, bet saules aizsargplēves dēļ neko daudz nevarēja redzēt. Tam nebija nekādas nozīmes. Viņš novietoja mašīnu brīvā vietā, izslēdza motoru un paskatījās pulkstenī. Kādu brīdi mierīgi sēdēja, piespiezdams sevi domāt par Adnanu.

Viņš sev iestāstīja, ka bija darījis visu, ko varēja. Adnans bija dzīvojis pats savu dzīvi, pieņēmis savus lēmumus un par tiem arī samaksājis. Turklāt viņi bija tik atšķirīgi ne vien vecuma ziņā, bet arī visos citos iespējamos veidos. Adnans atšķirībā no viņa skolā bija uzcītīgs, visiem patika, mīļākais skolēns. Viņam bija pavērušās iespējas, kuru Atifam nebija. Atifam pietrūka viņa mazā brāļa, pat ļoti. Bet viņā jautās arī citas dabiskas jūtas, ne tikai skumjas. Vainas apziņa, to bija viegli atpazīt. Arī niknums. Viņš sajuta arī vieglus atriebības kāres uzplaiksnījumus, pat ja viņš tos spēja kontrolēt. Bet

viņš sajuta vēl kaut ko ko tādu, par ko kaunējās un ko nevēlējās izrunāt skaļi, pat ne savās domās.

Viņš iedarbināja motoru un apmeta likumu ap ēku. Ēkas otrā pusē, līdzās atkritumu tvertnēm, bija novietotas vairākas luksusa mašīnas. Viena no tām bija labi pazīstamais tumšais Audi ar spožajiem diskiem. Atifs apbrauca ap nākamo mājas stūri un nonāca pie izbrauktuves. Uz pāris sekundēm apstājās, lai paskatītos pulkstenī. Līdz lidmašīnas izlidošanai bija atlikušas trīs stundas un trīsdesmit piecas minūtes. Gana daudz laika.

Administrācijā bija melna akmens plākšņu grīda un piecus metrus augsti griesti. No iestādes tālākā stūra plūda ritmiska mūzika, un aiz matēta stikla varēja samanīt kustamies ķermeņus.

Kreisajā pusē, aiz kādas citas stikla sienas, rindā stāvēja trenažieri mirdzošām pogām. Pāris uztrenētu puišu aiz tā cilāja svarus, bet abi bija tik aizņemti ar nodarbi, ka pat nepaskatījās uz viņa pusi. Pie reģistratūras letes neviena nebija, bet liela bulta ar uzrakstu Cafй norādīja uz kādām aizvērtām durvīm iestādes tālākajā labajā stūrī.

Atifs lēnā garā devās uz aizvērtajām durvīm. Pa ceļam viņš pamanīja novērošanas kameras. Dārgas, ar redzamību tumsā, kādu parastajās trenažieru zālēs nav. Patiesībā viņš pat nesaprata, kāpēc bija devies iekšā. Lielākoties tikai impulsa vadīts. Svaru zāle, Audi un tās īpašnieks, Kasandra viņam gar to nebija nekādas daļas. Turklāt viņš nojauta, kam pieder mašīna. Tomēr nespēja pretoties kārdinājumam ieiet un pārliecināties, ka viņa minējumi ir pareizi.

Pie kafejnīcas durvīm stāvēja vientuļš saliekamais krēsls un uz tā pustukšs šeikers ar sārtu saturu. Uz durvīm bija uzraksts Slēgts, bet Atifs joprojām caur matētā stikla durvīm varēja saskatīt kustības. Viņš dzirdēja Abu Hamsas pazīstamo balsi un pastiepa roku pretī durvju rokturim, bet kāda sveša balss lika viņam piebremzēt. Vai viņš būtu pārklausījies? Atifs stāvēja vēl pāris sekunžu un klausījās telpā notiekošo.

-   Tev nav par ko satraukties, mans draugs, nepavisam, teica Abu Hamsa. Es viņu pazīstu kopš bērnības.

Otra balss nesaprotami murmināja: “…vai neradīs problēmas?”

-    Nē, nē, viņš uzreiz noticēja oficiālajai versijai, Abu Hamsa iebilda. Adnans Kasabs ir miris un aprakts, un neatkarīgi no savstarpējām nesaskaņām mums ir jāturpina koncentrēties, lai notvertu nodevēju, pirms viņš mums izmaksā visu, ko esam uzcēluši.

Atifa sirds strauji sitās. Viņš paspēra soli tuvāk, lai labāk dzirdētu.

-   …savējais, ko iefiltrējām? kāda cita balss jautāja.

-    Advokāts jau pie tā strādā, Abu Hamsa skaidroja. Bet acīmredzot radusies vēl kāda problēma. Krispīns ir pārliecināts, ka šīs problēmas ir īslaicīgas un drīz vien mēs būsim atpakaļ uz pareizā ceļa.

-    Pie velna, cerams, tā arī būs, ņemot vērā, cik mums tas ir maksājis, teica kāda balss ar austrumeiropiešu akcentu.

-    Nav godīgi tā teikt, Krispīna iefiltrētā persona līdz šim mums ārkārtīgi palīdzējusi; pateicoties viņam, mēs esam varējuši vismaz daļēji kompensēt visus zaudējumus. Patiesībā bez iefiltrētās personas mēs nemaz nezinātu, ka tāds Jānuss patiešām eksistē, iebilda Abu Hamsa.

Telpā iestājās klusums, nepatīkams klusums, kas pārlieku ieilga. Atifs nekavējoties saprata, kas to ir izraisījis. Abu Hamsas pieminētais vārds: Jānuss.

-   Tādā gadījumā ļauj man vēlreiz norādīt, turpināja kāda skarba balss. Saskaņā ar direktīvām nodevējs nekavējoties jānodod man. Dzīvs un pilnīgi neievainots. Neviens cits ar viņu nedrīkst runāt, pirms to būšu izdarījis es.

-    No savas puses es nekādas problēmas neradīšu, atkal ierunājās nesaprotamā murminošā balss. Viņš noteikti nav viens no manējiem. Pie mums nav tādu salašņu.

-    Lieli vārdi, Lund. Būtu nepatīkami, ja nāktos vilties, kāds teica.

Atifs atģidās. Pirms brīža viņš nebija pārklausījies, par to nebija nekādu šaubu. Balss piederēja kādam citam senam draugam. Tomēr “draugs” nebija pareizais apzīmējums. Pēdējoreiz satiekoties, vīrietis bija piespiedis pistoles galu pie viņa galvas un zvērējis nogalināt.

-  Patiesībā nodevējs pat šobrīd varētu atrasties šajā telpā. Izņemot konsultantu, mēs visi esam līdzvērtīgi aizdomās turamie, vai tad ne? jautāja pazīstamā balss.

-   Tieši tāpēc jums jāuztic kaķa un peles medības man un manai komandai! atkal ierunājās sausā balss. īsi, aprauti teikumi, teju militārā stilā. Visticamāk, tas bija vīrietis, kurš tika dēvēts par konsultantu.

Atifs atcerējās, ka Abu Hamsa bija bērēs ieminējies par konsultantiem. Varbūt viņš domāja tieši šo vīrieti.

-   Mēs esam eksperti šāda veida izmeklēšanā, turklāt mums nepastāv nekāds interešu konflikts, kas varētu aptumšot mūsu uzmanību. Nodevējs Jānuss ir mūsu darbs, mūsu vienīgā prioritāte, un labākais, ko jūs varat darīt, ir likties mierā, skarbā balss turpināja.

Atkal vārds Jānuss lika sarunai apklust. It kā neviens no vīriem nevēlētos runāt uzreiz pēc vārda pieminēšanas.

Sadzirdējis tualetes ūdens nolaišanas skaņu vien pāris metru attālumā, Atifs sarāvās. Viņš pagrieza galvu, ieraudzīja, ka viena no tualetes durvju slēdzenēm ir sarkanā krāsā. Kāds tur darbojās un kuru katru bridi atvērs durvis. Atifs paskatījās uz izeju, saprata, ka nepaspēs. Bet bija vēl vienas durvis, tieši līdzās tualetēm. Viņš paspēra divus ātrus soļus un paraustīja rokturi. Durvis nebija aizslēgtas un veda uz nelielu saimniecības telpu. Atifs ieslīdēja iekšā un aizvēra aiz sevis durvis mirklī, kad atvērās tualetes durvis.

Viņš palūrēja pa durvju spraugu. Garām pagāja vīrietis gorillas augumā, paņēma šeikeru un apsēdās uz saliekamā krēsla vien dažu metru attālumā no Atifa. Vīrietis bija īsāks nekā viņš, tumšiem, īsi apgrieztiem matiem un dimanta auskaru vienā ausī. Krūšu muskuļi bija tik lieli, ka rokas atradās jocīgā leņķī. No vienas T krekla piedurknes ārā spraucās tetovējums, kas noklāja roku līdz pat delnai. Atifs viņu nekavējoties atpazina, tas bija vīrietis no bērēm. Viņu sauca Dīno vai tamlīdzīgi.

Vīrietis ielēja mutē atlikušo proteīna dzērienu un skaļi atraugājās. Paņēma mobilo telefonu un sāka to bakstīt. Pagāja krietns laiciņš, līdz Atifs saprata, ka Dīno te nesēž sagadīšanās pēc. Viņa

pienākums bija raudzīties, lai vīri varētu netraucēti sarunāties. Bet, šo pienākumu veicot, viņš nebija īpaši uzmanīgs.

Atifs paskatījās rokaspulkstenī. Atlikušas trīs stundas un divdesmit piecas minūtes. Steigas nebija. Viņš uzmanīgi paraudzījās apkārt telpai. Grīdas platība bija tikai divi kvadrātmetri, un tajā, protams, nebija logu. Amonjaka un tīrīšanas līdzekļu smaka lika asarām saskriet acīs.

Dīno vēlreiz atraugājās, varēja saklausīt stenēšanu un pēc tam pirdienu. Atifs paskatījās pa durvju spraugu un redzēja vīrieti dīdāmies uz krēsla. Pēkšņi viņš pielēca kājās, paspēra dažus ātrus soļus un izstiepa roku Atifa virzienā. Bet, pirms Atifs paspēja reaģēt, vīrietis pazuda no viņa redzesloka, un brīdi vēlāk aizvērās tualetes durvis. Viņš dzirdēja atveramies tualetes poda vāku, pēc tam skaļus šļakstus, kam sekoja atvieglota nopūta.

Atifs klusām izslīdēja no noliktavas, pasteidzās garām tukšajai reģistrācijas letei un atstāja iestādi pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis.

Atifs atrada labu novērošanas vietu blakus esošajā pagalmā. Kravas mašīnu rindas pašā vidū, un no svaru zāles viņu atdalīja drāšu žogs, kas neaizsedza skatu tā, lai tas būtu pieminēšanas vērts, toties padarīja viņa automašīnu neredzamu. Trīs stundas un deviņpadsmit minūtes līdz lidmašīnas izlidošanai. Brauciens līdz Ārlandas lidostai prasītu stundu, viņam tik un tā būtu pietiekami daudz laika. Viņš atlaida sēdvietu atpakaļ un pamēģināja izstiepties, cik vien varēja. Vēlējās, kaut viņam līdzi būtu tālskatis.

Laika rezerve bija iztecējusi vēl par divdesmit piecām minūtēm, pirms beidzot kaut kas notika. Pirmais iznāca Abu Hamsa, aizdedza resnu cigāru un brīdi vēlāk ielēca Audi. Atifa minējums bija pareizs. Tonis, kādā vīrs runāja par Kasandru, bija viņu nodevis. Viņa solījums parūpēties par ģimeni un fakts, ka Kasandrai ir viņa telefona numurs, visu atklāja vēl skaidrāk. Jautājums bija vienīgi: cik drīz pēc Adnana nāves onkulis uzņemsies sponsora lomu? Bet Atifs sev atkal atgādināja, ka tā nav viņa darīšana. Kasandra pieņem pati

savus lēmumus, un darījums ar Abu Hamsu varbūt nav vienkāršākais variants un lētākā cena, kuru maksāt par savas ģimenes uzturēšanu.

Līkkājis vīrs, kas iznāca reizē ar Abu Hamsu, bija augumā liels, manāmi uzbarojies, nevis trenēts. Ādas jaka, gara bārda uz zoda un blondie mati sapīti bizītē uz muguras. T ipisks zviedru motociklistu bandas paraugs augstākajā pakāpē. Atifs viņu atpazina. Mike Lunds, pirms septiņiem gadiem viņš tikko bija kļuvis par bandas Hells Angels ieroču vīru. Tagad Lundam vajadzēja būt gadus piecdesmit vecam. Milzīga dūnu jaka noslēpa lielāko daļu ādas vestes, bet Atifs varēja redzēt lielus, sarkanus burtus uz balta fona. Tātad joprojām HA.

Speķa gabals apstājās un aizlika aiz lūpas zelējamo tabaku, pagaidīja vīrieti, kas viņam sekoja. Vēl viens no motociklistu bandas. Bet šis neizskatījās tik atsaldēts. Tērpies bandas Banditos jakā dzeltenā un sarkanā krāsā. īsiem matiem, jaunāks un trenētāku augumu nekā Mikem Lundam, un acīm redzami ne tik rudzu blondiem matiem un ne tik zilām acīm kā Lundam. Bet izskatījās, ka abiem vīriešiem nav iebildumu vienam pret otru. Viņi palika stāvam un sarunājamies, tad vēl divi vīrieši sastādīja viņiem kompāniju. Viņiem mugurā bija treniņtērpi, nesen skūti mati, platas pieres un mezglaini vaigukauli. Viņi izskatījās pēc tipiskiem austrumniekiem, visticamāk, krieviem.

Tie, kas treniņtērpos, aizdedzināja katrs pa cigaretei, piedāvāja vienu Banditos puisim, kamēr Mike Lunds apmierinājās ar zelējamo tabaku. Vīrieši stāvēja un dažas minūtes sarunājās, un mīdīja sniegu. Kad pa durvīm iznāca vēl viens vīrietis, kura seja atgādināja galvaskausu, visi četri pārmija skatienus, ātri sarokojās un iekāpa katrs savā mašīnā.

Vīrietis, kura seja atgādināja galvaskausu, palika stāvam un aizkūpinām cigāru. Likās, viņš ciniski noskatās uz pārējo mašīnām, pēc tam devās pie liela Porsche Cayenne. Atifs nopētīja vīrieti, secināja, ka viņš iederētos svaru zālē. Izskats skūtais pauris, ērgļa deguns un iekritušās acis to nevarēja sajaukt ar ko citu. Tas bija viņa vecais draugs un kolēģis Saša. Kara varonis no Balkāniem, izcilas spējas un pilnīgi bez jebkādas morāles. Viņu pirmajā kopīgajā darbiņā Saša ar knaiblēm bija nogriezis kādam vīrietim pirkstus. Turpināja,

līdz palika tikai rādītājpirksti, lai gan vīrietis jau sen bija salauzts un bija pastāstījis visu vēlamo informāciju. Vardarbība, tas nu bija skaidrs, bet Saša bija arī sadists ar pieredzi, un Atifs mazpamazām bija lūdzis vadībai sev citu partneri. Acīmredzot šī informācija bija aizgājusi līdz Sašam, kurš kāda naktskluba vidū bija pielicis pistoli viņam pie galvas. Skaidroja, ka nākamreiz, abiem satiekoties, viņš nospiedīšot gaili neatkarīgi no liecinieku skaita. Neilgi pēc tam saslima Atifa mamma. Un, tā kā Atifs viņai sastādīja kompāniju ceļā uz Irāku, tas vairs nebija aktuāli. Bet, spriežot pēc sarunām svaru zāles kafejnīcā un skatieniem, kurus baikeri cits citam veltīja automašīnu stāvvietā, Atifs nebija vienīgais, kas bija nonācis grūtībās ar Sašu. Viņa piedalīšanās sapulcē, uzvalks, dārgā mašīna skaidri norādīja, ka viņš pakāpies pa karjeras kāpnēm. Kļuvis par kādu, ar kuru rēķinās.

Divas dažādas baikeru bandas, pāris krievu, Abu Hamsa un Saša. Saruna, kuru viņš noklausījās, bija augsta līmeņa. Gangsteru versija izdevumam “Vem ar vem'*?

Pēdējais vīrietis iznāca, kamēr Saša vēl nebija aizbraucis. Aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs, uzvalkā, mētelī, īsiem, tumšiem matiem un modru skatienu. Vairāk no attāluma nevarēja saskatīt. Vīrietis kustējās līgani, izstaroja krietni vairāk pašpārliecinātības nekā pārējie un arī vairāk savaldības. Turklāt viņš bija krietni mierīgāks nekā vīrieši, kas iznāca pirms viņa. Visticamāk, ne tik nobijies.

Iespējams, tas pats konsultants, kuru bija pieminējis Abu Hamsa. Patiesībā šis vīrietis atgādināja kādu no militārās pasaules. Vai kruķi.

Konsultants brīdi apstājās pie aizmugures durvīm un uzlika pilota stila saulesbrilles. Pēc tam devās pie tumša Range Rover. Pārlaida skatienu apkārtnei. Vīrietis palika stāvam pie mašīnas, un pāris sekunžu Atifs bija pārliecināts, ka konsultants skatās tieši uz viņu. Bet tad atvērās svaru zāles aizmugurējās durvis un pa tām iznāca Dīno vai kā nu viņu tur sauc. Viņš konsultantam kaut ko pateica, un tas aizgriezās, tikmēr Dīno aizgrābti vicināja savas īsās rokas tā,

* “Kas ir kas” (.zviedru vai.) 20. gadsimta 50. un 60. gados Zviedrijā izdota grāmatu sērija par 47 000 zviedru personāliju.

ka tas izskatījās nedaudz komiski. Konsultants atbildēja, pēc tam abi vīrieši ātri iegāja atpakaļ ēkā.

Atifs domāja par novērošanas kamerām svaru zālē. Cik vienkārši būtu patīt atpakaļ video, tikai pāris minūšu. Daži peles klikšķi uz datora, un viņš parādītos uz ekrāna.

Viņš pagrieza mašīnas aizdedzes atslēgu un pārslēdza ātrumus. Bija palikušas vien trīs stundas līdz lidmašīnas izlidošanai.

Desmit

KAD SARAKS PAMODĀS, viņš uzreiz pamanīja divas lietas. Pirmā: apkārt valdīja piķa melna tumsa. Pat ne indikatora lampiņas gaismas vai kaut kā cita, kam pievērst skatienu. Tātad viņš neatradās savā parastajā istabā. Otrā: tumsā bija vēl kāds. Viņš uztvēra kustību, pēc tam sadzirdēja kādu ievelkam elpu.

-   Vai tu mani dzirdi, Sarak? vaicāja klusa vīrieša balss.

Viņš pagrieza galvu uz runātāja pusi un mēģināja atsaukt atmiņā, ko šī balss varētu atgādināt. Vārdu, vietu, jebko. Bet prātā nekas nenāca.

-   Nav viegli sarunāt tikšanos ar tevi, Sarak. Daudzi tevi vēro. Daudzi, kas satraucas par to, ko tu grasies atklāt.

Saraks mēģināja piecelties sēdus, bet sapinās saitēs, kas cieši aptvēra vina ķermeni.

-   Tu zini, kas es esmu, vai ne? — vīrietis jautāja.

-   N-nē, Saraks atbildēja. Bet tā nebija taisnība. Viņi bija tikušies, par to viņš bija gandrīz pārliecināts. Tikai nevarēja atcerēties, kur un kad. Acis lēnām pierada pie tumsas, un viņš spēja atšķirt vīrieti tumsā, tumšu siluetu vien dažu metru attālumā.

-   Mūsu abu starpā ir noruna, vai to tu atceries? vīrietis nebeidza prašņāt.

Saraks pakratīja galvu, jau atkal nespējot īsti saprast. Vai tas viss bija sapnis, halucinācijas, kuras ar viņu izspēlēja prāts? Zem segas viņš ciešāk sažņaudza rokas. Sajuta vienu no plaukstas virsmām kaut

kam pieskaramies. Kādam plastmasas priekšmetam, kas pievienots vadam. Ārstu izsaukuma poga.

Vīrietis pietuvojās, nostājās blakus viņa gultai, līdzi sev atnesot spēcīgu tabakas smaržu. Saraks tik tikko spēja saskatīt raupjo seju, muti, kas līdzinājās melnam caurumam, kurā mirdzēja zelta zobs. Nepatīkamā sajūta pārauga bailēs un lika Saraka sirdij sisties straujāk. Viņš taustījās pēc ārstu izsaukuma pogas, pirksti slīdēja tai pāri.

-    Noruna paliek noruna. Tu zini, kādas būs sekas, ja to lauzīsi, vīrietis teica.

Saraks aizvēra acis, samiedza plakstiņus, cik cieši vien spēja, un nospieda pogu. Vienu reizi, divas, vēl vairāk…

-   Tinies! viņš sauca. Ej ellē!

Tālumā bija dzirdamas balsis. Pēc tam soļi, kas tuvojās pa gaiteni. Kuru katru brīdi atvērsies durvis.

-   Tu nevarēsi slēpties mūžīgi, vīrietis čukstēja viņam ausī. Tu turēsies pie mūsu norunas, dzirdi mani?

Saraks mēģināja kliegt, skaļi gārdza, līdz atvērās durvis un ieslēdzās griestu lampa. Viņš samiedza acis pret gaismu, pret sievieti baltajās drēbēs, kas uzmanīgi pakratīja viņa roku.

-    Kā jūties, Dāvid? viņa jautāja.

Viņš atkal samiedza acis, paberzēja tās, lai varētu labāk redzēt. Izņemot māsiņu, palāta bija tukša. Bet vienā stūrī stāvēja vientuļš krēsls. Tā mīkstā sēdvieta bija nedaudz samīcīta, it kā tajā tikko būtu sēdējis spēcīgas miesasbūves cilvēks.

LIDMAŠĪNA IZLIDOJA PRECĪZI pulksten 20.35. Pacēlās pārsimt metru, tad pagriezās nost no skrejceļa un uzsāka lēnu pagriezienu uz austrumiem.

Atifs atgāzās atpakaļ krēslā un aizvēra acis. Mēģināja salikt kopā visas zināmās detaļas, cik labi vien spēja.

1. Adnans un viņa banda apzaga vērtslietu pārvadāšanas furgonu.

2.  Nejaušas sagadīšanās dēļ viņi uzskrēja virsū civilajai kruķu mašīnai.

3.   Kruķi sekoja un izsauca papildspēkus, kas uzbruka, tiklīdz viņi grasījās nomainīt bēgšanai paredzēto mašīnu. Sākās apšaude. Adnans un Juha nomira. Trešais čalis, Tomijs, kļuva par dārzeni.

Pilnībā saprātīgs stāsts. Neatkarīgi no tā, cik rūpīgi tika plānota operācija, reizēm tā notiek. Laime iepriekš vienmēr bija Adnana pusē. Šoreiz svara kausi sasvērās uz otru pusi.

Atifs bija izdarījis apzinātu izvēli un pieņēmis notikumu gaitu tieši tā, kā viņam tika stāstīts, jau pirms viņš ielidoja Zviedrijā. Nolēmis neuzdot nevajadzīgus jautājumus. Pat nemēģināt uzzināt papildinformāciju vairāk, nekā tas ir vajadzīgs. Tomēr viņš nespēja nokratīt no sevis Abu Hamsas vārdus.

Skaudība ir dzīvībai bīstama, zēni…

Lai gan Adnans nodrošināja sevi, kā prata, un, šķiet, mazajam brālim piemita arī tā maģiskā spēja zeltu pārvērst sūdos, Atifs viņu apskauda. Apskauda visas viņa labās īpašības, kuru pašam nebija. Viņa šarmu, ģimeni un mammas beznosacījumu mīlestību.

Vai kāds Adnana paziņu lokā būtu sajutis tieši to pašu? Vēlējies Adnanam kaut ko atņemt? Vai runa bija par Kasandru? Par pēdējo Atifs šaubījās. Neatkarīgi no motīva kāds par Adnanu bija pasūdzējies un netiešā veidā izraisījis viņa nāvi. Visticamāk, tā bija tā pati persona, no kuras līdz nāvei bija pārbijušies gangsteri svaru zālē.

Jānuss. Romiešu dievs ar divām sejām. Iesākums, pārmaiņas un nobeigums, pavēlnieks, dievs, kas iesāka karus un pārliecinājās, ka tie beidzas. Cilvēki to saista ar ieeju, vārtiem, durvīm, laiku, kā arī ceļu.

Atifs atvēra acis un paskatījās augšup. Lidmašīna bija pārvērtusies par mazu gaismas punktu, kas lēnām slīdēja pāri tumšajām vakara debesīm. Vēl tikai dažas minūtes, un tad tā nozudīs. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, ielika ātrumā un izbrauca no lidostas autostāvvietas.

Vienpadsmit

PĒTERS MOLNARS paskatījās ārā pa logu uz pamatīgi izrakāto policijas ēkas dārzu. Iebāza mutē košļājamo gumiju un palūkojās uz savu smago ūdenslīdēja rokaspulksteni. Piecas minūtes pāri laikam, gluži kā vienmēr. Draņķa Kolanders.

Apgabala kriminālpolicijas priekšnieka mazās varas spēles bija tikpat paredzamas, cik kaitinošas. Viņam vajadzētu darīt tāpat kā Berham, ar nolūku ierasties vēlāk, lai radītu sava veida līdzsvaru. Diskrēti parādīt Kolanderam vidējo pirkstu.

-   Tagad tu vari doties iekšā, Pēter, teica Kolandera sekretāre, un tajā pašā brīdī izmeklēšanas nodaļas priekšnieks parādījās durvīs.

-    Labrīt, Pēter! Berhs sveicināja, uzlikdams brilles uz kailās pieres. Vai mēs zinām, kāpēc? — Berhs klusi jautāja, pamājot uz apgabala kriminālpolicijas priekšnieka durvīm. Molnars pakratīja galvu.

-    Ne gluži, bet es pirms brīža gaitenī redzēju Oskaru Vālinu.

-    Pie velna! Bqrhs nomurmināja.

-    Nūjā, tas jau bija tikai laika jautājums, pirms uzradīsies 7he golden boy*. Vai noklausīsimies, ko viņš vēlas?

“It kā mēs to jau nezinātu,” nodomāja Molnars. Berhs pieklauvēja pie durvīm un atvēra tās. Stafans Kolanders sēdēja aiz sava lielā rakstāmgalda. Kā vienmēr, nevainojami ģērbies. Labi izgludinātā

* Zelta puisēns. (Angļu vai.)

krita baltā kreklā ar smagām aproču pogām, kas bija saskaņotas ar zeltainajiem uzplečiem.

Molnars un Berhs diskrēti apmainījās skatieniem. Neviens no viņiem nevalkāja uniformu, arī ceturtais cilvēks telpā ne. Puiciska paskata gaišmatains vīrietis, kas stāvēja, vienaldzīgi atspiedies pret zemu arhīva skapi pie vienas no sienām.

—  Labrīt, mani kungi! Kolanders teica. Jūs taču pazīstat policijas virsnieku Vālinu, vai ne?

— Jā, protams. Sveiks, Oskar! Molnars un Berhs abi pamāja ar galvu Vālinam.

“Pielaizītiem matiem, gludi skūtu seju, tērpies trīsdaļīgā uzvalkā,” nodomāja Molnars. Neliela atšķirība no tā laika, kad viņi strādāja organizācijā. Bet tas bija pirms… cik gadiem… desmit divpadsmit? Velns ar ārā, viņš kļūst vecs. Bija jāuzmanās, lai nekļūtu tāds pats kā Berhs, nevīžīgs, uzresnējis un ar tik lielu alus vēderu, ka tik tikko spēja redzēt savu daiktu, kad čurāja. Molnars neapzināti pastaipījās un sasprindzināja savus labi trenētos krūšu muskuļus. Šķiet, tuvākajā laikā nekas tāds nedraudēja.

Oskars Vālins jebkurā gadījumā nebija sēdējis, rokas klēpī salicis, un bija lieliski izmantojis laiku. Izgājis policijas priekšnieku apmācības programmu un papildus mācījies universitātē. Pēc tam izmetis līkumu Starptautiskajā Kriminālpārkāpumu tiesā Hāgā un tad nonācis Valsts kriminālpolicijas izmeklēšanas nodaļā. Nav nemaz tik dīvaini, ka tieslietu ministrs Stēnbergs viņu īpaši izvēlējās abi nāca no viena un tā paša dīķa. Ambiciozi, tiecās pēc panākumiem, viduvēji, bet gana neiecietīgi, lai ietu pāri līķiem.

Molnars nojauta, kāpēc Vālins bija pagodinājis viņus ar savu klātbūtni.

What goes around, comes around…*

— Piesēdiet! Kolanders pamāja uz apmeklētāju krēsliem viņam iepretī. Man un policijas virsniekam Vālinam bija auglīga diskusija. Viņa plāni izklausās interesanti, un esmu paudis nostāju, ka mēs Stokholmas reģiona kriminālpolicijā sagaidām rezultatīvu sadarbību.

* Ko sēsi, to pļausi. (Angļu vai.)

Kolanders pagriezās pret Vālinu, kurš joprojām stāvēja, atspiedies pret arhīva skapi.

-   Oskar, vai tev ir vēlēšanās pastāstīt ko vairāk?

— Protams, Stafan.

Vālins iztaisnojās, paspēra pāris soļu uz priekšu un apsēdās pie Kolandera rakstāmgalda. Apgabala policijas priekšnieka virslūpa notrīcēja, īss, mazs smaidiņš, nepatikas pilna izteiksme. Molnaram bija jāpiepūlas, lai nesmīkņātu.

-   Tieslietu ministrs Stēnbergs ir devis man skaidru uzdevumu, Vālins iesāka. Apkopot visus galvenos resursus vienuviet. Nacionāls zināšanu centrs, kurā šie resursi tiktu pilnībā izmantoti, nevis nevienmērīgi izmētāti pa visu valsti. Mēs nevaram atļauties vairākas paralēlas organizācijas, kas dzīvo pašas savu dzīvi.

-    Un ko tu vēlies no mums, Vālin? Berhs viņu pārtrauca.

Jau otro reizi minūtes laikā Molnars bija tuvu tam, lai izplūstu

smaidā. Stulbais Berhs! Protams, tagad viņš bija galda žokejs, bet reizēm viņā atklājās īsts ielu kruķis. Savā laikā Berhs bija sīksts krukis. Loti sīksts.

Vālins ātri savācās.

— Sadarbību ar informatoriem, — viņš noteica. Jūs droši vien apzināties, ka arī reģiona nodaļām ir savi informācijas avoti. Novērotāji pilsētā, bāru grupējumi, narkotiku karteļi un daudzi citi. Nemaz nerunājot par manu veco darbavietu, Valsts kriminālpolicijas izmeklēšanas nodalu.

Vālins uzsmaidīja Berham, bet tā skatiens bija ledusauksts. Vecākais vīrs mazliet pagrozījās krēslā, bet gudri izvēlējās neko neteikt.

— Reizēm vieni un tie paši informatori sniedz vienu un to pašu informāciju dažādiem informācijas ievācējiem, viņiem pašiem par to nezinot. Tas nozīmē, ka viena informatora nepareizi sniegta informācija draud iegūt pārlieku lielu nozīmi, ņemot vērā, ka avota iegūtos datus apstiprina dažādas policijas instances, lai gan avots ir viens un tas pats. Tādējādi izmeklēšanas materiāls kļūst mazāk uzticams, tam taču tu piekritīsi, Berh? Vālins pāris sekunžu turpināja ar

skatienu urbties Berhā, pagaidīja, līdz viņš viegli pamāj, un pagriezās pret Molnaru.

-Turklāt reizēm atklājas, ka daži informācijas ievācēji savus augstvērtīgos informatorus tur slepenībā. Tādus, kurus varētu izmantot daudz efektīvāk.

Šoreiz bija Molnara kārta censties izskatīties neaizskartam. Viņš izmantoja citādu taktiku nekā Berhs — skatījās Vālinam tieši acīs. Negrasījās ne mazākajā mērā nolaist galvu.

-   Rīt atbrauks divi mani kolēģi, Vālins turpināja. Viņiem ir pielaide augstākās slepenības pakāpes informācijai, un es sagaidu, ka jūs pilnā mērā ar viņiem sadarbosieties. Mums būs nepieciešami vārdi un kontaktinformācija par visiem jūsu informācijas avotiem. Visiem! Vai esmu pietiekami skaidri izteicies?

Viņš ieturēja pauzi un, kā izskatījās, gaidīja atbildi no Molnara. Bet tā sejā joprojām nepakustējās ne vaibsts. Iejaucās Kolanders.

-    Saprotams, reģiona kriminālpolicijas priekšnieks nokremšļojās un turpināja: Kā jau iepriekš minēju, mēs nevaram vien sagaidīt tuvojošos sadarbību, Oskar.

-    Nu tā, tas nu ir garām, Kolanders teica, kad Vālins bija atstājis kabinetu. Ko jūs par to domājat?

-   Njā, Berhs novilka un uzmeta Molnaram īsu skatienu, mēs jau jutām, ka kaut kas tāds notiks. Sadarbība ar informācijas avotiem ir mūsu darba prioritāte, un sasniegumi runā paši par sevi. Tu droši vien atceries, Vālins mēģināja iegūt mūsu departamenta labvēlību jau tolaik, kad pats sēdēja Valsts kriminālpolicijas pārvaldē. Tagad viņam pieder pietiekami daudz varas, lai viņš vairs nestāvētu ar cepuri rokās lūdzot, bet gan pieprasītu.

-   Jā, es domāju tieši to pašu. Mūsu tieslietu ministru, šķiet, piemeklējušas daudzas jaunas idejas. Bet gan jau redzēsim, kā notikumi attīstīsies turpmāk. Kolanders iztaisnojās. Es un reģiona policijas priekšniece Svenska esam vienojušies, ka labākā stratēģija pagaidām ir sadarboties. Bet mums nav jāpasniedz viņiem viss uz sudraba paplātes. Tādējādi tagad pirms garajām brīvdienām varbūt

ir vērts pārskatīt, kurš no personāla ir strādājis pārāk daudz virsstundu un kuram vajadzētu paņemt pāris brīvdienu. — Kolanders ar viennozīmīgu sejas izteiksmi paskatījās uz abiem vīriem.

Berhs pamāja.

-    Man ir daži puiši, kurus vajadzētu aizsūtīt kursos. Ētika un dzimumu līdztiesība, apgabala policijas mīļākie temati. Kā mēs to varētu noformēt?

-   Es apstiprināšu, Kolanders teica. Noformējiet dokumentus un sagatavojiet tos ar pāris nedēļu vecu datumu, es tos parakstīšu. Viņš bungoja ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsmu. Un tagad pie nākamā temata: Dāvids Saraks. Vai mums ir kādi jaunumi no slimnīcas?

-   Es šorīt runāju ar ārstiem, Molnars skaidroja. Atveseļošanās virzās uz priekšu, viņš ir nomodā un spēj kustēties. Tomēr viņam joprojām ir lieli atmiņas zudumi. Viņš neatceras nedz pašu avāriju, nedz arī to, ar ko strādājis pēdējā laikā.

-    Saprotu, tas ir, maigi sakot, neveiksmīgi. Kolanders savā priekšā savija kopā pirkstus. Un ko domā ārsti?

-    To, ka Sarakam pilnīgi noteikti kļūs labāk, bet šobrīd nav nekādu garantiju par to, cik lielā mērā. Daži atmiņas zudumi var kļūt permanenti. Molnars ātri paskatījās uz Berhu.

-    Un informācijas avoti? Jānuss? Kolanders pagriezās pret Berhu, kurš pakratīja galvu.

-   Kopš avārijas mēs neesam neko par viņu dzirdējuši. Visticamāk, viņš tagad turas pa gabalu, jo nav nekāda kontakta ar Saraku. Gaida, ka kāds ar viņu sazināsies ierastajā saziņas veidā. Vismaz tā noteikti ir teikts instrukcijās, kuras Saraks viņam ir nodevis.

-   Es saprotu. Kolanders turpināja bungot ar pirkstu galiem pa rakstāmgalda virsmu. Tāpēc mums joprojām nav nekādas skaidrības, kāpēc Saraka aploksne drošības skapī bija tukša. Kāpēc mums nav zināma neviena no viņa informācijas avotu patiesām identitātēm nedz Jānusa, nedz kāda cita? .

-   Jā, diemžēl tā izskatās, Berhs novilka.

Kolanders turpināja bungošanu. Nu tad mums nav nekāda plašā izvēle. Mēs būsim spiesti izveidot formālu pieteikumu un nodot lietu

iekšējam dienestam. Dreijers šādu izmeklēšanu noteikti uzņemtos risināt personiski. Bet, pirms mēs to darām, man jāinformē reģiona policijas priekšniece par notikušo.

“It kā tu jau to nebūtu izdarījis,” nodomāja Molnars. Operācija “Sākt no nulles” noteikti jau bija uz starta līnijas.

-    Tātad mums jābūt gataviem, ka mūs nopratinās par to, ko zinām par Saraku un viņa darba metodēm, kas manā gadījumā ir ārkārtīgi maz, Kolanders piebilda. Man šķiet, ka Saraks ignorējis lielu daļu noteikumu, saskaņā ar kuriem mēs strādājam. Savus veiksmīgos panākumus uzskata par sava veida carte blanche*, lai varētu darīt, kas ienāk prātā. Varbūt mēs jau esam apsvēruši viņa piemērotību šim darbam un nākotni šeit, reģiona kriminālpolicijā? Vai mums ir kāds dokuments, kas apstiprina šādu diskusiju?

Kolanders paskatījās uz Berhu. Molnars pamanīja, ka vecākais vīrs nedaudz pamāj ar galvu. Velns ar ārā, viņš bija kļūdījies. Operācija “Sākt no nulles” savā būtībā jau bija sākusies, un Saraks bija viņu pirmais upuris.

-   Tātad, mani kungi! Apgabala kriminālpolicijas priekšnieks vairākas reizes viegli uzsita pa rakstāmgalda virsmu, lai norādītu, ka sapulce ir galā. Molnars dziļi ievilka elpu. Iztaisnojās un papūlējās izskatīties iespējami mierīgāks.

-   Pastāv vēl kāds iemesls, kāpēc mums vēl nav izdevies sazināties ar Jānusu. Scenārijs, kuru mums nepieciešams apsvērt, viņš minēja.

-    Un tas būtu, Pēter? Kolanders pieliecās virs rakstāmgalda.

-   Jānuss trīs nedēļas nav saņēmis no Saraka nevienu ziņu, iespējams, viņš nojauš, ka kaut kas ir atgadījies. Varbūt viņam izdevies saprast notikušo pēc laikrakstu virsrakstiem par policistu, kurš cietis autoavārijā. Tādā gadījumā viņš ap šo laiku būs jau visu sapratis.

-   Tagad «īsti nesaprotu, Pēter, Kolanders iebilda. — Ko sapratis?

-   To, ka nav neviena aizvietotāja, ka Saraks ir viņa vienīgā kontaktpersona. Vienīgais, kas zina viņa noslēpumu. Molnars pārlaida mēli pār saviem līdzenajiem zobiem. — Padomā par to, viņš

* Pilnīga rīcības brīvība. (Franču vai.)

teica. — Jānuss atrodas kriminālās hierarhijas pašā augšgalā, to mēs zinām. Viņa sniegtā informācija mums ir palīdzējusi atklāt lielākos noziegumus pēdējo desmit gadu laikā, turklāt radījusi ārkārtīgi lielus zaudējumus organizētās noziedzības pasaulei. Citiem vārdiem sakot, ļoti daudzi cilvēki gribētu redzēt viņu mirušu. Visi, ar kuriem viņam ir kāds kontakts. — Molnars kādu brīdi ieturēja pauzi, lai ļautu šai domai iesakņoties viņu prātos.

-   No savas pieredzes zinu, ka šādus informāciju avotus nenoalgo par grašiem, kurus policija ir gatava maksāt; tāpēc vienīgais veids, kā Saraks būtu varējis viņu savervēt, bija atrast viņa vājo punktu. Kādu noslēpumu, ko Jānuss par katru cenu gribēja noslēpt. Kāds, kas labprātāk riskē ar dzīvību un pļāpā ar policiju, nevis atklāj savu noslēpumu.

Kolandera telefonā, kas atradās uz galda, iedegās lampiņa, bet likās, ka reģiona kriminālpolicijas priekšnieks tam nepievērš uzmanību.

-   Bet, lai kāds arī būtu Jānusa noslēpums, Saraks to ir paturējis pie sevis, Molnars turpināja. Viņš to nevienam nav izpaudis, nav pat uzrakstījis. Vismaz mēs par to neko nezinām. Man liekas, ka Jānuss to jau ir izskaitļojis un nolēmis izmantot situāciju. Varbūt viņš jau to izdarīja pirms Saraka avārijas.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Kolanders sarauca pieri.

Molnars pamāja, Berhs sekoja viņa paraugam.

-    Mums jāapsver iespēja, ka Jānuss gluži vienkārši negrib tikt atrasts. Ka viņš ir gatavs darīt jebko, lai nosargātu savu identitāti. Varbūt pat iet pāri līķiem.

Divpadsmit

SARAKS UZMANĪGI PALŪKOJĀS pa durvju spraugu. Apsargs atradās gaiteņa otrā galā pie reģistratūras letes pretī liftiem. Viņš runājās ar vienu no māsiņām, pateica kaut ko tādu, kas viņu sasmīdināja. Tērpies pelēkzaļā uniformā, Securitas bereti galvā. Pie siksnas bija piestiprināta rācija, steks un rokudzelži. Visticamāk, lai apsargātu viņu. Bet tādā gadījumā — no kura? Vai no kā?

Viņš atkal atlocīja saņurcīto lapiņu un izlasīja ziņu tās otrā pusē.

ŠEIT TU NEESI DROŠĪBĀ!

Tāpat kā iepriekšējo zīmīti, ari šo viņš nespēja atcerēties, ka būtu to rakstījis. Pēdējās dienās viss viņa prātā bija sajaucies vienā lielā putrā. Viņš mēdza ieslīgt bezsamaņā un atmosties no tās. Viņš miglaini atcerējās, ka bija piecēlies, lai dotos uz tualeti, un kāds viņam iešļircināja injekciju. Viss pārējais bija miglā tīts.

Saraks atkal sapņoja par apsnigušo mašīnu, par vīrieti ar čūskas tetovējumu. Bija jutis viņa bailes, dzirdējis balsi un pēc tam, kad lode ietriecās viņa pakausī, atkal un atkal redzējis viņu mirstam. Bet nebija uzpeldējušas nekādas jaunas detaļas, nekas tāds, kas varētu palīdzēt saprast notikušo. Kurš turēja pistoli? Vai nelabais uz aizmugurējā sēdekļa?

Vai tas bija tas pats vīrietis, kas oda pēc tabakas, kas sēdēja viņa palātā, tumsā, un čukstēja par norunu? Vai tas-patiesībā bija noticis

vai ari viss bija tikai migrēnas izraisītas halucinācijas? Viņš sliecās uz pēdējo, bet nebija īsti drošs. Ne šeit.

Saraks atkal paskatījās uz lapiņu. Migrēnas lēkmes šķita pietiekami absurdas, tomēr likās, ka sāpes mazinās. Viņš jutās labāk, skaidrāku prātu nekā agrāk. Viņš noņēma pārsēju un atbrīvoja kreiso roku. Plecs joprojām bija jutīgs, bet lietojams. Toties labā kāja dzīvoja savu dzīvi, un arī uz labo roku nevarēja simtprocentīgi paļauties. Bet viņš varēja pārvietoties ar alumīnija spieķa palīdzību, kuru kāds bija nolicis pie viņa gultas.

Viņš atvēra augsto, šauro drēbju skapi un uzmauca sev virsū apģērbu, ko tajā atrada. Džinsi bija tikko izmazgāti, uz tiem nebija nekādu traipu, un nekas neliecināja par avāriju. Tas pats ar zeķēm un zābakiem. Džemperi un jaku nemanīja. Viņš nodomāja, ka ātrās palīdzības personāls to noteikti bija sagriezuši driskās, tāpēc viņš bija spiests paturēt mugurā slimnīcas balto kreklu. Viņš to iestūķēja biksēs, lai tik ļoti neizskatītos pēc bēguļojoša pacienta.

Atslēgas un maks atradās pašā augšā uz mazā plaukta, toties policijas žetona nebija. Visticamāk, kāds no kolēģiem bija par to parūpējies. Varbūt Berhs? Tas būtu loģiski.

Arī mobilo telefonu viņš nekur neatrada, un tas patiesībā viņu satrauca vēl vairāk nekā policijas žetons. Telefonā bija visi viņa kontakti, visi telefona zvani līdz pat avārijas brīdim. Informācija, kas viņam varētu palīdzēt atcerēties. Vajadzētu pajautāt Molnaram, izdomāt, kā ar viņu sazināties, tiklīdz Saraks būs nonācis savā dzīvokli un aizslēdzis aiz sevis durvis.

Saraks dzirdēja nopīkstam liftu un atkal paskatījās gaitenī. No lifta izkāpa divi vīrieši tumšos uzvalkos, viens no tiem nekavējoties sāka runāt ar apsargu.

Nopietnas sejas izteiksmes, neviens no tiem ne mazākajā mērā nešķita pazīstams, bet viņš tik un tā minēja, ka runa noteikti ir par viņu. Apsargs ļoti skaidri norādīja uz viņa palātas durvīm. Saraks juta pulsu augam. Viņš nezināja, kas šie vīri ir, pie kā strādā vai ko vēlas. Viņš arī nesaprata, kāpēc vīriešu negaidītā ierašanās lika viņa sirdij dauzīties straujāk.

Vienīgais, ko viņš zināja, vienīgā apgaismība šajās pēdējās aptumšotajās dienās bija tā, ka kaut kur viņa sakratītajās smadzenēs ir atbildes uz visiem jautājumiem. Kāpēc viņš šeit atrodas, kas notika pāris stundu pirms nelaimes gadījuma, un aizvien spēcīgākā sajūta, ka viņš ir nonācis briesmās. Nenovēršamās briesmās.

Es ievācu noslēpumus… Jautājums tikai: kā noslēpumi tie bija?

Vīrieši uzvalkos nāca viņa palātas virzienā, apsargs tieši aiz viņiem. Saraks dziļi ievilka elpu. Zīmītes teksts nemeloja, viņam jātiek no šejienes prom. Tagad!

Viņš pārlaida skatienu palātai, paskatījās ārā pa logu. Aiz tā sliecās ugunsdzēsēju kāpnes, to jau viņš bija pārbaudījis. Seši stāvi lejup pa stāvām, nosnigušām metāla kāpnēm ar ledusaukstām margām, lai piezemētos nelielā laukumiņā.

Gaitenī varēja dzirdēt balsis. Bija jāpieņem lēmums. Viņš norāva gultas pārvalku un atvēra logu. Sejā iesitās ledains, naksnīgs gaiss, kas lika elpai spēji aizrauties. Viņš drudžaini mēģināja skatīties lejup tumsā. Varēja izdoties. Jāizdodas!

Durvis ar joni atvērās, un palātā ienāca abi uzvalkotie vīri. Viņiem aiz muguras apsargs formastērpā. Vīrieši paskatījās visapkārt, pamanīja tukšo gultu, pēc tam logu, kas stāvēja puspievērts.

-    Pie velna! garākais no abiem iesaucās. Viņš ir aizlaidies!

Vīrieši pieskrēja pie loga un izbāza ārā galvas. Kaut kur krietni

zemāk varēja samanīt kaut ko baltu, plīvojošu.

-   Ugunsdzēsēju kāpnes! viņš sauca pāri plecam. Es došos pa šo pusi. Pārtversim viņu lejā, laukumā!

Uzvalkotais vīrs pārlika kājas pāri palodzei un izrausās ārā, bet apsargs un otrs vīrietis strauji pagriezās un sāka skriet uz liftu pusi.

Vēl pēc pāris minūtēm Saraks uzmanīgi paskatījās pa skapja durvju spraugu un veikli izlīda ārā. Smagi nostenējās, jo ķermenis negribēja klausīt. Viņš paņēma spieķi, piespieda labās rokas pirkstus stingri aptvert spieķa plastmasas rokturi un pēc tam uzmanīgi paskatījās gaitenī.

Tukšs, rikai māsiņa pie reģistratūras letes telpas otrā galā. Viņa bija uzgriezusi muguru un izskatījās aizņemta, runājot pa telefonu.

Viņš uzmanīgi izlavījās ārā, devās uz stikla durvīm gaiteņa tālākajā daļā.

“Nodala īslaicīgi slēgta', vēstīja ar roku rakstīts uzraksts.

Saraks paraustīja durvis tās nebija aizslēgtas, visticamāk, drošības apsvērumu dēļ. Brīnišķīgie zviedru drošības noteikumi. Viņš veikli ielavījās iekšā un slāja tālāk pa nelielu gaiteni, kas veda līdz nākamajām stikla durvīm.

Šī nodaļa bija līdzīga viņējai, vienīgā atšķirība visas lampas bija izslēgtas. Gaiteni izgaismoja vien neliela laternu atblāzma no logiem, kā arī avārijas izejas brīdinājuma lampiņas. Turklāt bija kluss. Nebija ne balsu, ne telefona zvanu, ne ieslēgta pīkstoša aparāta vai brīdinājuma signālu. Tikai spokains klusums, kuru ik pa brīdim pārtrauca ātrās palīdzības mašīnas sirēna. Bija jāpasteidzas, ap šo laiku puiši būs atraduši pārvalku un sapratuši, ka viņš tos ir apmānījis.

Saraks kliboja uz liftu, cik ātri vien spēja. Mēģināja sakopot spēkus. Sviedri tecēja pa muguru. Dīvaini, ka kaut kas tik pašsaprotams kā noiet taisni pēkšņi bija kļuvis tik sasodīti sarežģīts.

Līdz liftam bija palicis vien pāris metru, kad viens no tiem iedžinkstējās. Iedegās uz augšu vērstā bultiņa, un starp lifta durvīm parādījās gaismas strēle. Kāds grasījās izkāpt. Kāds, kurš noteikti painteresēsies, ko viņš šeit dara, kāds, kurš, visticamāk, uzdos ari jautājumus, uz kuriem viņš nespēs atbildēt. Saraks paskatījās apkārt, pamanīja māsiņas mazo reģistratūras leti un noliecās aiz tās. Pievilka klāt spieķi un centās ignorēt ķermeņa protestus. Uz gaiteņa grīdas vien dažus metrus tālāk varēja redzēt gaismas taisnstūri, kas līdz ar lifta durvju atvēršanos auga platumā. Izgaismotajā laukumā parādījās tumšs stāvs.

Saraks aizturēja elpu, gaidīja.

Vīrietis izkāpa no lifta un dažas sekundes stāvēja, it kā censtos orientēties. Tagad ēna aizsedza visu gaismas taisnstūri un lika viņam izskatīties milzīgam. Saraks satraucās, pulss pieauga. Viņš atspiedās pret reģistratūras leti. Ķermenis smeldza, galva vai plīsa pušu. Atmiņā

uzpeldēja kāds attēls, bet nozuda, pirms viņš paspēja to apjaust. Mirgojošas zilas gaismas, ēnu spēles uz tuneļa sienas.

Viņš dzirdēja vīrieša soļus ejam garām letei. Pamanīja zaļu ārsta uzsvārci un platu muguru. Lielāko daļu galvas sedza maza, zaļa cepurīte un ķirurga maska.

Saraks uzmanīgi paliecās gaiteni uz priekšu un noskatījās vīrietim nopakaļ. Ar acīm sekoja viņa soļiem uz durvju pusi, kas veda tālāk uz viņa nodaļu. Ārsts, kas izmantoja taisnāko ceļu. Nekā neparasta. Bet krekls cieši ieskāva vīrieša muguru, it kā tas būtu par mazu un īsti nederētu. Rokas un bikšu staras izskatījās mazliet par īsu. Iespējams, viņš pārskatījās ēnu un sliktā apgaismojuma dēļ, bet vai šajā nodaļā ārsts patiešām valkātu zābakus?

Vīrietis šķita pazīstams, viņa mierīgās, savaldīgās kustības, lēnīgā gaita. Pēkšņi Saraks bija pārliecināts. Gluži kā vīri uzvalkos, ari šis vīrietis meklēja viņu. Bet kāpēc? Kas viņš bija?

Atmiņas uzplaiksnījums atgriezās. Balsis, ņirbojošas ēnas. Tumšs siluets vina acu kaktiņā.

Saraks neapzināti norija siekalas. Tas izklausījās skaļāk, nekā viņš bija domājis, it kā balsene beidzot būtu savienojusies ar balss saitēm. Skaņa atbalsojās gaitenī. Vīrietis apstājās tieši pie durvīm. Viņš pagrieza galvu uz Saraka pusi un ieklausījās. Saraks ātri ievilka atpakaļ galvu. Piespiedās pie reģistratūras letes un centās saplūst ar tumsu. Iekoda augšlūpā, lai aizturētu elpu.

Iestājās klusums. Skābekļa trūkuma dēļ viņam teju sāka ņirbēt melns gar acīm. Deniņos pulsēja. Starp sitieniem viņš sadzirdēja pēkšņas balsis.

—  Tavi noslēpumi pret manējiem.

— Savāc aiz sevis šo miskasti!

— Pats velns…

Uz linoleja grīdas noskanēja smagas zoles. Viņš dzirdēja tālumā lēnām atveramies durvis.

Trīspadsmit

ATIFS, PROTAMS, BŪTU VARĒJIS piezvanīt. Sarunāt tikšanos un apsēsties pie galda kā ar vecu draugu. Bet pārsteiguma moments nostrādā vienmēr, galvenokārt ja ir jānoskaidro patiesība. Ja vien tas būs iespējams.

Godīgi sakot, viņš bija saticis daudzus, kas domāja, ka spēj glabāt noslēpumus. Bet, kad viss jūk un brūk, neatkarīgi no izmantotām spiediena metodēm izpausts tiek vien subjektīvs situācijas skaidrojums. Patiesība, objektīvā patiesība, paliek nesasniedzama. Vienīgais, uz ko var cerēt, ir uzzināt tik daudz, cik vien iespējams.

Abu Hamsa sēdēja pie sava ierastā galdiņa un lasīja avīzi. Dažus galdus tālāk sēdēja spēcīgs vīrs ar ziedkāpostiem līdzīgām ausīm un bakstīja telefonu, bet, tiklīdz ieraudzīja Atifu, vīrietis piecēlās un nostājās viņam ceļā.

— Ko tu gribi? viņš rūca.

Vīrietis bija galvas tiesu īsāks nekā Atifs, varbūt metru deviņdesmit garš, bet piepūtās, cik vien spēja, lai izliktos garāks. Pastiepa galvu, sasprindzināja plato kaklu. Gaidīja, vai Atifs ko teiks vai varbūt atkāpsies, vai arī dos iemeslu uzbrukt.

Bet Atifs šo spēlīti bija spēlējis jau neskaitāmas reizes. Viņš nevis kaut ko teica vai darīja, bet ignorēja vīrieti un taisnā ceļā devās pie Abu Hamsas. Gorilla samirkšķināja acis, Atifs gandrīz varēja dzirdēt zobratus griežamies vīrieša galvā, kamēr viņš mēģināja izdomāt, kā rīkoties.

-    Vai tad tev nebija jāpaspēj uz lidmašīnu, mans draugs? Abu Hamsa sēca, noliekot laikrakstu malā. Mazais vīrelis pamāja ar galvu gorillam, kurš stāvēja sarkanu seju un mēģināja kaut ko sataustīt pie krustiem, aiz bikšu malas.

Atifs bija sasniedzis Abu Hamsas galdiņu, izvilka krēslu un apsēdās.

-   Kādreiz tev nevajadzēja miesassargu, Atifs minēja.

Abu Hamsa paraustīja plecus. — Tagad ir citi laiki. Grūti saprast, kam var uzticēties un kam ne. Viņš uz brīdi ieturēja pauzi, skatienu piekalis Atifam. Ko es varu tavā labā darīt, mans draugs? Pieņemu, ka šī nav pieklājības vizīte?

-   Jānuss, Atifs teica. Kā Jānuss ir saistīts ar mana brāļa nāvi?

Abu Hamsa centās no visas spēka, lai noturētu izlikšanās pilno

skatienu, un viņam tas gandrīz izdevās. Trīsdesmit četrdesmit spēļu zālēs pavadītie gadi bija uztrenējuši viņa spēju noslēpt emocijas. Viņš nedaudz savilka mutes kaktiņu, kas lika sejas muskulim notrīcēt, tas arī viss. Un salocīja avīzi, pēc tam lēnām paskatījās visapkārt.

-   Mans dārgais Atif, viņš iesāka, saverkšķījis seju tādā grimasē, it kā vārdi, kurus viņš grasījās izteikt, slikti garšotu. Ja tu patiešām vēlies runāt par šo tēmu, man jāpieņem zināmi… drošības pasākumi, ja tu saproti, ko es ar to domāju?

-   Tev šķiet, ka man ir mikrofons? Atifs jautāja.

-   To es neteicu, mazais vīrelis atbildēja. Bet tu uzrodies nez no kurienes pēc septiņu gadu pazušanas un sāc uzdot jautājumus. Jautājumus par ļoti nopietnām lietām, tādām, par kurām tev nekas nebūtu jāzina. Turklāt, kā jau tu zini, par tevi klīst baumas. Daži norāda, ka tava lojalitāte… Abu Hamsa žestikulēja ar vienu roku, it kā meklēdams īsto vārdu, …ir apšaubāma.

Atifs mierīgi sēdēja. Ja kāds ar viņu tā būtu runājis pirms septiņiem gadiem… Lai gan pamatojums bija teorētisks tolaik neviens nebūtu uzdrošinājies ar viņu tā runāt. Pat ne Abu Hamsa.

Atifs piecēlās un novilka jaku. Labi. Sāc!

Hamsa turpināja viņu vērot, tad pagriezās pret miesassargu.

-   Eldar, esi tik labs un pārmeklē mūsu viesi. Un labi kārtīgi, viņš vēl piebilda.

Miesassargs savu uzdevumu uztvēra nopietni. Pārbaudīja katru kabatu, paskatījās zem T krekla un pat pavilka uz augšu Atifa bikšu staras; vienlaikus izskatījās, ka vīrietis piedalās blenšanas konkursā. Viņš naidīgi Atifu nopētīja, centās provocēt reakciju. Gribēja panākt, lai Atifs izdara vai pasaka ko tādu, kas ļautu miesassargam priekšnieka klātbūtnē apliecināt savu vērtību.

Bet Atifs turpināja viņu ignorēt, izlikās, ka Eldars līdzinās tām mazajām ķirzakām, kas mēdza blenzt uz viņu no mājas guļamistabas griestiem. Mazs kaitēklis, kas nav pelnījis nekādu uzmanību.

-   Viņš ir tīrs, miesassargs beigās noņurdēja.

-    Paldies Eldar, Abu Hamsa sacīja. Tagad esi tik labs un atnes mums kafiju.

Miesassargs veltīja Atifam pēdējo skatienu, tad aizslāja prom.

Abu Hamsa aicināja Atifu apsēsties, pēc tam pārliecās pāri galdam.

-   Tas, ko tu no manis prasi, nav nekāda joka lieta.

Atifs neatbildēja.

-    Bet vecas draudzības vārdā un aiz cieņas pret tava brāļa nāvi es panākšu solīti pretī. Tomēr tev jāapdomā tas, ka šāda veida zināšanām ir sava cena.

Atifs viegli pakustināja galvu, ko varēja tulkot kā apstiprinājumu.

-   Lieliski, ķersimies vērsim pie ragiem. Abu Hamsa dziļi ievilka elpu, un likās, viņš apdomājas, pirms ko saka. — Aptuveni pirms gada man un maniem darījumu partneriem radās problēmas, kas turpināja saasināties. Izskatījās, ka kāds, kam mēs uzticējāmies, kāds mūsu tiešajā tuvumā, pašā darījumu epicentrā, strādā policijas labā.

-   Sūdzambībele? Atifs paraustīja plecus. — Nebūtu jau pirmā reize.

-   Jā, tas tiesa. — Abu Hamsa pārlaida pirkstus pāri ūsām. Bet šoreiz tas ir citādi. Nav runa par kaut kādu sīku žurkulēnu, bet gan par augsta līmeņa profesionāli. Kāds, kuru mēs visi pazīstam un

uz kuru paļaujamies. Iefiltrēts savējais, kas izmanto savas pozīcijas un zināšanas, lai radītu mums pamatīgus zaudējumus. Ļoti lielus…

Abu Hamsa paliecās dziļāk pāri galdam. Policija ir ārkārtīgi noraizējusies par savu iefiltrēto cilvēku un nedara neko pārsteidzīgu. Pēdējais, ko viņi vēlas, lai to cilvēku atpazītu un piespiestu liecināt tiesā, tāpēc viņi savos ziņojumos melo. Slēpj informāciju avotus, aizsargā tos tik labi, ka mēs nespējam atsijāt konkrēto vaininieku.

Viņš uz mirkli apklusa.

-  Tas viss, protams, ir nelegāli, jo saskaņā ar Zviedrijas likumiem iefiltrēties ir aizliegts. Mēs esam nolīguši advokātus, kas strādā ar šo lietu, bet neko nevaram pierādīt, kamēr nezinām iefiltrētā cilvēka identitāti. Vienīgais, ko mums izdevies noskaidrot, ir segvārds.

-   Jānuss, Atifs atbildēja.

Abu Hamsa pamāja.

-   Principā tas ir viss, kas mums zināms. Jānuss ir ārkārtīgi slepens. Viņa patiesā identitāte ir zināma vien ļoti šauram lokam. Mūsu parastie policijas sakari šajā ziņā ir bezspēcīgi. Lielākā daļa nekad pat nav dzirdējuši par viņu.

Abu Hamsa sarauca pieri.

-   Šis audzējs mums ir izmaksājis pamatīgu naudas summu un ne jau policijas uzbrukumu dēļ, bet vairāk gan zaudēto iespēju dēļ. Runas izplatās, ar mums vairs nevēlas sadarboties. Pat veci draugi vairs nepaļaujas cits uz citu, un pietiek pieminēt vārdu Jānuss, kad cilvēki gatavi aizspiest ausis. Neviens nevēlas riskēt, lai notikušais kaut kādā veidā tiktu saistīts ar vinu, tas būtu dzīvībai bīstami.

Atifs brīdi domāja.

-   Vai Jānuss nodeva Adnanu? viņš pēc brīža pajautāja.

Abu Hamsa pārlaida rādītājpirkstu pāri ūsām. Un kā tev pašam šķiet? Ka tik pieredzējuši zēni kā Adnans un viņa banda pēc laupīšanas aizmirstu noņemt sejas maskas? Tas neizklausās ticami. Turklāt notikumu gaita nesakrīt ar policijas ziņojumu.

-   Nē, es arī par to iedomājos, Atifs piebilda. Nebūtu iespējams, ka kruķi civilajā mašīnā izsauktu apbruņotus papildspēkus ātrāk nekā desmit minūtēs.

Eldars atnesa paplāti un nolika to uz galda starp Atifu un Abu Hamsu, tad atgriezās savā sākotnējā vietā.

-   Uz Jānusa sirdsapziņas gulstas labi daudz grēku, Abu Hamsa skaidroja. Daudz nopietnāki pārkāpumi nekā tikai tava brāļa traģiskā nāve. Principā viņš apdraud visu darbību, un mēs ieguldām milzu resursus, lai viņu atrastu. Atļautas ir visas metodes, nekādi līdzekļi vai upuri nav par lielu.

Mazais vīriņš uzmanīgi iemalkoja kafiju.

-   Es saprotu, Atifs atbildēja.

Abu Hamsa pakratīja galvu. — Nē, man tomēr liekas, ka tu nesaproti, vismaz ne pilnībā. Bet tagad, kad tu zini, par ko ir runa, pienākusi mana kārta tev lūgt pakalpojumu.

-    Ko?

-   Tev jāpaliek nemanāmam neuzdod jautājumus un noteikti nepiemini šo vārdu kādam citam.

Abu Hamsa ieturēja pauzi, likās, viņš gaida reakciju. Bet Atifs sēdēja un klusēja.

-    Mums ir pavediens, — Abu Hamsa turpināja. — Ļoti laba iespēja par visām reizēm atrisināt problēmu. Bet šobrīd situācija ir saspringta. Uz spēles ir likts pārāk daudz, lai…

Mazais vīrelis pamāja ar kafijas krūzīti rokās.

-   …uzņemtos nevajadzīgus riskus, Atifs papildināja.

-   Es priecājos, ka mēs saprotamies, draugs. Abu Hamsa pamāja.

-   Tad tāpēc tu man to nestāstīji? Bērēs?

Abu Hamsa paraustīja plecus.

-   Es uzskatīju, ka man nav izvēles. Kā jau teicu, kad runa ir par Jānusa atrašanu, neviens upuris nav par lielu. Patiesība nepadarīs tavu zaudējumu mazāku un neatgriezīs Adnanu pie dzīvības. Bet, protams, man ļoti žēl, ka nācās slēpt no tevis patiesību.

Atifs iegrima domās, virpinot kafijas krūzīti.

-    Un tagad tu vēlies, lai es dodos atpakaļ uz Irāku? viņš jautāja. Un visu aizmirstu? Vīrieti, kas ir nodevis manu brāli, nosūtījis viņu ellē un principā izraisījis viņa nāvi?

-    Es ļoti labi apzinos, ka mans lūgums, iespējams, tev ir grūti sagremojams. Abu Hamsa nedaudz savilka seju. Bet, kā jau teicu iepriekš, šīm zināšanām ir sava cena. Esmu tev pastāstījis visu, ko gribēji zināt, nemaz nejautājot, kā tu uzzināji šo vārdu. Tas, ko tagad grasies iesākt, protams, ir atkarīgs no tevis.

Mazais vīrelis atkal pārliecās pāri galdam, pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam. Bet tev jāsaprot, mans draugs. Vīrietis ar tavu reputāciju, kas uzdod pārāk daudz jautājumu, rada tikai papildu spriedzi, pievērš sev nevajadzīgu uzmanību. Rada risku. Risku, kuru mēs diemžēl nevaram atļauties.

Četrpadsmit

JAU IEEJOT HAI.LĒ, Saraks juta, ka kaut kas nav tā kā parasti. It kā visa dzīvokļa atmosfēra būtu mainījusies. Gaiss bija sastāvējies, valdīja salkana dvaka, oda pēc miskastes, puvuma un vēl kā cita. Kaut kā pazīstama, bet tajā pašā laikā nepatīkama.

Viņš taustījās ar pirkstiem pa sienu, atrada gaismas slēdzi, bet kaut kāda iemesla dēļ nolēma gaismu neieslēgt. Pagaidīja, līdz acis pierod pie blāvās tumsas. Grīdu klāja pasta izdevumi. Avīzes, vēstules un reklāmas krāsainā jūklī.

Cik ilgi viņš bija prom? Apmēram trīs nedēļas, give or take*. Bet šī nekārtība šķita vecāka nekā trīs nedēļas. Noteikti pastāvēja loģisks veids, kā noteikt, cik veca. Bet loģika šobrīd nebija viņa stiprā puse. Viņš jutās izsmelts. Tāda rīcība tikt līdz slimnīcas ieejai, iekāpt taksometrā un pēc tam nonākt dzīvoklī bīstami izmantoja viņa maksimālo kapacitāti. Viņš smagi elpoja, deniņos pulsēja, un slimnīcas krekls kā tāda slapja bura bija pielipis pie muguras.

Saraks lēnām iekliboja dzīvojamā istabā, neieslēdzis gaismu. Pēc brīža viņam ienāca prātā, ka tas bija prātīgs lēmums, jo viņš nevēlējās, lai kāds no ielas redzētu, ka viņš ir mājās.

Gandrīz minūti viņš mierīgi stāvēja istabas vidū, kamēr acis aprada ar tumsu un smadzenes mēģināja apstrādāt to, ko redzēja. Žalūzijas bija nolaistas, grīda noklāta ar picas kastēm, avīzēm un drēbēm. Visi dīvāna spilveni bija izmētāti pa stūriem, un izskatījās,

* Vairāk vai mazāk. (Angļu vai.)

ka kāds tos ir sadūris ar nazi. Tas pats attiecās uz dīvāna rāmi, kas kopā ar putu pildījumu un skaidu platēm rēgojās ārā pa lielajām griezuma vietām. Uz kafijas galdiņa draudzīgi stāvēja degvīna pudeles un pārpildīts pelnutrauks, un galda vidū atradās caurspīdīga stikla pīpe, pilna ar melnu, ķepīgu saturu. Metamfetamīns, viņa smadzenes apmierināti secināja, it kā tās lepotos ar savu sasniegumu, vienlaikus nesaprotot, ko atklājums sevī ietver.

Virtuvē smirdēja vēl trakāk. Galda virsmu klāja šķīvji, un uz plīts stāvēja plastmasas trauks ar kaut kādu pusfabrikāta ēdienu, kas bija noklāts ar pelējumu. Tur bija vēl pāris paštaisītu pelnutrauku, turklāt miskaste, kas oda pēc nāves. Bet viņš taču nepīpēja? Vai tomēr pīpēja?

Galva kā apsēsta pulsēja, viņam bija grūti noturēt acis vaļā.

Guļamistabā uz grīdas bija izārdīts matracis, un garās griezuma vietas sānos liecināja, ka tas ticis apstrādāts gluži tāpat kā dīvāns. Visas atvilktnes viņa kumodē bija izvilktas, un to saturs izbērts pa grīdu. Tas pats attiecās uz drēbēm. Saraks apsēdās uz gultas malas, mēģināja aptvert notikušo. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņš ieraudzīja uzrakstu, kas rotāja guļamistabas sienu. Asinssārti, saraustīti burti ziņoja: SARGĀ NOSLĒPUMU!

Zem tiem — simbols, divi “J” burti, pagriezti viens pret otru.

TJ

VĪRIEŠI PAT NEMĒĢINĀJA slēpties. Viss, kas Atifam bija jādara, — jāpalūkojas pa aizkaru šķirbu spartiešu stilā iekārtotajā viesnīcas istabā, un caur aizkariem varēja saskatīt viņu automašīnu. Tumšu džipu, kas bija novietots uz ielas mazliet uz priekšu. Viens no vīriem stāvēja nedaudz tālāk uz trotuāra un pīpēja. Tērpies džinsos un militārā stila jakā, tumšas krāsas modelī, tādā, kāds patīk kruķu meitenēm. Vīrietim ap kaklu vairākas reizes bija aptīts palestīniešu lakats, un desantnieku cepure bija novilkta līdz pat uzacīm. Viņš mīņājās no aukstuma.

Atifu interesēja, kas viņi ir. Gan mašīna, gan vīrieša apģērbs lika domāt par kruķiem. Viņš atcerējās Bengtsonu, mazo, resno policistu

lidostā, kas viņu nopratināja. Visticamāk, tas no abu sarunas bija izdarījis secinājumus un pārliecinājies, lai Atifs nonāk policijas datu reģistrā.

Pat ja lidostas viesnīca bija nolaista, tik un tā reģistratūrā viņam pieprasīja uzrādīt identifikāciju, un viņš paklausīgi bija iedevis savu pasi un gaidījis, līdz administratore bija piereģistrējusi viņa datus datorā. Varbūt ar to pietika?

Bet ticamāk bija tas, ka vīriešus atsūtījis Abu Hamsa. Miesassargs kafiju bija gatavojis labu laiku. Viss, kas viņam bija jādara, jāveic viena īsa telefonsaruna. Jāpārliecinās, ka, tiklīdz Atifs pamet restorānu, kāds ar nomātu automašīnu vinu izseko.

Viņš neko nebija pamanījis, tāpēc lejā stāvošie vīrieši noteikti izsekoja labāk, nekā varētu šķist. Vai arī kāds viņa mašīnai bija piestiprinājis GPS raidītāju vai ko citu, ko nu varēja iegādāties katrā Clas Ohlson veikalā.

Kruķi vai gangsteri? Vai nedaudz no abiem?

Vīrietis pie trenažieru zāles, tas, kuru sauca par konsultantu, šķita policists. Pārējie gangsteri diezgan klaji pārstāvēja katrs savu nozari. Pāris baikeru bandas pārstāvju, pāris austrumeiropiešu, viņa vecais labais draugs sociopāts Saša un pats Abu Hamsa, kas, kā jau vienmēr, droši vien pārstāvēja vairākus grupējumus. Visi tēloja vēsos džekus, it kā viņi kontrolētu situāciju. Bet viņš bija nojautis bailes viņu balsīs, manījis to viņu bažīgajos skatienos automašīnas stāvvietā.

Visi vīrieši, visticamāk, bija nopietni likumpārkāpēji, uz kuru sirdsapziņas bija ne viena vien dzīvība. Vīrieši, kuri nevilcinās. Un tomēr viņi visi bija, nobijušies. Pēc Abu Hamsas stāstītā, Atifs saprata, kāpēc. Tie bija līdz nāvei nobijušies: kas notiks, ja atklāsies, ka Jānuss ir viens no viņiem. Kāds, uz kuru tie paļāvās, kāds, kura dēļ bija gatavi iet caur uguni un ūdeni, iespējams, pat uzticējuši savu dzīvību. Bailes apņēma katru ķermeņa poru, ik dienas aizvien vairāk. Tās aptumšoja viņu spriedumu, spēju pieņemt lēmumus. Agrāk vai vēlāk arī citi to pamanīs. Un uztvers viņu bailes kā vājuma pazīmi, un reaģēs uz to.

Vīriešu vienīgā izdzīvošanas iespēja bija sadarboties. Uz brīdi aizmirst visas nesaskaņas, salikt kopīgu puzli, tajā pašā laikā turēt acis vaļā un vērot citam citu. Tie gaidīja, līdz uzradīsies izšķirošais puzles gabals, kas aizvedīs tos pie Jānusa. Tiklīdz tas notiks, visi spēles noteikumi mainīsies, visi solījumi un norunas pagaisīs, un viņi to apzinājās.

Jānusu, protams, varēja izmantot kā ieroci, ietriekt kā asu nazi tās organizācijas sirdī, kuru viņš pārstāvēja. Nebija brīnums, ka vīrieši svaru zālē bija nervozi. Uz spēles bija likts pilnīgi viss.

Vienīgais, kurš šķita vienaldzīgs pret notiekošo, bija konsultants. Viņam nebija, no kā bīties, un, gluži kā jau vīrietis pats bija norādījis, tas viņu padarīja par labāku mednieku. Bet kas viņš bija? Viņa automašīnas Range Rover numurzīme neko neizteica, līzinga mašīna, kas piederēja kādai akciju sabiedrībai ar adresi Stūvstā. Modelis un krāsa bija aptuveni tāda pati kā automašīnai, kas bija novietota mazliet tālāk uz ielas. Tātad ko tas viss nozīmēja?

Uz ielas stāvošais vīrietis nometa izsmēķi uz trotuāra, samīdīja to un dažas sekundes mierīgi stāvēja, līdz pavērās augšup uz Atifa logu. Pēc tam atvēra mašīnas pasažieru puses durvis un ielēca iekšā. Salona apgaismojums neieslēdzās, un tas nozīmēja, ka vīrieši nav nekādi iesācēji. Šī sajūta Atifu bija piemeklējusi jau tad, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja mašīnu, bet tagad tā tikai pastiprinājās. Tā kļuva par pārliecību. Mašīnā sēdošās personas gribēja, lai viņš viņus redz, gribēja, lai viņš saprot.

Risks, kuru mēs nevaram atļauties…

Pāri koku galotnēm skaidri bija saskatāmas gaismas no Arlandas lidostas skrejceļiem, un kāda kustība gaisā lika viņam pacelt skatienu. Vēl viena nolaišanās. Lidmašīnas motoru dunoņa viegli sašūpoja aizkarus, noglāstot viņa plaukstas virspusi.

SARAKS BIJA IESNAUDIES. Iemidzis uz tā, kas bija palicis pāri no viņa gultas. Skaņa, kas viņu pamodināja, turpinājās. Graboņa pie ārdurvīm, kam sekoja metālisks klikšķis. Kāds grasījās atvērt durvis,

kādam bija atslēgas. Varbūt tā pati persona, kas bija pārmeklējusi dzīvokli un uzplēsusi mēbeles.

Viņš ar grūtībām piecēlās kājās, izjuzdams paniku.

Doties mājās bija kļūda, protams, tā bija pirmā vieta, kur viņu meklēs, kad secinās, ka viņa vairs nav slimnīcā. Viņam nekavējoties bija jāpazūd, tiklīdz ieraudzīja, kādā stāvoklī atrodas dzīvoklis. Bet viņš bija iemidzis. Sasodīti nolādētā draņķa galva!

Spieķis gulēja uz grīdas, un viņam bija jānopūlas no visa spēka, lai to paceltu. Viņam bija jātiek prom no turienes — tagad, nekavējoties.

Grabināšanos no durvju puses pārtrauca kluss troksnis. Pēc tam iestājās klusums. Ārā stāvošā persona bija atvērusi durvis un secinājusi, ka ir uzlikta drošības ķēde. Sapratusi, ka viņš atrodas iekšā.

Saraks kliboja uz gaiteņa pusi. Viņa soļus skaidri varēja dzirdēt, spieķis ar metālisku skaņu atsitās pret grīdu, bet Saraks tam nepievērsa uzmanību. Panika viņu bija sagrābusi dzelžainā tvērienā, un viss, par ko viņš spēja domāt, bija bēgšana.

Gaitenī joprojām valdīja klusums. Visticamāk, cilvēks kāpņu telpā apdomāja, kā rīkoties tālāk. Metāla plāksne, kas noturēja drošības ķēdi, bija piestiprināta ar divām mazām koka skrūvītēm. No pieredzes viņš zināja, ka pietiek ar spēcīgu grūdienu, lai tās padotos.

Tātad kas tur stāvēja? Uzvalkos tērptie vīri no slimnīcas vai vīrietis pārāk piegulošajā ārsta uzsvārcī? Vai kāds cits?

Saraks nonāca virtuvē, atvēra atvilktni un raudzīja sameklēt kādu priekšmetu, ar ko varētu aizstāvēties. Atrada pamatīgu uzšķēržamo nazi, ko cieši sagrāba kreisajā rokā. Varbūt ne pārāk piemēroti, bet labāk nekā stāvēt ar pliku spieķi rokās.

Saraks ieskatījās gaitenī. Durvis bija pavērtas, bet kāpņu telpā valdīja tumsa. Viņš tik un tā bija pārliecināts, ka tur kāds stāv. Kāds, kas gribēja tikt iekšā, kāds, kas gribēja uzzināt viņa noslēpumu.

Pēkšņi pa durvju spraugu iespraucās melnā cimdā tērpta roka un sāka gramstīties ap drošības ķēdi. Mazliet to pavilka, it kā cilvēks otrā pusē mēģinātu pārbaudīt ķēdes stiprumu.

Saraks rīkojās instinktīvi. Viņš pārkliboja pāri gaitenim un pacēla dunci. Nomērķēja aptuveni plaukstas vidū. Kolīdz viņš grasījās durt,

roka tika izvilkta ārā un durvis aizvērās. Saraks palika stāvam ar dunci, paceltu virs galvas. Gaidīja.

Svešais noteikti bija viņu dzirdējis un nolēmis mainīt taktiku. No kāpņu telpas atskanēja trokšņi, kurus viņš īsti nespēja atpazīt. Kaitinoša skaņa, kad kāds ātri pārvelk gumijas zoli pār akmens grīdu. Pēc tam zaglīgi soļi. Labu laiku valdīja klusums.

Pēc tam atkārtojās skrāpēšanās ar atslēgu, kas tika iebīdīta ārdurvju slēdzenē. Saraks sagatavoja dunci. Durvis atvērās no jauna un gluži kā iepriekš apstājās pie drošības ķēdes. Saraks paspēra pāris soļu uz priekšu un pacēla nazi. Viņš pamanīja kustību durvju spraugā, tur nozibēja seja, un viņš spēji atvēzējās. Pārāk vēlu Saraks saprata, ka gaisma kāpņu telpā bija ieslēgta.

Duncis trāpīja piecus centimetrus no durvju spraugas, iecirtās durvju rāmī un gandrīz izslīdēja viņam no rokām.

— Kas, ellē, tas? — Viņš izdzirdēja sievietes balsi.

Piecpadsmit

-   HALLO, MAMMU? Tas esmu es, Atifs.

-   Hallo? Pēc balss viņš saprata, ka šī nav viņas labākā diena.

-   Kā tev iet, mammu? Vai māsiņas ir labas pret tevi?

-   Jā, protams. Visi šeit ir tik jauki.

-    Ļoti labi, jo man mazliet ilgāk nāksies uzkavēties Zviedrijā. Man jāatrisina kāda lieta. Bet es drīz atgriezīšos.

-   Vai tu vinu atradi?

>

-    Ko atradu, mammu?

-   Savu mazo brāli! Adnans vēl nav pārnācis no skolas. Tu apsolīji viņu kārtīgi pameklēt. Pēkšņi viņas balss bija pavisam citāda. Dzīvīga.

-    Es viņu atradīšu, mammu. Nesatraucies.

-   Apsoli to, AtiP. Apsoli, ka tu viņu atradīsi!

Saruna pārtrūka, pirms Atifs paspēja atbildēt. Viņa tā reizēm mēdz darīt. Agrāk viņam likās, ka viņa tā dara, jo sadusmojas. Bet mazpamazām viņš saprata, ka mamma vienkārši aizmirst, ar ko runā, un negrib sevi pazemot un jautāt.

Viņš ielika mobilo telefonu atpakaļ jakas iekškabatā. Bija agrs rīts, tumsas dēļ nevarēja redzēt cauri augstajiem skujkokiem. Pilsētas izstarotie uguņi izgaismoja debesis. Pārvērta tās pienainā, pārsātinātā miglā. Viņam pietrūka tuksneša, pietrūka skaidrās, zvaigžņotās debess. Bet viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tās turpat vien ir. Ka viņš drīz vien atgriezīsies.

Arifs izņēma mazo akmeni no jakas kabatas. Tuksneša smiltis to bija pulējušas desmitiem tūkstošu gadu, nolīdzinājušas katru negludumu, līdz viss, kas palika, bija tikai samtaina virsma. Viņš to bija ielicis somā. Izlicies, ka tā ir dāvana Tindrai. Bet daļa viņa jau zināja. Nojauta, ko viņš būs spiests darīt. Atifs nolika akmeni uz sasalušās zemes un pakāpās soli atpakaļ. Ekskavatora izraktā bedre bija aizbērta. Kapakmens tiks uzstādīts tikai pēc tam, kad zeme sasils.

-   Es apsolu, viņš pie sevis murmināja. Es apsolu viņu atrast.

-    VAI TU ESI PRĀTU ZAUDĒJIS, Dāvid! Kāpēc tu vandies apkārt ar dunci rokās?

Sieviete blenza uz Saraku, kamēr viņš stāvēja gaitenī, visa notiekošā epicentrā. Visticamāk, noteikti izskatīdamies pēc psihiski slimā. Slimnīcas paltraks mugurā, nosaitēta galva un rokā spieķis. Nemaz nerunājot par dunci, kuru viņš tikko bija mēģinājis iedurt viņai sejā. Viņš to turēja noslēptu aiz kājas, negribēja nolikt ieroci, līdz nebūs pārliecinājies, vai sieviete ir draugs vai ienaidnieks. Bet pēc tam, kad abi bija tikuši pāri pirmajam pārsteigumam, likās, ka nazis viņu īpaši vairs nesatrauc.

Saraks bija atvēris durvis, lielākoties tāpēc, lai sieviete nesāktu kliegt un nezvanītu policijai. Bet viņa nemanot bija pārkāpusi pāri slieksnim un ievilinājusi viņus abus Saraka dzīvokļa gaitenī.

Sieviete likās attāli pazīstama, aptuveni divdesmit piecus līdz trīsdesmit gadus veca. Rudiem matiem, vasarraibumiem klātu seju, pīrsingu vienā nāsī. Ne īsti gara, ne īsa. Ķermeņa uzbūve drīzāk spēcīga, turklāt iespaidu pastiprināja viņai mugurā esošā lielā dūnu jaka. Milzīgiem dūraiņiem rokās, nevis melniem pirkstaiņiem. Tātad viņa nebija tā, kas bija mēģinājusi ielauzties. Bet kāpēc sieviete te atradās, un kāpēc tai bija viņa dzīvokļa atslēgas?

-    K… kas tu esi? — Viņš ciešāk satvēra dunci.

-   Natālija, viņa atbildēja un ātri novicināja laminētu identitātes karti, uz kuras Saraks pamanīja kāda uzņēmuma logo. Tik un tā sieviete izstaroja ko tādu, kas lika Sarakam nomierināties. Veids,

kā viņa runāja, balss tembrs. Viņa tam nedaudz atgādināja ārsti Vestmani, tikai bez līdzjūtīgā smaida sejā.

-   Esmu tava personiskā asistente, Dāvid. Pirms pāris dienām mēs satikāmies slimnīcā, sieviete skaidroja.

Saraks nedroši pasmaidīja, nezināja, kā vajadzētu reaģēt. Personiskā asistente, viņas tēlam tas atbilda. Viņa, nenoliedzami, izskatījās pazīstama, tomēr viņš nespēja atcerēties, kur viņi būtu tikušies.

Sieviete viņu vēroja, tad no kabatas izņēma salocītu lapu.

-   Es aprunājos ar dakteri Vestmani, viņa sacīja. Mēs pārskatījām tavu rehabilitācijas plānu. Tu esi to parakstījis.

Saraks paņēma papīra lapu, tad pamanīja, ka tur ir vairākas. Uz tām pašā augšā bija tas pats firmas logo, kas rotāja sievietes identitātes karti. Lapas pildīja neskaitāmi vārdi, kas pārplūdināja viņa smadzenes. Rindkopas par pienākumiem, atbildību, laikiem, atslēgu kopijām.

-   Trešās lappuses pašā apakšā, sieviete norādīja.

Saraks pāršķīra lapu. Atrada sarakstu ar parakstiem. Pamanīja pats savu parakstu, tas bija saprotams, nedaudz saraustīts, bet pilnīgi atpazīstams. Līdzās viņa vārdam bija vēl kāds.

-   Natālija Ādena, viņš nomurmināja.

-   Tā esmu es. Saskaņā ar ārstu teikto tevi no slimnīcas vajadzēja izrakstīt ne agrāk kā nākamnedēļ. Es ierados, lai nedaudz sagatavotu tavu mājokli. Uzkoptu, iepirktos un tamlīdzīgi. Man patīk visu padarīt laicīgi.

Viņa sarauca pieri, izvilka no džinsu kabatas higiēnisko lūpu krāsu un pārvilka to pār lūpām.

-    Tu neatceries, ka mēs esam tikušies, vai ne? viņa jautāja.

-   N-nē, diemžēl ne.

Saraks uzreiz pamanīja, ka ārdurvis joprojām ir pavērtas. Kāpņu telpas apgaismojums bija izdzisis.

-   Vai tu kādu pa ceļam satiki? viņš klusi pavaicāja.

-   Kur tad?

-   Kāpņu telpā, šurp nākot. Vai tu kādu satiki?

Natālija uz viņu paskatījās un mēģināja saprast, ko viņš ar to domā.

-   Nē, viņa atbildēja. Vai kāds te ir bijis? Vai tāpēc tev rokās ir nazis, Dāvid?

Saraks neatbildēja. Izskatījās, ka Natālija saprot.

-    Paranoja ir diezgan normāla insulta blakusparādība, — viņa minēja. Tas saistīts ar to, ka smadzenes atsevišķus signālus pēkšņi skaidro citādi. Rada attēlu, kas nav savienojams ar realitāti.

Saraks paskatījās uz atvērtajām durvīm un kāpņu telpas tumsu. Uz mirkli viņam šķita, ka augšstāvā dzird troksni. īsu graboņu, varbūt gumijas zoli pret akmens grīdu.

-    Natālij, vai tev ir mašīna?

Saraks gramstījās pa naudas maku, centās sameklēt ieejas karti, kas bija pielipusi pie vadītāja apliecības. Gandrīz izmeta spieķi no rokas, jo plastmasas kartīte nekādi negribēja doties rokā. Bet, lai gan viņš bija novilcis cepuri līdz uzacīm, lai noslēptu apsaitēto galvu, apsargs likās viņu atpazīstam. Vīrietis nospieda pogu un atvēra ieeju cilvēkiem ar kustību traucējumiem. Saraks pāris sekunžu minstinājās, tad nolēma iet pa vieglāko ceļu. Papūlējās draudzīgi pamāt ar galvu uz apsarga pusi, ejot viņam garām. Šeit viņam vajadzēja būt pasargātam, tomēr vēl nebija skaidrs, no kā un no kura.

-   Sveiks, sveicināja apsargs. Ir vērtīgi piecelties agrāk.

Saraks devās uz liftu pusi, bet, tiklīdz iekāpa liftā, tā samulsa.

Kurā stāvā viņš strādāja? Viņš, protams, varēja pieliekties un apskatīt informācijas plāksni līdzās lifta pogām. Bet viņš tikai aizvēra acis, ātri tās atvēra un nospieda pirmo pogu, kas ienāca prātā. Iedegās skaitlis “4”. Lifta spogulī viņš ieraudzīja savu seju. Zilās acis bija vienīgais, kas likās pazīstams. Viss pārējais izteiktais deguns, bedrīte zodā un pat viņa mute šķita aplam. It kā šīs daļas piederētu kādam svešiniekam, izstīdzējušam dubultniekam ar iekritušām acīm.

Lifta durvis atvērās. Virs ieejas durvīm pāris metru nostāk stāvēja uzraksts Reģiona kriminālpolicijas izmeklēšanas nodala, kuru izlasot viņš sajutās labāk. Paldies Dievam, viņš nebija aizmirsis, kur strādā. Viņš domāja par Natāliju, sievieti, kas viņu šurp atveda. Kā gan viņš varēja aizmirst savu personisko asistenti?

Karšu lasītājs akceptēja viņa ieejas karti, un brīdi vēlāk viņš jau atradās taupīgi izgaismotā gaitenī. Tā grīdas klāja bēšs linolejs, kuru no abām pusēm ieskāva rinda identiski brūnu durvju. Gaitenī valdīja klusums, kas gan nebija nekas neparasts. Pulkstenis bija nedaudz pāri pusseptiņiem no rīta. Viņš jutās spiests pamest dzīvokli. Lai tiktu prom no tā, kas viņu vajāja.

īsais brauciens ar automašīnu deva laiku apdomāties. Viņš jutās pašpārliecinātāks par sevi. Viņa dzīvoklī ielauzties noteikti mēģināja vīrietis, kas bija pārģērbies par ārstu. Bet kas gan viņš bija? Ko viņš gribēja no Saraka? Vai tas pats vīrietis bija apgriezis ar kājām gaisā viņa dzīvokli? Vīrietim kāpņu telpā bija Saraka dzīvokļa atslēgas, tāpēc tas šķita loģiski. Un tas simbols, abi “J” burti, pagriezti viens pret otru, ko, ellē, tie nozīmē? Par kādu noslēpumu ir runa?

Atbilde noteikti meklējama šajā gaitenī, viņa kabinetā. Viss, kas viņam jādara, ir jāpārmeklē rakstāmgalds, tad dažas lietas noteikti noskaidrosies pašas no sevis.

Saraks uzmanīgi paspēra pāris soļu uz priekšu. Abās pusēs durvis bija aizvērtas. Pie tām bija mazas, baltas plāksnītes ar ziliem uzrakstiem. Vārdi bija pazīstami, un to izlasīšana lika uzplaiksnīt atminām.

Sarakam likās, ka viņš teju spēj redzēt cauri durvīm, atsaukt atmiņā cilvēkus, kas sēdēja pie saviem rakstāmgaldiem, pat viņu balsis. Kopumā tik dažādas, bet tembri bija līdzīgi. Koleģiālas, cieņpilnas.

Iztēle aprāvās tikpat strauji, kā bija parādījusies. Klusums un blāvais apgaismojums izraisīja viņā sliktu dūšu.

Plāksne ar uzrakstu Kriminālkomisārs Sels Berhs — nodaļas vadītājs lika viņam apstāties. Viņš uzmanīgi pataustīja durvju rokturi, bet durvis bija aizslēgtas. Tas pats attiecās uz nākamajām durvīm. Šeit rūpīgi glabāja savus…

Noslēpumus.

Čukstošas balsis piepildīja viņa apziņu, galva reiba, pulss paātrinājās. Bet gaitenis bija tukšs. Tajā neviena nebija. Neviena cita kā vien iztēles auglis ar sveicieniem no viņa neuzticamā saprāta.

Kad Saraks jau bija gandrīz sasniedzis gaiteņa otru galu, viņš neapzināti pagriezās pa kreisi un apstājās pie pēdējām durvīm. Uz tām nebija neviena uzraksta, tomēr viņš bija pārliecināts, ka tas ir viņa kabinets.

Viņš izzvejoja atslēgu saišķi un ar pirmo mēģinājumu atrada pareizās atslēgas. Paskatījās pāri plecam, uzlika roku uz roktura. Telpa bija neliela, augstākais, desmit kvadrātmetru plaša. Pie vienas sienas bija novietots rakstāmgalds, tad vēl krēsls, logs ar aizvērtiem aizkariem, divi grāmatplaukti un rakstāmgalda atvilktņu skapītis, tas arī viss. Acīmredzot neviens nebija papūlējies šo vietu padarīt mājīgāku. Kabinetā nebija nevienas fotogrāfijas, nedz gleznas, nedz arī piemiņas lietas, kādas pārsvarā bija visos kabinetos.

Par spīti visam, telpa izskatījās pazīstama, vismaz šķita pazīstama. Gaiss bija sastāvējies. Bija jūtama plastmasas paklājiņa smaka. Viena no spuldzēm noraustījās, viegli dūca un izdzisa. Pēkšņi prātā atausa vēl kāda atmina.

Telpā stāv trīs cilvēki, viņš ir viens no tiem. Čukstošas balsis, izplūduši sejas vaibsti. Gluži kā sekvence kustīgu attēlu, uz priekšu virzās arī perspektīva. Ļauj viņam notiekošo apskatīt no kāda cita skatpunkta. No ārpuses, it kā viņš būtu skatītājs un atrastos kaut kur malā.

“Kāds noplūdina informāciju, mēs nevaram nevienam uzticēties,” čukst viena no balsīm, kas atgādina Berhu. “Mums jāpasteidzina Jānuss, par katru cenu.”

Zvana signāls lika Sarakam sarauties. Digitāla trinkšķināšana no rakstāmgalda telefona. Viņš paskatījās uz to. Redzēja sarkano lampiņu mirgojam. Telefons iezvanījās vēlreiz, tad vēlreiz. Viņš piegāja pie rakstāmgalda, nepārliecināti pastiepa roku un pacēla klausuli.

-   H-hallo?

Neviens neatsaucās, bet viņš zināja kāds noteikti klausās.

— Hallo? — Viņa balss joprojām neskanēja tā, kā vajadzētu. Tā bija vārga un nedroša, aptuveni tāda kā viņš pats.

Atbildes joprojām nebija, bet kāds tur noteikti bija. Viņam likās, ka sadzird cilvēka elpošanu. Smagnējus, lēnus elpas vilcienus. Viņš

piespieda klausuli pie auss, mēģināja sadzirdēt vēl kaut ko. Bet viss, ko saklausīja, bija statisks troksnis.

-    Hallo? viņš jautāja trešo reizi. Šoreiz jau drosmīgāk. Te kriminālpolicijas inspektors Dāvids Saraks. Ar ko es runāju?

Joprojām nekādas atbildes. Pēkšņi vārds atgriezās viņa apziņā. Tik spēcīgi, ka izslēdza visas pārējās domas. Rāvās ārā uz mēles gala.

-   Jānuss? Vai tu esi Jānuss?

Klusa skaņa, sausa sprauslāšana, gandrīz smiekli. Pēc tam savienojums pārtrūka.

Sešpadsmit

SARAKS PASKATĪJĀS AUGŠUP un lēnām iztaisnojās. Pulkstenis uz rakstāmgalda rādīja 8.15. Vai viņš būtu atkal iemidzis? Vienkārši iesnaudies uz rakstāmgalda un gulējis ilgāk par stundu? Varbūt tas nemaz nebija tik dīvaini — naktī viņš daudz nebija gulējis. Skausts un pleci bija stīvi, turklāt viņš bija nosiekalojis rakstāmgaldu. Bet, kolīdz iztaisnojās, viņš kaut ko atcerējās. Kaut ko ārkārtīgi svarīgu.

Saraks pieliecās uz priekšu, atvēra apakšējo atvilktni. Tukša! Viņš atvēra nākamo atvilktni, pēc tam nākamo. Visas četras bija tukšas. Pat ne pildspalvas vai līmlapiņas, vai vienas kronas monētas kafijas automātam. Viņš piecēlās un no plaukta izņēma vienu no daudzajām vienādajām mapēm. Nemaz nevajadzēja to atvērt, varēja just pēc tās svara. Nometa mapi uz grīdas, paņēma nākamo, tad vēl vienu un vēl. Turpināja, līdz bija iztīrījis visu plauktu. Pulss paātrinājās, krūtis sažņaudzās, un sviedri lija lejup pa viņa muguru.

Saraks rūpīgi aplūkoja sienas, pamanīja mazas nagliņas, kurām iepriekš nebija pievērsis uzmanību. Uz reljefa tapetēm bija manāmas gaišākas švīkas, tādas pašas bija arī grāmatplauktos. Viņš beidzot aptvēra, ko tas nozīmē. Viņš nebija nekāds minimālists interjera ziņā. Kāds bija pilnībā iztīrījis viņa kabinetu. Visus papīrus, fotogrāfijas, piederumus, pat uzrakstu uz durvīm. Vismazākais sīkums bija aizvākts. Viss, kas būtu palīdzējis viņam atcerēties. Bet kas to būtu darījis un kāpēc?

Dusmas uzradās pēkšņi, tās pārņēma viņu. Deva jaunus spēkus. Viņš iekrampējās plauktā un to apgāza. Izdarīja to pašu ar krēslu. Pēc tam atrāva vaļā durvis un izkliboja gaitenī. Deniņos pulsēja.

Gandrīz visu kabinetu durvis bija atvērtas, pie stikla ārdurvīm stāvēja un sarunājās vairāki cilvēki. Kad viņi pamanīja Saraku, spēji apklusa.

-    Ko, pie velna, jūs esat izdarījuši? Ko, ellē, jūs esat izdarījuši, nolādētie kretīni! Vārdi nāca paši no sevis, tos nevarēja apturēt. Vairāki cilvēki palūrēja no saviem kabinetiem, izskatījās saprotoši, tiklīdz aptvēra notiekošo. Viņš paspēra pāris soļu uz priekšu. Spieķis šķita stabilāks, it kā adrenalīns to būtu savienojis ar viņa labo roku.

-   Dāvid? Berhs jautāja, maziem solīšiem skrienot no sava kabineta puses.

-   Manas mantas! Saraks kliedza. Kur, ellē, ir manas mantas?

-          Nomierinies, Dāvid. — Berhs norūpējies paskatījās visapkārt.

— Dosimies uz manu kabinetu, es tev visu paskaidrošu.

-    Dāvids Saraks? Balss nāca ieslīpi no aizmugures, un viņš nedaudz pagriezās. Divi vīrieši tumšos uzvalkos bija iznākuši no kāda kabineta. Saraks tos atpazina. Tie bija tie paši uzvalkotie vīri, no kuriem viņam bija izdevies aizbēgt.

-    Kas prasa? viņš šņāca. Kas jūs tādi esat?

-  Mani sauc Ode. Mēs strādājam policijas virsnieka Oskara Vālina pakļautībā. Viņš grib ar tevi runāt, nekavējoties.

-   Ejiet dirst, klauni gatavie!

Patiesībā Saraks nezināja, kāpēc tā izsaucās. Likās, ka dusmas kontrolē viņa runu un rīcību. Spiediens deniņos pieauga un kļuva aizvien intensīvāks. Draudēja galvu saspridzināt driskās. Viņš vēlreiz pagriezās pret Berhu, atvēra muti, lai kaut ko teiktu. Bet jau nākamajā mirklī melns nozibēja gar acīm un viņš sagrīļojās, bija spiests atbalstīties pret vienu no sienām. Lēnām noslīdēja lejup un cīnījās, lai neapvemtu grīdu. Kāds iebāza rokas zem viņa padusēm, mēģināja piecelt kājās.

-   Laid vaļā, ka tev saka! Saraks centās atbrīvoties. Bet dusmas bija pārgājušas, atņemot spēkus. Skaņas saplūda kopā, varēja dzirdēt

durvis pie lifta atveramies, pēc tam skaļas balsis no visām pusēm. Viņš rīstījās, izvēma uz linoleja grīdas siekalu un žults kokteili.

-   Jūs taču redzat, ka viņš ir slims, kāda pazīstama balss skaidroja. Viņam vajadzētu gulēt Karolinskas slimnīcā, nevis sēdēt nopratināšanā.

-   Diemžēl, Molnar, mums ir dotas instrukcijas…

-    Klau, Ode, paņem savas instrukcijas un iebāz savā dienvidu reģionā. Mēs Saraku aizvedīsim mājās, tūliņ pat, un būtu ārkārtīgi stulbi no tevis vai tava kolēģa puses mēģināt mūs apturēt. Dabūsi pagulēt ģipsī kādu mēnesi, vai es skaidri izteicos?

Saraks paskatījās augšup. Pēters Molnars bija nostājies līdzās vīriešiem uzvalkos, tik tuvu, ka viņu deguni gandrīz saskārās. Aiz viņa stāvēja vairāki spēcīgi vīri, tērpušies tumšās, militārās jakās un austrumnieku šallēs ap kaklu. Viņu draudīgā enerģija Saraku biedēja, lika atkal nodurt skatienu.

Uzvalkā tērptais Ode paspēra pāris soļu atpakaļ. Jums nav visi mājās. Es sazināšos ar… Ode turpināja Berham kaut ko neskaidri murmināt. Molnars pietupās līdzās Sarakam un pasniedza viņam kabatlakatiņu.

-    Mēs par tevi parūpēsimies, Dāvid, labi? viņš klusām teica. Saraks pamāja, noslaucīja muti un vaigus.

-   Vai tev pietiks spēka piecelties?

Sarakam izdevās vārgi pamāt ar galvu, šoreiz mazliet izteiktāk. Molnars saudzīgi palīdzēja viņam piecelties kājās un pasniedza spieķi. Abi uzvalkos tērptie vīrieši devās tālāk pa gaiteni. Vīrietis, kas sevi dēvēja par Odi, bija piespiedis telefonu pie auss. Neviens no tiem neko neteica, bet Saraks skaidri juta viņu naidīgos skatienus. Aiz vīriešu mugurām varēja redzēt satrauktas sejas, visi lūkojās uz viņu. Sejas, kas agrāk raudzījās viņā ar cieņu un apbrīnu, tagad — tikai ar žēlumu. Viņi visi varēja iet ellē.

Saraks iztaisnojās, novietoja spieķi vietā un trešo reizi pamāja Molnaram ar galvu.

-   Kārtībā, viņš nomurmināja.

-   Nu tad, Dāvid, Molnars iesāka, ko tu teiktu, ja mēs atstātu šo nolādēto vietu?

Lifts viņus noveda lejup līdz pat pašai policijas garāžai. Molnara mašīna bija liela un melna, hromētiem lietajiem diskiem. Molnars viņam uzmanīgi palīdzēja iesēsties pasažieru krēslā uz aizmugurējā sēdekļa un apsēdās viņam līdzās. Viens no vīriem militārā stila jakā, kuru, pēc Saraka domām, sauca Jozefs, ielēca vadītāja vietā, un viņi devās prom, nesagaidījuši trešo vīrieti.

Jozefs lielā ātrumā traucās cauri garāžai, riepas kauca uz līdzenā betona, kad viņš pagriezās garajā tunelī pretī iebrauktuvei. Ieslēdzās zilās bākugunis, motora rūkoņa atbalsojās garajā tunelī. Un turpināja urbties Saraka galvā.

Prātā uzpeldēja atmiņas, atgādinot viņam to, ko viņš bija atcerējies slimnīcā. Tuneļa sienu, kādas mašīnas starmešus, zilas bākugunis visapkārt. Un vēl kaut ko ļoti svarīgu.

Bet, pirms viņam izdevās atmiņas noformulēt, viņi atradās pie Frīdhemsplāna. Luksoforā dega sarkanā gaisma, bet Jozefs ieslēdza sirēnas un viņi ienira blīvajā satiksmē. Tikai tagad Saraks pamanīja, ka Molnars viņu vēro. Viņš atspieda galvu atpakaļ pret kakla balstu un vairākas reizes norija siekalas.

-    Tas nebija īpaši gudrs gājiens, Sarak, pēc neilga klusuma brīža Molnars ierunājās. Tevi taču grasījās izrakstīt ne agrāk kā nākamnedēļ. Mēs gribējām tevi slimnīcā apciemot. Paveicās, ka sākumā iegriezāmies nodaļā.

-   Kas viņi bija? Saraks pārtrauca draugu, neatvēris acis. Vīri uzvalkos. Ode vai kā viņu sauca? Tie abi vakar vakarā bija slimnīcā.

-   Vai tu atceries Oskaru Vālinu? Molnars savieba seju, it kā izrunātajam vārdam būtu nelāga piegarša. Ambiciozs vīrietis, strādāja Valsts policijas pārvaldē, īsta skabarga pakaļā. Pirms kāda laika viņš mūs spīdzināja par vienu sadarbību. Gribēja uzzināt pilnīgi visu, neko nedodot pretī. Apvainojās ne pa jokam, kad mēs viņu pasūtījām. Tagad mūsu jaunais tieslietu ministrs viņam devis mandātu ņemt visu, ko viņš vēlas, tā vietā, lai būtu pieklājīgs. Viņa čaļi kā putekļsūcēji ievāc visu informāciju par informatoriem.

-   Un tagad viņš grib atrast Jānusu? Saraks jautāja.

Molnars neatbildēja.

-   Tu teici, ka viņam bija pieeja augstākā līmeņa noslēpumiem. Ka par viņu neviens cits nezināja.

-   Visu tāpat nekad nevar noslēpt, Dāvid.

Saraks domāja par atmiņām, kas pārņēma viņu kabinetā. Berhs kaut ko bija teicis par informācijas noplūdi, pirms pāris dienām tiekoties ar viņu slimnīcā. Viņš atvēra acis, lēnām pakratīja galvu. — Es vinu neatceros.

-   Vālinu? Pāršķirts celiņš, izskatās pēc maza puikas, Molnars iesāka, bet apklusa, kad Saraks pakratīja galvu.

-   Jānusu, Saraks precizēja. Es neko neatceros. Tikai to, ka viss ir sagājis grīstē, noticis kaut kas drausmīgs.

-   Jā, to tu jau teici slimnīcā, pirms viņi tevi aizveda prom. Bet tu neatcerējies, kas noticis. Nekādas detaļas. — Molnars uz viņu paskatījās. Pārlaida mēli pār saviem nevainojamajiem priekšzobiem.

-   Viss ir sajaucies vienā lielā jūklī, Saraks skaidroja. Atmiņā uzpeld dažādi fragmenti. Likās, ka spēšu kaut ko atcerēties, kad apskatīšos kabinetu. Šķita, tas nostrādās, bet tad es sapratu, ka visas manas mantas ir pazudušas. Kāds ir iztukšojis manu kabinetu.

Molnars savilka seju grimasē. Kolanders akceptēja operāciju “Sākt no nulles”. Apgabala policijas priekšniece Svenska mērķē kļūt par Valsts policijas priekšnieci, un nekas nestāsies viņai ceļā. Ja tiks veikta iekšējā izmeklēšana viņas pašas kriminālpolicijas nodaļā, tas izskatīsies slikti, it īpaši tāpēc, ka nodaļu vienreiz jau izmeklēja, pirms pāris gadiem, kad tika atlaists Grāfs. Tātad tu esi no turienes aizvākts. Kolanders noteikti palūdza Berham nomainīt datumus dokumentos, lai izskatītos, ka tava pārcelšana ir notikusi pirms autoavārijas, pirms viņi pamanīja, ka seifā trūkst informācijas par taviem informatoriem. Lai ko viņi atrastu, viņi var vienīgi vainot vienu policistu, kas ļaunprātīgi izmantojis dienesta stāvokli. Kura atbilstība amatam jau sen bija apšaubāma, un tāpēc viņš vairs nestrādā apgabala kriminālpolicijas nodaļā. Molnars pakratīja galvu.

-   Uz kurieni…? Saraks nokremšļojās. Balss īsti nevēlējās klausīt. Uz kurieni mani pārcēla? Kur ir mani papīri?

-    Muitas nodaļā, Molnars atbildēja. Bet es biju nogājis paskatīties. Viss, kas tur ir, viena kaste līdz pusei pilna ar tavām personiskajām mantām. Tur nav nekā, kas būtu saistīts ar darbu, pat nevienas līmlapiņas. Viss pazudis.

Saraks iekoda lūpā, bija tuvu tam, lai sāktu raudāt. Viņš paliecās uz priekšu, paslēpa seju rokās. Molnars uzlika plaukstu uz viņa pleca. Kādu laiku viņi sēdēja klusumā, kamēr Jozefs meistarīgi manevrēja smago mašīnu cauri satiksmei.

-   Klau, Dāvid, ja tu esi ar mieru, mēs tevi nevedīsim mājās. Vālina cilvēki tev uzklups, tiklīdz mēs dosimies prom. Komisārs Dreijers labprāt tevi aizvestu nopratināt un vēl labprātāk pārmeklētu tavu dzīvokli. Tāpēc mēs tevi gribējām aizvest uz kādu vietu, kur tu varētu justies droši. Dot iespēju mazliet nozust no apvāršņa un atpūsties.

Saraks atvēra muti, lai protestētu. Bet tad atcerējās to, kas bija noticis nakts laikā. Atcerējās vīrieti, kam acīmredzot bija viņa mājas atslēgas.

-   Protams. Viņam nebija spēka pajautāt, kas Molnaram padomā, un tas viņu pat neinteresēja. Jebkura vieta šobrīd būtu labāka nekā viņa savandītais dzīvoklis. Adrenalīna pieplūdums bija sevi izsmēlis. Ķermenis jutās smagnējs, katra kustība šķita palēnināta.

-   Labi, Molnars teica. Atgulies kādu brīdi, mums vēl ir labs gabals, ko braukt.

Saraks aizvēra acis un mēģināja atpūtināt galvu. Pat necentās cīnīties ar nogurumu. Tomēr viņš neiemiga, vismaz ne pilnībā. Kaut kas viņu noturēja uz robežas starp miegu un nomodu. Viņam vajadzēja kaut ko atcerēties, kaut ko saistībā ar viņa kabinetu. Visi viņapapiri.

-   Šausmīgi redzēt viņu tādu, Saraks dzirdēja Jozefu sakām no vadītāja vietas. Manam onkulim pirms kāda gada bija insults. Viņš joprojām līdzinās dārzenim, tik tikko prot izmantot krūzi. Reizēm viņš čurā drēbju skapī.

-   Beidz, Jozefl Molnars viņu pārtrauca un kaut ko nesaprotami nomurmināja.

Mašīnas motora troksnis un balsis saplūda vienmuļā skaņā, un Saraks slīga aizvien dziļākā miegā. Prātā uzpeldēja dažādi atmiņu fragmenti.

Maza telpa un liela, balta tāfele ar fotogrāfijām. Dažos uzņēmumos sejas nopietnas un ļaunas cieši raudzījās fotokameras objektīvā. Cilvēku vārdi bija uzrakstīti uz nelielām plāksnītēm tieši zem attēliem. Daži no cilvēkiem bija fotografēti slepus, kad tie kāpa mašīnās vai ārā no tām. Vārdi bija uzrakstīti ar tintes pildspalvu, un līdzās tiem — cipari, visticamāk, telefona numuri. Visapkārt sarkanas švīkas, bultas, kas savstarpēji saistīja attēlos redzamos cilvēkus. Savija tos kopā vienā lielā rakstā, gigantiskā zirnekļa tīklā. Un tīkla vidū ir aplis, divi “J” burti, pagriezti viens pret otru.

Viņam šķita, ka sajūt kustību, īsu atspulgu uz baltās tāfeles līdzenās virsmas. Tēls, kuram pāri sejai ir pārvilkta jakas kapuce. Cilvēks fotogrāfijā viņa prātā uzplaiksni vien uz milisekundi un tad ir jau pazudis, pirms viņš paspēj ieslīgt detaļās. Bet viņam ienāk prātā citas lietas, par kurām domāt. Jo tagad viņš redz. Uz mazā rakstāmgalda pie vienas no sienām. Melna piezīmju grāmatiņa. Viņš to atpazīst. Piezīmju grāmatiņa ir atvērta, viņš redz teksta līnijas, kas klāj lappuses. Bet dīvainu iemeslu dēļ viņš tās nespēj izlasīt, nespēj tās uztvert saprotamā veidā. Varbūt tomēr var? Kad viņš ir vērojis tekstu labu laiku, viņam liekas, ka var saskatīt rakstu. Daži burti ir izteiktāki nekā citi. Tie rada jaunus rēbusus, kurus vieglāk atšifrēt. Pēkšņi viņš saprot, ko šīs zīmes nozīmē, viņš saprot, kādus noslēpumus tās glabā. Visa informācija, kuru viņš meklē, ir šajā piezīmju grāmatiņā. Noslēpta burtu rindās. Vienīgais, kas viņam jādara, ir jāizprot šīs rindas un jānolasa teksts.

Bet, tiklīdz viņš grasās turpināt lasīt, kāds pieskaras viņa plecam un sāk vilkt atpakaļ. Viņš izstiepj rokas, mēģina satvert piezīmju grāmatiņu, izvilkt to sev līdzi no sapņa. Tālumā var dzirdēt balsi, tā vinu sauc.

-   Dāvid! Dāvid, mēs esam klāt. Molnars stāv pie mašīnas un uzmanīgi krata Saraka plecu. Pacietīgi gaida, kamēr viņš atģidīsies.

-   Neslikta vietiņa, kur paslēpties, vai ne?

Septiņpadsmit

-    PIE VELNA, Atif, apsēdies!

Līkkājains, mazs vīrelis, kuru sauc Bakšī, no lielā ādas dīvāna nostūma pāris avīžu un kaķu rotaļlietas, ar plaukstas vēzienu norādot Atifam, kur apsēsties. Bet Atifs nevis sekoja norādījumiem, bet devās pie viena no lielajiem, modernajiem klubkrēsliem, satvēra to aiz atzveltnes, pagāza uz priekšu un izmeta kaķi, kas izstiepies gulēja sēdvietā. Mājdzīvnieks līgani noslīdēja uz grīdas, ilgi uz viņu skatījās, tad devās uz virtuvi.

-   Draudzenes kaķis, viņa to nosauca par Misiju Eliotu. Mazais vīrelis pasmaidīja. Misija Eliote, tu saproti? Kas par vārdu!

Atifs pamāja ar galvu. Domāja par to, ka ir divu veidu balamutes. Parastās tenku vāceles, no kuriem visi izvairās un kuri parasti, smagi piekauti, nonāk slimnīcā vai tiek aprakti kādā pamestā karjerā. Un tad vēl tie otrie, tā teikt, izņēmumi, kas apstiprina likumu. Šos cilvēkus pieņēma, par spīti tam, ka tie palaida muti, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņu baumošanu varēja izmantot savā labā. Reizēm radās vienkārša vajadzība pasūdzēties kruķiem par konkurentu darījumiem. Mazliet izlīdzināt spēles noteikumus. Tādos gadījumos spēlē iesaistījās tādi cilvēki kā Bakšī. Un nebija nekādas vajadzības pašam doties uz policiju un kļūt par nodevēju. Uztici Bakšī jebkuru noslēpumu, un viņš taisnā ceļā aizskries pie kruķiem! 'Tikpat neuzticams, cik paredzams. Visi to zināja, un visi to izmantoja.

BakšI nedroši uzsmaidīja Atifam, pārvilka īkšķi pār mobilā telefona displeju, paskatījās ekrānā un nolika to atpakaļ uz kafijas galdiņa.

Dzīvoklis dvakoja pēc krāsas un ādas. Šeit nebija nevienas IKEA mēbeles, tikai modernas itāļu dizaina mēbeles. Pie vienas no dzīvojamās istabas sienām bija piestiprināts pārspīlēti liels platekrāna televizors, kas bija savienots ar dārgu skaņu sistēmu. Izskatījās, ka apartamentus nesen piemeklējis pilnīgs makeover*, tas pats attiecās uz dzīvokļa īpašnieku. Līdzeni zobi, divus toņus par gaišu, mākslīgais iedegums un muļķīga paskata bārdiņa uz zoda, kas noteikti prasīja vismaz pusstundu, lai tiktu sakopta, kā nākas.

Kad Atifs pēdējo reizi satika Bakšī, čalis bija nožēlojams žurkulēns, kas slapstījās pa stūriem. Tagad viņš bija sevi uzlabojis, sakopies. Dizainera džinsi, zīda krekls, mati ar želeju saķemmēti atpakaļ, gaiši sārtā matu līnija noteikti kādu decimetru tuvāk nekā agrāk. Izskatījās, ka BakšI pamana viņa skatienu.

-    Smuki, vai ne? Viņš norādīja uz matiem. Ieguvu pirms mēneša. Viņi izņem matus no skausta, izrauj ar visām saknēm. Tad viņi uztaisa pierē mazu caurumiņu un iestāda tos kā tādus salmiņus. Nenormāli sāpēja un izmaksāja veselu bagātību. Bet tas bija tā vērts. Meitenēm patīk. Viņš uzsmaidīja Atifam, bet tas neatbildēja. Abi vīrieši blenza viens uz otru.

-   Ej tu nost, Atif, kur tie gadi! Bakšī iesaucās, vēlreiz pārvelkot ar īkšķi pār telefona displeju. Ekrāns bija aizslēgts, bet Bakšī ievadīja kodu pat nepaskatoties. Cik daudz laika būs pagājis seši septiņi gadi?

-   Aptuveni tā, Atifs atbildēja.

-   Velns ar ārā, kā skrien laiks, vecais. Tolaik es vēl niekojos ar sīkumiem. Bet tagad esmu pavisam cits, vai redzi atšķirību? Bakšī izpleta rokas, norādot uz pārbāzto dzīvokli. Man pieder vairāki skaistumkopšanas saloni, tur taisa manikīru, vaksē bikini, nopūš brūnu, visu pārējo. Pie manis strādā sešpadsmit taizemietes un būs

vēl. Taizemietes ir strādīgas, kārtīgas. Zviedrietes man nevajag, pārāk daudz klačošanās, tu jau zini. Bakšī smīkņāja, pirksti tramīgi atgriezās pie telefona.

“Bet tu joprojām esi mazs preteklis ar lielām ausīm un vēl lielāku muti,” Atifs nodomāja.

-    Kā varu tev palīdzēt, Atif? Bakšī atkārtoja triku ar telefonu trešo reizi, tad atlaidās dīvānā. Pagrozījās, izstiepa kājas, it kā kaut kas durtos viņam mugurā. “Nazis vai pistole,” nodomāja Atifs. Visticamāk, otrs variants. Brīnišķīgs veids, kā uzņemt vecus draugus. Ak tad tāpēc pagāja kāds brītiņš, pirms viņš atvēra durvis.

-    Adnans, Atifs īsi noteica. Gribu zināt, kas viņu nodeva.

Bakšī sarauca pieri. Man ļoti žēl par tavu brāli. Viņš pārspīlēti

uzmanīgi pakasīja matu saknes.

-   Cik man zināms, čaļiem vienkārši nepaveicās. Uzskrēja virsū kruķiem neīstajā laikā. Viņš smaidīja, mēģināja izskatīties pilnīgi atklāts. Bet nevienu viņš nespēja apmānīt, un pilnīgi noteikti ne jau Atifu.

-          Kas izpļāpājās? Atifs vēlreiz jautāja. Balss šoreiz skanēja asāk.

-    Kas ir Jānuss?

Atifs redzēja zobratus griežamies Bakšī prātā. Vīrietis atkal spēlējās ar telefonu, izskatījās, ka pats to nemaz nemana. Pirksti paši uzsita kodu, nevēlams reflekss: 2558.

-   Jānuss ir spoks, Bakšī atbildēja. Visiem ir bail no viņa, neviens pat nevēlas skaļi izrunāt viņa vārdu. Ķurķis ir pilns ar cilvēkiem, kas tur nonākuši viņa dēļ, dažs labs arī kapsētā.

-   Adnans? — Atifs jautāja.

-   Tā ir viena no baumām, Bakšī atbildēja. Es nezinu neko vairāk kā citi.

-   Un Jānuss… ko tu zini par viņu?

Bakšī atkal atklāja savus tikko balinātos zobus. Jānusa galvai ir sava cena. Ja es kaut ko par viņu zinātu, sen jau būtu pastāstījis. Nopircis māju Taizemē un izbaudītu vasaru visu cauru gadu.

Bakšī ieturēja pauzi, likās, viņš pamana, ka Atifs viņam netic. Tālab viņš mainīja stratēģiju, pārgāja uzbrukumā.

-    Kas tev liek domāt, ka tu vari iebrukt manā mājā un uzdot visādus jautājumus tāpat vien? Tu acīmredzot nezini, kam es strādāju! Pēdējais, ko es par tevi esmu dzirdējis, nebija nekas glaimojošs. Saplēsies ar Sašu un aiztinies uz ārzemēm, asti kājstarpē iežmiedzis.

Bakšī atplēsa cigarešu paciņu, kas stāvēja līdzās telefonam, paņēma vienu Marlboro cigareti un aizkūpināja to. Ievilka pāris garu ieelpu un izpūta dūmus Atifa virzienā, kamēr otra roka jau atkal grābstījās ap telefonu.

-    Visi runāja par to, ka tu esi mainījies, zaudējis asumu. Pat tavs mazais brālis tam piekrita. Vīrietis blenza viņā, gaidīja reakciju.

Atifs lēnām piecēlās no klubkrēsla. Bakšī ātri pielēca kājās, nometa cigareti uz galda, otra roka tvēra pie muguras. Tēlotā pašpārliecinātība sabruka, izlauzās bailes.

-   Ak tā. Žēl, ka nevari man palīdzēt, bet paldies, ka veltīji savu laiku. — Atifs mierīgi stāvēja un skatījās uz mazo vīreli. Pagaidīja, līdz viņš sāk nedroši smaidīt, tad lēni devās uz ārdurvīm.

-   Nekādu problēmu, sorry, es tev nevaru palīdzēt, Bakšī vienaldzīgi novilka, kamēr Atifs uzvilka jaku un zābakus. Bet tu jau pats zini, kā ir. Ir pienākuši citi laiki.

-   Jā, tā runā.

Atifs pameta dzīvokli un devās lejup pa kāpnēm. Dzirdēja Bakšī aizslēdzam ārdurvis ar dubulto atslēgu. Paskatījās rokaspulkstenī un brīdi palika stāvam pie vārtiem. Ārā mazs, oranžs traktors tīrīja sniegu no trotuāra.

Atifs domāja par savu māju, par brīnišķīgi smaržojošiem zīdkokiem mājas otrā pusē. Aizvēra acis un centās iztēloties zvaigžņotas debesis virs sevis, bet neveiksmīgi. Tieši desmit minūtes vēlāk viņš devās atpakaļ uz dzīvokli un piezvanīja pie durvīm.

-   Sorry, aizmirsu cepuri. Ausis salst kā trakas, — viņš nomurmināja, kad Bakšī pārsteigumā atvēra durvis.

-   Protams. Vīrietis pagriezās, lai pārbaudītu cepuru plauktu, un Atifs ieslīdēja gaitenī. Bezspalvainais kaķis sēdēja gludās marmora

grīdas vidū līdzās savam barības traukam un laizīja ķepas. Kad tas ieraudzīja Atifu, — paskatījās augšup, viegli savilka augšlūpu un atņirdza zobus.

Atifs paspēra divus veiklus soļus, sagrāba kaķi aiz skausta un pacēla to gaisā. Zvērs šņāca un izlaida nagus.

— Ko, ellē, tu dari? — Bakšī viņam aiz muguras kliedza. Atifs pagriezās.

—     Klausies uzmanīgi, Bakšī! Šis kaķa izbāznis ir krietni vien gudrāks nekā tu. Atifs pamanīja, ka izmainījusies viņa balss, tā ieguvusi pavisam citu tembru.

-   P-par ko tu runā? Bakšī izskatījās samulsis. Viena roka atkal stiepās uz mugurpusi.

—     Vai zini, ar ko kaķu dzimtas dzīvnieki atšķiras no citiem plēsējiem, Bakšī? Atifs negaidīja atbildi, bet nolaida kaķi sejas augstumā.

Zvērs turpināja šņākt, centās viņam ieskrāpēt ar vienu no asajiem nagiem.

-   Ķer! Viņš meta kaķi Bakšī virzienā. Vīrietis refleksīvi izstiepa rokas. Bet ne pietiekami ātri. Pēc piezemēšanās kaķis mežonīgi sāka skrāpēties, ielaida nagus Bakšī sejā un sārtajā pierē. Vīrietis aiz sāpēm sāka kaukt, bet apklusa, jo Atifs viņam iespēra starp kājām.

Bakšī sabruka un palika guļam embrija pozā uz gludās halles grīdas. Viena kāja spazmatiski raustījās. Atifs pār viņu noliecās un izvilka pistoli, kas bija aizbāzta aiz vīrieša siksnas. Veca, aprūsējusi Zastava, notīta ar līmlenti ap laidi, visticamāk, importēta no Balkāniem. Vismaz divdesmit procentu iespēja, ka, to lietojot, tā varētu eksplodēt tieši rokās. Atifs izņēma magazīnu un aizslidināja ieroci pa grīdu. Pēc tam pamanīja klipsi virs vīrieša bikšu kabatas un izņēma pamatīgu saliekamo nazi. Gan nazis, gan pistole nav nekāds pārsteigums, ka mazais žurkulēns izturējās tik bravūrīgi.

-   Saproti, Bakšī, viņš skaidroja, pārliecies pār vīrieti. Reizēm kaķi nogalina tikai prieka pēc, tikai tāpēc, ka viņiem tā patīk. Tā tas ir ar dažiem cilvēkiem.

Viņš sagrāba Bakšī plānos matus, atvāza saliekamo nazi.

-    lādi tie ir radīti. Tāda ir vinu daba.

Viņš pakratīja vīrieša galvu, pagaidīja, līdz tas atžirgst. Bet Bakšī sāka trīcēt. Acis izbolījās, žoklis sarāvās krampjos. Velns ar ārā! Viņš bija redzējis ko tādu jau iepriekš. Kā pilnīgi veselus cilvēkus, kas tiek pakļauti spēcīgām sāpēm vai šokam, pēkšņi piemeklē kas tāds, kas līdzinās epilepsijai. Atifs palaida Bakšī galvu uz grīdas. Izmantoja vīrieša sārto kreklu, lai noslaucītu asinis un matus no pirkstiem. Pāris sekunžu viņš noraudzījās, kā lēkme pieņemas spēkā un Bakšī ķermenis raustās uz akmens grīdas. Brīdi pagaidījis, viņš iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā.

Mobilais telefons stāvēja turpat, kur iepriekš. Atifs ievadīja skaitļus 2558 un sameklēja pēdējos zvanītos numurus. Ja Bakšī kaut ko zināja par Adnana nāvi, tad viņš pilnīgi noteikti bija jau piezvanījis savai kontaktpersonai. Pastāstījis par Atifa vizīti, lielījies, kā aukstasinīgi pazemojis Adnana lielo brāli. Cik drosmīgi bija glabājis noslēpumu.

Pirmais zvanītais numurs piederēja kādam, kuru Bakšī bija saglabājis telefona atmiņā kā E. J., un tam Bakšī bija zvanījis tikai pirms trim minūtēm. Patiesībā Bakšī bija centies šo numuru sazvanīt vairākas reizes pēc kārtas pēdējo desmit minūšu laikā. Kad Atifs nospieda zvana atkārtošanas pogu, viņš saprata, kāpēc.

—     Sveiks. Tu esi sasniedzis Ērika Jūhansona automātisko atbildētāju. Atstāj vārdu un telefona numuru…

E. J. tātad bija Ēriks Jūhansons. Izklausījās pēc parasta zviedra. Atifs pārmeklēja telefona katalogu, ātri vien pamanīja, ka gandrīz visi kontakti sastāv no iniciāļiem. Neviens no tiem neko neizteica.

Tad viņš pievērsās e-pastam, ātri pārskatīja jaunākos ziņojumus. Lielākā daļa bija no dažādām sievietēm un sastāvēja no praktiskiem jautājumiem par skaistumkopšanas saloniem. Daži bija no draudzenēm un saturēja seksuāla rakstura ziņas ar drukas kļūdām. Viņš ierakstīja vārdus Ēriks Jūhansons meklēšanas laukā un tajā pašā mirklī atrada meklēto. Uz adresi Pitbull8U pirms divām dienām tika nosūtīts e-pasts.

Čau, Pasi!

Ceru, ka meitenes Patpongā par Tevi rūpējas. Pasveicini no manis. Es mazliet paokšķerēju, un tas, ko Ērika J. draugs Tev teica, atbilst patiesībai. Tātad viltus trauksme, Tu vari mierīgi braukt mājās.

Business as usual.*

Līdz vēlākam,

B.

Atifs no jakas kabatas izvilka papiru un rakstāmo, pierakstīja Ērika Jūhansona telefona numuru un nokopēja e-pasta adresi, kur bija parādījies viņa vārds. Noslēpa visas okšķerēšanas pēdas un nolika telefonu atpakaļ, tad atgriezās hallē.

Bakšī joprojām gulēja uz grīdas. Ķermenis trīcēja, bet ne tik sparīgi kā iepriekš. No matu līnijas pāri sejai tecēja sīkas asins tērcītes, kuras bezspalvainais kaķis lēnām un ar baudu laizīja. Dzīvnieks bija tik aizņemts ar savu maltīti, ka nemaz nepaskatījās, kad Atifs aizvēra aiz sevis ārdurvis.

Astoņpadsmit

-   ADVOKĀTS TORNINGS ir ieradies.

-   Labi, paldies, Žanete! Palūdz viņu dažas minūtes uzgaidīt un tad ielaid.

Jespers Stēnbergs piecēlās no krēsla, paņēma žaketi no mēteļu pakaramā aiz durvīm un uzvilka to mugurā. Pienācis laiks to nokārtot. Viņš jau bija ļāvis Žanetei pārcelt divas iepriekšējās tikšanās ar Jonu Torningu. Spēlējis nepieejamo, parādījis, ka varas pozīcijas ir mainījušās.

Diena bija iesākusies labi, intervija ar kādu žurnālu par izaicinājumu veiksmīgi apvienot tēva, vīra un tieslietu ministra lomu. Pēc tam tikšanās ar preses sekretāri par jaunajiem sociālajiem medijiem. Katru dienu vairāk nekā divsimt jaunu sekotāju un vēl vairāk tajās dienās, kad viņš pats kaut ko publicēja vai ietvītoja. Viņam vairāk jāpatrenējas.

Pēc tam viņš atgriezās akmens laikmetā un pusdienas paēda kopā ar Valsts policijas priekšnieku. Viņam pat nevajadzēja piepūlēties. Vecais Rosengrēns nebija nekāds muļķis. Viņš jau sen bija sapratis, ka viņa pozīcija ir nestabila un nākamgad viņa darba līgums netiks pagarināts. Jau sācis murmināt par to, ka grib palēnināt darba tempu. Vairāk laika pavadīt ar mazbērniem, makšķerēt, spēlēt golfu un tā tālāk… Stēnbergs patiesībā bija gatavs to piedāvāt, viņš neredzēja nekādu vajadzību paziņot, ka Rosengrēns būtībā tiek atlaists. Nākamajā gadā viņš pats personiski izvēlēsies cilvēku augstajam Valsts

policijas priekšnieka amatam. Kādu, kam atšķirībā no Rosengrēna piemīt tās īpašības, kādas nepieciešamas.

Labi, lietas jārisina pa vienai. Tuvākās stundas laikā viņam nepieciešams koncentrēties uz tikšanos ar Jonu Torningu. Viņa vecais priekšnieks un mentors šķita atlabis pēc traģēdijas ar meitas pašnāvību. Bija pienācis laiks obligātajai pieklājības vizītei, kuras laikā Jons Tornings mazliet diskrēti mēģinās norādīt vecas draudzības nozīmi, piedāvāt savas zināšanas, pieredzi un kontaktus.

Pie durvīm īsi pieklauvēja, ienāca viņa sekretāre.

-   Advokāts Tornings, ministra kungs. Viņa smaidīja un pieturēja durvis vecajam vīram.

-   Jon, cik patīkami tevi redzēt! Kā jūties? Stēnbergs smaidīja savu plato, sirsnīgo, bet tajā pašā laikā profesionālo smaidu. Viņš pat jutās neizskaidrojami eiforisks.

-   Jesper! Rokasspiediens bija sauss un stingrs, gluži kā vienmēr. Toties dārgais uzvalks vairs nepiegulēja viņa augumam kā vienmēr. Jons Tornings bija nokrities svarā, ātri un ne tajā veselīgākajā veidā. Krekla apkaklīte bija pārāk brīva un atklāja ļenganu ādas kroku, seja bija pelēka, un zem plānajām, smalkajām brillēm bez rāmjiem manīja lielus, tumšus lokus. Turklāt tērauda krāsas matus būtu vajadzējis apgriezt jau pirms vairākām nedēļām. Krasā atšķirība starp pagātni un tagadni dūrās acīs.

-   Apsēdies, Jon! Stēnbergs ar roku norādīja uz krēslu rakstāmgalda otrā pusē. — Tātad kā tev un Margarētai iet? — Viņš iesāka savā īpašajā līdzjūtīgākajā balsī. Bet Jons tikai pakratīja galvu.

-   Tu esi aizņemts vīrs, Jesper, mēs varam izlaist pieklājības frāzes un ķerties vērsim pie ragiem.

Stēnbergs aprāvās. — Ak jā… protams.

-   Es gribu, lai tiek atsākta izmeklēšana.

-   Kā, lūdzu? Jon, es laikam īsti nesaprotu…

Jons Tornings aizkaitināti savilka seju. Sofijas nāves apstākļu izmeklēšana. Es gribu, lai tā tiek atsākta, cik ātri vien iespējams.

Stēnbergs nokremšļojās, mēģināja iegūt pāris sekunžu, lai apdomātos. Smadzenes strādāja ar pilnu jaudu.

-   K-klausies, Jon, mēs abi labi zinām, ka tā tas nestrādā, viņš iesāka. Zviedrijas ministrs nevar tā vienkārši…

-   Visu cieņu, Jesper, bet tās ir pupu mizas!

Jons Tornings pārliecās pār Stēnberga rakstāmgaldu, pieklauvēja ar mezglaino pirkstu pie gludās sarkankoka virsmas. Tu esi valsts augstākais jurists, Jesper. Visas tieslietu sistēmas vadītājs. Tu gribi teikt, ka nespēj panākt kaut ko tik vienkāršu, kā atsākt kādu izmeklēšanu, lai par to nesāktu runāt visa ministrijas valde?

-    Ēm, nu… — Stēnbergs dzirdēja, cik nepārliecināts izklausās. Sasodīts! Šī saruna nemaz nebija izvērtusies tā, kā viņš to bija gribējis. Bet te pienāca “glābējzvans”.

-   Tā esmu es ar kafiju, pārlieku priecīgi čaloja viņa sekretāre, lēnām noliekot paplāti uz rakstāmgalda.

-   Vai advokāta kungs gribēs cukuru vai pienu?

Jons Tornings kaut ko nomurmināja atbildes vietā, acīmredzami aizkaitināts par to, ka tiek pārtraukts. Tad atliecās atpakaļ krēslā un ļāva sevi apkalpot.

Stēnbergs pateicīgi paskatījās uz Žaneti. Viņa bija ienākusi tieši īstajā brīdī, kā vienmēr. It kā būtu dzirdējusi sarunu, kas norisinājās vina kabinetā.

Žanete pasniedza viņam kafiju. Melnu ar tējkaroti piena, tieši tā viņš mēdza dzert.

*

-   Kūka ir pašcepta, viņa piebilda. Ceru, ka garšos. Ja kungi vēlas vēl kaut ko, būšu tepat blakus. Pēdējo viņa minēja, pagriezusies pret Stēnbergu. Viņš tikai īsi pamāja ar galvu kā pateicības žestu.

-   Es atvainojos par savu nelielo izvirdumu, Jesper, — Jons Tornings sacīja, tiklīdz durvis bija aizvērušās. Man ir grūti gulēt. Margarēta devusies uz Marbellu ar saviem draugiem. Mājās valda pārlieku liels klusums.

Viņš iedzēra malku kafijas un nolika krūzīti uz plānā šķīvīša.

-          Tā mums arī iet, Jesper. Jons Tornings ievilka dziļu elpu.

-    Policists, kas izmeklēja Sofijas nāves gadījumu, bija paviršs. Viņš ātri vien pārliecināja prokuroru, ka runa ir par acīm redzamu pašnāvību. Bet notikušajā ir vairāki aspekti, kuri tā arī netika kārtīgi

izmeklēti. Piemēram, viens no kaimiņiem tajā pašā vakarā dzirdējis satrauktas balsis.

Jons Tornings mazliet pieliecās uz priekšu. — Nemaz nerunājot par atvadu vēstuli, kuru viņa man nosūtīja no sava iPad. Es to esmu izlasījis droši vien tūkstošiem reižu un nespēju nokratīt no sevis sajūtu, ka to rakstījis kāds cits. Nelielas, nianses, tādu vārdu izvēle, kurus Sofija neizmantoja. Piemēram, viņa mani nosauca par Jonu, nevis tēti.

Stēnbergs saņēma visus spēkus, lai izskatītos neitrāls, viņam pat izdevās izspiest no sevis saprotošu galvas mājienu. Stulbais e-pasts, viņam jau likās, ka tas ir nedaudz pārspīlēts, kad viņš lasīja policijas ziņojumu.

-   Bet, neņemot to visu vērā… Jons Tornings atkal pieklauvēja pie rakstāmgalda, …viss tika norakstīts kā pašnāvība. Tas mani saēd, Jesper. Viņš izpleta rokas. Tu taču pazini Sofiju, jūs vairākus gadus kopā strādājāt. Protams, viņa reizēm bija nestabila. Bet pašnāvība?

Stēnbergs saprata, ka Jons gaida viņa reakciju. Viņa vecais mentors acīmredzot joprojām nespēja pieņemt notikušo. Laiks mazam, bet uzmanīgam reality check*. Viņš dziļi ievilka elpu, centās noskaņot balsi, lai tā izklausītos savākta un līdzjūtīga. Būs pamatīgi jāpiepūlas, lai runa izdotos.

-   Jon, es, protams, izsaku visdziļāko līdzjūtību. Bet, kā tu pats vienreiz teici, nav labi ļaut jūtām aptumšot lēmumus. Sofijai bija smagi, mēs abi to zinām. Visi fakti liecina, ka…

-   Beidz, Jesper! Vecais vīrs pacēla roku. Tu aizmirsti, ar ko runā, tāpēc beidz izlikties un citēt mani. Tev pašam ir bērni, iztēlojies, kā tu justos, ja kaut kas tāds notiktu ar tavām meitiņām. Vai tu nedarītu visu, lai panāktu taisnīgumu?

Gudrs gājiens, Stēnbergam pašam to patika izmantot tiesā. Lai kā arī atbildētu uz šo jautājumu, strupceļš bija neizbēgams, tāpēc prātīgāk bija paklusēt. Un tieši to viņš arī darīja.

Pēc dažām bezgalīgām sekundēm Jons Tornings piecēlās, nolika plaukstas uz rakstāmgalda un paliecās uz priekšu.

-   Tu acīmredzot negrasies man panākt pretī, Jesper. Lai tā būtu. Protams, ir citi veidi, kā to panākt. Es pazīstu kādu izbijušu policistu, kas vada apsardzes uzņēmumu. Es varētu palūgt viņam izmeklēt šo lietu. Bet tad es saskartos ar interesantu problēmu.

Stēnbergs iztaisnojās.

-   Kā tu zini, esmu arī Advokātu apvienības ģenerālsekretārs un galu galā tieku uzskatīts par tavu mentoru, skaidroja Jons Tornings. Kāds, kas atbalsta Stēnbergu un viņa komandu. Iztēlojies reakciju, ja kas tāds nonāks plašsaziņas līdzekļos.

Advokāts ieturēja pauzi.

-   Fakts, ka mana uzticība tieslietu sistēmai, organizācijai, par kuru tu esi vislielākajā mērā atbildīgs, ir tik niecīga, ka es labprātāk izvēlos algot privātdetektīvu saistībā ar savas meitas nāvi. Jons Tornings uzsmaidīja Stēnbergam ledusaukstu smaidu, tik tikko savilka mutes kaktiņus. Atkal apsēdās un sakrustoja rokas.

Stēnbergs darīja visu, lai izskatītos vienaldzīgs, it kā draudi nav nekas īpašs. Bet draņķa vecim bija taisnība. Ja viens no viņa uzticamākajiem atbalstītājiem izrādītu nepatiku, tas sabojātu viņa reputāciju. Tas radītu nevajadzīgas spekulācijas, varbūt arī citi apdomātu sniegto atbalstu. Turklāt Advokātu apvienība bija nopietna tieslietu instance, un tās lēmumi bija no svara. Viņam būtu nepieciešams šādas organizācijas atbalsts. Bet politiskās komplikācijas patiesībā bija sekundāras. Būtiskāka bija doma, ka apkārt skraidītu un okšķerētu kāda nepiederoša persona. Viss, kas būtu nepieciešams, tikai viens vienīgs liecinieks, kuru iepriekšējā izmeklēšanas komanda būtu palaidusi garām. Kāds, kas pamanījis Stēnbergu garāžā vai uz ielas, pamanījis viņa mašīnas reģistrācijas numuru, vai arī kāds, kas varētu apliecināt viņa atrašanos Sofijas dzīvoklī.

Patiesībā večuks bija izdarījis viņam pakalpojumu, iesākumā vēršoties pie viņa. Devis viņam iespēju kontrolēt situāciju. Stēnbergs aizvēra acis, juta, ka sirds sitas straujāk. Visas garāžā izjustās bailes bija atgriezušās. Sarūgtinājums. Tik izteikti.

-   Esmu noklausījies tevis teikto, Jon, viņš lēnām iesāka. Protams, es gribu tev palīdzēt. Bet zviedru ministrs nevar vienkārši ielēkt operatīvajā aktivitātē. Tad mani apvainos Konstitūcijas pārkāpšanā. Tāds process nevienam no mums neko nedos.

Jona Torninga sejas izteiksme nemainījās.

-   Tas, ko es šajā gadījumā varētu darīt, ir diskrēti palūgt saviem darbiniekiem lietu atvērt no jauna. Vēlreiz pārskatīt izmeklēšanas materiālus un izsekot jebkādiem nepabeigtiem darbiem, tādējādi cerot rast atbildi, kuru tu meklē, Stēnbergs turpināja.

Viņš ļāva ēsmai pāris mirkļu karāties Jona deguna priekšā, gaidīja, līdz vecais vīrs paliecās uz priekšu, tad sacīja:

-    Tikai tādā gadījumā arī man ir jāuzstāda savi nosacījumi, Jon.

Arī Stēnbergs pārliecās pāri rakstāmgaldam, seja atradās vien pusmetru no vecā mentora sejas. Jons Tornings vāji pamāja ar galvu. Viņš bija noticējis, ka ir panācis savu. Kā vienmēr. Ka viņš ir tas, kas vada parādi. Nesaprata, ka situācija ir mainījusies.

-   Pirmkārt. Stēnbergs izstiepa rādītājpirkstu. — Visi materiāli un pierādījumi tev ir jānodod mums. Nekādus privātdetektīvus, kas skraidīs riņķī un apgrūtinās izmeklēšanu, ne tagad, ne vēlāk. Skaidrs?

Tornings turpināja māt, šoreiz stiprāk nekā iepriekš.

-    Otrkārt. — Stēnbergs izstiepa vēl vienu pirkstu. — Nekādas informācijas noplūdes. Ja es kādā no medijiem redzēšu rakstu par to, ka notiek slepena izmeklēšana… Viņš ieturēja gana ilgu pauzi, lai tiktu pārtraukts.

-   Saprotams, ne, Jesper, viss paliks starp mums.

Ēsma norīta, āķis lūpā, atlika tikai piecirst, lai zivs būtu uz āķa.

-   Brīnišķīgi. Tādā gadījumā man ir atlicis tikai viens noteikums, Jon. Un tas nav apspriežams. Es iesaku apdomāties, pirms atbildi.

-   Es klausos, Jesper.

Stēnbergs piecēlās no krēsla, apgāja apkārt rakstāmgaldam un apsēdās uz viena no stūriem. Sirds krūtīs sitās kā negudra, viņa varas sajūta bija absolūta.

-   Ja mani cilvēki nonāks pie tā paša secinājuma, pie kura tie nonāca jau iepriekš, viņš iesāka. — Ja viss norādīs, ka Sofija ir izdarījusi pašnāvību, tev tas būs jāpieņem. Tas jāatstāj pagātnē un jādzīvo tālāk, lai cik sāpīgi tas arī būtu.

Jons Tornings atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet Stēnbergs pasteidzās pirmais:

-   Es pateikšu vēl skaidrāk, Jon: nekādas privātdetektīvu izmeklēšanas, nekādas svētdienas intervijas avīzei “DN” vai piedalīšanās emocionālos sarunu šovos televīzijā. Nekā tamlīdzīga. None ivhat so ever* Es gribu, lai tu man to apsoli!

Jons Tornings saknieba lūpas. Acis pārvērtās šaurās līnijās. Stēnbergs neapzināti aizturēja elpu, likās, ka viņš spēj izgaršot telpas atmosfēru.

-    Un otrādi, vecais vīrs nokremšļojās. Ja jūs atradīsiet ko tādu, kas norādīs, ka Sofija…

Stēnbergs norija siekalas neliela nervozitātes pazīme -, paskatījās Jonam Torningam acīs un pasniedza roku ciešam rokasspiedienam.

-   Ja izmeklēšanas gaitā kaut kas norādīs uz to, ka kāds ir bijis iejaukts Sofijas nāvē, es garantēju: mēs identificēsim šo personu un liksim tai atbildēt par notikušo. To es tev apsolu, Jon.

Deviņpadsmit

SARAKS SPĒRA PĀRIS uzmanīgu soļu pa sniegoto iebraucamo ceļu. Paskatījās uz koku galotnēm, pielika plaukstu virs acīm, lai viņu neapžilbinātu spožā saules gaisma. Viņš bija gulējis kā nosists, jo nebija pat pamanījis, ka viņi braukuši ar prāmi.

Gaiss bija spirgts, visapkārt tikai klusums. Varēja dzirdēt vien žagatas žadzinām augstajās priedēs, kas ieskāva veco māju. Visos virzienos stiepās koku stumbri un sniegs, izņemot mazo, līkumaino celiņu, kas pēc pārsimts metriem savienojās ar galveno ceļu. Māja bija pati vecākā uz salas liela, dzeltena arhipelāga villa diviem stāviem, celta divdesmitā gadsimta sākumā. No senlaicīgās koka verandas pavērās skats uz dārzu, vairāki izvirzīti jumta logi, ierāmēti logu rāmji un dažādi koka rotājumi. Turklāt visapkārt pletās liels pagalms, kas sniedzās līdz pat ūdenim un privātajai laipai meža klajuma otrā pusē.

Molnars uzkāpa uz lieveņa, paspārdīja sniegu no kāpnēm, tad nocēla vaļīgu dēli..Izņēma atslēgu, atslēdza durvis un iegāja iekšā. Saraks lēnām viņam sekoja. Gāja maziem solīšiem, lai nepakristu. Jozefs tieši aiz viņa, gatavs Saraku noķert, ja kas atgadīsies.

Saraks apstājās vestibilā un dziļi ieelpoja pazīstamo novecojušā koka un mitruma smaržu. Viņu pārņēma atmiņu ūdenskritums. Viņš atcerējās Saltkrokenā pavadītās vasaras ar Elizabeti un māsas bērniem. Debesis bija skaidras, izbraucieni ar laivu, šūpuļtīkli ēnā un tranzistorā EvertaTaubes balss. Bet vai acumirkļi patiešām bijuši

tik ideāli, kādus viņš tos atminējās? Tik skaisti un nevainojami? Uz to nebija iespējams atbildēt.

-   Nāc iekšā, Dāvid. — Molnars pienāca pie durvīs. — Galu galā — tās ir tavas mājas. Šeit ir šausmīgi auksti, bet es iekurināšu krāsni un ātri vien kļūs siltāks. Starp citu, kā tev šķiet, vai eļļas katlā ir eļļa?

-   Nav ne jausmas, Saraks nomurmināja.

-   Saprotams, piedod. — Molnars atvainojoties pamāja ar galvu.

—Jozef, vai atnesīsi vēl malku! viņš sauca pāri Saraka plecam.

—Šķūnis ir mājas otrā pusē. Molnars aiz viņiem aizvēra ārdurvis.

-   Vai jūties labāk, Dāvid?

Saraks klusi pamāja ar galvu.

-    Vispār man šī likās ideāla vieta, kur kādu laiku paslēpties. Māja ir uz tavas māsas vārda Kanādā, un nevienā reģistrā tai nav saistības ar tevi, Molnars minēja. — Nedz Vālina, nedz Dreijera suni šo vietu tik drīz neuzodīs.

“Nedz arī kāds cits,” Saraks pie sevis nodomāja.

Viņi iegāja lielajā hallē. Gar vienu no sienām uz mājas otro stāvu veda kāpnes. Viņi nogriezās pa kreisi un sekoja ziepjainajai koka grīdai plašajā savrupmājas virtuvē. Viss izskatījās tieši tā, kā Saraks atcerējās, sākot ar zilās krāsas sienas paneļiem un beidzot ar strīpainajiem paklājiem. Varbūt viņa laimīgās atmiņas par šo vietu nemaz nebija tik aplamas?

Molnars notupās uz ceļiem un sāka gatavot lielo čuguna krāsni. Bezmērķīgi atvēra un aizvēra durtiņas, nesaprot, ar ko īsti lai sāk.

-    Paskaties malkas krātuvē, — Saraks ierosināja. — Baltajā kastē tur, pie sienas. Tikai nospied sānos pogu.

Molnars rīkojās, kā viņam lika, pagales ar troksni cita pēc citas sakrita krāsnī. Viņš izplēsa dažas laikrakstu lapas un saņurcītas iebāza krāsns mutē. Pēc tam paņēma garu krāsns sērkociņu un pāris reižu skaļi nolamājās.

Saraks izgāja cauri virtuvei, tālāk nākamajā istabā, kurā gandrīz pie visām sienām bija iebūvēti grāmatplaukti. Divi novalkāti klubkrēsli ap mazu galdiņu bija telpas vienīgās mēbeles. Oda pēc tekstilijām,

putekļiem un vecām grāmatām. Vecmāmiņas smarža. Viņš noturējās pretī kārdinājumam apsēsties viņas klubkrēslā, nogriezās pa labi un iegāja lielā dzīvojamā istabā, kas bija savienota ar veclaicīgo verandu. Ziemas saule spīdēja pa verandas logiem, un viņš varēja redzēt Jozefa spēcīgo muguru pie mazā šķūnīša netālu no žoga.

Sniega klātais pagalms bija apmēram piecdesmit metrus garš, un labu gabalu tālāk to ieskāva mežs. Pusceļā atradās aprūsējuša karoga kāta pamati, un zāliena otrā galā varēja manīt vairākus vecus augļu kokus, kas teju bija saauguši kopā ar meža biezokni. Apkārtne bija žilbinoši skaista, un viņš labu laiku stāvēja un vēroja.

-   Tā, lūk! Krāsns ir iekurta. Molnars pārlaida roku pāri sejai un neapzināti izsmērēja sodrēju pleķi. Pēc brīža mēģināšu iekurt arī eļļas katlu. Dosimies atpakaļ uz virtuvi, vai arī tu labāk vēlies… Viņš ar roku parādīja uz lielu dīvānu pie vienas no sienām.

Saraks viņu tik tikko pamanīja. Bija grūti atraut skatienu no apkārtnes. Mežmalas koku ēnas pievērsa viņa uzmanību, bet viņš nevarēja saprast, kāpēc.

-    Dāvid?

-   Dīvāns, Saraks nomurmināja.

-   Šeit. Molnars nolika mobilo telefonu uz kafijas galdiņa starp viņiem. Tas ir ar priekšapmaksas karti, numuru atradīsi telefonam otrā pusē. Esmu ielicis savu numuru pie ātrajiem zvaniem. Pirmais taustiņš, Jozefa numuru kā otro. Ja tev kas nepieciešams, lai kas tas arī būtu, zvani. Mēs esam parūpējušies, lai ledusskapis un saldētava ir pilni, pirms dodamies prom. Tas pats attiecas uz malkas tvertni.

Viņš norādīja uz mājas ārpusi. Un, ja Vālins vai Dreijers jautās, tad mēs, protams, teiksim, ka aizvedām tevi uz dzīvokli un mums nav ne jausmas, kurp tu vēlāk devies. Molnars smaidīja un piemiedza viņam ar aci, un Saraks no visas sirds centās atbildēt vina smaidam.

-    Pats svarīgākais lai tu tagad padzīvotu mierīgi un atpūstos, Molnars turpināja. Vai tev ir visas nepieciešamās zāles?

-   Mhm… Saraks nomurmināja, īsti neklausoties Molnarā. Skatiens atkal bija aizklejojis līdz mežmalai. Šķita, ka tālumā esošās ēnas dzīvo savu dzīvi. Viņš iedomājās par telpu, kuru bija nosapņojis. Fotogrāfijām, vīriešu asajiem skatieniem, zirnekļa tīklu, kas tās savienoja.

-   Man liekas, ka viņš meklē mani, Saraks negaidīti ieminējās.

-   Kurš? Molnars jautāja. Tev ir plašas izvēles iespējas.

-  Jānuss. Man liekas, viņš cenšas mani uzmeklēt. Saraks dzirdēja savu balsi. Tomēr tas bija līdzīgi kā klausīties svešiniekā.

-  Tagad gan tev nāksies izteikties mazliet skaidrāk, Dāvid. Molnara jaunais, nedaudz asākais balss tembrs lika Sarakam atģisties.

-    Ak jā, protams. Viņš dziļi ievilka elpu, mēģināja sakopot domas. Tātad kāds pagājušonakt mēģināja ielauzties manā dzīvoklī. Kāds, kam bija dzīvokļa atslēgas.

-   Vai tu redzēji, kas viņš bija?

Saraks pakratīja galvu. Es biju aizlicis drošības ķēdi, viss, ko redzēju, roka durvju spraugā.

-   Un tev šķiet, tas bija Jānuss? Ka viņam ir tava dzīvokļa atslēgas?

-   Mhm, Saraks murmināja. Viņš dzirdēja, cik nepārliecinoši tas izklausās. — Kāds bija pārmeklējis visu dzīvokli, apgriezis to ar kājām gaisā.

-    Un kas liek tev domāt, ka to darījis Jānuss? Molnars jautāja. Tava mājas adrese ir slepena, mēs nekad nestāstām saviem informatoriem, kur dzīvojam. Nekad mūžā. Tas ir viens no drošības pamatnoteikumiem. Tu taču nekad neko tādu nepiemirstu?

Saraks prātā pārcilāja. Apsvēra domu pastāstīt, kas notika slimnīcā. Tabakas vīrs, kurš runāja par kādu līgumu, vīrietis cieši piegulošajā ārsta uzsvārcī, kas pa apkārtceļu bija devies uz viņa nodaļu. Nolietotā metamfetamīna pīpe, kuru viņš bija atradis savā dzīvoklī. Bet kaut kas Molnara sejas izteiksmē viņu pārliecināja, ka tā nav laba doma. Sarakam pašam vajadzētu pārliecināties par to, kas notiek. Kas bija īstenība un kas tikai atmiņu atlūzas viņa sadragātajā prātā.

Paranoja pēc insulta esot diezgan ierasta blakusparādība. Kas to teica? Daktere Vestmane? Nē, tā bija viņa personiskā asistente, kā nu vinu sauca? Velns!

Saraks juta, ka kaunas. Kaunas par savu nesakarīgo runu, par nožēlojamo fizisko stāvokli. Par citām lietām, kuras viņš nespēja atcerēties.

-   Tātad, Pēter! Es patiesībā nezinu. Sorry, šobrīd viss ir tādā haosā. Viņš aizvēra acis, piespieda pirkstu galus pie plakstiņiem, lai pretotos galvassāpēm. Molnars pētoši uz viņu noskatījās, šķita, ka viņš kaut ko apsver.

-   Labi, es saprotu. Tu esi piedzīvojis ko šausmīgu, ko tādu, kas lielāko daļu cilvēku salauztu. Tev ne mazākajā mērā nav jāatvainojas. Es aizsūtīšu pāris puišu uz tavu dzīvokli jau šovakar. Mēs esam ārkārtīgi ieinteresēti atrast Jānusu, cik ātri vien iespējams.

Saraks pamāja, mēģināja izdomāt ko tādu, kas varētu mainīt sarunas tematu. Viņam bija jautājumi, daudz jautājumu. Patiesībā pēdējo divu gadu notikumi, kurus viņš mēģināja atsaukt atmiņā. Bet viņš nezināja, no kura gala lai sāk. Viss kopā šķita tik milzīgs, tik masīvs.

-  Autoavārija, viņš beidzot noteica. Berham šķita, ka tas nebija nekāds negadījums. Ka mana autoavārija bija saistīta ar pazudušo back-up* sarakstu. Vai tāpēc slimnīcā atradās Securitas apsargs?

Molnars pamāja. — Paturot prātā, ka uz spēles stāv darījums ar Jānusu, Berhs nolēma: drošs paliek drošs. Bet, kā jau teicu, mēs ieradāmies uzreiz pēc tam, kad tu biji ietriecies betona apmalē. Tunelī neviena cita nebija.

-   Un mans mobilais telefons, — Saraks iesāka. — Kas notika ar to? Tas nebija slimnīcas skapī. Tu teici, ka es tev zvanīju no mašīnas tieši pirms negadījuma.

Molnars paraustīja plecus.

-    Pazudis. Visticamāk, palika mētājamies mašīnā. Atlūzās… Viņš ieturēja pauzi un precizēja iepriekš teikto: Mašīna izskatījās

šausmīgi. No salona gandrīz nekas nebija palicis. Mēs bijām pārliecināti, ka tu… Nu, ka ar tevi ir cauri. Telefons bija pēdējais, ko mēs iedomājāmies meklēt.

-    Un zvanītie numuri? Vai tas saraksts ko deva? Jau atkal Saraks sevi pārsteidza. Jautājums bija pilnībā loģisks, tomēr viņš nebija par to iedomājies, līdz vārdi bija atstājuši viņa lūpas. Dažas viņa smadzenes daļas šķita strādājam pašas no sevis.

Likās, ka Molnars izdara tādu pašu secinājumu, jo viens viņa mutes kaktiņš savilkās smaidā.

-   Jā, mēs pieprasījām sarakstu. Pēdējais zvanītais numurs bija mans mobilais telefons, kā jau minēju. Pirms tam tu biji zvanījis veselai rindai priekšapmaksas telefona numuru, kurus mums neizdevās identificēt.

-    Vai es varētu tos apskatīt? Tas ir, zvanīto numuru sarakstus! Varbūt kādu no tiem es atpazīšu.

Molnars sarauca pieri. Protams, bet vai tev neliekas, ka tavs stāvoklis šādām darbībām nav piemērots? Vai nebūtu labāk, ja tu koncentrētu visus spēkus, lai ātrāk atveseļotos?

Nez no kurienes uzradās kāda sajūta, bez brīdinājuma. Saraks nespēja saprast, kas to bija izraisījis. Molnara sejas izteiksme nebija mainījusies, arī balss tembrs izklausījās tāpat kā iepriekš. Tomēr Saraks nespēja nokratīt no sevis aizdomas. Tās auga augumā ar katru sekundi. Bija pieejama vēl kāda informācija, kaut kas tāds, kas saistīja avāriju un telefona numuru sarakstu. Kaut kas tāds, ko Molnars gribēja noslēpt.

Divdesmit

-   VALIN, ZVANA JF.SPERS STĒNRF.RGS. Vai tev ir bijis laiks apskatīties lietu, kuru tev lūdzu?

—     Labrīt, tieslietu ministr! Jā, protams, lietu izmeklē pilsētas policijas vardarbības nodaļa, kā jau man likās. Bet esmu palūdzis vienu no saviem kolēģiem ielūkoties tajā uzmanīgāk un izmantot kādu ieganstu, ko neviens neuzskatīs par aizdomīgu. Rēķinos, ka saņemšu atbildi tuvāko dienu laikā.

—Lieliski, un vai mēs varam paļauties uz viņa diskrētumu?

—Viņas…

— Kā, lūdzu?

— Viņas diskrētumu. Tā ir viņa, kriminālinspektore Jūlija Gābrielsone. Viņa šobrīd piedalās policijas vadības apmācībās, turklāt pusgadu strādājusi FIB, pateicoties piešķirtajai izaugsmes stipendijai. Jauna, ambicioza, tieši tāda darbiniece, kādas tev patīk. Turklāt uzticama.

KRIMINĀLINSPEKTORF. JŪLIJA GABRIELSONE mierīgi stāvēja hallē un ļāva atslēgu saišķim ieslīdēt atpakaļ jakas kabatā. Ja neņēma vērā satiksmes radīto troksni, kas vārgi ielauzās no ielas, dzīvoklis bija pavisam kluss. Viņa jau tās pašas dienas priekšpusdienā bija izlasījusi pirmstiesas izmeklēšanas ziņojumu. Patiesībā tajā nebija nekā dīvaina. Sieviete, kura sirga ar iepriekš dokumentētām psiholoģiskām kaitēm un kuras vannasistabas skapītis bija pilns ar antidepresantiem,

bija izvēlējusies atvērt logu un izlēkt ārā. Atvadu vēstule uzrakstīta uz planšetes un nosūtīta pa e-pastu, ļoti atbilstoši 2013. gadam.

l iesu medicīnas eksperti norāda uz vairākām traumām, kas principā saskan ar kritienu no augstuma. Nebija tādu traumu, kas neatbilstu kritienam. Kuņģa saturs liecināja par klasisko atvadu kokteili stiprs alkohols un tabletes.

Arī notikuma vietā nebija nekā neparasta. Dzīvokļa durvis bija kārtīgi aizslēgtas, nebija ielaušanās pazīmju vai arī jebkā, kas liecinātu par citas personas klātbūtni. Viens no kaimiņiem domā, ka dzirdējis satrauktas balsis no dzīvokļa, bet, tā kā vīrietis saskaņā ar paša teikto bija izdzēris veselu pudeli vīna un četrus kokteiļus, liecinieka liecība nebija īpaši no svara. Turklāt viņš šķita ļoti runātīgs, tāda tipa cilvēks, kas pārlieku cenšas sagrozīt savas atmiņas, lai tikai būtu policijai noderīgs.

Vajadzēja to tikai atzīt. Ja Sofijas tēvs nebūtu viens no Stokholmas pazīstamākajiem advokātiem, šī lieta jau sen būtu aizmirsta un viņa pati varētu nodarboties ar ko krietni svarīgāku. Bet Oskars Vālins gribēja Jonam Torningam izdarīt pakalpojumu un tāpēc piezvanīja tieši viņai. Protams, viņa nekavējoties bija pieņēmusi piedāvājumu, Oskars mērķēja augstu, līdz pašai augšai, un viņa bija nolēmusi turēt līdzi.

— Viss, kas tev jādara, ir jāuzmet acis. Paskaties, vai kaut kas nesakrīt. Es patiešām to novērtētu. Nav nekādas steigas, tu vari turp aizbraukt nākamnedēļ. Bet, saprotams, viņa negribēja gaidīt tik ilgi. Labāk ķerties pie lietas.

No vienas jakas kabatas viņa izņēma bahilas un pārvilka tās pāri kurpēm. Uzmauca pirkstos plānus, melnus lateksa cimdus un pēc tam izmeta īsu loku apkārt dzīvoklim, lai labāk orientētos. Halle, virtuve, dzīvojamā istaba, abas guļamistabas. Viss iekārtots tajā pašā vēsajā, bezpersoniskajā un pilnīgi noteikti vājprātīgi dārgajā industriālajā stilā. Pulētas akmens grīdas, tērauda rāmju mēbeles, šur tur fotogrāfijas. Lielākā daļa attēloja dzīvokļa īpašnieci dažādās eksotiskās vietās. Visi uzņēmumi bija melnbalti, neviena krāsu pleķa.

Tālākajā stūrī atradās darbistaba, tur Sofija Torninga bija pārkāpusi pāri franču balkona malai. Krēsls joprojām stāvēja savā vietā. Jūlija pretojās kārdinājumam pieiet pie loga un paskatīties lejup uz ielu, tālab viņa atgriezās pie ārdurvīm. Nebija nekādu ielaušanās pazīmju, gluži tā, kā bija rakstīts pirmstiesas izmeklēšanas ziņojumā. Nekā neparasta. Durvju pretējā pusē bija lifts, un Sofijas dzīvoklī varēja iekļūt vienīgi divos veidos. Vai nu tā, kā izmeklētāja pati to tikko bija izdarījusi, ieliekot pareizo atslēgu atbilstošajā slēdzenē liftā. Vai arī piezvanot pie namruņa un gaidot, līdz dzīvokļa īpašnieks ielaidīs.

Jūlija turpināja apstaigāt lielāko no abām guļamistabām. Labu laiku stāvēja, tad atvēra durvis kādam walk-in-closef. Rindas ar dažādām drēbēm, kas bija pakārtas ar mikroskopisku precizitāti. Vesela siena tikai kurpēm. Louboutin, Jimmy Choo, Manolo Blahnik. Dārgi zīmoli mazai, izlutinātai meitenei. Daļa sienas sastāvēja no atvilktnēm, un viņa sāka tās pārskatīt no apakšas. Apakšveļa, zeķes, dažādi aksesuāri, nekā pārsteidzoša. Arī seksa rotaļlietas ceturtajā atvilktnē nebija nekas īpašs. Pāris dažādu vibratoru, rokudzelži, virvju un saišu kolekcija un cits ekipējums. Vienu pakāpi augstāk nekā mājsaimnieču kolekcija no grāmatas Fijty Shades. Sofijai Torningai acīmredzot patika asas izjūtas. Par to viņa savam tētukam noteikti nestāstīja.

Milzīgā gulta šķita tikko uzklāta. Melni palagi, pelēki segas pārvalki. Seši lieli spilveni tādā pašā pelēkajā krāsā kā virspalagi bija sakārtoti stāvus pie galvgaļa. Kaut kas gultas klājumā lika Jūlijai saraukt pieri. Viņa pārlaida roku pāri audumam. Sega un palags bija nevainojami izpresēti, bez mazākās krunciņas. Presējamās mašīnas atstātā locījuma vieta manāmi stiepās pāri segai. Perfektas, nevainojamas līnijas ar militāru precizitāti.

Jūlija sagrāba segu un pacēla vienu stūri, pieliecās un paostīja audumu. Tas smaržoja kā tikko mazgāts. Viņa pacēla segu, pēc tam otrādi pagrieza visus spilvenus. Nekā, pat ne mazākā mata vai ādas krikuma, kam būtu jābūt samanāmam uz melnā palaga.

Jūlija vēlreiz paraudzījās uz sienas skapi un turpināja ceļu uz plašo vannasistabu. Biezi frotē dvieļi karājās pie izlietnes, un pāris uz dvieļu žāvētāja pie duškablnes. Tie visi bija gludi un tīri, nebija nevienas pazīmes, ka kāds būtu tos lietojis.

Netīrās veļas grozs diskrēti stāvēja vienā no stūriem, paslēpts aiz aizkara. Līdzās tam bija plaukts ar izvelkamām pītām atvilktnēm. Viņa tās visas izvilka ārā un pie netīrās veļas neatrada nevienu dvieli vai gultas veļu. Tas neko nenozīmēja, Sofijai Torningai noteikti bija mājkalpotāja, iespējams, viņa parūpējās arī par palagu nomaiņu un drēbju mazgāšanu. Bet Sofija bija nomirusi piektdienas nakti; mājkalpotāji taču nedēļas nogalē nestrādā? Viņa pierakstīja piezīmēs atgādinājumu papētīt to tuvāk. Bet bija vēl pāris detaļu, kuras vajadzēja pārbaudīt.

Jūlija atstāja vannasistabu un devās uz lielo, plašo bāra stilā iekārtoto virtuvi. Izlietne bija tukša, nevienas nenomazgātas glāzes vai trauku. Bet tas nebija nekas negaidīts, ņemot vērā, cik tīru un pedantisku Sofija uzturēja savu dzīvokli. Trauku mazgājamā mašīna bija noslēpta aiz viena no baltajiem virtuves paneļiem. Viņa to atvēra un izvilka abus trauku grozus. Tukši, abi divi. Nu beidziet taču, cik bieži tā mēdz gadīties? Parasti paspēj sasmērēt krietnu kaudzi trauku, kas stāv un gaida uz virtuves galda. Pāris glāžu, daži piederumi, tādas lietas, ko mašīnā ielika, tiklīdz tā tika iztukšota. Jebkurā gadījumā tā tas bija mājās pie viņas un Nila.

Viņa atvēra skapīšus, pārskatīja līdzenās dažādo glāžu rindas. Pēkšņi kaut kas piesaistīja viņas uzmanību. Trūka divu viskija glāžu. Viena no tām bija pieminēta izmeklēšanā, tā bija stāvējusi darbistabā uz rakstāmgalda. Analīzes liecināja, ka tajā atradās tas pats viskijs, kas Sofijas vēderā. Bet kur ir otra glāze? Viņa pasmaržoja gaisu. Vārgā, mazliet asā smarža gaisā tikpat labi varēja būt viskijs. Varbūt glāze nokritusi?

Jūlija paņēma kabatas lukturīti, izgaismoja paneļus. Pamanīja dažus nelielus dzeltenus pleķus uz vienas no gludajām sienām. Viņa izvilka miskasti, bet arī tā bija tukša.

Putekļsūcējs atradās vienā no halles skapjiem, un pēc zināmas piepūles viņai izdevās atmūķēt slēdzeni. Putekļsūcēja maisiņš bija neizmantots un jauns, bet tas, kurš to nomainījis, visticamāk, bija rūpējies vienīgi par filtra nomaiņu. Viņa to uzmanīgi izņēma ārā, pēc tam uzspīdināja ar kabatas lukturīti. Varēja samanīt maigu kristālu vizuļošanu, un tas viņai lika apmierināti pasmaidīt.

Jūlija atgriezās virtuvē, nogūlās uz vēdera un ar kabatas lukturīti apspīdināja pelēko betona grīdu. Plāna, vienmērīga putekļu kārtiņa klāja visu grīdu, gluži kā cerēts. Dzīvoklis kopš negadījuma nebija ticis tīrīts. Bet kopumā nekur nekā nebija, pat ne maizes drupačas. Vai tomēr, pagaidiet… Kaut kas atstarojās gaismā. Negluds, neliels izcilnis vienā no betona gropēm zem virtuves letes. Viņa pieslīdēja tuvāk, neizlaižot priekšmetu no acīm. Smaids iegūla vaibstos, kad Jūlija saprata viņai bijusi taisnība. Neliela stikla lauska, pareizāk sakot, kristāla lauska, kas atšķirībā no visas pārējās glāzes nebija iesūkta putekļsūcējā un tāpēc netika iznesta ārā no dzīvokļa kopā ar atkritumiem, dvieļiem un izmantoto gultas veļu.

Jūlija pierausās augšā. Viņa nevarēja būt pilnīgi droša, iekams nebūs pārbaudījusi tīrīšanas grafiku un kompāniju. Bet iekšējā balss teica, ka viņa ir uzgājusi pavedienu.

Dzīvoklis bija kārtīgi iztīrīts, metodiski, un kāds vai kāda, kas to bija darījis, labi pārzināja savu darbu. Visticamāk, runa bija par to pašu cilvēku, kas bija gulējis gultā, noslaucījies dvieļos un dzēris no saplēstās glāzes. Tas pats cilvēks, ko kaimiņš vakara gaitā likās dzirdējis. Tikai jautājums: kurš?

Viņa uzmanīgi turēja stikla gabalu starp īkšķi un rādītājpirkstu un apspīdināja ar kabatas lukturīti no dažādiem leņķiem. Gaismā vizuļoja kāda krāsa. Neliels, sarkans pleķītis, tik tikko manāms bez palielināmā stikla.

Tas izskatījās pēc asinīm.

Divdesmit viens

ATIFS PIEZVANĪJA pie durvīm, palūrēja pa pastkastītes spraugu durvīs un mēģināja samanīt, vai dzīvoklī ir kādas dzīvības pazīmes. Bet viss, ko viņš redzēja, bija tikai tumšs gaitenis. Uzjundīja spēcīga, mazliet piesmakusi dvaka, kuras izcelsme bija grūti nosakāma. Neviena nebija mājās, un, spriežot pēc atstātās pasta kaudzes uz grīdas, bija pagājis labs laiciņš, kopš kāds tur bijis pēdējoreiz.

Bakšī bija kļuvis nervozs, kad runa iesākās par Adnanu un laupīšanu. Meties pie telefona un zvanījis Ērikam Jūhansonam, tiklīdz ārdurvis bija aizvērušās. Bet nesaņēmis atbildi. Kāpēc gan lai viņš būtu zvanījis? Visticamāk, Ēriks J. bija iesaistīts un Bakšī gribēja viņu brīdināt vai arī palielīties, cik vēsi viņš pats bija izturējies, skatīdamies uz Atifu no augšas un neko neatklājot. Neatkarīgi no iemesla pēdas veda vienā virzienā pie Ērika Jūhansona.

Mobilā telefona numurs bija tukša loze. Meklēšanas programmās viņš neko neatrada, un tas nozīmē, ka numurs bija vai nu slepens, vai arī tas bija ar priekšapmaksas karti un nereģistrētu īpašnieku. Viņš bija mēģinājis zvanīt pats no sava priekšapmaksas telefona, bet atkal nonācis pie Ērika automātiskā atbildētāja. Saskaņā ar telefona katalogu Eniro Stokholmā vien bija vairāk nekā trīssimt Ēriku Jūhansonu, un tas bija skaitlis, ar kuru neko daudz nevarēja iesākt.

Tad viņš bija papētījis e-pastu, kurā Bakšī bija apspriedis Ēriku J. ar kādu, kuru sauca Pasi. Internetā pameklēja e-pasta adresi Pitbull8u un atrada, ka tā pieder individuālajam komersantam, kas

reģistrējies kā Pasi Arvo Lehtonens, deklarējies tieši aiz šīm durvīm, Roslagsgātanā 62.

Vislabprātāk Atifs būtu vēlreiz uzmeklējis Bakšī un izspiedis no viņa visu, ko tas zināja. Bet Bakšī bija nozudis, droši vien pie kādas no savām daudzajām draudzenēm, gulēdams ar pistoli zem spilvena. Vai arī viņš bija nozudis no pilsētas. Dzīvoklis jebkurā gadījumā bija tumšs un izskatījās pamests.

Tātad Pitbuls Pasi bija Atifa labākais pavediens, bet, pēc visa spriežot, vīrietis vēl nebija paspējis sekot Bakšī ieteikumam ar mierīgu sirdi atgriezties mājās. Kas gan tā satrauca Pitbulu, kurš, secinot no e-pasta, bija aizlaidies uz ārzemēm? Vai tas bija saistīts ar Adnana nāvi? Bija tikai viens cilvēks, kurš uz to varēja atbildēt.

Atifs piecēlās un noslaucīja putekļus no ceļgaliem. Tālāk gaitenī lēni pavērās kāda dzīvokļa durvis. Pa tām izkliboja vecāka sieviete ar somu uz ritentiņiem pie rokas. Kad sieviete pamanīja Atifu, viņa apstājās, apsvēra domu doties atpakaļ iekšā.

-   Policija, Atifs ātri noteica, izņēmis policijas identitātes karti un pacēlis to gaisā. Sieviete atradās vismaz sešus metrus tālāk un, spriežot pēc biezajām brillēm, viņa nespēja saskatīt nekādas citas detaļas kā vien mazo apliecību un mirdzošo policista žetonu. Viņam bija taisnība, izskatījās, ka sieviete nekavējoties nomierinās.

-   Ak tā, cik labi, viņa noteica, tad turpināja: Es domāju, ka viens no viņiem bija policists… — Viņa ar galvu pamāja uz durvīm aiz Atifa.

-    Patiesībā tieši tāpēc esmu šeit. Man vajadzētu aprunāties ar jūsu kaimiņu, Lehtonena kungu, Atifs teica.

-   To es varu saprast, sieviete sacīja. Viņas balss bija pārsteidzoši melodiska. Šajā dzīvoklī notiek dīvainas lietas. Apgrozās jocīgi ļaudis.

-   Hmm… Atifs centās izklausīties pieklājīgs un cieņpilns.

-   Vai kundze zina, kad viņš būs mājās?

-    Nē, viņš pirms Ziemassvētkiem aizceļoja gluži kā lielākā daļa jauno cilvēku. Mani mazbērni mēdz doties uz Taizemi, es pati nekad to nevarētu izdarīt. Ziemassvētki bez sniega un aukstuma nav vairs Ziemassvētki.

Atifs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņš ielika roku jakas kabatā, izņēma papīru un rakstāmo. — Vai es varētu lūgt kundzei kādu pakalpojumu? Saprotiet, man patiešām nepieciešams ar viņu sazināties, vēlams, tiklīdz viņš atgriežas.

SARAKS JUTĀS krietni labāk. Lai gan visu laiku viņš atradās telpās, likās, ka apkārtnes gaiss liek viņa galvai apskaidroties. Viņš gulēja uz dīvāna viesistabā, dziļi ielīdis zaļajā guļammaisā, kuru Molnars viņam bija atstājis. Vesela nakts, kas tika pavadīta dziļā, nepārtrauktā miegā.

Patiesībā viņš vislabprātāk gribētu iziet ārā, doties uz mežmalu un paskatīties, kas viņu tik spēcīgi velk uz turieni. Bet viņš saprata, ka pašlaik esošajā stāvoklī viņam nepietiks spēka izklumburēt cauri sniega segai. Viņš tikai apmeta loku ap veco māju. Viņa pēdējās atmiņas no šīs vietas, visticamāk, bija vismaz divus gadus vecas. Elizabete, Džefs un bērni bija atbraukuši no Kanādas, un viņi plānoja, ko darīt ar veco māju. Džefs, kā vienmēr, pazemīgi ieteica māju pārdot, jo tās atjaunošana būtu pārāk dārga. Bet Saraks bija pārliecinājis māsu pagaidīt; lielāko daļu viņš varēja atjaunot pats, un tas nebūtu tik dārgi. Galu galā māja bija daļa no viņu bērnības. Pēdējais, kas atlicis.

Otrais stāvs izskatījās tieši tā, kā viņš to atcerējās. Kāpņu augšgalā bija plaša telpa ar skatu uz ieeju. Gaitenis ar divām mazām guļamistabām, katru savā pusē, saplūda ar antīkās verandas otro stāvu. Bet verandas jumts un daļa logu bija klāti ar lieliem zīmējumiem, kas līdz ar netīrajiem logu stikliem padarīja augšstāvu tumšu un smagnēju. Veranda bija pārpildīta ar būvmateriāliem. Zāģgalds, izolācijas ķīpas, darvas ruļļi, vairākas lielas benzīnkannas un zāģis. Uz kokmateriāliem gulēja instrumentu josta. Dēļu kaudze bija nodzeltējusi, izskatījās, ka tā tur atrodas jau labu laiku.

Saraks atvēra vienas guļamistabas durvis. Atrada kārtīgi saklātu gultu, tabureti un naktsgaldiņu. Skaidri bija sajūtama mitra auduma dvaka. Vienā no sienām bija divas mazas durvis ar apaļiem rokturiem. Vienas no durvīm veda uz skapi, otras — uz mazu vannasistabu.

Saraks pagrieza krānu pie izlietnes. Juta, kā metāls vibrē viņa rokā, tad ar īsām, saraustītām kustībām tas sāka spļaut iekrāsotu ūdeni. Viņš ļāva tam kādu laiku tecēt, līdz ūdens strūkla bija kļuvusi dzidra un vienmērīga. Molnaram bija izdevies iedarbināt eļļas katlu pagrabā, jo ūdens pamazām kļuva siltāks, vismaz remdens.

Viņš aizvēra krānu un devās atpakaļ pa gaiteni. Paskatījās lejup uz ārdurvju pusi. Sajūtu intensitāte pieauga ar katru sekundi, to pastiprināja ieplaisājušās sienas un mitruma klātie griesti. Šī iespaidīgā savrupmāja neglābjami bija uz sabrukšanas robežas.

Iekurkstējās vēders, un viņš atcerējās, ka vēl nav ēdis brokastis. Jozefs bija kārtīgi piepildījis ledusskapi, un šo to tur varēja atrast. Viņš apsēdās pie virtuves galda un gaidīja uzvārāmies kafiju. Uzlika labo roku uz galda un pakustināja pirkstus. Bija jau labāk, roka vairs nebija tik piepampusi kā agrāk. Arī labā kāja ne, lai gan joprojām vajadzēja izmantot spieķi. Ja viņš turpinās atveseļoties šādā ātrumā, drīz vien varēs atgriezties darbā. Tajā pašā brīdī viņš atcerējās, ka darba vairs nav, vismaz ne pa īstam. Muitas nodaļa bija tikai pietura, vieta, kur iemet cilvēkus, kam nekur citur neļauj strādāt. Tos, kas vairs nav piemēroti parastam, godīgam policista darbam.

Viņš norija siekalas, uzmanīgi pakasīja cepurītes virspusi. Apsējs bija noņemts, vienīgais, ko viņš bija atstājis, leikoplasts pāri caurumam galvā. Viņš pieskārās tam ar pirkstu, uzmanīgi pārlaida pirksta galu pāri malai. Zem tā atradās viņa smadzenes, vairāk vai mazāk atklātas. Tomēr viņš joprojām nespēja nonākt pie tā, ko tās sevī slēpa. Viņam jāmēģina salikt lietas pa plauktiem. Atrast veidu, kā aizpildīt trūkstošos atmiņu fragmentus, pierādīt, ka tie, kas mēģināja viņu noslēpt, ir kļūdījušies.

Viņam joprojām nebija izdevies nokratīt no sevis atmiņas, kas bija uzpeldējušas Molnara mašīnā. Telpa, vīrieši skarbiem skatieniem. Sarkanās līnijas, kuras līdzinājās zirnekļa tīklam ar to simbolu pašā vidū. Raksts, kas viņu gan biedēja, gan valdzināja. Bet par sevi atgādināja vēl kāda sajūta. Viņš to bija sajutis, jau guļot slimnīcas gultā, bet saruna ar Molnaru to tikai pastiprināja. Kauns. Viņš par kaut ko kaunējās ne vien par savu nožēlojamo stāvokli vai par

to, ka bija izsviests no darba, bet arī par kaut ko citu. Ka viņš būtu izdarījis kaut ko nepiedodamu.

Kas bija vīrietis apsnigušajā mašīnā, kura nāvei Saraks bija kļuvis par liecinieku? Kam bija pietiekami daudz drosmes ielaist lodi vīrieša pakausī? Vai tas bija kāds, ko viņš pazina, ar ko kopā strādāja? Varbūt pat Jānuss? Vai tāpēc Molnars negribēja viņam rādīt zvanīto telefona numuru sarakstu, jo īsti neuzticējās? Apšaubīja Saraka objektivitāti?

īpatnējā skaņa, kas radās, mašīnas durvīm aizcērtoties, spēji aprāva jautājumu spirāli. Viņš pagriezās, paskatījās ārā pa logu un pamanīja mazu, sarkanu Golf ar izteiktiem rūsas pleķiem, novietotu uz ceļa. Viņš nebija dzirdējis to piebraucam, snigšana bija apslāpējusi motora rūkoņu. Mašīna izskatījās pazīstama, bet viņš nespēja to atcerēties.

Varēja manīt autovadītāja muguru, tam dodoties uz ārdurvīm. Saraks piecēlās, sajuta sirdi dauzāmies. Neviens bez Molnara un Jozefa nezināja, kur viņš atrodas. Tad kas bija cilvēks dārzā?

Saraks izvilka virtuves atvilktni, neveiksmīgi mēģināja atrast kaut ko duramu. Pie durvīm klauvēja, stingri, noteikti, it kā ārā stāvoša^ jam cilvēkam nebūtu nekādas vēlēšanās gaidīt. Saraks izlavījās hallē, piespiedās pie sienas un mēģināja palūrēt ārā pa logu uz lieveni. Bet viss, ko viņš varēja saskatīt, bija bieza dūnu jaka. Stūrī aiz durvīm viņš pamanīja beisbola nūju, kurā bija sadzītas garas, asas naglas. Vai tā piederēja viņam? Katrā gadījumā viņš to neatpazina. Kas viņam būtu licis uzmeistarot tādu bailes uzdzenošu ieroci?

Pie durvīm atkal klauvēja, šoreiz spēcīgāk. Saraks brīdi minstinājās. Sagrāba beisbola nūju, pagrieza atslēgu un atrāva vaļā durvis. Persona uz lieveņa neizskatījās pārsteigta, tikai lēnām no galvas līdz kājām viņu nopētīja. Pēc tam norādīja uz naglaino beisbola nūju Saraka rokā.

-   Mums jābeidz šādi satikties, Dāvid. Natālija smaidīja.

-   K-ko, ellē, tu te dari? Saraks mēģināja noslēpt beisbola nūju aiz muguras.

-   Tu patiesībā mēģināji pateikt: paldies, Natālij, ka tu sēdēji un gaidīji pie policijas ēkas trīs stundas pilnīgā bezjēgā. Paldies,

ka devies uz manām mājām un sakopi manu bomžu midzeni, lai tas izskatītos pēc dzīvokļa, kamēr veltīgi gaidīji, līdz es ieradīšos. Un īpašs paldies, ka tu tik un tā atbrauci uz arhipelāgu, lai atvestu man zāles. Natālija atkal smaidīja un pavicināja aptiekas maisiņu.

Saraks pakratīja galvu. K-kā tu atradi ceļu? Tas ir, kurš, māja…? Domas jaucās.

-    Smaržo pēc kafijas. Natālija norādīja uz virtuvi. Ja tu uzaicināsi uz krūzīti, es pastāstīšu.

-   Jauka vieta, noteikti maksāja bargu naudu. Virtuve uz Natāliju bija atstājusi iespaidu.

-   Māja piederēja vecmāmiņai. Mēs ar māsu to mantojām, Saraks nomurmināja, meklējot kafijas krūzīti.

-   Elizabete Matilda Saraka, tagad precējusies un ir Vilsone. Pārcēlās uz Kanādu 2001. gadā. Māja ir uz viņas vārda, ne tavējā. Gudrs gājiens, ja ir vēlēšanās izvairīties no īpašuma nodokļa maksāšanas. Natālija rakājās aptiekas maisiņā. Aploksne ar tavām zālēm atradās dzīvoklī uz virtuves galda, tāpēc, kad diena bija galā un tu vēl nebiji uzradies, sāku satraukties. Hallē karājās atslēgu saišķis ar uzrakstu Skapsē, tāpēc es minēju, ka šeit atrodas vasarnīca. Mans draugs, kas strādā Valsts ieņēmumu dienestā, mazliet paokšķerēja. Tev ir aizsargāti personas dati, tāpēc sākotnēji viņš neko neatrada. Bet tad mēs pameklējām citus cilvēkus ar to pašu uzvārdu.

-    Un tad jūs atradāt māsu un šo adresi? Saraks juta, ka viņa vārdi šķiet izstiepti.

-   Pieši tā! Un viss, kas atlika, bija sameklēt kādu pļāpīgu kaimiņu un pavaicāt, vai no skursteņa ceļas dūmi, un — bingo!

Saraks apsēdās pie galda, uzmanīgi pieskārās degunam, tad lūpām. Seja šķita neparasti nejutīga.

-   Kad tu pēdējo reizi dzēri zāles pret migrēnu? Natālija jautāja.

-    Man šķiet, ka vakar, Saraks nomurmināja. Vai aizvakar…

Divdesmit divi

DURVJU ACTIŅĀ NOMIRGOJA GAISMA, pēc tam Atifs dzirdēja, kā tiek noņemta drošības ķēde. Pamanīja, ka viņa bija aizslēgusi visas durvju slēdzenes.

-    Nāc iekšā! Kasandra aicināja. Sieviete mēģināja izklausīties skarba, bet viņš nekavējoties pamanīja bailes, kas slēpās zem viņas koptās ārienes. Kā vienmēr, viņš to varēja sajust, neskatoties uz pārspīlēto smaržu daudzumu.

Viņš iegāja gaitenī un aizvēra aiz sevis ārdurvis.

-   Aizslēdz durvis!

Atifs darīja, kā viņam lika. Pagaidīja, līdz palūgs viņu ienākt dzīvoklī. Un palika stāvam hallē.

-   T'indra? viņš jautāja.

-   Viņa guļ.

Atifs pamāja ar galvu, mēģināja noslēpt vilšanos. Gaidīja, līdz viņa pastāstīs, par ko ir runa. Saprata, ka viņa piespiedīs viņu jautāt.

-   Tu gribēji, lai es atbraucu, tiklīdz varu. Te nu es esmu. Atifs paraustīja plecus.

Viņš bija piezvanījis Kasandrai pirms pāris dienām, pastāstījis, ka vēl kādu brīdi uzkavēsies. Iedevis savu numuru. Viņa nebija izklausījusies priecīga un nebija uzaicinājusi viņu svinēt kopā Ziemassvētkus, kā viņš klusībā bija cerējis. Bet pirms nepilnas stundas Kasandra pēkšņi bija piezvanījusi un lūgusi atbraukt. Teica, ka tas ir svarīgi.

Kasandra iebāza roku džinsu kabatā, izvilka salocītu papīra lapu un pavicināja to gaisā.

-   Kas, ellē, tas tāds, Atif? Ko! Viņas balss bija pārgājusi falsetā.

Viņš paņēma papīra lapu. Ziemassvētku kartīte ar priecīgu rūķi.

Kāds to noteikti bija nometis uz grīdas, jo kartītei otrā pusē bija skaidri manāms pēdas nospiedums. Lielas zoles nospiedums, kas atgādināja viņa paša militāros zābakus. Kartītē bija lasāms klasiskais novēlējums “Priecīgus Ziemassvētkus un Laimīgu Jauno gadu”, un zem tā ar melnu tinti bija pāris ar roku rakstītu rindiņu.

Sveika, Tindra!

Ceru, ka Tu šogad esi bijusi laba meitene. Jo zini, kas notiek, ja Tu neesi laba?

Pajautā savam tēvocim Atifam!

Sveicieni!

Rūķis

—       Tas bija ielikts viņas bērnudārza skapītī, Kasandra šņāca.

-   Viņas skapītī, bērnudārzā! Tu saproti? Viņa tā sapriecājās un pat noticēja, ka kartīte ir no rūķa. Ka rūķis uzrakstījis viņai un tēvocim. Es nezināju, ko lai saku.

Atifs pamāja. Viņš nojauta, kādā veidā tas ticis izdarīts. Spēja iztēloties to acu priekšā. Bērnudārza ārdurvis parasti nebija aizslēgtas, tajā varēja vienkārši ieiet. Ignorēt personālu un pajautāt kādam bērnam norādījumus uz pareizo grupiņu. Bērni cits citu ārkārtīgi uzmanīja, turklāt nespētu sniegt vērtīgu liecību. Pārējais bija pavisam vienkārši. Tikai atstāt mazu sveicienu. Formai nebija nekādas nozīmes, galvenā doma tik un tā nonāks pie adresāta: Mēs zinām, kas ir pats svarīgākais tavā dzīvē, un mēs tam varam piekļūt, kad vien vēlamies.

Pirmo reizi mūžā viņš atradās notikumiem otrā pusē. Viņš mēģināja citu pēc citas nokratīt no sevis sajūtas: bailes, dusmas, bezspēcību, atriebības kāri. Piespieda sevi tās nolikt malā. Kāds bija pieļāvis kļūdu, kāds, kas bija tik ļoti nobijies no viņa iejaukšanās,

ka nolēma viņam draudēt, izmantojot Tindru. Ar laiku šis cilvēks samaksās par šo kļūdu.

-   Viss ir tikai tava vaina, Atif!

Viņš neatbildēja. Stāvēja klusi un mierīgi, kamēr sieviete turpināja kliegt.

-   Mēs tikko no tā visa bijām tikuši ārā. Bijām uzsākuši ko tādu, ko var saukt par normālu dzīvi.

Viņš redzēja, ka Kasandra vēlas teikt vēl kaut ko, bet iekoda lūpā. Dziļi ievilka elpu, bet izskatījās, ka nedaudz nomierinās.

-    Vai tu zini, ko nozīmē normāla dzīve, Atif? Viņa savilka seju. Tas nozīmē, ka mobilais telefons nezvana nakts vidū, dzīve, kurā policisti neizsper dzīvokļa durvis, tiklīdz notiek kāda bruņota laupīšana. Ka nav jāmelo savam sešgadīgajam bērnam par to, ar ko nodarbojas viņas tētis.

Atifs turpināja klusēt.

-   Normāla dzīve, kurā tev nav jāstaigā apkārt un jābaidās. Viņa blenza uz Atifu, un izskatījās, ka gaida, ko viņš teiks.

-   Vai Abu Hamsa tev piedāvā šādu dzīvi?

-   K-ko? Viņas dusmas acumirklī izgaisa, to vietā nāca nedrošība. Varbūt pat kauns. Bet viņa ātri atģidās.

-   Es nezinu, par ko tu runā, viņa iebilda. Gandrīz izklausījās,

ka vina tam tic.

-   Pastāsti par trenažieru zāli, Kasandra.

Viņa saknieba lūpas un pāris mirkļu blenza uz viņu.

-   Tieši tā, kā es jau iepriekš teicu. Adnans un viņa draugs Dīno gribēja kopīgi atvērt trenažieru zāli. Pēc tam Adnans darījumu sačakarēja, kā jau vienmēr. Sataisīja parādus visās malās, un viņam vajadzēja ātri tikt pie naudas. Dīno izpirka viņa daļu, patiesībā izdarīja viņam pakalpojumu. Bet Adnanam tā nešķita. Tāpēc tad, kad trenažieru zāle tika atvērta un tai uzradās peļņa, viņš sāka kasīties, apvainoja, ka Dīno viņu piečakarējis. Vienu dienu iebrāzās pie viņa un draudēja ar pistoli.

-   Sākās karš? Atifs jautāja.

Kasandra pakratīja galvu. Nē, par laimi, tik tālu nenonāca. Adnans un viņa puiši staigāja riņķī apbruņoti, pat plānoja novākt

Dīno, un tas bija nenormāli stulbi. Dlno ir daudz draugu, ar kuriem nevajadzētu plēsties.

-   Un kas notika? — Atifs pavaicāja.

-   Iejaucās Abu Hamsa un piedāvāja darījumu. Adnans un viņa puiši uzņēmās to laupīšanu. Viņa laupījuma daļu izmantotu, lai atpirktu atpakaļ trenažieru zāles pusi par to pašu summu, kuru viņš dabūja no Dīno.

-   Bet beigās Adnans nonāca morgā, — Atifs secināja. Policija viņu nogalināja, jo kāds viņu nostučīja. Pastāstīja plānu.

Kasandra neko neteica, tikai atplēsa jaunu cigarešu paciņu. Atifs paskatījās uz Ziemassvētku kartīti, pagrieza un pētīja pēdas nospiedumu.

-   Mēs ar Adnanu jau vairāk vai mazāk bijām pašķīrušies. Viņa aizdedzināja cigareti. Nācās šķilt vairākas reizes, pirms parādījās liesma. — Pēc domstarpībām ar Dīno viņš gandrīz nekad nenakšņoja mājās. Kad uzradās kruķi, lai pavēstītu, ka viņš ir miris, es nebiju viņu redzējusi trīs nedēļas. Pēkšņi viņas balss izklausījās skumja.

-   Zinu, ka tas izklausās jocīgi, bet savā ziņā es jutos… Kasandra iekoda lūpā.

“Atvieglota,” Atifs nodomāja. “Tu juties atvieglota, ka Adnans ir miris, bet tu, gluži kā es, nespēj izrunāt šo vārdu, jo, tāpat kā es, zini, ka tas nav pareizi. Ka tas tevi padarītu par sliktu cilvēku.”

-    Nepārproti mani, es mīlēju Adnanu. Viņas balss nedaudz atguva iepriekšējo asumu. Bet neatkarīgi no tā, kā mēs centāmies, attiecības vienkārši vairs nebija tādas kā agrāk. — Viņa dziļi ievilka dūmus un izpūta tos pret griestiem. — Kad tu ieradies, es negribēju neko stāstīt. Domāju, ka tam, kā mums pēdējā laikā gāja, tāpat nav nekādas nozīmes. Adnans vienalga bija miris.

-   Es saprotu, Atifs atbildēja. Turklāt viņš apjauta, ka patiešām tā arī domā.

Viņš pēkšņi pamanīja, cik nogurusi Kasandra izskatās. Nogurusi un noraizējusies. Viņa joprojām centās izlikties braša, bet pēdējā laika notikumi bija darījuši savu.

-   Un kas notiks tālāk? Ar to… Viņa pameta galvu uz kartītes pusi.

-   Man jāatrod kāds cilvēks, viņš teica. Kolīdz tas būs nokārtots, es no šejienes pazudīšu.

-   Vai runa ir par Adnanu?

Atifs neatbildēja, likās, ka viņa tik un tā saprot.

-   Un kas būtu jādara man un Tindrai? viņa jautāja.

-   Vai jums ir kāda vieta, uz kurieni jūs varētu aizbraukt? Radi vai citi cilvēki? Kāda vieta, kur jūs neviens nemeklētu? Atifs jautāja.

Kasandra brīdi domāja.

-    Mana mātes māsa. Viņa un viņas jaunais vīrs pie Lēksandas nopirkuši māju. Viņi jau sen aicina mūs ciemos, viņa atcerējās.

Atifs pamāja ar galvu.

-   Lēksanda izklausās labi. — Viņš iebāza roku jakas iekškabatā, izvilka maku. Izņēma astoņas gludas piecsimt kronu naudaszīmes un nolika uz gaiteņa kumodes.

-   Tas ir viss, kas man ir, viņš noteica. Un noklusēja to, ka tie ir viņa pēdējie iekrājumi. Pēc tam nāksies izmantot kredītkarti saviem tekošajiem izdevumiem.

Kasandra pasniedzās pēc banknotēm. Viņš ātri uzlika savu roku uz viņas, piespieda to pie kumodes virsmas.

-    Kasandra! viņš klusi iesāka. Vislabāk būtu Abu Hamsu tajā neiesaistīt.

Divdesmit tris

-   TE IR MANS ZIŅOJUMS, Jūlija Gābrielsone nolika zilo mapi uz galda. Oskars Vālins ļāva tai tur mierīgi gulēt. Turpināja netraucēti ēst pusdienas.

-   Domāju, ka rezultāti viņu iepriecinās, viņa ar smaidu piebilda.

-    Ko?

-   Jons Tornings. Viņš taču ir tas, kura labā mēs strādājam?

Vālins nolaida skatienu, nogrieza karbonādes gabalu un iebāza

to mutē. Lēnām sakošļāja un noslaucīja muti ar salveti.

-   Un ko tieši tu domā ar vārdu iepriecināts, Jūlij?

-   Visticamāk, dzīvoklī tonakt bija vēl kāds cilvēks. Kāds, kuram vai nu bija pašam savas atslēgas, vai arī kuru Sofija Torninga pati ielaida. — Viņa ieturēja pauzi, gaidīja jautājumu.

-    Un kā mēs to zinām?

-    Kā vienmēr, godīgs policista darbs. Kaut kas tāds, ko jau pirmajiem izmeklētājiem vajadzēja pamanīt. Jūlija nespēja apvaldīt smaidu. Ir nomainīti visi dvieļi, tas pats attiecas uz gultas veļu. Turklāt nav neviena izmantota trauka, pat nevienas netīras glāzes. Pat putekļsūcēja maisiņš ir pilnīgi jauns.

-   Nu un tad? Vālins paraustīja plecus. Sofijai Torningai bija mājkalpotāja. Viņa noteikti nomainīja palagus un dvieļus, kad tur strādāja.

-   Nē! Jūlija pacēla gaisā vienu pirkstu. Jo, pirmkārt, izskatās, ka mazā Sofija pretēji visiem uzskatiem pati rūpējās par netīro veļu.

Mājkalpotājas uzņēmums ar to nenodarbojas. — Viņa izstiepa otru pirkstu. — Otrkārt, viņas dzīvoklis pēdējo reizi tika tīrīts tās nedēļas otrdienā. Kā tu zini, Sofija nomira naktī no piektdienas uz sestdienu. Nav neviena pierādījuma, kas liecinātu, ka viņa būtu mazgājusies un pārējās naktis pavadījusi kaut kur citur, nevis savās mājās. Pie viņas pa nedēļu ciemojās jaunākais brālis. Arī viņš ir pārliecināts, ka Sofija nakšņoja mājās. Viņš pat atceras, ka izmantojis viesu dvieli tualetē. Zilo, nevis balto, kas tur karājas tagad.

Jūlija ieturēja pauzi un ļāva vārdiem iedarboties.

-   Tātad kāds tur ir visu satīrījis, — viņa turpināja. Kāds, kas kārtīgi papūlējās, lai noslēptu jebkādas pēdas.

-    Pagaidi nu, Jūlij! Oskars Vālins nolika malā galda piederumus. — Es atceros, ka lūdzu tevi diskrēti apskatīt Sofijas Torningas dzīvokli, nevis zvanīt viņas radiniekiem un viņus pratināt.

Jūlija paraustīja plecus.

-   Pats Tornings taču vēlējās, lai lieta tiek vēlreiz izmeklēta, tāpēc es nedomāju, ka tam būtu kāda nozīme. Turklāt… Viņa atkal ieturēja pauzi, gribēdama šo mirkli izbaudīt.

-    …es zinu, kas ir noslēpumainais viesis. Vai arī pavisam drīz uzzināšu, viņa piebilda.

-   Es klausos, Vālins vienaldzīgi novilka.

-   Trūka vienas viskija glāzes, Jūlija skaidroja, mēģinot saprast, kāpēc priekšnieka balss neizklausās tik pārsteigta un lepnuma pilna, kā tai vajadzēja būt. Es atradu mikroskopiskus kristāla gabaliņus uz putekļsūcēja filtra. Saplēstas glāzes paliekas. Pēc nelielas rāpošanas un ložņāšanas es pamanīju asiņainu stikla gabalu grīdas šķirbā. Es jau no paša rīta to nosūtīju uz SKL* Linšēpingā. Diemžēl tas nenotiek tik ātri, kā rāda seriālos, turklāt priekšā ir garās brīvdienas, tomēr pēc pāris nedēļām mēs uzzināsim rezultātus.

Jūlija piecēlās, pagaidīja, vai viņš ko teiks. Bet Vālins tikai mierīgi sēdēja un vēroja viņu, nemaz nebija tik ieinteresēts, kā viņa bija gaidījusi. Drīzāk viņai radās sajūta, ka ir izdarījusi ko aplam.

* Sveriges Kommuner och LandstingZviedrijas vietējo varas iestāžu un reģionu asociācija.

— Tātad, viņa turpināja, lai aizpildītu klusumu. Protams, iespējams, tās ir pašas Sofijas Torningas asinis. Viņa pamanīja šaubu nokrāsu savā balsī un nokremšļojās, lai tā izgaistu. — Bet esmu simtprocentīgi pārliecināta, ka tas nav tas gadījums… Viņa apklusa pusvārdā, pirms nepārliecinātība atkal atgriezās. Šobrīd Vālinam vajadzētu novērtēt viņas panākumus. Bet viņš tikai sēdēja savā krēslā, auksts kā zivs.

-   Protams, asins pēdas nepierāda, ka kāds būtu nogalinājis Sofiju Torningu, viņa turpināja, mazliet par ātru. Bet tas dod pamatu atsākt lietas izmeklēšanu no jauna. Viņi pat varēs noalgot privātos izmeklētājus, kas strādā pilsētas policijā. Pietiktu aptaujāt Sofijas tuvākos cilvēkus. Draugus, kaimiņus, kolēģus.

SARAKAM NEIZDEVĀS izkāpt no gultas divas dienas. Kā tāds kāpurs viņš gulēja, ietinies guļammaisā uz vienas no sasmakušajām gultām augšstāvā, cenšoties pārciest migrēnu.

Natālija šad tad pie durvīm nolika paplāti ar ēdienu, bet katra reize, kad mēģināja ēst, beidzās ar to, ka viņš pārkārās pāri tualetes podam un dzirdēja pats savus vēmekļus atbalsojamies podā.

Lielāko daļu laika viņš gulēja. Lai gan miegs nebūtu precīzākais apzīmējums. Viņš mētājās jocīgā stāvoklī starp nomodu un komu.

Dzirdēja, kā vecā māja čīkst un brakšķ, kad radiatoru un skursteņa izdalītais siltums lēnām žāvēja mājas koka daļas, liekot plaisām sarauties, gluži kā tas notika viņa smadzenēs. Likās, ka māja viņam mēģina kaut ko pateikt. Skaņas no apakšstāva cēlās augšup, savijoties ar krāsns silto gaisu un izplešoties pa māju. Tās atbalsojās vecajās ventilācijas šahtās un kļuva par tikko dzirdamiem čukstiem virs ventilācijas atveres uz grīdas pie viņa gultas. Balsis no virtuves radio. Mūzika.

Got to start from sometvere So I’ll start from the grave Well count the steps along the way

Odds for a christening And evens, a wedding day…

Kaut kur ir jāsāk,

Tāpēc es sākšu no kapa.

Mēs skaitīsim soļus tavā ceļā Nepāra kristībām Un pāra kāzu dienai…

Viņš tai ļāvās. Ieplūst un izplūst no viņa.

-   Viss atkarīgs no uzticēšanās, Dāvid, kāds čukstēja gandrīz pie pašas auss. Balss lika atvērt acis. Sirds pēkšņi sitās straujāk. Viņš mēģināja pacelt galvu, saskatīt kaut ko tumšajā istabā. Bet likās, ka galva būtu izlieta no betona, to nevarēja pakustināt. Tad viņš pamanīja kādu kustību. Istaba lēnām, pavisam lēnītēm sāka slīdēt pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam. Tad ātrāk. Lika viņam justies kā bezsvara stāvoklī. Viņš skatījās uz ventilācijas atveri, mēģināja ieskatīties aiz noputējušām restēm. Dziļāk tumsā.

-   Visam ir sava cena, balss lejā čukstēja. Slepena vēlēšanās, bailes vai vajadzība, kas ir tik stipra, ka mēs esam gatavi nodot pilnīgi visu, ko uzskatām par svētu. Ja cilvēks uzticējis savu slēptāko noslēpumu, tu vari viņu piespiest izdarīt gandrīz pilnīgi visu.

Istaba griezās aizvien ātrāk, griesti un grīda samainījās vietām. Viņš iekrampējās matracī, mēģināja noturēties. Kāda daļa no viņa negribēja neko citu kā vien aizvērt acis un pasargāt prātu no visiem iespaidiem. Melodija atgriezās.

Curl your lip and make me want to live For one more day Make me want to sleep Through one more night

Pastiep lūpu un iedves manī vēlmi dzīvot Vēl vienu dienu.

Iedves mani vēlmi gulēt Vēl vienu nakti.

Bet viņš cīnījās, pūlējās no visa spēka. Zināja, ka vārdi turpinās plūst. Viņam tikai uzmanīgi jāklausās.

-   Kā zirnekļa tīkls, balss turpināja. Smalki, zīdaini pavedieni, kā mākslas darbs. Kopumā tie veido kaut ko neatkārtojami skaistu. Un nāvējošu. Tev jāuzmanās, Dāvid. Reizēm tīklā var sapīties un aizmirst, kas patiesībā esi.

Istaba turpināja griezties aizvien ātrāk, kustība bija tik spēcīga, ka viņš juta kājas paceļamies no matrača. Pēc tam vēderu, krūtis, līdz viņš karājās ārā no gultas. Griesti, sienas, logi viss mežonīgi griezās, un ventilācijas šahta nozuda viņa skatienam. Viņa satvēriens matrača malā kļuva vaļīgāks, viņš samiedza acis cieši jo cieši. Iekrita tumsā.

I owe everything

Debts I can’t escape til the day I die.

Esmu parādā visu,

No šiem parādiem neizbēgt līdz manai nāves dienai.

Tālumā viņš dzirdēja Berha balsi. “Es varu viņu pasargāt, pasargāt tevi…” Tad vīrieti slimnīcā, kura zelta zobs mirdzēja tumsā. “Noruna paliek noruna, Dāvid,” vīrietis sacīja, cigarešu smaržai piepildot telpu. “Tu zini, kādas būs sekas, ja tu lauzīsi norunu. Tu zaudēsi darbu, karjeru, visu savu dzīvi, tas viss tev tiks atņemts. Tu nevarēsi slēpties mūžīgi.”

Tumsa pārvērtās attēlos, viņš atkal redzēja balto tāfeli ar fotogrāfijām, dusmīgās sejas, līnijas, kas veidoja zirnekļa tīklu. Simbolu ar abiem “J” burtiem.

Pēc tam viņš ieraudzīja pavisam ko citu. Vēja plosītus kokus, sniegiem klātas kapakmeņu rindas. Līdzās tām stāvēja vājš maza auguma vīrietis ar samākslotām Ūsiņām vienkrāsainās treniņbiksēs un dzeltenā dūnu jakā, kas viņam bija daudz par lielu. Vīrietis

atvēra muti, lai ko teiktu, bet viņu pārtrauca telefona zvans. Viņš kā atvainodamies pasmaidīja, izņēma no kabatas mobilo telefonu.

-    Hallo, te Selims, vīrietis sacīja. Gaidīja, līdz persona otrā galā ko teiks. Pēc tam izplūda platā smaidā.

-   Eu, Erik long time no seef*

Divdesmit četri

VIŅI BIJA SPIESTI izmantot tīklu, lai izzvejotu ķermeni no ūdens. Viens no ugunsdzēsējiem bija jauniņais un pieļāva kļūdu, mēģinot vilkt līķi aiz rokām, tālab roka nonāca nost no pleca locītavas un brīvi nokarājās dzeltenajā dūnu jakas piedurknē.

Abi pārējie ugunsdzēsēji par kolēģi smējās, tie ņirgājās par viņa sejas krāsu, līdz kāds pavēlēja viņiem aizvērties.

-   Šis vīrietis bija gulējis ūdenī kādu mēnesi, varbūt divus, viens no ugunsdzēsējiem skaidroja jauniņajam. To var redzēt pēc krāsas un pietūkuma.

Viņš norādīja uz mirušā pelēkzilo, piepūsto seju, kur varēja redzēt Ūsiņas, kas bija pārvērtušās melnos, neglītos saros.

-    Līķis var uzpūsties divreiz lielāks, ja ūdens ir silts, tad tas izskatās pēc Michelin vīriņa. Ugunsdzēsēju vadītājs ielika zelējamo tabaku aiz lūpas un turpināja: — Ūdens ādu un audus pamazām izšķīdina. Tāpēc mēs vienmēr izmantojam tīklu un nevelkam aiz locekļiem, saproti?.

Jauniņais pamāja ar galvu un pāris reižu norija siekalas. Viņš pašķielēja uz tīklu uz dzelteno dūnu jaku un treniņbiksēm, kas bija pielipušas želejveida saturam. Pēc tam palīdzēja abiem pārējiem vīriem, kas vadīja policijas mašīnu* pārvietot līķi īpaši lielā līķa maisā.

-   Nu tad tā, ziemas tumsa bijusi produktīva attiecībā uz pašnāvības statistiku. Šomēnes jau trešais līķis, ko izvelkam no

ūdens, nopūtās viens no līķa mašīnas vadītājiem. Un vēl pāris uzpeldēs pēc Ziemassvētku brīvdienām.

Tikai krietni vēlāk, kad uzpūstais ķermenis jau bija nonācis uz tiesu mediķu un līķa sekcijas tehniķu galda, līķa āda tika pastiepta un varēja pamanīt šauro metāla drāti, kas bija savilkta ap vīrieša kaklu.

-    HALLO? STĒNBERGS TEICA.

-   Sveicināti, tieslietu ministra kungs, un priecīgus Ziemassvētkus, — ierunājās sausā balss savienojuma otrā galā.

-   Vai šī līnija ir droša? Stēnbergs jautāja.

-   Protams! Kā es varu jums palīdzēt, ministra kungs?

-   Runa ir par jūsu veiktajiem pakalpojumiem.

-   Jā, ministra kungs?

-   Jūs neesat izpildījuši norunu.

-   Ko ministra kungs ar to domā?

-   Es negrasos ieslīgt detaļās, viss, ko varu darīt, secināt, ka jūs to neveicāt kārtīgi. Nohalturējāt. Jūs apgalvojāt, ka nepaliks nekādu pēdu. Nekas, kas mani varētu saistīt ar notikuma vietu. Stēnbergs iekoda lūpā. Centās izklausīties profesionāls, nevis noraizējies.

-   Jā, vīrietis klausulē apstiprināja.

-   Bet tagad ir uzradies pavediens, Stēnbergs turpināja.

-   Man likās, ka policijas izmeklēšana ir slēgta, ministra kungs, vai ne tā?

-   Tā bija. Vai arī, pareizāk sakot… Policija nolēma vēlreiz visu pārskatīt, atrada lietas, kas nesakrīt. Turklāt, manuprāt, e-pasts tēvam bija pilnīgi lieks. Tas tikai rosināja viņa aizdomas. Sofija nebija gluži tāda tipa sieviete, kas mēdza rakstīt. Būtu jūs man tikai pajautājuši…

-  Ar ministra kungu nevarēja sazināties, vīrietis klausulē skaidroja. Mēs darījām visu atbilstoši situācijai. Starp citu, kā tas nākas, ka policija nolēma lietu atsākt? Ņemot vērā, ka lieta jau bija slēgta?

-   Tam nav nekādas nozīmes! Stēnbergs asi atcirta. Problēma ir tajā apstāklī, ka, par spīti jūsu sniegtajām garantijām, ir palikuši pierādījumi. Skaidras pēdas, kas var novest pie…

-   Ļaujiet man ministra kungu pārtraukt, vīrietis iebilda. — Ja es saprotu pareizi, tad jūs neesat apmierināts ar mūsu paveikto darbu?

-   Tā varētu teikt, noņurdēja Stēnbergs.

-   Un tas notiek, lai gan ministrs joprojām nav piedāvājis neko pretim?

-  Tātad kā jau es iepriekš skaidroju, tas nav tik vienkārši. — Stēnbergs uzreiz apjauta aizsardzības pilno toni savā balsī. Nolamājās klusi pie sevis.

-   Saprotams, ka ne, ministra kungs. Es nebūtu jums lūdzis pakalpojumu, kuru varētu viegli izpildīt. Tikai uzziniet vārdu, un viss nokārtosies.

Saruna pēkšņi pārtrūka. Stēnbergs izslēdza lēto priekšapmaksas telefonu un apvaldīja impulsu iemest to tieši jūrā. Visa šī situācija riskēja izslīdēt viņam no rokām. Viss tikai tāpēc, ka Vālina “uzticamā” darbiniece nesaprata savu uzdevumu. To, ka viņai tikai vajadzēja apskatīt dzīvokli un pēc tam iesniegt ziņojumu, ka viss bija saskaņā ar iepriekš iesniegtajiem materiāliem. Vismaz par to viņi ar Vālinu bija vienojušies. Triumfējoši pasniegt Jonam Torningam trumpi, lai tas dancotu pēc Stēnberga stabules.

Bet ko darīja tā sieviete? Iztēlojās sevi par Šerloku Holmsu un nosūtīja paraugus uz SKL. Oskars Vālins bija izgāzies un pakļāvis viņu nepieņemamam riskam. Varbūt Vālins bija pārāk ērti iekārtojies savā krēslā un bija sācis priekšrocības uzskatīt par pašsaprotamām? Tādā gadījumā bija laiks piemest eļļu ugunij. Viņš atlaida pavadu un ļāva Tubem aplaistīt pāris koku. Stēnbergs nogāja vēl pārsimts metru pa taciņu un tad paņēma pats savu mobilo telefonu.

-   Vālin, te Stēnbergs. Viņš apzināti runāja vidēji aizkaitinātā balsī, bet mazliet pāršāva pār strīpu. — Vai ir kādi jaunumi no Stokholmas reģiona kriminālpolicijas? — viņš turpināja mazliet pielaidīgākā tonī.

-   Labrīt, ministra kungs! Jā, lieta virzās uz priekšu. Ar šo operāciju mēs esam strādājuši nedēļu un rēķināmies, ka līdz Zvaigžņu dienai jau lielāko daļu būsim pārbaudījuši. Reģiona priekšnieks Kolanders ir izrādījis vēlmi sadarboties.

-    Labi! Un kā veicas ar to informācijas ievācēju? Kā viņu sauca? Stēnbergs rūpīgi ieturēja pauzi, lai neizklausītos pārlieku norūpējies. Vālins nekavējoties norija ēsmu.

-   Ministra kungs domā Dāvidu Saraku? Diemžēl viņš šobrīd ir nozudis no redzesloka. — Stēnbergs nojauta nelielu tembra maiņu Vālina balsī, it kā vīrietis censtos izklausīties savaldīgāks nekā parasti.

-   Un ko mēs darām, lai viņu atrastu? Stēnbergs joprojām runāja atturīgi.

-   Mēs esam pārmeklējuši viņa dzīvokli, turklāt mūsu cilvēki atrodas viņa birojā, — Vālins skaidroja. — Dreijers ir uzsācis iekšējo izmeklēšanu, un arī viņš labprāt gribētu Saraku notvert. Kā jau ministra kungs zina, Dreijers arī iepriekš ir veicis izmeklēšanu par informācijas ievācējiem, Eižena fon Kacova lietu, vīrieti, sauktu arī par Grāfu.

Stēnbergs neatbildēja. Viņš pavisam neskaidri atcerējās, par ko Vālins runāja, un tas jebkurā gadījumā te neiederējās.

-   Berhs apgalvo, ka Saraks nedēļu pirms nelaimes gadījuma tika pārcelts uz muitas nodaļu, jo tika apšaubīta viņa piemērotība darbam, Vālins turpināja. Ja gribat zināt manu viedokli, tad tas ir iestudēts pēc notikušā. Veids, kā pasargāt Saraku un viņa darba metodes; to, visticamāk, noorganizējis Kolanders vai kāds virs viņa stāvošs.

-    Labi, Vālin. Klausies uzmanīgi. Stēnbergs ieturēja pauzi. Laiks Vālinu pagrilēt.

-   Pirms pāris dienām es pusdienoju ar Stokholmas reģiona policijas priekšnieci, viņš turpināja. Eva Svenska visos iespējamos veidos parādīja, ka viņa ir piemērota Valsts policijas priekšnieces amatam. Partijā daudzi labprāt vēlētos redzēt šajā amatā sievieti, nevis kārtējo vīrieti. Tik daudzi, ka es laikam sākšu viņos ieklausīties pretēji manām agrākajām šaubām.

Stēnbergs atkal ieturēja pauzi un ļāva Vālinam iedziļināties viņa teiktajā. Tad pamāja ar galvu kādam citam suņa īpašniekam, kas pagāja viņam garām pa taciņu.

-    Saraks, Stēnbergs turpināja, pirms Vālins bija paspējis ko piebilst, man ir sajūta, ka es zinu iemeslu, kāpēc viņš ir pazudis. Viņš slēpj kaut ko ļoti nozīmīgu, kas varētu sasmērēt visu apgabala policistu koši baltos kreklus. Vai tu saproti, ko es mēģinu pateikt, Vālin?

-    Pilnībā, ministra kungs. Es pārliecināšos, ka šī lieta kļūst par prioritāti. Vālins nokremšļojās, pirms turpināja, bet Stēnbergs viņā vairs neklausījās. Pietika dzirdēt Vālina balss toni, lai nojaustu, ka viņš visu ir sapratis. Stēnbergs pieķēra sevi apmierināti smaidām.

NATĀLIJA BIJA PĀRMEKLĒJUSI visu veco koka savrupmāju. Vairākas stundas dienā darbojās, kamēr Saraks izgulēja migrēnas uzbrukumus. Sāka ar būvmateriālu haosu otrā stāva verandā un beidza ar mitro pagrabu, kā Rikards viņai bija norādījis. Bet, līdzīgi kā dzīvoklī, neatrada neko svarīgu. Saraka pastāvīgā dzīvesvieta jau bija kārtīgi pārmeklēta. Mēbeles bija uzplēstas, atvilktnes izrautas no kumodes un virtuves skapjiem. Lai kas arī būtu pārmeklējis dzīvokli, viņš bija steidzies vai arī bijis ļoti sliktā noskaņojumā. Varbūt nedaudz no abiem.

Šeit neko tādu neredzēja. Bet viņa bija pamanījusi nelielas pēdas noliktavā uz putekļainajiem plauktiem un palodzēm. It kā dažas lietas būtu pārvietotas un pēcāk novietotas atpakaļ tajās pašās vietās. Protams, tas varēja būt pats Saraks, kas staigājis riņķī, bet viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka kāds paspējis pirms viņas. Vai arī viņas frustrācija mēģināja uzburt izskaidrojumu.

Rikards nebija īpaši priecīgs. Bija pagājis mēnesis, kopš viņi bija noslēguši vienošanos, un līdz šim viņa nebija spējīga ziņot par ko būtisku. Priecīgo toni, kas valdīja viņu pirmās sarunas laikā, bija nomainījis sarūgtinājums. Viņš izklausījās saspringts, bet patiesībā bija vēl ļaunāk vīlies.

Rikards viņu pirmās sarunas laikā bija precīzi norādījis. Atradis viņas vājos punktus, brūces, kas negribēja sadzīt, jo viņa tās turpināja uzplēst. Viņš bija piedāvājis iespēju, kuras eksistencei viņa

noticēja. Dzēst viņas pārkāpumus kriminālreģistrā un dot vēl vienu iespēju visu labot savu vecāku, radu un draugu priekšā. Bet galvenokārt — viņas pašas dēļ. Viņa gribēja kļūt par ārstu, gribēja būt viena no tiem, kas glābj dzīvību. Strādājot kopā ar Saraku, viņa par to vēlreiz pārliecinājās. Pirmo reizi kopš medicīnas studiju pārtraukšanas viņai bija pacients. Ja viņa nebūtu ieradusies ar viņa zālēm, Saraks agrāk vai vēlāk būtu dabūjis vēl vienu insultu un atdevis galus.

Viņa no džinsu kabatas izvilka higiēnisko lūpu krāsu un pārlaida to pār lūpām.

Patiesību sakot, viņai nebija ne jausmas, kādā veidā Rikards izpildītu to, ko bija apsolījis. Viņi nebija parakstījuši līgumu, un viņš nekad neko nebija viņai stāstījis par sevi vai savām darba metodēm. Tomēr viņa bija ļāvusi sevi pārliecināt, ka uz viņu var paļauties. Rikards šķita tāds cilvēks, kas varēja panākt teju jebko. Un viņa negrasījās to pievilt.

SARAKAM IZDEVĀS PIECELTIES no gultas Ziemassvētku vakara pēcpusdienā. Migrēna bija atkāpusies, tāpat arī sliktā dūša. Domas pamazām noskaidrojās, sajūtas bija tādas, it kā kāds būtu noregulējis asumu binoklī.

Natālija bija izdekorējusi māju. Uzlikusi pāris vecu svečturu, kurus viņa noteikti bija atradusi pagraba kastēs, pat sagatavojusi kuplu egli, kas, pēc smaržas spriežot, bija ienesta tieši no piemājas meža.

-          Labrīt, viņa sacīja, kad Saraks iekliboja dzīvojamā istabā.

-   Virtuvē ir rīsu putra, ja vēlies. Un šķiņķis. Starp citu, priecīgus Ziemassvētkus! Viņa pasniedza viņam mazu, plakanu paciņu.

-  Paldies. — Dāvana lika sajusties muļķīgi. Viņam, protams, nebija nekā, ko viņai iedot.

-   Atver to! Viņa nepacietīgi trinās.

Viņš apgrābstīja papīru, sajuta viņas skatienu. DVD filma. Uz vāciņa bija pieci vīrieši vienā rindā. Skatiens aizslīdēja projām uz vecajiem augļu kokiem mežmalā.

-   Tā ir mana mijākā filma, Natālija skaidroja. Es to atradu izpārdošanas grozā veikalā Konsum. Maksāja tikpat, cik trīs piena pakas.

Viņš piespieda sevi paskatīties atpakaļ, mēģināja pieslēgt muti smadzenēm.

-   Paldies, Natālij. Saraks centās sakopot visus spēkus, lai pienācīgi pateiktos. Es to tiešām novērtēju. Tas ir, nevis filmu. Pareizāk sakot… ne vien filmu, viņš nomurmināja.

-    Nav par ko, es tikai daru savu darbu. Natālija paraustīja plecus. Klau, es domāju tagad doties mājās, pie ģimenes, gribēju tikai pārliecināties, ka tu iedzersi šīs te.

Viņa nolika viņam priekšā glāzi ūdens un pāris tablešu. Saraks klausīja. Viņš iebāza tabletes mutē un ar lielu malku ūdens apvaldīja vemšanas refleksu. Pēc tam atlaidās dīvānā un aizvēra acis. Sajutās vīlies, ka Natālija grasās aizbraukt. Bet, protams, viņai bija labāki plāni Ziemassvētkiem nekā sēdēt meža vidū uz nolādētas salas un sastādīt viņam kompāniju. Viņam nāksies apmierināt savu pēkšņo vēlmi pēc komunikācijas tā, kā to darīja visi pārējie vientuļnieki, — skatīties televīziju.

Turklāt viņš bija kaut ko nolēmis. Kolīdz būs sakopojis gana daudz spēku, viņš dosies uz augļu dārzu un uzzinās, kas tajā vietā ir tik īpašs. Viņam bija sajūta: lai kas tur arī atrastos, tas bija kas tāds, ko viņam vajadzētu paturēt noslēpumā.

Divdesmit pieci

-   HALLO, KHALTI, TE ATIFS!

-   Atif, mātes māsa atbildēja. Cik jauki, ka piezvanīji.

-      Es tikai gribēju zināt, kā iet mammai. Mēģināju zvanīt, bet vina necel klausuli.

>                    >

-       Dālija jūtas labi, Atif. Man tikai šķiet, ka atkal ir kāda problēma ar telefonu. Elektrības traucējumi reizēm sabojā savienojumu.

Klausulē uz pāris sekundēm iestājās klusums.

-      Viņai ir tiesības zināt, tante klusi iebilda. — Pat ja viņai ir grūti atšķirt laiku un telpu, viņai tik un tā ir tiesības zināt. Adnans bija viņas jaunākais dēls, viņa par to nepārtraukti runā.

-   Es zinu, khalti, Atifs atbildēja.

-     Vai tu vēlies, lai es viņai pastāstu? Varbūt viņai būs vieglāk, ja tas nāks no manis? mātes māsa jautāja.

-      Nē! Skarbā balss pārsteidza viņu pašu. Nē, paldies, khalti, viņš mazliet maigāk piebilda. Es mammai pats pastāstīšu, tiklīdz atgriezīšos.

-      Un kad tas būs, Atif? Man likās, tu aizbrauksi prom vien uz pāris dienām. Tāpēc es piekritu nogaidīt.

-      Drīz, Atifs atteica. Pēc mātes māsas klusēšanas viņš noprata, ka viņa gaida vēl kaut ko. Es drīz pārradīšos mājās. Man tikai jānokārto kāda lieta.

-   Kāda lieta, Atif? Vai runa ir par Adnanu?

Viņu iztraucēja klausulē dzirdamais signāls. Kāds zvanīja pa otru līniju.

-   Khalti, diemžēl man jābeidz. Kāds mani cenšas sazvanīt.

Atifs uzmanīgi ieskatījās pastkastītes šķirbā. Dzīvoklis bija tumšs, tieši tāpat kā agrāk. Laikrakstu kaudzīte joprojām gulēja uz gaiteņa paklāja. Šeit ierasties viņam prasīja vien pusstundu. Jaunā viesnīca atradās tuvāk pilsētai, un lētā mašīna, kuru viņš bija nopircis no kāda neapzinīga pārdevēja Barkabijā, strādāja kā pulkstenis. Tomēr viņš nespēja nokratīt sajūtu, ka ieradies par vēlu.

Pretējās durvis nograbēja, un Strēmgrēnas kundze paskatījās.

-   Vai viņa tur nav? viņa čukstēja.

Atifs pakratīja galvu. — Viss ir tumšs un kluss. Vai kundze ir pārliecināta, ka redzēja tieši viņu?

-    Cik vien droši var būt, policista kungs. Viņam mugurā bija īsa, vienkārša jaka ar lielu, krāsainu pūķi uz muguras un sāniem. To var redzēt no attāluma pat ar sliktu redzi. Es jums piezvanīju, tiklīdz atradu lapiņu ar telefona numuru.

Atifs pamāja ar galvu.

-   Lieliski, tad es kādu laiciņu pagaidīšu. Ja viņš drīzumā neieradīsies, es būšu pateicīgs, ja Strēmgrēnas kundze atkal piezvanīs.

Sieviete pamāja ar galvu un platāk pavēra durvis.

-    Policista kungs var pagaidīt arī šeit. Esmu uzvārījusi kafiju.

Atifs mirkli padomāja. Attapās, ka vēl nav ēdis brokastis. Viņš

tikpat labi varēja pagaidīt arī dzīvoklī, nevis kāpņu telpā.

-   Paldies, tas ir ārkārtīgi jauki no jūsu puses.

Dzīvoklī oda pēc smagām mēbelēm un veca, vientuļa cilvēka gluži kā viņa mammas mazajā aprūpes nama istabiņā. Pārējais izskatījās tieši tā, kā viņš jau bija paredzējis. Sienas un galds bija noklāts ar maziem nieciņiem, gleznām un fotogrāfijām. Strēmgrēnas kundze jaunībā līdzās kādam vīrietim brillēs, tas laikam bija Strēmgrēna kungs. Tas pats pāris vēlāk ar bērniņu, tad ar mazu, ņipru meitēnu un vēl vienu bēbīti. Pēc tam rinda ar skolēnu fotogrāfijām, iesvētību bildes, izlaidumi, kāzas. Četras dzīves dokumentētas kārtīgā,

hronoloģiskā secībā. Pie vienas no sienām stāvēja neliels galdiņš ar Strēmgrēna kunga portretu, pie kura līdzās dega svece. īsa pauze, pirms dzīve turpinājās.

Jaunas fotogrāfijas, jauna dzīve. Mazbērni, mazmazbērni. Dzimšanas dienas, Ziemassvētki, atvaļinājumi. Kārtība atkārtojās, līdz beidzās siena.

—     Jā, tā varētu būt, policista kungs, — Strēmgrēnas kundze teica, kad viņš bija izdzēris kafiju. Man ienāca prātā, ka kaimiņš, iespējams, ir devies pēc saviem suņiem. Viņam ir divi šausmīgi dzīvnieki. Mums ar Svenu bija suns, pirms piedzima Maija Līsa. Kokerspaniels. Draudzīgs un enerģisks, pat mušai nedarīja pāri.

Viņa piepildīja Atifa tukšo kafijas krūzi.

—     Bet tie suņi ir pavisam citādi. Es tos vairākas reizes esmu satikusi kāpnēs. Stūrainas galvas un mazas, ļaunas acis. Reizēm viņš tiem ļauj brīvi skraidīt no pagraba uz dzīvokli. Tie man nekad neko nav izdarījuši, bet to skatieni liek matiem sacelties stāvus.

Atifs pielika krūzi pie lūpām, puķainais porcelāns bija tik smalks, ka nācās turēt krūzīti starp īkšķi un rādītājpirksta galu.

— Vai policista kungs ir bijis pagrabā? Viņš tur īrē noliktavu. Lieli maisi ar suņu barību, kas šausmīgi smird. Esmu sūdzējusies pārvaldniekam.

Atifs gandrīz izmeta krūzīti no rokām, pēdējā brīdī noķēra to ar kreiso roku. Neliela siltas kafijas šļakata nonāca uz džinsiem. Viņš pakratīja galvu.

—Nē, neesmu tur bijis. Vai man ir nepieciešama atslēga?

Skaņa Atifu pārsteidza, tiklīdz viņš atvēra pagraba durvis. Lai gan būtībā tā pat nebija skaņa, drīzāk gan vājš spiediens uz viņa bungādiņām, kāda atbalss, kas izskanēja pagraba akmens sienās, līdz viss, kas atlika, bija vibrācija. Otrais, ko viņš sajuta, bija smaka. Salkana, pretīga smaka, laikam nāca no suņu barības. Tomēr bija vēl kas cits, mazliet asāks.

Viņš turpināja kāpt lejup pa kāpnēm, sekoja kundzītes norādījumiem un pagriezās pa labi kādā mazā, šaurā gaitenī. Joprojām

varēja sajust spiedienu bungādiņās. Viņš to atpazina, iebāza roku kabatā un apvija pirkstus ap Bakšī salokāmo nazi. Smaka kļuva aizvien spēcīgāka, gandrīz viņu sazāļoja. Viņam likās, ka viņš spēj atšķirt vairākas pazīstamas smakas: sēru, dzelzi, adrenalīnu. Metāla durvis nebija pilnībā aizvērtas, izskatījās, ka tās ieķērušās slēdzenē. Viņš izņēma nazi un atlocīja asmeni. Pagrieza to lejup, lai asmens būtu gatavs darbam. Un uzmanīgi pavēra durvis.

Telpa bija liela, varbūt piecdesmit kvadrātmetri, tomēr pretējo sienu varēja saskatīt. Tieši pie durvīm atradās metāla režģu siena, pret kuru cits virs cita bija atspiesti suņu barības maisi, novietoti tā, ka tie aizsedza skatu uz pārējo telpas daļu. Viņš pagriezās pa labi un gāja gar maisiem. Gaisma no lampas telpas vidū ļāva orientēties. No attāluma viņš dzirdēja klusu ņurdēšanu, tad metālisku žvadzoņu. Atifs apstājās, atkal paostīja gaisu. Šaubas acumirklī izgaisa. Smaržoja pēc šaujampulvera.

Viņš palūrēja gar maisiem piekrauto stūri. Visas sienas klāja režģoti būri, gluži kā tas, aiz kura viņš šobrīd stāvēja. Tie visi bija aizvērti, un varēja redzēt, ka tajos iekārtoti noliktavas plaukti. Lielākā daļa bija piepildīti ar maisiem, kastēm vai milzīgiem plastmasas spaiņiem.

Telpas vidū atradās četri saliekamie krēsli un neliels veclaicīgs koka galdiņš, kas izskatījās tā, it kā būtu atrasts konteinerā. Uz tā nobružātās virsmas stāvēja pāris limonādes skārdeņu un pelnutrauks.

Ņurdoņa turpinājās, tāpat arī metāliskā žvadzoņa. Vienā no būriem, kas atradās telpas labajā pusē, Atifs pamanīja kustību. Tad sadzirdēja aprautu smilkstu.

Viņš paspēra pāris soļu uz telpas vidu. Šaujampulvera smaka bija spēcīga, koda degunā. Bet arī citas smakas pieņēmās spēkā. Zvēriskas smakas naids, urīns un asinis.

Viss atklājās, kad viņš ieskatījās tālākajā būrī. Uz viņu rūca divi pinkaini suņi viens tumšs, otrs mazliet gaišāks. Kratīja stūrainās galvas tā, ka viņu ķēdes žvadzēja. Atifs iedomājās par savvaļas suņiem Irākā. Šie dzīvnieki bija citādi. īsākas kājas, platāki žokļi, spēcīgāki ķermeņi. Kad viņš tuvojās, suņi sarauca virslūpu un atklāja baltu, asu zobu rindu.

Vīrietis būrī gulēja uz muguras. Viņš bija nosauļojies. Acis blenza tukšumā, ādas jaka ar pūķi uz muguras bija vaļā. Krūšu vidū uz viņa baltā T krekla pletās divi tumši pleķi tajā pašā tumšsarkanajā krāsā, kas tagad veidoja aizvien lielāku peļķi zem viņa ķermeņa.

Suņi mīcījās asinīs. Likās, smaka viņus padara ekstātiskus un agresīvus. Gaišākais ierējās un mēģināja iekost otram. Tad griezās uz riņķi, cenšoties iekost pats sev pēcpusē, tad pēkšņi apčurājās. Tumšākais suns turpināja rūkt uz Atifu. Viņš virzījās tuvāk un spēja izšķirt aizvien vairāk detaļu. Sarāvās, jo tumšais suns pēkšņi lēca pret režģi.

Gaišākais suns savu apjukumu vērsa mirušā vīrieša virzienā. Dzīvnieks iekodās biezajā jakā un plosīja to tā, ka jakas pildījums juka pa gaisu. Pēkšņi tumšākais suns viņam piebiedrojās. Suņi plosīja līķa drēbes, rūca un rēja viens uz otru, plēšot audumu gabalos.

Atifs stāvēja klusu un viņus vēroja. Vīrietis būrī acīmredzot bija beigts, un viņš nevarēja iedomāties kaut vienu iemeslu, lai dotos tur iekšā. Līdz brīdim, kad viens no suņiem uzplēsa jakas iekškabatu un no tās izlidoja mobilais telefons.

Velns ar ārā!

Gudrākais, ko varētu darīt, ir tīties prom no šejienes. Atifs nekādā gadījumā negribēja, lai viņu atrod pagrabā kopā ar svaigi nošautu slepkavības upuri. Gaisā joprojām bija jūtama ieroča smaka. Viņš bija dzirdējis ārdurvis aizveramies, kad kāpa lejup uz pagrabu, un bija palaidis garām šāvēju vien ar pāris sekunžu nokavēšanos. Jautājums bija: vai kāds ir piezvanījis policijai?

Ņemot vērā viņa pārkāpumu sarakstu, viņu ietupinātu uz mēnesi, iespējams, pat gadu. Bija gana draņķīgi, ka viņš bija atstājis vārdu un pirkstu nospiedumus pie vecās kundzes. Ja viņš būtu bijis gudrāks, jau sen būtu gabalā, vadot mašīnu uz Arlandas lidostu.

Bet mobilais telefons tur tālāk pie sienas bija iespēja. Varbūt vienīgais veids, kā tikt uz priekšu. Uzzināt vairāk par Ēriku Jūhansonu un to, kas ir atbildīgs par Adnana nāvi.

Viņš ātri pagāja garām pārējiem būriem. Pieci dažādi suņu barības veidi, dažas kastes ar siksnām, uzpurņiem, dzelkšņu kaklasiksnām,

ar kurām piepilsētas krutie veči savus suņus padarīja par spokiem. Būris ar pārtikas piedevām, proteīna pulveriem un citiem trenažieru zāles aksesuāriem. Izskatījās, ka vīrieša individuālais uzņēmums nodarbojas ar šādu tādu importu.

Vienā kastē viņš atrada kaudzi lētu T kreklu. Izvilka čupu un aptina to apkārt ap kreiso roku. Izmantoja izolācijas lentes rulli, lai to kārtīgi piestiprinātu pie rokas. Pēc tam no visām pusēm apskatīja telpas vidū stāvošo koka galdiņu un nospārdīja vienu no slīpajām kājām. Paņēma to rokās un devās atpakaļ uz būri.

Abi suņi vienā mirklī bija kājās, tiklīdz viņš pietuvojās, parādot asu, asiņainu zobu rindu. Telefons gulēja līķim otrā pusē, gandrīz pie pašas sienas. Tikpat labi tas neko nedotu. Un viņš nonāktu pilnīgā strupceļā, bez iespējas tikt no turienes ārā. Bet bez telefona viņš to neuzzinās.

Atifs atvēra restotās durvis un spēra soli atpakaļ. Cerēja, ka suņi izmantos iespēju, varbūt mērķēs uz vienu no barības traukiem stūrī. Bet tie joprojām palika stāvam pie līķa.

Atifs paskatījās pulkstenī, laiks bija iztecējis. Viņš iekoda lūpā un uzmanīgi iekāpa būrī. Suņi blenza uz viņu degošiem skatieniem, atņirgtu virslūpu, atsedzot sārtās smaganas. Atifs pastiepa priekšā galda kāju, mēģināja suņus padzīt prom no ķermeņa. Tas sanāca diezgan labi. Suņi turpināja rūkt, ik pa laikam uzbrūkot galda kājai.

Telefons atradās vien pusmetra attālumā, līdzās līķa rokai. Atifs nedaudz pieliecās, mēģināja nenovērst skatienu no suņiem. Viņš uzmanīgi izstiepa kreiso roku uz telefona pusi. Uz mirkli novērsa skatienu. Un pēkšņi samanīja kustību, bet nepaspēja reaģēt, jo gaišais suns metās viņam virsū un iecirta zobus krekla murskulī, kuru viņš bija aptinis ap roku. Sāpes viņu pārsteidza, gandrīz lika viņam zaudēt līdzsvaru. Suns palika karājamies rokā un negrasījās to atlaist. Atifs dzirdēja plīstam audumu. Vai arī skaņa nāca no viņa apakšdelma?

Tumšais suns arī metās uz priekšu un grasījās iecirst zobus Atifa kājā, kļūdījās vien par desmit centimetriem, un tas deva iespēju Atifam paklupt atpakaļ. Velns ar ārā! Viņš nekādā gadījumā negribēja nokrist uz grīdas ar mežoņiem sev virsū.

Mugura atsitās pret restoto sienu, un viņš atguva līdzsvaru. Sāpes kreisajā rokā bija spēcīgas, viens no suņa asajiem acu zobiem šķita izurbies cauri auduma kārtām, un žokļa spēcīgais sakodiens lika tam cirsties dziļāk apakšdelmā, saspiežot to. Sāpes desmit ballu skalā varēja novērtēt uz pieci vai seši. Suņi nikni ņurdēja, pārgrieztām acīm, atklājot baisus acu baltumus. Viņu asiņainie deguni iekrāsoja balto krekla audumu sarkanu. Suns negrasījās atlaist viņa roku.

Atifs iztaisnojās, pagrieza ķermeni tā, lai gaišākais suns aizsegtu uzbrukuma ceļu tumšajam. Sāpes pieņēmās spēkā; viņam nekavējoties jātiek vaļā no suņiem. Viņš izstiepa kreiso roku ar suni tajā, atvēzējās, cik vien spēja, turēdams galda kāju. Un ar visu spēku trieca to dzīvnieka mugurā.

Krakšķoša skaņa, it kā kaut kas salūztu. Pēc tam spiediens uz rokas atslāba.

Atifs nokratīja suni, redzēja, ka suņa kājas raustās tikpat spazmatiski kā toreiz Bakšī ķermenis. Suns joprojām agresīvi ņurdēja, sūdi kā brūna upe tecēja pa dzīvnieka pēcpusi. Smaka šķita satrakojam otru suni vēl vairāk. Tas sāka skaļi riet, un no purna pilēja putas. Tas nolaida galvu un sagatavojās nākamajam uzbrukumam. Blenza uz Atifa kreisās rokas nu jau vairs ne tik tīro kreklu tinumu.

-   Lāaaabs sunītis, Atifs šņāca caur zobiem. Tad lēnām pacēla

Divdesmit seši

SARAKS ATKAL BIJA UZ KĀJĀM, patiesībā viņš jutās diezgan pieklājīgi. Zāles pret migrēnu bija iedarbojušās, bet, kas bija ne mazāk svarīgi, viņš bija atsācis kustēties. īsi vingrojumi ar velotrenažieri pagrabā. Lēnas kustības, minimāla pretestība. Iepriekšējā dienā viņš pirmoreiz bija pamēģinājis veikt atspiedienus. Uztaisīja piecus, līdz rokas neizturēja. Vēderpreses vingrojumus izpildīt bija vieglāk. Bet vingrojumi deva rezultātus tagad viņš uz velotrenažiera varēja nosēdēt gandrīz pusstundu bez pārtraukuma. Tas ļāva smadzenēm mazliet atpūsties, koncentrējoties uz pēdām, lai tās nospiestu pareizo pedāli.

Bet tas bija īslaicīgs pārtraukums. Tiklīdz viņš nokāpa no velotrenažiera, jautājumi atgriezās. Kas ir Jānuss? Kur viņš ir? Vai viņš kaut kur slēpjas, gaidot ziņu no sava informācijas ievācēja? Vai arī bija tik aukstasinīgs, ka izlikās, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja uzturēt savu masku par spīti nemieram, kas saēda viņu dzīvu. To, ka viņa noslēpums vairs nav drošībā. Tādā gadījumā nebūtu grūti iztēloties, ka slimnīcā un vēlāk viņa dzīvoklī tas patiešām bija Jānuss. Vīrietis gribēja viņu uzmeklēt, pārliecināties, ka viņa noslēpums joprojām ir drošās rokās.

Saraks vien attāli atcerējās, kā Jānuss izskatījās. Tumsnējs tēls, skatiens, kas atspīdēja atpakaļskata spogulī, un neskūta seja, ko slēpa jakas kapuce. Neko vairāk.

Un pārējais: vīrietis ar čūskas tetovējumu, pazudušais rezerves saraksts, viņa paša avārija? Vīrietis, kas oda pēc tabakas ar zelta

zobu mutē un kas slimnīcā bija runājis par kādu norunu? Vai arī tas bija Jānuss, tikai pārģērbies? Viss bija savstarpēji saistīts, tikai Saraks nezināja, kā. Vienīgais, par ko viņš bija pārliecināts, bija tas, ka jautājumu bija krietni vien vairāk nekā atbilžu. Un cilvēks, kas varēja izlīdzināt līdzsvaru, bija vīrietis, kura seju viņš nespēja atsaukt atmiņā.

Mazgājoties dušā, Saraks rūpīgi nopētīja ķermeni. Kreisā roka bija sadzijusi, tikai nedaudz stīva. Atslēgkauls šķita saaudzis pareizi. Brūce uz vēdera bija saaugusi un pārvērtusies sārtā rētaudā. Labā kāja joprojām nedaudz neklausīja, un ejot viņš šļūkāja. Bet viņš bija nomainījis masīvo spieķi pret nelielu, ērtu spieķīti ar sudraba rokturi, kas kādreiz piederēja viņa vectētiņam un nelika viņam justies kā invalīdam. Pēdējā migrēnas lēkme bija uzbrukusi pirms pāris dienām. Natālija bija atstājusi sarkanu kastīti ar mazām iedaļām, kurās bija saliktas viņa zāles. Viņa pat bija norādījusi pulksteņa laikus, kad tās jāiedzer.

Kopumā viņš jutās daudz labāk nekā jebkad agrāk. Vai arī cik viņš spēja sevi atcerēties. Laiks ķerties pie darba, meklēt atbildes, nevis sēdēt uz vietas un izdomāt jaunus jautājumus.

Arā uz lieveņa vējš bija spēcīgs un dzestrs, pirmie elpas vilcieni griezās krūtīs, līdz elpceļi aprada ar gaisu. Saraks nokāpa pa kāpnēm un lēnām gāja gar mājas fasādi. Natālija bija iebradājusi pēdas, pa kurām bija viegli iet. Bet aiz stūra kļuva grūtāk. Protams, līdz šķūnītim Jozefs bija iztīrījis ceļu todien, kad viņu šeit atstāja, bet kopš tās dienas bija sasniguši vismaz divdesmit centimetri.

Saraks cīnījās, lēnām mēģināja celt kājas, cik augstu vien spēja, lai nevajadzētu brist cauri sniegiem. Tomēr labā kāja negribēja klausīt. Pamazām viņš bija spiests lēni šļūkāt, bet tāda veida pārvietošanās ātri vien atņēma spēkus. Jau sasniedzot šķūnīti, viņa T krekls bija slapjš no sviedriem, sirds strauji dauzījās, un viņš bija spiests atspiesties pret sienu, lai atvilktu elpu.

Līdz mežmalai bija palikuši vismaz piecdesmit metri, piecdesmit metri, kurus viņam nāksies kātot caur vairākiem desmitiem centimetru biezu sniega kārtu. Varbūt dažās vietās pat dziļāk. Bet viņš

nedomāja padoties, ne jau tagad, kad bija ticis tik tālu. Sajūta, ka mežmalā atrodas kas svarīgs un tas palīdzētu viņam atcerēties, kļuva aizvien spēcīgāka.

Viņš pagaidīja, līdz pulss norimstas, tad turpināja mēģināja spert mazus, uzmanīgus soļus, lai nenogurdinātu sevi, kamēr šķērsoja zālienu. Viņam būtu vajadzējis izlaist treniņu, uzkrāt spēkus šim projektam. Būtu vajadzējis nospļauties par mazo spieķīti un izmantot labi pārbaudīto spieķi. Bet viņš nebija spējīgs iztēloties, cik patiesībā grūti ir brist pa sniegu. Sniega sega bija dziļāka, nekā viņš bija rēķinājies, tā sniedzās līdz pat ceļiem.

Saraks nonāca pie vecā karoga masta zāliena vidū, uz brīdi apstājās un atspiedās pret masta kātu. Velns! Viņš bija tik noguris. Turklāt džinsi bija viscaur slapji, arī apakškrekls. Lai gan spīdēja saule, ārā bija vismaz mīnus desmit grādi. Ja viņš atpūtīsies pārāk ilgi, tad nosals.

Viņš atskatījās. Sniegs bija sapūsts atpakaļ viņa pēdās, un viss, ko varēja redzēt, bija gara, nevienmērīga sniega sega, kas sliecās pāri zālienam. Tas viņam atpakaļceļā diez ko nepalīdzēs.

Atlikuši divdesmit metri, tad viņš būs nonācis pie augļu kokiem. Pēc tam tikpat daudz līdz mežmalai. Bet varbūt labāk tomēr griezties atpakaļ? Mēģināt vēlreiz pēc pāris dienām, ar labāku ekipējumu un labāk sagatavotam?

Saraks jau gribēja doties atpakaļ uz māju, kad pamanīja kaut ko uz zemes līdzās augļu kokiem. Koku mesto ēnu dēļ viņš iepriekš to nebija ievērojis. Viņš ievilka dziļāk elpu un turpināja virzīties uz priekšu. Slapjās bikšu staras bija sākušas sasalt.

Atlikuši desmit metri, pieci… Galā!

Viņš apstājās. Pieliecās pie mezglainas, vecas ābeles un atvilka elpu. Gabaliņu tālāk atradās kvadrātmetru liela platība, kur sniega sega bija nedaudz izārdīta. Aiz tās varēja redzēt skaidru ieleju, kas turpinājās starp kokiem, sliecās starp diviem pamestiem cementa vārtu stabiem, apzīmējot dārza beigas, un tad turpinājās augšup pa pakalnu un iekšā mežā.

Varbūt te bijuši meža zvēri, kas meklējuši sakritušos rudens augļus? Tā, protams, varēja būt. Viņš pieliecās uz priekšu, mēģināja

notīrīt sniegu. Meklēja virsmu, kur sniegs būtu stingrs un būtu saglabājušās pēdas, bet velti. Gluži kā tas bija noticis ar paša atstātajām pēdām, sniegs vienkārši tika sapūsts tajās un noslēpa katru mazāko detaļu.

Ledaina sajūta lika noskurināties. Viņš pagriezās un paskatījās uz stikloto verandu. No mājas būtu grūti viņu saskatīt — ēnu un koku zaru dēļ. Toties augļu dārzu no mājas varēja pārredzēt labi. Pat loti labi.

Acumirklī viņu pārņēma ilūzija, pietiekami spēcīga, lai nekavējoties viņu pārliecinātu. Tur kāds stāvēja un viņu vēroja. Kāds tumšs apveids, ar kapuci, uzmauktu pāri skūtajam pakausim, kāds, kas gribēja pārliecināties, ka viņa noslēpums ir drošībā.

Pēkšņa vēja brāzma sašūpoja augstos skujkokus virs vārtu stabiem. Saraks vēlreiz noskurinājās. Sals izpletās pa visu ķermeni. Ilūzija pārgāja, likās pat smieklīga. Protams, pēdas bija atstājis kāds meža zvērs.

Pagāja gandrīz stunda, līdz viņš tika atpakaļ mājā. Pārgājiens bija viena vienīga izgāšanās. Viņš joprojām nebija sapratis, kas tajā vietā bija pievērsis viņa uzmanību. Bet viņam nepietika spēka turpināt iet līdz vecajiem vārtu stabiem un līdz stāvajam pakalnam. Turklāt laikapstākļi bija strauji mainījušies un saule bija nozudusi.

Nonākot atpakaļ mājā, viņš bija gan pārguris, gan pārsalis. Smagi mākoņi klāja visu debesjumu, un bija sākušas krist pirmās mazās sniegpārslas. Drīz tām sekos citas, atkal apklājot visas cilvēku un zvēru pēdas.

Saraks uzmanīgi pietupās un atspieda muguru pret koka fasādi, cenšoties sakopot atlikušos spēkus. Un nedaudz pievēra acis.

Pēkšņi viņam šķita, ka acs kaktiņā redz tumšu ēnu. Acumirklī viņš atvēra acis un mēģināja nostāties kājās. Viņam tuvojās vīrietis tumšā militārā stila jakā un milzīgos zābakos. Saraka vēders aiz šausmām sažņaudzās. Bet jau nākamajā mirklī viņš to atpazina. Jozefs, Molnara palīgs, kas viņu šurp atveda.

-   Ak tad te tu esi! — vīrietis iesaucās. — Mēs jau sākām uztraukties.

-   Sveiks, Jozefl — Saraks sacīja, mēģinādams atslābināties. Tas viņam izdevās pārsteidzoši labi, lai gan deniņos strauji pulsēja.

-   Biju izgājis pastaigāties. Gribēju izstaipīties.

Aiz stūra parādījās vairāki cilvēki. Molnars un vēl pāris puišu, kuru sejas likās pazīstamas. Kaut kas Saraka galvā noklikšķēja, un viņu pāršalca informācijas vilnis. Vārdi, pakāpes, žetona numuri.

-   Dāvid, velns ar ārā! kāds sauca. — Tu esi kājās un lēkā riņķī. Cik jauki!

Saraks pasmaidīja un pakasīja galvu, cerot, ka tā beigs malties. Viņš tos atcerējās, visus. Gan viņu vārdus, gan viņu iecienītākās naksnīgās uzkodas, gan sievu, draudzeņu un mīļāko vārdus, visu. Viņa kolēģi, viņa puiši. Apskāvienā dūres uzsita pa muguru. It visur varēja manīt platus smaidus.

-   Cik jauki jūs redzēt, puiši! Saraks smaidīja. Un uz īsu, gaistošu brīdi viņš jutās patiesi laimīgs.

Divdesmit septiņi

ATIFS SĒDĒJA aptuveni tajā pašā vietā, kur iepriekš. Necilā mašīna bija novietota kaimiņu īpašumā starp kravas furgoniem, ar degunu pret drāšu žogu un trenažieru zāli. Binoklis uz ceļiem, Pitbula kunga telefons uz blakussēdekla.

>

Jau kādu piekto reizi pēdējās stundas laikā viņš pavilka augšup kreiso jakas piedurkni un apskatīja savas brūces. Sāpes bija paciešamas, tagad ap divām ballēm. Zilumi pēc suņa kodumiem jau bija nogājuši, atstājot dzeltenzaļus pleķus uz apakšdelma, un brūce, kurā zobs bija ieurbis caurumu, aizdomīgi niezēja. Ja tuvākajās dienās nekļūs labāk, viņš būs spiests apmeklēt ārstu un saņemt poti pret stingumkrampjiem, un tā nebija nekāda vilinošā doma.

Viņš bija pieļāvis kļūdu bija pilnīgi stulbi nosaukt Strēmgrēnas kundzei Roslagsgātanā savu īsto uzvārdu. Turklāt atstāt pirkstu nospiedumus uz viņas smalkās servīzes, tāpēc, visticamāk, viņš jau atradās policijas meklēšanā. Divas kļūdas no divām iespējamām, bet savas aizstāvības vārdā viņš varēja iebilst, ka pat orākuls nebūtu paredzējis šādu notikumu attīstību. Sašauts vīrietis, pazīstamas “torpēdas” vārds un pirkstu nospiedumi, turklāt liecinieka liecība, kas viņu piesaistīja slepkavības laikam. Policijai lieta būtu atrisināta. Tā tiktu slēgta, tiklīdz viņi tiktu tam klāt.

Lai uzlauztu telefona kodu, viņam nācās samaksāt piecsimt kronu, bet tas bija tā vērts. Telefona vēsture bija brīnišķīgs rīks, ar kuru noteikt cilvēka darbības, un Pitbuls Pasi nebija nekāds izņēmums.

Pēdējā mēneša laikā vīrietis telefonu bija izmantojis ļoti taupīgi. Visticamāk, ticis pie lētas priekšapmaksas kartes Taizemē, lai izvairītos no dārgas viesabonēšanas. Bet atšķirībā no Bakšī telefona šajā bija arī vārdi un reizēm pat uzvārdi, kas bija ārkārtīgi noderīgi.

Atifs atrada ienākošo sarunu no Ērika Jūhansona telefona, vēlu sestdienas vakarā, 23. novembrī. Saruna bija ilgusi nepilnu minūti. Uzreiz pēc tam Pitbuls bija zvanījis aviolīnijai Ihai Airways, tā ka jebkas, ko Ēriks J. bija pastāstījis, lika Pitbulam bēgt, ko kājas nes.

24., 25. un 26. novembrī Pitbuls zvanīja Ērikam J. kopumā vienpadsmit reižu. Visas sarunas bija aptuveni divdesmit sekunžu garas, un tas, visticamāk, nozīmē to, ka viņš nonāca pie automātiskā atbildētāja. Pēc tam Pitbula telefons bija klusējis gandrīz trīs nedēļas, līdz pat dienai, kad viņš saņēma e-pastu no Bakšī. Tad viņš atsāka zvanīt. Sākumā uz aviokompāniju Thai Airways, lai iegādātos biļeti mājupceļam. Pēc tam uz kādu suņu viesnīcu Freskatī apgabalā. Trešā saruna bija ar kādu aizsargātu numuru, kas saskaņā ar telefona katalogu piederēja kādam, kuru sauca Riko. Un pēdējais zvans tika veikts uz trenažieru zāli. Adnana veco vietu.

Nepilnu diennakti vēlāk kāds neitralizēja Pitbulu ar diviem šāvieniem krūtīs un atstāja viņu par barību suņiem, tāpēc varēja domāt, viņi runāja par ko citu, nevis par proteīna pulvera cenām. Vismaz Atifs tā cerēja, jo viņam sāka zust pavedieni.

Mistiskais Ēriks J. neatbildēja uz telefona zvaniem, un Bakšī joprojām slēpās. Bet Atifa priekšnojauta viņu atveda šurp, un parasti tā nekļūdījās. Viņš pacēla binokli un paskatījās uz trenažieru zāles pagalmu. Šoreiz tur nebija nevienas mašīnas. Nekādas gangsteru konferences nenotika, cik vien tālu sniedzās acs.

Viņš iedomājās par Kasandru, cerēja, ka viņa sekojusi viņa padomam un nav atklājusi informāciju Abu Flamsam, kur viņa un Tindra tagad atrodas. Bet uz to viņš nepaļāvās. Jo Kasandras acīs Abu Hamsa noteikti nozīmēja drošību. Ekonomisko labklājību. Kādu, kas rūpējas gan par viņu, gan Tindru. Bet Hamsa nebija ieguvis savu pozīciju, būdams piemīlīgais onkulītis. Saprotams, viņš mēdza izvairīties no konfliktiem tāpēc, ka tie nenāca par labu darījumiem,

bet, kad tas bija nepieciešams, mazais vīriņš varēja būt cietsirdīgāks nekā daudzi citi.

Kāda kustība pie sporta zāles aizmugures durvīm lika viņam pacelt binokli. Bet tas bija tikai proteīnu dzērājs Dīno, kurš bija iznācis ārā uzpīpēt. Atifs atpūtināja skatienu, vērojot vīrieti, kamēr tas trīcošām rokām sagrābstīja šķiltavas. Cigarete tagad Atifam būtu noderējusi, palīdzējusi noturēt asumu.

Klauvējiens lika viņam sarauties.

Vīrietis, kuru Atifs pazina kā konsultantu, stāvēja, pieliecies uz priekšu, un skatījās iekšā pa pasažieru sēdvietas logu. Smaidīja un jautājoši norādīja uz durvīm.

Atifs pameta ašu skatienu atpakaļskata spogulī. Aiz viņa pieslīdēja tumšs Range Rover un nobloķēja atkāpšanās ceļu. Viņš nolika malā binokli un paslēpa Pitbula telefonu. Ļāva Bakšī saliekamajam nazim ieslīdēt sānu kabatā un tikai tad atvēra pasažieru puses durvis.

Konsultants ieslīdēja sēdvietā, ielaižot salonā aukstu gaisu un vieglu pēcskūšanās losjona aromātu.

-   Man jau likās, ka tevi te atradīšu. Viņš smaidīja. Mums vajadzētu iepazīties. Frenks Hanters, drošības konsultants.

Atifs ignorēja pasniegto roku, kas, likās, vīrieti ne mazākajā mērā nesatrauca.

-   Tevi sauc Atifs Kasabs. Tavu brāli Adnanu nogalināja policija pēc tam, kad bija atklājusi vērtslietu transportlīdzekļa bruņoto laupīšanu, un tagad tu gribi zināt, kas viņu nodeva. Tas ir dabiski un pat saprotami. Hanters pasmaidīja. Atifs turpināja klusēt.

-          Es tevi te manīju jau pirms pāris nedēļām, Hanters iesāka.

-    Kādu laiku mēs tevi uzmanījām. Viens no darījumu partneriem mēģināja mani pārliecināt, ka ar tevi varot vest sarunas. Ka tevi varot kontrolēt. Hanters pakratīja galvu. Personiski es zināju, ka tās ir muļķības. Tāds vīrietis kā tu. Ja tas būtu mans brālis… Viņš paraustīja plecus.

-   Labi, kā jau tev tika paskaidrots, visi nav gluži mierā ar to, ka tu radi problēmas. Bakšī cīnās par dzīvību. Pieprasa, lai tevi novāc.

Tas mazais draņķis ir labs ienākumu avots. i »

-   Vai tāpēc esat šeit, Hanter? Atifs pamāja ar galvu uz mašīnu aizmugurē. Jo palīdzat Bakšī?

Hanters sēdēja klusēdams, apdomāja, kā noformulēt sakāmo.

-   Šķiet, tu mani pārproti, Atif. Es tikai gribēju izmantot izdevību ar tevi mierā un klusumā aprunāties. Bet tagad saprotu, ka, iespējams, tā nav pareizā pieeja.

Viņš izņēma no kabatas rāciju un turēja to pie mutes. Jūs varat braukt, viss kārtībā, — viņš teica. Skaļruņos bija dzirdami divi klikšķi, un pāris sekunžu vēlāk Range Rover lēnām aizslīdēja prom.

-  Tātad, Hanters atsāka sarunu. Tagad, iespējams, mēs varam turpināt daudz brīvākā atmosfērā.

Atifs neatbildēja. Situācija pārsteidza vairāk, nekā viņš gribēja atzīt. Bet nekad nenāca par sliktu paklausīties. Hanters, starp citu, jocīgs vārds, visticamāk, pieņemts. Vīrietis nedz izklausījās, nedz arī izskatījās pēc amerikāņa vai angļa. Bet, no otras puses, viņš neizskatījās arī pēc tiem drošības dienesta čaļiem, kurus Atifs bija saticis Irākā. Drīzāk gan pēc vienkārša darījumu cilvēka.

-   Vīrieši, kurus tu redzēji iznākam no sporta zāles… Abu Hamsu, motociklistu bandas puišus un pārējos var uzskatīt par diezgan augstas klases aktieriem. Bet, kopumā ņemot, viņi nodarbojas ar sīkām lietām. Visiem ir priekšnieki, kuriem savukārt ir savi priekšnieki. Organizācijas ar dažādiem nosaukumiem, bet nauda, iespaidīgās summas, plūst augšup, līdz pašai augšai.

Viņš norādīja uz mašīnas griestiem.

-   Bet Hamsam un tiem pārējiem sīktirgotājiem ir vēl kas kopīgs. Viņiem ir problēma, pamatīga problēma, viņš turpināja.

-   Tu domā iefiltrēto cilvēku Jānusu?

-   Tieši tā. Hanters pamāja ar galvu. Jānuss sabojā darījumus. Viņa dēļ visi cits citu tur aizdomās. Un, ja darījumi nevedas, kā nākas…

-    Nauda pārstāj tecēt, Atifs pabeidza teikumu.

-   Tieši tā!

-    Un kā tajā visā esi iesaistīts tu, Hanter? Atifs centās neizklausīties pārlieku ziņkārīgs.

-   Esmu sava veida problēmas risinātājs, viņš atbildēja. Kāds, kuru pasauc, kad vajadzīga neitrāla persona. Mans darbs ir pārliecināties, ka problēma tiek atrisināta veidā, kas iespējami minimāli sašūpo hierarhiju. Ja tu saproti…

Viņš iekārtojās ērtāk sēdvietā.

-Ja kāds no grupējuma pārstāvjiem Jānusu atradīs pirmais, notiks viena no divām lietām. Viņš izstiepa rādītājpirkstu. Ja viņu atradīs pašu organizācija, Jānuss pazudīs bez pēdām. Neviens nebildīs ne pušplēsta vārdiņa citiem, baidoties tikt iesaistīts Jānusa nodevībā. Tātad laiks ies uz priekšu, kamēr pārējo organizāciju pārstāvji joprojām skatīsies pār plecu, bet darījumi turpinās ciest. Vai arī…

-   Kāda cita organizācija tiks Jānusam uz pēdām pirmā, Atifs pārtrauca, pirms Hanters bija paspējis izstiept otru pirkstu, un izmantos viņu par ieroci, lai sagrautu varas svarus.

-          Es redzu, ka tu esi izpratis problēmu, Hanters secināja.

-    Mans uzdevums ir atrast Jānusu pirmajam. Uzzināt, cik lielus postījumus viņš ir veicis un vai ir iesaistīts vēl kāds. Kad Jānuss tiks atklāts, es iesniegšu ziņojumu saviem darba devējiem.

-    Priekšnieku priekšniekiem, Atifs piebilda. Kas viņi ir?

Hanters smaidīja un paraustīja plecus. — Dažus no viņiem tu,

visticamāk, pazīsti, bet par lielāko daļu noteikti nebūsi pat dzirdējis.

-   Un jūs esat pārliecināts, ka atradīsiet viņu pirmais? Arī Hamsa izklausījās pārliecināts, ka viņa puiši ir tam uz pēdām, Atifs iebilda.

Hanters lēni pakratīja galvu. Vai tu esi dzirdējis par Valendas efektu, Atif? Nē? Galvenais ir koncentrēties uz to, lai izdotos, nevis satraukties par to, kas notiks, ja neizdosies. Man un manai komandai nav ko zaudēt, un tāpēc tev nav jāiznieko laiks un spēki, lai apdomātu neveiksmes sekas.

Viņš izstiepa labo roku un nolaida sānstiklu, lai no mašīnas salona nedaudz izlaistu mitrumu, kas lika logiem aizsvīst.

-   Lieliski, Hanters turpināja. Kad viss būs noskaidrots, mani darba devēji pārliecināsies, ka Jānusa vairs nav — uz visiem laikiem un bez pēdām. Viņš ieturēja pauzi. — Un patiesībā tieši tāpēc es gribēju runāt ar tevi, Atif. Mēģini saprast, es un mani vīri esam

izbijuši policisti, cilvēki no militārām aprindām. Mēs, dabiski, darām visu, kas nepieciešams strīda karstumā. Bet tieši tādus aukstasinīgos… risinājumus, uz tādiem neesmu spējīgs nedz es, nedz viņi.

-   Jūs esat tie, kas novāc neaizsargātos, sadala gabalos vai sadedzina. Līdz nepazīšanai.

-   Ak nē. Hanters pirmo reizi izskatījās nepārliecināts. Bet viņš ātri savācās. Saproti, Atif, manas mammas ģimene ir no Bosnijas. Vairākus manus radiniekus nogalināja kara laikā. Tos nogalināja cilvēki, kas bija viņu kaimiņi, pat draugi. Tā kā es pārvaldu attiecīgo valodu, dažus gadus strādāju šī reģiona kara tribunālā Hāgā. Mēs atradām cilvēkus, kuri izdarījuši šausmīgus noziegumus, un pārliecinājāmies, ka viņi tiek nodoti tiesai. Briesmoņi, tā viņus varētu saukt. Slimie izdzimteņi… — Viņš paraustīja plecus.

—Būtībā viņi bija parasti cilvēki. Attaisnojumi vienmēr atrodas, bet patiesībā viņi nebija spējīgi paskaidrot, kāpēc rīkojās tā, kā rīkojās. Man kļuva skaidrs, ka runa ir par morāles normām. Uzstādīt sev robežas un nekad, nekad tās nepārkāpt.

Viņš vēl mazliet nolaida logu un izelpoja garaiņus.

— Kad esi pārkāpis to robežu, — tu jau droši vien zini, ka…

-   …atpakaļceļa vairs nav.

Hanters aizvēra logu.

-   Un tāpēc jums vajadzīgs esmu es. Pakalpojumu sniedzējs pašai galvenajai darbībai, lai pārliecinātos, ka Jānuss pazūd bez pēdām. Un, jūsuprāt, es esmu piemērots šādam uzdevumam?

— Es priecājos, ka mēs saprotamies, Atif. Vīrietis izskatījās atguvis labo noskaņojumu. Man likās, ka cilvēks tavā situācijā novērtētu iespēju atriebt brāļa nāvi. Uzspodrināt ģimenes godu. Cik saprotu, tu jau agrāk esi izpildījis līdzīgus uzdevumus.

Hanters ieturēja pauzi, gaidīja, ka Atifs ko teiks. Atifu interesēja, ar ko gan vīrietis bija runājis. Minēja, ka tas varētu būt Abu Hamsa vai pat viņa vecais ieroču brālis Saša. Neatkarīgi no tā vīrietis bija labi informēts.

—     Turklāt, Hanters piebilda, manot, ka Atifs apklust. Ja būsi daļa no manas komandas, neviens neuzdrošināsies tevi aizskart -

nedz vecie ienaidnieki, nedz jaunie, bet tādā gadījumā tev precīzi jāizpilda manas instrukcijas.

Atifs lēnām pakratīja galvu. Tad dziji ievilka elpu.

-   Man jau ir darbs, viņš atbildēja.

-   Jā, protams, tavs darbs. Gandrīz aizmirsu. Hanters atkal smaidīja. Pirms pāris dienām es runāju ar tavu priekšnieku. Majors Faisals sestajā armijas divīzijā, militārajā policijas bataljonā. Viņš par tevi stāstīja daudz laba. Sauca tevi par vienu no labākajiem vīriem. Gribēja zināt, kad tu atgriezīsies. Es teicu, ka paies kāds laiciņš. — Hanters piemiedza ar aci. — Sakari, Atif, manā nozarē ir pats svarīgākais. Grūti iedomāties, ka tāds vīrs kā tu gribētu strādāt likuma otrā pusē. Es minēšu, vai šeit neviens par to nezina?

Atifs paskatījās uz Hanteru, sastapa viņa uzjautrināto skatienu. Vīrieša lūpas rotāja kaitinošs smaids, it kā tā būtu tikai spēle. Kurš gan viņam būtu pastāstījis par Atifa darbu? Kasandra bija runājusi ar Faisalu pa telefonu, iespējams, viņa bija nodevusi viņa vārdu un numuru. Tā noteikti ir viņa. Sasodīts!

-   Tu vismaz vari apsvērt iespēju? Hanters ieminējās. Kā jau teicu, mēs varētu izmantot cilvēku ar tavu… pieredzi mūsu komandā. Šeit būs mans numurs. Viņš ielika vizītkarti nodalījumā virs ātrumpārslēga. Un izņēma no kabatas rāciju.

-   Līdz tam es iesaku tev būt uzmanīgam, Atif.

Range Rover atkal ieslīdēja Atifa atpakaļskata spogulī. Pasažieru durvis tika atvērtas no iekšpuses. Pazibēja tukša sēdvieta.

-   Rūpējies par sevi un piezvani, ja pārdomā.

Mašīnas durvis aiz Frenka Hantera aizcirtās. Pēc pāris sekundēm viņš un viņa tumšā mašīna bija prom.

Divdesmit astoņi

-   TIKLĪDZ NOZIEDZNIEKS bija ticis līdz zālienam, Dāvids viņam metās virsū. Nogāza čali uz muguras tik spēcīgi, ka viņš apkakājās. Nopietni, es jums saku, viņš patiešām apkakājās. Mums viņš bija jāietin plastmasas maisā, lai mēs viņu vispār varētu vest ar mašīnu uz iecirkni.

Smieklu vētra bija tik spēcīga, ka Saraks jau gribēja aizspiest ausis. Bet pēdējā brīdī viņš atturējās no refleksa un tikai smējās kopā ar pārējiem līdz asarām.

Viņi visi sēdēja dzīvojamā istabā. Gājiens līdz mežmalai, pretrunīgās sajūtas un pārlieku skaļās balsis lika Sarakam justies pārgurušam. Tomēr viņš negribēja, lai šis mirklis beidzas.

Molnars stāstīja laupītāju stāstus, gadījumus, kad viņi kopā atklājuši noziegumus. Par aizturētajiem noziedzniekiem un savervētajiem informācijas avotiem. Patiesībā Saraks lielāko daļu no stāstītā atcerējās, it īpaši tagad, kad viņam atgādināja par darbu. Vai arī viņš tik ļoti gribēja atcerēties, ka dzirdētos notikumus uztvēra kā īstas atmiņas. Bija ļoti grūti noteikt robežu.

-    Vai atceries čigānu, Dāvid? Kā viņu sauca? Talrots, kaut kas uz to pusi. Mēs viņu aizturējām uz Svēavēgenas un pārmeklējām viņa mašīnu. Viņš mums pastāstīja,, ka visi viņa septiņi brāļi ir noziedznieki. Visi, izņemot viņu, protams. Vai zināt, kā Dāvids viņu nosauca? Molnars pagriezās pret pārējiem telpā. Iestājās kapa klusums. Ģimenes baltā avs!

Smieklu zalve bija vēl spēcīgāka nekā iepriekšējā, tā satrieca Saraka dzirdes centru, un šajā reizē viņam neizdevās apturēt rokas. Viņš iespieda īkšķus ausīs un aizsedza seju ar plaukstām. Skaņas saplūda un pēkšņi apklusa.

-    Dāvid, vai tev viss kārtībā?

Viņš mēģināja pamāt ar galvu. Juta, ka pirksti pie acīm kļuvuši slapji.

-   Mums laikam vajadzētu… Kāds izvilka krēslu, un skrāpējoša skaņa apslāpēja teikuma beigas. Saraks saberzēja acis un notrausa rokas pret džinsiem.

-    V-viss kārtībā, viņš teica. Balss drebēja. Es tikai esmu m-mazliet noguris. Jums nevajag…

Bet viņi jau piecēlās, visi kopā.

Terases stikla durvīs Saraks pamanīja pats savu atspulgu. Trauslo ķermeni, kailo galvu, plāksteri uz brūces. Tajā pašā laikā viņš pamanīja biedru skatienus, tajos varēja redzēt žēlumu, tādu pašu, kādu izstaroja vīrieši policijas nodaļas gaitenī.

Uz īsu brīdi viņam bija izdevies sevi pārliecināt, ka viss ir pa vecam. Ka viņš joprojām ir viens no tiem. Bet tā vīra, par kuru viņi tikko bija stāstījuši, tā vīra vairs nebija. Palicis vien klibojošs, stostošs grausts, kas pat nespēja izmest līkumu dārzā.

Asaras turpināja tecēt, un viņš atkal ieslēpa seju plaukstās. Pēkšņs spiediens krūtīs apgrūtināja elpošanu, un viņš teju vai sēca. Saraks tikai pamanīja, ka draugi atstāj istabu, dzirdēja diskrētās sarunas, kamēr viņi uzvilka virsdrēbes un izlavījās pa ārdurvīm. Pēc tam dzirdēja apdullinošo troksni, mašīnas durvīm aizcērtoties, un dīzeļmotoru troksni, kas palēnām attālinājās.

-   Lūdzu, Dāvid! Molnars nolika ūdens glāzi uz galda Saraka priekšā un apsēdās dīvānā.

-    Klau, man žēl, viņš ieteicās. Tā ir mana vaina. Puiši tik ļoti gribēja tevi satikt, it īpaši tāpēc, ka ir Ziemassvētki. Biju domājis, ka tas tevi uzmundrinās. Bet mums vajadzēja pagaidīt. Viņš pārvilka mēli pār zobiem.

-    N-nē, nē, nesatraucies, Pēter. — Saraks iedzēra pāris malku ūdens. Viņa balss kļuva mierīgāka.

-   Priecājos, ka jūs atbraucāt. Patiešām. Es vienkārši samulsu par…

Viņš norādīja uz galvu. Ievilka dažus saraustītus elpas vilcienus.

-   Es joprojām esmu tik lēns.

-   Tev jābūt pacietīgam. Ārste teica…

-   Man pie vienas vietas tā ārste! Dusmas viņu pārsteidza, deva jaunus spēkus. Man nevajag jūsu žēlumu. Tas man kaklā jau sēž. Patiesībā runa ir par atvieglojumu, ka es, nevis jūs esmu pārvērties nesakarīgā draņķa vrakā.

Viņš izdzēra atlikušo ūdeni, atsita glāzes malu pret zobiem tik stipri, ka tie iesāpējās.

-    Paklau, Dāvid! Molnars nokremšļojās. Izskatījās, ka viņš nezina, ko teikt.

-   Tev nav jāpaliek, Pēter. Es tikšu galā. Saraks atspieda galvu rokās.

-   Labi. Molnars piecēlās un brīdi stāvēja. — Ir vēl kāda lieta. Bet varbūt šis nav piemērots brīdis.

-    Kas? Saraks dziļi ievilka elpu. Mēģināja savākties.

-   Mums no tavas mašīnas izdevās izglābt kādu mantu. Tā pieder tev.

Saraks iztaisnojās. Ko tad?

Molnars nolika caurspīdīgu plastmasas maisiņu A4 formāta lapas lielumā uz galda Saraka priekšā. Tajā atradās plakans priekšmets, kas bija skaidri redzams cauri plastmasai. Neliela piezīmju grāmatiņa melnos vākos.

Dažas sekundes Saraks domāja, ka grāmatiņa uz galda nokritusi ar šausmīgu troksni. Bet tad viņš saprata, ka troksnis rodas viņa galvā.

Divdesmit deviņi

PIEZĪMJU GRĀMATIŅA DVAKOJA pēc degušas plastmasas. Apakšējais labais stūris bija apdedzis un sarāvies, un papīrs dažviet bija nodzeltējis. Bet kopumā grāmatiņa izskatījās vesela. Saraks to apskatīja no visām pusēm, viņa sirdspuksti apslāpēja Molnara balsi.

-   Es to savācu no mašīnas atlūzām. Tā tur kādu laiku bija gulējusi. Varbūt tā ir pat labāk.

Saraks joprojām māja ar galvu. Tā bija viņa piezīmju grāmatiņa, viņa atmiņu pieraksti. Priekšmets, par kuru viņš bija sapņojis tajā mistiskajā istabā šurpceļā uz salu. Tagad viņš turēja to rokās un nesaprata, kā jebkad bija spējis to aizmirst. Šī grāmatiņa bija visa viņa dzīve, viņa eksistences apliecinājums.

Pārlaimīgi viņš šķirstīja lappuses. Gandrīz visas grāmatiņas lapas bija pierakstītas ar burtiem, vārdiem vai cipariem. Pavedieni, kas viņam palīdzēs noskaidrot pagātni. Atrast sevi pašu.

Pagāja krietns brīdis, līdz viņš saprata, ka īsti neizprot pierakstīto.

Tikšanās ar Jupiteru pulksten 14.00, 781216.

-    Dāvid, vai tu atceries kodu? — Molnara balss bija nepacietīga. — Jupiters ir viens no avotiem, un skaitļi, kas sākas ar “78”, visticamāk, norāda vietu.

Saraks atvēra muti, norija siekalas. Pēc tam lēni pakratīja galvu.

-   Sāc ar pirmo lappusi! Molnars ierosināja. Paskaties uz pierakstiem. “J” nozīmē Jānuss, vai ne?

Saraks atvēra pirmo lappusi. Tieši tas pats simbols, kuru viņš bija redzējis uz sava dzīvokļa sienas un pēc tam sapni uz baltās tāfeles. Divi “J” burti, no kuriem pirmais uzrakstīts spoguļrakstā, tā ka ieloki saskaras. Šeit redzamais simbols bija izplūdušāks nekā tas, kas bija atainots uz viņa dzīvokļa sienas. Un beidzot viņš saprata, ko šī zīme nozīmē. Burti attēloja divgalvainu seju divas sejas, kas katra raudzījās savā virzienā. Jānusa seja. Dievība, kas skatās gan nākotnē, gan pagātnē. Šis atklājums lika teju iekliegties no prieka.

Bet viņš tikai nepacietīgi māja ar galvu Molnara virzienā un pārlaida pirkstu pāri lappusei. Zem simbola atradās desmit ciparu skaitļi, glīti izkārtoti uz līnijpapīra.

9728444477 bija pirmais.

Saraks skatījās uz burtiem, juta: gan viņš, gan Molnars aiztur elpu. Skaitļi un burti saplūda kopā, uz brīdi tie veidoja rakstu. Pēc tam atkal izklīda.

-   Personas kods? viņš ieminējās.

-   Tu skaidri zini? Molnara balss izklausījās vīlusies.

Saraks pamāja. Diezgan.

-   Mēs, protams, jau apskatījāmies, Molnars atgādināja. — Bet tā ir tikai viena no iespējām. Šis numurs pieder kādai sievietei, kas strādā Ūmeo bibliotēkā. Reģistrā par viņu informācijas nav, neviena radinieka vai kāda cita, kas viņu saistītu ar tevi vai Stokholmu. Kristīna Svensone, vai tev tas kaut ko izsaka? Molnars norādīja uz skaitli lappuses pašā apakšā. Saraks pakratīja galvu. Tas neko neizteica.

-   Un pārējie četri? viņš jautāja.

-    Pārējiem nav nozīmes, Molnars sacīja. Paskaties vēlreiz pirmo numuru: 9728444477. 97 vēl derētu, tas varētu būt dzimšanas gads. Bet 44. diena un 28. mēnesis?

Problēma bija skaidra, bet viņš nesaprata, kā varēja aizmirst kaut ko tik fundamentāli svarīgu.

-   Man liekas, tas ir bankas konts, — Molnars minēja. Un tas, iespējams, ir saistīts ar Jānusu, tu viņam maksāji. Ja vien tu varētu atcerēties, kurai bankai tas pieder, varbūt mums izdotos uzzināt

ko vairāk. Varbūt viņš izmanto kredītkarti, tad mēs varētu iegūt videonovērošanas kameras ierakstus no kāda bankomāta, un tad mums izdotos uzzināt, kā viņš izskatās. Vai tu atceries kaut ko, kas ir saistīts ar kontiem vai bankām?

Saraks turpināja kratīt galvu. Dažas sekundes viņam bija šķitis, ka viss sāk atšķetināties, ka viss kļūst skaidrāks. Bet tagad viņš jutās vēl vairāk apjucis. Vilšanās viņu smacēja. Izskatījās, ka Molnars to pamana.

-   Nesatraucies, Dāvid. Tas nokārtosies. Mēs viņu atradīsim, apsolu. Viņš uzlika roku uz Saraka pleca. Izgulies, apskati piezīmju grāmatiņu rīt no rīta. Agrāk vai vēlāk viss nokārtosies.

-   Protams, — Saraks nomurmināja. — P-paldies, Pēter. Paldies, ka tu manis dēļ tā centies. Paldies par tavu pacietību, — viņš vēl piebilda.

-    Nerunā niekus. Mēs taču esam draugi, tu manis dēļ būtu darījis tieši tāpat, vai ne?

Saraks pamāja ar galvu. K-kā iet darbā? Ar Vālinu un iekšējo izmeklēšanu?

Molnars iešķībi pasmaidīja. Jā, visi grib tevi dabūt rokā. Viņi nāk cits pēc cita un zvana pie tava dzīvokļa durvīm. Neizskatās īpaši priecīgi, ka neesi mājās. Bet pagaidām viņiem rokas pilnas ar citām lietām. Iekšējiem izmeklētājiem nākas veikt daudzas dažādas nopratināšanas, lai viņi varētu uzzināt, kas noticis, un pierādīt savas aizdomas. Un tas ir mazliet apgrūtinoši, jo Berha nodaļa šobrīd ir kursos par dzimumu līdztiesību. Vālina komandā arī šobrīd trūkst darbinieku, tādēļ es rēķinos, ka mums ir vismaz pāris nedēļu, līdz visiem būs skaidrs, par ko viņi tevi grib apsūdzēt.

Molnars uzsita Sarakam uz pleca.

-   Atpūties nu, Dāvid, atmiņas noskaidrosies. Mums joprojām ir gana daudz laika, lai visu saprastu un savienotu trūkstošos pavedienus. Tagad koncentrējies uz bankas kontiem un piezvani man, tiklīdz atcerēsies, labi?

-   Un Berhs? Ko mēs iesāksim ar viņu? Slimnīcā viņš izskatījās nobijies. Gribēja, lai visu, kas attiecas uz Jānusu, es nododu viņam.

Molnars iekoda lūpā.

-   Atstāj Berhu manā ziņā. Viņš nav īsti…

Skaņa no halles viņus pārtrauca. Klusa grabināšanās, it kā kāds uzmanīgi mēģinātu pārbaudīt rokturi, lai redzētu, vai durvis ir aizslēgtas. Molnars ātri pielēca kājās, pacēla kreklu, kas slēpa jostas ieroča maksti, un paspēra soli uz halles pusi. Arī Saraks piecēlās kājās.

-   Vai tu gaidi ciemiņus? Molnars čukstēja pāri plecam.

Saraks pakratīja galvu. Cauri logam uz lieveni varēja samanīt

tumšu ēnu. Molnars vienā rokā turēja ieroci, ar otru pagrieza atslēgu.

-   Gatavs? Molnars čukstēja. Saraks pamāja ar galvu. Atcerējās par pēdām sniegā lejā starp kokiem. Sajūtu, ka kāds viņu vēro.

Pēkšņi skaidri klauvēja pie durvīm.

-   Tā esmu es, Dāvid, atver! sauca sievietes balss.

Molnars jautājoši uz viņu paskatījās.

-   M-mana personiskā asistente, Saraks nomurmināja.

Molnars sarauca uzacis. Vai tad tu negrasījies slēpties?

Saraks atvēra muti, lai paskaidrotu, ka Natālija pati viņu atrada.

Bet saprata, ka tas izskatīsies pārāk ceremoniāli.

-   Man vajadzēja zāles, viņš paskaidroja. Likās, tas nav nekas traks. Viņa nevienam nestāstīs, ka esmu šeit. Viņa devusi klusēšanas zvērestu. Turklāt man nepieciešama viņas palīdzība.

-    Protams, Dāvid, es saprotu. Man pašam būtu vajadzējis par to iedomāties. Pāris sekunžu viņš Saraku vēroja, tad uzsita viņam uz pleca un atslēdza ārdurvis.

-   Sveiks! Natālija nopētīja Molnaru. Es jau domāju: kam tā mašīna uz piebraucamā ceļa?

-   Sveika! Mani sauc Pēters Molnars. Esmu Dāvida kolēģis un labs draugs. Molnars viņai plati uzsmaidīja.

Viņa sparīgi pakratīja viņa roku. Natālija, viņa nomurmināja. Personiskā asistente.

-    Saprotams, Molnars atbildēja, vēl joprojām turot viņas plaukstu. Saki, ko gribi, par Zviedrijas veselības aprūpes sistēmu, bet reizēm tā vienkārši darbojas lieliski. Vai tu strādā valsts iestādē?

-   Adelfi Care, — Natālija atbildēja.

Molnars pamāja, joprojām turēdams viņas plaukstu. Un tu atbrauci līdz šejienei, Vaksholmas arhipelāgam, lai apciemotu viņu mājās. Tas nudien nav slikti.

Natālija paraustīja plecus. Mēs braucam tur, kur atrodas mūsu pacienti.

Viņa beidzot atbrīvoja roku no Molnara tvēriena un pacēla pirkumu maisiņus, kas stāvēja uz kāpnēm.

-   Ielikšu pārtiku ledusskapī, Dāvid! — viņa uzsauca pāri plecam, pogājot vaļā jaku. Molnars viņai brīdi sekoja ar skatienu, tad palūkojās uz savu dārgo nirēja rokaspulksteni.

-   Man laiks doties prom, gribu paspēt uz prāmi pulksten sešos. Mums šonakt veicama operācija. Jauki redzēt, ka tu esi drošās rokās.

Viņš uzvilka savu dūnu jaku, mazliet pieklusināja balsi:

-   Piezvani, ja atceries kaut ko saistībā ar kontu numuriem! Un paturi piezīmju grāmatiņu pie sevis.

-   S-saprotams, Pēter!

-   Lieliski! Uz drīzu sadzirdēšanos, Dāvid!

Molnars piemiedza Sarakam ar aci, pēc tam izvilka mašīnas atslēgas no kabatas un atvēra ārdurvis.

-    Bija prieks iepazīties, Natālij! — viņš sauca virtuves virzienā.

Tiklīdz ārdurvis aizvērās, Natālija iznāca atpakaļ hallē.

-    Ēdiens pēc brīža būs gatavs. Es tikai ātri uzpīpēšu, viņa noteica un parakājās dziļāk savas jakas kabatās.

VECĀ GARĀŽA bija gandrīz nodegusi. Jumta vairs nebija, arī logu, starpsienu un durvju nebija. Viss, kas atlicis, bija baltas, sodrējiem klātas ārsienas un pārogļojušos būvmateriālu kaudze. Lai gan bija pagājuši jau divi mēneši, vieta joprojām smirdēja pēc deguma.

Atifs nostājās durvju atvērumā, aizsedza saules gaismu ar roku un paskatījās uz pretī esošo nolaisto māju jumtiem. Nebija grūti iztēloties, kā tas notika.

Vieta, kur viņi apstādināja vērtslietu pārvadātāju, atradās vien pāris kilometru tālāk. Brauciens ar automašīnu ilgst, augstākais, četras minūtes. Adnans un divi viņa puiši iebrauca garāžā ar zagtu

mašīnu un aizvēra aiz sevis vārtus. Tur jau gaidīja bēgšanai paredzētā mašīna numur divi, “tīrs” autiņš, kas uzskaitē neparādās kā zagts. Puiši pārlika laupījumu otrā mašīnā lielo hokeja somu vai ko tamlīdzīgu. Pēc tam novilka kombinezonus, cimdus un bruņuvestes, to visu sameta nozagtajā mašīnā. Kāds vai kādi no viņiem iztukšoja pāris pudeļu degšķidruma un piešķīla uguni. Salons bija liesmās vien dažu minūšu laikā.

Tad puiši ielēca jaunajā mašīnā. Visi atviegloti uzsmaidīja un jutās kā uzvarētāji vārti atvērās un nozieguma pēdas sadega līdz ar nozagto mašīnu, un viss, kas bija atlicis, jauki un mierīgi doties mājās. Adnans sēdēja priekšējā sēdeklī. Varbūt viņš domāja, ka, par spīti visam, situācija nokārtosies. Ka drīz viņš būs veiksmīgas sporta zāles līdzīpašnieks. Ka varēs savai ģimenei nodrošināt labvēlīgus apstākļus.

Mašīna izbrauca uz ielas. Kruķi jau bija gatavībā. Snaiperi izvēlējušies savus upurus. Neviens nezina, kas izdarīja pirmo šāvienu. Saskaņā ar poliču teikto tas bija Adnans, bet ko gan citu lai viņi sacītu. Neatkarīgi no tā, kas to izdarīja, viss bija beidzies trīsdesmit sekunžu laikā. Adnans un Juha bija miruši, Tomijs nopietni ievainots.

Un tas viss tikai tāpēc, ka kāds palaida muti. Kāds organizācijas iekšienē. Abu Hamsa teica: tas nācis no Jānusa, izslēdzot Bakšī. Mazā žurka noteikti nezināja neko svarīgu, taču visi zināja, ka uz viņu nevar paļauties. Bet Abu Hamsa arī minēja, ka Jānuss rīkojās gudri, viņa sniegto informāciju nevarēja vērst tieši pret vienu konkrētu personu. Tātad ķēdē ir vairāki posmi, personas, kas, visticamāk, pat nezina cita par citu. Pitbuls Pasi, nenoliedzami, bija saistīts ar sporta zāli. Varbūt viņš bija dzirdējis par slepeno darījumu starp Dīno un Adnanu, kuru Hamsa bija piedāvājis, un pēc tam palaidis muti? Un Jānuss bija uzmanīgi klausījies…

Pēc tam kad puišus apšaudīja ar automātiem, Pitbulam pielēca. Saprata, ka viņš ir daļēji vainīgs, sāka trīcēt kā apšu lapa un pameta valsti bailēs tikt uzskatīts par balamuti, kas slepus sadarbojas ar Jānusu. Viņš bija spiests uzturēties Taizemē, līdz Ērika J. mistiskais

draugs piezvanīja un pateica, ka viss norimies. Ka neviens viņu nevaino. Drošības apsvērumu vadīts, Pitbuls tomēr uzrakstīja savam vecajam draugam Bakšī, vīrietim, kam ausis bija tikpat lielas kā mute, lai tas šo informāciju apstiprina.

Pitbuls bija atbraucis atpakaļ un pabijis valstī vien pāris stundu, kad viņu nošāva. Nevienas pazīmes, ka kāds būtu viņu piespiedis vai mēģinājis iegūt no viņa informāciju. Divi šāvieni krūtīs, un, spriežot pēc sejas izteiksmes, Pitbuls pat nesaprata, kas notiek. To, ka radījis nevajadzīgu risku. Viņš bija tikai pavediens, kas jāiznīcina.

Atifs kādu laiku bija spēlējies ar domu, ka Ēriks J. ir Jānuss. Bet tas būtu pārāk vienkārši. Jānuss nekad neveidotu tiešu saikni ar tādiem cilvēkiem kā Pitbuls vai Bakšī. Būtībā Ēriks J. bija vidutājs, kāds, kura lomu īsti nevarēja definēt. Jānuss atradās krietni augstāk hierarhijas pakāpē, daudz dziļāk ievīts tīklā.

Tomēr Atifs jau bija pavirzījies uz priekšu. Ja viņa teorija bija pareiza, tad tieši Jānuss novāca Pitbulu pagrabā, lai savāktu pēdas aiz sevis. Tādā gadījumā viņš tikko ir palaidis to garām, tikai par nieka pusminūti. Pat dzirdējis ārdurvis aizveramies aiz viņa. Pēdas bija aprāvušās.

Bakšī bija nozudis, Ērika J. telefons joprojām bija izslēgts, un brauciens uz nodegušo garāžu neko jaunu nebija devis. Viņš varēja pieņemt vienkāršu lēmumu. Pieņemt Frenka Hantera piedāvājumu, pēc tam apsēsties un skaisti pagaidīt, līdz Jānuss agrāk vai vēlāk tiks nodots viņam tieši rokās. Jautājums bija: vai viņš pats ir gatavs darīt to, ko Hanters no viņa prasīja? Vienkāršā, īsā atbilde ir “nē”. Jānuss ir personiska padarīšana, nevis uzdevums, kuru izpildīt kāda cita vārdā. Tie laiki jau sen ir aiz muguras.

Atifs bija tā nogrimis domās, ka nedzirdēja viņus nākam, līdz īsākais no tiem paklupa pār dēļa galu. Trīs vīrieši, visi spēcīgas miesasbūves. Divi bija aptuveni viņa augumā, trešais, ar bārdu, — centimetrus desmit īsāks. Atifs iebāza rokas kabatās, saprata, ka saliekamais nazis joprojām atrodas mašīnas sānu nodalījumā.

-   Atifs Kasabs? vaicāja bārdainais.

-    Kas jautā?

-   Mums tev ir neliels sveiciens. Vīrietis smaidīja.

Abi pārējie gāja katrs uz savu pusi, neļaujot viņam aizbēgt. Bārdainis smīkņāja, ar vienu roku izvilka salokāmo steku. Atifs dziļi ievilka elpu un ierāva galvu plecos. Ja vīrieši būtu profesionāļi, viņš jau sen būtu apstrādāts. Tie būtu izmantojuši pārsteiguma momentu kombinācijā ar pārspēku, lai radītu maksimālu šoku. Tātad visi trīs bija tikai parasti kaušļi, visticamāk, nebija raduši strādāt grupā.

Viens no garākajiem vīriem paspēra pāris ātru soļu uz priekšu. Spēriens bija ass un precīzs, ņemot vērā, ka nāca no pieauguša, spēcīga vīrieša, bet Atifam nekļūdīgi izdevās izvairīties. Mazliet resnākais vīrietis saprata, ka cīņa ir sākusies bez viņa. Viņš nolieca galvu un metās Atifam virsū.

Atifs sagrāba vīrieti zem rokām, svieda viņu pret sienu un trieciena brīdī iebrauca ar kreisās rokas pirkstiem vīrieša sejā, ļāva tiem ieurbties miesā. Līdz viņš sajuta ko mīkstu salūstam zem rādītājpirksta, dzirdēja vīrieti izkliedzam savas sāpes.

Otrs vīrietis turēja dūres sev priekšā, Mai Tai stilā pacēla kāju jaunam spērienam. Atifs pagrūda resno tieši viņam virsū. Spēriens trāpīja virs Atifa pleca un turpināja ceļu augšup, viegli aizskarot kreiso ausi. Viņa galvā kaut kas eksplodēja.

Varēja dzirdēt, kā ķermenis atsitas pret zemi, viņš klumburēja uz priekšu un cieši samiedza acis, lai atgūtu redzi. Samanīja kustību uz zemes un kājas atvēzienu. Sajuta kaut ko sadrūpam zem zābaka.

Steka sitiens viņam trāpīja tieši virs kreisās lāpstiņas. Sāpes varētu novērtēt uz sešām ballēm. Spēcīgi, bet ne pietiekami, lai izsistu viņu no spēles. Atifs salieca roku, lai aizsargātu galvu. Otrs sitiens trāpīja zemāk pa muguru un ribām, bet nieres nebija cietušas. Sāpes ap septiņām ballēm. Atifs pavirzījās tālāk no steka diapazona.

Taizemiešu cīņas mākslas bokseris grasījās piecelties. Atifs spēra viņam pa deniņiem. Nepareizi aprēķināja attālumu un trāpīja pa degunu. Vīrietis atkrita atpakaļ, pievilka klāt kājas un sarāvās čokurā.

Uz bridi viss norima, kamēr tie cits uz citu skatījās. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija smagas elsas un resnā šņuksti, kamēr viņš centās aizrāpot prom. Viens piebeigts, divi atlikuši.

Atifs nolēma mainīt stratēģiju. Nevis gaidīt jaunu uzbrukumu, bet mesties virsū bārdainajam. Manevrs vīrieti pārsteidza, un viņš nepaspēja izlemt, vai viņam vajadzētu izmantot steku vai palēkt malā, un Atifs ietriecās viņam krūtīs.

Abi apgāzās. Vīrieša rokas sniedzās pretī Atifa sejai, meklēja viņa acis. Atifs iegrābās vīrieša matos, atgāza atpakaļ viņa galvu un trieca to pret zemi, cik stipri vien spēja. Vienreiz, divreiz. Sajuta, ka vīrieša ķermenis kļūst ļengans.

Spērienu viņš nebija gaidījis, vien sajuta tā spēku, kad tas sasniedza viņa galvu. Viņš nokrita sāņus, viss sašūpojās, debesis un betona zeme samainījās vietām. Atifs sarāvās kamolā, sargāja galvu, cik vien spēja. Piespieda sevi pagriezties pa labi uz sienas pusi. Ieguva pāris sekunžu atelpu. Viņš redzēja bokseri paceļam kāju, atspērās no sienas un metās virsū vīrieša kājai. Vīrietis sagrīļojās un nokrita zemē.

Atifs pielēca kājās. Kreisā roka bija gandrīz nelietojama, un viss joprojām dubultojās. Sāpes pietuvojās astoņām ballēm. Viņam tas ir jāpabeidz.

Viņš uzkāpa kaut kam apaļam, sākumā domāja, ka tas ir kāda pirksts. Pēc tam pamanīja ko citu. Bokseris pārlaida plaukstas virspusi pāri sejai, lai noslaucītu asinis, kas tecēja no viņa deguna, un Atifs izmantoja mirkli, lai pieliektos un noslēptu priekšmetu aiz muguras.

Viņš sagrāba rokturi, ļāva cietušajai kreisajai rokai nokarāties līdzās ķermenim, tajā pašā laikā pacēla zodu.

Bokseris norija ēsmu. Viņš palēcās uz pirkstgaliem, viegli paceļot labo kāju. Atifs gaidīja spērienu. Kad tas tuvojās, viņš ar labo roku, cieši satvēris saliekamo steku, no visa spēka zvēla pa vīrieša apakšstilbu. Bokseris nokrita uz grīdas. Atifs jau bija ticis pusceļā līdz durvīm, kad vīrietis sāka kliegt.

Trīsdesmit

-   TIESLIETU MINISTR, CIK JAUKI, ka jūs varējāt ierasties. Un cik patīkami ar jums iepazīties, Stēnbergas kundze.

-   Vēstnieka kungs! Stēnbergs sarokojoties uzrunāja.

-    Ceru, ka iztiksim bez formalitātēm. Galu galā mēs taču esam veci paziņas, pat ja pagājuši vairāki gadi. Garais vīrietis ar plānajiem matiem, ģērbies smokingā, plati smaidīja.

-   Saprotams. Arī Stēnbergs pasmaidīja. “Un tagad tu noteikti čalosi par to, cik brīnišķīgs darbinieks esmu bijis.”

-    Kā jūs zināt, Stēnbergas kundze, Jespers bija viens no labākajiem prokuroriem manā tribunālā. Man jau toreiz bija skaidrs, ka viņš tālu tiks.

-    Cik patīkami dzirdēt. Karolīna paņēma veco vīru zem rokas. Lūdzu, pastāstiet vairāk, vēstnieka kungs. Mums ar Jesperu patiešām pietrūkst Hāgā pavadītā laika. Nīderlande ir fantastiska zeme. Ko jūs teiktu, ja mēs kaut ko iedzertu?

Stēnbergs pateicībā paskatījās uz sievu, jo viņa maigi virzīja runātīgo vīru bāra virzienā. Viņam lieliski padevās šādi pasākumi viņš prata kult tukšus salmus, zināja mazos kodus, kā izturēties tāda veida svinībās. Bet Karolīna spēlēja pavisam citā līgā, instinkts viņai bija asinīs. Viņa bija iemācījusi viņam Visu, viņas vectētiņš galu galā bija strādājis par ārlietu ministru, un tētis Karls Ēriks noteikti dzīvi beigs kā vēstnieks gluži kā visi pārējie lojālie partijas darbinieki.

Stēnbergs paskatījās uz durvīm, viņam ar galvu pamāja drošības policijas miesassargs, kas bija sekojis viņam vēstniecībā, bet Stēnbergs pat nepūlējās atbildēt uz šo žestu.

-   Ministra kungs? Viņš turpināja virzīties uz priekšu, sarokojās, draudzīgi pamāja ar galvu cilvēkiem, kas gāja garām. Izmantoja savu patentēto Stēnberga smaidu, pat necentās apstāties. Galvenais āķis bija neapstāties, izvairīties tikt iejauktam bezjēdzīgās diskusijās, kas nekur neved.

Vālinam vajadzētu būt šeit. Vēstniecība uz Jaunā gada svinību kokteili vienmēr mēdza ielūgt cilvēkus, kas dienēja kara tribunālā. Stēnbergs paskatījās visapkārt, viņam likās, ka pamanījis pazīstamu stāvu vienā no tālākajiem telpas stūriem. Bet, kolīdz viņš sāka virzīties turp, kāds ieķērās viņam elkonī.

-   Jesper! — Tas bija Jons Tornings.

-   Jon, prieks tevi redzēt. Vai tu ieradies viens?

-  Margarēta palika mājās. Viņa nejutās pārāk labi. Tas viss… — viņš pamāja uz pārpildīto telpu, …viņu nogurdina.

“Un ne tikai viņu,” Stēnbergs nodomāja. Jons Tornings izskatījās pārguris. Maisiņi zem acīm bija vēl lielāki nekā iepriekš, turklāt sejas ādu dažviet klāja sārti pleķi.

-   Es saprotu, pasveicini viņu no manis, Jon. Diemžēl man… Viņš atlaida rokasspiedienu, bet Jons Tornings turpināja turēt viņa plaukstu.

-   Kā iet, Jesper?

-    Kā tu to domā? Stēnbergs uzmeta ašu skatienu Karolīnai.

-   Ar izmeklēšanu. Ir pagājušas vairāk nekā divas nedēļas. Tu teici…

-   Es teicu, ka ziņošu pēc garajām brīvdienām. Visticamāk, ne agrāk kā janvāra vidū.

-   Bet kaut ko taču būsi dzirdējis?! Jons Tornings turpināja turēt viņa roku. Balss bija nedaudz par skaļu, un apkārt esošie cilvēki sāka mest skatienus viņu virzienā. Jespers turpināja smaidīt, sajuta alkoholu vīrieša izelpā.

-   Šī nav īstā vieta tādai diskusijai, Jon.

-   Jesper, lūdzu!

Aizvien vairāk seju pievērsās viņiem. Daudz par daudz, lai šo situāciju varētu uzskatīt par patīkamu.

-    Dosimies uz bāru, Jon, es tev izstāstīšu. Viņš pavilka veco vīru sev līdzi, un tas pēc pāris soļiem beidzot atlaida tvērienu. Jons Tornings viņam paklausīgi sekoja kā tāds kucēns, viņam patiesībā bija tā pati skumīgā sejas izteiksme kā ģimenes mīlulim Tubem, kad tas nedrīkstēja doties līdzi. Vecais Jons vairs neizskatījās pēc sevis. Kaut kas bija jāsaka, jebkas, lai tikai tiktu no viņa vaļā.

Stēnbergs apstājās, pagaidīja, līdz cilvēki novērsa skatienus. Tad dziļi ievilka elpu. Jons Tornings šķita gatavs kuru katru brīdi sabrukt. Stēnbergam bija jāiebaro viņam kāds kumosiņš, kas tāds, kas izklausītos uzmundrinoši.

-   Jon, lieta tāda… viņš čukstēja, pieliecies pie auss, …mēs esam atraduši pāris… nesakritību. Tādas, kurām nepieciešams uzmest aci. Tas nav nekas ārkārtīgi būtisks, viņš ātri piebilda, redzot vīrieša reakciju, bet mēs darām visu, ko varam. Vālins uzdevumu uzticēja vienai no labākajiem… — Stēnbergs iekoda mēlē. Velns ar ārā! Viņam būtu vajadzējis Vālinu turēt no šī temata pa gabalu.

-   Kā jau iepriekš teicu, Jon, janvārī tu saņemsi konkrētus rezultātus. Līdz tam…

Jons Tornings nepacietīgi pamāja ar galvu. Saprotams, Jesper, es visu saprotu! Es patiešām novērtēju…

Stēnbergs smaidīja savu vidēji līdzjūtīgo smaidu.

-   Nav vajadzības pateikties, Jon. Un atceries, mums tikai jāpapēta šis tas tuvāk. Tā notiek visu laiku, un tas nenozīmē, ka kaut kas ir atgadījies.

Jons Tornings vairs neklausījās, tikai apskāva Stēnberga roku. Un viņa sejas izteiksme šķita pat laimīga.

-   Paldies, Jesper, milzīgs paldies! Tu pat nenojaut!

Tad Stēnbergs pameta skatienu pār sava vecā mentora plecu un pamanīja, ka sieva pētoši viņus vēro.

SARAKS SMAKU SAJUTA jau kāpnēs. Cigarešu smaku. Viņš bija cieši gulējis, sapņojis par dažādām lietām, bet pamostoties neko no tā neatcerējās. Vienīgais izņēmums bija dziesma.

I owe everything

Debts I cant escape til the day I die.

“Odds and evens” viņš atcerējās dziesmas nosaukumu. Vēlāk internetā būs jāpameklē dziesmas vārdi.

Viņš nokāpa hallē, sekoja smakai dzīvojamā istabā un tālāk uz iestikloto verandu. Natālija stāvēja stikloto durvju otrā pusē. Cigarešu dūmi vijās ap viņas galvu, lauzās iekšā mājā pa nenosiltināto logu šķirbām. Saraks apjauta, ka priecājas viņu redzēt.

Viņš viegli pieklauvēja pie stikla. Sieviete pagriezās un viņam uzsmaidīja. Ievilka pēdējo dūmu un nometa izsmēķi uz sniega klātā zāliena.

-   Vai tu jau ilgi te esi? — viņš jautāja, kamēr Natālija aiz sevis aizvēra stikla durvis.

-   Apmēram stundu. Man patiešām šī vieta patīk. Cik tālu sniedzas pagalms? Viņa norādīja uz mežu.

-   Līdz pat ūdenim pakalna otrā pusē, viņš atbildēja.

-   Jauki, vai ir ari laipa?

-   Gan laipa, gan laivu novietne, bet abi ir pavisam nolaisti. Gluži kā māja. Saraks izpleta rokas. Es biju plānojis to atjaunot, bet šādi tādi notikumi nostājās ceļā.

Natālija pamāja ar galvu, no džinsu kabatas izvilka higiēnisko lūpu krāsu un pārvilka to pār lūpām.

-   Jā, es redzēju materiālus un darbarīkus otrajā stāvā. Tātad esi vīrietis ar zelta rokām, Dāvid?

-   Ne gluži. Saraks paraustīja plecus. Bet otra iespēja bija pārdot. Ja mēs algosim strādniekus remontam, tas mums izmaksās veselu bagātību, un to nedz es, nedz māsa nevaram atļauties.

Natālija neizprotamā izteiksmē sarauca seju.

-   Klau, patiesībā es gribēju tev ko jautāt, Saraks iesāka. Kad tu uzkopi manu dzīvokli, vai redzēji kaut ko uzrakstītu uz guļamistabas sienas?

-    Ko?

-   Nu… Saraks mēģināja atrast īstos vārdus. — Sava veida ziņojumu. Kaut ko par noslēpumu?

Natālija pakratīja galvu. Dzīvoklis izskatījās pēc karalauka. Bet sienām nebija ne vainas. Kāpēc tā jautā?

Saraks pamāja ar galvu, paskatījās uz augļu dārzu. Nē, es tikai kaut ko biju iedomājies. Varbūt tā bija tikai mana iztēle. Laikam esmu to nosapņojis.

Natālija viņā paraudzījās, it kā gribētu ko jautāt.

-   Vai esi izsalcis? — viņa vaicāja. — Varu uzcept olas un bekonu.

-    Protams.

Viņš palika stāvam iestiklotajā verandā, tikmēr Natālija devās uz virtuvi. Viņš atkal pašķielēja uz augļu dārzu, un uz bridi viņam likās, ka starp kokiem pamana kādu kustību. Bet tad saprata, ka tas bija tikai vējš, kas lika ēnām kustēties.

Debts I can’t escape til the day I die, balss viņa galvā žūžoja. Dziesma bija atgriezusies, un viņš pēkšņi atcerējās, kā sauc dziesmas izpildītāju The High Wire. Vārdu nevarēja iztulkot zviedru valodā. Augstā virve izklausās pārāk nepakļāvīgi pastāvošajai iekārtai. Varbūt balansēšanas mēģinājums?

-    Ak, Dāvid, es to atradu hallē. Vai tu raksti dienasgrāmatu?

-    Ko-a?

Natālija stāvēja durvju ailā. Rokās viņa turēja viņa piezīmju grāmatiņu.

Velns ar ārā!

-   T-tas nav nekas īpašs, viņš noteica, pasperot pāris veiklu soļu viņas virzienā. — Tikai šis tas, ko esmu pierakstījis.

Saraks pastiepa roku. Viņš bija to atstājis guļamistabā, par to viņš bija pārliecināts. Palicis zem… zem…? Velns ar ārā!

Natālija pasniedza viņam piezīmju grāmatiņu.

—To atveda tavs draugs Pēters, vai ne? Vai grāmatai ir saistība ar tavu policista darbu? Slepeni avoti?

Saraks sakoda žokļus. Natālija pamanīja viņa reakciju.

-   Labi, nomierinies, viss ir kārtībā. Es nemaz negribēju okšķerēt. Viņš pats pastāstīja.

— Kas tad, Pēters?

Natālija pamāja ar galvu.

-   Pirms devās ceļā, viņš man izdiedelēja cigareti. Patīkams puisis, varbūt nedaudz pašpārliecināts manai gaumei. Turklāt man nepatīk tādas pārlieku sakoptas bārdiņas. Jebkurā gadījumā viņš mazliet pastāstīja, ar ko jūs strādājat. Neieslīga detaļās vai tamlīdzīgi, tikai pateica, ka ir svarīgi, lai tu drīz atgūtu atmiņu. Viņš teica: tas ir ļoti svarīgi.

Natālija pasmaidīja, un Saraku atkal pārņēma nepatīkama sajūta. Ka viss nav tā, kā izskatās.

VĪRIETIS AUGĻU DĀRZA gandrīz nemaz nebija pakustējies. Viņš mierīgi stāvēja un vēroja māju ar binokli. Redzēja vīrieti un sievieti sarunājamies uz lieveņa, redzēja, kā viņa ieiet atpakaļ mājā. Uz brīdi viņam likās, ka vīrietis, par spīti attālumam un ēnām, kurās slēpās, viņu ir pamanījis, ka viņu skatieni sastapās. Bet, protams, tā bija tikai iztēle. Viņš bija fantoms, spoks, nepamanāms.

Vīrietis nolaida binokli, izņēma cigareti no ādas jakas kabatas, aizgriezās no vēja un aizkūpināja. Turēja to savā saliektajā plaukstā, lai paslēptu naidīgo sarkano gaismiņu. Viņam vajadzēja atmest, viņš to zināja. Bet vēl ne. Vispirms viņš gribēja pārliecināties, ka noslēpums ir drošībā. Ka viņš ir drošībā…

Viņš paskatījās augšup. Vīrietis bija iegājis atpakaļ mājā. Viņš vēlreiz ievilka dūmu. Pagriezās un lēnām klumburēja prom starp diviem apsnigušajiem vārtu stabiem, līdz nozuda mežā.

Trīsdesmit viens

LAPPUSĒ BIJA LASĀMAS piecas ciparu kombinācijas. Četras no tām bija uzrakstītas ar vienu un to pašu melnas tintes pildspalvu. Pirmā toties bija ieskrāpēta ar parastu, pusrakstošu biroja pildspalvu. Molnaram bija taisnība, tikai vienu no skaitļiem varēja uzskatīt par personas kodu. Pārējie bija dažādu ciparu kombinācijas.

Saraks bija nonācis pie secinājuma, ka piezīmju grāmatiņā ir divas dažādas nodaļas. Lielāko daļu veidoja rindas, kas atgādināja ierakstus kuģa žurnālā. Datumi, segvārdi un kodi, kas, visticamāk, apzīmēja vietu. Pirmais datums bija gandrīz divus gadus vecs, pēdējā dokumentētā tikšanās bija trešajā oktobrī, un tā bija saistīta ar kādu informācijas avotu, sauktu par Baccus. Nekas no pieejamās informācijas viņam neko neizteica.

Par tikšanos ar Jānusu nebija nekā, tāpēc, lai kā arī viņi būtu tikušies, šo informāciju Saraks droši vien bija dokumentējis citā veidā. Vai arī nebija dokumentējis vispār. Bet piecu ciparu kombinācija zem Jānusa simbola šķita visintriģējošākā. Vai tiešām tie bija bankas konti, kā Molnaram likās? Neizklausījās ticami. Viņa pirmā doma bija personas kods. Tādā gadījumā viņš tos būtu īpaši kodējis. Bet, ja skaitļi patiešām nozīmēja personas kodu, tad runa būtu par pieciem dažādiem avotiem; kāpēc lai viņš tos būtu pierakstījis bez segvārda? Varbūt atbildes bija atrodamas lappusēs, kas bija izplēstas. Līme atvērumā bija mazliet atlaidusies, un viņš varēja samanīt nelielas papīra paliekas gan pirms, gan pēc saraksta

ar Jānusa simbolu. Pēc trešā oktobra nekādas citas tikšanās nebija reģistrētas. Ko gan viņš bija mēģinājis noslēpt?

Saraks atkal domāja par Jānusu, mēģināja izskaitļot, kur gan vīrietis šobrīd varētu atrasties. Ko viņš darīja? Pie viņa guļamistabas durvīm klauvēja, un durvju atvērumā parādījās Natālijas galva. Varbūt tu vēlies kafiju? Ēdiens būs gatavs pēc kāda brīža.

-   Jā, es tūliņ nākšu, paldies tev, viņš atbildēja un pieķēra sevi smaidām kādā īpatnējā veidā, kuru neatpazina. Saprata, ka tas ir Natālijas dēļ.

Tabakas smaku no viņas drēbēm varēja sajust pat istabā. Smaka atsauca atmiņā vīrieti slimnīcā. Vai viņš patiešām tur bija atradies vai arī tas bija tikai Saraka iztēles auglis? Migrēnu izraisīta halucinācija, līdzīgi kā tās, kuras viņš pēdējo dienu laikā bija pieredzējis. Viņš cerēja, ka tā, bet diemžēl Saraks bija pārliecināts par pretējo. Vīrietis likās īsts, tas pats attiecās uz viņu sarunu.

-   Tu izskaties nomocījies, Natālija ieminējās, kad Saraks ienāca virtuvē. Vai es varu jautāt, ar ko tu nodarbojies, vai arī tas ir valsts līmeņa noslēpums? Viņa smaidīja un mazliet piepacēla gaišo uzaci.

-    Man tev jāatzīstas, viņa turpināja un pamāja ar galvu uz Saraka piezīmju grāmatiņu. Šī te stāvēja atvērta uz grīdas, kad es to atradu. Un es nenoturējos un iemetu tajā acis.

Saraks atvēra muti.

-   Tev nekas nav jāsaka. — Natālija pacēla vienu roku. Zinu, man tā nevajadzēja darīt, bet savas aizstāvības vārdā varu teikt: es nezināju, ka tajā pierakstīti slepeni policijas darījumi.

Saraks norija siekalas, sajuta, ka viņam izdosies savaldīt pēkšņi uzvirmojušo dusmu izvirdumu. Patiesībā Natālijai bija taisnība, tā bija viņa paša vaina, ka viņš tik neuzmanīgi izturējās pret savām lietām. Nolādētās sūda smadzenes!

-   Tas nekas, Saraks nomurmināja. Man jāiemācās uzturēt kārtību.

Natālija paraustīja plecus.

-    Njā, ja tas ir kāds mierinājums, tad apjukums ir viena no pierastākajām insulta blakusparādībām, viņa vēl piebilda.

-   V-vai tev ir bijis daudz tādu pacientu kā es? Ar to es domāju cilvēkus manā vecumā, kas piedzīvojuši insultu?

Natālija paskatījās uz viņu un pamāja ar galvu. Kāds pārītis bija gan.

-   Un kā viņiem gāja? Vai viņi kādreiz atgriezās vecajās sliedēs? Kļuva par tādiem pašiem cilvēkiem kā pirms insulta?

Viņa piešķieba galvu un iekoda lūpā.

-   Nē. Izmaiņas bija neatgriezeniskas, viņa brīdi vēlāk piebilda.

Saraks norija siekalas, juta, kā mēle pielīp pie aukslējām.

-   Un tomēr viņi dabūja ko tādu, ko vēlas ļoti daudz cilvēku, Natālija skaidroja.

-   K-ko tieši?

-   Jaunu iespēju. Iespēju būt tieši tādiem, kādi viņi vēlējās būt.

Saraks sēdēja klusēdams, tad lēnām pamāja ar galvu.

-    Dāvid, vai es varu kā palīdzēt? Man līdzi somā ir klēpjdators, ja tu ko vēlies sameklēt. Viņa pamāja ar galvu uz piezīmju grāmatiņu, kas stāvēja uz galda.

Saraks prātā šo to pārcilāja. Pēkšņi iedomājās, ko Natālija teica, kad pirmoreiz ieradās šeit.

-   Vai tu gadījumā neteici, ka pazīsti cilvēku, kas strādā Valsts ieņēmumu dienestā?

-    Labi, liels paldies par palīdzību, Fredij, Natālija pārtrauca sarunu un pagriezās pret Saraku. Tava drauga Molnara teiktais atbilst patiesībai. Vienīgais personas kods sarakstā pieder kādai sievietei, kas dzīvo Ūmeo. Kristīna Svensone, dzīvo Feltvēgenā.

Saraks neapmierināti sašķobīja seju.

-   Pārējie skaitļi nekam neder, bet to jau mēs zinājām.

Saraks nodūra skatienu. Mēģināja koncentrēties. Varbūt, par spīti šaubām, Molnaram ir taisnība, varbūt skaitļi apzīmē bankas kontus? Bet iekšējā balss teica, ka secinājums ir aplams. Skaitļi kaut kādā veidā ir saistīti ar cilvēkiem, par to viņš bija gandrīz pārliecināts.

-    Klau… Natālija iesāka.

Saraks paskatījās uz viņu un pamanīja, ka Natālija pēta viņa piezīmju grāmatiņas pirmo lappusi. Iedomājās, ka vajadzētu to vienkārši aizcirst ciet. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Skaitļi viņai izteica krietni mazāk nekā viņam pašam. Viņš pamanīja, ka Natālija sarauc pieri, izskatījās, ka viņa ir nogrimusi domās.

-   …manā datorā ir dažādi cipari, kurus es gribu paturēt noslēpumā. Lai gan mans cietais disks ir šifrēts, es tik un tā satraucos par to, ka kāds varētu tam piekļūt un to atšifrēt. Tādā gadījumā es nokļūtu pamatīgās nepatikšanās.

Saraks klusēja, mēģināja iztēloties, kādas gan varētu būt personiskās asistentes pamatīgās nepatikšanas vai arī kāpēc viņai bija izdevīgi sakari ar Valsts ieņēmumu dienestu. Bet domas nevedās.

-   Tāpēc es šo to pameklēju par kodiem un šifriem, Natālija turpināja. Iedomājos: ja tas palīdz man, varbūt varu mēģināt kaut ko atšifrēt.

-   Un? Saraks iztaisnoja muguru.

-   Es izmantoju parastu Јm71apu. Starp skaitļiem es atstāju pāris tukšu šūnu, tad tos vieglāk pārskatīt un izlasīt. Bet ar tiem jārīkojas smalki. Tā teikt, jālasa starp rindiņām.

Kaut kas Saraka galvā noklikšķēja. Pēkšņi atgriezās melodija. Sākās klusām, kā čuksts, tad ātri vien pieņēmās spēkā.

Got to start from somewhere

So I’ll start from the grave

We’ll count the steps along the way

-    Paskaties! Natālija norādīja uz atvērto piezīmju grāmatiņu. Pirmais skaitlis 9728444477 sākas otrajā rindā. Nākamais skaitlis ir trešajā rindā. Tad viena rinda ir izlaista. Skaisti un kārtīgi. Bet paskaties uz trešo numuru, tas pēkšņi ir divas rindiņas zemāk, un atstarpe līdz ceturtajam skaitlim ir vēl lielāka, vai redzi?

Saraks pamāja. Melodija viņa galvā pieņēmās spēkā.

-   Manā ^vcf’/lapā es katram skaitlim pievienoju rindiņas numuru. Ja piektajā rindiņā ierakstīts skaitlis 1000, tad zinu, ka patiesais numurs ir 1005. Ja tu esi izmantojis līdzīgu sistēmu, tad pirmajam skaitlim, kas ir otrajā rindiņā, jāpievieno divi.

Viņa sameklēja pildspalvu un uzrakstīja skaitļus uz kādas vecas avīzes. Atstāja atstarpi un palielināja skaitli par divi.

-   Vai arī nē, tas neizskatās labi. Tādā gadījumā mainās tikai pēdējais cipars. Vai arī pēdējie divi, pārējie paliek tādi paši. 9728444479 joprojām nav nekāds pareizais personas kods. Velns!

Natālija skatījās uz papīru.

-   Nē, tagad es zinu. Ja katram skaitlim pievieno divi, paskaties šādi. 9728444477 deviņi plus divi ir vienpadsmit, tātad viens. Septiņi plus divi ir deviņi, divi plus divi ir četri.

Viņa pierakstīja visus ciparus. Pēc tam paskatījās uz skaitli. 194066-6699

-   Eh… Natālija novilka un pakasīja skaustu. T ādā gadījumā tas būtu vecs cilvēks, kas dzimis 40. mēneša 66. dienā 1919. gadā. Velns ar ārā!

Viņa saņurcīja papīru.

-   Aizmirsti par to, man likās, ka izdevies izdomāt kaut ko gudru.

Saraks aizvēra acis. Mūzika atbalsojās smadzenēs, gandrīz apslāpēja viņa domas.

Odds for a christening

And evens, a wedding day…

Viņš paņēma pildspalvu un pierakstīja skaitļus.

9728444477

-   Nepāra rindiņas mīnuss. Pāra rindiņas pluss, viņš pie sevis murmināja, nemaz nedomājot. Atņēma rindiņas numuru no visiem cipariem, pēc tam atliecās atpakaļ.

750622-2255

-    Ej tu nost! — Natālija nomurmināja. Es tūliņ piezvanīšu Fredam.

ATIFS UZMANĪGI APTINA APSf.JU ap kreiso roku tik cieši, cik spēja. Rādītājpirksts un zeltnesis bija piepampuši kā cīsiņi, locītava un apakšdelms bija zili dzelteni un stīvi. Visticamāk, apakšdelma kauls bija ieplaisājis vai sliktākajā gadījumā viņš to bija salauzis. Katrā ziņā suņa koduma vieta izskatījās labāk, un tas uz visa notiekošā fona bija neliels mierinājums. Krūškurvja kreisā puse arī bija zila, un ievilkt dziļi elpu viņam sagādāja neciešamas sāpes. Vismaz viena vai vairākas lauztas ribas, viņš minēja. Turklāt ellīgās galvassāpes nespēja noslāpēt pat četras Ibumetin tabletes. Kopējais sāpju līmenis: stabilas piecas balles. Mokošas, kaitinošas, bet pārejošas. Viņš grasījās dažas dienas atpūsties un līdz Jaunajam gadam palikt nemanāms.

Bet varbūt viņam vajag nedaudz apdomāties, apsvērt nākamo gājienu? Varbūt, par spīti visam, vajag pieņemt Hantera piedāvājumu? Tādējādi viņš varētu izvairīties no turpmākiem nevēlamiem incidentiem. Neviens neuzdrošinātos vinu aizskart. Vai arī viņam vajadzētu nospļauties uz visu un atgriezties mājās. Atstāt notikušo pagātnē. Bet viņš zināja, ka tas nenotiks. Viņš nekad agrāk nebija ļāvis kādam aizbēgt, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt tagad.

Domas pārtrauca telefona zvans. Viņš nekavējoties iedomājās par I’indru un Kasandru. Piesteidzās pie durvīm, rakājās jakas kabatās, līdz izvilka mobilo telefonu. Sāpes ieurbās dziļi deniņos. Bet telefona displejs bija tumšs.

Zvanīja vēlreiz, un tobrīd viņš saprata, ka skaņa nāk no Pitbula telefona. Viņš atrada īsto kabatu, izņēma telefonu un nospieda atbildes pogu. Aizsargāts numurs.

— Hallo? viņš teica.

Bet kāds jau bija nolicis klausuli.

Trīsdesmit divi

-  FREDIJS IERAKSTĪJIS NUMURU MEKLĒTĀJA. Natālija turēja klausuli pie auss, pagriezusies pret Saraku.

Kods bija bērnišķīgi vienkāršs. Atņemt rindiņas numuru no visiem cipariem, kas atradās pāra rindiņās, pievienot numuru tām, kas atradās nepāra. Un pēkšņi skaitļu rindas pārvērtās personas kodos. Cilvēkiem, kas dzimuši starp 1968. un 1981. gadu.

-   Labi, tu esi gatavs? Te būs pirmais rezultāts, Natālija aizrautīgā balsī sacīja. Braiens Hansens, dzimis 1975. gadā Brommā. Aizsargāti personas dati.

Viņa pierakstīja vārdu, pildspalva skrāpēja lēto papīru. Skrapstošā skaņa atgādināja snigšanu. Sarakam gar acīm kaut kas nozibēja. Seja, pāraudzis vīrietis ar īsiem matiem un čūskas tetovējumu. Balss, kas bija pārsteidzoši smalka.

Es gribēju piedāvāt maiņas darījumu…

Vīrietis apsnigušajā mašīnā. Braiens Hansens! Viņš juta sirdi iepukstamies straujāk, juta adrenalīnu aizvien izplešamies ķermenī.

-    Ko tieši nozīmē aizsargāti personas dati? Natālija klausulē jautāja. — Vai to, ka dati nav pieejami publiskajā reģistrā, viņa skaļi atkārtoja, skatīdamās uz Saraku.

-   Vai jebkurš tam var piekļūt? viņa nerimās iztaujāt.

Iestājās neliels klusums, kamēr vīrietis klausulē kaut ko atbildēja.

-    Pēc īpašas izmeklēšanas. Kaut kāda aizsardzības pakāpe. Piekautām sievietēm, politiķiem, reizēm policistiem, — Natālija īsumā atstāstīja. Bet lielākā daļa cilvēku, kam ir aizsargātas identitātes, ir…

-    …kriminālnoziedznieki, Saraks pabeidza teikumu, paberzēdams degunu.

-   Tieši tā. Natālija uz viņu paskatījās. Mazliet sarauca pieri.

-    Un tas ir viss? Mēs varam uzzināt tikai vina vārdu? vina jautāja vīrietim klausulē. Viņš atbildēja ko tādu, kas lika Natālijas sejas izteiksmei mainīties. Kļūt krietni nopietnākai. Nē, nē. Tad jau mēs vairs nepaspēsim.

-   Kāpēc ne? Saraks jautāja.

Natālija noņēma telefonu no auss, paskatījās uz viņu, pirms atbildēja:

-   Jo Braiens Hansens ir miris. Viņš nomira divdesmit trešajā novembrī. Tajā pašā vakarā, kad tu…

-   …ietriecos, Saraks pabeidza teikumu. Viņš atkal aizvēra acis.

-   Vai ir rakstīts, kā viņš nomira? Cik tad viņam īsti bija? Nepilni četrdesmit, Natālija klausulē teica.

Sarakam likās, ka jau zina atbildi, bet, protams, viņš neko nedrīkstēja teikt. Un arī Valsts ieņēmumu dienesta dators to nepateiks.

-   Ak nē, nu tad miers ar viņu. Natālija kļuva nepacietīga.

-   Ķeramies pie nākamā vārda. Selims Markovičs, dzimis 1978. gadā Spongā. Viņa pierakstīja vārdu, ātri uzmeta skatienu Sarakam.

Viņš dziļi ievilka elpu, atspieda seju plaukstās. Acu priekšā iztēlojās dzeltenu dūnu jaku un iedomīgu, neliela auguma puisi ar smieklīgām Ūsiņām, viņš runāja pa telefonu. Cilvēks, kuru Saraks bija redzējis sapnī.

Eu, Ērik ]., long time no see!

-   Viņš arī ir miris? Natālija pārjautāja.

-   Pirms nedēļas. Viņa pierakstīja un atkal paskatījās uz Saraku.

-    Viņš bija vēl jaunāks. Tas ir ļoti dīvaini. Žēl, ka nav pieejama informācija, kā viņš nomira. Vai arī… pagaidi, Fredij, es tev tūliņ pārzvanīšu.

Viņa izskrēja no istabas, piegāja pie somas, kas gulēja pie durvīm. Pēc tam atgriezās ar savu klēpjdatoru.

-   Paskatīsimies. Divdesmit trešais novembris, kriminālnoziedznieks, vīrietis, miris, Stokholma.

Natālija ievadīja informāciju meklēšanas rīkā un nospieda taustiņu “Enter". Ekrānā parādījās informācija, pēc tam viņa uzklikšķināja uz kaut kā ar peles kursoru.

-    Lūk! viņa iesaucās. — Paskaties uz “Aftonbladet" tās nakts ziņu lapu!

Viņa pagrieza ekrānu uz Saraka pusi.

Vecpilsētā nogalināts pazīstams kriminālnoziedznieks.

Attēlā bija redzama apsnigusi mašīna, kuru viņš nekavējoties atpazina. Aizmugures stiklu klāja oranža ātrās palīdzības sega. T ālāk uz trotuāra varēja redzēt dažus stāvam, visticamāk, tie bija jaunieši.

-   Mēs par to nevaram būt droši, bet izskatās, ka detaļas atbilst.

Saraks klusēja. Viss, par ko viņš spēja domāt, bija Braiens Han-

sens. Viņa smalkā balss, baiļu smaka. Lode, kas lika viņa galvai triekties pret mašīnas paneli.

-    Pamēģināsim otru datumu. — Natālija atkal ievadīja datus. Šoreiz meklēja krietni vien ilgāk.

-    Labi, ar šo te ir grūtāk. Nav neviena notikuma, kas līdzinātos notikušajam Vecpilsētā. Bet Fredijs teica, ka diena, kad cilvēks tiek pasludināts par mirušu, uzskatāma par viņa nāves dienu. Tādā gadījumā šis varētu atbilst, Natālija noteica un atkal pagrieza ekrānu pret Saraku.

Miris vīrietis atrasts ūdenī pie Ridarholmenas.

Attēlā bija redzams tumšs busiņš un daži ugunsdzēsēji, kas nesa uz nestuvēm spilgti dzeltenu saišķi. Viens no ugunsdzēsējiem izskatījās tā, it kā censtos aizgriezties, it kā viņš labprātāk gribētu tikt prom no turienes.

-    Nu, es nezinu… Natālija ieteicās. Vismaz datumi sakrīt.

-   Tas ir viņš, Saraks apgalvoja.

-  Vai esi pārliecināts? Natālijas balss izklausījās satraukta. Kā tu zini?

-    Es vienkārši zinu, labi? — viņš šņāca.

Iestājās klusums. Saraks masēja deniņus, mēģināja salikt bildi kopā. Tas neizdevās.

Kā tu vari zināt?Tas nu gan bija miljons dolāru vērts jautājums.

-  Vai man piezvanīt Fredijam ari par pārējiem personas kodiem? Natālija uz viņu paskatījās.

-   Protams, Saraks nomurmināja. Mēģināja aizgaiņāt Markoviča samāksloto seju no savas iztēles. Viņam jādodas uz priekšu, jāatrod trūkstošie puzles gabaliņi, jāmēģina tos salikt kopā. Šī mistērija bija daudz lielāka, nekā sākumā šķita, krietni lielāka nekā divu vīriešu nāve. Kas tāds, ko viņš vēl nespēja aptvert. Viņam bija nepieciešams atrast to puzles gabaliņu, ar ko varētu sākt. Bet šobrīd viņam tāda nebija.

-    Sveiks, te atkal es! Mēs pārbaudīsim arī pārējos, — Natālija klausulē sacīja.

Viņas pildspalva skrapstēja pret papīru.

-   Trešo sauc Pasi Arvo Lehtonens, dzimis 1981. gadā. vŠoreiz personas dati nav slēpti, viņš dzīvo Roslagsgātanā 62.

-   Vai, pareizāk sakot, dzīvoja, viņa piebilda un pašķielēja uz Saraku. Viņa iespieda telefona klausuli starp ausi un plecu un rakstīja klēpjdatorā. Pagrieza ekrānu uz Saraka pusi, neko nesakot.

Vāsastānā nogalināts vīrietis

33 gadus vecs vīrietis atrasts miris pagraba telpās Roslagsgātanā 62. Vīrietis iepriekš nonācis policijas redzeslokā par sīkiem pārkāpumiem. Policija šobrīd izmeklē notikumu detaļas, bet kāds izmeklēšanā iesaistīts informācijas avots “Atfonbladet” apstiprina, ka tiek meklēts liela auguma vīrietis tumšās drēbēs, kas neilgi pirms tam pameta notikuma vietu.

Saraks aizvēra acis un centās atsaukt atmiņā Lehtonena seju, bet diemžēl to nevarēja izdarīt tikpat veiksmīgi kā ar abiem iepriekšējiem vīriešiem. Atmiņā uzplaiksnīja pūķis. Tad kaut kas saistībā ar suņiem. Viņš atliecās atpakaļ dīvānā. Ļāva skatienam aizslīdēt uz verandas pusi. Ārā, uz augļu dārzu, pāri sniega segai un tālāk līdz ēnām.

ATIFS PAMODĀS IEELPAS VIDŪ. Lētie palagi bija pielipuši ķermenim, roka un krūtis smeldza sāpēs. Viņš bija sapņojis par Adnanu un Tindru. Murgojis, ka meitenīti kāds ir nolaupījis, izrāvis no Kasandras rokām, viņai bezspēcīgi stāvot un nespējot aizkavēt. Vīrietis ar divām sejām…

“Pie visa esi vainīgs tikai tu!” Kasandra viņam sapnī kliedza. Bet tad viņš apjauta, ka balss neatbilst patiesībai. Tā izklausījās pēc viņa mammas balss.

Atifs juta, kā uznāk nelabums. Tik tikko paspēja aizskriet līdz vannasistabai, tad izvēmās.

Velns ar ārā, viņam nevajadzēja vilcināties, bet gan laicīgi doties pie ārsta. Viņš būtu varējis izgudrot pasaciņu par notikušo, dabūjis penicilīna poti, varbūt arī poti pret stingumkrampjiem. Viņš klepoja, juta, ka krūtīs duras. Izspļāva kārtīgu kunkuli. Asinis. Nedaudz, bet pietiekami, lai vajadzētu satraukties. Viņam nekavējoties jāatrod ārsts. Šādu risku uzņemties būtu tā vērts.

Pitbula mobilais telefons atradās uz viesnīcas istabiņas rakstāmgalda, tas bija pieslēgts pie lādētāja, kuru Atifs bija nopircis veikalā Teknikmagasinet. Ekrāns bija tumšs, bet, kad viņš tam pieskārās, parādījās ziņa.

No: Riko

Esmu ceļā uz mājām. Zaļā gaisma?

Atifs turēja telefonu rokās, apdomājās. Pitbuls bija zvanījis Riko no Taizemes vien pāris stundu pēc tam, kad Bakšī apstiprināja: briesmas ir garām. Tā kā numurs bija priekšapmaksas, viņš nevarēja sadzīt pēdas tā lietotājam. Turklāt pārāk daudz laika bija pavadījis, koncentrējoties uz trenažieru zāli, bet tas nebija devis nekādus rezultātus.

Viņš atkal paskatījās uz ekrānu. Nolēma iesaistīties.

Mums ir zaļā gaisma. Vai esi saņēmis kādu ziņu no Ērika J. čoma?viņš rakstīja.

Nospieda “Sūtīt”. Atbilde atnāca nepilnu trīsdesmit sekunžu laikā.

Neesmu neko saņēmis kopš viņa pēdējā zvana.

Atifs juta, ka pulss paātrinās. Riko, lai kas viņš arī bija, pazina gan Ēriku J., gan viņa mistisko draugu. Un viņš varētu palīdzēt

iekļūt dziļāk tīklā, tuvāk Jānusam. Viss, kas viņam nepieciešams, bija tikt klāt Riko.

Viņš cīnījās ar vēlmi piezvanīt Riko. Un intensīvi domāja.

Ok, piezvani man, kad būsi pilsētā, man tev ir šis tas stāstāms, viņš uzrakstīja. Šoreiz atbilde no Riko pienāca vēl ātrāk.

OK, CU soon!*

Trīsdesmit trīs

-    LABI, VALSTS IEŅĒMUMA DIENESTA VPN beidzot viņu pielaida tiklam. Fredijam izdevies noskaidrot pēdējās divas personas.

Natālija pamāja Sarakam ar telefonu un turpināja sarunu. Viņi bija gaidījuši gandrīz trīs stundas. Natālija bija pagatavojusi pusdienas, kuras patiesībā neviens no viņiem negribēja. Trīs vārdi Jānusa sarakstā bija noskaidroti, visi trīs cilvēki bija miruši, un neviens no viņiem nebija miris dabiskā nāvē. Atlika divi vārdi, divas personas, kas atšķirībā no pārējiem trim, cerams, sniegs atbildes, nevis tikai uzdos jautājumus. Varbūt viņam pat izdosies atrast tik ļoti nepieciešamo puzles gabaliņu.

Natālija nolika pildspalvu un piecēlās. Viņa paspēra pāris soļu halles virzienā, un, spriežot pēc murminošā balss toņa, saruna ieguva privātu noskaņu. Visticamāk, viņa pateicās par palīdzību, apsolīja izdarīt kādu pakalpojumu. Saraks pagriezās, centās slepus nenoklausīties.

Pēc minūtes Natālija atgriezās.

-    Abi pēdējie, rādās, vēl ir pie dzīvības, viņa skaidroja, un Saraks sajuta sevī atvieglojuma vilni.

-    Pirmais personas kods pieder kādam Ērikam I. Jūhansonam, vai tas tev kaut ko izsaka?

Saraks sēdēja klusēdams, gaidīja, kamēr kaut kas būtisks uzpeldēs atmiņā. Varbūt seja. Bet nekas nenotika. Vienīgais, kas bija mainījies, viņu nomāca nepatīkama sajūta. Viņš pakratīja galvu. Adreses nebija?

-   Nē, ari viņam ir aizsargāti personas dati. Viss, kas pieejams, ir personas kods un vārds. Nekādas citas informācijas nav, tikai tas, ka viņš ir piedzimis un vēl netiek uzskatīts par mirušu. Nav pat iespējams redzēt, kāds ir viņa otrais vārds. Saskaņā ar Fredija teikto Ēriks Jūhansons ir visparastākā vārda un uzvārda kombinācija Zviedrijā, tā ka šis puisis patiešām ir anonīms.

Saraks novērsa skatienu. Un acumirklī viņam galvā atsāka griezties zobrati. Bet Ērika I. Jūhansona seja tā arī neuzpeldēja atmiņā.

-   Un pēdējais vārds? viņš nomurmināja.

-    Eriko Sabatīni, dzīvo Sēdermalmē. Sveiks un vesels, tāpat kā Jūhansons, vismaz saskaņā ar pieejamiem datiem.

Šoreiz gan viņš nekavējoties atsauca atmiņā kādu seju. Plāni mati, spics deguns un možas acis. Bet ar to tas nebeidzās. Saraks saprata, ka viņš samērā labi pazina Eriko Sabatīni. Ģimeni, hobijus, privātas lietas. Pēkšņi Saraku pārņēma jauna atklāsme, it kā būtu noskaidrojies kas ārkārtīgi būtisks. Pieci vārdi, trīs no tiem jau ir miruši. Divi vēl ir dzīvi. Ēriks I. Jūhansons un Eriko Sabatīni.

-   Man jādodas turp. Nekavējoties. Vai tu varētu mani aizvest? Saraks jautāja.

-   Bet vai tev nevajadzēja kādam piezvanīt? Savam draugam Pēteram? Natālija jautāja.

Saraks pakratīja galvu. Man turp jādodas vienam pašam. Viņš uzticas vienīgi man. Vai tu aizvedīsi mani vai ne?

-    Protams. Natālija paraustīja plecus. Centās apslāpēt savu entuziasmu. Prāmis aties pēc desmit minūtēm, ja pasteigsimies, tad paspēsim.

-   LABI, TAD TĀ ARl NORUNĀSIM. Ārsts piecēlās un sniedza Atifam roku. Potei vajadzētu iznīcināt infekciju, un savas recepšu zāles tu vari izņemt tuvākajā aptiekā. Bet, ja nejutīsies labāk, tad gan dodies uz uzņemšanas nodaļu.

Atifs lēnām čāpoja pāri sniega klātajai autostāvvietai. Neviens viņam nebija sekojis, par to viņš bija pārliecināts. Drošības labad

viņš bija pārbaudījis mašīnu. Lai gan pamatīgi sāpēja, viņš bija piespiedis sevi nomesties uz ceļiem un parāpot zem mašīnas, lai pārbaudītu, vai nav piestiprināts GPS raidītājs.

lbumetin noņēma temperatūru, sāpes stabili turējās piecu ballu robežās, un ārsta iešļircinātais penicilīns, cerams, liks viņam pārstāt klepot asinis. Viss notiekošais slimnīca, ārsta apmeklējums un aptieka nozīmēja uzņemties risku. Viņa personas kods parādīsies vairākās datu sistēmās. Tāpēc viņš bija izvēlējies slimnīcu, kas atradās labi tālu no tās vecpuiša stila viesnīcas, kurā mitinājās. Ātri nokārtoja darīšanas, lai neviens nepaspēj viņu izsekot, pirms viņš tiek atpakaļ gultā. Tiklīdz zāles iedarbosies un kļūs nedaudz labāk, viņš atsāks medības.

Atifs aizcirta mašīnas durvis, dzirdēja iezvanāmies telefonu. Sāka grābstīties pa jakas kabatām, bet drudžainais pauris lika paņemt pašam savu, nevis Pitbula telefonu.

Neatbildēts zvans no Riko, bija rakstīts uz displeja, kad viņš beidzot bija atradis pareizo telefonu. Nolādēts!

Atifs kādu brīdi mierīgi sēdēja un pārdomāja nākamo gājienu. Zvanīt pašam bija slikta doma, jo nebija ne jausmas, kā skan Pitbula balss, un, visticamāk, viņa krāpšanās tiks atklāta, pirms viņš paspēs kaut ko noskaidrot. Tālab viņš uzrakstīja jaunu īsziņu:

Nevaru tagad runāt, vai esi atgriezies?

Atifs to nosūtīja un paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas aptuveni četrdesmit minūtes, kopš māsiņa bija ievadījusi viņa personas kodu datu sistēmā. Pēdējais brīdis tīties no šejienes prom.

Telefons iepīkstējās. Riko atbildēja ātri.

Centrālajā stacijā. Piezvanīšu, kad būšu mājās.

Atifs aiztaisīja drošības jostu. Līdz Centrālajai stacijai bija jābrauc vismaz pusstundu, nav nekādu iespēju, ka viņš varētu paspēt. Turklāt viņam nebija ne mazākās nojausmas, kā Riko izskatās. Labāk nogaidīt, aiziet pēc zālēm uz aptieku un mēģināt noskaidrot, kur viņš dzīvo. Atifs satvēra aizdedzes atslēgu, grasījās pagriezt, te pēkšņi Pitbula telefons uz pilnu klapi sāka zvanīt.

Riko zvana!

Sasodīts, čalis taču tikko atsūtīja īsziņu?!

Atifs blenza uz telefonu, tad uz pulksteni. Drudža dēļ domas galvā šaudījās nekontrolēti, un telefona zvans situāciju neatviegloja. Viņš paņēma rokās telefonu, lai noraidītu zvanu.

Ejot pāri stāvvietai, tuvojās liela auguma vīrietis bebrādas cepurē un biezā ziemas jakā. Viņam pie rokas gāja mazs zēns, un kaut kas abu kustībās lika Atifam atģisties. Puisēns pretojās, mēģināja izrauties no tvēriena. Pitbula telefons turpināja zvanīt, bet skaņa šķita atbalsojamies kaut kur tālumā.

“Bet es negribu,” viņam likās, ka dzird puisēnu sakām.

“Tu esi slims, Adnan, tev jādodas pie ārsta,” Atifs murmināja.

Pēkšņi telefona zvans apklusa. Zēns ar vīrieti pagāja garām. Atifs norija siekalas, paskatījās atvērtajā plaukstā. Displejs dega, bija izveidojies savienojums. Viņš bija nospiedis nepareizo pogu. Nolādēts!

Viņam vajadzētu nolikt klausuli un atgriezties pie īsziņām. Un tomēr viņš pielika klausuli pie auss. Gaidīja…

Neviens neko neteica.

Viss, ko varēja dzirdēt, bija klusa skrapstoņa un brīdi vēlāk smags grūdiens. Kaut kur fonā bija dzirdamas klusas, murminošas balsis. Pagāja dažas sekundes, līdz Atifs saprata, ka Riko viņam piezvanījis netīšām. Riko noteikti bija iebāzis telefonu kabatā pēc pirmās sarunas un nospiedis zvanīšanas pogu.

Atifs turēja telefonu pie auss, uzmanīgi mēģināja kaut ko saklausīt, tajā pašā laikā skatījās pulkstenī. Pēdējais laiks nozust. Bet tieši šobrīd viņš nevarēja braukt. Motora skaņas dēļ viņš nespēs sadzirdēt neko no klausulē notiekošā. Murminošās sarunas turpinājās, tās pārtrauca vien skrāpējoša skaņa, jo acīmredzot telefons mētājās Riko kabatā.

Atifs tālumā dzirdēja sirēnas un sākotnēji domāja, ka tās nāk no klausules. Bet tad apjauta skaņas avotu, turklāt tās ar katru mirkli kļuva aizvien skaļākas. Viņš aplika pirkstus ap aizdedzes atslēgu. Sirds krūtīs dauzījās aizvien straujāk. Likās, ka palielinās ķermeņa temperatūra.

Sirēnas tuvojās. Ja viņi bija ieradušies pēc viņa, tad tūliņ apklusīs. Neviens nekad, tuvojoties objektam, nedzinās pakaļ ar ieslēgtām sirēnām. Nevarēja taču nobiedēt meklējamo. Viņš raudzījās visapkārt, stāvvietas otrā galā varēja redzēt velosipēda iebrauktuvi. Spēcīga čērkstoņa klausulē lika viņam attālināt telefonu no auss. Sirēnas tuvojās.

Atifs dziļāk ievilka elpu, pagrieza aizdedzes atslēgu. Balsis klausulē pēkšņi kļuva skaidrākas, it kā kāds grasītos izņemt telefonu no kabatas. Viņš piespieda klausuli pie auss. Šķita, ka dzird aizveramies automašīnas durvis.

-   …ersgātana 48. Viņš dzirdēja. Pēc tam kādu balsi, kas adresi atkārtoja. Droši vien taksometra šoferis. Klausulē atkal bija dzirdama šņākoņa, un saruna pārtrūka. Tajā pašā brīdī apklusa arī sirēnas.

Atifs ieslēdza motoru, ielika pirmajā ātrumā un nospieda gāzes pedāli. Veloceliņu norobežoja barjera. Miets ar lielu cilpu, kas izskatījās pēc burta P. Bet Atifs tādus mietus bija redzējis jau iepriekš, tie bija veidoti tā, lai saliektos, gadījumā ja bija nepieciešama vieta ugunsdzēsēju mašīnai. Viņš iekrampējās stūrē un cerēja, ka nekļūdās.

Mašīna uzbrauca mietam ar kreiso spārnu, īss stūres pagrieziens, un viņš jau bija pārbraucis tam pāri. Veloceliņš iestiepās savrupmāju apgabalā, tas sliecās gar glīti apgrieztiem krūmiem, kas veda pie parka. Aiz kokiem varēja samanīt šoseju.

Atifs virzījās lēnām, pagrieza stūri un brauca pāri sniega klātajam zālienam. Gludās riepas slīdēja pa sniegu, un mašīna nedaudz saslīdēja. Viņš sajuta, ka ātrums samazinās, ielika lielākā pārnesumā un mēģināja vēlreiz. Ja mašīna te iestigs, viņam nepietiks spēka skriet. Bet mašīna brauca uz priekšu lēnām, metru pēc metra. Atifs paskatījās atpakaļskata spogulī. Likās, ka viņš redz zilas bākugunis, kas atstarojas uz ēku sienām.

Jo augstāk pakalnā viņš brauca, jo ātrāk tuvojās šoseja. Mašīna zaudēja ātrumu, un spolējošās riepas lika ātruma mērierīcei trīcēt. Palikuši vairs desmit metri.

Pieci.

Mašīna reju apstājās, tā vairāk rāvās uz priekšu nekā brauca. Tā izslīdēja cauri sniega valnim un uzbrauca uz kāda cita veloceliņa, uz kura bija labāka saķere. Atifs pagrieza stūri, izvēlējās zemāku motora pārnesumu, piespieda gāzes pedāli un kādu gabalu sekoja celiņam, līdz varēja palielināt ātrumu. Pēc tam pagrieza stūri pa kreisi un pārbrauca pāri sniega valnim. Pabrauca vēl desmit metrus pa sniega segu, izbrauca cauri krūmājam, norāva kādu zemu drāšu žogu un nonāca uz šosejas.

Pāris mašīnu viņam signalizēja, bet viņš tās ignorēja. Viņš iestūrēja tieši aiz kāda kravas auto, mazliet atlaida gāzes pedāli un saplūda ar satiksmi.

Pēc pārsimt metriem viņš sasniedza divas trafarētas policijas mašīnas ar ieslēgtām bākugunīm. Neviens no šoferiem pat nepalēnināja ātrumu, aizšaujoties viņam garām.

Trīsdesmit četri

VIŅI UZBRAUCA UZ PRĀMJA paši pēdējie, un viņiem ierādīja vietu. Natālija tikko paspēja izslēgt motoru, kad aiz viņiem pacēla rampu. Plakanais, atvērtais klājs bija pustukšs, ap viņiem bija sarindojušās piecpadsmit mašīnas trīs rindās.

-   Es tikai ātri uzpīpēšu. Natālija atvēra mašīnas durvis un ielaida salonā asu jūras vēja brāzmu. Pēc tam aizsteidzās uz mazu kabīnīti klāja vienā pusē, kurā bija iekārtota uzgaidāmā telpa un neliela pīpētava. Saraks palika sēžam mašīnā un centās sakopot domas.

Šķita, ka Eriko Sabatīni vārds bija pavēris jaunus atmiņu ceļus. Viņš joprojām spēja atcerēties vīrieti, it kā tas stāvētu viņam priekšā, smalks, runātīgs puisis. Nekāds noziedznieks, drīzāk viens no tiem, kas niekojas ar sīkumiem, bet pat šādi cilvēki ir noderīgi. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā, kāda veida informāciju Sabatīni bija nodevis. Bet atgriezās strupceļā. Kāpēc viņš bija sarindojis šos cilvēkus vienā sarakstā? Un kā ar to bija saistīts piektais vīrietis, superslepenais Ēriks I. Jūhansons?

Saraks pārlaida pirkstus pāri deniņiem. Atbilde bija kaut kur tur iekšā, un varbūt saruna ar Eriko Sabatīni palīdzētu šo to noskaidrot. Pavisam nesen viņš centās sagramstīt kādas informācijas atliekas, bet tagad viņa klēpī bija kaudze dažādu puzles gabaliņu, tikai viņš nesaprata, kā tos salikt kopā.

Tas, kas viņu visvairāk satrauca, bija Braiens Hansens. Saraks atcerējās vīrieša nāvi līdz smalkākajām niansēm, pat mašīnā valdošo

dvaku, pirms tika nospiests gailis. Un, iekams ši mikla nebūs atrisināta, viņš nevarēja ne ar vienu par to runāt, pat ar Molnaru ne. Viņš cerēja, ka Hansens nav saistīts ar to dīvaino sajūtu, ar kuru pats slimnīcā pamodās. Sajūta, kas nepārtraukti turpināja pieņemties spēkā. Sajūta, ka viņš ir izdarījis ko nepiedodamu…

Golf valdošais gaiss bija sastāvējies un grūti elpojams. Saraks gribēja nolaist sānu logu, bet kloķa vietā atradās vien melna skrūve. Viņš atvēra mašīnas durvis, nolika spieķi uz zemes un paspēra pāris uzmanīgu soļu pa zaļo klāju.

Pamazām tuvojās Vaksholmas gaismas. Viņš lavierēja starp mašīnām, centās nonākt pretējā pusē, lai paslēptos no vēja. Kad bija apgājis ap divstāvīgās būves stūri, viņš gandrīz uzskrēja virsū Natālijai. Vienā rokā viņai bija cigarete, otrā telefons. Milisekundi ilgušo sejas izteiksmi varēja arī nepamanīt. Bet īsu, gaistošu mirkli — Saraks varēja apzvērēt viņš redzēja sievietes acīs bailes.

“VISAS IZMEKLĒŠANAS TIKA risinātas pēc vienas metodes metodiska darba, intuīcijas un nedaudz veiksmes,” nodomāja Atifs. Viņa paša gadījumā kaut kas tik vienkāršs kā netīšām veikts telefona zvans. Riko lai kas viņš ari būtu izskatījās, ka nonācis tajā pašā vietā, kur Pitbuls. Kaut kāda iemesla dēļ viņi abi bija nolēmuši pamest pilsētu. Varbūt viņš bija iesaistīts Adnana nāvē vai arī viņa bēgšana bija saistīta pavisam ar ko citu. Neatkarīgi no iemesliem Riko bija saikne starp Ēriku J. un viņa slepeno draugu.

Daudzstāvu māja, kurā Riko dzīvoja, bija liela. Trīs kāpņu telpas, seši stāvi, pirmajā stāvā bija iekārtoti veikali un biroji. Uz brīdi Atifam likās, ka viņš meklē adatu siena kaudzē, bet tad pamanīja, ka viens no uzņēmumiem ir sporta zāle. Tā nevarēja būt sakritība. Viņš novietoja mašīnu tā, lai varētu novērot ēku, un iekārtojās, lai gaidītu. Patiesībā viņš nezināja, ko gaidīt. Viņam nebija ne jausmas, kā Riko izskatās, un, nezinot uzvārdu, bija bezjēdzīgi skraidīt riņķī pa kāpņu telpām. Vienīgais, ko varēja darīt, ir novērot un cerēt, ka veiksme, kas viņu bija atvedusi šurp, nepievils.

Viņš izņēma Ibumetin plāksnīti, izspieda divas tabletes un norija, neuzdzerot ūdeni. Viņš jau jutās ievērojami labāk, visticamāk, pateicoties potei, kuru ārsts viņam bija iedevis. Sāpes rokā un krūtīs bija paciešamas, bet viņš nedaudz atlaida krēslu atpakaļ, lai atbrīvotu locekļus.

Aptuveni pēc stundas ceturkšņa pie ēkas apstājās taksometrs un no tā izkāpa vīrietis un sieviete. Atifam šķita, ka sieviete ir kaut kur redzēta, saprata, ka tā viņam atgādina Kasandru. Mākslīgi lielas lūpas, balināti mati, pārlieku milzīgas silikona krūtis, kas bija manāmas pat zem kažokādas mēteļa. Viņam būtu vajadzējis piezvanīt meitenēm, pārliecināties, ka Lēksandā viss ir mierīgi. Nosolījās to izdarīt, tiklīdz atgriezīsies viesnīcas istabiņā.

Pārītis devās uz sporta zāli. Atifs sajuta mobilo telefonu vibrējam jakas iekškabatā, viņam nācās mazliet parakāties, lai to atrastu.

Kasandra!

Kā velnu piemin… Vai kaut kas ir atgadījies? Viņš minstinājās, paskatījās uz tukšo trotuāru un nospieda atbildes pogu.

-   TE TAS IR! Sabatīni dzīvo vidējā kāpņu telpā! Saraks iesaucās.

-   Labi, tad es tikai atradīšu stāvvietu, Natālija noteica.

Brauciens ar mašīnu ilga gandrīz stundu. Viņš bija nogrimis pārdomās, un Natālija bija likusi viņu mierā. Nebija bildusi ne vārda, līdz viņi bija pietuvojušies pilsētai. Un tad viņa uzdeva jautājumu, kuru viņš nemaz nebija gaidījis: cik bieži informācijas ievācējs mēdz melot saviem avotiem? Viņš atbildēja saskaņā ar nolikumu. Sacīja, ka ir aizliegts melot vai apsolīt ko tādu, ko nevar izpildīt. Tomēr viņam bija sajūta, ka Natālija zina pareizo atbildi. Protams, meloja. Meli bija kā rīks, palīglīdzeklis, lai iegūtu ātru rezultātu. Visbiežāk paši avoti to saprata, tomēr izvēlējās sadarboties ar viņu. Varbūt tāpēc, ka būtībā tie vēlējās, kaut viņa teiktais būtu patiesība. Un, kamēr tie nepieķēra Saraku blefojam, spēle turpinājās. Visiem bija iespēja.

Natālija pagriezās ap stūri, atrada stāvvietu un novietoja Golf. Grasījās jau izkāpt, kad Saraks viņu apturēja.

— Hm… tev labāk būtu pagaidīt šeit, viņš teica. Ceru, ka neņemsi ļaunā.

-    Nē, nē. Natālija izklausījās atvieglota. Protams, ne. Es tikmēr palikšu tepat. Piezvani man, ja tev nepieciešama mana palīdzība. Viņa izvilka higiēnisko lūpu krāsu un pārlaida to pār lūpām.

Saraks izkāpa no mašīnas, aizpogāja jaku, uzlika kapuci un devās ap stūri.

ZVANĪJA TINDRA, nevis Kasandra. Viņa laikam bija atradusi mammas telefonu un sameklējusi viņa numuru. Meitenes smalkā balstiņa čaloja viņam ausī un uzlaboja noskaņojumu.

No sporta zāles iznāca iepriekš redzētais pāris. Vīrietis sievietei aizkūpināja cigareti, pēc tam pats sev. Tindra klausulē čaloja par trusīšiem.

—     Tindra, klausies nu! Amu tagad jābeidz runāt. Es tev šovakar piezvanīšu, un tu varēsi pabeigt stāstu. Labi?

Sieviete strauji pagriezās un parādīja vīrietim vidējo pirkstu.

-    Un balto sauc Sniegpārsliņa, Tindra turpināja.

Tālumā ap mājas stūri nāca kāds vīrietis. Bieza jaka un cepure uzvilkta līdz acīm, spieķis vienā rokā. Viņš gāja nedaudz stīvi, it kā viena kāja negribētu īsti klausīt. Vīrietis mērķtiecīgi virzījās uz kāpņu telpas ieeju. Atifs nolika klausuli, negribīgi pārtraucot T’indru teikuma vidū. Nosolījās nākamreiz aizvest viņu uz dzīvnieku veikalu un ļaut izvēlēties trusīti kā kompensāciju.

Tad atvēra mašīnas durvis, nolika vienu kāju uz asfalta un tajā pašā laikā grābstījās gar kabatu, lai ieliktu telefonu atpakaļ. Viņa piepampušie pirksti bija neveikli, telefons nokrita uz sēdekļa. Kad viņš iztaisnojās, sieviete bija sākusi kliegt.

KAD SARAKAM BIJA ATLIKUŠI vien desmit metri līdz mājas ieejai, atvērās ārdurvis un pa tām iznāca kāds vīrietis. Saraks viņu nekavējoties pazina. Tas bija Eriko Sabatīni. Vīrietis piesteidzās pie kāda pāra, kas stāvēja uz trotuāra un smēķēja. Viņam mugurā nebija nedz

jakas, nedz cepures, vien plankumaini sarkans T krekls virs džinsiem. Brīdī, kad sieviete sāka kliegt, Saraks pamanīja, ka Sabatlni kājās nav ari kurpju.

ATIFS REDZĒJA kādu vīrieti tuvojamies pārītim. Mati bija atglausti, mugurā nebija virsdrēbju un kājās tikai zeķes. Kaut kas no viņa teiktā lika sievietei kliegt kā trakai. Viņa norādīja uz sarkanajiem plankumiem, kas izraibināja vīrieša T kreklu.

Atifs šķērsoja ielu, apstājās un palaida garām mašīnu. Tajā pašā laikā tuvojās arī vīrietis ar spieķi. Sieviete turpināja klaigāt. Skaņa atbalsojās pagalmā.

Vīrietis bez virsdrēbēm sagrāba sievietes rokas, bet sievietes draugs viņu ātri pagrūda. Vīrietis sagrīļojās un nokrita uz ceļiem. Sieviete pacēla gaisā rokas, turpināja kliegt. Pēkšņi Atifs pamanīja, ka viņas rokas klāj brūces…

“ASIŅAINAS SVĪTRAS,” Saraks paspēja nodomāt, pirms Sabatlni sabruka uz trotuāra. Viņam bija licies, ka vīrieša T krekls ir sarkanā krāsā. Patiesībā tas ari bija sarkans. Sievietes kliedzieni atbalsojās māju sienās, tie radīja vājprātīgu pulsāciju viņa galvā.

Viņš nokrita uz ceļiem, mēģināja pacelt Sabatīni galvu. Vīrieša acis bija mazliet pavērtas, plakstiņi raustījās. T krekla priekšpuse bija asiņaina.

—     Aizver muti! — Viņš dzirdēja kādu uzkliedzam, un sieviete acumirkli apklusa. Viņa un viņas paziņa pāris metru atkāpās. Nostājās un blenza, nemaz necenšoties palīdzēt.

Liela auguma vīrietis īsiem matiem nokrita uz ceļiem līdzās Sabatīni un pacēla uz augšu viņa slapjo kreklu. Saraks samulsa, gandrīz palaida vaļā Sabatīni galvu. Tad saprata, ka vīrieti viņš nepazīst. Tumšsarkanas asinis šļācās no diviem caurumiem Sabatlni ķermeņa labajā pusē, tieši zem ribām.

—Aknas, — nomurmināja lielais virs. — Beidziet filmēt un piezvaniet ātrajai palīdzībai! Pēdējais teikums tika vērsts uz pārīti, kuri abi bija sākuši meklēt savus mobilos telefonus.

-   Iedod man savu šalli, vīrietis palūdza, pagriezies pret Saraku. Lielā auguma vīrs sarullēja šalli bumbā un piespieda to pie Saba-

tīni vēdera. Audums gandrīz nekavējoties iekrāsojās tumšs un slapjš.

-   T-tu… Sabatīni atvēra acis. Nolādēts! Viņš ieķērās Saraka rokā.

-    Ātrā palīdzība jau ir ceļā, Saraks skaidroja. Sajuta asaras sariešamies acīs. Eriko, viss nokārtosies. — Viņš paņēma vīrieša roku savējā un to saspieda.

-   Kas tevi sadūra, vecīt? lielais vīrietis jautāja.

Sabatīni neatbildēja, tikai turpināja spaidīt Saraka plaukstu. Elpoja īsiem elpas vilcieniem.

-   T-tam nevajadzēja n-notikt. V-viņš apsolīja… Tālumā varēja dzirdēt tuvojošās sirēnas.

-   Eriko, kas apsolīja? Kas tevi sadūra? Vai tevi sadūra Jānuss? Saraks pamanīja, ka lielais vīrietis noklausās.

Sabatīni ieķērās Saraka jakas priekšpusē. Viss ir viņa vaina! Viss… Ēriks… Sabatīni runa pārvērtās nepatīkamā gurgulēšanā. Sirēnas bija dzirdamas aizvien tuvāk. Atbalsojās pagalmos. Sabatīni palaida vaļā Saraka jaku. Seja kļuva pelnu pelēka, žokļi krampjaini raustījās.

-   Viņš apso… līja…

ATIFS SAPRATA, ka ar vīrieti ir cauri, tiklīdz ieraudzīja dūriena vietu. Aknās bija daudz asiņu, un, ja tās sadūra, tad nāve ir tikai laika jautājums. Parasti asiņošana mēdz izskatīties sliktāk, nekā tā patiesībā ir, bet viņš rēķināja, ka uz trotuāra, šallē un uz drēbēm vien jau ir izlijis kāds litrs. Tikpat daudz noteikti ir satecējis vēdera dobumā.

Viņš skatījās uz vīrieti, kas turēja sadurto savās rokās. Smalka, stūraina seja, spics deguns, iekritušas, zilas acis. Viņš neizskatījās diez ko vesels. Vīrietis sadurto bija nosaucis par Eriko, jautājis par Jānusu, un tas, protams, nozīmē to, ka uz trotuāra noasiņojošais vīrietis ir neviens cits kā Riko. Riko bija kaut ko čukstējis otram vīrietim, ko tādu, ko Atifs nesaprata. Vislabprātāk Atifs pierautu otru vīrieti kājās, piespiestu viņu kāpt mašīnā un mierā un klusumā

pierunātu viņu izstāstīt, ko viņš zina par Ēriku J. un par Jānusu. Bet sirēnas tuvojās. Pēc dažām minūtēm te čumēs un mudžēs no kruķiem un ātrās palīdzības personāla.

Viņš pameta skatienu pāri plecam, redzēja, ka nepaspēs atgriezties pie mašīnas. Štrunts ar visu, tā lūžņu kaudze tāpat pēc visiem šiem notikumiem nebija nekāds drošais variants. Vienmēr varēja dabūt jaunu.

Atifs iztaisnojās, paspēra pāris soļu sānis. Redzēja, ka uz trotuāra stāvošais pāris, par spīti iepriekš izteiktajam lūgumam, turpina filmēt ar saviem mobilajiem telefoniem. Stulbās hiēnas! Ja viņiem paveiktos, pietiktu, ka viņi būtu nofilmējuši kaut viņa muguru, un viņš jau būtu aizdomās turamais par divām slepkavībām. Tur viņš gan neko daudz nevarēja darīt. Atifs spēra ātrus, atsperīgus soļus un centās pazust ap stūri.

NATĀLIJA DZIRDĒJA SIRĒNAS. Viņa ātri nometa cigaretes izsmēķi un izņēma no kabatas mobilo telefonu. Neviena neatbildēta zvana vai īsziņas. Sasodīts!

Rikards bija tikai noklausījies informāciju. Nolicis klausuli, pat paldies nepateicis. Ko gan, ellē, lai viņa tagad dara? Skrien pakaļ Sarakam? Garām pabrauca policijas mašīna, pēc tam vēl viena. Sirēnas pēkšņi apklusa. Lai kas arī būtu noticis, tas ir pavisam tuvu, tepat aiz stūra.

Viņa paspēra pāris soļu tajā virzienā, tad apstājās. Varbūt prātīgāk būtu apslāpēt savu ziņkāri un kādu bridi nogaidīt. Un tikai tad skatīties, kur palicis Saraks.

Kāds garš vīrietis tumšā ziemas jakā parādījās ap mājas stūri. Viņš gāja ātriem soļiem, un viņa gaita izskatījās nedaudz aizdomīga. Vīrieša skatienā un skarbajā sejas izteiksmē bija kas tāds, kas lika Natālijai pagriezties un noskatīties viņam nopakaļ.

Viņa sarauca pieri. Padomāja par galveno aizdomās turamo Roslagsgātanas slepkavībā: garš vīrietis tumšās drēbēs. Vai tas varēja būt tas pats, ko Rikards meklēja? Tas, kuru sauc Jānuss? Tādā gadījumā viņa tikko bija izvilkusi lielo lozi. Vien iztēlojoties Rikarda

reakciju, pulss strauji pieauga. Viņa pacēla mobilo telefonu un skaļi iesvilpās. Kad vīrietis instinktīvi pagriezās, viņa ātri pāris reižu to nofotografēja, tad metās skriet ap mājas stūri.

SARAKS JOPROJĀM SĒDĒJA uz trotuāra. Viņš turēja Sabatlni roku, juta, ka tā ar katru brīdi kļūst aizvien aukstāka, lai gan ātrās palīdzības mediķi drudžaini darbojās. Beigās viņš bija spiests to atlaist, jo Eriko tika novietots uz nestuvēm.

Policija grasījās norobežot notikuma vietu, izvilka zili baltu policijas lentes rulli, uztītu četrstūrī, un ierobežoja teju visu kvartālu. Daži policisti runāja ar kašķīgo pāri, kas tagad stāvēja apskāvušies. Citiem bija izdevies atvērt Sabatīni kāpņu telpas durvis, un viņi devās iekšā, apbruņojušies ar ieročiem.

Saraks lēnām piecēlās, noslaucīja smiltis un sniega šļuru no biksēm, cik vien rūpīgi spēja. Sasodīts! Pārvilka ar plaukstas virspusi pār acīm.

Kāds viņu paņēma aiz rokas.

-   Tu visu redzēji, vai ne? vaicāja kāda policiste, ne vairāk kā divdesmit piecus gadus veca. Viņš viņu nepazina. Tikai pamanīja, ka sieviete nopēta asins traipus uz viņa biksēm un jakas. Mēs gribētu, lai tu dodies mums līdzi uz iecirkni.

SARAKS IR AIZTURĒTS, ko man darīt? / Natālija

Natālija stāvēja pie norobežojošās lentes un vēroja, kā Saraku iesēdina policijas mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Atbildes īsziņa pienāca pēc nepilnas minūtes.

Pagaidām nogaidi! / R

Ak tā, un ko tad, ellē, tas nozīmē? Cik ilgi ir pagaidām? Viņa īsziņas bija vēl kodolīgākas nekā telefona sarunas. Viņa ienīda cilvēkus, kas nespēja pat parakstīties ar pilnu vārdu.

Ko lai viņa tagad iesāk? Ja Saraks varētu paskatīties uz fotogrāfiju un apstiprināt, ka tas ir vīrietis, kuru viņš meklēja, uzdevums būtu pabeigts. Bet viņa tikai noskatījās, kā viņu iesēdina policijas mašīnā.

BRAUCIENS ILGA TIKAI DAŽAS MINŪTES, tuvākais policijas iecirknis atradās vien dažus kvartālus tālāk. Kamēr viņi gaidīja atveramies durvis, lai tiktu uz uzņemšanas telpu, zvanīja policistes telefons.

-   1947, Andrē, viņa īsi noteica. Ilgi klausījās, ko persona klausules otrā galā klāsta.

-    Labi, viņa beigās noteica. Durvis bija atvērušās, bet viņa pamāja savam kolēģim, lai tas uzgaida.

-   Sapratu, mēs esam ceļā. Saruna pārtrūka.

-    Man ir piedāvājums, viņa ieminējās, pagriezusies pret kolēģi. — Vedam viņu taisni uz Krūnuberju.

Automašīnas vadītājs ieslēdza atpakaļgaitas pārnesumu un izbrauca uz ielas. Pagrieza mašīnu par simt astoņdesmit grādiem un pievienojās satiksmes plūsmai.

-   Kas zvanīja? policists jautāja, kad viņi bija tikuši līdz Hūrnsgātanai. No krimināldienesta, vai?

-   Vēlāk pastāstīšu. Policiste uzmeta Sarakam žiglu skatienu.

Brauciens līdz policijas iecirknim ilga desmit minūtes.

Uz Saraka rokām un drēbēm joprojām atradās Sabatīni asinis. Asaras nepārstāja tecēt, un katru reizi, kad viņš iešņukstējās, policiste uz viņu paskatījās Sarakam netīkamā veidā. It kā viņš, sentimentālu jūtu mākts, pinkšķētu par kādu svešinieku. Bet Sabatīni nebija svešinieks.

Viņi nobrauca pazemes stāvvietā un apstājās pie lifta durvīm, kas veda uz arestēto uzņemšanu. Viņus pieņēma divi cilvēki vīrietis un sieviete, abi ģērbušies lietišķos kostīmos.

-   Mēs pārņemsim stafeti, sieviete sacīja.

-   Labi, — atbildēja viens no formā tērptajiem policistiem. — Vai pierakstīt informāciju? — Sieviete policiste izvilka no kabatas piezīmju bloknotu.

-   Mums jau ir visi dati, sieviete kostīmā apgalvoja.

-   Liels paldies par palīdzību, 1947.

Viņa viegli paņēma Saraku aiz rokas un veda uz liftu pusi. Un nevis apstājās pie lifta, kas veda tieši uz arestēto uzņemšanu, bet turpināja iet uz priekšu līdz nelielam liftam dziļāk autostāvvietā.

-    Kurp mēs dodamies? — Saraks jautāja un dzirdēja, cik vārgi skan viņa balss.

-    Gan jau redzēsi, sieviete atbildēja un piespieda augšstāva lifta pogu.

Viņi iznāca gaiteni, kas šķita pamests. Tikai puse no griestu lampām bija ieslēgtas, dažās vietās bija novietoti lieli papīra un plastmasas ruļļi, un it viss smaržoja pēc krāsas.

Viņu ieveda mazā telpā. Divi biroja krēsli, kas bija pagriezti viens pret otru, logs ar aizvērtiem aizkariem. Nekā vairāk.

-   Vai vēlies padzerties? sieviete jautāja.

Saraks pamāja. Pēkšņi sajutās ārkārtīgi izslāpis. Sieviete pameta istabu, bet viņas kolēģis palika telpā. Tālumā Saraks dzirdēja tekam ūdeni. Pēc tam sieviete atgriezās ar ūdens glāzi rokās.

-    P-paldies. Viņš pacēla glāzi, aizvēra acis un dzēra lieliem malkiem. Mēģināja aizskalot atmiņas par mirstošo Sabatīni. Kad viņš atvēra acis, pāris, kas viņu šurp atveda, bija jau pazudis. Tā vietā pretējā krēslā sēdēja kāds vīrietis. Gaišiem matiem, labi ģērbies, puiciska paskata, kuru Saraks nekavējoties atpazina.

-   Sveiks, Dāvid! vīrietis ierunājās. Mani sauc Oskars Vālins, bet to jau tu zini. Mēs esam veci paziņas.

Trīsdesmit pieci

-   PAVISAM NELĀGS ATGADĪJUMS ar Sabatini. Vālins paliecās uz Saraka pusi. Arī daži no maniem informatoriem ir miruši. Tas ir smagi, vai ne? Neatkarīgi no tā, kas rakstīts dienesta aprakstā un ko viņi māca tajos kursos. To, ka nedrīkst kādam pieķerties, nedrīkst uzņemties pārāk daudz. Vālins pakratīja galvu.

-   Informatori nodod savu dzīvi mūsu rokās. Mēs viņus pārliecinām sadarboties un izmantojam dažnedažādus psiholoģiskos trikus, lai viņi uzķertos uz āķa. Un, kad viņiem pielec, tad… kā tu pats zini…

-   …atpakaļceļa vairs nav, Saraks nomurmināja.

Vālins lēnām pamāja ar galvu.

-    Dāvid, tu izskaties šausmīgi. Tevi gandrīz nevar pazīt. Kad mēs pēdējoreiz tikāmies, es nolēmu izteikt piedāvājumu, vai tu to atceries? Vālins atlaidās atpakaļ krēslā.

Saraks lēnām pakratīja galvu. Nezinu, vai esi to palaidis garām, bet man bija insults. Es gandrīz neko neatceros.

-   Par pēdējiem gadiem, jā, to esmu dzirdējis. Vālins puiciski smaidīja, un tas lika viņam izskatīties vēl jaunākam.

-   Arī es esmu strādājis Valsts kriminālpolicijā un nodarbojies ar informācijas ievākšanu. Mēs abi pat esam izgājuši vienas un tās pašas apmācības, Dāvid. “Divpadsmit soļu modelis informatoru savervēšanai”, to taču tu atceries, — Vālins piebilda.

Saraks neatbildēja.

-   Viens no maniem informatoriem pastāstīja ko interesantu, — Vālins turpināja. Baumoja, ka Stokholmas policijai ir izdevies iefiltrēt savu cilvēku starp kriminālās pasaules smagsvariem. Cilvēku ar segvārdu Jānuss. Romiešu dievs ar divām sejām.

Vālins izstiepa rokas. Saprotams, sākumā es neticēju. Informatori ir laba lieta, bet iefiltrēti cilvēki ir personas, kuras mēs apzināti iesūtām kriminālās organizācijās, un tas, kā tu pats ļoti labi zini, Zviedrijā nav atļauts. Tas ir ārkārtīgi sarežģīti, jo, kā tu saproti, iefiltrētajam cilvēkam agrāk vai vēlāk pašam ir jāpārkāpj likums, lai viņš izskatītos ticams. Protams, policija nedrīkst iedrošināt kādu vai pat vēl ļaunāk — palīdzēt kādam pārkāpt likumu. Pēc kā tad tas izskatītos?

Šoreiz Vālins smaidīja vēl platāk, bet smaids nesasniedza viņa acis. Mans informators turpināja pastāvēt uz savu, apgalvoja, ka šis Jānuss ir sastrādājis pamatīgas nepatikšanas. Ka, pateicoties viņa rīcībai, vesela motociklistu banda ir sasista lupatu lēveros un krievi pazaudējuši vairāk nekā divdesmit kilogramus heroīna. Un, lai gan iefiltrētais cilvēks ir pazīstams, turklāt par viņa galvu tiek solīta milzu atlīdzība un ir zināms viņa segvārds, neviens nespēj atklāt viņa identitāti. T āpēc mēs Valsts kriminālpolicijā nolēmām papētīt šo lietu tuvāk. Pamanījām, ka tieši Pēters Molnars un viņa īpaši uzcītīgā komanda panākusi vislabākos un visapjomīgākos aizturēšanas rezultātus Stokholmā. Molnars jau pats ir vecs informatoru administrators. Vālins pakratīja galvu.

-    Es pazīstu Pēteru. Viņam nebūtu nekādu iebildumu pārkāpt vienu vai otru noteikumu, turklāt viņš ir slīpēts. Bet novadīt tik smalku operāciju nebūtu viņa stilā. Tas, kuru mēs meklējam, ir gudrs, apdāvināts, motivēts un turklāt labprāt uzņemas milzīgu risku, īsi sakot, tas nav nekāds vidusmēra policists. Ja paskatās uz tiem, kas tolaik strādāja ar informatoriem Stokholmā, skaidri redzams ir tikai viens kandidāts. Viņš pastiepa abas rokas un norādīja uz Dāvidu. Pirmais puisis ciemā, Dāvids Saraks. Viens no retajiem, kas pat man ir izgriezis pogas.

Saraks neatbildēja, viss izklausījās tik pazīstams. Kā vecs, senaizmirsts stāsts, kuru atceras tajā brīdī, kad kāds to pastāsta.

-    Tāpēc mums abiem ir neformāla tikšanās, Vālins turpināja. Es pastāstu visu, ko zinu par Jānusu. To, ka viņš ir savējais, bet tu esi pārkāpis labi daudz noteikumu. Pat izmantojis dienesta pakāpi.

-    Bet tu varētu to visu paturēt slepenībā, Saraks viņu pārtrauca, ja es tev atklātu, kurš ir Jānuss. Tas dotu tev iespēju paspīdēt Valsts kriminālpolicijā, uzspodrinātu tavu labo slavu.

Vālins sēdēja klusēdams, bungoja ar pirkstu galiem pa ceļgaliem un uzmanīgi pētīja Saraka seju. Tad pacēla zodu, centās nenovērst skatienu.

Vālins bija pēdējais mēsls, turklāt profesionāls. Arī ārkārtīgi gudrs. Saraks mēģināja saprast, uz kuru pusi viņš mēģina virzīt sarunu.

-   Atmiņa ir īpatnēja lieta, vai ne tā, Dāvid? Vālins apdomīgi jautāja. Tu neatceries mūsu tikšanos, vai ne? Vismaz līdz šim brīdim ne, iekams nebiju tev to pastāstījis. Iekams tu neuzzināji pietiekami daudz detaļu, kas tev palīdzētu atrast ceļu miglā.

Saraks klusēja, centās izskatīties cik vien iespējams dabiskāks. Bet šķita, ka Vālins redz viņam cauri.

-    Tātad tev patiešām ir atmiņas zudumi, viņš beidzot secināja. Patiesībā es nebiju pārliecināts, man likās, tas ir tikai apmāns. Veids, kā tu mēģini izkārpīties no ļoti nepatīkamas situācijas.

-    Tu domā faktu, ka centies mani šantažēt? Saraka dzēlīgā balss pārsteidza viņu pašu. Viņš pamanīja, ka Vālins pagrozās krēslā.

-   Tu gribēji kļūt par līdzzinātāju un noskaidrot, kas ir Jānuss, Saraks turpināja. Vai arī, pareizāk sakot, uzzināt informāciju, bet risku atstāt man. Un, ja es nepiekristu, tad tu atklātu visu operāciju. Pārliecinātos, ka mani atlaiž.

Vālins saknieba lūpas.

-   Un tagad tu domā atkārtot piedāvājumu? Tāpēc esmu šeit. Jo tu joprojām gribi uzzināt, kas ir Jānuss un kā ar viņu sazināties. Un kas mani attur to izpaust.

Saraks iztaisnojās.

-   Klausies uzmanīgi, Vālin. Es principā neko neatceros nedz par Jānusu, nedz ko citu. Un, pat ja atcerētos, es nekad viņu nenodotu

tev. Tu pats pirms brīža to pateici. Avoti mums uztic savu dzīvību. Paļaujas, ka mēs rīkosimies taisnīgi.

Vālins nopētīja Saraku.

-   Tātad tu neesi sapratis, viņš pēc brīža piebilda.

-   Ko sapratis? Saraks vaicāja.

-   Ja es varēju izskaitļot, kas vada Jānusu, tad arī citi to var. Viss, kas nepieciešams, ir kāds vīrietis, kas ir pietiekami gudrs, lai aizraktos līdz problēmas saknei. Samaksā kādam uzpērkamam policistam kādu grasi, lai uzzinātu Stokholmas labākā informācijas ieguvēja vārdu, un voila\

Saraks neapzināti norija siekalas.

-    Mēs esam turējuši acis un ausis vaļā, Dāvid, Vālins turpināja. Un pirms dažām nedēļām saņēmām apstiprinājumu. Patiesībā tikai pāris dienu pirms tavas autoavārijas.

-    Ko tieši? Saraks vaicāja. Bet šoreiz viņš jau nojauta atbildi.

-    Kāds tevi meklē, Dāvid. Kāds, kas sapratis to pašu, ko es: vienīgais veids, kā atrast Jānusu, ir caur tevi.

Mazā telpa šķita sasmakusi. Visticamāk, bija atslēgts gaisa kondicionētājs, lai būvdarbu radītie putekļi un krāsas smaka neizplatītos pārējā ēkā. Saraks novilka jaku. Sabatīni asinis klāja lielāko daļu tās priekšpuses.

-   Varbūt esi jau dzirdējis, esmu nomainījis darbu, Vālins ierunājās. Uz papīra vadu kādu tieslietu departamenta izmeklēšanu. Izvērtēju administratīvo locekļu koordinācijas priekšrocības. Praktiski esmu tiešais padotais tieslietu ministram Stēnbergam. Jespers man ir devis uzdevumu noskaidrot labākos policistus valstī. Tos, kuros ir vērts investēt arī nākotnē. Viņš ieturēja pauzi, ļāva vārdiem iedarboties.

-   Būtu pavisam viegli šajā sarakstā iekļaut arī tavu vārdu, Dāvid. Tu būtu atbildīgs par informācijas ievākšanu visā valstī. Tev vairs nebūtu jāperas ar tādām vecām relikvijām kā Berhs vai dibenlaiža Kolanders. Bet tu neesi tāds, ko var uzpirkt, Dāvid, tik daudz jau esmu sapratis. Tāpēc es nemaz nemēģināšu savaldzināt tevi ar šo

darbu. Tomēr fakti paliek fakti. Viņš savilka seju grūti saprotamā grimasē. Kamēr vien tu būsi vienīgā saikne ar Jānusu, tev draudēs briesmas. Reģiona kriminālpolicija jau tevi ir izmetusi no savām aprindām, tev trūkst, tā teikt, aizmugures. Toties, ja sāksi strādāt pie manis… Vālins izpleta rokas.

-   Tad tu pārliecināsies, ka man nekas nedraud, Saraks nomurmināja.

Pēkšņi ārpusē bija dzirdamas skaņas. Pie durvīm viegli pieklauvēja, un telpā ieskatījās sieviete, kas bija atnesusi Sarakam ūdeni.

-   Ir ieradies Berhs, viņa īsi noteica. Viņam līdzi ir arī Molnars. Viņi pieprasa tikties ar Saraku.

Vālins paskatījās uz Saraku.

-   Lūdz kungus ienākt.

Bet, pirms sieviete paspēja pagriezties, durvis plaši pavērās un telpā iebrāzās Pēters Molnars. Viņam aiz muguras sekoja Berhs.

-   Pēter, cik patīkami tevi satikt. Vālins smaidīja. Un izmeklēšanas nodaļas vadītājs, patiesi. Es jau sāku uztraukties, vai jūs maz ieradīsieties.

Izskatījās, ka Vālina reakcija Molnaru mazliet pārsteidz, bet viņš ātri apvaldīja emocijas.

-   Oskar! Ar ko, ellē, tu te nodarbojies? viņš rūca.

-    Mēs ar Saraku tikai mazliet aprunājāmies kā divi veci, labi draugi. Vai ne tā, Dāvid? Vālins pamāja Sarakam ar galvu.

-   Nāc, Dāvid! Berhs aicināja. Tev nav te jāsēž, mēs aizvedīsim tevi mājās, lai vari nomazgāties un pārģērbties. Esmu sarunājis ar kriminālnodaļas darbiniekiem, ka viņi tavu liecību pieņems telefoniski.

Viņš pamāja Sarakam, aicinot piecelties.

-    Sēdi vien, Dāvid! Vālins pavēlēja. — Mēs taču neesam vēl beiguši sarunu, ko šie kungi pārtrauca, iebrūkot telpā.

-     Neatkarīgi no tavas pakāpes, Oskar, tu neesi Dāvida priekšnieks, Molnars iebilda. Cik man zināms, tev nav nekādu tiesību izdot kaut kādas pavēles.

Vālins ieskatījās Molnaram acīs. Pēc tam iepleta rokas.

-   Pēter, tu izturies kā vienmēr. Katru situāciju pārvērt sacensībā, lai samērītos ar krāniņiem. Vālins pakratīja galvu. Dāvid, patiesība ir tāda, ka gan Berhs, gan Pēters grib tikt klāt Jānusam tikpat ļoti kā es. Varbūt pat vairāk. Tu saproti. Vālins pieliecās tuvāk Sarakam. — Ja izrādīsies, ka kāds no viņiem ir zinājis, ka Jānuss ir nelegāli iefiltrēta persona, tad abiem kungiem klāsies plāni. Berhs ir tavs priekšnieks, un es minēšu, ka arī uzņemas atbildību par tevi. Viņam nevajadzēja pieļaut šāda veida operāciju.

Vālins pamāja uz Berha pusi, un Saraks redzēja, ka tas nekavējoties nodur skatienu.

— Un, kas attiecas uz Pēteru un vina mazo izmeklēšanas komandu… Njā, tu varbūt atceries, cik asi mēdz reaģēt apgabala policijas priekšniece pret grupējumiem, kas neseko noteikumiem, it īpaši pret vīriešiem.

Molnara acis nedaudz samiedzās, bet viņš neko neteica.

-   Kamēr tiek panākti rezultāti, viņu tas nesatrauc, Vālins turpināja. Tad viņa labprāt notur preses konferenci un prezentē viņu panākumus kā savējos. Bet, kolīdz rodas mazākās neskaidrības, kas varētu iemest sprunguli viņas spieķos, mērķējot kļūt par nākamo Valsts policijas priekšnieci, tad…

Vālins atkal smaidīja ar to pašu bezpersonisko, auksto smaidu kā agrāk.

—     Tātad, — viņš pamāja ar galvu uz Berha un Molnara pusi, šie kungi par katru cenu grib pārliecināties, ka nepaliek nekādi pierādījumi. Nekādi nevajadzīgi riski.

Vālins ieturēja pauzi, tad paskatījās uz Saraku. Tādi kā tu, Dāvid.

Trīsdesmit seši

-   VĀLINS IR SLĪPĒTS DRAŅĶIS, Berhs klusi nomurmināja, lēnām vadot automašīnu blīvajā satiksmē. — Ambiciozs ķēms, noteikti mērķē uz nākamo Valsts policijas priekšnieka vietu. Tieslietu departamenta izmeklēšana dod viņam nevainojamu pozīciju. Iespēju uzmanīt konkurentus.

-    Tu domā Stokholmas reģiona policijas priekšnieci? Saraks jautāja.

Berhs pamāja. Ļoti daudzi vēlētos redzēt sievieti augstākajā policijas amatā. Eva Svenska ir spēcīga kandidatūra, kura aizvien dzelžaināk sažņaudz valsts lielāko policijas reģionu. Un aizvien mazāk ir iespēju pieļaut kļūdu, ja mēs to gribam formulēt diplomātiski.

Saraks kādu bridi klusēja. Vālina izteiktie vārdi joprojām šaudījās prātā. Viņš bija pārkāpis noteikumus, tas bija zināms. To, ka Jānuss nav nekāds parastais informācijas avots, bet gan iefiltrēta persona, to viņš patiesībā bija zinājis vienmēr. Kāds, ko viņš vadīja, kam uzticēja uzdevumus, pienākumus. Kas pat izdarīja noziegumus ar viņa paša un netieši arī ar policijas piekrišanu.

Bet kauna sajūta, kas Saraku joprojām nomāca, nebija atkarīga no tā, ka viņš pārkāpis dienesta zvērestu. Iefiltrēts cilvēks, kas darbojās teicami, bija lielisks rīks. Jautājums bija drīzāk šāds: cik labi viņš tika ar Jānusu galā? Vai arī pats ar sevi? Viņš joprojām nespēja izskaidrot, kāpēc viņa dzīvoklis izskatās pēc bomžu mītnes, un viņam

nebija ne mazākās vēlēšanās turp atgriezties. Izskatījās, ka Berhs lasa viņa domas.

-    Dzīvoklis ir sakopts, Berhs ieminējās. To laikam izdarīja tava asistente. Man liekas, tev būs arī jaunas mēbeles un slēdzene, bet par to tev jāpajautā Pēteram.

Saraks pamāja un uzreiz atcerējās Natālijas teikto, ka viņa visu ir uzkopusi. Viņš iedomājās par to, kur gan viņa bija nozudusi. Vai Natālija joprojām sēž un gaida mašīnā Hēgbergsgātanā.

-    Klau, Dāvid! — Berhs pagriezās pret Saraku, un viņa sejas izteiksme un balss tonis lika Sarakam nekavējoties nojaust, ko viņš grasās teikt.

-  Es saprotu. Man, neapšaubāmi, vajadzēja zvanīt tev vai Pēteram, nevis braukt pie Sabatīni.

Berhs pakratīja galvu. — Patiesībā tas nebija tas, ko es gribēju teikt, Dāvid, pat ja es tev piekrītu. Nē, patiesībā es gribēju atvainoties.

Saraks saminstinājās, mēģināja saprast, kurp saruna aizvedīs. Bet nespēja.

-   Man nevajadzēja uz tevi izdarīt spiedienu slimnīcā, Berhs turpināja. Nemaz nerunājot par izlikšanos, ka esam pārcēluši tevi uz muitas nodaļu. Viņš pakratīja galvu.

-    Vālins ir labi informēts. Es neesmu tikai tavs šefs, esmu arī tavs kontrolieris, tas, kam vajadzēja tevi uzmanīt. Bet es ļāvos pierunāties un ignorēju noteikumus. Jānuss pieprasīja, lai tikai viens policists zina viņa patieso identitāti, citādi viņš atteicās sadarboties. Tāpēc dokumentos es uzrakstīju arī savu vārdu, lai gan patiesībā tajā iesaistīts biji tikai tu. Kolanders neformāli deva savu svētību. Mūs apžilbināja iespējas, mēs neredzējām, kādam riskam tu sevi pakļauj. Berhs tikai kratīja savu kailo galvu.

-    Pēc tā nelaimes gadījuma, kas notika ar tevi, es kritu panikā. Nostrādāti četrdesmit gadi, hipotekārais kredīts mājai un vasarnīcai, Jūnasa skolas maksa un viss pārējais. Es biju nosolījies, ka nebeigšu dzīvi kā Grāfs. Padzīts un pazemots.

Nosauktais vārds lika Sarakam aizdomāties. Viņa atmiņā uzpeldēja kāds attēls, bet pazuda, pirms viņš spēja to iegaumēt. Eižens

fon Kacovs, tā sauca Berha priekšgājēju, bet visbiežāk viņu dēvēja par Grāfu. Viņš bija beidzis darbu nodaļā ilgi pirms tam, kad tur sāka strādāt Saraks, pēc kādas lielas iekšējās izmeklēšanas un kaudzes pazemojumu masu medijos. Bet ar to bija saistīts vēl kaut kas tāds, kas skāra tieši viņu pašu. Tas bija vēl viens puzles gabaliņš lielajā bildē.

Berhs nogriezās uz kādu stāvvietu, vien pārsimt metrus no Saraka mājas. Pēc tam vēlreiz.

-   Tad es parunāju ar sievu. Sapratu, ka tas nav nekāds pasaules gals. Patiesībā es no tā murga esmu noguris. Noguris pērties ar visādiem birokrātiem, tādiem kā Kolanders, kas neko nesaprot no policijas darba un izdomā šķēršļus katru reizi, kad mums kādam avotam jāmaksā mazliet vairāk nekā mūsu apkaunojošās standarta samaksas. Pie kājas! Kāds no tā labums ir sabiedrībai vai arī kādus noziedzniekus mēs notveram, galvenais, ka budžets ir līdzsvarā. Nemaz nerunājot par tādiem kā Vālins, kura mērķis tikai kāpt pa karjeras kāpnēm. — Berhs atkal dusmās pakratīja galvu.

-    Kā jau zini, no drošības skapja ir pazudis rezerves saraksts ar taviem informatoriem. Nodaļas iekšējā izmeklēšana norit pilnā sparā, un to vada neviens cits kā mūsu vecais labais draugs komisārs Dreijers. Problēmu ar Jānusu es vēl nokārtotu, bet tik nopietns drošības pārkāpums manā nodaļā tā ir pavisam cita lieta.

Berhs pameta rokas gaisā, it kā padotos.

Saraks sarauca pieri. Arī vārds Dreijers šķita pazīstams. Molnars to bija iepriekš pieminējis, bet tad Saraks nebija reaģējis. Tagad vārds viņā radīja neomulīgu sajūtu.

-   Vadībai jāparāda spēja rīkoties, Berhs turpināja. Kolanders jau man izteica piedāvājumu saglabās algu pilnā apmērā līdz pat pensijai, ja es sadarbošos. Turēs mani saskaņā ar priekšrakstiem, pārliecināsies, lai nekas vairs nemestu ēnu uz viņu vai apgabala policijas priekšnieci. Mans advokāts saka: tas ir labs piedāvājums, un galu galā nauda nosaka visu, vai ne, Dāvid?

Berhs paraustīja plecus un pieliecās tuvāk Sarakam.

-   Dāvid, tu esi labs policists. Sasodīti labs policists. Bet es savā laikā esmu pieredzējis daudzus gadījumus, kad informācijas ievācējs

ir piekļuvis pārāk tuvu savam informācijas avotam. Teju aizmirstot, kas viņš patiesībā ir, kādām vērtībām ir uzticīgs. Un tas nav nekas neparasts. Darbs ir atkarīgs no tā, cik labi cilvēks prot tēlot, iejusties lomā un likt patiesībai un meliem izklausīties vienlīdz labi. Bet, ja ar to aizraujas, tad galu galā vairs nevar atšķirt, kas ir patiesība un kas meli, pat tu vairs nespēj to atšķirt. Savs morāles kompass jātur svēts, lai varētu atšķirt labu no ļauna, ja tu saproti, ko es ar to domāju. Turēt savu namu svētu.

Saraka mute bija izkaltusi, un viņš pāris reižu norija siekalas.

-   Šobrīd iekšējie izmeklētāji koncentrējas uz mani, Berhs turpināja. Bet tas ir tikai laika jautājums, pirms Dreijers pieklauvēs pie tavām durvīm, un tev jābūt tam gatavam.

Viņš pārliecās uz aizmugures sēdekļa un izvilka vecu, zilu somu.

-    Es grasos atbrīvoties no visādām vecām mantām, l ikšu vaļā no visa, kas man vairs nav nepieciešams. Varbūt tev vajadzētu darīt to pašu. Viņš pasniedza somu Sarakam. Šeit ir pāris lietu, kas tev, iespējams, varētu noderēt. Bet ver vaļā tikai tad, kad neviens cits tevi netraucēs, labi?

Berhs paliecās uz Saraka pusi un atvēra pasažiera durvis.

-   Vēlreiz, Dāvid, man patiešām žēl.

Trīsdesmit septiņi

DZĪVOKLIS SPĒCĪGI ODA pēc tīrīšanas līdzekļiem. Aizkari bija atvērti, un sabojātais dīvāns nomainīts pret jaunu.

-   Mēs ar puišiem visu nokārtojām, — Molnars skaidroja. Izmetām līkumu uz IKEA. Drošības labad nomainījām slēdzeni un uzlikām kārtīgu drošības ķēdi, tā ka pāris nakšu tu vari gulēt šeit, ja nevēlies atgriezties uz salas. Izskatās, ka iekšējie izmeklētāji paņēmuši garās brīvdienas, domājams, ka viņi tevi kādu laiku netraucēs. Kas tev tur? Viņš norādīja uz somu Saraka rokās.

-   No Berha, Saraks nomurmināja* — Pāris personisko mantu, kuras viņš salasījis muitas nodaļā. Samelot bija pārsteidzoši viegli.

Saraks iegāja vannasistabā, ieņurcīja somu skapītī zem izlietnes. Viņu pārņēma kārdinājums to atvērt, bet tad aiz durvīm izdzirdēja Molnara soļus. Viņš novilka asinīm notraipīto jaku un iemeta to vannā. Apsēdās uz tualetes poda un mēģināja novilkt bikses. Saprata, ka aizmirsis spieķi vai nu Hēgbergsgātanā, vai policijas mašīnā. Velns ar vinu, viņš tīri labi iztika arī bez tā.

-   Klausies, Dāvid! — Molnars ierunājās no vannasistabas durvju otras puses.

-   Tas, ko Vālins teica. Viņa balss izklausījās izmocīta. — Visa tā Jānusa padarīšana ir tāda kā pelēkā zona, mēs visi to apzināmies. — Iestājās klusums.

-    Bet riski atmaksājās, iegūstot iespējas, Saraks atbildēja.

Molnara nopūtu varēja dzirdēt arī caur durvīm.

-   Jānuss bija kaut kas unikāls, viņš bija iespēja mainīt spēles noteikumus. Mēs panācām fantastiskus rezultātus, atklājām teju trīsdesmit kilogramu narkotiku. Dopinga tabletes miljonu kronu vērtībā, nozagtas luksusa mašīnas, ieroči, Molnars turpināja.

-   Bet, ja kaut kas noietu greizi, es būtu vienīgais, kas uzņemtos atbildību. Viens vienīgs policists, kas pārkāpis dienesta zvērestu. Saraks sajuta naidu dzeļam krūtīs.

-   Patiesībā tā nebija mana ideja, Dāvid.

-    Kā ideja tad tā bija? Saraks atvēra vannasistabas durvis, ieraudzīja Molnara skumju pilno skatienu. Un visu saprata.

-   Manis paša, viņš nomurmināja. Tas viss bija vienīgi mana ideja? Saraks norija siekalas, pēkšņi viņam kļuva slikti. Ak tad to Berhs bija domājis. Ka viņam jāsargās no sevis paša. Tad vienīgais, ko tu patiesībā gribi zināt, Pēter, ir vai es turēšu savu doto vārdu. Vai es grasos uzņemties atbildību, kad viss sagrūs?

-   Dāvid, pie velna! Molnars izskatījās nomocīts, meklējot īstos vārdus.

-    Berhs šaubās, Saraks iebilda. Reģiona kriminālpolicijas priekšniece viņa deguna priekšā pavicinājusi izdevīgu darījumu. Saglabāt pilnu algu līdz pat pensijai, ja vien viņš uzņemsies triecienu par uzlauzto drošības skapi un pārējos policistus turēs tālāk no notikušā. Es minēšu, ka norunā ietilpst arī tas, ka viņš pastāstīs visu, ko zina par Jānusu, to, ka viņš ir nelegāli iefiltrēta persona un tā tālāk.

Izskatījās, ka Molnars viņu apšauba. Sels Berhs nekad nekam tādam nepiekristu. Viņš nekad neizdotu vienu no savējiem.

-   Nē?

Saraks pēkšņi pamanīja, ka stāv gaitenī, ģērbies vienīgi apakšbiksēs un T kreklā, kājās zeķes. Viņš iegāja guļamistabā. Pat te viss bija sakopts. Uz gultas bija uzlikts jauns matracis, un kumodes atvilktnēs viņš atrada savas drēbes — izmazgātas un rūpīgi sakārtotas. To noteikti izdarīja Natālija. Pirms brīža viņš pieķēra sevi pie domas, ka vēlas, kaut viņa būtu te. Ņemot vērā pēdējā laika notikumus, viņa bija vienīgā, uz kuru varēja paļauties.

Viņš dzirdēja Molnaru aizcērtam vannasistabas durvis, atrada treniņbikses un uzvilka tās kājās. Tad aizšļūca atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Labā kāja strādāja aizvien labāk un labāk. Dīvāns bija tukšs, viņš dzirdēja Molnaru nolaižam ūdeni vannasistabā. Viņš apsēdās. Dīvāna tapsējums bija ciets, bet gan jau ar laiku pieradīs.

-   Vālins teica, ka mani kāds meklē, Saraks skaļi sacīja, lai Molnars to varētu dzirdēt. Kāds ir izskaitļojis, ka Jānuss strādā man, un tas kāds, iespējams, mēģināja mani nogalināt Sēderledenas tunelī.

Atvērās vannasistabas durvis, un pa tām iznāca Molnars.

-   Un tu viņam noticēji? viņš jautāja. Es minēšu, ka Oskars tev arī piedāvāja aizsardzību, vai ne? Arī es to darītu, ja būtu viņa vietā. Iesākumā izveidot draudīgu ainu, pēc tam piedāvāt aizsardzību. Klasisks paņēmiens, kā kādu pievilināt.

-   Tev liekas, ka viņš melo? Saraks jautāja.

-   Tā es neteicu.

Saraks pēkšņi pieskārās pierei, aizvēra acis un atlaidās pusguļus. Atmiņā atkal uzplaiksnīja Sabatīni. Asinis, viņa sēcošie čuksti. “Tam nevajadzēja notikt. Viņš apsolīja…”

-   Sabatīni, tu taču viņu pazini, vai ne? Saraks jautāja.

Molnars pamāja. Pirms kāda laika es viņu pieņēmu darbā.

Tu viņu mantoji no manis, kad es sāku strādāt citā nodaļā. Sīks noziedznieks, žēl, ka viņš beidza dzīvi tādā veidā. Tu neesi pastāstījis, kas notika vai arī kāpēc atradies Hēgbergsgātanā.

-   Es atcerējos, ka gribēju Sabatīni kaut ko pajautāt. Bet ierados par vēlu, — Saraks skaidroja.

Molnars apsēdās dīvānā.

-   Vai viņš minēja, kas to izdarīja? Kas viņu nodūra?

Saraks dziļi ievilka elpu. Izteiktie vārdi “Viņš pie visa ir vainīgs…” atbalsojās prātā.

-   Viņš daudz ko murmināja, un varēja saprast labi ja pusi no tā, ko viņš teica. Saraks mēģināja nostabilizēt balsi. Kāpēc viņš meloja Molnaram? Kāpēc neatstāstīja Sabatīni teikto?

-  Braiens Hansens, Selims Markovičs un Pasi Lehtonens, Saraks turpināja. Pamanīja, ka Molnars saraujas. — Viņi visi strādāja pie manis, vai ne?

Molnars pamāja. Tātad tu zini?

-   Ka viņi visi ir miruši, noslepkavoti tāpat kā Sabatini? Jā, es to atklāju, pats uz savu roku. Man neviens neko nepastāstīja.

-   Piezīmju grāmatiņa. Molnara acis samiedzās. Man jau bija sajūta, ka tieši tāpēc tu ieradies pie Sabatīni. Tu atšifrēji kodu un uzzināji vārdu, tomēr nezvanīji man. Viņa balss izklausījās vēsa, draudzīgais tonis bija pazudis. Vai tu man neuzticies, Dāvid?

Saraks paraustīja plecus.

-    Vai tu man uzticies, Pēter? Kāpēc tu man neteici, ka kāds iznīcina manus avotus? Turklāt tu esi slēpis no manis arī citas lietas.

Molnars paskatījās uz viņu, pārlaida mēli pār priekšzobiem, šķita apdomājam, ko teikt.

-   Labi, Dāvid, viņš beidzot sacīja. Tev ir pilnīga taisnība. Ir lietas, kuras esmu izvēlējies no tevis noklusēt. Molnars iekārtojās uz dīvāna. Šķita, ka viņš meklē īstos vārdus.

-   Slimnīcā, pēc avārijas… Tavas asins analīzes.

-   Turpini, Saraks pavēlēja.

-   Tavās asinīs atrada marihuānas un metamfetamīna pēdas.

Saraka vēders sarāvās čokurā. Viņš atcerējās ķepīgo amfetamīna

pīpi dzīvoklī. Smaku, bomža midzeņa sajūtu.

-    Sliktākais ir tas, ka mani tas nepārsteidza, Molnars turpināja, jau labu laiku man bija aizdomas. Es varētu teikt, ka grasījos ar tevi par to runāt, bet, godīgi sakot, Dāvid… Molnars nopūtās, …tu dienām un naktīm strādāji ar Jānusu. Tavam darbam bija fantastiski panākumi, un tas lika mums visiem izskatīties profesionāli. Tāpēc man šķita: kāpēc labot to, kas nav saplīsis? Molnars nodūra skatienu.

-    Bet man vajadzēja saprast. Vienam pašam vadīt tik milzīgu projektu bez palīdzības, tas noteikti bija milzīgs stress. Apzināties risku tikt atlaistam un varbūt pat ietupinātam. Tas ir kā balansēt uz virves bez drošības, tur nav vietas pat mazākajai kļūdai.

Molnars aizturēja elpu un turpināja:

-    Reizēm mēs saviem informatoriem nonākam pārāk tuvu, Dāvid. Uzticamies tādā pakāpē, kādā to nevajadzētu darīt. Jānuss

bija vienīgais, kurš zināja par taviem apstākļiem, vienīgais, kurš saprata, ko tev nācies piedzīvot. Iespējams, viņš piedāvāja palīglīdzekļus, lai tev pietiktu spēka. Amfetamīns, lai drosme nesašļuktu papēžos, zālīte, lai nomierinātos. Neatkarīgi no apstākļiem tas viss tagad pieder pagātnei. Mēs viltojām asins analīžu rezultātus, lai izmeklēšanā nekas nebūtu atrodams. Pēc trim slimnīcā pavadītajām nedēļām tu biji tik tālu no tā visa, ka es nolēmu neko tev neteikt. Tagad, protams, tas skan muļķīgi, bet patiesībā man kauns, ka es tev neizrādīju lielāku atbalstu. Ka es ļāvu tev tik tuvu piekļūt Jānusam.

“Viņš pie visa vainīgs,” nodomāja Saraks.

Molnars nodūra skatienu, pēc tam iztaisnojās.

-    Ko tu par viņu atceries, Dāvid? viņš jautāja. Kaut kāda skaidrība taču tev ir?

Saraks pakratīja galvu. Patiesībā nekā daudz. Lai noalgotu tādu kriminālās pasaules smagsvaru, es noteikti atradu labu pieeju. Bet, visticamāk, nauda tā nebija, mūsu iestāde atmet tikai grašus. Tātad tas bija kas cits, kaut kas ļoti svarīgs. Iespējams, sava veida noslēpums.

-   Man arī tā šķiet, Molnars piekrita. Turpini! Vai tu atceries, kā viņš izskatījās?

-   Tik tikko. Vīrietis tumšās drēbēs ar kapuci galvā. Neatceros nedz to, kā mēs sazinājāmies, nedz arī tikšanās vietas, bet esmu pārliecināts: ja viņu ieraudzītu, tad pazītu.

-   Saprotu. Molnars bridi apdomājās. Un, ja tu tagad ļautos domu lidojumam… kādā veidā tu būtu to panācis? Tu noalgo informatoru par kriminālnoziedznieku, kādu, kas nedrīkst tikt atklāts. Tu apzinies, ka pārkāp noteikumus, bet tavs priekšnieks ar to samierinās, kamēr vien rīkojies diskrēti. Kas ir pirmais, kas tev jādara?

Saraks padomāja. Mēģināja noregulēt smadzenes sākumpunktā. Iztēlojās sapnī redzēto telpu, balto tāfeli, fotogrāfijas, zirnekļa tīklu. Apsvēra iespēju pastāstīt par to Molnaram, bet pārdomāja. Sākumā viņam jāuzzina kas vairāk.

-   Finansējums, Saraks ieminējās un redzēja, ka Molnars piekrītoši pamāj ar galvu.

-    Man nepieciešama nauda, lai Jānusam samaksātu. Braucieni, izdevumi, nauda visādiem darījumiem. Visus izdevumus apstiprina gan Berhs, gan Kolanders, tāpēc tas ceļš ir slēgts. Daļu es noteikti tērēju pats, noviltoju ceļojumu izdevumus vai kādus citus avotus. Bet ilglaicīgi tā nevar.

Saraks apklusa un apdomājās.

-   Visticamāk, man ir nepieciešams kāds, kas mani finansē, viņš pēc brīža sacīja. Kāds, kas iedod naudu, bet neuzdod jautājumus. Viņa prātā pēkšņi iešāvās kāds vārds, vārds, kuru Berhs tovakar jau bija minējis.

-   Vai tu atceries, kurš? Molnars jautāja.

-    Fon Kacovs, Saraks atbildēja pat nepiedomājot. Eižens fon Kacovs.

Molnars nopētīja viņu ar kritisku skatienu.

-    Vai tu par to esi pārliecināts, Dāvid? Grāfa iejaukšana visu tikai sarežģītu. Viņa vārds joprojām dažās aprindās ir lamuvārds. Tu zini, ka viņš tika izķengāts presē un tamlīdzīgi.

Saraks mēģināja apdomāties, sakopot tos nelielos informācijas gabaliņus, kas lidinājās viņa prātā.

-   Es, ļoti iespējams, kļūdos, viņš pēc brīža iebilda. Bergs par Kacovu ieminējās mašīnā, varbūt tāpēc man šis vārds iešāvās prātā. Kā tu pats saproti, man te augšā vadiņi nav tā savienoti. Viņš viegli pieklauvēja pie deniņiem.

Molnars pamāja ar galvu. Labi, to mēs pagaidām varam izlaist. Uzskatīsim, ka esi atradis finansējumu, bet kas ir nākamais solis? Kā tu būtu organizējis tikšanās un sakarus?

Saraks mēģināja šķetināt domu pavedienu. Pēc tam pakratīja galvu. Piedod, man te ir tukšums.

-   Varbūt izmantoji automašīnu? ieminējās Molnars.

-   Nē, šāda veida informatoram tāda pieeja nepatiktu. Tikšanās reizēm būtu jānotiek vietā, kas uzrunā viņa ego. Parādītu, cik viņš mums ir svarīgs. Kāds labs restorāns vai klubs. Mašīnas… Viņš atmeta ar roku.

-   Tās ir sīktirgotājiem. Molnars nosmīkņāja, tad pārlaida ar mēli pār priekšzobiem. Cik jauki, ka tu atceries, ko esmu tev

mācījis. Tev ir pilnīga taisnība. Lai satiktos ar tādu cilvēku kā Jānuss, būtu nepieciešama īpaša vieta. Diskrēta, bet vilinoša.

Molnars klusēja. Gaidīja, ka Saraks ko teiks.

-   Cik daudz tu pats zini par Jānusu? Saraks jautāja.

Jautājums Molnaru pārsteidza.

-   Principā tikpat daudz, cik Berhs. Tas ir, patiesībā gandrīz neko. Tikai to, ka viņš ir ļoti labi iefiltrējies informators un ar viņu nevar spēlēties. Turklāt, kā jau minēju, es biju rēķinājies, ka tu esi izmantojis kādu noslēpumu, lai viņu savaņģotu.

Molnars atkal pārlaida mēli pār priekšzobiem. Vai tādā veidā viņš izrādīja nervozitāti vai arī tas bija tikai uzmācīgs niķis, viņam vien raksturīgs? Saraks nebija drošs.

-   Klau, Dāvid, ja mēs atgriežamies pie finansēm. Kā tu pats teici, bija nepieciešama nauda. Tu noteikti izmantoji vienu vai vairākus slepenus kontus. Es jau tam biju uz pēdām, kad mēs bijām uz salas. Vai tavā piezīmju grāmatiņā bija rakstīts kas tāds, kas attiecās uz naudu vai izdevumiem?

Saraks pakratīja galvu. Pilnīgi nekā, vismaz nekā tāda, ko es spēju izvilināt.

-   Žēl, — Molnars novilka. — Pēc manām domām, nauda ir vienīgais ceļš, kas mūs aizvestu pie Jānusa. Tu saproti, Dāvid.

Viņš ieturēja pauzi. Atkārtoja kustību ar mēli.

-   Ir tikai viens veids, kā atkal kļūt par situācijas noteicēju.

-Atrast Jānusu, Saraks atbildēja. Jā, paldies, esmu to sapratis.

Izskatījās, ka Saraka ironiskais balss tonis Molnaru atstājis vienaldzīgu.

-   Paklausies, Dāvid. Problēma ar drošības skapi attiecas tikai uz Berhu, mūs tā neskar. Ja viņš to grib paņemt uz sevi, lai ņem. Bet, tā kā nedz Kolanders, nedz Berhs neko nezina par darījumiem ar Jānusu, viņiem ir grūti kaut ko uzvelt tev, vismaz bez konkrētiem pierādījumiem. Vai saproti, ko es mēģinu pateikt?

Saraks pamāja.

-   Bez Jānusa un bez dokumentiem viņiem nav nozieguma sastāva, vai ne? Molnars turpināja. Viņi nevar pierādīt, ka tu vai es esam

pārkāpuši noteikumus. Vienīgais, kas mums jādara, ir jāpārliecinās, ka Jānusu tā arī nekad neatradīs. Un mēs darīsim visu, kas nepieciešams, lai…

“…nosargātu noslēpumu,” nodomāja Saraks.

Trīsdesmit astoņi

ATIFU KRATĪJA DRUDZIS. Un, šķiet, ļoti spēcīgs. Ķermenis bija novārdzis, galva reiba. Pilsētā bija tikai viena aptieka, kas bija atvērta visu diennakti, un viņš neuzdrošinājās uzņemties tādu risku. Tālab viņš no plāksnītes izspieda divas Ibumetin tabletes un norija, uzdzerot remdenu krāna ūdeni, pārliecies pār mazo, ieplīsušo izlietni.

Pēc Hēgbergsgātanā notikušā viņš bija nonācis vēl lielākā ķezā nekā iepriekš. Protams, viņš bija drošs, ka pāris, kas filmēja notikušo, labākajā gadījumā ir nofilmējuši viņa muguru. Bet sarkanmatainā meitene ielas pretējā pusē bija viņu apmānījusi. Uzsvilpusi, liekot viņam refleksīvi pagriezties, un nofotografējusi tieši no priekšpuses. Tad aizmuka, pirms viņš saprata, kas notiek. Gudri darīts!

Jānuss joprojām atradās pāris soļu viņam priekšā. Atbrīvojās no visiem nevajadzīgajiem riskiem. Viņš jau zināja, kā viss bija noticis Hēgbergsgātanā. Kāds bija piezvanījis pie durvīm, un Riko bija tās atvēris. Tas nozīmē, ka Jānuss bija kāds, ko Riko pazina vai katrā gadījumā uzskatīja.par gana neitrālu, lai ielaistu iekšā. Kurjers, pastnieks, kāds, kas neradīja aizdomas.

Šoreiz nebija izmantoti šaujamieroči, nekādu skaņu, kas radītu kaimiņos interesi. Divi precīzi nomērķēti dūrieni vēderā, droši vien izdarīti tajā pašā brīdī, kad Riko atvēra durvis. Spriežot pēc caurumiem, tika izmantots garš, tievs asmens. Nevainojama izvēle, mērķējot ķermeņa mīkstajās daļās. Deviņdesmit procentos gadījumu dziļa vēdera brūce radīja vai nu nopietnu asiņošanu, vai pamatīgu šoku.

Pēc diviem dūrieniem Riko būtu jāsabrūk hallē un jānoasiņo, kamēr Jānuss mierīgi aizietu prom. Bet Riko acīmredzot piederēja pie tiem desmit procentiem, kuru ķermeņi reaģē citādi. Virsnieru dziedzeris izpumpēja tik daudz adrenalīna, ka, neskatoties uz nopietno brūci, viņš turējās uz kājām un pat spēja noiet labu gabalu.

Atifs sameta savas drēbes plastmasas maisā, aizsēja to un aizmeta pie durvīm. Pēc tam iekāpa vannā un ieslēdza dušu. Ļāva ūdenim tecēt pāri galvai un pleciem, aizskalojot pēdējās asiņu paliekas no rokām un apakšdelmiem. Vēl pēc kāda brīža viņš nolēma pietupties. Ķermenis šausmīgi smeldza, sāpes sešu ballu apmērā, varbūt pat septiņu.

Viņam vajadzēja kādu dienu atpūsties, izplānot turpmāko rīcību. Jo, par spīti visam, viņš no Hēgbergsgātanas bija arī ko ieguvis. Tur nofilmētais materiāls jau bija ielikts internetā. Varēja vērot Riko nomirstam asiņu peļķē trotuāra vidū. Viņa paša seju nevarēja labi redzēt, toties varēja saskatīt otra vīrieša. Varēja pat redzēt asaras viņa acīs.

Sajūta, kas nomāca notikuma vietā, nevēlējās viņu atstāt, un tiešsaistē redzētais nofilmētais videoklips par to pārliecināja. Kustības, modrais skatiens, tik tikko samanāmās nianses vīrieša ķermeņa valodā. Vīrietis noteikti bija kruķis. Viņš Sabatīni bija jautājis par Jānusu, un izskatījās, ka zināja, par ko ir runa. Kolīdz penicilīns iedarbosies un ķermenis būs nedaudz atlabis, Atifs viņu uzmeklēs.

SARAKS AIZSLĒDZA jaunās durvju slēdzenes. Viņš bija pārguris, nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt runāt. Viss, ko viņš gribēja, ieslīdēt gultā un aizvērt acis. Iztēloties, ka pēdējā laikā pieredzētais un izdzīvotais, viss, ko viņš tikko uzzināja, ir tikai neparasts sapnis. Ka tad, kad viņš rīt pamodīsies savā vecajā gultā, dzīve turpināsies viņa smadzeņu cauruma otrā pusē. Un murgs būs beidzies.

Ziņojuma uz viņa guļamistabas sienas vairs nebija, iespējams, Jānuss pats bija to noberzis. Tik labi, ka ar neapbruņotu aci nevarēja pamanīt ne mazākās krāsas paliekas.

Kāpēc viņš Molnaram nebija teicis patiesību? Kāpēc nebija izstāstījis, ka Sabatīni pieminēja gan Jānusu, gan Ēriku Jūhansonu? Kāpēc nepastāstīja par nosapņoto telpu vai arī to, ka viņš atcerējās satraucoši smalkas detaļas par Braiena Hansena nāvi?

Izskaidrojums bija pavisam vienkāršs. Dziļi savā būtībā viņš joprojām mēģināja pasargāt Jānusu, slēpt viņa noslēpumu. Lai gan vīrietis, kuru viņš aizsargāja, visticamāk, bija slepkava. Kolīdz viņš aizvēra acis, tā acu priekšā redzēja Sabatīni pelēko seju, dzirdēja viņa saraustīto elpu.

Viņa sarakstā bija pieci vīrieši, un šo sarakstu rotāja Jānusa simbols. Četri no tiem bija miruši. Kāpēc? Jautājums joprojām gaidīja atbildi.

Bet viss notikušais lika vina smadzenēm atsākt strādāt. Arī saruna ar Molnaru palīdzēja. Jau kopš brīža, kad viņš atrada savu kabinetu iztukšotu, Sarakam bija sajūta, ka kaut ko ir palaidis garām. Viņš nepareizi bija tulkojis redzēto. Un pēkšņi viņš bija pilnīgi pārliecināts. Viņš pats bija izvācis visas mantas no kabineta, viņam pat likās, ka atceras, kā ieradies birojā nakts vidū un izkratījis visas atvilktnes. Visu pārvietojis uz drošāku vietu, tālāk no ziņkārīgo skatieniem. Tas nozīmē, ka nosapņotā vieta patiešām eksistē. Tā bija viņa bāze, vieta, no kurienes viņš vadīja Jānusa operāciju. Tā atradās kaut kur ziemas tumsā, varbūt vien pāris kvartālu no viņa mājām. Šī vieta tad arī bija puzles gabaliņš, kas viņam nepieciešams, lai saliktu kopā pārējo bildi. Jautājums bija: vai viņš patiešām to vēlas atrast?

Saraks lēnām slīdēja snaudā, kādu brīdi kavēdamies pusmiegā. Tālumā varēja dzirdēt sirēnas. Tikai nebija saprotams, vai tās patiešām skan kaut kur ārpusē vai eksistē viņa galvā. Pēc tam viņš dzirdēja skaņas no dzīvokļa stāvu augstāk. Kāds smagiem soļiem staigāja pa istabu. Prātā uzvirmoja attēls. Tumsnējs stāvs ar aizgrieztu seju un uzmauktu kapuci. Vīrietis lēnām pagriezās, pavisam lēnām, gluži kā slow motion*. Gaisma krita pār viņa plecu, pēc tam pār kapuci. Bet, tiklīdz gaisma sasniedza viņa seju, tajā pašā sekundē, kad Sarakam

likās, viņš atpazīs cilvēku, prātā iešāvās vēl kāda doma. Viņš pēkšņi jutās pilnīgi skaidri nomodā. Viņš bija kaut ko aizmirsis, ko tādu, kas viņam jāapskatās, pirms varēs iemigt.

Saraks izkāpa no gultas un iegāja vannasistabā. Atvēra skapīti zem izlietnes un izņēma ārā Berha doto somu.

Slēdzējs bija ieķēries, bet pēc neliela cīniņa tas negribīgi padevās. Somas virspusē gulēja bruņuveste, tāda pati, kas izglāba viņa dzīvību autoavārijā. Zem vestes bija kurpju kaste, uz kuras bija pielīmēta līmlapiņa ar īsu ziņojumu. Lieli saraustīti burti, kas atgādināja tos, kurus viņš bija redzējis slimnīcā.

Viss sākas un beidzas ar Jānusu.

Kastē bija pavecs revolveris ar noslīpētu sērijas numuru.

Trīsdesmit deviņi

-   NOSLĒGUMĀ VAR TEIKT, ka visu šo darbību rezultātā tiks izveidota pilnīgi jauna Zviedrijas tieslietu sistēma. Ar vienotu vadību, kontroli un skaidriem mērķiem. Tieslietu sistēma jaunai nākotnei. Tas no manas puses būtu viss, — piebilda Jespers Stēnbergs pēc tam, kad bija ļāvis vārdiem dziļdomīgi izskanēt. Uz pāris mirkļiem iestājās klusums, sīca vien griestu lampas. Stēnbergs pamanījās uzsmaidīt mazajai cilvēku grupiņai pie konferences galda.

-   Ak tā, nu paldies tev, Jesper. Ministru prezidents pamāja Stēnbergam ar galvu, aicinot viņu apsēsties. Lielisks secinājums, man jāatzīst. īss un kodolīgs, atšķirībā no citām prezentācijām, kuras mums jāpacieš. Death by PoiverPoint,* vai jūs esat dzirdējuši šo izteicienu? Ministru prezidents uzsmaidīja pārējiem dalībniekiem, sagaidot cerētos smieklus. Visi smējās par priekšnieka jokiem neatkarīgi no tā, cik reižu viņi tos bija dzirdējuši iepriekš.

-Jesper, daži no taviem ieteikumiem ir ārkārtīgi radikāli, sacīja Karīna Lemuāna. Mīkstināti sodi galvenajiem lieciniekiem, smagāki sodi organizētiem noziedzniekiem.

Stēnbergs pamāja. Viņš jau bija gaidījis šo repliku no cilvēka, kurš nebaidīsies izteikt rūpīgi formulētu kritiku. Lemuāna bija viena no priekšnieka mīļākajām darbiniecēm. Ar jurisprudences grādu, dažus gadus par jaunu, lai drīkstētu apšaubīt viņa rīcību. Vismaz no šī

* PowerPoint izraisīta nāve. (Angļu vai)

aspekta. Viņa bija ari diezgan izskatīga, nedaudz atgādināja Sofiju. Viņš atvairīja domas, koncentrējās, lai sniegtu atbilstošu atbildi.

—      Tev taisnība, Karīn, es priecājos, ka tu par to ierunājies. — Viņš runāja savā profesionālākajā balsī. Nosauca viņu vārdā, gluži tāpat kā to bija darījusi viņa. Atsita bumbu atpakaļ pāri tīklam, 15 pret 15, game on*. Bet esmu rūpīgi izpētījis darba metodes. Izvērtējis, kādus rezultātus tās dod citās zemēs. Turklāt no praktiskās pieredzes es zinu, ka krietni vieglāk ir panākt sadarbību, ja šī sadarbība sniedz abpusēju ieguvumu.

30 pret 15 viņa labā — par pētījumiem un praktisko pieredzi. Viņš skatījās sievietei cieši acīs un viegli pasmaidīja.

-   Vai tu nebaidies, ka tas radīs sarežģījumus sadarbībā ar konsultatīvajām instancēm? Advokātu apvienība noteikti nebūs sajūsmā. Viņš samanīja nedrošības nianses sievietes balss tonī un izmantoja gadījumu uzņemties iniciatīvu.

— Karīn, man ir ļoti laba sadarbība ar Advokātu apvienību, un varu droši apgalvot tev un visiem pārējiem, ka tad, kad mani priekšlikumi tiks izteikti apvienībai, viņi labprāt dos savu piekrišanu.

40 pret 15 mačbumba.

Stēnbergs atkal pasmaidīja, piepacēla uzacis un nemanāmi pagrieza galvu, it kā gaidītu viņas nākamo jautājumu. Bet Karīna Lemuāna skatījās savos pierakstos.

Walk over.**

Kādu brīdi viņš pat jutās vīlies, it kā viņa uzvaras gājiens būtu aprāvies. Tad ātri attapās. Uzsmaidīja nelielajai cilvēku grupiņai ar savu plato TV sejas cienīgo smaidu. Priekšnieks atbalstoši māja ar galvu. Izskatījās kā tāds liels, apmierināts krupis.

-  Jesper, pagaidi! Lifta durvis jau grasījās aizvērties, kad Karina Lemuāna viņam uzsauca. Viņš apsvēra iespēju ignorēt sievieti, ļaut durvīm aizcirsties viņai deguna priekšā. Bet, pirms viņš izlēma, kā

* Sākam spēli! (Angļu vai.)

** Tenisa spēles uzvara, kas tiek piešķirta, gadījumā ja otrs spēlētājs tiek diskvalificēts vai saņēmis sodu.

rīkoties, lifita durvis no jauna atvērās. Viņa noteikti bija nospiedusi lifta pogu.

-    Mēs taču varam lejup braukt kopā? Viņa plati uzsmaidīja, iekāpdama liftā. Nostājās nedaudz par tuvu un piespieda viņu neapzināti spert soli atpakaļ. Viņas smarža lika viņam apmulst. Narciso Rodriguez, tāda pati kā Sofijai. Līdzība pieauga. Uz sekundi viņam šķita, ka dzird skaņas. Vārgu, ritmisku sišanos pret metāliskajām lifta sienām. Viņš pāris reižu norija siekalas.

-   Jesper, vai tu jūties labi?

-   Mhm. — Viņš sarāvās, centās sakārtot domas.

-   Tu esi mazliet bāls.

-   Ak tā, nē, jūtos lieliski. Vienkārši biju aizdomājies.

Lifts lēnām slīdēja lejup. Karīna Lemuāna ar roku pieglauda matu šķipsnu aiz auss. Viņas āda bija bāla, gandrīz kā porcelāns.

-   Es tev kaut ko gribēju pastāstīt, Jesper. Runājot par mūsu mazo diskusiju konferencē… — Viņa pameta galvu uz augšu. Ir kas tāds, ko nevēlējos teikt citu klātbūtnē.

Viņa smaidīja, atklājot mazu, baltu zobu rindu.

-   Ak tā, — viņš novilka. Un acumirkļi nožēloja. “Ak tā? Saņemies taču, pie velna!”

-   Pirms pāris dienām saskrējos ar Jonu Torningu. Mēs par tevi nedaudz parunājām, un tas, protams, nav nekas neparasts.

Viņa atkal pasmaidīja, un viņš automātiski atbildēja viņas Smaidam. Kas, pie velna, ar viņu notiek?

-   Galu galā ar to es gribēju teikt, ka viņš, cik atminos, ir tavs mentors.

Stēnbergs pamāja ar galvu, juta liftu samazinām ātrumu.

-   Tāpēc es iepriekš jautāju par Advokātu apvienību. Jons ir tās ģenerālsekretārs, un mēs diezgan daudz runājām par taviem tieslietu sistēmas restrukturizēšanas plāniem. Gluži kā jau tu minēji tur augšā. Pieņēmu, ka tu biji izteicis viņam savus priekšlikumus.

-  Jā. Stēnbergs nepārstāja smaidīt, centās izskaitļot, kādā gultnē viņa mēģina pagriezt sarunu. Viņam nepatika veids, kā viņa izrunāja vārdu Jons. Familiāri, it kā viņi būtu kas vairāk nekā tikai paziņas.

-    Es, protams, negrasos tev dot nekādus padomus, — Karīna Lemuāna turpināja, kā tieslietu ministram tev ir pavisam cits skatījums.

Viņa notrausa putekli no viņa tumšās virsjakas.

-    Bet, ja es būtu tavā vietā, Jesper, es sarunātu tikšanos ar Jonu Torningu un, jo ātrāk, jo labāk.

SARAKS NOLIKA ATSLĒGU uz galda sev priekšā. Noņēma to nost no atslēgu riņķīša un pārējās trīs aizmeta prom. Tās bija viņa kriminālpolicijas iecirkņa kabineta un veco ārdurvju atslēgas.

Atlika tikai viena. Parasta, plakana atslēga slēdzenei ar aizbīdni. Bez numura, bez jebkādas norādes. Viņš to neatcerējās, un viņam nebija ne jausmas, kurām durvīm tā derētu. Tieši atmiņas trūkums viņu nomierināja. Viņš pats bija iztukšojis savu biroju, tagad viņš par to bija pārliecināts. Slēpa visu no Molnara un Berha, lai viņi neiekultos nepatikšanās, ja kaut kas noietu greizi. Kļuvis par “vientuļo policistu, kas uzņēmās iniciatīvu”, gluži kā viņi bija vienojušies. Tātad, loģiski secinot, šī atslēga der viņa jaunajai darbavietai, bāzei, no kuras viņš pašrocīgi vadīja Jānusa operāciju.

Viņš pārliecās pār atslēgu, apskatīja to, cik rūpīgi vien spēja. Nevienmērīgi robiņi, ar septiņiem asiem galiem dažādos augstumos. Viņš to pacēla, turēja rokās. Aizvēra acis. Gaidīja…

Nekas nenotika.

Viņš atkal atvēra acis. Protams, nekas nenotika, viņš taču nebija nekāda Saida*. Saraks bija pārāk noguris, lai spētu uztvert Molnara teikto. Lai gan tagad, pēc pāris nakšu miega pašam savā gultā, pēc dušas, brokastīm un pārģērbšanās pieklājīgākās drēbēs, viņa stāvoklis bija krietni vien uzlabojies.

Viņš bija lietojis narkotikas, smēķējis gan marihuānu, gan metamfetamīnu. Iespējams, tas bija veids, kā tikt galā ar nepārtraukti augošo

* Saida Andcrsone, zviedru pareģe (1923-1998).

spiedienu. Darbs un Jānuss visu cauru diennakti, nevienam neuzticoties un bez jebkādas aizsardzības.

Narkotikas bija izskaidrojums tam, ka dzīvoklis bija drausmīgā stāvoklī, iespējams, pat daļai viņa halucināciju. Viņš bija no visām pusēm aplūkojis Berha dotos priekšmetus. Mēģinājis saprast, ko tieši viņa priekšnieks bija domājis, dodot viņam somu. Nemaz nerunājot par līmlapiņu uz vāka.

Viss sākas un beidzas ar Jānusu. Ko Berhs ar to domāja?

Smags kriminālnoziedznieks, kas izdara slepkavību, tajā pašā laikā viņš strādā kā iefiltrētais darbinieks policijā. Ja kas tāds nonāktu atklātībā, mediji sajuktu prātā. Ikviens policists, kas kaut attālināti varētu būt saistīts ar šo lietu, tiktu nekavējoties atlaists, varbūt pat apsūdzēts. Tas nebija nekas neparasts, ka viņš bija zvērējis pasargāt noslēpumu.

Ko viņam iesākt? Pastāstīt visu Molnaram? Mesties uz vienu roku ar Vālinu un cerēt, ka viņš neuzgriezīs muguru, tiklīdz noslēpums nāks gaismā? Vai arī Berham padomā bija pavisam citāds problēmas risinājums? Atbrīvoties no Jānusa uz mūžīgiem laikiem, pirms viņš tiek atklāts? Nogalināt slepkavu?

Viņš atgaiņāja domas. Berhs jutās vainīgs, ka ļāvis viņam darboties vienam. Atstājis bez aizsardzības. Vālinam noteikti bija taisnība, ja kāds mēģināja piekļūt Jānusam caur Saraku, tad ierocis un brunuveste lieti noderētu.

Patiesībā viņam nebija nekādu pierādījumu, ka Jānuss ir atbildīgs par Hansena nāvi, tikai paša fragmentārās atmiņas un pieņēmumi. Turklāt viņš joprojām neko daudz nezināja par vīrieti, kas slēpās aiz segvārda. Atbilde atradās viņa slepenajā bāzē, par to viņš bija pārliecināts, tāpēc visi spēki bija jāvelta, lai to atrastu.

Saraks piecēlās un piegāja pie loga. Pretējās puses namā nošūpojās aizkars, un tas pievērsa viņa uzmanību. Bet nemanīja neviena cilvēka. Iela bija pilna ar novietotām automašīnām. Puse no tām bija klātas ar sniegu, un tas nozīmē, ka tās tur stāvējušas vairākas dienas. Viena no tām bija Golf, kas viņam atgādināja Natālijas mašīnu, un pēkšņi viņu pāršalca cerība, ka viņa ieradusies viņu apraudzīt. Bet tad viņš saprata, ka šī mašīna ir jaunāka un labākā stāvoklī nekā Natālijas. Pieķēra sevi pie domas, ka jūtas vīlies. Un vienlaikus sakaunējās. Natālija bija civilpersona, bet viņš bez šaubīšanās bija ievilcis viņu šajā juceklī, tiklīdz bija izskaitļojis, kādā veidā viņa var būt noderīga. Lika izmantot viņas personiskos kontaktus, lai sagādātu informāciju, nemaz nepadomājot, kur viņš bija viņu ievilcis. Tā rīkoties bija cietsirdīgi. Kad Natālija saprata, pie kā novedusi viņas palīdzība, arī Sabatīni nāves vieta un laiks, viņa, visticamāk, bija palūgusi sev citu pacientu. Varbūt tā pat ir labāk. Ja Vālinam bija taisnība un kāds viņu cenšas atrast, būtu labāk, ja viņa turētos pa gabalu.

Saraks atkal aizvēra acis, sažņaudza atslēgu rokā. Pēc tam paņēma to starp pirkstiem, it kā grasītos atslēgt kādas durvis. Mēģināja iztēloties, kā atslēga ieslīd slēdzenē, kā robiņi un līdzenumi nostājas pareizajās vietās. Pagrieza, dzirdēja slēdzeni noklikšķam. Viņš pacēla kreiso roku, uzlika to tur, kur vajadzēja atrasties rokturim. Viņam likās, ka spēj sajust auksto metālu pret roku. Lēnām viņš nolaida roku, atvēra durvis savā virzienā. Uzmanīgi atdarīja acis…

Saraks sarāvās, izdzirdis graboņu no ārdurvju puses. Mirkli viņam šķita, ka kāds mēģina ielauzties un no jauna atkārtosies visi notikumi, kas bija atgadījušies, tiklīdz viņš bija pametis slimnīcu. Bet tad viņš izdzirdēja klusu dunu un sekundi vēlāk — metālisku skaņu, kāda rodas, aizverot pastkastes šķirbu durvīs. Viņš izbaudīja atvieglojuma sajūtu izplešamies pa visu ķermeni, pēc tam izgāja hallē, lai paņemtu pastu.

Divas formālas aploksnes ar lodziņu un viena brūna, polsterēta paciņa ar viņa vārdu. Viņš tās nolika uz virtuves galda. Sākumā atvēra rēķinus, pēc tam brūno paciņu. Tajā bija mazs, lēts mobilais telefons. Uz displeja uzlīmēta dzeltena līmlapiņa.

Pin 9595.

Kādu brīdi viņš blenza uz telefonu, tad ieslēdza to un ievadīja kodu. Taustiņi bija mazi, un bija krietni jānopūlas, lai trāpītu. Ieslēdzās displejs, un telefons savienojās ar operatoru. Displeja vienā stūrī iedegās īsziņas simbols.

Ej prom no loga!

Piezvani pēdējam zvanītam numuram!

Saraks minstinājās, bet ziņkārība ņēma virsroku. Viņš iegāja hallē un tur nospieda zvanīšanas pogu. Telefons bija tik mazs, ka gandrīz pazuda viņa plaukstā. Zvans tika savienots, varēja dzirdēt signālu. Tad vēl vienu. Viņš juta sirdi sitamies straujāk.

-   Sveiks, Dāvid! Cik jauki, ka devi par sevi ziņu, teica kāda aizsmakuša vīrieša balss. Saraka pulss paātrinājās. Viņš atpazina balsi, tas bija tabakas vīrs, vīrietis ar zelta zobu, kas apciemoja viņu slimnīcā.

-    Mēs slimnīcā tā arī nepaspējām aprunāties, vīrietis sacīja, apstiprinot viņa aizdomas.

-   K-kas tu esi? Saraka balss bija neitrāla.

Vīrietis klusām iesmējās.

-   Nesaki, ka tu mani neatceries! Mēs taču bijām tik labi draugi.

Saraks norija siekalas. “Jānuss,” viņš nodomāja. Bet kaut kādu

iemeslu dēļ šis secinājums nelikās pārliecinošs.

-   Es gribētu tevi satikt, Dāvid, nekavējoties, — vīrietis teica.

-   E-es… Saraks ieskatījās virtuvē. Redzēja savu telefonu guļam uz galda.

-   Zinu. Tu tagad apsver iespēju piezvanīt savam draugam Pēteram Molnaram, vai ne? Vīrietis izrunāja vārdu draugs tā, kā Sarakam nepatika.

-   Zini ko, Dāvid, pieej pie loga. Tikai turies aiz aizkariem.

Saraks darīja, kā viņam lika. Sirds dauzījās tik stipri, ka bija

grūti elpot.

-   Vai redzi dzelteno māju pretējā pusē? Ceturtais logs no kreisās, vīrietis skaidroja.

-    Mhm… Saraks norija siekalas. Tas bija tas pats logs, kurā viņš pirms brīža bija redzējis noplīvojam aizkarus.

-   Tur sēž divi čaļi un tevi vēro. Tavi tā sauktie draugi. Vai Molnars tev to pastāstīja?

Saraks atkal norija siekalas.

-    Paskaties tālāk lejup uz ielas. Vai redzi melno Volvo, to, uz kura jumta nav sniega? Tur sēž divi policisti, kas strādā pie policijas

virsnieka Oskara Vālina. Es minēšu: ari par to Molnars neko nav stāstījis?

Saraks pakratīja galvu, saprata, ka vīrietis viņu neredz. Pēteram vajadzēja pastāstīt, lūgt viņu būt piesardzīgam, ja nu gadījumā… Viņš aizvēra acis, centās aizgaiņāt domas, kas tikko bija ielavījušās prātā. Kaut nu tā nebūtu…

-   Tavi draugi tev melo, Dāvid, vai katrā ziņā nestāsta visu patiesību. Viņi baidās no tevis, baidās no tā, ko tu vari atklāt. Varbūt tavā dzīvoklī ievietota novērošanas kamera. Tādā gadījumā nepaies ilgs laiks, līdz tavs telefons sāks zvanīt.

Saraks pašķielēja uz telefonu, kas atradās uz virtuves galda.

-    Kā jau es teicu, Dāvid, es labprāt satiktos. Vēlams tagad…

Saraks pārtrauca sarunu. Lēnām nolaida telefonu. Pretējās ēkas

logā tikko samanīja kustību. Bet tā varēja būt iztēle. Viss varēja būt viena vienīga iztēle. Viens drausmīgs murgs. Varbūt viņš patiesībā joprojām guļ slimnīcas gultā, iegrimis komā, pasaulē, kuru vada un iekārto viņa smadzenes? Tādā gadījumā viņš gribēja pamosties. Tagad, nekavējoties.

Viņš pagriezās, paskatījās dzīvojamā istabā. Dīvāns bija jauns, bet viss pārējais izskatījās kā vienmēr. Vismaz, kā viņam šķita, tam vajadzētu izskatīties. Ādas klubkrēsls, tīkkoka stūra galdiņš, kuru viņš bija paņēmis no vecāku mājām. Televizors, paklājs, kupola lampa pāri kafijas galdiņam. Viņš sekoja ar skatienu lampas vadam līdz pat griestiem. Pamanīja mazu, baltu hokeja ripai līdzīgu priekšmetu pie griestiem. Vai patiešām dzīvojamā istabā būtu instalēts dūmu detektors, tik tuvu virtuvei? Ja ieskatījās rūpīgāk, varēja redzēt indikatora sarkano gaismiņu. Tomēr viņš nespēja atcerēties, ka jebkad būtu nomainījis bateriju.

Viņš paņēma krēslu un ar piepūli uz tā uzkāpa. Pastiepās pretim signalizācijai. Bet dzīvokļa griestu augstums bija vairāk nekā trīs metri, un viņš nespēja to aizsniegt. Ierīces baltā plastmasas daļa bija kļuvusi pelēka no putekļiem, bet bija grūti to noteikt, vai kāds to nav nosmērējis apzināti. Saraks atcerējās, ka pagrabstāvā atrodas kāpnes. Ar tām viņš noteikti piekļūs ierīcei. Bet sākumā viņš vēl

pēdējo reizi mēģināja tikt klāt. Pastiepās uz pirkstgaliem, sagrīļojās un atguva līdzsvaru. Pirkstu gali tik tikko skāra malu.

Viņu pārtrauca klusa vibrācija no virtuves galda. Mobilā telefona displejs bija iededzies, un vibrēšanas dēļ telefons lēni rotēja uz galda virsmas. Viņš nokāpa no krēsla un paskatījās ekrānā. Tad atbildēja, centās izklausīties tāpat kā parasti.

-   Hallo!

-   Sveiks, Dāvid! Molnars sacīja. Gribēju tikai apjautāties, kā jūties. Tu neesi devis ziņu par sevi.

-   Mhm… Saraks pašķielēja uz dūmu detektoru.

-   Vai viss kārtībā? Tu izklausies mazliet…

-   Vai jūs mani novērojat, Pēter?

-    Kā tu to domā?

-   Tieši tā, kā es saku. Vai jūs mani novērojat?

Klausulē pāris sekunžu valdīja klusums.

-    Neej nekur, Dāvid! — Molnara balss izklausījās skarba. Es tūliņ pie tevis ieradīšos!

Saruna pārtrūka.

Saraks dziļi ievilka elpu, centās savākties. Paskatījās pulkstenī. Molnars šeit varētu būt pēc desmit minūtēm. Laiks pieņemt šādus tādus lēmumus. Viņš vēlreiz pašķielēja uz signalizācijas ierīci, pēc tam paņēma mazo plastmasas telefonu līdzi tualetē un nospieda zvana pogu.

-   Labi, viņš teica, kad vīrietis atbildēja. Kā mēs to izdarīsim?

Četrdesmit

SARAKS NOKĀPA PA KĀPNĒM, cik ātri vien spēja, turot telefonu pie auss. Viņš bija atgriezis dušu un ieviesis nelielu haosu vannasistabā. Pēc tam izlavījies pie sāndurvīm un izslīdējis ārā, cik klusi vien spējis.

-    Esmu lejā, viņš sacīja, tiklīdz bija nonācis līdz pirmajam stāvam.

-   Labi, tagad dodies pie ārdurvīm, bet apstājies tieši pirms tām, lai tevi nevar redzēt, vīrietis klausulē deva norādījumus.

Saraks paklausīja, uzmeta skatienu pulkstenim. Sešas minūtes, līdz ieradīsies Molnars.

-   Un ko man tagad darīt? viņš jautāja.

-   Mazliet nogaidi. Vai redzi autobusu pieturu apmēram desmit metrus pa labi no ieejas?

-Jā.

-Aptuveni pēc divām minūtēm piebrauks autobuss. Es pateikšu, kad tev jāiet ārā.

-   Sapratu. — Saraks vairākas reizes dziļi ievilka elpu, centās nomierināties. Neparastā kārtā pat jutās nedaudz eiforiski. Viņš uzmanīgi pašķielēja uz ielu. Volvo stāvēja novietots braukšanai pretējā virzienā, tam būtu jāpagriežas par simt astoņdesmit grādiem, lai tas varētu sekot autobusam. Bet autobusu tas panāktu vien pāris minūtēs.

-   Labi, tagad! vīrietis iesaucās.

Saraks atvēra ārdurvis un devās taisnā ceļā uz pieturu, novērsa skatienu un centās neskatīties nedz uz logiem, nedz Volvo. Acs kaktiņā

viņš redzēja autobusu, kas tuvojās. Iekāpa, pat nepaskatoties uz šoferi. Tikai tad, kad autobuss sāka kustēties, viņš pacēla skatienu. Volvo jau bija izslīdējis no stāvvietas.

-    Labi, un ko man darīt tālāk? viņš jautāja klausulē.

-   Nospied STOP pogu un kāp ārā nākamajā pieturā.

Saraks darīja, kā viņam lika. Autobuss nogriezās ap stūri un apstājās tieši pie kāpnēm, kas veda lejup uz kādu frizētavu. Viņš izkāpa un paraudzījās visapkārt. Volvo vēl nebija viņu panācis.

-    Dāvid! Atvērās salona durvis, un pa tām galvu pabāza kāda sieviete. Viņa bija aptuveni piecdesmit gadus veca, gaišiem, balinātiem matiem, astoņdesmito gadu frizūru un krunkainu, solārijā nocepinātu seju. Atri nāc iekšā!

Viņš paklausīja, nokāpa četrus pakāpienus un tad sekoja uz pagrabu, cik ātri vien spēja. Salons bija tukšs, tajā atradās vien divi friziera krēsli un nelieli ratiņi ar dažādiem matu kopšanas līdzekļiem.

-   Dodies tālāk! Sieviete norādīja uz pērļu aizkaru salona galā.

Nākamā telpa bija maza. Visticamāk, ne vairāk kā septiņi astoņi

kvadrātmetri. Tajā atradās saliekamais galdiņš, divas taburetes, pie sienām bija izbalējuši plakāti ar frizūrām, kas bija izgājušas no modes jau pirms trīsdesmit gadiem. Uz vienas no taburetēm sēdēja izstīdzējis vīrs uzvalkā, gadus sešdesmit vecs, krunkainu seju un mazām, apaļām acenēm uz deguna. Kad Saraks ienāca telpā, viņš piecēlās.

-   Lieliski, ka atradi laiku ieskriet un apsveicināties, Dāvid, — viņš ierunājās un pasmaidīja tā, ka apakšžoklī bija redzams viņa zelta zobs. Vienubrīd Sarakam bija aizdomas, ka slimnīcā redzētais tabakas vīrs varētu būt; Jānuss. Bet kaut kāda iemesla dēļ atbilde nešķita pareiza. Un tagad viņš saprata, kāpēc. Šis vīrietis bija policists, un vinu sauca…

-   Komisārs Jāns Dreijers, vīrietis sacīja un pastiepa roku. — Iekšējās izmeklēšanas nodaļa, gadījumā ja esi to aizmirsis. Piedod par noslēpumaino izturēšanos, bet tas ir tevis paša labā.

Viņš norādīja Sarakam apsēsties.

-   Kafiju?

-   Nē, paldies. Sarakam noreiba galva. Dreijers strādāja Iekšējās izmeklēšanas nodaļā. Viņš vadīja drošības skapja satura zādzības izmeklēšanu. Bet slimnīcas tumsā viņš bija izklausījies tā, it kā viņi viens otru pazītu. Dreijers apsēdās krēslā viņam iepretim. Viņa odekolona smarža gandrīz nomāca visas pārējās šajā frizētavā dominējošās smaržas.

-  Tu mani apciemoji slimnīcā, stāstīji par kādu norunu, Saraks minēja, cenšoties salikt puzles gabaliņus sakarīgā kārtībā.

-   Redz, cik labi! Dreijers smaidīja. Man jau likās, ka tu biji pārāk nesakarīgs, lai kaut ko atcerētos. Vai tu atceries vēl kaut ko?

-   Sorry. Saraks paraustīja plecus.

Dreijers Saraku uzmanīgi nopētīja, likās, viņš mēģina saprast, vai Saraks melo vai ne.

-   Lai tā būtu, vīrietis piebilda. Kā jau teicu, mani sauc Jāns Dreijers, un es esmu Iekšējās izmeklēšanas nodaļas vadītājs. Tu jau noteikti zini, kāda ir mūsu darba specifika.

-   Jūs izmeklējat policistus, kuri tiek turēti aizdomās par noziegumiem, Saraks skaidroja.

-   Tieši tā. Pirms pāris gadiem mēs kļuvām par neatkarīgu organizāciju, kas atbild Valsts policijas valdei. Tātad mēs neesam saistīti ar parasto policijas tīklu, bet arī to tu droši vien zini.

Saraks paraustīja plecus. Centās izturēties vienaldzīgi.

-   Un ko jūs gribat no manis?

-   Vai tu patiešām neko neatceries? Dreijers pieklusa, vērodams Saraku. Pēc tam viņš pasmaidīja. Viņa smaids lika Saraka mēlei pielipt pie aukslējām.

-          Esmu tavs administrators, Dāvid, viņš smaidīdams sacīja.

-   Un tu esi mans informācijas avots.

Četrdesmit viens

SVEIKS, TE TINDRA. Balss klausulē lika Atifam pasmaidīt.

-   Sveika, Tindra, te tēvocis Atifs.

-   Amu, kur tu esi? Man tevis pietrūkst!

-   Man ari tevis pietrūkst, mīļā sirds, Atifs sacīja. Vai jums laukos iet jautri?

-   Ļoti jautri! Vai tu drīz atbrauksi mūs apciemot?

-   Drīz! Atifs solīja. Man tikai vispirms šis tas jānokārto. Bet pēc tam gan.

-   Vai tu apsoli, amu?

-   Apsolu, mazo sirsniņ. Vai mamma tur arī ir? Man ar viņu brīdi jāparunā.

-    Labi. Tindra izklausījās vīlusies. Klausulē bija dzirdama

čerkstona.

-   Hallo? Kasandra teica. Balss bija klusa, neitrāla.

-    Tas esmu es, tikai gribēju pavaicāt, kā jums tur iet? — Atifs jautāja.

-   Mums iet labi, bet, godīgi sakot, man sāk uzmākties klaustrofobija. Kad mēs varēsim doties mājās?

-  Ne tik drīz, Atifs atbildēja. Man joprojām jānokārto vairākas lietas. Jāpārliecinās, ka jūs būsiet drošībā, un es ziņošu, tiklīdz būšu to nokārtojis. Līdz tam laikam jums vēl nāksies slēpties. Nezvani nevienam, saproti? Galvenokārt nezvani Abu Hamsam.

Klusums klausulē liecināja, ka viņa jau ir ignorējusi viņa instrukcijas. Nolādēts!

-    ES PIEŅĒMU TEVI DARBĀ, lai tu mani informētu par Pēteru Molnaru un viņa īpašo komandu, — Dreijers iesāka, kā arī par tavu priekšnieku Šelu Berhu un pārējiem. Protams, arī par viņu veco priekšnieku Eiženu fon Kacovu, sauktu par Grāfu.

Saraks juta kamolu sakāpjam kaklā. Visiem spēkiem turējās, lai izskatītos neitrāls. Telpa lēnām sāka griezties pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam, un viņam nācās ieķerties taburetes malā, lai nosēdētu taisni.

-   Kā tu, iespējams, atceries, Grāfs pirms vairākiem gadiem atstāja darbu policijā. Viņš bija izveidojis slepenu, nereģistrētu informatoru sistēmu, kuras dalībniekus atalgoja, izmantojot slepenus bankas kontus. Daudzi viņa informācijas avoti pat nebija no kriminālās pasaules, lielākā daļa bija vienkārši nodokļu maksātāji, kuri ieņēma izdevīgu amatu vai nu kādā uzņēmumā, vai valsts iestādē. Tie varēja būt cilvēki, kas strādā telefontīkla uzņēmumos, slimnīcās, nekustamo īpašumu aģentūrās vai Valsts ieņēmumu dienestā, pat viena otra TV zvaigzne.

Dreijers iebāza roku iekškabatā un izvilka cigarellu paciņu.

-   Grāfs bija savācis veselu jūru cilvēku, kuri bija viņam parādā. Kuri nevarēja atteikt, kad viņš zvanīja un lūdza veikt nelielu pakalpojumu. Zvanīto numuru sarakstu, slimības vēsturi vai jebko citu.

Saraks norija siekalas, domāja par to, ko Molnars bija teicis par vina asins analīzēm.

-   Tā bija informācijas sistēma, kas apgāja visus noteikumus, Dreijers turpināja. Diemžēl mums neizdevās pierādīt, ka viņš veicis kādu nopietnāku noziegumu, tikai šādi tādi dienesta pārkāpumi. Būtībā man šķiet, ka Grāfs pat izmantoja prokuratūras un tieslietu ministrijas pakalpojumus, lai paliktu nesodīts.

No otras iekškabatas Dreijers izvilka mazas, zilas plastmasas šķiltavas, izsita no paciņas vienu cigarellu un pastiepa paciņu uz Saraka pusi.

-   Es nesmēķēju, Saraks nomurmināja.

-   Nesmēķē? Dreijers pasmaidīja. Vai esi pārliecināts? Viņš aizdedzināja cigarellu un dziļi ievilka dūmus.

-    Lai nu tā būtu, viņš turpināja. Kad Grāfam izdevās izlavīties pa aizmugures durvīm, Berhs pārņēma viņa veco darbu. Lai gan būtībā visu vadīja Kacova protežē, Pēters Molnars. Molnars ir gudrs, savas kārtis tik viegli neatklāj un apgrozās vienīgi uzticamāko darbinieku lokā. Principā bija neiespējami kontrolēt, ar ko viņi nodaļā nodarbojas un vai viņi turpina strādāt Grāfa labā.

Viņš pamāja ar cigarellu Sarakam.

-    Bet tad uzradies tu! Dāvids Saraks, uzlecošā zvaigzne. Kad Molnars nomainīja darbu, tu pārņēmi lielāko daļu viņa informācijas avotu. Likās, tu spēj iejusties jebkurā situācijā, jebkuru pakļaut sev. īstens hameleons. Turklāt tu strādāji cauru diennakti.

Saraks norija siekalas. Viņš apsvēra iespēju piecelties un doties prom. Bet saprata, ka jāpaliek un jānoklausās līdz galam.

-   Ar laiku kļuva aizvien skaidrāks, kādu cenu tu par to maksā. Ja jāspēlē tik daudz dažādu lomu, agrāk vai vēlāk nākas sevi zaudēt. Tu aizmirsti, kas esi. Un kam tici.

Dreijers uzmanīgi pieklauvēja pie galda virsmas.

-  Tu aizvien vairāk laika pavadīji bārā. Bet atšķirībā no agrākajiem laikiem tevi vairs neinteresēja jaunu kontaktu iegūšana. Pārsvarā tu vienkārši piedzēries, vēl pāris tādu reižu, un tu jau biji nelietojams. Klīda baumas par narkotikām. Bija skaidrs, ka esi uz sabrukšanas robežas, un neviens no taviem draugiem neizrādīja ne mazāko vēlmi tev palīdzēt.

-   Tāpēc tu ar mani sazinājies, mēģināji panākt, lai es ziņoju, ar ko nodarbojas Molnars un pārējie? Saraka balss nedaudz sašķobījās, liecinot par viņa nedrošību.

-   Vai esi pārliecināts, ka tas notika tā, Dāvid?

Saraks neatbildēja. Labā roka joprojām bija iekrampējusies taburetes malā.

-   Netielējies, labāk pastāsti! Tu taču esi eksperts šajā jomā! Iztēlojies sevi manā vietā. Ko tu būtu darījis, lai pieņemtu pats sevi darbā?

Saraks dziļi ievilka elpu. Galva sāka sāpēt kā pēc pulksteņa. Viņš bija gatavs izvemties. Bet bija jātēlo līdzi, jāklausās, kas Dreijeram sakāms. Jāiegūst vēl daži puzles gabaliņi.

-          Jūs man izdarījāt kādu pakalpojumu, viņš nomurmināja.

-   Asins analīzes vai ko tamlīdzīgi. Skaidrojāt, ka man draud nepatikšanas. Ka mans darbs ir briesmās. Norunājāt tikšanos.

-   Turpini! Dreijers pamāja ar cigarellu.

-    Jūs izvēlējāties diskrētu vietu, tik diskrētu, ka tas vien, ka mēs tur tikāmies, likās aizdomīgi. Pēc tam pārliecinājāties, ka kāds diskrēti mūs abus kopā nofotografē.

Dreijers vēlreiz ievilka dziļu dūmu.

-    Kolīdz es ierados norunātajā vietā tajā mirklī, kad apsēdos pretējā krēslā, — es jau biju zudis. Pat ja es būtu atteicies no piedāvājuma, pēc visa spriežot, izskatītos tā, it kā es jau būtu izpļāpājies. Man neviens vairs neticētu.

Saraks atliecās atpakaļ, palaida vaļā tabureti un izberzēja acis. Viņš pēkšņi atcerējās kādu restorānu. Tajā notika sava veida tikšanās, un tajā pašā mirklī viņu pārņēma nepatīkama sajūta, it kā viņš tur nemaz negribētu atrasties. Bet, iespējams, tā arī bija.

-    Vai tā tas notika? viņš jautāja. Vai tā bija noruna, par kuru tu klāstīji slimnīcā? Sāc runāt, vai arī mēs pazudināsim tavu karjeru?! Iznīcināsim visu, kas tev dārgs?

Dreijers atbildes vietā smaidīja.

-   Gluži tā, it kā pats to būtu darījis, vai ne, Dāvid? Jebko, lai tikai iegūtu informācijas avotu.

Saraks atspieda galvu rokās.

-    Un, gluži kā visi pārējie, tu tagad vēlies, lai es tev nododu Jānusu, vai ne?

-   Jānuss, Dreijers nosprauslojās. Spoks, par kuru visi runā, bet kuru neviens nav redzējis. Viņš pakratīja galvu. Nejauc kopā kārtis, Dāvid. Tas, ko tu man apsolīji, bija pavisam kas cits. Daudz interesantāks.

Saraks atvēra muti, bet smadzenes atteicās strādāt, viņš nespēja izdvest nevienu prātīgu vārdu. Dreijers nemeklē Jānusu? Tad par ko bija viņu noruna?

-    Tavs uzdevums bija atklāt kādu reģiona kriminālpolicijas kurmi, Dreijers skaidroja.

Saraks lēnām pakratīja galvu. Prāts izmisīgi mēģināja kaut ko saprast, izskaidrot Dreijera teikto.

-   Man nav ne mazākās nojausmas, par ko tu runā, viņš beigās izspieda.

Dreijers nopūtās.

-  Joprojām uzticīgs saviem draugiem, vai ne? — Viņš nodzēsa līdz pusei nopīpēto cigarellu, spaidīja to tik spēcīgi, ka kafijas krūzīte gandrīz apkrita.

-   Kāds no jūsu nodaļas pārdod informāciju kriminālajai pasaulei, Dāvid. Visa informācija nonāk caur vienu vidutāju, advokātu Bengtu Krispīnu. Vairākas lielas operācijas ir izgāzušās tieši šī kurmja dēļ. Bīstami noziedznieki joprojām ir uz brīvām kājām. Bet dīvainā kārtā tas nekad nav iespaidojis Molnara un viņa komandas operācijas. Pamazām mums reģiona kriminālpolicijā izdevās noklausīties pāris Krispīna sarunu, un mēs sākām saprast, kas patiesībā notiek. Tava rezerves saraksta izzagšana no drošības skapja izkliedēja visas šaubas pat vadības līmenī. Viņi deva man brīvu vaļu darīt visu, kas nepieciešams, lai atrastu sūci. Rezerves saraksts bija tikai iegansts, iespēja nopratināt visu reģiona kriminālpolicijas personālu. Izkūpināt kurmi no alas.

Dreijers savilka seju īpatnējā izteiksmē, kas attāli atgādināja smaidu.

-    Mēs pieņēmām tevi darbā oktobrī. Līdz Ziemassvētkiem tev bija jānoskaidro kurmja identitāte. Veselu mēnesi no tevis nebija nekādu ziņu. Un tad kādu vakaru novembra nogalē es saņēmu telefona zvanu. Tu izklausījies vajāts, teici, ka gribi nekavējoties tikties, un apsolīji atdot visus pierādījumus, kādi tev ir. To skaitā atklāt kurmja vārdu.

Vīrietis pārliecās pāri galdam, tik tuvu, ka Saraks varēja redzēt smalko asinsvadu tīklojumu uz vīrieša deguna.

-   Esmu pārlasījis tavas autoavārijas pirmstiesas izmeklēšanas ziņojumu. Atšķirībā no otrās versijas tajā ir piezīmes, kas apliecina,

ka tieši aiz tavas automašīnas atradās vēl kāda. Turklāt tika atrasts neliels bojājums tavas mašīnas aizmugurējā daļā.

Dreijers smaidīja, vēlreiz atklājot zelta zobu apakšžokli. Saraka mute bija izkaltusi kā tuksnesis.

-   Es devos uz norunāto tikšanās vietu, Dāvid. Es gaidīju vairāk nekā stundu.

Saraks aizturēja elpu.

—Bet kāds no taviem tā sauktajiem draugiem “pārliecinājās”, lai tu tā ari nekad nenonāc galā.

Četrdesmit divi

SARAKS IZMF.TA PAMATĪGU LĪKUMU gan tāpēc, lai sakārtotu domas, gan ari tāpēc, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Galva sāpēja, un smadzenes mocījās, lai apstrādātu tikko saņemto informāciju. Dreijera stāsts daudz ko izskaidroja, tomēr tagad Saraks atradās vēl sliktākā pozīcijā nekā iepriekš.

Vālins gribēja sadzīt rokā Jānusu, lai pakāptos pa karjeras kāpnēm. Molnars un Berhs gribēja satīrīt visas pēdas. Tāpēc viņi Dāvidu novēroja, cerēja, ka agrāk vai vēlāk viņš aizvedīs tos pie Jānusa.

Bet, ja Dreijeram ir taisnība, tad bija vēl kāds, kurš bija ieinteresēts paturēt Saraku savā redzeslokā. Kāds viņu pašu komandā, kāds, kurš nopludina informāciju un droši vien nopelnītu milzu naudu, ja atklātu Jānusa patieso identitāti.

“Galu galā nauda nosaka visu, vai ne?” Berhs tika teicis. Vai tā nebija sava veida atzīšanās? Vai tāpēc viņa priekšnieks bija aizgājis bez cīņas, jo zināja, ka stāv rindā uz Dreijera nopratināšanu? Ka viņu kuru katru brīdi atklās?

Turklāt ari Molnars kārtējo reizi bija slēpis informāciju. Varbūt tieši viņš izlaboja autoavārijas ziņojumu pēc sava prāta, gluži kā to bija darījis ar asins analīzēm. Gluži kā Berhs bija norādījis slimnīcā: kāds bija ietriecies viņa mašīnā. Pārliecinājies, ka Saraks avarē iespējami sliktākajā veidā.

Sarakam nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties dzīvoklī. Tur viņu gaidītu Molnars un pieprasītu paskaidrojumu, kur viņš ir pazudis.

Piespiestu atkal melot. Viņš bija noguris no neziņas, no puspatiesiem stāstiem un patiesības manipulācijas. Viņam bija nepieciešama skaidrība. Vienīgā problēma viņš nezināja, kā lai pie tās tiek. Puzles gabaliņi krājās kaudzē, to kļuva aizvien vairāk un vairāk. Un viņš joprojām meklēja to gabaliņu, vietu, no kuras sākt, nulles punktu.

Četri vīrieši vairāk vai mazāk brīvprātīgi bija uzticējuši viņam savu dzīvību. Tagad viņi visi bija miruši. Kas viņus nogalināja, un kāpēc? Vai to būtu paveicis Jānuss, kā šķita Sarakam? Katrā gadījumā Dāvids nebija ne tuvu tam, lai atklātu tā vīrieša patieso identitāti.

Un kurš tad bija policijā strādājošais kurmis, cilvēks, kurš, visticamāk, bija nozadzis viņa rezerves sarakstu no drošības skapja un kuru Saraks bija apsolījis atklāt Dreijeram? Un, iespējams, bija arī piektais vīrietis viņa sarakstā, pārcilvēciski anonīmais Ēriks I. Jūhansons.

Puzles gabaliņi pamazām atrada savu vietu. Narkotikas, autoavārija, Berhs, Molnars, Vālins, Dreijers, kurmis, saraksts… Četri miruši vīrieši, piezīmju grāmatiņa, kuru viņam bija izdevies atšifrēt tikai daļēji, darba telpa, kura atradās nezināmā vietā. Viss griezās, pārvērtās informācijas virpuļviesulī, kuru nebija iespējams atšķetināt.

Tam visam bija tikai viens kopsaucējs. Jānuss. Viss sākas un beidzas ar Jānusu, gluži kā bija rakstīts līmlapiņā.

Viņš pameta ašu skatienu pāri plecam, tad iegāja kioskā 7-Eleven, lai nopirktu pretsāpju zāles. Pieķēra sevi šķielējam uz cigarešu stendu. Kad ievietoja kredītkarti, lai samaksātu, karšu lasītājs iepīkstējās.

Nepareizs PIN kods!

Viņš sarauca pieri, vēlreiz ievadīja skaitļus: 3941.

Karšu lasītājs vēlreiz protestēja, un Saraks stāvēja, blenžot tukšumā. Pēkšņi viņš savā priekšā redzēja durvju ciparu kodu. Pelēku metāla kastīti, piemontētu pie akmens sienas.

“3941,” viņš vēlreiz nodomāja un pēkšņi līdzās kodu kastītei redzēja durvis. Tās pašas durvis, kuras bija redzējis sapnī.

-    Trīs, deviņi, četri, viens, viņš skaļi murmināja. Pēc tam atmiņā atausa ēka, uzraksts ar ielas nosaukumu.

-    Pagaidi, tu aizmirsi savu karti! pārdevējs viņam uzsauca.

Fasādi daļēji klāja stalažas, un pie tās stāvēja divi lieli konteineri, tomēr viņam nesagādāja ne mazākās grūtības vietu atpazīt. Šī bija īstā. Sirds dauzījās tik ātri, ka Saraks bija spiests samazināt tempu.

Durvis bija aizslēgtas, bet durvju kods 3941 nekavējoties lika slēdzenei noklikšķēt. Saraks atvēra durvis un iegāja iekšā. Deniņos spēcīgi pulsēja.

Viņš apskatīja iedzīvotāju sarakstu kāpņu telpā. Neviena uzņēmuma, kuru viņš varētu atpazīt, toties ceturtajā stāvā dzīvoja Ē. I. Jūhansons.

Ēriks I. Jūhansons, piektais vārds Jānusa sarakstā!

Lēnām viņš kāpa pa tumšajiem akmens pakāpieniem. Apgaismojums nestrādāja, kā nākas, tāpēc vajadzēja skatīties, kur sper kāju. Tagad viņš staigāja jau krietni labāk, bet viens šķībs solis, un viņš vairs nepaspēs izvairīties no paklupšanas. Tas tik būtu ironiski, ja viņš tagad nokristu un salauztu sprandu uz kāpnēm, kad beidzot ir ticis tik tuvu. Pēkšņi viņam galvā atskanēja The High Wire dziesma, un viņš iztēlojās virves dejotāju, bet ātri atgaiņāja domas. Bija pienācis laiks koncentrēties.

Ē. I. Jūhansona durvis izskatījās tieši tādas pašas kā pārējo kaimiņu durvis. Brīdi viņš nogaidīja un savācās. Kāpņu telpā valdīja klusums, pat ielas trokšņi nebija saklausāmi. Viss, ko varēja dzirdēt, bija paša smagā elpa.

Saraks pietupās un uzmanīgi paskatījās pa pastkastītes atveri durvīs. Telpa durvju otrā pusē slīga tumsā. Varēja vien redzēt dažas vēstules, kas mētājās uz grīdas. No dzīvokļa dvesa sasmacis gaiss. Saraks iztaisnojās un izņēma no kabatas atslēgu. Paskatījās pāri plecam un ļāva tai ieslīdēt slēdzenē. Atslēga derēja tā pagriezās bez mazākās aizķeršanās.

Ieejot iekšā, viņš saprata, kāpēc telpa ir tik tumša. Pāris metru dziļāk hallē bija vēl kādas durvis, tās bija krietni vien pamatīgākas nekā tās, pa kurām viņš tikko bija ienācis. Viņš aplūkoja mazo gaiteni, uz grīdas atrada divas vēstules, pacēla tās un ielika aizmugurējā bikšu kabatā. Abas bija adresētas Ē. I. Jūhansonam.

Saraks paņēma atslēgas, bet tad apjauta, ka iekšējām durvīm nav atslēgas cauruma. Tikai blāvi mirgojoša stikla plāksnīte tieši virs durvju roktura. Lieki nedomājot, viņš uzspieda īkšķi uz plāksnītes, turēja to, līdz sarkanā gaisma pārvērtās zaļā.

Telpa izskatījās tieši tā kā viņa sapnī.

Labajā pusē atradās logi, kurus klāja aizvērtas žalūzijas, un pie tiem stāvēja neliels rakstāmgalds. Baltā tāfele ar fotogrāfijām karājās pie pretējās sienas, un pie kreisās tālākās sienas līdzās kastu kaudzēm bija neliela, kārtīgi saklāta saliekamā gulta. Pašā istabas vidū, vien pāris metru no baltās tāfeles, bija novietots ādas biroja krēsls. Viņš paskatījās visapkārt. Pamanīja tualetes durvis un nelielu virtuves nodalījumu. Istabā bija jūtama vārga tabakas smarža.

Pēkšņi Saraks sajutās pilnīgi apjucis, teju gatavs noģībt. Viņš paspēra soli un iekrita ādas krēslā. Aizvēra acis, mēģināja nomierināties. Bet tas bija grūti.

Viņš bija to izdarījis! Beidzot bija atradis galveno puzles gabaliņu. Vietu, no kurienes bija vadījis, iespējams, visveiksmīgāko iefiltrēšanās operāciju Zviedrijas kriminālvēsturē. Turklāt viņš to bija darījis viens pats, tas viņu piepildīja ar lepnumu, kas jaucās ar bailēm.

Šī bija operācija nr. 1, viņa slēptuve, policijas orgānu melnais caurums, vieta, par kuru nezināja nedz viņa priekšnieki, nedz arī kolēģi. Patiesībā pat ne labākais draugs.

Vislabprātāk viņš būtu nekavējoties meties tajā visā iekšā. Bet viņš piespieda sevi nedaudz nogaidīt. Izbaudīt atklājuma brīdi, pasēdēt, atgūt spēkus. Viņš iztēlojās sevi. Kā visu bija organizējis, kā salicis fotogrāfijas, vilcis līnijas, pierakstījis skaitļus.

Saraks lēnām piecēlās un piegāja pie baltās tāfeles. Pat tā izskatījās tieši tāda kā viņa sapnī, varbūt vienīgi realitātē nedaudz detalizētāka. Vienā stūrī bija četras sejas, kuras viņš nekavējoties atpazina. Tie bija mirušie vīrieši: Hansens, Markovičs, Lehtonens un Sabatīni. Visas fotogrāfijas bija vienkāršas, veci policijas fotouzņēmumi ar vārdiem un dzimšanas gadiem attēla stūrī.

Tāfeles vidū bija rinda citu fotogrāfiju, kas bija sakārtotas aplī, bet attēli bija salīdzinoši jauni, uzņemti novērošanas brīdī. Pie katra attēla ar melnu tintes pildspalvu bija uzrakstīts vārds. Rokraksts bija kārtīgs, ne tik agresīvs un ass kā tas, kuru viņš bija redzējis slimnīcā.

Zem katra vārda bija arī skaitļu rinda, kas, visticamāk, nozīmēja mobilā telefona numuru.

Abu Hamsa, viņš izlasīja pie bildes, kurā bija attēlots drukns, īss vīrs, gadus sešdesmit vecs, arābu galvassegā. Sekoja sarkanajai līnijai, kas veda pie kāda muskuļota vīra īsiem matiem, vārdā Eldars.

Nākamajā attēlā bija redzams kāds motociklistu bandas noziedznieks. Ādas jaka, resns kakls, gari bizē sapīti mati, zelta ķēdes ap kaklu un labi daudz gredzenu pirkstos, turklāt viņam uz deguna bija smalkas brilles, Mike Lunds.

Sarkanā līnija no Lunda veda pie kāda cita vīrieša, arī viņam mugurā bija motociklistu veste, bet citās krāsās. Kārims, viņš bija pierakstījis, nesaprotamu iemeslu dēļ nenorādot uzvārdu.

Pārējos divos attēlos bija redzami divi vīrieši treniņtērpos, Zimins un Ivazovs, kas, visticamāk, bija krievi, un zemāk bija fotogrāfija ar kādu vīrieti, skūtu galvu, ērgļa degunu, neglīti iekritušām acīm, un vinu acīmredzot sauca Saša. i

No visiem attēliem gan mirušajiem tāfeles stūrī, gan pārējiem aplī stiepās arī zila līnija uz tāfeles vidu. Sarkanās un zilās līnijas krustojās, veidojot kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam. Tīkla vidū bija pazīstams simbols. Divi ieliekti “J” burti, pagriezti viens pret otru. Divas pagrieztas sejas vienā.

Saraks mierīgi stāvēja pie baltās tāfeles, gaidīja, kamēr zobrati galvā norimsies, cerēja, ka zirnekļa tīkls viņa prātā ieviesīs skaidrību. Bet nekas nenotika. Viņš pamēģināja uz pāris sekundēm aizvērt acis, tad tās ātri atvēra. Joprojām nekas nenotika. Vīrieši fotogrāfijās turpināja viņā blenzt. Negribēja tikt atpazīti.

Vilšanās mākts, viņš devās pie rakstāmgalda un citu pēc citas izvilka atvilktnes. Pirmajā viņš atrada tieši to, ko bija gaidījis. Pildspalvas, piezīmju lapiņas, nolietotu telefona katalogu, dažādus biroja

piederumus. Otrajā atvilktnē gulēja klēpjdators un dolāru banknošu saišķis. Trešajā — pistole.

Ieroci viņš atpazina uzreiz. Deviņu milimetru Sig Sauer, visticamāk, viņa paša dienesta ierocis. Viņš izņēma to, piespieda pogu ar īkšķi un ļāva magazīnai izslīdēt no laides. Pavilka ieroča aizslēgu un izvilka mazu misiņa lodi, kas gulēja patronu telpā.

Saraks uzmanīgi paostīja ieroci, ievilka nāsīs pazīstamo šaujampulvera un ieroču eļļas aromātu. Atkal iedomājās par Braienu Hansenu un lodi, kas atņēma viņam dzīvību.

Tad novietoja ieroci uz galda, apskatīja magazīnu un salika lodes kārtīgā līnijā. Sajuta nemieru augam krūtīs, pie sevis klusi skaitot. Kopā četrpadsmit patronas. Četrpadsmit misiņa cilindri mirdzošā līnijā. Bija tikai viena problēma. Magazīnā pietika vietas piecpadsmit patronām.

Četrdesmit trīs

NATĀLIJA GROZĪJA KAFIJAS KRŪZI. Rikarda instrukcijas bija pilnīgi skaidras: uzmani piezīmju grāmatiņu un ziņo par visām Saraka darbībām. Tas nebija nekas sarežģīts, patiesībā pat diezgan aizraujoši, it īpaši, kad viņi kopā atšifrēja kodu un viņiem izdevās identificēt piecus vīriešus. Saraks viņai atgādināja kādu pacientu, par kuru viņa bija rūpējusies studiju laikā. Sieviete sirga ar vēzi, viņa dusmojās uz visu un visiem. Vienreiz viņa pat svieda ar urīna trauku onkologam. Gluži kā Saraks, viņa atteicās padoties, neļāva cilvēkiem viņu žēlot.

Bet Hēgbergsgātanas slepkavība lika Natālijai rūpīgāk saausīties. Viņa bija zvanījusi Rikardam no prāmja, pastāstījusi, pie kā viņi grasās doties, un iedevusi adresi. Un, tieši pirms viņi nonāca galapunktā, Sabatīni tika noslepkavots.

Šī doma viņu satrauca vairāk, nekā viņa gribēja sev atzīt. Rikards taču nebija nekāds slepkava, viņš bija kruķis. Vai ne tā?

Viņu mulsināja vēl kāda lieta. Rikarda izskats un žargons liecināja, ka viņš policijā ir kalpojis ilgi, bet viņa nespēja atsaukt atmiņā, ka jebkad būtu redzējusi viņa policijas žetonu. Bet viņam taču jābūt kruķim, kā gan citādi viņš piekļūtu policijas reģistriem? Varbūt vajadzēs viņam lūgt uzrādīt policijas žetonu, kad viņi tiksies nākamreiz?

Pirms brīža viņš bija zvanījis. Izklausījās vēl aizkaitinātāks nekā iepriekš. Skaidrojis, ka viņa joprojām nav izdarījusi neko ievērības cienīgu un ka viņš sagaida ko vairāk no abu sadarbības. Viņa nerunāja pretī, negribēja atklāt, ka Hēgbergsgātanas slepkavība viņu ir nobiedējusi, liekot sev uzdot jautājumu: ar ko viņa patiesībā nodarbojas? Bet Rikards bija pārliecinājis, ka viņai jāstrādā kārtīgāk. Jākoncentrējas uz mērķi, jādara viss iespējamais, lai to sasniegtu. Tas bija nostrādājis. Viņai joprojām bija iespēja atgūt zaudēto. Bet viņai nāksies sakost zobus.

Pirmām kārtām viņai bija jāuzmeklē Saraks un jālūdz atpazīt vīrieti fotogrāfijās, kuras viņa uzņēma ar mobilo telefonu. Saraks nebija atgriezies dzīvoklī un neatbildēja uz telefona zvaniem, un saskaņā ar izpalīdzīgo kaimiņu ziņām arī māja uz salas bija tumša un klusa. It kā Saraks būtu nozudis no zemes virsas.

VIŅŠ SAPŅOJA, KA GUĻ dziļa cauruma dibenā. No melnajām zemes sienām spraucas ārā saknes. Mazi, mataini pirksti, kas aiz sāpēm saraujas. Debesis, kas sliecas augstu pāri, ir tumšas. Tālumā var dzirdēt melodiju. The High Wire augstā virve.

Got to start from somewhere, so I’ll start from the grave

Bedres malā stāvēja četri vīrieši. Skatījās lejup uz viņu neko neredzošām acīm. Hansens ādas jakā, Markovičs dzeltenā dūnu jakā, Sabatīni asiņainajā T kreklā un Lehtonens vienkrāsainā jakā ar pūķi. Viņam līdzās sēca divi suņi. Viņu mēles bija garas un sārtas.

“Kāpēc?” jautāja Hansens. Viņa balss bija pārsteidzoši smalka.

“Vecīt, mēs tev uzticējāmies,” Markovičs novilka. Visapkārt pilēja ūdens, no viņu drēbēm, deguna un mutes. Izveidoja straumīti, kas tecēja gar bedres malu iekšā.

Sabatīni stāvēja klusēdams, pacēla savas asiņainās rokas gaisā. Ūdens sāka tecēt aizvien straujāk, Saraks dzirdēja šļākšanos un juta, kā ūdens piepilda bedri, kurā viņš gulēja. Viņš mēģināja izrāpties, bet ķermenis negribēja klausīt, un viņš palika guļam uz muguras. Juta kājas mirkstam ūdeni, pēc tam sajuta ūdeni apklājam viņa krūškurvi. Centās noturēt galvu, cik augstu vien spēja. Vīrieši bedres malā turpināja viņu vērot. Viens no suņiem smilkstēja, apklusa,

kad ūdens sniedzās Sarakam līdz ausīm, vaigiem. Apklāja acis ar tumsu.

Saraks pamodās izmircis sviedros. Telpa bija tumša, vienīgais, ko viņš spēja saskatīt, bija četrstūrainā, baltā tāfele. Fotogrāfijas veidoja tumšus pleķus uz gaišā fona. Ja pietiekami uzmanīgi ielūkojās, varēja saskatīt attēlā redzamo cilvēku siluetus.

Viņš iztaisnojās klubkrēslā un pastiepās pēc lampas slēdža. Dzirdēja kaut ko nočabam bikšu kabatā. Tās bija vēstules, kuras viņš bija atradis hallē uz grīdas. Viņš atplēsa pirmo aploksni. Tas bija bankas konta izraksts no kādas ārzemju bankas, kurš piederēja E. I. Jūhansona kungam. Otrā vēstule bija līdzīga, tikai par citu bankas kontu.

Viņš beidzot saprata vārda jēgu. Ēriks I. Jūhansons. “I” angliski nozīmē “es”. Ēriks 1. Jūhansons nebija nekāds informācijas avots, bet gan segvārds, kuru viņš pats izmantoja. Segvārds, kas palīdzēja viņam parūpēties par nepieciešamajām lietām, lai tās nenorādītu uz viņu pašu. Piemēram, šo dzīvokli. Interesanti, kurš gan bija sagādājis viņam personas kodu? Pakalpojumi un pretpakalpojumi.

Saraks sēdēja pie virtuves galda, iztaisnoja papīra lapas un nolika tās līdzās. Visai ātri atrada sakarības. Pirmais konts kalpoja galvenokārt ienākumiem. Perioda sākumā kontā bija vairāk nekā viens miljons dolāru, un to trīs mēnešu laikā, kuri bija atainoti bankas izrakstā, bija veiktas četras jaunas iemaksas par kopējo summu, kas bija līdzvērtīga iepriekš minētajai. No konta nauda tika izņemta tikai trīs reizes, vai, pareizāk sakot, viņam šķita, ka veikti pārskaitījumi. Viens par trīssimt tūkstošiem dolāru perioda sākumā, tad viens par simt tūkstošiem perioda vidū, un pēdējais bija lapas apakšpusē. Pārskaitījuma summa bija gandrīz divi miljoni, atstājot kontā vien pāris centu.

Otrs konta izraksts liecināja par pozitīvu saldo divdesmit tūkstošu dolāru apmērā. Pēc tam sekoja rinda niecīgāku darījumu, marķētu ar uzrakstu cash*, visi apaļos simtos dolāru, visas summas tika izņemtas dažādos valūtas maiņas punktos pilsētā. Summas variēja starp

pieciem simtiem un trīstūkstoš piecsimt. Izskatījās, ka tiek izņemta skaidra nauda, un tas nozīmēja, ka kontam ir piesaistīta kredītkarte. Teorija apstiprinājās, jo izraksta apakšā bija pirkumu saraksts, kurā bija minēti dažādi pazīstami restorāni. Izraksta vidū bija norādīts kāds ienākošais pārskaitījums par simttūkstoš dolāriem. Viņš paskatījās datumu un referenci, saprata, ka nauda pārskaitīta no otra konta. Izraksts tālāk sastāvēja no skaidras naudas izņemšanas un krogu apmeklējumiem. Lappuses apakšā, gluži kā otrajam izrakstam, bija pārskaitījums, kas principā kontu atstāja tukšu.

Saraks sarauca pieri. Ienākumu konts un izdevumu konts, Molnars to bija pareizi izsecinājis. Bet no kurienes nāca visa nauda? Divi miljoni dolāru, tas bija aptuveni četrpadsmit miljoni zviedru kronu, un, spriežot pēc izdevumu konta, tas bija krietni vairāk, nekā viņam nepieciešams. Katram ienākošajam pārskaitījumam bija pievienots tikai transakcijas numurs, tāpēc konta izraksts neatstāja nekādas pēdas.

Turklāt kāds bija iztukšojis abus kontus vienā un tajā pašā dienā, patiesībā — tikai ar dažu minūšu starpību. Bet kurš? Acīmredzot kāds, kuram bija pareizā programmatūra, kodi un paroles. Tad atlika tikai jautājums: kāpēc? Kāpēc izņemt visu naudu un slēgt ko tādu, kas bija pilnībā funkcionējošs? Viņš vēlreiz apskatīja datumu un saprata, ko bija palaidis garām.

Konti tika iztukšoti sestdien, 23. novembrī. Naktī, kad viņš cieta autoavārijā.

MAŠĪNA STĀVĒJA aptuveni tur, kur Atifs bija gaidījis. Uz ielas, nepilnus simts metrus no anonīmajām, mazajām durvīm ar uzrakstu Istanbul Hamam. Viņš atvēra durvis un iegāja dārzā. Devās uz dārza māju un nonāca pie kādām mazām, nobružātām durvīm.

Labākā turku pirts pilsētā, zēni, es šeit esmu katru otrdienu.

Viņš ignorēja administratoru un devās uz vīriešu ģērbtuvēm. Mitrums un siltums no dažādajām pirtīm bija sajūtams jau pie ieejas. Džemperis lipa pie miesas, sirds dauzījās satraucoši ātri. Viņš

atvēra durvis un klusi ieslīdēja iekšā, paņēma odekolona flakonu no kāda atvērta skapīša.

Eldars, miesassargs, sēdēja uz viena no krēsliem un bakstīja telefonu. Pamanīja Atifu tikai tad, kad viņš bija pienācis pavisam tuvu klāt. Vīrietis pielēca kājās, ķēra pēc ieroča. Atifs iepūta lielu daudzumu odekolona Irish Spring viņam acīs. Un no visa spēka spēra pa vīrieša kājstarpi. Bet nepaspēja laikā, jo Eldars strauji pagriezās, un spēriens nedeva gaidīto efektu. Viņš tikai atmuguriski nogāzās pāri koka solam un nokrita tā otrā pusē. Atifs bija spiests apiet solam apkārt, lai pabeigtu uzbrukumu, un tas deva Eldaram pāris sekunžu atelpas.

Tad miesassargs izvilka ieroci, mērķēja to uz Atifu, kas steidzās viņa virzienā, ar otru roku drudžaini berzējot acis. Atifs novērsa izstiepto roku un trieca dūri vīrieša sejā, bet tik tikko trāpīja. Abi vīrieši ievēlās dušas telpā. Eldara kāja saliecās, viņš centās pierausties kājās un norāva dušas stieni. Telpā sāka šļākties silts ūdens.

Eldars sita uz labu laimi. Atifs pieliecās un ar kreiso roku spēcīgi iebelza pa vīrieša aknām. Šoreiz trāpīja precīzi. Eldars sabruka, it kā viņam būtu iespēris zibens. Ūdens turpināja šļākties, izmērcējot gulošā vīrieša drēbes.

Atifs iegāja atpakaļ ģērbtuvēs. Krūškurvī spēcīgi dauzījās sirds. Viņš pārvilka ar roku pār seju. Plaukstas virspusi klāja asinis, sajaukušās ar ūdeni. Krekls bija izmircis, sviedri turpināja līt pār muguru, un mitro gaisu bija grūti elpot. Viņš atkrita uz viena no soliem. Eldara ierocis gulēja uz grīdas, un viņš to pacēla. Vēl viena Zastava, bet krietni labākā kārtībā nekā Bakšī ierocis. Atifs smagnēji pierausās kājās, nometa magazīnu uz grīdas un aizspēra to prom. Pēc tam izjauca ieroci pa daļām un noskaloja to tualetes podā.

Eldars dušas telpās vārgi kunkstēja, centās sarauties embrija pozā, bet īsti nespēja. Atifs zināja, ka paies kāds laiks, līdz vīrietis atkal spēs nostāties uz kājām. Sitiens pa aknām bija vājprātīgi sāpīgs, desmit ballu skalā deviņi vai pat deviņi ar pusi. To nevarēja paciest, sakožot zobus.

Viņš atvēra durvis ar uzrakstu Hamam. Sekoja flīžu grīdai pa gaiteni un nonāca plašā telpā, ar izliektiem griestiem un flīzētām sienām. Sirds joprojām strauji sitās, varēja sajust adrenalīnu un asiņu garšu mutē.

Abu Hamsa gulēja uz viena no akmens bluķiem, un mazs, muskuļots vīrelis masēja viņa spalvaino muguru. Kolīdz masieris ieraudzīja Atifu, tā baiļpilni palēca malā un pacēla gaisā rokas. Atifs pamāja ar galvu uz durvīm, un vīrietis nekavējoties nozuda.

Abu Hamsa piecēlās sēdus.

-   Atif, tu izskaties šausmīgi, viņš sēca, bet neizskatījās īpaši pārsteigts.

Atifs paraustīja plecus.

-   Eldars? Abu Hamsa pacēla uzaci.

-   Būs dzīvotājs. Atifs apsēdās uz otra akmens bluķa.

-Jo labāk. Citādi es būtu nonācis pamatīgās nepatikšanās, Abu Hamsa teica.

-   Kā tā? Atifs paņēma mazu dvielīti un izslaucīja asinis no acīm.

-   Viņš ir saderinājies ar manu meitu, Abu Hamsa skaidroja.

-   Ar kuru no viņām? Ar Jasmīnu?

-    Nē, nē, Jasmīna mācās universitātē. Kļūs par inženieri. Ar Suzannu, viņa strādā pie manis. Vada naudas maiņas punktus. Tā kā viņa un Eldars… Viņš pamāja uz ģērbtuvēm, apklusa un paskatījās uz Atifu.

-    Tu saproti, ka es uz to nevaru pievērt acis? Abu Hamsa jautāja. — Pat vecas draudzības vārdā.

Atifs paraustīja plecus.

-   Labi, mans draugs. Hamsa nopūtās. Es minēšu, ka tu neesi ieradies, lai apstrādātu manu personālu? Kāpēc tu esi šeit?

Atifs aizspļāva asiņu klunkšķi notekcaurules virzienā.

-    Man nepieciešama tava palīdzība, viņš sacīja. Kāda policista adrese.

-   Tev nu gan ir īpašs paņēmiens, kā lūgt palīdzību, draugs. Abu Hamsa iesmējās. Paskaidro man, kāpēc tev šķiet, ka es pat apsvērtu šādu lūgumu.

-   Jo es tev piedāvāju darījumu. Tu man iedosi adresi, un es tev par to kaut ko iedošu pretim, — Atifs teica.

-   Un tas būtu, mans draugs? Hamsa smaidīja. — Ko tāds dzīvais mironis man vispār var dot?

-   Es tev varu iedot Jānusu, Atifs apgalvoja.

Četrdesmit četri

SARAKS ATGĀZĀS nolietotajā, vecajā ādas klubkrēslā. Drīz viņš slepenajā dzīvoklī būs pavadījis veselu diennakti, izņemot vienu īsu ēdienreizi tuvākajā 7-Eleven kioskā. Kastēs pie saliekamās gultas viņš atrada savas mapes. Tātad viņš pats bija iztukšojis kabinetu, kā jau bija domājis. Visticamāk, neilgi pirms avārijas. Tātad bija atgadījies kas tāds, kas bija palielinājis uz spēles liktās likmes un iedzinis viņu paranojā. Bet kas? Vai tas bija saistīts ar kurmi, kuru Dreijers minēja, vai arī ar draudīgo ainu, par kuru stāstīja Vālins? Vai arī runa bija par ko citu? Puzle, ko viņš centās salikt, ar katru brīdi kļuva lielāka. Drīz vien tā būs kļuvusi par piectūkstoš gabaliņu Ravensburger puzli, kurai nevarēs saskatīt ne gala, ne malas.

Viņš bija pierakstījis visas savas domas uz tukšas lapas. Uzmetis uz papīra visu daudzmaz saprotamā kārtībā, cerot, ka tas ieviesīs skaidrību. Vismaz viņš pats tā cerēja.

Problēma numur viens. Nogalināti četri vīrieši. Četri vīrieši, kuri sniedza informāciju un kuru vārdi bija iekodēti piezīmju grāmatiņā. Turklāt viņu vārdi noteikti bija minēti arī pazudušajā rezerves sarakstā.

Pieņēmums. Persona, kas viņus nogalināja, noteikti gribēja pārliecināties, ka viņi neatklās neko tādu, ko zināja. Neko par Jānusu.

Secinājums. Nogalinātie vīrieši slepkavu pazina vai arī attāli zināja par to. Kāds, kam bija daudz ko zaudēt. Viņš varēja iedomāties spēcīgu kandidatūru. Pats Jānuss.

Trūkumi. Jānusa operācija bija augstākā mērā slepena; kā gan četri vīrieši varētu zināt kādas izšķirošas detaļas?

Problēma numur divi. Ēriks I. Jūhansons, t. i., pats Saraks, izmantoja divus ārzemju bankas kontus un slepenu dzīvokli. Līdz nelaimes gadījumam abos kontos atradās prāvas naudas summas. No viena konta tika nonemtas mazas summas. Otrā kontā tika ieskaitītas lielas.

Pieņēmums. Ēriks I. Jūhansons neeksistē. Tas bija segvārds, kuru viņš pats izmantoja, lai vadītu operāciju. Tāpēc arī bankas konti piederēja viņam pašam. Mazo summu izņemšana bija skaidras naudas atalgojums dažādiem informatoriem vai arī norēķināšanās par dzērieniem bāros.

Secinājums. Vadīt Jānusa operāciju ar viltotu identitāti, neskaidriem naudas avotiem un vēlāk arī no slepena dzīvokļa bija pretrunā ar visiem noteikumiem. Ja tas nāktu gaismā, viņš tiktu atlaists, visticamāk, sēdētu cietumā. Tāpēc viņš bija nolēmis izvākt visas mantas no policijas ēkas un pārvērsties par vientuļu grēkāzi.

Trūkumi. Šajos secinājumos nav īpašu trūkumu, toties tie rada dažādus jautājumus. Ja konti piederēja viņam, kur ir kredītkartes? Un kas vēl būtiskāk no kurienes nāca visa nauda?

Problēma numur tris. Pēters Molnars insultu un autoavāriju skaidroja ar pārlieku lielu stresu kombinācijā ar narkotiku atkarību. It kā haotiskais brauciens bija tikai loģisks iznākums Saraka sabrukumam. Turpretī Dreijers apgalvoja, ka Saraks bija ceļā uz tikšanos ar Iekšējās izmeklēšanas nodaļas cilvēkiem, gatavs atklāt kriminālpolicijai, kas noplūdina informāciju, bet kāds viņu bija apturējis, ietriecoties mašīnā no mugurpuses. Savā ziņā likās, ka arī Berhs un Vālins vismaz daļēji tam piekrīt. Kāds gribēja redzēt Saraku mirušu.

Pieņēmums. Kāds vai kādi no viņiem meloja vai noklusēja būtisku daļu patiesības. Varbūt pat visi četri.

Secinājums. Uzticēties nevar nevienam, visi mēģināja ar viņu manipulēt, meklējot pašlabumu. Pat viņa labākais draugs.

Trūkums. Diemžēl arī šai argumentācijai nav īpašu trūkumu.

Un galu galā problēma numur četri, par kuru viņš beidzot bija pārliecināts: naktī, kad viņš mežonīgā ātrumā traucās pa tuneli, motociklistu bandīts Braiens Hansens tika atrasts miris savā mašīnā Vecpilsētā ar deviņu milimetru lodi pakausī. Dīvainā kārtā viņš sēdēja pasažiera sēdvietā. Pāris stundu pirms tam Ēriks I. Jūhansons bija iztukšojis bankas kontus par summu, kas kopumā pārsniedza četrpadsmit miljonus kronu. Ērikam Jūhansonam piederošajā dzīvoklī viņš atrada pats savu dienesta ieroci. Ierocī trūka vienas deviņu milimetru patronas. Turklāt daļa atmiņu saistībā ar Hansena nāvi ir, maigi sakot, satraucošas.

Pieņēmums. Trīs šādi notikumi vienā naktī nevar būt sakritība. Nedz ierocis, nedz arī trūkstošā lode. Viņa dienesta ierocis, visticamāk, ticis izmantots, lai nogalinātu Braienu Hansenu.

Secinājums un trūkums. Nav iespējams virzīties uz priekšu bez papildinformācijas. Vismaz to viņš sev mēģināja ieskaidrot.

Visiem sestdienas, 23. novembra, notikumiem ir viens kopsaucējs, un šoreiz tas nav Jānuss. Viņš pats pazina Hansenu, tas bija viņa paša ierocis, bankas konti un slepenais dzīvoklis. Viņu pašu piemeklēja sabrukums, un pēc tam ar citu palīdzību vai bez tās viņš smagi ietriecās tunelī. Ko tas nozīmēja?

Kāpēc Sarakam šķita, ka viņš atceras tikšanos ar Hansenu viņa mašīnā, šāvienu, kas trāpīja tam pakausī. Ar ko viņš bija nodarbojies pāris stundu pirms avārijas? Viņš bija pārliecināts, ka par Hansena nāvi atbildīgs ir Jānuss. Bet pēc tam, kad atrada savu ieroci, pārliecība bija zudusi. Vai viņš būtu spējīgs kādu nogalināt un to neatcerēties? Vai tas patiesībā bija tieši tas, ko viņš izdarīja?

Saraks nolika papīra lapu malā un apmeta loku baltās tāfeles priekšā.

Informācija klēpjdatorā bija sniegusi tikai vilšanos. Visa Interneta pārlūkvēsture bija izdzēsta, dokumenti tukši, un ekrāna fona attēls bija vienkārši zilā krāsā. Cietais disks bija formatēts, tāpēc, ja datorā arī bija kādi noslēpumi, tagad tie bija aprakti tik dziļās datora atmiņu dzīlēs, ka viņš tos vairs nevarēja atrast, un tas likās ļoti ironiski.

Viņš bezmērķīgi pārskatīja atvilktnes. Atvilktnē ar pistoli un patronām atradās ieroča maksts, kā arī divas citas mazas ādas kabatiņas — viena papildu magazīnai un otra rokudzelžiem. Atvilktnes dziļumā bija arī maciņš ar dienesta apliecību. Kāpēc lai viņš būtu to atstājis te? Vēl kāds jautājums, uz kuru nebija atbildes.

Patiesībā viņš sāka justies iespiests stūrī. Viņš ilgojās ar kādu parunāt, kādu, kuram varēja uzticēties, kuram atšķirībā no Vālina, Berha, Molnara un Dreijera nebija slepena plāna, kādu, kurš nejauca kopā melus un patiesību tā, lai tas izklausītos ticami.

Natālija! Saraks sajuta, ka ilgojas pēc viņas, tajā pašā laikā viņš mocījās pašpārmetumos, ka iejaucis viņu šajā jezgā. No vienas puses, viņš priecājās, ka viņa nav ieradusies viņa dzīvoklī. No otras puses, jutās vīlies.

Viņš ielika atpakaļ apliecību un atvēra nākamo atvilktni. Pāris lapiņu, kaudze pildspalvu, nodeldēta telefona grāmata un zem tās pustukša Marlboro cigarešu paciņa. Viņš izbēra cigaretes uz galda, lai pārliecinātos, ka nekā cita paciņā nav. Pamanīja salocītu sērkociņu plāksnīti, kas bija iespiesta starp caurspīdīgo plastmasu un paciņas lapu. Club Babel bija rakstīts plāksnītes priekšpusē. Sarakam likās, ka atpazīst nosaukumu, un viņš ātri pārskatīja konta izrakstu. Atrada vairākus izmaksu ierakstus ar nosaukumu Restaurant Babel, Kungsgātana 30. Turklāt par ievērojamām summām.

Saraks izņēma telefona katalogu un centās atrast restorāna telefona numuru. Tas neizdevās. Varbūt katalogs bija pārāk vecs, bet kurš gan mūsdienās izmanto telefona grāmatu, ja visiem ir viedtālrunis?

Viņš domāja par diskusiju ar Molnaru, kad abi spriedelēja, kur gan viņš varētu būt ticies ar Jānusu. Tai jābūt vietai, kas uzrunā viņa ego. Parāda, cik viņš mums ir svarīgs. Labs restorāns vai klubs.

Kungsgātana 30 izrādījās viens no augstajiem Kungsgātanas torņiem, kas iezīmēja veco parādes ielu. Ieeja bija vienā no torņa stūriem, piecus akmens pakāpienus augšup pa Kungsgātanas trotuāru, un to apsargāja divas lielas statujas, kas izskatījās turam uz saviem pleciem iespaidīgo divdesmito gadu celtni.

Saraks pagāja vien pāris metru pa akmens plāksnēm klāto halli, un jebkādi satiksmes radītie trokšņi bija pazuduši. Viņš apstājās pie liftiem un pētīja sarakstu. Ieraudzīja, ka Club Babel atrodas sešpadsmitajā stāvā, un nospieda pogu.

Lifta paklājs bija mīksts, tā ka sporta apavos ieautās kājas iegrima tajā. Restorānā bija gara bāra lete, pāris krēslu, viss bija iekārtots nevainojamā Art Deco stilā. Kāds noguris bārmenis kreklā, vestē un prievīti, apsietu ap augšdelmu, spodrināja glāzes, bet kopumā vieta bija gandrīz tukša, izņemot dažus japāņu tūristus, kas pozēja pie iespaidīgā skata aiz lielā loga.

Saraks apsēdās uz viena no bāra krēsliem.

-    Kā varu kungam pakalpot? Bārmeņa balss un neparastais formulējums pēkšņi Saraka galvā izdarīja klikšķi.

-    Esmu šī kluba biedrs, viņš sacīja, nesaprotot, kāpēc. Balss izklausījās citāda. It kā tā nemaz nebūtu viņa.

-    Un kungu sauc?

-   Jūhansons, — viņš atbildēja. — Ēriks I. Jūhansons.

Vīrietis kaut ko ierakstīja planšetdatorā, kuru noslēpa bāra lete.

-    Protams, viņš pēc īsa brīža noteica. Cepures dēļ es jūs neatpazinu, Jūhansona kungs. Laipni lūdzam atpakaļ! Vīrietis uz bāra letes Sarakam priekšā nolika kādu metāla žetonu un pamāja uz sarkaniem samta aizkariem telpas tālākajā stūrī.

Vēl viens lifts. Tas bija neliels, tajā noteikti neietilpa vairāk kā četras personas. Pie vienas no sienām bija metāla plāksnīte ar atveri, zem tās neliels spogulītis. Saraks iemeta metāla žetonu caurumā un žigli ieskatījās sev acīs mazajā spogulītī. Pamanīja, ka viņš izskatās pavisam citādi. Viņa skatiens bija mainījies.

Sieviete, kas viņu sagaidīja, liftam atveroties, bija skaista. īsi, tumši mati, sakārtoti trīsdesmito gadu stilā, dūmakains skatiens, neliela ķēdīte uz pieres ar spalvu un zīdaina taisna piegriezuma kleita, kas sniedzās tieši virs ceļiem. Zem auduma varēja samanīt plakanas, šauras zeķturu lentes. Milzīgā jumta stāva iekārtojums perfekti atbilda viņas ietērpam. Grīda izskatījās pēc šaha spēles laukuma, šur tur to klāja biezi paklāji. Mēbeles ar hroma detaļām, darinātas no

ādas un masīvkoka, kuru taisnās līnijas atspoguļojās četrstūrainajos rakstos, kas bija uzgleznoti tieši zem griestu malas.

Lielie logi bija ar skatu uz dienvidiem un austrumiem un atklāja fantastisku panorāmu pāri Stokholmai, to aizsedza vienīgi dienvidu torņa ēka divdesmit metru attālumā. Tornis bija tik tuvu, ka romiešu statujas to ārpusē bija skaidri saskatāmas.

“Romiešu dievi,” Saraks nodomāja. Tā nevar būt sakritība.

Gluži kā apakšstāvā gan bāra lete, gan viss pārējais līdz pat mazākajai detaļai bija iekārtots pagājušā gadsimta divdesmito trīsdesmito gadu stilā. Tas viss izskatījās pēc Art Deco fantāzijas lidojuma.

-    Labvakar, Jūhansona kungs! sieviete uzrunāja. Mēs labu laiku neesam jūs redzējuši. Jūsu iecienīto galdiņu ir aizņēmis kāds pastāvīgais viesis, bet jūs taču esat labi draugi, vai ne?

Viņa pamāja uz telpas dziļāko stūri, kur varēja manīt nišas ar galdiņiem. Saraks lēnām virzījās turp. Juta, ka pulss paātrinās. Kas sēdēja pie galdiņa? Vai vīrietis, kuru viņš meklēja? Viņš atkal pašķielēja uz statujām aiz loga. Domāja par romiešu dieviem.

Bet jau otro reizi šajā diennaktī viņš jutās vīlies. Vīrietis uzvalkā nebija Jānuss, par to viņš bija pārliecināts brīdī, kad viņu skatieni sastapās. Šis vīrietis bija gandrīz piecdesmit gadus vecs, gariem, sirmiem, atpakaļ atglaustiem matiem, kas galvas vidū bija kļuvuši retāki. Uz viņa degungala bija apaļas brilles, un, kad Saraks tuvojās, viņš nolika laikrakstu, kuru tobrīd lasīja.

-   Ā, tas esi tu, Ērik! Vīrietis piecēlās un sniedza roku. Esmu mēģinājis tevi sasniegt jau vairākas nedēļas, bet tieku vienīgi pie automātiskā atbildētāja. Viņš noņēma brilles un pavicināja tās gaisā. Sēdies nost!

Saraks pamāja, sekoja vīrieša norādījumiem. Viņš pazina to, tikai drudžaini mēģināja atcerēties vārdu.

-    Es tikko lasīju par mūsu jauno tieslietu ministru. Vīrietis pamāja uz laikrakstu. Tas ir neaptverami, ko viņš grasās panākt, katrā gadījumā, ja var ticēt laikrakstiem. Tas pamatīgi apgrūtinās manu darbu. Bet, kā mēs zinām, visas problēmas taču var apiet, vai ne, Ērik?

Vīrietis pasmaidīja, atklājot rindu sniegbaltu mākslīgo zobu.

“Advokāts,” Saraks nodomāja. Šis vīrietis ir advokāts, un viņu sauc…

-   Kā tev klājas? Vīrietis pārliecās pār galdu. Mani klienti, kā jau var domāt, ir ārkārtīgi nepacietīgi un grib uzzināt par taviem panākumiem.

Saraks neatbildēja.

-   Kopš mēs pēdējoreiz tikāmies, situācija kļuvusi aizvien saspringtāka. Daži no viņu ārzemju darījumu partneriem ir izvēlējušies veikt neatkarīgu izmeklēšanu. Pat atsūtījuši konsultantu, kura klātbūtne ir radījusi zināmas bažas.

Viņš atkal smaidīja to pašu krokodila smaidu kā iepriekš.

-   Bet esmu lūdzis savus klientus nomierināties. Apgalvojot, ka tu pildīsi solīto.

Saraks stīvi pamāja ar galvu. Mēģināja saprast vīrieša teikto, kamēr smadzenes darbojās ar pilnu jaudu.

-   Tātad — kā tev klājas? vīrietis atkal atkārtoja jautājumu un pacēla rokas. Tev, protams, nav jāstāsta detaļas, es tikai gribētu uzzināt kādu kripatiņu, kas nomierinātu manus klientus. Lai viņi varētu justies ērti, veicot tik iespaidīgas investīcijas.

-   Labi, Saraks murmināja. Vai arī… Viņš paskatījās visapkārt un dziļi ievilka elpu.

-    Problēma ir tāda, ka es neesmu īsti… Viņš novilka cepuri un norādīja uz galvas pārsēju. Es cietu nelaimes gadījumā. Šobrīd šis tas ir sašķobījies.

Vīrietis uz viņu paskatījās un pēkšņi vairs nešķita tik draudzīgs.

-    Tātad, Saraks turpināja. Lūdzu, atgādini man, ko mēs esam norunājuši.

Vīrietis iztaisnojās. Blenza uz Saraku, it kā mēģinātu saprast, vai viņš joko vai ne.

-   Tu taču nemēģini mani piečakarēt, Ērik? viņš piebilda. Tas būtu ārkārtīgi negudri no tavas puses, it īpaši atceroties iepriekšējos darījumus.

-   Nē, nē! Saraks pakratīja galvu. Man vienkārši šis tas jānoskaidro.

Viņš centās izklausīties pārliecinošs. Uzreiz pamanīja nelielu plāksni pie viena no galda stūriem. Visticamāk, pastāvīgo apmeklētāju vārdi, kam bija pieeja galdiņam. Pašā augšā bija uzraksts Ēriks I. Jūhansons. Zem tā vēl viens vārds, kuru viņš bija dzirdējis Dreijeru pieminam vien pāris dienu iepriekš. “Kāds no jūsu nodaļas ir noplūdinājis informāciju kriminālajai pasaulei. Tam ir tikai viens vidutājs, advokāts, kuru sauc Bengts Krispīns.”

Saraks sajuta vēderu saraujamies čokurā.

-   Mūsu sadarbība ilgst jau veselu gadu, Ērik, Krispīns turpināja. Mēs esam ļoti apmierināti ar līdzšinējiem rezultātiem.

Saraks pamāja ar galvu, centās izspiest smaidu, lai gan sajuta telpu līgojamies. Statujas ielas otrā pusē likās brīvi šūpojamies gaisā un vērojam viņu ar pārmetošiem skatieniem.

Viņš atkal pārlasīja izliektos burtus, mēģināja saprast, ko tie nozīmē. Kas bija kurmis, kuru Dreijers mēģināja sadzīt rokās un, lai to atklātu, bija pieņēmis darbā Saraku? Kas gan viņš patiesībā bija?

-    Bet par to mēs tev esam dāsni samaksājuši, Ērik, Krispīns turpināja. Un tāpēc tev ir jāatklāj, kurš slēpjas zem segvārda Jānuss.

Četrdesmit pieci

-   HALLO?

-   Labvakar, Abu Hamsa! Te zvana Bengts Krispīns.

-   Advokāta kungs, cik patīkami.

-    Gribēju pastāstīt, ka esmu saticies ar savu kontaktpersonu, patiesībā tik tikko. Ir sliktāk, nekā es domāju. Viņš, visticamāk, nespēs izpildīt solīto. Vismaz ne tuvākā nākotnē.

-   Vai, to gan ir žēl dzirdēt!

-   Un ko mēs tagad darīsim?

-   Njā, mums vismaz ir plāns B. Mums ir iespēja izmantot jaunu aktieri vai vecu draugu atkarībā no tā, kā uz to paskatās.

-   Vai es gribu zināt, kā jūs to atrisināsiet?

-    Nē, advokāta kungs, domāju, ka jūs nevēlēsieties to dzirdēt.

SARAKS PALIKA SĒŽAM labu laiku pēc Krispīna aiziešanas. Malkoja dzērienu, kas bija nolikts viņa priekšā bez pasūtīšanas. Tad nākamo. Viena mistērija jebkurā gadījumā bija atrisināta. Tagad viņš vismaz zināja, no kurienes nāk nauda. Vakara sākumā viņam bija radušās aizdomas, ka viņš pats varētu būt slepkava. Tagad sarakstam varēja pievienot arī korumpētu policistu.

Viņš iztaisnojās, grasījās palūgt vēl vienu dzērienu, bet bārmenis jau bija nolicis viņa priekšā jaunu glāzi.

-   Paldies, Noa, viņš nomurmināja. Un bija pārsteigts, ka atcerējies bārmeņa vārdu.

Viņa prāts bija viena nebeidzama mistērija. Gluži kā visa viņa dzīve. Jo vairāk viņš mēģināja uzzināt, jo mazāk viņam patika iegūtais rezultāts. Pievilto cilvēku saraksts kļuva aizvien garāks. Berhs, Molnars, komandas biedri, viņš pats, viņa avoti un pat Jānuss. Vai nebūtu bijis labāk pilnīgs atmiņas zudums? Tad viņa prāts būtu formatēts līdzīgi kā klēpjdators atvilktnē. Vai vēl labāk viņš varēja nomirt notikuma vietā. Šīs abas alternatīvas šķita vilinošākas nekā tā elle, kurā viņš šobrīd atradās.

Ar ko, velns, viņš bija nodarbojies? Uzsācis Jānusa operāciju tikai tāpēc, lai tad, kad pienāktu laiks izdot savu iefiltrēto cilvēku, varētu to pārdot lielākajam solītājam? Galu galā nauda nosaka visu, vai ne, Dāvid? Vai arī viņu tagad sauc Ēriks?

Pamazām bārā saradās cilvēki. Lielākā daļa bija vīrieši, un, izņemot viņu pašu, visiem bija aptuveni četrdesmit. Bet aizvien vairāk un vairāk ieradās arī sievietes, visas tērpušās trīsdesmito gadu stilā, un tas, visticamāk, nozīmēja to, ka viņas strādā klubā.

Dažus no vīriešiem viņš atpazina. Darījumu pasaules smagsvari, politiķi, pat TV programmu vadītāji. Daži viņam pamāja ar galvu, un viņš atbildēja sveicieniem. Mūzika, kas iepriekš bija kalpojusi kā fons, tika pagriezta skaļāk. Izklausījās pēc klubu džeza mūzikas. Iemidzinošas, hipnotiskas melodijas, kas viņu padarīja miegainu.

Sieviete, kas bija sagaidījusi pie lifta, parādījās pie viņa galda.

— Atvainojiet, Jūhansona kungs, es tikai gribēju informēt, ka šobrīd ir pieejams laiks masāžai, ja jūs esat ieinteresēts. Kāds atcēla vizīti pie Rio, un jūs mēdzat…

Refleksīvi Saraks klusējot pamāja ar galvu. Viņu pavadīja cauri telpai uz kādu durvju rindu liftu otrā pusē. Viņš iegāja pa vienām no durvīm, nonāca telpā ar smagiem samta aizkariem. No iedegtajām svecēm telpā valdīja sandalkoka smarža. Saraks novilka drēbes un apsēdās uz masāžas sola telpas vidū. Ap vidukli aptina biezu frotē dvieli.

Kopš nelaimes gadījuma viņš nebija lietojis alkoholu. Smarža, melodijas, dūmakainā gaisma tas viss saplūda kopā patīkamā,

maigā miglā. Viņš apgūlās uz kušetes uz vēdera un aizvēra acis. Dzirdēja durvis uzmanīgi atveramies.

—     Man jau likās, ka esi mani aizmirsis, Ērik. — Balss bija maiga, labi pazīstama viegli uzbudinošā veidā.

Siltā eļļa lika viņam sarauties. Sievietes rokas bija maigas, bet stingras. Tās ātri atrada savilktos muskuļus skaustā un plecos. Un citu pēc cita tos atbrīvoja. Šķita, viņa sajūt, cik daudz viņš spēj panest. Balansēja uz robežas starp sāpēm un baudu.

Saraks norija siekalas, mēģināja sakopot domas. Tas neizdevās. Sajuta erekciju. Melodija turpinājās, pārvēršoties pazīstamos vārdos.

Odds for a christening, and evens, a wedding day…

Viņš pieķēra sevi kunkstam aiz labsajūtas, uzmanīgi piespieda gurnus pie kušetes.

-   Pagriezies, — sieviete klusi noteica.

Viņš paklausīja, bet neatvēra acis. Neatvēra līdz brīdim, kad viņa uzmanīgi vilka rokas pāri viņa krūškurvim. Viņa bija skaista, skaistāka, nekā viņš atcerējās. Erekcija zem dvieļa pieauga, to nevarēja noliegt.

I owe everything

Debts I can’t escape til the day I die.

— Es… viņš murmināja un negribīgi centās piecelties.

-    Kuš… viņa čukstēja, piespiežot viņu atpakaļ pie kušetes. Ērik, tu zini noteikumus, nekādas runāšanas. Viņas pirksti lēni zīmēja ķircinošus apļus uz vēdera. Tuvojās frotē dvieļa malai.

Viņš atkal aizvēra acis, alkohols un mūzika lika viņa prātam lēnām atslābināties. Koncentrēties un izbaudīt viņas pieskārienus gluži kā transā.

“Es esmu Ēriks Jūhansons,” viņš domāja, kamēr viņa lēnām noslidināja dvieli. Juta, ka balss, ko dzirdēja domās, bija mainījusi tembru.

Ēriks I. Jūhansons, vīrietis, kura nebija. Aizdomās turamais slepkava, korumpēts policists, nodevīgs draugs. Narkomāns, melis un izmantotājs.

Es dzīvoju uz robežas, balansēju uz augstās virves. Un man tas patīk.

-   JON, TE JESPERS STĒNBERGS.

-   Jesper, cik patīkami, ka beidzot atradi man laiku!

Stēnbergs apsvēra domu paturēt masku, apspēlēt parastās pieklājības frāzes un tikai vēlāk ķerties pie galvenā temata. Tad nolēma nospļauties uz protokolu.

-   Ar ko, ellē, tu nodarbojies, Jon?

— Vai tu domā par manu mazo, neformālo sarunu ar Karīnu Lemuānu? Jā, man jau likās, ka tas pievērsīs tavu uzmanību. Viņa ir asa sieviete, mērķu dēļ ies pāri līķiem. Viņa arī ir juriste.

Stēnbergam šķita, ka viņš gandrīz spēj saskatīt Jona Torninga pašapmierināto smaidu cauri klausulei.

— Tu no manis izvairījies, Jesper. Neesi atbildējis uz maniem telefona zvaniem.

—Es jau teicu, ka tas ir sensitīvas dabas jautājums.

-   Tieši tāpēc, Jesper. Viss kopumā ir ļoti sensitīvs, un tāpēc visvienkāršākā rīcība no tavas puses ir izvairīšanās. Nogaidīt pāris mēnešu, līdz es paguršu. Tāpēc nolēmu mums abiem ietaupīt laiku un spēkus, pedagoģiski tev paskaidrojot, ka tā tas nenotiks. Patiesībā es sāku šaubīties, vai tu vispār esi ko iesācis manā un Sofijas labā. Ka tavi solījumi nav diez ko vērti un ka es esmu licis likmes uz nepareizo zirgu.

Jons Tornings ieturēja pauzi, ļāva vārdiem atbalsoties gaisā. Stēnbergs nevarēja iztēloties, ka viņš to domā nopietni. Ka viņš vienkārši pamestu savu izvirzīto tieslietu ministru zem sliedēm. Problēma bija tā, ka Stēnbergs nevarēja atļauties pārbaudīt, vai viņš blefo vai ne. Protams, viņš varēja turpināt rīkoties pēc saviem ieskatiem. Nospļauties uz to, ko domā Advokātu apvienība. Bet tas visu sarežģītu vēl vairāk. Apvienība darītu visu iespējamo, lai apturētu viņa plānus,

rakstītu debašu ziņojumus, ietekmētu savas kontaktpersonas valdībā, visticamāk, arī citas lēmējiestādes. Un Jonam Torningam, pilnīgi nešaubīgi, bija pietiekami liela ietekme, lai pamatīgi apgrūtinātu viņa dzīvi. Turklāt izklausījās, ka senais draugs ir atguvis savu iepriekšējo formu.

-   Jon, tu visu esi pārpratis. Stēnbergs aizvēra acis, mēģināja nostabilizēt balsi. Kā jau teicu, izmeklēšanu vada viena no mūsu labākajām izmeklētājām. Viņai ir FIB pieredze, dienējusi ārzemēs. Mēs cerējām, ka viņa uz visu paskatīsies ar svaigu aci.

Stēnbergs saknieba lūpas. Saprata, ka neko no tā nevajadzēja teikt, bet šobrīd vairs nebija citas izvēles.

-    Viņa norādīja uz vairākām lietām, kas šķita īpatnējas. Cita starpā viņa atrada stikla lausku ar asinīm. Mēs joprojām gaidām analīžu rezultātus.

Stēnbergs dziļi ievilka elpu.

-    Iemesls, kāpēc es neko tev negribēju teikt, neradīt veltas cerības. Visticamāk, tās ir pašas Sofijas asinis. Viņš apklusa un sajuta, ka ir aizturējis elpu.

-   Kur? Jons Tornings pēc klusuma brīža pajautāja.

-   Kā, lūdzu?

-   Kur jūs atradāt stikla lausku, Jesper?

-    Zem virtuves letes. Tā bija aizķērusies aiz akmens plāksnēm.

Stēnbergs visu spēja iztēloties savā acu priekšā. Kā viņš uzkāpa

uz glāzes, kā izvilka mazo stikla gabalu ārā no brūces. Kā tas, pāris reižu atsities un aizslīdējis pa gludo grīdu līdz pat virtuves letei, iekrita šķirbā. Tad viņš savā vietā iztēlojās Sofiju. Iztēlojās, ka tā bija viņa, kas uzkāpa uz stikliem, kad skrēja viņam pakaļ uz liftu. Tas nepalīdzēja.

-    Kad? Jons Tornings jautāja. Balss izklausījās pielaidīgāka, vairs ne tik agresīva.

-   Stikla gabals atrodas SKL, tāpēc mēs sekojam viņu parastajiem darba laikiem, Stēnbergs skaidroja. Ja spiedīsim un liksim viņiem šo paraugu pārbaudīt pirmo…

-    …tas radīs aizdomas, — Tornings pabeidza teikumu.

-   Tieši tā. — Stēnbergs mēģināja izklausīties neitrāls. Vēl kādu nedēļu, Jon, es domāju, ka ilgāku laiku tas neprasīs. Apsolu sazināties ar tevi, tiklīdz būsim saņēmuši rezultātus.

Klausulē iestājās klusums, un vienu brīdi Stēnbergam likās, ka Jons Tornings ir nolicis klausuli. Bet tad viņš sadzirdēja troksni klausules otrā galā.

-    Labi, tad tā arī sarunāsim, Jesper!

Saruna pārtrūka. Stēnbergs nolika malā telefonu, mēģināja apvaldīt impulsu doties pie izlietnes un nomazgāt rokas.

Jons Tornings neliksies mierā, iekams nebūs redzējis rakstiskus analīžu rezultātus. Pierādījumu, ka viņi patiešām centušies darīt visu iespējamo. SKL paraugs savā ziņā bija ideāls, tas pierādītu, ka viņi ir pārmeklējuši katru kaktu. Vienīgā problēma ir analīžu rezultāti tajos ir jābūt informācijai, ka tās patiešām ir Sofijas asinis. Bet, kā jau attiecībā pret visām citām lietām, vajadzēja tikai koncentrēties uz mērķi. Nepieļaut neizdošanās iespēju.

SKL analīzes nebija nekāda lielā problēma. Tās pierādīs, ka asinis piederēja Sofijai, un pēc tam viņa vecais mentors būs viņam pakalpojumu parādā. Un runājot par to…

Viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un nospieda izsaukšanas pogu uz telefona. — Žanete, lūdzu, sūti iekšā Vālinu!

Stēnbergs atgāzās ofisa krēslā, paskatījās uz Bobija Kenedija citātu. Iedomājās par Karolīnu, par visu, ko sieva bija ziedojusi, lai viņš varētu sēdēt šajā krēslā.

-    Mani nepārstāj mākt aizdomas, ka Stokholma mēģina mūs piečakarēt, — viņš teica, tiklīdz Vālins bija aizvēris durvis. Dāvids Saraks un viņa atmiņas zudums izklausās pēc muļķošanas. Veids, kā noslēpt no mums patiesību. Aizsūtīt iefiltrēto cilvēku uz ārzemēm, satīrīt visas pēdas, pirms mēs vai iekšējie izmeklētāji paspēj kaut ko atrast.

Vālins pamāja ar galvu. Jā, es patiesībā iedomājos par to pašu. Baumo, ka reģiona policijas priekšniece Svenska grasās upurēt Berhu un, visticamāk, arī Saraku, lai samazinātu nodarījuma apmērus. Tu

jau, protams, zini, ka viņa un Karina Lemuāna ir uz vienu roku. Abas kopā mācījās juristos, abas darbojas Stokholmas Sieviešu tikla* valdē.

Stēnbergs piecēlās un piegāja pie loga.

—     Kā jums šķiet, cik liela ir iespējamība noklausīties Saraka telefonsarunas? — viņš jautāja.

Vālins paraustīja plecus. Viņa dienesta telefons ir pazudis, mums nav viņa pašreizējā numura. Viņš prātoja. Bet Sarakam ir tuvas attiecības ar iepriekšējo priekšnieku, čali, kuru sauc Molnars. Ja kaut kas notiks, esmu pārliecināts, ka viņš zvanīs tam.

Stēnbergs klusēja, tikai daudznozīmīgi savilka seju.

— Lai noklausītos telefonsarunas, nepieciešams prokurora lēmums. Mēs būtu spiesti uzsākt pirmstiesas izmeklēšanu, Vālins atgādināja.

—     Bet šo problēmu, protams, var atrisināt ari neformālākā veidā, — viņš piebilda. Tomēr tas sevī ietver zināmu risku.

Stēnbergs paskatījās ārā pa logu, atpūtināja skatienu, vērojot kaiju, kas pacēlās pelēkajos mākoņos. Putns izmantoja vēju, lai pilnīgi mierīgi planētu starp debesīm un zemi.

—     Oskar, vai tu jebkad esi staigājis pa virvi? viņš jautāja, nenovērsdams skatienu. Galvenais triks ir neskatīties lejup. Pat nemēģināt iztēloties, ka varētu nokrist.

* Organizācija Zviedrijā, kas atbalsta un iedrošina sievietes ieņemt vadošus amatus.

Četrdesmit seši

-   HALLO, TE ATIFS!

-   Atif, cik patīkami dzirdēt.

-   Vai šī telefonlīnija ir droša, Hanter?

-   Protams.

-   Divas lietas, Atifs iesāka. Pirmā: es pieņemu tavu piedāvājumu. Tiklīdz jūs būsiet nopratinājuši Jānusu, es par visu parūpēšos. Es parūpēšos, lai viņš nozūd no zemes virsas.

-   Lieliski. Un otrā?

-   Man vajadzēs mašīnu un ieroci, Atifs sacīja.

-    Patiesībā mēs jau esam par to parūpējušies, Hanters atbildēja.

KAD SARAKS IZGĀJA pa durvīm, bija iestājusies nakts. Kungsgātana bija patukša, un uz ielām bija vien pāris cilvēku. Instinktīvi viņš nogriezās pa labi un kāpa augšup pa kāpnēm uz Malmskilnadsgātanu. Apstājās uz katras platformas, lai atvilktu elpu, bet secināja, ka kustības padodas daudz vieglāk, nekā viņš bija domājis. Labā kāja jau likās klausām. It kā alkohols, masāža un tas, kas notika pēc tās, būtu darījuši savu. Padarījuši viņu par citu cilvēku.

Protams, viņam bija kauns, bet krietni mazāk, nekā vajadzētu. Daļa viņa prāta joprojām izbaudīja sajūtas, kuras viņš bija piedzīvojis tur, augšā. Sajūtas, ka viņš var atļauties darīt teju jebko, nedomājot par sekām.

Tagad viņš spēja atcerēties krietni vairāk. Atminējās neskaitāmās naktis, kuras bija pavadījis ar klientiem ekskluzīvajā bārā. Noslēpumi, līgumi, iegūtas draudzības. Ērika I. Jūhansona dzīve bija spēle, balansēšana uz augsti nostieptas virves, ko viņš bija apguvis dažu mēnešu, varbūt gada laikā. Līdz brīdim, kad paskatījās lejup un saprata, kāds milzu attālums sliecas zem viņa pēdām.

Šī loma bija viņam nevainojami piemērota, pietika tikai palasīt bankas izrakstus. Nauda bija ripojusi. Dzērieni, pusdienas vai citas diskrētas baudas, kas norisinājās kluba privātākās daļās.

Sākumā šai lomu spēlei bija mērķis. Iegūt jaunus informācijas avotus, augsti novērtētas personas, kas varētu būt izdevīgas — ja ne tagad, tad kaut kad nākotnē. Bet pamazām viņš bija zaudējis kontroli. Izplūdinājis līniju, kas nošķīra labo no ļaunā. Meties uz vienu roku ar Krispīnu, lai varētu turpināt savu dzīvi kā Ēriks Jūhansons. Sāka maziem soļiem, ievācot diskrētu informāciju par personām, kas tika novērotas. Pēc tam ātri vien lietas ievirzījās nopietnākā gultnē. Viņš kļuva par kurmi, iefiltrēto cilvēku ar dubultu morāli. Informācijas ievācējs, kas pats nodeva informāciju. Policists, spiegs, kurmis, narkomāns un acīmredzot ari uzdzīvotājs. Cik brīnišķīga kombinācija! Nav brīnums, ka viņu nomāca vainas apziņa par spīti caurumam smadzenēs.

Vai tāpēc viņš bija sācis lietot narkotikas, lai apklusinātu sirdsapziņu? Vai arī tāpēc, ka lietoja narkotikas, viņam vajadzēja vairāk naudas? Ja Krispīnam bija taisnība, viņš bija gatavs uz pašu lielāko nodevību. Nodot viņiem Jānusu, savu labāko informācijas avotu. Vai viņš būtu bijis tik izmisis?

īstenība un izlikšanās, patiesība un meli viss bija sajaucies kopā. Bija izveidojies tīkls, no kura viņš vairs nespēja izkļūt. Un pašā centrā viņu gaidīja zirneklis, kas sargāja savu noslēpumu.

Saraks nonāca pie Svētā Johanesa baznīcas un sāka iet cauri kapiem. Devās pa notīrīto taku gar kapakmeņiem, nesaprotot, uz kurieni un kāpēc. Viņam vajadzēja ieelpot svaigu gaisu, vajadzēja iztukšot prātu, pirms atgriežas dzīvoklī.

Pēkšņi viņš sarāvās, izdzirdis atveramies mašīnas durvis. Visticamāk, kārtējais uzdzīvotājs, kurš atvedis vienu no tām prostitūtām,

kas vēl nestrādā tiešsaistē un tāpēc joprojām vazājas pa Malmskilnadsgātanu. Viņš pagriezās un redzēja mašīnas aizmugurējās gaismas pamazām attālināmies.

Viegla kustība pievērsa viņa uzmanību. Izskatījās, ka simts metrus tālāk kāds stāv starp kokiem. Saraks juta, ka sirds sāk sisties straujāk. Cilvēks stāvēja nekustēdamies, tikpat labi tā varēja būt skulptūra vai liels kapakmens, kuru aiz bailēm bija iztēlojies par kaut ko citu.

Bet tad viņš pamanīja blāvu gaismu. Tā pazuda tikpat ātri, cik parādījās, tomēr Saraks bija pārliecināts, ka nekļūdās. Cigaretes oglīte.

Saraks pagriezās, devās uz baznīcas kāpņu pusi. Centās nesākt skriet. Atskanēja jauna skaņa, ieķērcās kāds putns. Saraks paskatījās pār plecu. Cilvēks starp kokiem bija pazudis.

Viņš saausījās, mēģināja saklausīt citas skaņas. Bet, izņemot kluso satiksmes dūkoņu, viss, ko viņš dzirdēja, bija paša smagā elpa, cīnoties ar pakāpieniem. Lielā gotiskā stila ķieģeļu baznīca pacēlās viņa priekšā. Ēka bija vismaz trīsdesmit metrus augsta, tā drīzāk līdzinājās katedrālei, nevis baznīcai.

Saraks nonāca kāpņu galā, apstājās un strauji pagriezās. Baznīcas kapi šķita tukši. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka ēnās kāds slēpjas. Kāds viņu vēroja.

Kuņģis aiz bailēm sažņaudzās, un viņš centās dziļi ievilkt elpu. Tad viņš maziem solīšiem sāka skriet uz kapu otru pusi.

Tikai sasniedzot mazo sānieliņu, viņš saprata, ka ir nonācis strupceļā. Labajā un kreisajā pusē viņa ceļu aizšķērsoja ēkas. Aiz viņa stiepās tumšie baznīcas kapi.

Bet pa vidu starp mājām gāja maza taciņa, kura aizvedīs līdz cilvēku pilnajai Regeringsgātanai. No turienes viņš varēs paņemt taksometru.

Saraks pameta skatienu pāri plecam un sāka iet, cik ātri vien spēja. Nomērķēja uz laternu gaismām, kas atradās vien pārsimts metrus tālāk. Vēlreiz pagriezās. Kāds tumšās drēbēs ģērbies stāvs ar kapuci galvā iznāca no kapu tumsas tieši viņam aiz muguras.

Saraks sāka skriet. Ķermenis nekavējoties pretojās. Labo kāju nevarēja izstiept, un elpošana pēc nieka desmit soļiem kļuva smaga. Viņš paskatījās visapkārt. Vīrietis kapucē viņam sekoja. Virzījās stingriem soļiem, uzmanīgi, lai nepaslīdētu uz ledainās virsmas. Saraks palielināja ātrumu, airējās ar rokām. Viņa prāts mēģināja loģiski izskaidrot paniskās bailes. Mēģināja savaldīt bēgšanas instinktu. Bet neveiksmīgi.

Mazā taciņa pēkšņi aprāvās. Lejā bija vismaz divdesmit metru dziļa grava, un līdz Regeringsgātanai veda zigzagveida kāpnes.

Saraks mēģināja kāpt pa diviem pakāpieniem uzreiz. Juta vilinājumu nolēkt beidzamo kāpņu posmu, bet pēdējā brīdī pārdomāja. Kurpes uz apledojošās grants slīdēja, un viņš tik tikko spēja noturēt līdzsvaru. Bet tad viņš pieturējās pie dzelzs margām, piespieda sevi pagriezties pa labi un lēkt.

Vīrietis kapucē bija tikai viena kāpņu posma attālumā no viņa. Saraks palielināja pakāpienu attālumu, pārkāpjot trīs pakāpieniem uzreiz. Labā kāja negribēja klausīt, ar vienu roku viņš turējās pie margām. Nākamā kāpņu posmā bija ass pagrieziens pa kreisi, tad nākamais kāpņu posms. Daudz nebija palicis. Bet vīrietis kapucē tuvojās. Saraks uz pirmspēdējā kāpņu posma paslīdēja, labā kāja saliecās, un celis ietriecās akmens plāksnēs. Viņš ar grūtībām piecēlās, mēģināja piespiest kāju klausīt. Ar acs kaktiņu skaidri saskatīja vīrieti kapucē. Likās, ka samana seju. Plaušas dega. Asins garša mutē.

Vīrietis bija jau pavisam tuvu, mina viņam uz papēžiem. Saraks nolēca trīs pakāpienus uzreiz, un viņam bija nospļauties par to, nokritīs vai ne. Uz ielas pabrauca garām mašīna, tikai desmit metru attālumā.

Saraks mēģināja kliegt, bet viss, kas izlauzās pār viņa lūpām, bija vārgs sēciens. Viņam likās, ka sajūt, kā cilvēks aiz muguras sniedzas pēc viņa. Sajuta roku, kas pieskaras plecam.

Viņš sakopoja pēdējos spēkus un metās pāri trotuāram uz ielas. Pamanīja mašīnas gaismas, apmetās riņķī. Zils, balts, astoņi burti. Pazīstams teksts. Gaismas viņu apžilbināja, riepas ar radzēm kauca pret asfaltu. Viņš pacēla rokas pret tuvojošos mašīnas pārsegu.

Aizvēra acis.

ATIFS IEVADĪJA KODU un atvēra drošības skapi. Tajā atradās neliela bēškrāsas Fjallrāven firmas mugursoma. Viņš aši paskatījās pār plecu un atvēra rāvējslēdzēju. Četrstūraino profilu nevarēja sajaukt ar ko citu. Tas bija deviņu milimetru Glock, magazīnā satilpa septiņpadsmit patronas. Labs ierocis, labāks, nekā viņš bija gaidījis.

Mašīnas atslēgas gulēja mugursomas dibenā. Konsultanta puiši strādāja ātri. Atifs aiztaisīja rāvējslēdzēju, uzmeta plecā somu un aizvēra drošības skapja durvis. Mazais, baltais busiņš bija novietots kravas automobiļu novietnē mazliet tālāk uz ielas, gluži kā solīts. Vairākas zilas šur tur nolobījušās firmu uzlīmes mašīnas sānos tai nevainojami palīdzēja saplūst ar apkārtni.

Viņš atslēdza durvis, apsēdās pie stūres un nolika mugursomu uz grīdas pie blakussēdvietas. Viņš bija dabūjis gandrīz visu, ko vēlējās. Hanters bija piešķīris ieroci un automašīnu, Abu Hamsa bija iedevis policista adresi. Turklāt viņam bija darbs. Kamēr vien Abu Hamsa un Hanters domā, ka viņš strādā tikai viņiem, problēmas neradīsies. Cerams, arī Kasandra un Tindra būs drošībā, vismaz tik ilgi, kamēr neviens nepamanīs, ka viņš strādā diviem kungiem. Tagad viņš jau bija pavisam tuvu. Atlicis tikai viens uzdevums, pēc tam viņš būs gatavs satikties arī ar kādu no kriminālpolicijas.

-   DĀVID SARAK, tas patiešām esi tu? Velns, es tevi tik tikko atpazinu. Vai tev viss kārtībā? policists jautāja.

Gaismas bija Saraku apžilbinājušas. Policijas mašīna bija apstājusies tikai pārdesmit centimetru no viņa ceļgaliem.

-   Stulbais kretīn! Tu nevari vienkārši izskriet uz ielas! Ari policijas mašīnas vadītājs bija jau izkāpis. Pirmais policists pacēla roku.

-   Tikai mieru, Juke. Tas ir Dāvids Saraks, viņš ir mūsu kolēģis.

Vadītājs saminstinājās. Ak tā, nu labi.

-    Saraks, viņš pēc brīža piebilda, vai tas nebiji tu, kurš ietriecās Sēderledenas tunelī? Mēs redzējām mašīnas paliekas, tev laikam līdzās stāvēja eņģelis.

Saraks paskatījās visapkārt. Kur viņš palika? — viņš tik tikko spēja izdvest.

-   Kas tad?

-   Vīrietis kapucē, tieši aiz manis.

Policisti saskatījās.

-    Mēs redzējām tikai tevi. Par laimi, mums izdevās apstāties. Tu izskrēji tieši priekšā, it kā tev uz papēžiem mītu pats nelabais.

Saraks viņiem nosauca savu adresi, apsēdās policijas mašīnā uz aizmugurējā sēdekļa un aizvēra acis. Uzreiz arī saprata, ka viņi nebrauc pareizajā virzienā. Kad viņš atvēra acis, tad redzēja, ka policists, kas sēdēja pasažieru sēdvietā, izvilka mobilo telefonu. Bet viņš bija pārāk noguris, lai strīdētos.

Viņi brauca pa Valhalavēgenu uz pilsētas austrumiem, aiz Zviedrijas Filmu institūta ēkas viņi nogriezās pa kreisi, pēc tam pa labi, tad taisni uz Jērdetu. Ceļu vairākās vietās klāja sniega sega, bet policijas mašīna bija pilnpiedziņas Volvo un tai nebija nekādas problēmas noturēties uz ceļa.

>

Pie apgriešanās laukuma nelielajā birzī kalna galā viņus jau gaidīja melns džips. Policisti apturēja mašīnu un izkāpa. Tumsā viņus tik tikko varēja redzēt. Saraks ārā pamanīja vēl pāris cilvēku. Nojauta, kas viņi ir.

Aptuveni pēc pusminūtes tika atvērtas durvis viņa pusē.

-   Nāc, Dāvid! Molnars īsi noteica. Pienācis laiks aprunāties.

Četrdesmit septiņi

VIŅI IEGRŪDA SARAKU džipa aizmugurējā sēdvietā. Molnars apsēdās līdzās, Jozefs, kā vienmēr, pie stūres.

“Šoreiz gan neviens negrasās no prieka apskaut,” nodomāja Saraks un ieraudzīja policijas mašīnas aizmugurējās gaismas lēnām nozūdam tumsā, atstājot aiz sevis sniega mutuļus.

-   Tu mums neuzticies, Dāvid, vai ne? Molnars jautāja. Balss bija vēsa, bet nebija nedz draudīga, nedz arī draudzīga.

-   Tu atšifrēji piezīmju grāmatiņas kodu, atradi Sabatīni, bet nezvanīji man.

Saraks klusēja.

-   Un tagad tu esi aprunājies ar Janu Dreijeru. Ļauj minēt… Molnars sarauca pieri. Viņš teica, ka tu strādā viņa labā. Ka tu avārijas dienā grasījies viņu satikt.

Saraks turpināja klusēt.

Molnars un Jozefs atpakaļskata spogulī saskatījās. Pēc tam dziļi ievilka elpu.

-    Dreijers ir gudrs, bet viņš mēģina ar tevi manipulēt, Dāvid. Mēģina tev iestāstīt lietas, kas nekad nav notikušas. Vai viņš minēja kaut ko par negadījumu, par kādas citas mašīnas radītajiem bojājumiem?

Saraks nebilda ne pušplēsta vārda.

-   Sākumā šāds fakts tika piefiksēts, bet izmeklēšana norādīja, ka tas nav vērā ņemams bojājums, jo tas izskatījās vecs. Bet es varu

apzvērēt, ka Dreijers apgalvoja: kāds mēģinājis tevi notriekt. Varbūt pat kāds no mums? Molnars pakratīja galvu. Dreijeram nav visi mājās. Viņš patiešām ir pavisam traks. Kāpēc, tavuprāt, viņš strādā Iekšējās izmeklēšanas nodaļā? Pastāsti viņam, Jozefl

-   Jo nekur citur viņu neņem, Jozefs no vadītāja sēdvietas noteica.

-   Tieši tā! Sensenos laikos, pirms viņš kļuva par visnīstāko cilvēku policijā, Dreijers bija varen labs policists. Viņš un Eižens fon Kacovs uzsāka visu informācijas ievācēju programmu. Tolaik katram izmeklētājam bija savs informants, nebija nekādas sadarbības. Bet vini abi sāka ieviest kārtību. Sāka izmantot sistēmu, kā izvērtēt dažādo avotu patiesības pakāpi, un vēl citas lietas, kuras mēs tagad uzskatām par pašsaprotamām.

Bet tad kaut kas sagāja grīstē. Esmu jautājis Grāfam, kas notika, bet viņš nevēlējās par to runāt. Jebkurā gadījumā Dreijeram sākās problēmas ar alkoholu. Sieva viņu pameta, viņiem nācās pārdot māju pilsētā, un kaut kas viņa galvā sagāja uz īso.

Policijas radio iečerkstējās, bet Jozefs to nekavējoties izslēdza.

-   Dreijers krita panikā, viņš iedomājās, ka Grāfs grasās izveidot slepenu izmeklēšanas dienestu, kas novērotu visu un visus. Molnars izbolīja acis. Pēc tam viņš paņēma ļoti ilgu slimības lapu. Uzrakstīja iesniegumu, lai tiktu pārcelts uz Iekšējās izmeklēšanas nodaļu, kuri bija gana lieli muļķi, lai viņu paņemtu.

Saraks iekārtojās krēslā. Vēja brāzma iepūta sniega šalti mašīnas vējstiklā.

-   Dreijers uzsāka krusta karu pret fon Kacovu, pie viena sadarbojās ar kādu vecu prokuroru. Slepenas operācijas, neuzrādīti bankas konti, visas iespējamās apsūdzības. Patiesībā viņi veica vairāk nekā piecdesmit pratināšanu. Izkratīja mūsu birojus, pat Grāfa Vecpilsētas māju. Bet vienīgais, ko Dreijeram izdevās atrast, bija daži trūkstoši žurnāla ieraksti. Tādus var atrast jebkurā policijas iecirknī. Pilnīgas pupu mizas.

Molnars atkal pakratīja galvu, šoreiz jau spēcīgāk.

-   Grāfs uz sešiem mēnešiem tika atstādināts, bet pa to laiku viņa vārdu izķengāja masu medijos. Laikrakstos par to daudz rakstīja. To, kā Grāfs vadījis pats savu privātās izmeklēšanas dienestu, pieņēmis darbā slavenības, politiķus un darījumu pasaules pārstāvjus, maksājis viņiem, izmantojot slepenus bankas kontus. Viss bija tikai izdomājums, baumas bez jebkāda pamatojuma. Tas viss beidzās ar diviem nenozīmīgiem dienesta pārkāpumiem un ierakstu divdesmit piektajā lappusē. Dreijers tika aizvākts, viņš saņēma striktu pavēli turēties pa gabalu no mums. Un visu šo laiku viņš ir gaidījis iespēju revanšēties. Reizi par visām reizēm iznīcināt to, ko pats palīdzēja izveidot. Tavs nelaimes gadījums un pazudušais saraksts viņam sniedza šo izdevību. Nemaz nerunājot par tavu atmiņas zudumu.

Saraks paskatījās augšup. Tagad viņš atcerējās visu stāstu gandrīz katru tā detaļu. To, kas bija saistīts ar fon Kacovu. Molnara vārdi pārtrauca viņa domas.

-   Grāfs saprata, ka tā vairs nevar strādāt. Ka viņš šai institūcijai ir kļuvis par apgrūtinājumu, tāpēc aizgāja. Daudzi to uzskatīja par sava veida atzīšanos. Neesot dūmu bez uguns un tamlīdzīgi. Vadība centās pilnībā distancēties no viņa. Kopš tiem laikiem Grāfa vārds joprojām daudziem šķiet kā kauna traips.

-   Un tāpēc, tavuprāt, viņš nav iesaistīts operācijā “Jānuss”?

Molnars pamāja. — Eižens man bija sava veida skolotājs. Mēs

regulāri runājamies, saprotams, viņš savā ziņā ir ļoti noslēpumains, bet man ir grūti noticēt, ka viņš par to neko nebūtu ieminējies. Un, kā jau teicu iepriekš, Eižens ir smagi slims.

Saraks pārdomāja tikko dzirdēto. Molnara skaidrojums šķita patiess; Dreijers, nenoliedzami, slimnīcā bija izklausījies nedaudz nestabils. Nemaz nerunājot par noslēpumaino tikšanās veidu, alkoholiķa asinsvadiem viņa sejā un visai nervozo, nekontrolējamo grābstīšanos ap cigarellām. Viss norādīja, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā, bet viņš no visa spēka cenšas to noslēpt.

-  Tev nav man jāuzticas, Dāvid, Molnars klusi noteica. Godīgi sakot, tu esi viens no labākajiem policistiem, ko es pazīstu. Doma

vien, ka tu varētu būt iefiltrētā persona, ka tu varētu būt kurmis… Molnars savilka seju skeptiskā grimasē.

Saraks norija siekalas, centās neizrādīt emocijas. Pēkšņi atgriezās sajūta, ka viņš ir izdarījis ko nepiedodamu un šoreiz kaut ko vēl sliktāku. Bet izskatījās, ka abi pārējie vīrieši to nemana.

-    Dreijers ir izmisumā, Molnars turpināja. Viņš ir spējīgs darīt jebko, lai tikai mūs visus aizvāktu. Melot, manipulēt, izdomāt dažādus solījumus un draudus. Mūsu galvenais uzdevums ir notvert Jānusu. Samazināt viņa postījumus. Tad neviens mums neko nevarēs padarīt. Pat Dreijers ne.

-    Hansens, Saraks minēja, pat nesaprotot, kāpēc.

Molnars pamāja. Ko tu atceries? Esi atklāts, Dāvid!

-    Es atceros, ka mēs tikāmies viņa mašīnā Šepsbrū. Un to, ka viņš nomira.

Molnars un Jozefs atkal pārmija skatienus atpakaļskata spogulī.

-   Mums jau tā likās, bet mēs negribējām neko teikt. Pirms uzzinātu ko vairāk.

-    Mans mobilais telefons, saruna, kura saskaņā ar tevis teikto nebija izsekojama.

Molnars lēni pamāja ar galvu. Tu zvanīji Hansenam. Visticamāk, tikai kādu stundu pirms…

-    Es vinu nošāvu!

-   Vai tu tā domā? Molnars jautāja.

Saraks paraustīja plecus. Es vairs nezinu, ko domāt, Pēter. Mana galva ir dažādu teoriju pilna, neskaidras atmiņas un puzles gabaliņi, kurus nevar salikt kopā.

-   Nemaz neizlikšos, ka saprotu, kā tu jūties, Dāvid. Bet mēs ar puišiem cenšamies darīt visu, lai tev palīdzētu. Tu esi viens no mums.

Saraks atkal norija siekalas, nodūra skatienu. Domāja par slepenajiem kontiem un visu naudu.

-   Braiens Hansens bija īsts viltnieks, — Molnars turpināja. Viņš vadīja mazu uzņēmumu, par kuru viņa motociklistu banda neko nezināja. Metamfetamīns un arī heroīns, nekādi dižie daudzumi, bet pietiekami. Mēs par to uzzinājām un veicām kratīšanu. Narkotikas

neatradām, toties atradām datoru, pilnu ar fotogrāfijām. Mazgadīgajām, desmitgadniecēm un jaunākām.

-   Tad es izteicu priekšlikumu, Saraks skaidroja. Ļāvu viņam turpināt darboties gan ar vienu, gan otru apmaiņā pret viņa pakalpojumiem mums, vai ne?

-   Jā, mūsu rīcībā bija pilnvērtīgs motociklistu bandas loceklis, kuram ne prātā nenāca par tevi palaist muti. Tīrs zelts, Molnars precizēja. Mēs viņu izmantojām, lai atklātu veselu bandas mītni pilsētas dienvidos. Bet man liekas, ka Hansens ātri vien pamanīja tavu narkotiku atkarību. Viņš bija pārbijies līdz nāvei, ka viņu pieķers mutes palaišanā un ka viņš attapsies kādā kapā ar daiktu mutē. Tāpēc Hansens mainīja taktiku un draudēja tevi atklāt. Gribēja pārliecināties, ka tevi atlaidīs kā informācijas ievācēju, varbūt pat kā policistu.

Smalkā balss atbalsojās Saraka galvā. “Es tev izteikšu priekšlikumu. Tavi noslēpumi pret manējiem.” Tad par to bija tikšanās. Hansens centās atpirkties.

-   Jūs ar Hansenu norunājāt tikšanos Šepsbrū, Molnars turpināja stāstīt. Viņš bija nobijies, tāpēc izvēlējās publisku vietu. Bet kļūdījās. Bija tumšs, turklāt sniga sniegs un uz ielas nebija neviena cilvēka. Jūs satikāties mašīnā, un viņš centās tevi piespiest viņu atlaist. Bet Jānuss par to uzzināja. Varbūt tu vienkārši uz viņu paļāvies. Ja tevi atlaistu, arī viņa noslēpums būtu apdraudēts. Tāpēc viņš tev sekoja un jūsu tikšanās vidū ielēca aizmugurējā sēdeklī. Draudēja gan tev, gan viņam.

Pāri vējstiklam pārbrāzās nākamā sniega šalts, bet Saraks klausījās tik uzmanīgi, ka vairs neko nemanīja.

-    Bet tā vietā, lai būtu pateicīgs, ka problēma ir atrisināta, tu biji smagi satriekts par notikušo, Molnars turpināja. Viens no taviem informācijas avotiem bija nomiris tavu acu priekšā. Viņu nogalināja kāds, kuru tu bijis solījies aizsargāt. Tavs svarīgākais ziņu avots. Tāpēc tu salietojies narkotikas, zvanīji man un murmināji, ka noticis kaut kas nepiedodams. Mēs norunājām tikšanos, bet tu sāki haotiski braukāties pa ielām, uzbudināts, sanervozējies un pārbijies.

Beigās tu nonāci Sēderledenas tuneli. Un, pirms mēs paspējām tevi noķert, spiediens tavā galvā bija kļuvis pārāk liels.

-   Tāpēc mani piemeklēja insults un es ietriecos, Saraks murmināja. Galvassāpes, kas kādu laiku bija rimušas, atgriezās ar jaunu sparu. Viss acu priekšā ņirbēja.

-           Hansens tāpat bija staigājošs mironis, Molnars nerimās.

—Viņa tā sauktie brāļi būtu viņu izslēguši, tiklīdz uzzinātu, ka viņš tos piečakarējis. Nemaz nerunājot par viņa pretīgajām seksuālajām fantāzijām. Molnars nepatikā saviebās. Dāvid, tev nav par ko uztraukties. Manā komandā mēs cits par citu rūpējamies. Asins analīžu paraugi vairs neeksistē, tas pats attiecas uz zvanīto numuru sarakstu. Mums ir palicis vairs tikai pāris neatrisinātu jautājumu, un tad situācija būs mūsu kontrolē.

Saraks lēnām pamāja ar galvu. Uz priekšu un atpakaļ, ir kā kustība palīdzētu attālināt Molnara vārdus. Viss sakrita, visas detaļas atbilda viņa atmiņām. Bet joprojām trūka pāris gabaliņu.

-    Hansens, Markovičs, Lehtonens, Sabatīni…

Viņš grasījās izrunāt Ērika Jūhansona vārdu, bet pēdējā brīdī aprāvās. Viņš nebija gatavs pastāstīt par slepeno dzīvokli un vēl mazāk par naudu, ko bija saņēmis no Krispīna.

-    Kā tas viss ir savstarpēji saistīts?

-    Mēs vēl nezinām, — Molnars atbildēja.

-   Markovičs ūdenī bija gulējis kādu mēnesi. Es viņu pazinu, sīks blēdis, tāds, kam daudz patīk runāt niekus. Kāds viņu nožņaudza ar metāla vadu un vēlāk iemeta Mēlarenā vien pāris dienu pēc Hansena nāves.

Molnars cieši saknieba lūpas.

-   Lehtonens pēc tavas avārijas aizmuka uz Taizemi. Viņu nošāva tajā pašā dienā, kad viņš pārradās. Tax-free veikala maisiņi vēl stāvēja dzīvoklī pie durvīm, izskatījās, ka kāds bija viņu gaidījis. Lehtonens tirgojās ar šādiem tādiem dopinga preparātiem, deva mums padomus par saviem konkurentiem. Atliek Sabatīni, bet par viņu mēs jau runājām. Četri miruši vīrieši, četras ļoti atšķirīgas slepkavības.

Viņš paraustīja plecus.

-   Neskaitot Hansenu, pārējie ir sīki blēži. Savā ziņā viņi uzturas pat vienā un tajā pašā sabiedrībā, bet starp viņiem nav nekādas citas saiknes kā tas, ka viņi strādāja pie tevis.

-  Ar to tu gribi teikt: ja neskaita to, ka viņi visi ir miruši, Saraks nopietni sacīja.

Molnars iekoda lūpā. Dāvid, tā tas izskatās no mana skatpunkta. Tu zvanīji uz priekšapmaksas telefonu numuriem, kas, manuprāt, pieder Markovičam, Lehtonenam un Sabatīni. Visticamāk, tu viņus mēģināji par kādu brīdināt.

Molnars ieturēja pauzi, it kā gaidītu, ka Saraks pārņems sarunas vadību. Bet, kad Saraks turpināja klusēt, Molnars turpināja:

-   Lehtonens tajā pašā vakarā nopirka lidmašīnas biļetes, un viena no Sabatīni kredītkartēm dažas dienas vēlāk tika izmantota Itālijā, tāpēc viņš, visticamāk, turp devās ar vilcienu. Toties Markovičs tā arī nepaspēja aizbraukt. Datorā mēs atradām aizpildītu pases pieteikumu.

Saraks mēģināja sakopot domas. Bet tas bija gandrīz neiespējami. Atmiņas, sarunas par noziegumiem, sejas. Viss jaucās viņa galvā mežonīgā virpuļviesulī.

“Brauc prom, bēdz! Nekavējoties!”

“Bet man ir suni, es nevaru tā vienkārši…”

“Bet, Ērik, man nav pases.”

“Es apciemošu radus Itālijā, līdz tas viss norimsies.”

Viss sakrita. Viņš bija licis viņiem bēgt pa galvu pa kaklu. Bet kāpēc?

No kā gan vajadzēja bēgt? Bija atlicis pēdējais noslēpums. Izšķirošais noslēpums, kuru viņš joprojām nespēja atšķetināt. Tam bija kāda saistība ar jānusu.

Kaut kas tāds, kas nozīmēja, ka viņiem visiem…

Bez mazākā izņēmuma…

Ir jāmirst…

-   Pirms pāris dienām tu jautāji, vai mēs tevi novērojam. Atbilde uz šo jautājumu ir jā, Molnars klusi noteica.

-   Bet ne tādu iemeslu dēļ kā Vālina komanda, viņš vēl piebilda. Viņi tevi izmanto par ēsmu. Cer, ka Jānuss uzticīgi uzradīsies pie tavām durvīm, lai viņi varētu to saņemt ciet.

Molnars noraidoši pakratīja galvu.

-   Kaut kādā mērā Vālinam bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka tava dzīvība ir apdraudēta, Dāvid. Bet tas, ko viņš nav sapratis… Tas, ko, šķiet, neviens nav sapratis… — viņš atkal saskatījās ar Jozefu atpakaļskata spogulī, ir tas, ka Jānusam ir pavisam citi plāni. Viņš tevi novēro, mēģina uzzināt, vai tu domā glabāt viņa noslēpumu. Un, ja atbilde ir nē, tad viņš nozudīs uz visiem laikiem. Noslēpis aiz sevis pēdas.

Saraks paskatījās augšup. Nekavējoties saprata, ko Molnars teiks tālāk.

-   Arī tevi, Dāvid.

Četrdesmit astoņi

MOLNARS SEKOJA VIŅAM dzīvoklī. Pajautāja, vai Saraks vēlas atgūt jauno durvju rezerves atslēgu. Sarakam, protams, vajadzētu likt visas kārtis galdā. Slepenais dzīvoklis, ierocis, slepenie konti un baltā tāfele ar visiem attēliem. Noteikti viņš tā arī būtu darījis, ja ne Club Babel. Molnars un komanda nebija ienaidnieki, drīzāk gan draugi, par spīti tam, ka Dreijers Saraku gandrīz bija pārliecinājis par pretējo. Turklāt ļoti uzticami draugi, kas viņu aizsargāja. Viņi pievēra acis uz viņa kļūdām, un tie viņa dēļ uzņēmās risku. Aizsargāja viņu pret Vālinu, Dreijeru un Jānusu.

Bet tas viss mainīsies, ja viņi uzzinās, no kurienes kontos ienākusi nauda. Ka būtībā viņš pats bija organizēto noziedznieku uzpirkts. Ēriks 1. Jūhansons, korumpēts policists, informators. Kurmis.

Tātad viņam jāturpina turēt muti. Jāizliekas, ka neko neatceras, un tikmēr jāatrod izeja no velnišķīgā labirinta, kurā ir iestrēdzis. Tas ir, ja šāda izeja vispār ir iespējama. Viņš aizvien vairāk par to šaubījās. Aizvien vairāk puzles gabaliņu nonāca īstajā vietā, vienīgā problēma bija tā, ka Sarakam riebās attēls, ko tas veidoja.

-    Mēs sēdēsim ielas otrā pusē, Molnars sacīja. — Nospied avārijas pogu vienreiz, ja vēlies, lai mēs esam diskrēti. Divas reizes, ja mums jāsteidzas, labi? Viņš iedeva Sarakam mazu, pelēku kastīti ar podziņu.

-    Labi, viss skaidrs.

-  Un neminstinies zvanīt, ja kaut kas nepieciešams, Dāvid. Vienalga kas, labi?

Viņš pamāja ar galvu, centās no sevis izspiest smaidu. Tas izdevās labāk, nekā viņš bija gaidījis.

—     Liels tev paldies, Pēter, par visu. Es patiešām esmu… — Saraks meklēja vārdus. Nespēja sevi piespiest tos izrunāt.

-    Kā jau es minēju, tu būtu darījis tieši to pašu, ja mēs būtu mainītās lomās, Dāvid. Mēs esam gandrīz sasnieguši mērķi. Viss, kas mums jādara, ir jāatrod Jānuss, un tad šis murgs būs beidzies.

“Un ko mēs darīsim, kad viņu atradīsim?” Saraks nodomāja. Bet viņš jau zināja atbildi. Berhs viņam to bija devis kopā ar bruņuvesti un revolveri ar noslīpēto sērijas numuru.

Odds and evens, visam jāsakrīt. Neatstāt nekādas pēdas.

ATIFS GANDRĪZ NEKAVĒJOTIES pamanīja policistus. Viss, kas viņam jādara, jāatrod nevainojama automašīnas stāvvieta, lai varētu novērot ēkas ieeju un sameklēt anonīmu Volvo. Viņš pagāja garām mašīnai, ļoti uzkrītoši košļājot gumiju, un viegli šūpoja muļķīga paskata nūjošanas nūjas, kuras viņš bija iegādājies veikalā Stadium. Mašīnā sēdēja vīrietis un sieviete, abi tērpušies tumšās drēbēs. Sarkanās policijas radiouztvērēja diodes paneļa vidū izkliedēja jebkādas šaubas. Mašīnā sēdošie policisti viņam uzmeta žiglu skatienu. Pieņēma, ka Atifs ir viens no možajiem, agrajiem, spandeksā tērptajiem fantomiem, kas šķita pārņēmuši visu pilsētu.

Atifs kritiski ar skatienu nomērīja attālumu no ieejas līdz viņu mašīnai, mēģināja izskaitļot, vai busiņš nonāks policistu redzeslokā, ja viņš to novietos tieši pretī ieejas durvīm. Šķita, tas varētu nostrādāt.

Kad Atifs nogriezās ielas galā aiz Volvo, viņš izspļāva košļājamo gumiju plaukstā un piestiprināja vienas nūjas galā. No kabatas izņēma dzeloni, kuru bija nogriezis no dzeloņdrāšu žoga, un kārtīgi iestiprināja to košļājamā gumijā. Kad atkal devās garām poliču mašīnai, viņš uzmanīgi pastiepa nūju un iespieda dzelksni raupjajā mašīnas aizmugurējā riepā. Tie nobrauks ne vairāk kā desmit metrus, un dzelksnis izdurs riepā caurumu.

Atifs turpināja doties tālāk pa ielu uz novietoto busiņu. Pamanīja atveramies ārdurvis un veikli ieslīdēja pa kādām citām durvīm, lai netraucēti varētu novērot notiekošo. Uz ielas iznāca plecīgs, blonds vīrietis, kas jau pa gabalu oda pēc kruķa.

Vīrietis pārgāja pāri ielai un nogriezās, pat nepašķielējis uz Volvo. Tad pameta veiklu skatienu pāri plecam un ieslīdēja ēkā, kas atradās uz ielas stūra. Atifs gaidīja, ka viņš iznāks atpakaļ ārā, gandrīz pusstundu stāvēja savā slēpnī, līdz bija spiests saprast, ka ir nonācis strupceļā. Policisti Volvo automašīnā nebija vieni. Visapkārt bija arī citi policisti, kas bija pietiekami gudri, lai uzmanīgi slēptos. Tas nozīmēja, ka viņam jāmaina taktika.

VĪRIETIS UZ JUMTA stāvēja pavisam mierīgi. Ieslīpi ielas pretējā pusē varēja redzēt dzīvokļa tumšos logus. Ja viņš tagad paspertu pāris soļu uz priekšu, iznāktu ārā no ēnām un paskatītos ap stūri, tad varētu redzēt policistus. Kādu brīdi viņš pat spēlējās ar šo ideju. Neviens no tiem tāpat viņu nepamanītu to acis bija piekaltas dzīvoklim. Cerēja, ka tajā dzīvojošais vīrietis beidzot atklās savu noslēpumu. Viņu noslēpumu.

Kādu brīdi viņš bija noraizējies, patiesībā vairāk, nekā bija gatavs atzīt. Bet viņš bija darījis visu, kas nepieciešams, atbrīvojies no visiem iespējamiem draudiem. No visiem, izņemot pēdējo.

Vīrietis pagriezās un no iekškabatas izņēma cigareti. Aizdedza to, saliecot plaukstas kopā, un dziļi ievilka dūmus. Viņam vajadzētu atmest, viņš sev kādreiz bija solījis.

Bet vēl ne.

SARAKS ATKAL SAPŅOJA. KA ATRODAS mašīnā. Hansens priekšējā pasažieru sēdvietā, bet viņš sēž pie stūres. Bet tur ir vēl kāds. Kāds tēls uz aizmugurējā sēdekļa ar tumšu kapuci galvā. Saraks nespēj saskatīt viņa seju. Tas ir vīrietis, par to viņš ir pārliecināts. Aptuveni viņa augumā un vecumā. Viņš pazīst svešo, tomēr nespēj izrunāt viņa vārdu. Hansens turpina pļāpāt, mēģina izklausīties bravūrīgs. Bet viņa balsī skaidri saklausāmas bailes.

“Es gribētu piedāvāt maiņas darījumu,” Hansens saka. Pagriežas pret Saraku un smīkņā, cenšoties runāt stingrā balsī ar stingru skatienu. Viņš sēž priekšējā pasažiera sēdeklī ar nolūku. Viņš ir nobijies, grib rezerves variantu. Ātru atkāpšanās ceļu.

“Mēs šķiramies kā draugi, no hard feelings*." Hansens turpina smīkņāt, atklājot tabakas dzeltenu zobu rindu. Saraks palūkojas uz vīrieša lielajām rokām, atceras attēlos redzētās meitenes. Mazgadīgās, desmit gadus vecas un vēl jaunākas.

“Nu, Ērik, ko tu teiksi? Vai šāds darījums tevi apmierina vai ne?”

Saraks paraugās atpakaļskata spogulī, saskatās ar vīrieti kapucē. Gaišas acis, gluži kā viņam. Viņi ir līdzīgi, viņš un Jānuss, vairāk, nekā viņš gribētu atzīt. Abi balansē uz augsti nospriegotas virves. Viņi paši ir izvēlējušies šādu dzīvi, dzīvo tās dēļ. Izbauda katru mirkli.

Reizēm saikne starp informācijas ievācēju un informatoru var kļūt pārāk cieša.

Kas notika starp viņu un Jānusu? Vai viņi viens otram piekļuva pārāk tuvu?

“Nu, Ērik, kā tad būs?” Hansens nedroši smaida.

Saraks turpina skatīties atpakaļskata spogulī. Viņš pamana, ka otrs vīrietis smaida. Saprot, ko tas nozīmē. Saraks atver durvis un izkāpj ārā. Gramstoties izvelk cigareti un ar plaukstām sargā sērkociņa liesmu no sniegpārslām. Dziļi ievelk dūmus.

Mašīnā nozibsnī gaisma, tad nodārd troksnis.

Skaņa Saraku pamodināja, viņš sēdus pierāvās gultā. Sirds neprātīgi dauzījās, krekls bija izmircis sviedros. Ārā vējš bija pieņēmies spēkā. Viņš neieslēdza gaismu, tikai klusām slīdēja pa dzīvokli uz tualeti. Kad devās garām dzīvojamai istabai, viņš paskatījās uz pretējās ēkas fasādi. Logi bija tumši, tomēr viņš zināja, ka Molnara puiši ir tur. Prātā iztēlojās, vai viņi joprojām būtu tik naski viņu aizstāvēt, ja zinātu, ka Saraks ir kurmis.

Turklāt kaut kur apkārt klīda Jānuss, iespējams, gaidīja īsto brīdi, lai noslēptu pēdējās pēdas. Vai Jānuss patiešām ir gatavs iet tik

tālu pēc visa tā, ko abi piedzīvojuši? Vai viņš patiešām ir izveidojis monstru, kādu, kas pašam nesīs nāvi? Vai galvenais uzdevums bija atrast Jānusu, pirms notiek pats ļaunākais?

Saraks nokratīja no sevis šo sajūtu, pagriezās un paspēra soli uz tualetes pusi. Pēkšņi viņam likās, ka acs kaktiņā pamanījis kustību. Viņš vēlreiz pagriezās, paskatījās uz pretējās ēkas fasādi un tālāk uz tumšo jumtu.

Protams, neviena tur nebija.

Četrdesmit deviņi

NATĀLIJA PA KĀPNĒM SKRĒJA pārāk ātri. Viņa apstājās uz pēdējā kāpņu laukumiņa, lai atvilktu elpu. Negribēja izskatīties pārlieku nepacietīga. Viņa paņēma rokās telefonu. Cerēja, ka viņš šoreiz būs mājās.

Kad, beidzot saņēmusies, viņa piegāja pie durvīm un piezvanīja, neviens nevēra vaļā. Viņa mēģināja vēlreiz. Bez pārmaiņām. Paskatījās pa pasta spraugu durvīs un iekliedza dzīvoklī:

—Dāvid, te Natālija! Ver vaļā!

Natālija dzirdēja skaņas, steidzīgus soļus. Pamanīja čību pāri un novalkātu rītasvārku malu. Viņa nolaida pastkastītes šķirbas aizvērtni. Durvis tika pavērtas, tikai nedaudz, drošības ķēde nebija nonemta.

Viņš izskatījās šausmīgi. Zem acīm tumši loki, bārda gara un nekopta, un mazo cepurīti, kuru viņš valkāja, vajadzēja izmazgāt jau pirms veselas mūžības. Novalkātie rītasvārki bija vismaz izmēru par lielu un diez ko daudz neuzlaboja kopējo iespaidu.

—Vai tu plāno mani ielaist iekšā?

Viņš neatbildēja, tikai aizvēra durvis. Pēc pāris sekundēm viņa dzirdēja nodžinkstam drošības ķēdi.

—     Nāc iekšā! Aizslēdz aiz sevis durvis! — Viņš aizsteidzās viņai pa priekšu uz dzīvojamo istabu un iekrita dīvānā.

Natālija iemeta acis virtuvē. Tur bija tīrs un sakopts, izlietnē pat nemanīja nevienas glāzes. Viņa pavēra ledusskapja durvis. Tur bija daudz dažādu neatvērtu iepakojumu.

-    Kad tu pēdējoreiz esi kārtīgi paēdis?

Saraks kaut ko nesaprotamu nomurmināja. Viņš bija pilnīgi sabrucis, tik tikko spēja koncentrēt skatienu. Natālija dziļi ievilka elpu.

-   Labi, darīsim tā, viņa iesāka. Sākumā tev jāpaēd brokastis vai arī, pareizāk sakot, pusdienas. Natālija pamāja galvu uz sienas pulksteni, kas rādīja pusdivpadsmit. Tad jāiet dušā, pēc tam es tev nogriezīšu matus un noskūšu. Vai tev mājās ir skūšanās piederumi vai arī man jāaiziet uz 7-Eleverii

Viņš turpināja murmināt kaut ko par vannasistabas skapīti.

-   Lieliski. Un klau! Atbrīvojies no tiem rītasvārkiem. Tu izskaties kā puisis filmā “Galaktikas ceļvedis stopētājiem”. Turklāt filmas beigās, nevis sākumā, viņa vēl piebilda.

Dāvids Saraks metās virsū ēdienam ar milzu apetīti. Trīs olas, vesels iepakojums bekona, divas maizes šķēles. To visu viņš noskaloja ar apelsīnu sulu un krūzi karstas kafijas. Kamēr viņš bija dušā, Natālija izņēma no skapja tīru džinsu pāri un T kreklu ar garām piedurknēm un nolika uz gultas. Paspēja nedaudz paokšķerēt, tomēr neatrada neko tādu, kas piesaistītu viņas interesi. Izņemot jauno dīvānu, viss pārējais izskatījās tieši tāpat kā tad, kad viņa bija ieradusies, lai dzīvokli sakoptu. Jau toreiz viņu pārsteidza, cik bezpersonisks dzīvoklis izskatās. Tajā nebija nevienas gleznas, nekā tāda, kas norādītu, kas Saraks patiesībā ir. Grāmatplaukts bija piebāzts, bet tajā atradās tikai dažādas pašmācību grāmatas angļu valodā. Natālija vienu no tām paņēma. “Influence". To sarakstījis Roberts B. Caldīni. Viņa to pagrieza un izlasīja uzrakstu uz grāmatas pēdējā vāka: The classic book on persuasion, explains the psychology of why people say yes.'

Natālija nolika grāmatu atpakaļ vietā. No plaukta izkrita papīra gabaliņš, un viņa pieliecās, lai to paceltu. Tā bija melnbalta fotogrāfija, kurā bija attēlots vīrietis plāniem matiem baltā kreklā un melnās biksēs, kas balansēja uz virves augstu gaisā. Fonā varēja redzēt

* Klasiska psiholoģijas grāmata par pārliecināšanu; tajā skaidrots, kāpēc cilvēki nespēj pateikt “nē”. (Angļu vai.)

vienu no Londonas tilta torņiem un zem viņa, tālu lejā, Temzas tumšos ūdeņus. Bet izskatījās, ka vīrieti neinteresē brīnišķīgais skats, viņš tikai lūkojās uz savu mērķi. Viņa pagrieza fotogrāfiju, izlasīja ķeburaino rokrakstu un atlika fotogrāfiju atpakaļ plauktā.

Kad Saraks iznāca no vannasistabas, viņš izskatījās krietni možāks.

Natālija pamāja ar galvu uz vienu no virtuves krēsliem. Apsēdies!

Tad iegāja vannasistabā un no skapīša paņēma skūšanās putas, skuvekli un dvieli. Vienā no virtuves atvilktnēm atrada arī šķēres.

Viņa aplika dvieli viņam ap kaklu.

-   Pacel zodu!

Bārdu izdevās nogriezt ātri. Viņa samitrināja virtuves dvieli siltā ūdeni un aplika to ap zodu un vaigiem.

-   Tev jānomaina pārsējs, tas jocīgi smird, un līmlente stūrīšos atlīmējusies, viņa secināja.

Tad Natālija uzklāja skūšanās putas viņa sejai un uzmanīgi sāka noskūt rugājus. Saraks nedaudz pakustināja galvu, un viņa tam gandrīz iegrieza.

-    Sēdi mierīgi! Viņa stingri sagrāba viņa zodu. Ļāva skuvekļa asmenim viegli slīdēt pār viņa vaigu un tālāk gar kaklu. Žilete skrāpējās pret tumšajiem rugājiem. Viņa pamanīja, ka viņš vēro. Pamanīja viņa skatienā ko tādu, ko nebija redzējusi iepriekš. Nevis pateicību, bet kaut ko citu. Kaut ko tādu, kas viņai patika.

-   Tā, lūk! viņa ātri noteica. Tagad tu vari nomazgāt skūšanās putas, un tad mēs ķersimies klāt pie pakauša.

Pārmaiņas bija acīm redzamas. Noskuvies, apgrieztiem matiem, tīrām drēbēm Saraks izskatījās ļoti patīkami. Vienīgais, kas liecināja par neseno galvas traumu, bija neliels leikoplasta gabals, ne lielāks par plaukstu, ko viņa bija uzlīmējusi uz viņa pakauša. Viņš bija kļuvis nedaudz atbrīvotāks, pat runīgs. Viņš uzvārīja kafiju un pasniedza katram savu krūzīti.

-    Lūdzu! Viņa norādīja uz mobilo telefonu, cenšoties slēpt nepacietību. Vislabprātāk Natālija uzreiz būtu parādījusi viņam

attēlu. Bet pārdomāja, kad ieraudzīja, cik draņķīgi viņš izskatās. Bija vajadzīgs, lai viņš būtu savā labākajā formā, spējīgs sniegt atbildes uz viņu interesējošiem jautājumiem. Uz Rikarda jautājumiem, viņa sevi izlaboja.

-   Es to nofotografēju pie Hēgbergsgātanas, viņa paskaidroja, kad viņš vilcinājās atbildēt. Redzēju vīrieti apskrienam ap mājas stūri un atcerējos par meklēšanā izsludināto cilvēku, par slepkavību Roslagsgātanā.

Saraks paskatījās uz attēlu, sajuta kuņģi saraujamies čokurā. Saprata, ka atpazīst lielā auguma vīrieti.

-   Viņš man palīdzēja vai, pareizāk sakot, palīdzēja Sabatīni. Pārskrēja pāri ielai, paņēma manu šalli un mēģināja apturēt asiņošanu. Viņš nozuda, tieši pirms atbrauca policija.

-   Un kā tu domā, vai viņam ar notikušo ir kāds sakars?

Saraks lēnām pakratīja galvu.

-   Labi, žēl, ka tā. Natālija centās neizrādīt vilšanos. Viņa bija cerējusi, ka vīrietis attēlā ir tas, ko meklē Rikards. Jau bija iztēlojusies, kā Rikards reaģēs, kad viņa tam parādīs fotogrāfiju — tieši to informāciju, kuru viņš prasīja. Bet būtībā viņai tagad nebija nekā jauna, ko uzrādīt. Pilnīgi nekā. Sasodīts! Viņa iedzēra kafiju, mēģināja atkal uzsākt sarunu.

-   Kā jūties, Dāvid? Velns un elle, viņa būtu varējusi sev iespert pa pēcpusi. Klasiskais sporta žurnālista jautājums, kā pēc ābeces. Viņa taču varēja izdomāt ko labāku.

-    Es nezinu, kā lai to aprakstu. Daļa manis grib uzzināt pilnīgi visu, katru mazāko sīkumu. Otra daļa… viņš paraustīja plecus, — …grib tikai aizmirst. — Viņi saskatījās, un viņš gurdeni pasmaidīja. Un es pats esmu kaut kur tam visam pa vidu. Cenšos noturēt līdzsvaru uz virves.

-   Kā vīrietis uz grāmatzīmes. Viņa pamāja ar galvu.

Arī viņš pamāja, tad sarauca pieri.

-   Fotogrāfija ar virves dejotāju, viņa paskaidroja. Tā, kuru tev uzdāvināja draugs Eižens.

ATIFS REDZĒJA SIEVIETI iznākam pa durvīm. Viņš bija viņu atpazinis jau pirms pāris stundām, kad viņa bija devusies iekšā. Tā pati sarkanmate, kas viņu nofotografēja uz Hēgbergsgātanas.

Viņš sekoja sievietei ar skatienu, redzēja, ka viņa ielec mazā, nožēlojamā Golf, kas bija novietots ielas pretējā pusē. Iedarbina motoru, pagriež mašīnu par simt astoņdesmit grādiem un dodas prom. Pats nesaprotot, kāpēc, Atifs pagrieza busiņa aizdedzes atslēgu un sāka viņai sekot.

-    NĒ, NĒ, TĀ BIJA TIKAI NATĀLIJA. Viņa man nomainīja pārsēju un sakopa mani. Pirms brīža viņa aizbrauca. Viss ir labi, es domāju kādu bridi nosnausties vai padirnēt pie televizora. Ja kas atgadīsies, es zvanīšu.

Saraks nolika klausuli, nevarēja nepašķielēt uz pretējās mājas logu. Viņš paskatījās pulkstenī, pēc tam aplūkoja fotogrāfiju. Viņš to pagrieza un izlasīja tekstu. Dāvidam no drauga Eižena fon Kacova. Zem uzraksta bija pazīstams simbols. Divi “J” burti, kas veidoja divas pagrieztas sejas.

Atlikušas divdesmit minūtes, labāk sākt rīkoties. Tālvadības pults atradās uz galda, un viņš meklēja kādu piemērotu televīzijas kanālu. Apsēdās dīvānā, bet ātri vien atkal piecēlās un nolaida vairākas žalūzijas. Mēģināja likt izskatīties tā, it kā gaisma viņam traucētu.

Pēc brīža atkal piecēlās. Paņēma Berha doto somu un ielika tajā piezīmju grāmatiņu. Uzvilka jaku un zābakus, pārmeta somu pār plecu un izlavījās ārā pa durvīm. Nokāpis lejā, ēkas pirmajā stāvā, Saraks nogriezās pa labi un nonāca ar mūri ieskautā dārzā, turpināja doties uz lapeni dārza stūrī. Secināja, ka Natālija kāpnes no viņa pagraba bija nolikusi pareizajā vietā. Viņš pārmeta somu pāri mūrim, pēc tam uzmanīgi uzkāpa pa kāpnēm un pastiepa rokas uz skārda klāto mūra augšdaļu. Kāpnes sašūpojās, bet tikai uz mirkli.

Saraks dziļi ievilka elpu un uzmeta vienu kāju uz mūra virsmas. Tas bija vieglāk, nekā viņš bija gaidījis. Ķermenis ar katru dienu

aizvien labāk klausīja viņa vēlmēm. Viņš atgūlās atpūsties uz mūra malas, lai sakopotu spēkus. Uz brīdi sakaunējās, ka kārtējo reizi ir melojis Molnaram un apmānījis puišus, kuru vienīgais uzdevums bija viņu pasargāt. Bet viņš bija kurmis, korumpēts policists un varbūt pat slepkava. Tāpēc no šī brīža viņam jātiek galā pašam. Jācenšas izlabot kļūdas. Satīrīt paša radīto miskasti.

ATIFS BIJA MIERĪGS. Ļāva starp viņu un Golf iebraukt pāris mašīnām. Izskatījās, ka sieviete pie stūres nesteidzas. Viņa līkumoja pa ielām virzienā uz Sanktēriksgātanu. Apstājās kravas automobiļiem paredzētajā zonā. Atifs lēnām paslīdēja viņai garām. Redzēja sievieti pārliecamies pār pasažieru sēdvietu un atslēdzam durvis. Viņš pagrieza mašīnu pretējā braukšanas virzienā un novietoja to otrpus ielai.

SARAKS IZNĀCA pa durvīm sava kvartāla otrā pusē. Cik ātri vien spēja, devās uz metrostaciju. Viņš nokāpa lejā uz perona, turpināja doties taisni un pa kāpnēm augšup tuneļa pretējā galā. Atvēra durvis un iznāca uz Sanktēriksgātanas.

ATIFS IERAUDZĪJA VĪRIETI ar somu pār plecu nākam pāri laukumam. Tajā pašā brīdī viņš atpazina cilvēku no Hēgbergsgātanas. Dāvids Saraks, vīrietis, kuru viņš meklēja. Atifs smaidīja, iedarbināja motoru un iebāza roku kabatā. Sajuta pistoles laides auksto plastmasu.

-    ŠĒLAGORDSGĀTANA 2, VECPILSĒTA. Natālija nospieda gāzes pedāli un iespraucās satiksmes plūsmā, nemaz negaidot, ka kāds viņai dos ceļu. Saraks paskatījās pa aizmugurējo logu, bet nemanīja nevienu, kas viņiem sekotu.

-   Viņam pieder konsultantu uzņēmums, viņš nodarbojas izglītības jomā, lasa dažādas lekcijas. Pašam sava mājaslapa un viss pārējais, paskaties pats. Izskatās pēc ļoti svarīgas personas.

Natālija pameta savu viedtālruni Sarakam. Mājaslapas fona attēls bija tieši tā pati fotogrāfija, kas atradās viņa iekškabatā. Virves dejotājs virs Temzas upes. The High Wire.

Viņš ātri pārlasīja tekstu. Eugene von Katzow is a former detective lieutenant at the Intelligence Unit of the Stockholm Police Force. He currently works as an international security consultant and lecturer. Among his clients are major organisations such as OSSE, ASIS, Interpol, and the ICC.*

-   Es nepaspēju visu izlasīt. Turklāt tur bija dažādi saīsinājumi. OSSE un ASSE vai kā nu tos sauc, Natālija turpināja informācijas apmaiņu.

-   Tās abas ir drošības organizācijas, Saraks skaidroja.

-    Viena no tām ir starpvalstu, otra privāta. ICC ir Hāgas Starptautiskā tiesa. Uzmanies!

Natālija iespraucās pirms kāda taksometra. Autovadītājs strauji nobremzēja un signalizēja. Saraks atkal pagriezās. Aiz vairākiem taksometriem viņš pamanīja gaišu busiņu ar nobružātu firmas uzlīmi. Viss izskatījās mierīgi.

* Eižens fon Kacovs agrāk strādāja par leitnantu un detektīvu Stokholmas Policijas Inteliģences nodaļā. Šobrīd viņš strādā par starptautisku drošības konsultantu un pasniedz lekcijas. Viņa klientu lokā ir tādas starptautiskas organizācijas kā OSSE, ASIS, Interpols un ICC. (Angļu vai.)

Piecdesmit

ŠĒLAGORDSGĀTANA 2 bija ārkārtīgi skaista septiņpadsmitā gadsimta ēka koraļļu krāsā, četriem stāviem, ar lieliem, ierāmētiem logiem, un tā atradās gandrīz pašas Vecpilsētas sirdī. Ēka noteikti bija viena no skaistākajām dzīvojamām ēkām Stokholmā un, visticamāk, arī viena no dārgākajām.

Šaurajās ieliņās mašīnu satiksme bija aizliegta, un sniegs, kas krita bruģa spraugās, ieliņas padarīja slidenas, bet izskatījās, ka nekas no tā Natāliju netraucē. Viņa iegrieza mašīnu starp vecajām mājām un apstājās tieši pie durvīm.

Saraks turpināja kādu minūti sēdēt mašīnā, kamēr pētīja māju. Tagad viņš visu atcerējās itin labi, it īpaši skaisto, uz ārpusi izvirzīto akmens ieeju. Gaišs smilšakmens ar iebūvētiem ķerubiem, augšpusē divas lielas statujas. Atkal romiešu dievi, tā nevarēja būt sakritība.

-   Tu vari novietot mašīnu tur, mazliet tālāk.

Viņš norādīja uz mazu aleju, kas aizvijās līdz nelielam, ar akmens plāksnēm izliktam laukumam. Tad viņš atvēra mašīnas durvis, pirms viņa paspēja izteikt lūgumu doties līdzi.

Pāris sekunžu viņš apsvēra iespēju paņemt arī somu ar piezīmju grāmatiņu un pārējām lietām, bet tad nolēma tās atstāt bagāžniekā līdz vēlākam laikam.

Durvju atvērumā bija sakrājies sniegs, un durvis bija palikušas pavērtas. Viņš tās paspēra ar kāju un pēc tam aiz sevis aizvēra.

E. fon Kacovs dzīvoja ceturtajā stāvā. Saraks uzkāpa pa kāpnēm. Apstājās pie ozolkoka durvīm, pāris reižu dziļi ievilka elpu un centās nomierināties. Brīdī, kad viņš grasījās nospiest zvana pogu, kāpnēs atskanēja soļi.

-   Tu taču varēji pagaidīt! Natālija elsa. Paldies Dievam, pa durvīm iznāca kāda kundzīte un mani ielaida. Viņa piemiedza Sarakam ar aci, un uz brīdi viņš bija tuvu tam, lai smaidītu. Tikai smaids pārvērtās neapmierinātā grimasē. Viņš negribēja ievilkt Natāliju notikušajā vēl vairāk, nekā bija to jau izdarījis. Viņš būtu palūdzis viņai doties atpakaļ uz mašīnu, ja vien viņa jau nebūtu pastiepusi roku, lai nospiestu zvana pogu.

Ieskanējās durvju zvans, un labi pazīstamā džinkstoņa pārņēma Saraka prātu. Viņš uz dažām sekundēm aizvēra acis. Durvis atvēra maza auguma vīrietis, taisnu muguru un sausu ādu.

-   Jāāāā… viņš novilka. Izklausījās, ka vārdi pazūd viņa nāsīs.

-   Eižens fon Kacovs? Natālija vaicāja.

-   Kas jautā? — vīrietis rūca.

Natālija paskatījās uz Saraku, viegli iedunkāja viņu ar elkoni.

-   Mans draugs apgalvo, ka pazīst jūs.

-   Es par to stipri šaubos, vīrietis vēsi atbildēja. Visticamāk, jūs mani esat sajaukuši ar kādu citu. Viņš jau grasījās aizvērt durvis, bet Natālija iebāza kāju durvju spraugā, pirms vīrietis paspēja tā izdarīt.

-    Nu beidz, Dāvid! — viņa Sarakam uzšņāca. — Vai tad šis te nav īstais vīrs?

Saraks lēnām pakratīja galvu. Galva griezās aizvien ātrāk.

-Atvainojiet, kundzīt, bet vai jūs nebūtu tik laipna un neizņemtu savu kāju? Vīrieša balss bija tikpat bezkaislīga kā iepriekš.

Natālija ilgi noskatījās uz Saraku un izņēma kāju no durvju spraugas. Pēdējā brīdī Saraks pacēla roku un apturēja durvis.

-   Artur! viņš ieteicās. Pasaki Eiženam, ka ieradies Dāvids Saraks. Balss izklausījās pavisam citāda diskrēta, bet noteikta. Viņš ļāva durvīm aizvērties. Iestājās klusums. Saraks pamanīja, ka Natālija ir ieurbusies viņā ar skatienu, bet pārsteidzošā kārtā klusē.

Durvis atkal atvērās. Laipni lūdzam, Saraka kungs, nāciet iekšā, vīrietis bezkaislīgā balsī aicināja.

Vīrietis, kuru Saraks bija nosaucis par Arturu, viņus veda pa garu gaiteni. Biezas sienas, augsti griesti un koka grīda, kas čīkstēja zem .. smagiem, bieziem paklājiem.

Istaba, kurā viņi ienāca, bija modernāka, nekā Natālija bija gaidījusi. Tajā atradās pāris ērtu dīvānu, uz vienas no sienām liels kinoekrāns. Pārējās sienas rotāja ierāmētas fotogrāfijas un gleznas. Skaistie, izliektie vecie griesti bija blāvi izgaismoti un šķita vēl augstāki nekā patiesībā.

Uz viena no dīvāniem sēdēja gadus sešdesmit vecs vīrietis. Viņam mugurā bija sarkana samta fraka, un acis aizsedza lielas, platas saulesbrilles. Viņam līdzās uz dīvāna gulēja brūngani dzeltens suns, kas bija atspiedis galvu uz segas pāri vīrieša ceļiem. Kad viņi tuvojās, dzīvnieks sāka lēnām luncināt asti.

-   Sveiks, Brut! Saraks uzsauca. Vina balss lika sunim asti luncināt aizvien ātrāk, bet galvu no saimnieka klēpja suns tā arī nepacēla.

-   Atvainojiet mūs, sacīja uz dīvāna sēdošais vīrietis, kas acīmredzot bija Eižens fon Kacovs. — Gan Brutam, gan man pēdējā laikā ir grūti pārvietoties. Starp citu, vai Arturs var jums ko piedāvāt? Kafiju? Tēju?

-   Es labprāt iedzertu kafiju, Natālija ieminējās.

Fon Kacovs aicināja viesus apsēsties.

-   Tu mani neesi iepazīstinājis ar savu draudzeni, Dāvid. Viņš pamāja ar galvu uz Natālijas pusi.

-   Tā ir Natālija, viņa… man palīdz, — Saraks skaidroja, nedaudz piešķiebis galvu. ,

-   Saprotu. Fon Kacovs pamāja. Izpalīdzīgi draugi dažkārt ir ļoti noderīgi, vai ne tā? Es pats bez tādiem nevarētu iztikt.

Iestājās klusums, un Natālija paskatījās visapkārt. Dažas no gleznām būtībā bija vecas cirka afišas. Viņa atpazina vārdu Ringling Bros. uz vienas no tām un Barnum & Bailey uz kādas citas. Visas attēloja dažādu veidu baleta māksliniekus. Lielākais no tiem bija no kādas filmas. Viņa varēja saskatīt Britas Ēklandes vārdu vienā

no attēla stūriem. The Great Wallendas. Kur gan viņa bija dzirdējusi šo vārdu iepriekš?

-   Tātad, Dāvid, galu galā tu tomēr atradi ceļu šurp. Kacova balss neizklausījās nedraudzīga, drīzāk gan nedaudz skumja. Priecājos, ka esi atkal ticis uz kājām, vīrietis turpināja. Bet diemžēl šeit esi atnācis veltīgi.

-    Kāpēc tā? Saraks jautāja.

Natālija nevarēja noteikt, kāpēc tā šķitis, bet pēkšņi fon Kacova balss izklausījās pavisam citāda. Drošāka, pašpārliecinātāka.

-  Tu domā, ka es varēšu aizpildīt trūkstošos tukšumus tavā galvā. Paskaidrot, kas noticis. Iespējams, dziļi sirdī tu pat vēlies ticēt tam, ka es esmu atbildīgs par visu notikušo, fon Kacovs sacīja.

-   Vai tas būtu tik nepareizs pieņēmums, Eižen?

Fon Kacovs griezīgi iesmējās.

-   Kā tu pats domā, Dāvid?

Saraks paraustīja plecus. Es neesmu šeit, lai runātu par savām domām, bet gan lai uzzinātu, ko zini tu.

Natālija paskatījās uz Saraku, pēc tam uz Kacovu. Pamanīja, ka abi vīrieši smaida līdzīgā veidā. It kā izlikšanās pilnā saruna, kas šobrīd valdīja viņu starpā, patiesībā ir pilnīgi par ko citu.

-   Tu rīkojies kā vienmēr, Dāvid. Fon Kacovs mazliet pamāja ar galvu. — Ķeries tieši pie lietas. Paņem to, kas tev nepieciešams, nedomājot par sekām.

Natālija pamanīja, ka Saraka smaids nedaudz atsalst. Acīmredzot arī Kacovs to ievēroja, jo viņš mazliet paliecās uz priekšu.

-    Es neesmu tas, ko tu meklē, Dāvid. Vai vismaz par to mēs varam vienoties? Varbūt tu cerēji ierasties šeit un atrast visa notikušā cēloni, bet būtībā dziļi sirdī tu zini: šis nav tas gadījums.

Fon Kacovs pamāja.

-   Man ir atlikuši vien divdesmit procenti redzes, patiesībā es bez pavadoņa vairs nevaru pārvietoties. Tāpēc man patīk uzaicināt šurp cilvēkus, kam, manuprāt, nepieciešams neliels grūdiens pareizajā virzienā. Tu esi viens no viņiem, Dāvid, patiesībā tu esi viens no inteliģentākajiem. Mēs abi interesējamies par romiešu dievībām.

Fon Kacovs pieklusa, kad telpā ienāca kalpotājs, nesot paplāti ar divām sudraba kannām un trīs tasīšu komplektiem. Kalpotājs nolika paplāti uz galda un nekavējoties diskrēti devās prom.

-    Es satiku tavu veco draugu Dreijeru, Saraks skaidroja, liedams kafiju Natālijas krūzē. Šoreiz bija pienākusi fon Kacova kārta izskatīties pārsteigtam.

-    Viņš apgalvoja, ka būtībā es strādāju pie viņa. Ka viņš mani dabūja savā pusē, lai izspiegotu tevi un pārējos apgabala kriminālpolicistus. Ko tu par to domā? — Saraks pacēla kafijas krūzīti un atlaidās atpakaļ krēslā.

Pēkšņi Natālija saprata notiekošo. Viņa vēroja sava veida spēli, verbālu šaha partiju. Viņai pat ienāca prātā tie psiholoģijas izdevumi Saraka grāmatplauktos. Tie, kuri apskatīja ietekmi, varu un spēju panākt, lai cilvēki dara to, ko viņiem liek.

Kādu brīdi fon Kacovs sēdēja klusēdams, turpinot kasīt lielā suņa pazodi.

-   Manuprāt, Jāns Dreijers saka tādas lietas, kas varētu nostrādāt. Tādas, kas vienā vai citādā veidā brīnišķīgi papildina attēlu, kuru tu mēģini salikt.

Saraks nolika malā krūzīti. Tu gribi teikt, ka viņš kļūdās?

-   Tā es neteicu. — Fon Kacovs turpināja glāstīt suni.

-   Nē, tā tu neteici. Iespēju robežās tu vienmēr centies izvairīties no skaidras valodas, Saraks sacīja.

Abi vīrieši skatījās viens uz otru. Neviens neko neteica. Abi šķita gaidām otra nākamo gājienu.

Natālija bija jau nogurusi. Viņai bija vajadzīgas atbildes tagad, nekavējoties. Kas tāds, ko viņa varētu ziņot Rikardam un kas varētu atjaunot viņa uzticēšanos viņas spējām. Viņa paliecās uz priekšu un nolika kafijas tasīti uz šķīvīša tik spēcīgi, ka tas sašūpojās.

-   Starp citu, kas tā par lietu ar virves dejotāju? viņa jautāja, pagriezusies pret fon Kacovu. — Es redzēju attēlu Dāvida mājās, tad vēl mājaslapu, afišas.

Fon Kacovs pagriezās pret Natāliju. Tumšās brilles slēpa acis, tādēļ bija grūti izskaidrot viņa smaidu.

-   Man vienmēr ir paticis cirks, viņš iesāka. Kad biju bērns, es sapņoju kļūt par virves dejotāju. Mācījos dārzā mūsu lauku mājās, biju nospriegojis virvi starp divām ābelēm. Vecāki neatbalstīja manu izvēli veidot karjeru cirka manēžā, bet viņi bija gandrīz tikpat vīlušies, kad es kļuvu par policistu. Viņš paraustīja plecus.

-    Patiesībā starp mūsu darbu un virves dejotājiem ir diezgan daudz līdzību. Fon Kacovs pamāja uz Saraka pusi. Spēja saglabāt līdzsvaru neatkarīgi no tā, kas atgadās. Nezaudēt koncentrēšanos. Vai tu saproti, ko es ar to domāju, Natālij?

-   Un kā ar onkuli attēlā? To, kas iet pāri tiltam?

-   Karls Valenda? Patiesībā viņš iet līdzās tiltam, bet tas nemazina viņa ieguldījumu.

Fon Kacovs iztaisnojās, un suns uzreiz atsāka luncināt asti.

-   Karls Valenda bija pasaulē talantīgākais virves dejotājs. Divdesmitajos gados viņš nodibināja pats savu akrobātu grupu un uzstādīja vēl šodien nepārspētus rekordus. Karla specialitāte bija lieli augstumi. Viņš gāja starp debesskrāpjiem un tiltiem. Gandrīz nekad neizmantoja drošības ekipējumu. Viņš pat apgalvoja, ka īsteni dzīvojot tikai tad, kad atrodas uz virves, viss pārējais ir tikai gaidas.

Fon Kacovs skumīgi papurināja galvu.

-   Tāda veida varoņi diemžēl vairs nepastāv, dārgā Natālij. Tagad svarīgākais ir imidžs. Būt atpazīstamam, tā arī neko nesasniedzot. Viņš uzmanīgi noglāstīja suņa muguru. Karls Valenda nomira savā mākslā. Viņš nokrita, ejot starp divām viesnīcām, 1978. gadā Puertoriko. Tajā laikā viņš jau bija atvaļināts, tobrīd viņam bija vairāk nekā septiņdesmit gadu. Bet kaut kāda iemesla dēļ viņš tomēr nolēma iet. Brīdī, kad viņš tikko bija sasniedzis pusceļu, spēcīga vēja brāzma viņu parāva un nogāza pretī nāvei.

Pēc tam viņa sieva pastāstīja, ka pazinusi viņu vairāk nekā piecdesmit gadu. Palīdzējusi sagatavoties simtiem dažādu dzīvībai bīstamu numuru. Bet šī bija pirmā reize, kad bija dzirdējusi viņu ieminamies par risku nokrist. Par iespēju izgāzties.

Fon Kacovs pamāja uz sienas pusi.

-    Es mēdzu runāt par Kārlu Valendu, kad pasniedzu lekcijas. Izmantoju viņu kā piemēru, cik bīstami ir ielaist galvā domu par izgāšanos. Fon Kacovs atkal smaidīja. Ceru, ka esmu atbildējis uz tavu jautājumu, Natālij.

-   Saprotams, bet patiesībā man ir vēl viens jautājums, ja tu neiebilsti, Eižen? Natālija nogaidīja, līdz abi vīrieši uz viņu paskatās. Tad uzsmaidīja savu siltāko smaidu.

-   Saprotams, dārgā. Fon Kacovs pacēla savu kafijas krūzi.

Natālija dziļi ievilka elpu. Apdomājās, vai tas, ko viņa grasās

vaicāt, patiešām ir laba doma. Bet viņa bija izturējusies piesardzīgi pēdējās nedēļās un nebija spējīga pienest Rikardam kāroto informāciju. Bija pienācis īstais laiks uzņemties risku. Iziet uz virves.

-   Pastāsti, ko tu zini par Jānusu! Piemēram, kas viņš ir? viņa jautāja un apmierināti pasmaidīja, kad fon Kacovs aizrijās ar kafiju.

ATIFS PAZAUDĒJA Go^Slotsbakenā. Kreisais pagrieziens bija pārsteidzis viņu nesagatavotu, piespiedis ieturēt distanci. Kad viņš galu galā iebrauca laukumā, Go^fbija jau nozudis. Tomēr, par laimi, laukumā nebija tik daudz ielu un vēl mazāk automašīnu stāvvietu. Pēc desmit minūšu braukāšanas pa Vecpilsētu viņš to atrada nepareizi novietotu vien pārsimt metrus no Stūrtorjeta.

Diemžēl vieta bija pārāk šaura, lai viņš tajā varētu iebraukt ar busiņu, nenobloķējot mazo ieliņu. Tālab viņš novietoja automašīnu aiz stūra, iesprauda vienu no dzeloņdrāšu dzelkšņiem G^priekšējā riepā un apstājās kādās durvīs, no kurām labi varēja pārredzēt laukumu. Viss, kas viņam jādara, jāgaida.

-   PATIESĪBA, fon Kacovs iesāka, kad bija nedaudz atģidies. Es nezinu, kas ir Jānuss. Un iemesls ir pavisam vienkāršs, viņš nokremšļojās. — Tu tā arī neko man nepastāstīji, Dāvid. Fon Kacovs pagriezās pret Saraku, kas joprojām piekaltu skatienu vērās Natālijā. Pāris reižu mēs esam šeit satikušies, bet lielākoties tāpēc, ka es tev sniedzu informāciju. Par to, kā viss sākās, kā izveidojām

informācijas ievākšanas organizāciju, kā strādājām, kādi bija noteikumi. Gadu gaitā mēs esam izgājuši cauri dažādām mācībām. Neiespējami uzsākt lineāru karu pret asimetrisku pretinieku. To, cik svarīgi ir domāt outside the box*.

Vecais vīrs nopūtās.

-   Bet patiesībā tevi tikpat lielā mērā interesēja haoss, kas izvērtās pēc tam, kad Dreijers un viņa iekšējie izmeklētāji uzsāka raganu medības. Mēs gandrīz paši sevi nodevām.

Natālijai nebija ne jausmas, par ko fon Kacovs runā, bet viņa izvēlējās neko neteikt.

-   Tāpēc tu aizgāji no darba. Lai glābtu savu nodaļu. Visu, ko tu pats biji izveidojis, Saraks sacīja, negribīgi novērsdams skatienu no Natālijas.

Fon Kacovs lēnām pamāja ar galvu un pēkšņi izskatījās nedaudz noguris. Viņš atgāzās dīvānā.

-    Fas, ko es zinu, Dāvid, — mēs tevi aizsūtījām uz kursiem ASV. Es saku “mēs”. Lai gan es vairs nestrādāju institūcijā, man izdevās izmantot šādus tādus sakarus Atlantijas okeānam otrā pusē. Pēc atgriešanās mājās tu sāki runāt par kādu slepenu projektu, kuru nosauci par “Jānusu”. Tu lūdzi manu finansiālo atbalstu projekta uzsākšanai. Es tev palīdzēju, kā arī parādīju Jānusa simbolu, kuru atcerējos no kādas agrāk lasītas grāmatas. Bet tu neko vairāk man nestāstīji, un es, saprotams, nejautāju. Un beigās es par to biju tikai priecīgs.

Pēkšņi Bruts piecēlās dīvānā sēdus, pacēla degunu un saspicēja ausis.

-   Tā viņš reizēm mēdz darīt. Arturs apgalvo, ka Bruts redz spokus. Apmaldījušās dvēseles. Fon Kacovs glāstīja suņa muguru. Tas nebūtu nekas dīvains, galu galā mēs atrodamies uz Šēlagordsgātanas**. Fon Kacovs pagaidīja, līdz dzīvnieks apguļas, tad turpināja:

-    Dāvid, diemžēl tu neesi vienīgais no maniem vecajiem skolniekiem, kas dzenas pēc Jānusa.

* Domāt radoši. (Angļu vai.)

** Sjālargdrdsgatan burtiskā tulkojumā “dvēseļu lauka iela”. (Zviedru vai.)

-   Molnars, Saraks minēja.

Fon Kacovs pamāja. — Pēters ir viens no viņiem, bet viņš nav vienīgais. Esmu centies būt tiešs, bet neitrāls attiecībā uz šo jautājumu. Pēters mani uzskata par savu mentoru. Tāpēc es viņam lūdzu mani turēt no notiekošā pa gabalu, cik vien tas iespējams. Daļēji tāpēc, ka es patiesībā nezinu nevienu, kas tev varētu palīdzēt, daļēji tāpēc, ka negribēju riskēt nonākt pārpratumos. Dāvid, tev jāsaprot…

Viņš pastūma malā Brutu un pārliecās pāri galdam.

-    Cilvēki, kas mēģina sadzīt rokā Jānusu, ir gatavi uz visu, lai viņu atrastu. Visas metodes ir atļautas. Viņš pagrieza galvu uz Natālijas pusi. Man šķiet, esmu pateicis pietiekami daudz. Nāc, dārgā, es tev parādīšu kādu attēlu ar Dāvidu, kad viņš bija jaunāks un labākā noskaņojumā.

Fon Kacovs piecēlās un pamāja Natālijai, aicinot viņu sekot pie vienas no sienām, uz kuras bija piekārtas ierāmētas fotogrāfijas.

-   Kaut kur šeit viņš arī ir. Diemžēl es neredzu pietiekami labi, lai varētu parādīt.

Natālija aplūkoja fotogrāfijas. Visās dažādi cilvēki, nostājušies fotokameras priekšā. Dažos attēlos bija redzami ārvalstu karogi, dažas bija uzņemtas šajā dzīvoklī. Fotogrāfiju baltajā apakšējā stūrī bija norādīti attēlā redzamo cilvēku vārdi un tituli. Lielākā daļa droši vien bija policisti vai prokurori.

Fotogrāfija, uz kuru norādīja fon Kacovs, šķita uzņemta ārzemēs, jo tās dalībnieku fonā bija redzami ES un ANO karogi. Viņa pārvilka pirkstu pāri seju rindai, bet Saraku neatrada. Pēkšņi apstājās, jo viens no tiem šķita pazīstams. Blonds, lieliski trenēts, platu smaidu sejā. Viņa paskatījās lejup, izlasīja viņa vārdu. Un sastinga, jo saprata, ka attēlā minētais vārds ir cits, nekā vīrietis bija atklājis.

-   Tas esmu es. Saraks norādīja uz attēlu līdzās. Balss izklausījās vēsa. Natālija ātri iztaisnojās, pasmaidīja un centās izlikties, ka neko nav pamanījusi. Bet, tiklīdz viņu skatieni sastapās, viņa zināja, ka ir sevi nodevusi.

Piecdesmit viens

VIŅI KOPĀ DEVĀS lejup pa lielajām akmens kāpnēm. Saraks gāja pa priekšu un Natālija pāris pakāpienu iepakaļ. Viņš apstājās tieši pie lielajām ārdurvīm.

-   Kas tev pastāstīja par Jānusu? Saraks jautāja. Apspiesto naidu viņa balsī varēja skaidri dzirdēt. Vai tas bija vīrietis fotogrāfijā?

-   Ko? Ko tu ar to domā? Natālija jautāja, mēģinādama iegūt nedaudz laika. Protams, viņi bija runājuši par Jānusu uz salas, viņa par to bija gandrīz pārliecināta. Viņa paraustīja plecus. Mēģināja izklausīties nepiespiesta, bet tajā pašā laikā viņas prāts aiz satraukuma mutuļoja.

-   Tu pats viņu vairākas reizes esi pieminējis, vai atceries? Šoreiz viņas balss izklausījās labāk, tajā bija saklausāma pat neliela līdzjūtības deva, tieši tāda, kuru viņš ienīda. Bet iekšēji viņa vārījās dusmās. Sarakam bija taisnība. Natālija kļuvusi pārāk nepacietīga, iejaukusies un pieminējusi vārdu, par kuru viņai neko nevajadzētu zināt. Sajaukusi patiesību un melus. Fon Kacovs bija redzējis Saraka sejas izteiksmi, kad viņa bija pieminējusi Jānusu, un tūlīt pat nojautis nodevību. Pārbaudījis viņu. Un šo pārbaudījumu viņa neizturēja.

-   Pie kā tu strādā? — Saraks klusi jautāja.

-   Adelfi Care, Dāvid, es jau teicu.

-   Un cik ilgi tu esi pie viņiem strādājusi, Natālij?

-    Kādu brītiņu. Kāpēc tā jautā? Viņa mēģināja aizspraukties viņam garām, lai atvērtu ārdurvis.

-   Cik ilgi?! Saraks ar joni aizcirta ārdurvis viņai deguna priekšā. Viņa skatiens bija aptumšojies un nedaudz biedējošs.

-    Kopš novembra. Natālijas balss viegli trīcēja, pietiekami, lai viņš to pamanītu.

-   Kurš datums, Natālij?

Viņa iekoda lūpā. Divdesmit astotais.

-   Piecas dienas pēc mana nelaimes gadījuma. Aptuveni tad, kad kļuva skaidrs, ka es izdzīvošu un man būs nepieciešama personiskā asistente, Saraks secināja.

Viņa skatiens dedzināja, un Natālija bija spiesta novērsties.

-   Pie kā tu patiesībā strādā, Natālij?

-    Nu, Dāvid, tagad tu sāc izklausīties pēc paranoiķa. Insults izraisa…

-    Pietiks reiz! — viņš šņāca. — Es redzēju, ka tu atpazini kādu tajā fotogrāfijā, tāpēc pastāsti, kas viņš ir!

-    Nekas, viens no vīriešiem bija līdzīgs kādam manam vecam paziņam. Natālija dzirdēja, cik samāksloti tas izklausās. Velns ar ārā, agrāk viņai nebija nekādu problēmu samelot. Fotogrāfija bija viņu pārsteigusi. Protams, attēls bija pāris gadu vecs un viņš valkāja uniformu, bet, par spīti tam, viņa nekavējoties bija atpazinusi Rikardu.

-   Vecs paziņa? Saraks turpināja urbties viņā. Kā viņu sauc?

Natālija minstinājās. Rikards, viņa beidzot atbildēja.

-    Uzvārds. Kāds ir viņa… Saraks sagrīļojās, ķēra pie galvas.

Natālija izmantoja mirkli. Viņa aizslīdēja viņam garām un atvēra durvis. Ātriem soļiem devās uz mašīnu. Draņķa idiots, noturēt augstākās pakāpes nopratināšanu kāpņu telpā. Ko gan viņš no sevis iedomājas!? Pēc visa, ko viņa tā labā bija darījusi, praktiski izglābusi viņam dzīvību.

-   Pagaidi! Saraks izkliboja pa durvīm. Galvā traucās daždažādas domas, gar acīm ņirbēja. Viņš apstājās, centās koncentrēt skatienu. Pamanīja kādu vīrieti stāvam ielas otrā pusē.

Natālija ielēca Golf un aizslēdza durvis. Gramstījās ap aizdedzes atslēgu un centās iedarbināt motoru. Viņas seja svila no kauna un

dusmām. Viņa pati sevi bija nodevusi, apdedzinājusies, tālab negrasījās pavadīt vairs nevienu nolādētu sekundi šajā vietā. Gan Dāvids, gan Rikards varēja iet ellē.

—Natālij, pagaidi!

Saraks paspēra pāris soļu uz mašīnas pusi, apstājās, dzirdēja tuvojamies motora troksni. Ap stūri apbrauca balts busiņš ar ziliem burtiem. Uz brīdi piebremzēja, it kā vadītājs ko gaidītu. Saraks paspēra pāris ātru soļu uz Golf pusi. Mašīnas durvis bija aizslēgtas. Viņš paraustīja rokturi, pieliecās un dauzīja pie stikla.

Busiņš tuvojās. Saraks paskatījās uz vadītāja vietu un šķita pamanām liela auguma cilvēku. Sirds neprātīgi dauzījās. Viņam būtu vajadzējis paklausīt instinktam un paņemt līdzi revolveri, ko bija dabūjis no Berha, nevis atstāt to bagāžas nodalījumā.

Golf motors iedarbojās ar gārdzienu. Saraks turpināja dauzīt pa stiklu, šoreiz jau stiprāk, bet Natālija novērsa skatienu.

-   Natālij, pie velna, atver durvis!

Busiņš ieslēdza tālās gaismas un apžilbināja viņu. Varēja dzirdēt, kā Natālija pārslēdz ātrumus. Viņa bija nolēmusi doties prom, pamest viņu šeit vienu.

-   Natālij! viņš kliedza un pēdējo reizi paraustīja rokturi. Šoreiz durvis atvērās ar tādu sparu, ka viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru.

—Lec iekšā! Natālija uzkliedza. Viņš uzreiz paklausīja.

Go^aiztraucās, riteņiem ātri griežoties, pamīšus lēkājot un slīdot

pāri pilsētas bruģakmeņiem. Viņi tik tikko neuzbrauca virsū akmens pakāpienam, tad Natālijai izdevās iztaisnot mašīnu un turpināt virzīties pa šauro ieliņu.

Busiņš viņiem cieši sekoja, starmeši izgaismoja visu salonu, un Natālija bija spiesta nolaist atpakaļskata spoguli, lai neapžilbtu. Automašīnas traucās pa šauro ceļu, motora troksnis atbalsojās vecajās mājās. Saraks paskatījās pāri plecam, tad uz Natāliju. Viņa atvēra muti, lai ko teiktu, bet pārdomāja. Nolēma koncentrēties uz braukšanu. Viss pārējais varēja pagaidīt.

Tuvojās krustojums, viņa uzspieda uz bremzēm un pagrieza stūri pa kreisi. Bet mašīna negribēja griezties tik ātri. Strauji tuvojās mājas siena. Viņi tūliņ tajā ietrieksies.

Natālija sagrāba rokas bremzi, pavilka to augšup, cik vien stipri spēja. Aizmugurējie riteņi nobloķējās, un mašīna sāka slīdēt uz kreiso pusi.

Golflahā puse atsitās pret mājas sienu, pēc tam mašīna izslīdēja atpakaļ uz ielas. Nākamais krustojums atradās vien pāris metru tālāk.

-   Mašīna neklausa! Natālija kliedza. — Man šķiet, tai ir caura riepa.

Viņa pagriezās pa labi, pagrieza stūri līdz galam un manevrēja ar rokas bremzi. Lai gan attālumi bija niecīgi, viņai izdevās Golf iegriezt vēl šaurākā ieliņā. Stūre viņas rokās mežonīgi vibrēja, bija grūti noturēt vienādu virzienu.

Spēcīgs trieciens lika mašīnai sašūpoties. Mašīna atsitās pret labo mājas sienu, pēc tam pret kreiso. Golf aizmugurē bija ietriecies busiņš un grasījās to izdarīt vēlreiz. Vēl viens trieciens lika Golf nekontrolēti pašļūkt uz priekšu.

Saraka galva atkal sāka griezties. Motora skaņas, starmeši, attālas balsis. Viss bija tik pazīstams.

Pēkšņi Natālija uzspieda uz bremzēm, pagrieza stūri pa kreisi un parāva rokas bremzi trešo reizi, tā ka ieslīpi iegriezās nākamajā sānieliņā. Salonā bija dzirdamas skaņas, mašīnas skārdam salokoties un atbrīvojot gaisa spilvenus.

Busiņš atradās pārāk tuvu, lai paspētu nobremzēt. Trieciens satricināja Golf tas pabrauca uz priekšu vēl pāris metru un iestrēga starp māju sienām. Uz brīdi iestājās miers.

Saraks cīnījās pēc elpas. Drošības josta bija nospriegota virs krūtīm, un gaisā virmoja smalks, balts pulveris, kas koda kaklā. Skaņa, griezīga un skaļa, nomāca visas pārējās skaņas viņa galvā. Un pasaule griezās slow motion. Viņš redzēja Natāliju ietriecamies gaisa spilvenā. Viņas lūpas lēni kustējās. Tad ātrāk. Palēninātā laika efekts pēkšņi pārtrūka, iemetot viņu atpakaļ reālajā pasaulē.

-   Skrien! — Natālija kliedza.

Viņa rādīja uz ielu, ko varēja redzēt pa logu pasažiera pusē.

-   Skrien tagad, viņš te netiks garām. Skrien, pie velna!

Saraks attaisīja drošības jostu un paraustīja rokturi. Durvis bija iestrēgušas. Viņš pagriezās sēdvietā, pacēla abas kājas un spēra. Dzirdēja metālisku skaņu, durvīm ieliecoties.

-   Ātri, viņš tuvojas! Natālija joprojām cīnījās ar gaisa spilvenu un drošības jostu. Saraks visiem spēkiem atspiedās ar papēžiem un spēra. Durvis atsprāga vaļā.

Viņš izkliboja uz ielas, paspēra pāris grīļīgu soļu, tad pagriezās. Redzēja, ka vīrietis ir izkāpis no mašīnas. Liela auguma, ar kapuci pār seju. Jānuss!

Jānuss bija novērojis viņa dzīvokli, redzējis, kā viņš aizbēg no policistiem, kuri bija gatavi viņu aizsargāt. Un tagad Jānuss bija ieradies, lai tiktu galā ar pēdējo pavedienu. Bailes Saraku gandrīz paralizēja, tomēr viņš piespieda kājas klausīt. Viņš jau bija noskrējis metrus desmit. Pirms sekotājs pārkāps pāri Golf, viņš būs paspējis noskriet vēl vismaz divtik.

Saraks pielika soli, mērķēja uz ielas stūri. Kāja paslīdēja uz slidenās ietves, un viņš gandrīz paklupa, bet pēdējā brīdī atguva līdzsvaru.

Viņš dzirdēja aiz sevis aizcērtamies mašīnas durvis, pēc tam pīkstošu skaņu, kuru izdveš mašīna, braucot atpakaļgaitā.

Līdz krustojumam desmit metri, pieci…

Kājas slīdēja, bruģis bija tik gluds kā stikls. Labā kāja teju saļodzījās. Viņš nonāca pie krastmalas, pagriezās pa kreisi un devās lejup. Desmit metrus tālāk iela strauji nogriezās pa labi un turpinājās uz Jērntorjetu. Taisni priekšā bija metāla margas un aiz tām stāva krauja lejup uz Esterlonggātanu.

Saraks atkal paslīdēja, šoreiz gandrīz nogāzās. Aiz sevis viņš dzirdēja motora rūkoņu, kas pieņēmās spēkā.

Kājas gāja pašas, nogāzes un slidenās virsmas dēļ bija neiespējami apstāties. Starmešu gaisma atspoguļojās Esterlonggātanas pretējās puses logos. Saraks paliecās pa labi, centās pagriezties, cik līgani vien spēja. Labā kāja saliecās, viņš paslīdēja. Krita.

Saraks nogāzās uz muguras vien pāris metru no metāla margām. Kritiena dēļ aizrāvās elpa. Pakausis atsitās pret trotuāra malu, debesis augstu gaisā sāka griezties.

Viņš dzirdēja bremžu čīkstoņu, riepas kaucienus uz ledainā bruģakmens un izmisīgi centās pierausties kājās. Bet viņš joprojām tik tikko spēja noturēt līdzsvaru, iela bija pārāk slidena, bet viņam izdevās, spārdot zemi, atmuguriski nonākt pie margām.

Busiņš slīdot viņam tuvojās, aizmugures daļa dīvaini sašūpojās un saslīdēja sāniski. Saraks centās izvairīties, saprata, ka nepaspēs. Atspieda muguru pret margām. Aizvēra acis.

Busiņa kreisā priekšējā un aizmugurējā riepa atsitās pret trotuāra malu gandrīz vienlaikus. Labais riteņu pāris viegli pacēlās augšup, un brīdi likās, ka mašīna uzkritīs Sarakam virsū.

Bet tad busiņš nolaidās atpakaļ uz visiem četriem riteņiem un palika stāvam. Vadītāja durvis atsprāga vaļā, un vīrietis kapucē izkāpa ārā.

Saraka sirds dauzījās kā negudra. Viņš vēlreiz mēģināja piecelties. Šoreiz tas izdevās labāk. Viņš pameta žiglu skatienu pāri margām. Seši, varbūt septiņi metri līdz Esterlonggātanai.

-   Nemaz nedomā par to!

Saraks apmetās riņķī un skatījās pistoles stobrā. Busiņa vadītājs pacēla roku, nolaida kapuci, kas aizsedza viņa seju. Lai gan pret viņu bija pavērsts ierocis, uz brīdi Saraks jutās atvieglots. Tas nebija Jānuss, bet gan vīrietis no Hēgbergsgātanas. Tas, kuru Natālija bija nofotografējusi. Vīrietis, kas bija palīdzējis glābt Sabatīni. Bet ko, ellē, viņš darīja šeit?

-    Lec iekšā! Vīrietis ar brīvo roku atvēra busiņa sāndurvis.

Saraks turpināja stāvēt. Pagrieza galvu, meklēja alternatīvu. Tālumā varēja saklausīt sirēnas. Tuvāk lejā bija dzirdams satiksmes troksnis. Vīrietis nedaudz nolaida ieroci.

-   Ja nekāpsi iekšā, es sašaušu tavu ceļgalu un ielikšu tevi iekšā. Izvēlies pats.

Saraks negribīgi paspēra soli uz priekšu, uzlika rokas uz mašīnas jumta, bet turpināja stāvēt durvju atvērumā. Ieraudzīja netīro matraci un virves, kas stāvēja iekšā. Saprata, kas notiks. Viņš pagriezās pret vīrieti.

-   Tātad… viņš iesāka.

Tajā pašā brīdī virs viņiem krasta augšmalā bija dzirdama motora rūkoņa.

NATĀLIJA CAUR ZOBIEM LĀDĒJĀS. Nabaga Golf\ Vadības panelī brīdinājuma gaismas mirdzēja tik koši kā lampiņas Ziemassvētku eglītē, un salons smirdēja pēc gaisa spilvena ķimikālijām. Bet mašīna joprojām strādāja.

Māju logos dega gaismas, viņa redzēja, ka cilvēki skatās ārā pa logu. Bet viņai bija vienalga. Uz brīdi viņa bija apsvērusi domu pamest Saraku uz ielas. Bet nespēja to izdarīt. Viņa būtu apkaunota, un atklātos, ka viņa ir mele. Un ne vien tas. Rikards bija melojis, licis viņai sajusties kā absolūtai muļķei. Viņa bija dusmīga pati uz sevi, nevis uz Saraku. Turklāt neatkarīgi no tā, kā bija rīkojies Rikards, viņai bija noruna ar Adelfi. Saraks joprojām bija viņas pacients, viņas atbildība.

Natālija strauji pagrieza stūri, bija dzirdama skrāpējoša skaņa no priekšējā spārna, bet tā apklusa, kad kaut kas nokrita un nonāca zem riteņiem. Busiņš bija ātri izbraucis ārā pa to pašu ceļu, pa kuru iebrauca. Meties pakaļ Sarakam pa paralēlo ielu. Patiesībā viņai vajadzētu par to nospļauties. Atstāt mašīnu, piezvanīt Rikardam un pastāstīt, ka viņas identitāte ir atklāta. Bet Saraks joprojām atradās uz ielas. Viens pats. Un viņam nebija nekādu izredžu sevi aizstāvēt.

Viņa nonāca pie krustojuma un izbrauca krastmalā. Ieraudzīja busiņu novietotu lejā līdzās margām. Viņa pārslēdza ātrumus, ielika lielākā motora pārnesumā. Un pasmaidīja.

Payback time!*

SARAKS PAMETA AŠU SKATIENU pāri busiņa jumtam. Ieraudzīja pa krastmalu tuvojamies Golf. Natālijas rokas, kas bija iekrampējušās stūrē, un skatienu, kas bija piekalts busiņam. Viņš palūkojās uz vīrieti ar pistoli, redzēja acis ieplešamies. Tad iemetās iekšā busiņa atvērtajās durvīs.

NATĀLIJA IETRIECĀS BUSIŅĀ ar automašīnas sānu. Trieciena rezultātā tas nostājās uz sānu riteņiem un lēnām krita uz sāniem. Tomēr Natālija nepaspēja ieraudzīt notikušo. Jo otro reizi piecu minūšu laikā viņa atsita galvu pret stūri, bet šoreiz nebija gaisa spilvena, kas mazinātu triecienu.

ATIFS PAMANĪJA TUVOJAMIES MAŠĪNU, paspēja spert soli uz margu pusi, kad mašīna jau bija ietriekusies busiņā. Busiņš sasvērās uz sāniem, sāka krist tieši viņa virzienā. Mašīnas jumts bija tikai desmit centimetru attālumā no viņa galvas, kad viņš pārlēca pāri margas malām un atsitās pret akmens segumu kraujas malā.

SARAKS LĒNĀM IZRĀPOJA no apgāztā busiņā. Astes kauls un galva pēc kritiena joprojām sāpēja, bet, kopumā ņemot, ar viņu viss bija kārtībā. Golf atradās vien pāris metru attālumā. No motora bija dzirdami tikšķi, un no mašīnas pārsega cēlās garaiņi. Viņš, cik ātri vien spēja, atvēra vadītāja puses durvis.

Natālija bija noliekusies uz priekšu, ar galvu atsitusies pret stūri. Kad viņš uzmanīgi viņu pagrieza, redzēja asiņu straumīti viņas sejā. Pie velna!

-   Natālij? Saraks pieskārās viņas plecam. Natālij, vai tu mani dzirdi? — Viņš aplūkoja viņas ķermeni, meklēja citas brūces. Kāja bija iesprūdusi pie stūres rata, un bija neiespējami to izvilkt laukā. Tālumā varēja saklausīt sirēnas.

-   Vai es viņam trāpīju?

Natālijas acis joprojām bija aizvērtas, bet viņš pamanīja, ka viņas lūpu kaktiņi savelkas vieglā smaidā.

-   Tas kretīns sadauzīja manu mašīnu. Lūdzu, saki, ka viņam trāpīju, lai varu nomirt mierā.

-   Beidz, Natālij, tu izķepurosies, Saraks murmināja.

-    Protams, izķepurošos, tu idiot. Viņa atvēra acis, noslaucīja asinis no pieres un savilka seju sāpjpilnā grimasē. Es sadauzīju galvu, man noteikti ir smadzeņu satricinājums. Pieskaiti vēl pāris lauztu ribu.

Natālija ieklepojās. No viņa gan putra palikusi pāri, vai ne? Saraks pakratīja galvu. — Man liekas, viņš pārlēca pāri margām.

-    Žēl, viņa nokremšļojās. Es paspēju viņu ieraudzīt pirms trieciena. Tas bija vīrietis fotogrāfijā, tas no Hēgbergsgātanas, vai atceries?

Saraks pamāja. Sirēnas tuvojās, atbalsojās māju sienās.

-    Pazudi no šejienes! viņa pavēlēja. Man viss būs kārtībā. Saraks paskatījās visapkārt.

-   Vai esi pārliecināta? viņš jautāja.

-   Pazūdi no šejienes, Dāvid! Natālija atkal noklepojās, izspļāva krēpas pie viņa kājām.

Saraks pamāja, stāvēja vēl dažas sekundes.

-    Paldies, viņš pateicās. Paldies tev par palīdzību, Natālij. No trieciena bija atvēries mašīnas bagāžnieks. Saraks paņēma

savu somu un sāka kāpt augšā gar krastu. Pēc dažiem metriem viņš apstājās, jo dzirdēja Natāliju kliedzam.

-   Oskars! viņa sauca. Viņu patiesībā sauc Oskars Vālins. Nu, es domāju Rikardu!

Piecdesmit divi

SARAKS STAIGĀJA ŠURPU TURPU baltās tāfeles priekšā. Viņš nespēja gulēt, adrenalīna līmenis vēl bija pārāk augsts. Busiņa vadītājs nebija Jānuss, bet gan vīrietis, kas viņam bija palīdzējis izglābt Sabatīni Hēgbergsgātanā. Vīrietis noteikti bija dzirdējis viņu runājam par Jānusu. Vien pāris dienu vēlāk viņš uzrodas ar busiņu un mēģina viņu nolaupīt. Secinājumi? Arī vīrietis ar busiņu meklē Jānusu.

Jautājums bija: kā gan busiņa vadītājs viņu atrada? Viņam bija slepena adrese, slepens telefona numurs. Bet noteikti atradās policisti, kas bija gatavi šo to notirgot, ja vien ir atbilstoša cena. Tādi kā viņš pats. Neatkarīgi no tā, kurš to bija izdarījis, šo vīrieti varēja ielikt saraksta ar cilvēkiem, kas meklēja Jānusu, pašā augšā.

Advokāts Krispīns mēģināja Jānusu nopirkt saviem klientiem. Molnars gribēja noslēpt visas pēdas. Un tad vēl Oskars Vālins, vēl viens fon Kacova māceklis, kas gribēja atrast Jānusu un piespiest viņu turpināt pildīt savu uzdevumu. Vālins bija atradies soli priekšā, patiesībā iefiltrējis, savu cilvēku viņa tuvumā. Piezīmju grāmatiņa, kodu atminēšana, vārdi. Visticamāk, tieši viņam Natālija zvanīja, kad viņi ar prāmi bija ceļā uz Hēgbergsgātanu. Natālija bija sīksta, viņa neļāvās tik viegli pierunāties, un tas nozīmēja, ka Vālins ir nozīmīgs un izveicīgs spēlētājs.

Viņš atcerējās par Natāliju un iedomājās, kā viņa jūtas. Apspieda vēlmi piezvanīt Dienvidu slimnīcai, lai pārbaudītu. Starp viņu un Natāliju viss bija beidzies. Viņš bija uzticējies, bet viņa to bija

nodevusi. Un tomēr viņa izglāba Dāvidam dzīvību, tālab bija nesalīdzināmi grūtāk dusmoties uz viņu. Velns ar ārā!

Turklāt Dreijers un viņa iekšējie izmeklētāji joprojām turpināja darboties. Dreijers gan bija minējis, ka nesatraucas par Jānusu, bet, ja kāds iefiltrētais cilvēks nogalinātu policistu, tas būtu nevainojams ierocis, lai nolaistu pa burbuli visu izmeklēšanas dienestu vienreiz par visām reizēm. Varbūt pat visu reģiona kriminālpoliciju.

Pēdējais vārds sarakstā ar cilvēkiem, kas gribēja sadzīt rokā Jānusu, bija viņa paša. Kāpēc viņš bija tik pārņemts? Tam jau labu laiku nebija nekādas saistības ar revanšēšanos, savas vietas atgūšanu grupā. Pēc tam kad viņš bija pievīlis pārējos puišus, pārdevies Krispīnam, viņš nekad vairs nespēs ieskatīties draugiem acīs. Bet galvenokārt viņu nomāca kas cits.

Vai viņš gribēja saukt Jānusu pie atbildības par notikušo? Visticamāk, ne, viņš pats pie daudz kā bija tikpat vainīgs. Vai runa bija par pēdējo puzles gabaliņu atrašanu, lai viņš varētu atcerēties, kas īsti noticis? Tā noteikti bija daļa dzinējspēka, bet ne visa. Kas tad atlika? Kāpēc viņš turpināja dzīties pēc patiesības, kas kļuva aizvien nepatīkamāka? To viņš joprojām nezināja.

Jānuss bija viņa iefiltrētais cilvēks, viņa paša atbildība. Varbūt neapzināti viņš joprojām mēģināja viņu pasargāt? Kompensēt nodevību, naudu, ko bija pieņēmis no Krispīna, lai Jānusu pēc tam nodotu?

Reizēm informācijas ievācējs un informators nonāk viens otram tuvu, pat pārlieku tuvu.

Tagad viņam viss bija skaidrs. Viss bija noticis aptuveni tā, kā Molnars bija teicis. Jānuss mašīnā bija nogalinājis Braienu Hansenu. Viņš gandrīz spēja aprakstīt, kā tas bija noticis. Kā viņu skatieni sastapās atpakaļskata spogulī, klusa vienošanās par to, kam jānotiek. Tas nebija nekāds pārsteigums, kā Molnaram bija šķitis, tā bija plānota slepkavība. Jānuss bija nogalinājis Hansenu un darījis to viņa dēļ, lai izglābtu Saraku no pazušanas, bet tajā pašā laikā, lai izglābtu pats sevi.

Slepkavība kļuva par viņu kopīgo noslēpumu, tā viņus vienoja uz mūžu. Pistole pie deniņiem garantēja, ka neviens no viņiem nenodos otru. Vai tāpēc viņš pats sabruka? Saprata, ka nostādījis sevi situācijā, no kuras vairs nav izejas?

Viņš bija apsolījis Dreijeram spiega vārdu, kas patiesībā bija viņš pats, turklāt Ērika I. Jūhansona lomā viņš jau bija iekasējis Krispīna naudu, lai atklātu Jānusa identitāti. Arī Berhs un viņa priekšnieki pieprasīja jaunus rezultātus, tādus, kuru dēj viņi joprojām varētu skatīties caur pirkstiem uz viņa darbošanos. Un pa krūmiem jau slapstījās Vālins, meklējot Jānusa noslēpumus.

Bet pēc tam, kad Jānuss nogalināja Hansenu, Dāvids bija iestrēdzis. Nonācis lapsu midzenī, no kura vairs netika ārā. Vai tāpēc viņš būtu iebraucis tunelī, piepumpējies ar narkotikām, un traucies kā pats nelabais? Jo viņam vairs nebija citas izejas?

Pat ja viņš centās atgaiņāt domas, šādu loģiku viņš nespēja ignorēt. Insults, kas viņu bija gandrīz nogalinājis, iespējams, izglāba dzīvību. Izglāba viņu pašu. Lai gan būtībā tas deva tikai īsu atelpu. Viņš bija atgriezies lapsu midzenī bez mazākās nojausmas, kā no tā izkļūt.

Saraks atspieda galvu rokās. Viņu bija apžilbinājusi vara un notikumu gaita. Viņš bija tik tālu iekāpis Ērika I. Jūhansona ādā, ka pazaudējis pats sevi. Pieļāvis augstākās pakāpes nodevību pret savu informācijas avotu. Pārdevis viņu par naudu.

Ko gan viņš bija teicis Lehtonenam, Markovičam un Sabatīni tovakar, kad viņi bēga pa galvu pa kaklu? Vai tiešām tas bija tā, kā viņš un Molnars bija iedomājušies, Jānuss metodiski sāk izsvītrot vārdus no saraksta? Nogalina tos, kas riskēja viņu atklāt, visus, izņemot vienu? Ēriku I. Jūhansonu. Viņu pašu.

Jānusam noteikti bija gana daudz izdevību viņu nogalināt, ja viņš to būtu vēlējies. Tādā gadījumā kāpēc viņš nogaidīja? Vienīgais veids, kā to noskaidrot, bija satikties aci pret aci. Atrast Jānusu, pirms viņš atrod viņu. Bet Sarakam joprojām trūka pēdējā puzles gabaliņa. Tā, kuru visi meklēja. Vīrieša patiesās identitātes.

Par vienu lietu viņš bija pilnīgi pārliecināts. Tas, ko viņš meklēja, noteikti atrodas tepat. Kaut kur šajās telpās ir kāds, kas palīdzēs viņam atrast īsto ceļu, atklāt aizaugušu taciņu viņa prātā un atklāt meklēto.

Viņš iztukšoja atvilktnes, salika visas lietas rindā. Ieroci, abas magazīnas, rokudzelžus. Pēc tam formatēto klēpjdatoru, telefona katalogu, dažādās pildspalvas, vairākas vienas kronas monētas un cigarešu paciņu, kurā bija ievietota sērkociņu plāksnīte no Club Babel. Līdzās viņš nolika piezīmju grāmatiņu, kuru gan nebija atradis šeit, bet kura pilnīgi noteikti te iederējās.

Viņš to vēlreiz atvēra. Pirmajā lappusē bija pieci šifrētie personas kodi un izplēsto lapu paliekas. Tālāk lappuses no augšas līdz apakšai ar datumiem un kodētiem ziņojumiem, visticamāk, ar tikšanās vietām dažādiem avotiem un kontaktiem, kuru vārdi bija atrodami izplēstajās lapās. Interesanti, vai kāds no tiem bija advokāts Krispīns? Bez izplēstajām lapām viņš nekad to nenoskaidros.

Saraks vēlreiz aplūkoja kodus. Sistēma bija pavisam vienkārša. Ciparu kombinācija, kas kaut kādā veidā jāpārvērš adresē. Vai adresēs. Viņš bezjēdzīgi pārlapoja telefona katalogu. Viņš jau iepriekš bija apsvēris tā lietderību, ņemot vērā, ka mūsdienās viss ir atrodams internetā. Bet tagad viņš sāka nojaust, kāpēc. Viņš izvēlējās rindiņu, kuru bija iepriekš pārlasījis jau vairākas reizes.

Tikšanās ar Jupiteru pulksten 14.00, 781216.

Viņš nezināja, kas ir Jupiters, tā kodētais personas kods noteikti bija uz vienas no izplēstajām lapām. Bet viņš pamēģināja atrast 78. lappusi nolietotajā telefonu katalogā. Izvēlējās pirmo kolonnu, atrada divpadsmito līniju. Tas bija velosipēdu veikals Šepargātanā 4. Nedz adrese, nedz veikals nešķita pazīstami. Bet viņam joprojām bija atlikuši trīs koda cipari. Viņš pamēģināja nomainīt četrinieku pret skaitli sešpadsmit. Tad skaļi nolamājās, jo saprata, ka viņam nav iespējas uzzināt, kurp tas viss ved, ja vien viņš nepiezvanīs. Kādu brīdi viņš domāja, tad nolēma riskēt un piezvanīja uz norādīto telefona numuru.

Adrese piederēja kādam restorānam.

To pašu viņš atkārtoja ar citiem kodiem, atrada kādu diskrētu hoteli, tad vēl kādu restorānu. Viņš salīdzināja datumus ar kredītkaršu izrakstiem. Tie atbilda. Par dažām pusdienām viņš bija norēķinājies ar kredītkarti.

Tātad telefonu katalogs savā būtībā bija tikšanās vietu koda atslēga. Patiesībā šim atklājumam bija jāliek viņam justies pacilātam, bet prieku apslāpēja apziņa, ka tas nekur neved. Jānusa vārds nebija atrodams nevienā no lappusēm, to jau viņš bija konstatējis un tādēļ atkal bija nonācis strupceļā. Bet viņš bija tuvu, tuvāk nekā jebkad agrāk.

Saraks paņēma cigarešu paciņu un ieslīdēja klubkrēslā pie baltās tāfeles. Neskatoties izvilka no saņurcītās paciņas vienu cigareti un aizdedzināja to ar sērkociņu no mazās, sarkanās plāksnītes. Pēc smaržas uzreiz saprata, ka cigaretes sastāvā nav tikai tabaka vien. Viņš uz to paskatījās, tikai tagad pamanīja, ka tā ir satīta ar roku atšķirībā no atlikušajām gludajām, taisnajām Marlboro cigaretēm, kas gulēja paciņā.

Uzpīpēt amfetamīnu vien kādu mēnesi pēc insulta nebija prātīga doma. It īpaši ja strādā par policistu. Tomēr viņam nebija nekā labāka, ko darīt. Viņš ievilka dziļu dūmu, dažas sekundes aizturēja elpu, tad izpūta. Atgāza atpakaļ galvu un sajuta pazīstamu tīksmi izplatāmies pa visu ķermeni.

Tad viņš atkal iedomājās par Natāliju. Lai gan viņš bija pieķēris viņu melos, Natālija bija izglābusi viņam dzīvību. Pakļāvusi sevi nāves briesmām, pati cietusi. Natālija noteikti nemaz necerēja, ka viņš atklās viņai vēl kādu noslēpumu. Bet viņa ne mirkli neminstinājās un izglāba viņu. Jautājums: kāpēc gan? Bet viņai noteikti bija savi motīvi, krietni labāki nekā viņējie.

Saraks ievilka vēl vienu dūmu. Sejas no baltās tāfeles viņu vēroja, tad tās sāka lēnām griezties. Slīdēja pa zirnekļa tīklu, no stūriem uz vidu. Tieši uz simbolu, kas atgādināja gan divas aizgrieztas sejas, gan milzīgu zirnekli. “Tur arī bija atbilde,” viņš domāja. “Uz tāfeles.”

-    Pie kura no jums ir paslēpts šis noslēpums? Saraks skaļi jautāja. Viņš pavīpsnāja un saprata, ka ir jau sapīpējies.

-   Vai tas esi tu, Abu Hamsa? Vai arī tavs druknais draudziņš Eldars? Viņš atkal smaidīja.

-    Mike Lund, ko gan tu zini par antīkajiem dieviem? Vai esi dzirdējis par Urānu?

Viņš atlieca galvu atpakaļ un smējās, skatīdamies griestos. Smējās tik skaļi, ka sāka tecēt asaras. Fucked up beyond all recognition.* Tad viņš savācās, ievilka vēl vienu dūmu un piespieda sevi atgriezties pie tāfeles. Atlika četri cilvēki. Otrs motociklistu bandas loceklis Kārims, kam nebija uzvārda. Tad krievu treniņtērpu mafija Zimīns un Ivazovs, un galu galā atlika plikpaurainais Saša ar ērgļa degunu un nepatīkamajām ačelēm.

Saraks atliecās atpakaļ. Centās koncentrēties uz Jānusu. Atsaukt atmiņā viņa seju, to, kuru bija redzējis atpakaļskata spogulī, pāris sekunžu pirms tika izdarīts šāviens.

“Kas tu esi?” viņš domāja.

Kur tu esi?

Pēkšņi viņu pārmāca kāda dīvaina sajūta. It kā visa viņa domāšana būtu bijusi aplama. It kā tā būtu… nepareiza.

Fotogrāfijas turpināja griezties, saplūda ar pārējo telpu vienā lielā rotācijas kustībā.

Domās viņš atgriezās Vecpilsētā. Skrēja pa oļu klātu celiņu ar augstām sienām bez logiem. Vienīgā skaņa bija viņa paša elpa. Tad viņš sadzirdēja balsis. Tumšas, gaišas, skaļas un klusas dažnedažādas. Pārtrauca un runāja pāri cita citai, saplūda vienā vārdu jūklī. “Kāds policists?”

“Uzmani noslēpumu!”

“Mums ir noruna.”

“Man jau likās, ka tu mani esi aizmirsis, Ērik.”

“Galu galā — visu nosaka nauda.”

“Pēdas nedrīkst palikt.”

“Kāds tirgojas ar informāciju.”

“Loki vērsti uz iekšu.”

“Viss sākas un beidzas ar…”

Pēkšņi tajā mirklī balsis apklust un ceļš apraujas, tas pārvēršas par izmīdītu taciņu sniegā. Viņam visapkārt ir naksnīgas debesis un tumši koki. Ausīs pulsē. Priekšā uz baltas zemes ir tumšs četrstūris.

Kaps. Viņš paskatās lejup. Redz tur guļam vīrieti, seju klāj kapuce.

(Ct »

Lec…

Viņš zina, ka piezemēšanās būs sāpīga. Ka nosapņotas sāpes nelīdzinās nekam citam. Tomēr tās viņu pārņem, acu priekšā viss noņirb. Zilas bākugunis uz tuneļa sienām, spuldzes, kuru gaisma raustās, sarkanu un zilu pavedienu veidots zirnekļa tīkls, kas stiepjas uz visām pusēm.

Un pašā vidū indīgs zirneklis.

Jānuss.

Vai arī otrādi? Vai tas varētu būt…

Otrādi?

“Loki pavērsti uz iekšu.”

Apziņa ir kā trieciens ar āmuru krūtīs. Patiesība un meli ir saplūduši kopā, nekas nav tā, kā šķiet, viss, pilnīgi viss ir… aplams!

Viņš no rāpus stāvokļa pāriet sēdošā, pārliecas pār Jānusu. Un aiztur elpu, pat nezinot, vai tikai sapnī vai arī īstenībā. Viņš lēnām pastiepj roku uz kapuces pusi un to novelk. Ieskatās gaišajās acīs, šajā labi pazīstamajā, nomocītajā sejā. Viņš to atpazīst. Ļoti labi. Vīrietis ar divām sejām.

Jānuss viņam uzsmaida. Naksnīgās debesis skumji atspoguļojas vina acīs.

-   Dzīve ir tikai balansēšana uz virves, Jānuss maigi čukst. Viss pārējais, Dāvid…

Viss…

Pārējais…

Ir tikai gaidas!

Piecdesmit trīs

— RUNA IR PAR DĀVIDU SARAKU, ministra kungs. Vālins paskatījās pāri plecam, it kā gribētu pārliecināties, ka Stēnberga durvis ir aizvērtas. Šķiet, kaut kas ir atgadījies.

-    Ak tā. Stēnbergs mēģināja izklausīties vidēji ieinteresēts.

-    Aptuveni pirms divdesmit minūtēm Pēters Molnars saņēma īsziņu no priekšapmaksas telefona. Mēs esam diezgan pārliecināti, ka tā ir no Saraka. Vālins pasniedza papīra lapu.

Sala, 20.00. Viņš atnāks.

-   Sala?

-    Skarpes sala Vaksholmas arhipelāgā, Vālins paskaidroja.

-   Sarakam tur pieder māja, tā ir uz viņa māsas vārda. Pēdējās nedēļas viņš mitinās tur.

-    Un tev šķiet, ka tieši tur viņš satiksies ar iefiltrēto cilvēku Jānusu? Stēnbergs jautāja.

-    Par to mēs, protams, nevaram būt droši, bet tā tas varētu būt. — Vālins pamāja ar galvu.

Stēnbergs brītiņu sēdēja klusēdams, centās izskatīties nogrimis domās. Šī bija iespēja, kuru viņš tik ilgi bija gaidījis. Pakalpojums, kas viņu atbrīvos reizi par visām reizēm. Bet viņam nepieciešams, lai Vālins mazliet atkāpjas. Turklāt tam jāizklausās tā, it kā tā būtu viņa paša ideja.

-   Ko tu iesaki darīt, Oskar? viņš jautāja.

-    Njā, mums noteikti vajadzētu novērot māju. Vienīgā problēma Molnara puiši ir ļoti uzcītīgi. Viņi noteikti būs izpildījuši mājasdarbu. Mums vajadzīgs ziemas ekipējums, tālskatis, kas darbojas tumsā, un citas lietas. Kopā desmit piecpadsmit vīri, profesionāļi. Tā būs apjomīga operācija ar īsu iepriekšējo brīdinājumu, turklāt tā jāpaveic diskrēti. Vālins nedaudz pakratīja galvu. Diemžēl tas būs ļoti grūti, ministra kungs.

-   Es saprotu, Stēnbergs klusi noteica.

Viņš pamanīja, ka Vālins izskatās norūpējies, tāds karjerists kā viņš negrasījās pievilt priekšniecību. Bet šodien Vālina trūkumi spēlēja viņam par labu. Piespieda viņu nedaudz pasmaidīt.

-   Vai tam ir kāds cits risinājums? — viņš jautāja tai pašā rezervētajā balsī kā iepriekš.

Vālins pamāja ar galvu.

-   Uz salu ved divi dažādi prāmji: viens no Vaksholmas, bet otrs no Vermdes. Varu nosūtīt cilvēkus uz abām piestātnēm cietzemes pusē, lai viņi kontrolētu, kas nāk un iet.

Stēnbergs pamāja, sāka runāt nedaudz vilšanās pilnā balsī.

-    Nūjā, ja tas ir tavs vienīgais priekšlikums, Oskar, tad mums ar to būs jāpietiek. Bet tagad, ja tu atvainosi…

Stēnbergs piecēlās, lai norādītu, ka viņam ir svarīgākas lietas darāmas.

Tiklīdz Vālins bija atstājis telpu, viņš paņēma savu priekšapmaksas telefonu un devās pie mazās izlietnes. Atgrieza krānu, uzspieda telefona numuru un piespieda klausuli starp zodu un plecu, tad paņēma rokās ziepes. Tajā pašā laikā viņš nolēma izmest telefonu Ostbīšēnā, kad izies pastaigā ar Tubi.

SARAKS APĢĒRBĀS, uztaisīja trīsdesmit atspiedienus un tikpat daudz vēdera preses vingrojumu. Pēc tam uzvilka Berha doto bruņuvesti un tad ar melnu izolācijas lenti pie potītes pielīmēja revolveri ar īsu stobru. Pistoles maksti ar dienesta ieroci viņš piekāra pie siksnas. Tad aizvēra acis un pāris reižu pamēģināja to izvilkt pret spoguli. Sanāca labāk, nekā bija gaidījis.

Kad viņš bija pabeidzis, novāca visas fotogrāfijas un līmlapiņas no baltās tāfeles un ielika tās virtuves izlietnē. Virs tām uzlika piezīmju grāmatiņu un izmantoja pēdējo sērkociņu no Club Babel sērkociņu plāksnītes, lai to visu aizdedzinātu. Uguns izpletās ātri. Karstuma ietekmē fotopapīrs savijās, uz sekundi krāsas izmainījās. Kļuva melnbaltas. Tiklīdz liesmas bija izdzisušas, viņš uzvilka ādas jaku un vēlreiz apskatīja dzīvokli. Ar skatienu pakavējās pie Jānusa sejas, kas joprojām bija uzzīmēta uz baltās tāfeles. Tad piegāja pie tās un nodzēsa simbolu.

-    VAKSHOLMA, teica Hanters Atifa telefonā. Es gribu, lai tu tur būtu sešos. Atsūti īsziņu, kad būsi pie piestātnes.

-    Protams, Atifs nomurmināja. Nekādu problēmu. Viņš pārtrauca sarunu neatvadījies.

Atlaidās atpakaļ gultā. Ķermenis jutās sadragāts. Labā kāja bija piepampusi kā futbola bumba, un viņam tā būs pamatīgi jāapkopj, lai viņš varētu to iedabūt zābakā. Ceļgals bija zili melns, un ribas, kreisā roka un plauksta arī nejutās labi pēc lēciena no sešu septiņu metru augstuma. Bet varēja būt arī sliktāk. Ja viņš nebūtu iekritis kupenā, noteikti būtu salauzis abas kājas. Gulējis uz cietuma lāvas, nevis čīkstošajā viesnīcas gultā.

Viņš piecēlās, aizkliboja uz vannasistabu un noskaloja sevī sauju zāļu. Paskatījās vannasistabas spogulī un konstatēja, ka izskatās aptuveni tāpat kā jūtas. Pulkstenis bija pusdesmit — gana daudz laika, lai iekostu un sameklētu jaunu automašīnu.

Viņš paņēma telefonu un atrada īsto numuru.

-   Hallo?

-   Abu Hamsa, te Atifs. Viņš mierīgi atlaidās atpakaļ gultā.

-   Šķiet, beidzot kaut kas notiek. Šovakar, Vaksholmas pusē, viņš sacīja.

-   Ak tā, lieliski. Ceru, ka tu ziņosi man par notiekošo.

-   Protams, Atifs atbildēja. Es vienmēr turu savus solījumus.

-   Lieliski, un apģērbies kārtīgi, mans draugs. Izskatās, ka arhipelāgā gaidāma vētra.

Atifs palika sēžam gultā un prātā šo to pārcilāja. Kaut kas sarunā šķita nepareizi. Balss tonis, runas par laikapstākļiem. It kā Abu Hamsa zinātu vairāk nekā viņš pats.

PRĀMIS NO PILSĒTAS līdz Vaksholmai gāja vien stundu. Ledus no piekrastes bija sācis atkāpties, un lielo Somijas kuģu izraisītais ūdens pieplūdums turēja to pa gabalu no kuģuceļiem. Drīz tas piestās krastā, tāpēc Saraks vēl gribēja paspēt apmeklēt tabakas veikalu un nopirkt paciņu cigarešu. Viņš uzlika jakas kapuci galvā, izgāja uz automašīnu novietnes klāja un īsajā ceļā uz salu izpīpēja divas cigretes.

Viņam negaidīti paveicās, jo uz klāja viņš satika kādu kundzi, kas dzīvoja teju kaimiņos un bija ar mieru aizvest viņu līdz pat viņa mājas piebraucamajam ceļam.

-   Šonakt gaidāms pamatīgs negaiss. Sieviete pamāja ar galvu uz tumšo horizontu. Jūras meteoroloģijas dienests brīdināja par pērkonu.

-    Pērkons? Ziemā? Saraks pārsteigts jautāja.

-   Reizēm arhipelāgā tā notiek, sieviete atbildēja. Reizi desmit gados vai tamlīdzīgi. Tas saistīts ar temperatūras amplitūdu starp jūras ūdeni un gaisu. Mans vectētiņš to mēdza saukt par Jānusa pērkonu. To uzskata par sliktu zīmi.

NATĀLIJAS MOBILAIS TELEFONS iezvanījās, tiklīdz viņai bija izdevies atvērt ārdurvis. Viens no viņas dūraiņiem iekrita peļķē, un viņa skaļi nolamājās.

-   Hallo, te Natālija. Viņa noliecās, lai paceltu cimdu, un savilka seju sāpjpilnā grimasē. Smeldza krūškurvī.

-   Te Rikards, — sacīja vīrietis klausulē.

Pāris sekunžu valdīja klusums.

-   Tu gribēji teikt, Oskars Vālins, Natālija atbildēja. Jo tā tevi patiesībā sauc, vai ne tā?

-   Šonakt kaut kas notiks uz salas, vīrietis turpināja, pat nepievēršot uzmanību tam, ko viņa tikko bija teikusi, man būs nepieciešamas tavas acis notikuma vietā.

-   Klau, Oskar, vai tu patiešām grasījies izdzēst manu sodāmību? Vai ko tādu vispār ir iespējams izdarīt? viņa jautāja.

-    Un kā tev pašai šķiet, Natālij? balss klausulē jautāja. Viņa atcerējās mazo vārdu apmaiņu starp Saraku un fon Kacovu.

-   Es domāju, ka tu saki to, kas nepieciešams, lai cilvēki gribētu ar tevi sadarboties, Oskar. To, kā dēļ būtu gatavi uz visu, lai tikai to iegūtu.

Sev par pārsteigumu, Natālija dzirdēja viņu smejamies.

-    Es jūtu, tu diezgan daudz ko esi iemācījusies, pavadot laiku ar Saraku, viņš pieklusa, un, kad atkal atvēra muti, ķircinošais balss tonis bija pazudis.

-   Pēc piecām minūtēm pie tavām durvīm būs mašīna. Policisti vai nu tevi apcietinās par smagu krāpšanu, vai arī aizvedīs līdz prāmim. Izvēlies pati!

Natālija gribēja vēl ko teikt, bet saruna jau bija pārtrūkusi.

Piecdesmit četri

-   Te ATIFS, esmu savā vietā.

-    Lieliski, un kāds laiks tavā pusē? Hanters jautāja.

-   Snieg pamatīgi, izskatās, ka kļūst aizvien sliktāk, Atifs atbildēja.

-   Labi. Darām tā, brauc ar kuģi uz Rindē un gaidi tur. Uz turieni ved mazie, atvērtie mašīnu prāmji.

Atifs paskatījās pa vējstikla logu. Manīja gaismas, kas tuvojās labu gabalu tālāk kanālā. Viņš iedarbināja mašīnas motoru un aizripināja transportlīdzekli līdz automašīnu rindai. Apsvēra iespēju piezvanīt Abu Hamsam un informēt viņu par notiekošo. Nolēma nogaidīt. Plāns joprojām strādāja nedz Hanters, nedz Abu Hamsa nenojauta par viņa dubulto spēli. Vismaz pagaidām ne.

NATĀLIJA BEIDZOT UZKĀPA pa kāpnēm līdz uzgaidāmajai telpai. Viņa apstājās un uz mirkli aizdomājās, veroties sniegā. Gluži kā viņa bija cerējusi, tumšais Volvo aizslīdēja prom pa ostas teritoriju.

Surpceļā neviens no policistiem nebija bildis ne pušplēsta vārdiņa, un tas viņai bija devis gana daudz laika pārdomām. Viņa jau sen bija iztīrījusi savu datoru visos iespējamos veidos. Atbrīvojusies no visas informācijas, kas varēja viņu saistīt ar kādu no inscenētajiem nolaupīšanas gadījumiem jau tajā pašā dienā, kad viņa sāka sadarboties ar

Vālinu. Cerēja, ka ar to pietiks, ka sliktākais, ko viņš varētu nodarīt, ir parūpēties, lai viņa uz pāris dienām nonāk aiz restēm. Bet, protams, par to viņa nevarēja būt droša. Viņa nolēma vēl kādu bridi tēlot līdzi. Izlikties, ka sadarbojas, aizbraukt līdz salai, bet atgriezties pie pirmās izdevības. Vainot smadzeņu satricinājumu, kuru ieguva pēc trieciena ar busiņu. Vālins nemēģinātu viņu iesēdināt, jo viņa piekrita braukt līdz pašai salai. Vismaz viņa uz to cerēja.

Kāpņu lejasgalā varēja redzēt, ka automašīnu novietnes klājs jau ir iztukšots un uz tā ripinās jauni transportlīdzekļi. Kopā nebija daudz mašīnu, varbūt kādas desmit. Viņai garām pabrauca balts busiņš ar lieliem rūsas pleķiem. Mašīnā aiz vējstikla varēja manīt nelielu svečturi, kas pievērsa viņas uzmanību. Tikai tad, kad mašīna jau bija pabraukusi garām, viņa atpazina tās vadītāju. Viņa apstājās ieslīpi un pagriezās, lai noskatītos mašīnai nopakaļ.

-   Būtu labāk, ja tu dotos uz uzgaidāmo telpu, kāds no prāmja apkalpes viņai ieteica. Natālija pamāja ar galvu un paspēra pāris soļu augšup pa kāpnēm. Izvilka mobilo telefonu un mēģināja sazvanīt Saraku.

“Šobrīd abonents nav sasniedzams.”

Viņa klusi nolamājās. Mēģināja vēlreiz. Aukstuma dēļ pirksti bija kļuvuši stīvi.

Natālija atkal pavērās uz busiņu. Tas bija novietots apmēram klāja vidū. Vadītājs joprojām sēdēja salonā.

Viņa turpināja kāpt augšup pa kāpnēm, mēģināja zvanīt vēlreiz, tiklīdz nonāca uzgaidāmajā telpā. Saraks joprojām nebija sazvanāms. Snigšana pieņēmās spēkā, kapteinim nācās ieslēgt miglas sirēnu.

Viņai jābrldina Saraks, ka arī šis vīrietis ir ceļā uz salu. Viņa vēlreiz mēģināja viņam zvanīt, bet tas neizdevās. Miglas sirēna atkal ieskanējās, liekot uzgaidāmās telpas logiem nodrebēt. Natālija pāris sekunžu padomāja. Viņa paņēma savu šalli un aptina ap galvu tā, ka varēja redzēt tikai acis. Pēc tam atvēra durvis un lēnām devās lejup pa tērauda kāpnēm.

SNIEGS GĀZĀS LEJUP, noklājot busiņa logus. Sākumā Atifs ļāva logu tīrītājiem strādāt, bet pēc brīža tos izslēdza. Izslēdza arī motoru, jo negribēja riskēt nosēdināt akumulatoru. Turklāt aizsnigušās logu rūtis deva viņam iespēju mierā un klusumā aplūkot savu ekipējumu. Viņš no kabatas izņēma pistoli, pārbaudīja patronu telpu, lai pārliecinātos, ka tajā ir lode.

Patiesībā tas bija pilnīgi nevajadzīgi, jo ieroci viņš bija pārbaudījis jau pirms nepilnas stundas, un kopš tā brīža nekas nebija noticis. Viņš to darīja galvenokārt savu sajūtu vadīts. Vēlējās būt gatavs.

Viņš pagrieza galvu un ieskatījās mantu nodalījumā. Urbis, lāpsta, cirvis, zāģis, izolācijas lente un melno atkritumu maisu rullis. Pašā aizmugurē gara, rupja ķēde. Viss, kas viņam bija nepieciešams, lai liktu Jānusam pazust uz visiem laikiem.

Viņš atgāzās atpakaļ sēdvietā, aizvēra acis un atsauca atmiņā dārzu savās mājās, zvaigžņotās debesis augstu gaisā. Bet kādu iemeslu dēļ prātā valdīja sajukums un bija grūtāk kaut ko atsaukt atmiņā. Domas atkal atgriezās pie Tindras. Tiklīdz šis juceklis būs beidzies, viņš dosies uz Lēksandu un vedīs viņu mājās. Varbūt viņam pat izdosies pierunāt Kasandru doties uz Irāku un apciemot mammu. Viņš mēģināja iztēloties mammas sejas izteiksmi, kad viņa ieraudzīs savu pirmo un vienīgo mazbērnu. Kā viņa lūkosies viņā un klusībā pateiksies Atifam, ka viņš visu nokārtojis.

NATĀLIJA LAVĪJĀS pa atvērto transportlīdzekļu klāju, viņa stāvēja, pagriezusies pret kuģa daļu, kurā atradās uzgaidāmā telpa, un mēģināja samiegt acis, lai izvairītos no sniegpārslām, kas lidoja tieši sejā. Pusceļā uz busiņu bija kādas mazas durvis ar uzrakstu Tikai personālam.

Viņa tās uzmanīgi atvēra un ieskatījās iekšā. Lejup veda kāpnes, visticamāk, uz mašīntelpu. Pie sienas mazliet augstāk karājās liela instrumentu kaste. Viņa pacēla vāku un atrada to, ko meklēja.

Prāmis nedaudz pagriezās, liekot sniegam pūst tieši sejā, tiklīdz viņa atgriezās uz klāja. Natālija vairākas reizes cieši samiedza acis, pastūma šalli dziļāk uz pieres.

Ķermenis nedaudz pretojās, bet viņa centās ignorēt sāpes, cik vien spēja. Viņa lēnām lavījās uz busiņa pusi.

Atlikuši vien pieci metri.

Trīs.

Divi.

Viens.

ATIES NOLAIDA KAFIJAS KRŪZI. Mašīna šķita sašūpojamies. Vai viņi jau būtu klāt?

Viņš ieslēdza stikla tīrītājus. Ļāva tiem vairākas reizes rakties cauri biezajai sniega segai. Bet viss, ko varēja saskatīt, bija tumšs ūdens un virpuļojošs sniegs. Tas noteikti bija vējš.

Atifs noskaloja zāles ar pēdējo kafijas malku, iztukšoja plastmasas krūzīti un uzskrūvēja to atpakaļ uz termosa augšdaļas. Pēc tam paskatījās rokaspulkstenī. Pulkstenis bija gandrīz seši.

-   Drīz būsim klāt, Adnan, viņš murmināja pie sevis.

NATĀLIJA PIELAVĪJĀS pie busiņa labās aizmugurējās riepas. Parakājās kabatā un izņēma no tās īlenu, kuru bija paņēmusi no instrumentu kastes. Pirksti bija stīvi, negribēja apvīties ap plastmasas rokturi. Viņa piepalīdzēja ar kreiso roku. Miglas sirēna lika viņai sarauties, īlens nokrita uz klāja un paripoja zem mašīnas. Fuck!

Viņai šķita, ka viņa spēj saskatīt gaismas tālumā no pretējā krasta piestātnes. Pēc dažām minūtēm viņi būs galā. Viņa apsvēra iespēju piecelties un steigties atpakaļ uz uzgaidāmo telpu. Bet viņai jāaizkavē vīrietis, jāiegūst laiks, lai brīdinātu Dāvidu.

Viņa uzmanīgi nogūlās uz vēdera un paskatījās zem mašīnas. Lauztās ribas protestēja, bet viņa neļāvās sāpēm, tikai samiedza acis. īlens atradās vien nepilna metra attālumā. Viņa izstiepa roku, cik tālu vien spēja, sataustīja plastmasas rokturi. Prāmja motora troksnis par dažām toņkārtām pieklusa. Viņi grasījās pietauvoties.

Natālija palīda dziļāk zem mašīnas. Juta, ka krūškurvis intensīvi protestē. Pastiepa roku…

DUNOŅA BIJA SKAIDRI DZIRDAMA. Viņi bija atbraukuši. Atifs iedarbināja motoru, ieslēdza logu tīrītājus. Tad nolaida sānu logus, lai notīrītu sniega kārtu. Kaut kas pavīdēja labās puses spogulī. Viņš instinktīvi pagriezās. Pamanīja gaišu muguru un aptītu galvassegu. Laikam kāds no apkalpes. Tiem šodien nav tā patīkamākā darba diena.

Rampa tika nolaista, un automašīnas gausi pameta prāmi. Atifs ļāva busiņam lēnām sekot pārējām mašīnām. Tiklīdz viņš bija nonācis uz mazās platformas, saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Aizmugurējā riepa neveidoja saķēri ar sniegu, turklāt mašīnu vilka uz labo pusi. Ritmiska dunoņa, kas pieņēmās spēkā, apstiprināja viņa aizdomas. Caura riepa.

Viņš nobrauca sāņus un izlēca no mašīnas. Aizmugurējā labā riepa bija pilnībā tukša. Kad viņš notupās, lai izpētītu bojājumu, pamanīja trīs mazus caurumus riepas sānos līdzās diska malai. Viņš sarauca pieri un lēnām paskatījās visapkārt.

KAD NATĀLIJA ATGRIEZĀS, pārējie pasažieri pa aizmugures kāpnēm jau bija pametuši uzgaidāmo telpu. Kādu brīdi viņa bija spiesta uzkavēties, lai sasildītu nosalušos pirkstus pret vienu no radiatoriem. Viņa vēlējās, kaut būtu paņēmusi līdzi savus biezos dūraiņus, tagad tos varētu nomainīt pret smalkajiem ādas cimdiem, kas bija sausi, tomēr nepasargāja no aukstuma. Kad pirksti bija sasiluši, viņa atkal mēģināja sazvanīt Saraku. Atbildes joprojām nebija. Tātad nebija cita varianta. Viņai jānonāk savrupmājā, pirms to izdara vīrietis ar businu.

Viņa nokāpa pa kāpnēm un devās uz rampu, kas veda uz sauszemi. Busiņš stāvēja novietots pie platformas, gandrīz ceļa vidū. Vīrietis no Vecpilsētas bija pietupies un vēroja sadurto riepu. Aiz viņa izdzisa pēdējo mašīnu aizmugurējie lukturi. Velns ar ārā! Viņa bija cerējusi, ka kāds viņu aizvedīs! Savrupmāja atradās pāris kilometru attālumā. Ja viņa ies ātri, tad galā tik un tā nonāks pirmā. Paspēs brīdināt Saraku un paslēpsies drošībā pie kāda kaimiņa. Šim

plānam piemita tikai viens trūkums: viņai bija jāšķērso platforma un jāiet garām vīrietim ar busiņu.

Natālija nodūra skatienu, pārvilka šalli dziļāk uz acīm un sāka iet.

Piecdesmit pieci

MELNAIS PILSĒTAS DŽIPS stāvēja uz iebrauktuves. Virtuvē Saraks atrada Molnaru un Jozefu.

-   Vai jūs ieradāties no Vermdes? viņš jautāja, noņemdams kapuci un notīrīdams sniegu.

Molnars pamāja ar galvu, izņēma cigāra galu, kuru zelēja mutē, un izspļāva tabakas kušķi.

-   Un pārējie? Saraks jautāja. Viņš paņēma krēslu un apsēdās pretī Molnaram.

—     Es viņiem liku izpētīt apkārtni, Molnars skaidroja. Gribu pārliecināties, ka Vālina puiši nesēž krūmos. Starp citu, Dāvid, vai tavs mobilais telefons ir izslēgts?

Saraks pamāja. Izslēdzu, pirms uzkāpu uz prāmja, jau pilsētā.

—Lieliski, izmantosim īsviļņu komunikāciju, turklāt savu aparatūru, nevis dienesta. Molnars uz galda nolika mazu radioierīci.

—Dāvid, kad viņš būs? — Jozefs jautāja. Balsī bija manāms satraukums.

Saraks paskatījās pulkstenī.

-   Drīz, viņš atbildēja. Pavisam drīz.

ATIFS REDZĒJA SIEVIETI paejam garām vien pāris metru tālāk. Ap galvu viņa bija aptinusi šalli, pat nepaskatījās uz viņa pusi. Visticamāk, bija ceļā uz autostāvvietu nedaudz tālāk.

Viņš pagriezās, pacēla roku, lai aizsargātos no sniega šaltīm, kamēr aplūkoja aizmugurējo riepu. Tie nebija nekādi nejaušie caurumi, tādā gadījumā tie būtu uz pašas riepas virsmas, nevis sānos. Turklāt veseli trīs. Secinājums: kāds bija sabojājis viņa mašīnu, visticamāk, uz prāmja.

Viņš iedomājās par cilvēku, kuru bija redzējis spogulī. Mēģināja atsaukt prātā. Gaišs apģērbs, kaut kas aptīts ap galvu. Vai tā varēja būt šalle?

Atifs pagriezās un ar acīm centās sameklēt sievieti. Bet viņa jau bija nozudusi sniega virpulī.

NATĀLIJAS SIRDS DAUZĪJĀS KA NEGUDRA, kad viņa devās garām busiņam. Vīrietis bija garš, gandrīz divi metri. Tas viņai lika justies vēl mazākai, nekā viņa bija. Viņa nodūra skatienu zemē, aptina šalli ciešāk ap galvu un koncentrējās, lai spertu soļus.

Ceļš veda pa salas ziemeļu pusi līdzās jūrai, un ceļa malā nebija nedz koku, nedz krūmu, kas varētu pasargāt no aizvien pieaugošā vēja. Tālumā varēja dzirdēt vieglu dunoņu, un tas nozīmēja, ka negaiss vēl nav sasniedzis savu augstāko pakāpi. Natālija pie sevis klusu nolamājās. Džinsi un jaka šim uzdevumam bija ārkārtīgi nepiemēroti apģērba gabali. Viņa pagriezās, mēģināja saskatīt automašīnu gaismas, bet nekā nemanīja. Viņai sala, un aukstums darīja viņas locekļus aizvien grūtāk kontrolējamus. Ja vien viņa nevēlējās atgriezties atpakaļ uz prāmi, tad tuvākā māja atradās otrā pusē kādam mazam tiltam, kas savienoja abas salas. Līdz turienei bija ejams kilometrs, varbūt pat vairāk.

“Sī nu gan bija stulba ideja, Natālij, riktīgi idiotiska ideja! Kāpēc, ellē ratā, tu nevarēji pieturēties pie plāna un atgriezties atpakaļ Vaksholmā?”

-TU GRASIES ATKLĀT? Molnars jautāja, tiklīdz Jozefs bija izgājis ārā, lai novietotu džipu tālāk no piebraucamā ceļa.

-   Kā tu to atrisināji, Dāvid?

-    Uzmini! Saraks ierosināja.

Molnars viņu ilgi vēroja, tad atzvila atpakaļ virtuves krēslā.

-   Tu uzmeklēji vietu, kādu dzīvokli, kuru izmantoji par savu bāzi, viņš minēja.

Saraks pamāja ar galvu.

-   Tā atradās vien pārsimt metru no mana dzīvokļa.

-   Tas nu gan ir ellīgi, Molnars ieteicās. Vai tu atradi bankas kontu numurus?

-    Pat vēl labāk. Es atradu baltu tāfeli, pilnu ar fotogrāfijām. Vienu lielu tīklu ar visiem cilvēkiem, kas ir iesaistīti operācijā. Abu Hamsa, kādu vīrieti, kuru sauc Eldars.

Molnars pamāja ar galvu. Balsī varēja saklausīt nepacietību.

—           Hamsa ir populārs. Viņš visur paspējis iebāzt savu mazo pirkstiņu. Naudas atmazgāšana, valūtas maiņas punkti un vēl šis tas. Eldars ir viņa miesassargs un kroņprincis.

-    Bija arī citi, Saraks turpināja. Pāris motociklistu bandas locekļu. Mike Lunds un viens čalis, kuru sauc Kārims, tad vēl divi krievi Zimins un Ivazovs.

-   Lunds pieder pie Hells Angels, Kārims pie Banditos, Molnars skaidroja. Lai gan baumoja par viņu naidīgām attiecībām, patiesībā viņi viens otram izlīdz, turklāt liela daļa darījumu tiem ir kopīgi ar tiem krieviem. Vai vēl kāds?

Saraks pamāja.

-   Plikpaurains vīrietis, kuru sauc Saša. Izskatās pēc miroņgalvas. Man šķiet, viņš ir dienvidslāvs.

-    Precīzāk sakot, serbs. Pilnīgs psihopāts, vismaz, ja tas ir tas čalis, par ko es domāju. Vai tu fotogrāfijas paņēmi līdzi?

-    Nē, Saraks atbildēja. Bāzes dzīvokli es pilnībā iztīrīju. Sadedzināju bildes un piezīmju grāmatiņu.

-   Ko tu teici? Molnars iztaisnojās.

-   Es sadedzināju piezīmju grāmatiņu.

Molnars iekoda lūpā, deniņos izspiedās asinsvads, bet viņš klusēja. Rācija iečerkstējās, pārtrauca saspringto gaisotni.

-   Kāpēc? viņš pēc tam jautāja.

Saraks paraustīja plecus. Lai nepaliktu nekādu pierādījumu, gluži kā tu teici.

-    Un kā ar informāciju, kas tajā vēl bija atrodama? Molnars jautāja.

-    Dažnedažādas tikšanās ar šifrētiem informācijas avotiem, cilvēki, kurus es vairs neatceros, Saraks skaidroja. Tai informācijai bez izplēstajām lapām vairs nav nozīmes.

Viņš pārliecās pār virtuves galdu. Bez lapām, kuras tu izplēsi, Pēter.

Rācija atkal iečerkstējās, tajā nebija dzirdamas balsis, tikai čerkstoņa. Tālumā varēja saklausīt dobju dunoņu.

-     Kas, ellē, tev tā liek domāt, Dāvid? Molnars sarauca pieri.

-Jo tu gribēji, lai es koncentrējos uz Jānusa sarakstu ar cipariem. Viss pārējais bija mazsvarīgs.

Molnars piepacēla vienu uzaci. Man likās, ka mēs abi par to bijām vienojušies? viņš jautāja.

-    Jā, tas tiesa, — Saraks apstiprināja. Es biju tikpat aizrāvies, lai Jānusu atrastu, ja ne pat vairāk. Neuzticies nevienam, sargā noslēpumu, šie vārdi bija rakstīti gan slimnīcā uz lapiņas, gan uz manas guļamistabas sienas.

-    Piedod, bet par ko tu runā, Dāvid? Molnars vaicāja.

-   Es runāju par to, ka kāds ar mani manipulē. Sākotnēji mēģinot mani vadīt noteiktā virzienā. Ziņojumi, čuksti, lapiņas, telefonsarunas.

-   Tagad tu sāc izklausīties pēc šizofrēniķa, Dāvid, Molnars iebilda. Ja ir kas tāds, ko vēlies man pateikt, — spļauj to ārā.

-   Kas patiesībā notika tonakt, kad es cietu avārijā? Saraks jautāja.

-    Mēs jau vairākas reizes esam to izrunājuši, Molnars atbildēja. Tu un Jānuss satikāties ar Hansenu. Viņš mēģināja tev draudēt, un Jānuss viņu izslēdza.

-   Tātad viņu nogalināja Jānuss, tu esi par to pārliecināts? Saraks nemitējās taujāt.

Molnars paraustīja plecus. Tā tam vajadzēja būt. Tu saprati, ka esi zaudējis kontroli pār viņu, pār visu operāciju. Tu piezvanīji pārējiem trim avotiem. Ieteici viņiem atstāt pilsētu, pastāstīji, ka, iespējams, Jānuss ari viņus meklē. Tad tu salietojies narkotikas un zvanīji man. Pēc tam…

-   …man bija insults un es ietriecos tuneli. Jūsu deguna priekšā, Saraks pabeidza teikumu.

-   Tieši tā. Molnars lēni pakratīja galvu. Klau, Dāvid, man žēl, bet, šķiet, šī saruna nekur neved. Tu joprojām neesi pastāstījis, kas ir Jānuss vai ari kad viņš ieradīsies. Puiši ir gatavībā… mēs varam uzbrukt…

Viņš pamāja ar galvu uz rāciju, kas stāvēja uz virtuves galda. Mēs esam šeit ieradušies tevis dēļ, Dāvid, lai palīdzētu tev atbrīvoties no visiem pierādījumiem.

-    Nobēdzināt Jānusu, pirms viņš paspēj to izdarīt ar mani, Saraks atkal pabeidza.

Molnars dziļi ievilka elpu.

-   Mēs darām to, kas jādara, Dāvid. To tu zini labāk nekā pārējie.

Saraks sēdēja klusēdams un vēroja draugu. Pēc tam norādīja uz

rāciju.

-   Tu varētu sasaukt puišus, Pēter. Gribu ar viņiem aprunāties, pirms sākam.

Molnars pakratīja galvu. Es labāk gribētu, lai viņi paliek ārā. Lai viņus nepiemeklē nepatīkami pārsteigumi. Piemēram, Vālina banda.

-   Labi, tas izklausās loģiski, Saraks piekrita. Bet vai tu vari viņus sasaukt? Pārliecināties, ka viss ir kārtībā?

-   Esmu licis viņiem klusēt, Molnars atbildēja, viņi ierunāsies tikai tad, ja kaut kas atgadīsies.

AUKSTUMA IZRAISĪTIE DREBUĻI, kas viņu mocīja jau labu laiku, pēkšņi aprima. Natālija zināja, ka tā nav nekāda labā zīme. Viņa bija novērtējusi laikapstākļus pārāk zemu, savus spēkus pārāk augstu, turklāt tie ātri vien izsīka.

Tilts atradās kaut kur tumsā viņai priekšā, varbūt vien pāris soļu attālumā. Bet būs grūti nonākt otrā pusē. Pēdējie divsimt metri bija veduši cauri mežam, kas bija ļāvis nedaudz atvilkt elpu, bet uz mazā tiltiņa viņa no jauna tiks pakļauta atklātas jūras brāzmām. Kanāls starp abām salām kalpos kā vēja tunelis, un viņai būs grūti pat noturēties kājās. Bet izvēles nebija.

T uvojās pērkons un zibens, drīz vien negaiss pārņems visu salu. Viņas priekšā parādījās kāda ēna. Margas. Tātad tilts.

Natālija kļuva nepacietīga, viņa spēra pāris veiklu soļu, paklupa uz kaut kā, kas atradās zem sniega segas. Centās koordinēt savas stīvās kājas, atgūt līdzsvaru. Bet nekas nesanāca, un viņa atmuguriski iegāzās grāvī. Kritiena dēļ aizsitās elpa, un viņa tvēra pēc gaisa. Sniegs visapkārt virpuļoja, mazas dejojošas pārsliņas palēnām kusa. Pēkšņi atmirdzēja balta gaisma. Natālija pielika roku priekšā acīm, lai neapžilbtu, bet ar otru atbalstījās, cenšoties piecelties kājās.

Mašīna! Kāda mašīna bija apstājusies, lai viņai palīdzētu! Viņa redzēja no mašīnas izkāpjam vadītāju, tumšu siluetu, kas skaidri iezīmējās starmešu gaismā. Natālija notupās uz ceļiem, bet viņai nepietika spēka, lai pieceltos kājās. Tad viņa sajuta rokas, kāds mēģināja viņu piecelt. Starmešu gaisma turpināja viņu apžilbināt. Vīrietis, kas viņu izvilka no grāvja, bija stiprs, viņš kā mazu bērnu nesa to uz savu mašīnu.

Natālija manīja, ka vīrietis nedaudz klibo.

-   Kā iet? Dobja balss ieskanējās viņai ausīs.

Tajā brīdī viņa ieraudzīja mašīnu, kas bija apstājusies. Balts busiņš ar brūniem rūsas traipiem un mazu svečturīti aiz vējstikla.

Piecdesmit seši

-   TU GRIBĒJI, lai es visus spēkus veltu naudas atrašanai, vai ne? — Saraks minēja. Ja vien es varētu atklāt, kā Jānuss tika atalgots, mēs viņu atrastu. Galu galā nauda nosaka visu, to Berhs teica pēdējoreiz, kad tikāmies. Viņam bija taisnība, vai ne? Runa ir tikai par naudu, Pēter?

Molnars klusi iesmējās, pārliecās pāri virtuves galdam. Tagad gan tev būs jāpaskaidro, par ko tu runā, Dāvid.

-   Es runāju par gandrīz četrpadsmit miljoniem kronu. Naudu, kas ieplūdusi divos ārzemju kontos, kurus es izmantoju. Naudu, kuru es pārsūtīju tajā pašā vakarā, kad tunelī gandrīz nomiru. Naudu, kas ir vienīgais iemesls, kāpēc es joprojām esmu dzīvs, Pēter, vai ne?

Iestājās klusums. Pagāja desmit sekundes. Divdesmit. Pērkons dobji dunēja. Šķita tuvojamies. Saraks atliecās atpakaļ virtuves krēslā.

-   Patiesībā būs jauki nekrāmēties ar Jānusu, — viņš sacīja. Kopš es pamodos tajā nolādētajā slimnīcas gultā, cilvēki man ir mēģinājuši ieskaidrot, kas viņš tāds ir. Berhs un Vālins sākotnēji bija visaizrautīgākie, bet patiesībā viņi ir tikai bandinieki. Sapratu, ka tie, kas patiešām grib tikt klāt Jānusam, tie, kas vārda tiešā nozīmē ir gatavi iet pāri līķiem, lai viņu atrastu, ir vīrieši manās fotogrāfijās. Abu Hamsa, Lunds, Kārims, Saša, krievi. Visi ir pārbijušies, ka Jānuss varētu būt viņu organizācijā.

Saraks dziļi ievilka elpu.

-   T āpēc es sev uzdevu jautājumu: kas viņus tik ļoti ir nobiedējis? Kā tev šķiet, Pēter?

Molnars tikai paraustīja plecus. Izskatījās pat nedaudz uzjautrināts.

-   Kā gan šādu grupējumu vadītāji smagu noziegumu organizācijas hierarhijas vadība varēja uzzināt, ka esam iefiltrējuši cilvēku, un pat zināt tā segvārdu? Saraks jautāja un uzsita ar rādītājpirksta galu uz galda malas, lai uzsvērtu tikko teikto.

-    Visticamāk, viņiem to kāds ir pastāstījis, Molnars minēja.

-   Jā, tā noteikti ir taisnība. Jautājums tikai: kurš un kas ne mazāk svarīgi kāpēc?

-    Policijā ir daudz nodevēju, tas var būt jebkurš. Molnars izpleta rokas.

-    Bet tu pats teici, ka Jānuss bija augstākajā mērā slepens projekts, Saraks turpināja. Ka es vienīgais to vadīju, tieši tāpēc, lai neviens neizpļāpātos.

-   Protams, bet gan Berhs, gan Kolanders zināja par Jānusu, Molnars iebilda. Vai, pareizāk sakot, viņi zināja faktu, ka viņš eksistē. Turklāt Kolanders visu pastāstīja apgabala policijas priekšniecei.

-   Tu domā, ka kāds mūs ir pārdevis? Saraks jautāja. Kurmis?

Molnars savilka seju grūti tulkojamā grimasē, ko varēja uzskatīt par “jā”. Bet Saraks tikai pakratīja galvu.

-    Es zinu, kurš izpļāpājās par Jānusa eksistenci, — viņš apgalvoja. Un zinu arī, kāpēc.

LIELA AUGUMA VĪRIETIS uzmanīgi novietoja Natāliju uz matrača busiņa aizmugurē un aizvēra aiz sevis durvis.

Viņš palīdzēja viņai noņemt ledusgabalā sasalušo šalli un pēc tam aukstos cimdus. Viņš paņēma vēl kaut ko, bet to viņa nespēja saskatīt, tad pasniedza viņai termosa krūzi ar karstu kafiju.

-   Dzer! viņš īsi noteica.

Natālija paklausīja, juta siltumu ieplūstam ķermenī.

-   P-paldies. Viņa trīcēja.

-   Nav par ko. Vīrietis apsēdās uz grīdas viņai līdzās un atspieda muguru pret sienu. Šķita viņu uzmanīgi vērojam.

-Tu izdūri manā riepā caurumus, viņš sacīja. Drīzāk konstatēja nekā jautāja. Viņa neatbildēja, tikai turpināja dzert kafiju.

-   Tu viņu pazīsti, vai ne? Dāvidu Saraku?

Viņa paskatījās augšup, īsi pamāja ar galvu.

-   Tad tu zini, kur es viņu varu atrast. Vīrietis lēnām pamāja ar galvu. Bet, saprotams, tu man nepalīdzēsi. Tu tikko viņa dēļ grasījies nosalt līdz nāvei. Viņš pamāja uz durvju pusi. Natālija neatbildēja.

-   Vai vari vismaz pateikt, kā tevi sauc? Galu galā es taču izglābu tev dzīvību.

-   N-natālija, viņa atbildēja. Un tevi?

Viņš uzjautrināti savilka seju grimasē, it kā jautājums būtu viņu pārsteidzis.

-   Mani sauc Atifs. Atifs Kasabs.

-   Un ko tu gribi no Dāvida, Atif Kasab?

-   Neko, nu jau vairs neko.

-   Bet vakar tu mēģināji…

Atifs uzmanīgi uz viņu palūkojās, un mutes kaktiņā parādījās smaids.

-   Ak tad tu brauci ar sarkano Golf> vai ne? Tāpēc tev ir šī te. Viņš pamāja ar galvu uz leikoplastu viņas pierē, izskatījās patīkami pārsteigts.

Natālija klusēja.

-   Vakar man likās, ka Dāvids Saraks ir vienīgais veids, kā atrast kādu citu cilvēku, Atifs skaidroja. Šodien viss ir citādi. Zinu, ka viņi šeit grasās satikties, bet es nezinu, kur tieši. Vēl ne. Bet paļaujos uz to, ka drīz saņemšu norādījumus.

Viņš piecēlās un aizlīda uz vadītāja sēdvietu.

-   Bet, tā kā tu biji ceļā uz Skarpi, tad tā varbūt nav tik neprātīga doma doties tajā virzienā.

Viņš ielika ātrumpārslēgu pirmajā pārnesumā un ļāva busiņam lēnām uzslīdēt uz mazā tilta.

-    SĀKUMA Jānuss tika uzskatīts par vietējām baumām, Saraks iesāka. Pēc tam pazīmes manīja arī hierarhiju augšgalā. Aizturēšanas, uzbrukumi, izjukušas operācijas. Bet bosi gribēja būt pārliecināti, vismaz uzzināt kāda cita viedokli. Kāda, kura teikto vini nemēģinātu apšaubīt. īsi sakot, viņiem bija nepieciešams… Saraks atkal pieklauvēja ar rādītājpirkstu pie galda malas, …uzpērkams policists. Tāpēc viņi vērsās pie advokāta Krispīna, Saraks turpināja. Tas atrod policistu ar lielisku amatu, kam ir joti vajadzīga nauda. Pavisam netīšām satiek viņu kādā privātā klubā Kungstornenā. Kad policists apstiprina, ka Jānuss patiešām eksistē, paranoja izplešas zibens ātrumā. Visa enerģija aiziet, meklējot nodevēju, kā arī nepārtraukti skatoties pār plecu. Naudas plūsma sāk pamazām aprauties, un nu jau uztraucas pat priekšnieku priekšnieki.

Saraks uz pāris sekundēm ieturēja pauzi, salika plaukstas kopā sev priekšā un norija siekalas.

-   Tāpēc pār uzpērkamo policistu līst aizvien vairāk naudas, viņš turpināja klāstīt. Tiek piepildīti viņa slepenie ārzemju bankas konti ar miljoniem kronu, lai tikai viņš atklātu Jānusa patieso identitāti. Varbūt daži pat sniedz policistam padomus par konkurentu darbībām. Visu tāpat var novelt uz Jānusu.

Rācija uz virtuves galda uz dažām sekundēm atkal iečerkstējās, tad apklusa.

-    Bet korumpētais policists nekad arī negrasījās atklāt Jānusa identitāti, Saraks turpināja. Būtībā viņš Krispīnu izmanto pats saviem mērķiem. Viss, ko policists ir izdarījis, apstiprinājis, ka Jānuss patiešām eksistē, un informējis par dažām mazāk nozīmīgām policijas operācijām, bet viņam pakaļ met naudu un padomus. Naudu viņš izmanto, lai atalgotu citus informatorus, neizmantojot birokrātiskos ceļus vai kontroli. Maksā pietiekami lielas summas, lai aizvien vairāk cilvēku gribētu palaist muti. Jo katram no mums, par spīti visam, ir sava cena, vai ne, Pēter?

Molnars neatbildēja, tikai truli blenza uz Saraku.

-   Šis policists savā ziņā izveido pats savu slepeno, pašfinansējošo organizāciju, Saraks atsāka stāstāmo. Piegādā aizvien vairāk un

aizvien labākus padomus, un visi to pieraksta uz velnišķīgā Jānusa rēķina. Priekšniecība un kolēģi ir sajūsmā. Visi grib piedalīties un gozēties saulītē. Policists apzinās, ka tas, ko viņš dara, nav pareizi. Ka mērķis neattaisno līdzekļus. Bet viņam tas nerūp. Šis satraukums viņu motivē, rada sajūtu, ka viņš balansē uz virves augstu gaisā.

Saraks atkal uz pāris sekundēm apklusa, atdalīja saāķētos pirkstus.

-   Tiktāl to visu var uzskatīt par teju nevainojamu izmeklēšanas operāciju, viņš atsāka. Ienaidnieks iznīcina pats sevi. Neuzticēšanās visos līmeņos ir vienkārši fantastiska, visi cits citu nodod pa labi un pa kreisi. Un skaistākais tajā visā ir tas, ka viņi paši finansē savu lejupslīdi.

Bet tad policistam ienāk prātā jauna doma, Saraks nebeidza klāstīt, nauda sāk pamazām izsīkt, un tas nav nekas neparasts. Jo policists, par spīti visiem solījumiem un naudai, nav atklājis Jānusa identitāti. Un viņš nevis pārtrauc operāciju, bet nolemj darīt ko citu. Ko tādu, kas stiprinātu viņa kredibilitāti un dotu vēl nedaudz laika. Vēl pāris mēnešu, balansējot uz virves.

Saraks ieturēja pauzi, dziļi ievilka elpu. Tālumā draudīgi dunēja pērkons.

-    Viņš izvēlas trīs pļāpas, trīs nožēlojamus, sīkus blēžus, kuri patiesībā nav izdarījuši neko vērā ņemamu un bez kuriem viņš mierīgi varētu iztikt, un nodod viņu identitāti. Viņš tos pārdod par naudu, lai apstiprinātu savu imidžu kā kurmis. Policists saprot, ka tādējādi viņš šos cilvēkus notiesā uz nāvi. Bet tas ir nieka upuris lielam labumam, vismaz tā viņš sev mēģina ieskaidrot. Lineārs karš pret asimetrisku ienaidnieku, kā teiktu Grāfs.

Uz virtuves galda atkal iečirkstējās rācija, bija dzirdama vien statiska skaņa no tuvojošā pērkona.

-   Un tomēr policists nonāk grūtībās, Saraks turpināja. Jo kāds cits informators ir gana stulbs un mēģina no viņa izspiest naudu. Draud sašūpot virvi, lai viņš nokristu. Un izmisuma brīdī policists izdara ko nepiedodamu. Jo pēkšņi ir atģidies, sapratis, ka būtībā viņš jau ir nokritis no virves, turklāt nokritis dziļāk, nekā jebkad spējis iedomāties. Viņš ir nodevis visu, ko agrāk uzskatīja par svētu.

Saraks aizvēra acis, mēģināja balsij likt izklausīties neitrālai.

-   Tāpēc nožēlas un skaidra saprāta brīdī policists piezvana un brīdina trīs blēžus, iesaka tiem nekavējoties pamest valsti, ja viņi grib palikt dzīvi. Pēc tam iztukšo visus kontus, pārskaita naudu, kur neviens cits tai nevar piekļūt. Nolemj atzīties izdarītajā un saņemt sodu. Bet tad viņš pieļauj vēl vienu kļūdu, kuru varētu uzskatīt par liktenīgu.

Saraks paliecās uz Molnara pusi. Pamanīja skumjas savā balsī.

— Viņš piezvana savam labākajam draugam, vienīgajam cilvēkam, kurš, izņemot pašu policistu, zina visas operācijas detaļas: gan dubulto dzīvi, nelegāli iegūto naudu, vīrus, kurus viņš notiesājis nāvei, visu. Policists grib viņu brīdināt, pastāstīt, ka grasās visu beigt. Bet tad stāstā rodas negaidīts pavērsiens. Scenārijs, kuru policists nekad mūžā nebūtu spējīgs iztēloties. Viņa labākais draugs mēģina viņu noslepkavot.

Spēcīgais pērkona grāviens liek logu rūtīm nodrebēt. Brīdi vēlāk izdziest visas gaismas un māja ieslīgst piķa melnā tumsā.

Piecdesmit septiņi

-  JA REIZ MĒS ESAM NONĀKUŠI PIE STĀSTU STĀSTĪŠANAS, Molnars iesāka. Virtuves krēsls noskrapstēja pret grīdu, jo viņš piecēlās. Reiz man bija draugs, savā ziņā es pat atļaušos viņu saukt par savu labāko draugu. Viņš paspēra pāris soļu uz halles pusi. Mums bija kāds kopējs noslēpums. Un tu jau zini, kā ir ar tiem noslēpumiem, Dāvid. Daži no tiem vieno, turklāt ļoti spēcīgi. Mūsu noslēpums bija tieši tāds. Tas mums lika justies mazliet gudrākiem nekā visi pārējie.

Kad Molnars atvēra durvis, kas veda uz pagrabu, bija dzirdama čīkstoņa. Tad viņš pamanīja elektrības sadales skapja durvis.

-   Manam draugam radās brīnišķīga doma, Molnars turpināja.

-   Viņa ideja bija ģeniāla, un, godīgi sakot, es viņu pat apskaudu. Apskaudu viņa intelektu, viņa talantu. Lai gan biju viņa skolotājs, es pieķēru sevi viņu apbrīnojam to, cik iznesīgi viņš pārvalda spēli. To, ka viņš varēja pārliecināt cilvēkus darīt to, ko vēlas.

No pagraba kāpnēm manīja vienīgi kabatas lukturīša gaismu.

-    Bet tad kaut kas atgadījās. Draugs šo spēlīti spēlēja pārāk labi. Viņš apjuka un beigās grasījās pieņemt nelāgu lēmumu, kas apdraudēja atklāt mūsu kopējo noslēpumu. Sākotnēji es biju vīlies, pat satriekts. Pēc tam dusmojos.

Uz pāris sekundēm iestājās klusums.

-    Bet tad es iztēlojos, kas būtu noticis, ja mēs būtu mainītās lomās. Ja es būtu tas, kas pazaudējis sevi.

Molnars aizvēra elektrības sadales skapi un arī pagraba durvis un iegāja atpakaļ hallē. Neskaitot kabatas lukturīša gaismu, māja joprojām slīga piķa melnā tumsā.

-   Tāpēc es nolēmu ar visiem paņēmieniem palīdzēt savam draugam. Palīdzēt viņam atrast sevi. Palīdzēt glabāt mūsu noslēpumu.

Molnars uzspīdināja gaismu uz vietu, kur bija sēdējis Saraks. Virtuves krēsls stāvēja tukšs.

ATIFS PĀRBRAUCA pāri mazajam tiltiņam. Abās pusēs busiņam parādījās gaismas. Āra apgaismojums un gaismas strēles no logiem. Viņš lēnām turpināja braukt pa savrupmāju rajonu, turpināja sekot galvenajam ceļam, kas veda uz salu.

Natālija klusēdama sēdēja mašīnas aizmugurē. Siltums lēnām uzmundrināja viņas ķermeni, bet tas sāka smelgt vēl vairāk nekā iepriekš. Uz īsu brīdi viņa apsvēra domu atvērt sānu durvis, izlēkt ārā un skriet uz tuvāko māju. Bet viņa tik tikko varēja iztaisnoties, nemaz nerunājot par to, ka ar saviem stīvajiem pirkstiem attaisītu slēdzeni.

Atifs pabrauca vēl pārsimt metru, apstādināja mašīnu vietā, kur ceļš bija nedaudz platāks. Likās, ka snigšana pierimst, it kā spēcīgais pērkona negaiss būtu atzīmējis vētras augstāko pakāpi.

Viņš pagriezās pret Natāliju. Paņēma mobilo telefonu. Displejs bija tumšs.

-   Vai tu joprojām negribi man palīdzēt, Natālij?

Viņa neatbildēja.

-   Vai redzi to māju? Atifs norādīja uz gaismām nedaudz tālāk.

-   Viss, kas man jādara, ir jāieiet mājā un jāpajautā, kur dzīvo Dāvids Saraks, viņš sacīja.

Natālija paraustīja plecus. Laipni lūdzu!

Atifs atvēra vadītāja durvis. Nekur neej, Natālij!

— BEIDZ, DĀVID! — Molnars izslēdza kabatas lukturīti. Turpināja lēnām virzīties uz mazo, tumšo bibliotēku un tālāk uz dzīvojamo istabu.

-   Mums nav laika šādām spēlītēm. Jānuss…

-    …ir ceļā. Saraks stāvēja pie loga un skatījās dārzā. Ārā joprojām sniga, lai gan ne tik stipri kā iepriekš.

-   Operācija “Jānuss” bija nevainojama, Molnars skaidroja. Par tādu varētu sarakstīt pat grāmatu. Bet tev nepietika ar taviem panākumiem, tu gribēji vēl. Tu mēģināji pārspēt pats sevi. Tu zaudēji realitātes izjūtu. Es centos tevi brīdināt, centos ieskaidrot, ka reizēm, pārkāpjot noteiktu robežu, atpakaļceļa vairs nav. Bet tu neklausījies. Tu biji kaifā gan no narkotikām, gan paša rīcības. Tev šķita, ka tu spēj panākt jebko. Hansena nāve lika tev mazliet atģisties. Lika apjaust, ka par savu rīcību ir jāmaksā. Un pēkšņi tu vairs negribēji spēlēt. Bet bija jau par vēlu. Un, kā jau mēģināju tev iestāstīt, atpakaļceļa vairs nebija.

-   Tad tāpēc tu man uzbrauci tunelī? Centies nogalināt, lai es nepaspētu satikties ar Dreijeru? Saraks jautāja.

Molnars savilka seju mokpilnā grimasē.

-   Es taču nevarēju ļaut tev to izdarīt, Dāvid. Nodot visus tavus fantastiskos panākumus tāda cilvēka rokās kā Dreijers.

-  Mūsu panākumus, Pēter! Saraks izlaboja. Tu un es. “Jānuss” bija mūsu kopējais projekts. Ja neskaita Jozefu, mēs te esam divi vien, vai ne? Saraks norādīja uz rāciju. Tu viņu iesaistīji, tiklīdz es tovakar noliku klausuli. Iespējams, tu viņu pievilināji, solot daļu nelegāli iegūtās naudas, vai arī viņš pats pieteicās, tīri aiz lojalitātes. Mans minējums būtu nedaudz no abiem. Bet pārējie kolēģi nemaz nezina, kas notiek. Viņi, visticamāk, tagad sēž mājās un skatās televīziju?

Molnars neatbildēja.

-   Jūs noteikti bijāt šausmīgi pārsteigti, kad uzzinājāt, ka bankas konti ir tukši, Saraks turpināja. Gandrīz četrpadsmit miljoni pazuduši bez pēdām. Nekādu pavedienu nedz birojā, nedz dzīvoklī -, lai gan jūs pat uzplēsāt visas mēbeles. Jūs nebijāt rēķinājušies, ka kritīšu paranojā un noīrēšu sev jaunu bāzes vietu. Slepenu dzīvokli, par kuru zināju tikai un vienīgi es.

Molnars turpināja klusēt, mazliet piešķiebis galvu.

-   Tieši tāpēc jūs nepabeidzāt iesākto darbiņu slimnīcā, — Saraks nerimās. Bez manis nauda būtu pazudusi bez pēdām uz visiem laikiem, un jums bija jādabū mani laukā no slimnīcas, pirms es paspēju uzticēties vēl kādam. Tāpēc tu rakstīji zīmītes, liki domāt, ka kāds mani vajā. Ka pat mājās es neesmu drošībā.

Saraks norādīja uz dārzu.

-   Toreiz tur lejā stāvēji tu. Viņš pamāja uz meža pusi. Tu mani slepus vēroji, kamēr es šeit atrados pilnībā izolēts. Nogriezts no apkārtējās pasaules, paturot vien fragmentāras atmiņas, melus, puspatiesības, tā, kā tu to vēlējies. Vai nauda patiešām ir tik svarīga, Pēter?

Molnars nokremšļojās.

-   Vai tu man ticēsi, ja teikšu, ka patiesībā es gribēju tikai atgūt savu draugu? viņš jautāja. Atgūt to Dāvidu Saraku, ko kādreiz apbrīnoju.

Saraks savilka lūpas un ļāva rokai ieslīdēt kabatā, apvija pirkstus ap mobilo telefonu. Sataustīja ieslēgšanas pogu.

-   Tu domāji, ka Jānusa saraksts piezīmju grāmatiņā attiecas tikai uz naudu, ka skaitļu kombinācijas norāda bankas kontus, Saraks skaidroja. Patiesībā es biju uzrakstījis visu iesaistīto personu kodus. Hansenu, pārējo trīs blēžu un Ērika I. Jūhansona, savu paša slepeno identitāti. Savās medībās pēc naudas tieši tu uzvedi mani uz pareizā ceļa. Naudas vairs nav. Varbūt tā nosūtīta uz kādu labdarības organizāciju “Glābiet bērnus”, “Radiopalīdzība” vai kā citādi -, patiesībā man nav ne jausmas, kur tā ir. Saraks uzmanīgi izvilka mobilo telefonu, pagriezās un turēja to pie ķermeņa, lai Molnars nemanītu displeja izstaroto gaismu. Sameklēja iepriekš sagatavoto īsziņu, kuru bija saglabājis.

Molnars vairākas reizes pārlaida mēli pār zobiem, tad papurināja galvu.

-   Nē, tur tu kļūdies, Dāvid, Pēters iebilda. — Pirms brīža tu citēji Grāfu. Ir pilnīgi skaidrs, ka tu viņā esi uzmanīgi klausījies.

Eižens nereti runā par to, cik svarīgi ir sagatavot atkāpšanās ceļu. Sava veida avārijas izeju, lai var pamest operāciju, ja kaut kas noiet greizi. Tu noteikti esi paklausījis viņa padomam. Esi sagatavojis avārijas izeju, slēptuvi, kurā paslēpi daļu skaidras naudas. Varbūt tev ir arī citas lietas: viltota pase, konta numuri, bankas kalkulatori? Tev vajadzēja izmantot šo avārijas izeju, kad viss bija uz sabrukšanas robežas. Tad mēs neatrastos šajā pozīcijā. Bet tu nolēmi apbruņoties ar sirdsapziņu.

Molnars viegli pakratīja galvu.

-   Mēs joprojām to visu varam izmainīt, ja sastrādāsimies, Dāvid! Viss, kas atlicis, ir sasiet pāris atlikušo striķu.

-   Gluži kā ar Markoviču, Lehtonenu un Sabatīni? Saraks viņu pārtrauca. Molnars neatbildēja.

-    Tu redzēji mana telefona zvanīto numuru sarakstu, Pēter. Iespējams, tu pat atpazini numurus. Jebkurā gadījumā tu nekavējoties saprati, ka esmu zvanījis un viņus brīdinājis, Saraks turpināja. Bet tu nevarēji zināt, ko esmu pastāstījis par tevi vai Jānusu. Tu nejūties droši.

Molnars klusēja.

-    Lehtonens un Sabatīni paspēja izbraukt no valsts. Noteikti būtu palikuši tur ilgāk, ja vien kāds nebūtu viņiem piezvanījis un paskaidrojis, ka notiekošais ir viltus trauksme. Kāds, kuru viņi pazina, kāds, kuram viņi uzticējās. Kāds, ar kuru viņi agrāk bija tikušies. Šis cilvēks gribēja viņus redzēt mirušus.

Molnars lēnām tuvojās Sarakam.

-    Es tikai darīju to, kas man jādara, lai pasargātu noslēpumu, Dāvid. Mūsu noslēpumu, tavu un manu, gluži kā tu teici. Pat Berhs nesaprata, kā tas strādā, domāja, ka pietiks apskatīt tavu rezerves sarakstu un turpināt darbu. Kad viņš atklāja, ka saraksts ir pazudis, viņš krita panikā, domāja, kāds to ir nozadzis. Bet patiesībā…

-   Tāda rezerves saraksta nemaz nebija, Saraks murmināja. Es to biju aizstājis ar tukšu aploksni, lai pasargātu mūsu noslēpumu. Lai noslēptu vārdus, kuri tur nedrīkstēja atrasties.

Viņš ļāva īkšķim slīdēt pār telefona displeju, aizvēra acis. Domāja par Jānusu atpakaļskata spogulī. Paša smaidu, Hansena baiļu smaku.

Debts I cant escape til’ the day I die, kāda pazīstama balss čukstēja viņam ausī.

Jānuss — romiešu dievs ar divām sejām. Gluži kā viņš pats.

Viņš nospieda pogu “Sūtīt” Divreiz, lai būtu pavisam drošs. Redzēja īsziņu pametam izsūtnes mapi. Tagad atpakaļceļa vairs nebija.

-   Un kas tagad notiks, Dāvid? Molnars jautāja. Tagad, kad tu zini visu, tagad, kad es zinu, ka arī tu zini? Viņš nolaida roku, ļāva tai atpūsties uz pistoles maksts.

Saraks paskatījās rokaspulkstenī. Mazie, mirgojošie rādītāji bija apstājušies pie iedaļas bez divām minūtēm astoņi.

-   Mēs gaidīsim, viņš sacīja.

TIKLĪDZ ATIFS BIJA AIZGĀJIS, Natālija mēģināja piecelties sēdus. Viņa gramstījās jakas kabatās, cenšoties atrast mobilo telefonu, bet ātri vien saprata, ka tur nekā nav. Vai nu tas bija izkritis no kabatas, kad viņa ievēlās grāvī, vai arī Atifs vienkārši to bija izņēmis, viņai nemanot. Natālija pierāpoja pie sānu durvīm un sāka knibināties ap slēdzeni. Bet, gluži kā viņa bija gaidījusi, pirksti negribēja klausīt. Starmešu gaisma pēkšņi apspīdēja busiņa iekšpusi. Strauji tuvojās kāds liels transportlīdzeklis. Natālija pierāpoja pie mazā aizmugures lodziņa, pastiepa roku un mēģināja pamāt tā vadītājam. Bet mašīna aiztraucās garām. Liels, melns braucamais, kas pašāvās garām tik tuvu, ka busiņš sašūpojās. Aizmugures gaismas sāka izgaist, kļuva aizvien blāvākas. Pēc tam košākas, kad iedegās bremžu gaisma pārsimt metrus tālāk.

Busiņa vadītāja durvis atvērās, un iekšā ielēca Atifs. Viņš turēja rokās mobilo telefonu.

-    Mājās neviena nav, bet viss atrisinājās. Mēs esam gandrīz klāt. Viņš viegli pamāja ar telefonu.

Tuvojās vēl viens starmešu pāris, garām pabrauca vēl viena mašīna. Šoreiz tas bija furgons. Atifs mierīgi sēdēja un to vēroja. Sekoja gaismām ar skatienu, līdz automašīna nogriezās turpat, kur iepriekšējā.

Atifs iedarbināja busiņa motoru, uzmanīgi uzbrauca uz ceļa un sekoja platajām sniegā atstātajām riepu sliedēm.

-   Vai tu varētu man ko paskaidrot, viņš jautāja. Kāpēc tu to darīji? Kāpēc riskēji ar savu dzīvību viņa dēļ? Vai jūs esat pāris?

Natālija pakratīja galvu.

-    Kāpēc tad? Viņa balsī jautās patiesa interese.

-   Tu tāpat nesaprastu. “Es tik tikko saprotu pati sevi,” viņa nodomāja.

RĀCIJA ATKAI. IEČIRKSTĒJĀS, bet šoreiz bija dzirdama satraukta balss.

-   Pēter, te Jozefs! Pirms brīža uz lielā ceļa apstājās kāda automašīna. Tagad tā lielā ātrumā traucas šurp, turklāt izklausās, ka kāds nāk kājām no meža otras puses.

-   Dāvid, kas notiek? Molnars centās saglabāt mieru.

-   Pēter, mēs pieļāvām kļūdu, — Saraks skumīgi teica. Mēs pārkāpām paši savu goda kodeksu, atklājām noslēpumus, kurus bijām solījuši glabāt. Es centos to izlabot, bet dažas lietas ir vienkārši pārāk salauztas, lai tās salabotu.

Viņš izstiepa mobilo telefonu Molnara priekšā.

-   Es izdarīju to, par ko viņi man maksāja, viņš sacīja. — Pastāstīju, ka Jānuss šovakar būs uz šīs salas. Negribēju viņiem dot šo adresi, līdz mēs nebūsim parunājuši. Vēlējos pārliecināties, ka mēs abi esam līdzvainīgi. Un tagad viņi zina, kur meklēt Jānusu.

Molnars apmetās riņķī, paspēra pāris ātru soļu uz halli un ārdurvju pusi. Bija dzirdama motora rūkoņa, piebraucamo ceļu apmirdzēja mašīnu starmešu gaismas.

-   Kas viņi ir? viņš kliedza pāri plecam, izvilkdams ieroci. Ar ko tu esi sazinājies, Dāvid? Ar dienvidslāviem? Krieviem? Motociklistiem?

-   Visiem, Saraks atbildēja. Es sazinājos ar visiem.

Piecdesmit astoņi

DROŠĪBAS KONSULTANTS FRENKS HANTERS bija operāciju izplānojis līdz smalkākajai detaļai. Četru vīru komanda un vēl viņš pats. Divi Sarakam, divi Jānusam. Bruņuvestes, drošības siksnas, šoka granātas un vieglie ieroči.

Jau pēc pāris minūtēm Jānuss gulēs sasiets mašīnas aizmugurē. Bagāžniekā atradās viss nepieciešamais ekipējums, lai liktu viņam runāt, lielākoties gan narkotikas. Vardarbība atmaksājas tajos gadījumos, kad meklējamas vienkāršas atbildes, tādas kā “jā” un “nē”. Viņa darba devējs gribēja uzzināt ko vairāk, daudz vairāk. Viņš gribēja zināt visu. Ar ko Jānuss sadarbojies, cik ilgi, kādu informāciju bija izpaudis un tā tālāk. Un, kad viņi šo informāciju būs uzzinājuši, kad Jānusa stāsts būs pierakstīts, viņa jaunais “draugs” Atifs Kasabs parūpēsies par pārējo. Tas Kasabs bija nepatīkams tipiņš. Vīrietis, kas sen jau pārkāpis visas iespējamās robežas. Viņa vēlme nonākt atpakaļ ķurķī bija paredzama, tajā pašā laikā viņš bija noderīgs.

Džipa motors rūca, adrenalīna līmenis paaugstināts. Lai gan Hanters šādas operācijas bija veicis ne vienu reizi vien, viņš joprojām izbaudīja satraukumu. Tas viņa darbā bija pats svarīgākais rezultāti. Darbiņš Sofijas Torningas dzīvoklī bija prasījis improvizācijas spējas, tomēr tas bija izrādījies par vienu no labākajiem, kādu viņš jebkad veicis. Tas bija tik tuvu perfekcijai, cik vien varēja būt, ņemot vērā īso sagatavošanās laiku. Ķermenis, dzīvoklis, mašīna viņš par visu parūpējās. Viņš bija izdarījis to, kas bija nepieciešams.

Un tagad improvizētā operācija beidzot bija nesusi rezultātus. Pakalpojumi un pretpakalpojumi. Viņa darba devēji būs apmierināti — tādi, kādi tie bija vienmēr. Frenks Hanters vienmēr izdara prasīto.

-   Alpha tema, got — viņš iesaucās rācijā, un divi vīrieši, kas bija sēdējuši džipa ārpusē, nolēca brauciena laikā un sāka skriet uz mājas otru pusi. Mašīnas starmeši šaudījās uz visām pusēm. Izgaismoja visu mājas pagalmu, lai efekts būtu iespaidīgāks. Mašīna strauji nobremzēja tieši pie verandas ieejas.

-    Go, go, go! Hanters kliedza rācijā, kas patiesībā bija pavisam nevajadzīgi. Trešais vīrietis, kas bija turējies, iekrampējies džipa ārpusē, jau bija pusceļā uz ārdurvīm. Aiz viņa gatavībā bija mašīnas vadītājs ar kramplauža instrumentiem. Pēc pāris sekundēm viņi būs iekšā, mazāk nekā pēc pusminūtes viss jau būs beidzies. Viņam pat nebūs jāpamet sēdvieta.

Pēkšņi viņš pamanīja kādu kustību pie ēkas stūra. Mašīnas starmeši izgaismoja liela auguma vīrieti ar ieroci abās rokās.

Hanters nospieda mikrofona pogu, bet, pirms viņš paspēja izkliegt brīdinājumu, vīri uz verandas atklāja uguni. Velns ar ārā, ka tikai tas nebūtu Jānuss!

Hanters atvēra mašīnas durvis un izlēca ārā. Izvilka ieroci un mērķēja uz mājas stūri, aiz kura bija nozudis lielā auguma vīrietis.

-  Enemy down, breach the door! Go, go!** Hanters kliedza mikrofonā. Durvis nokrakšķēja, kad ar lauzni tika uzlauzta slēdzene. Tajā pašā brīdī varēja dzirdēt vēl kādu mašīnas motoru, tai nogriežoties uz piebraucamā ceļa.

SARAKS IERAUDZĪJA divus vīriešus slapstāmies ap mājas stūri un aizskrienam gar tumsā slīgstošo verandu. Balti maskēšanās tērpi, aizsargbrilles un maskas. Lieli ieroči, ko tie turēja ar abām rokām. Kad sākās apšaude mājas priekšpusē, vīrieši sāka skriet viņa virzienā.

* Komanda Alfa, aiziet! (Angļu vai.)

** Ienaidnieks iznicināts, uzlauziet durvis! Aiziet, aiziet! (Angļu vai.)

Saraks ar vienu vienīgu vieglu kustību izvilka ieroci un izšāva divus šāviņus. Uzreiz saprata, ka bija mērķējis krietni par augstu. Troksnis bija apdullinošs, ausīs sāka džinkstēt.

Vīrieši iemetās garšļaukus sniegā un raidīja atbildes šāviņus. Lodes satrieca vecos verandas logus, noklājot viņu ar žiletes asuma stikla gabaliņiem.

Kaut kas trāpīja Sarakam pa pieri. Viņš saķēra seju, juta, ka roka kļūst mitra no asinīm, un ātri atkāpās atpakaļ hallē. Molnars kliedza no kāpnēm, un Dāvids kliboja tajā virzienā. No durvju puses bija dzirdama brakšķoša skaņa, it kā tiktu sacirsts koks. Pēc tam divi šāviņi no Molnara ieroča. Fonā varēja dzirdēt, ka piebrauc aizvien vairāk mašīnu.

-     THIS IR LEADER, HEADS UPI* — Flanters mikrofonā kliedza.

-   Mums ir viesi.

Viņš pagrieza automašīnu. Uz piebraucamā ceļa parādījās mašīnu starmeši, motoru rūkoņa kļuva aizvien skaļāka. Hanteram radās aizdomas, ka viņa plāns ir apdraudēts. Bet viņš negrasījās padoties, nemaz nepieļāva tādu domu.

Pagalmā iebrauca tumšs furgons. Tā gaismas Hanteru apžilbināja. Mirkli viņš minstinājās, tad raidīja divus šāvienus pa furgona vējstiklu. Tas turpināja braukt uz priekšu. Un Flanters turpināja šaut — vējstiklu sacaurumoja mazi, balti caurumiņi. Motora skaņa pieauga spēkā, kļuva par rēkoņu.

Hanters metās malā, iegāzās sniegā. Nākamajā acumirklī furgons ietriecās džipa aizmugurē.

-    AUGŠUP PA Kāpnēm! Molnars uzsauca. Saraks nekavējoties paklausīja. No dzīvojamās istabas varēja dzirdēt stiklu zem zābaku zolēm, pēc tam vairākas dunošas skaņas, kāds lēkāja pa grīdu.

-   Flashbang!** Molnars kliedza no kāpņu apakšas.

* Runā vadītājs, neliela informācija! (Angļu vai.)

** Militārs izsauciens, kuru izmanto, metot šoka granātu; burtiskā tulkojumā: uzliesmojums un troksnis. (Angļu vai.)

Lai gan Saraks bija sagatavojies un pagriezis muguru pret halli, turklāt samiedzis acis, bridi, kad šoka granāta eksplodēja, viņš gandrīz apgāzās. Trieciens izsita pēdējās skābekļa paliekas no plaušām, gaismas strēle ietriecās acīs caur plakstiņiem. Viņš paklupa uz augšējā pakāpiena un gareniski nokrita uz grīdas. Apgriezās uz muguras un mērķēja ieroci uz kāpnēm.

Molnars viņam paspraucās garām un iesteberēja tālāk gaiteni. Sarakam šķita, ka viņš kāpnēs pamana baltu stāvu, un izšāva vairākus šāvienus. Galvā bija dzirdama plkstoņa, kuras dēļ viņš nespēja saklausīt pats sava ieroča šāvienus.

Viņš mēģināja līst atpakaļgaitā tālāk gaitenī, pēc tam piecēlās uz ceļiem un pāris reižu cieši samiedza acis. Bet, pirms pagrieza galvu, viņš jau zināja, kur Molnars mērķē savu ieroci. Tieši viņam pakausi.

HANTERS SNIEGA PAGRIEZĀS uz muguras, mērķēja ieroci uz furgonu, kas tikko bija ietriecies džipā. Motors bija apklusis, balti garaiņi kā kolonna cēlās augšup no motora pārsega. Sadursme bija tik spēcīga, ka smagais džips bija pastumts uz priekšu gandrīz divus metrus un tā priekša bija līdz pusei ietriekusies mazā āra namiņa sienā.

Hanters sadzirdēja kliedzienus no furgona iekšpuses, pēc tam slīdošo durvju atvēršanos. No tā izlēca vairāki liela auguma vīri. Dažiem no tiem bija ieroči. Hanters šāva, bet viņam izdevās izšaut tikai vienreiz, tad ierocis apklusa. Beidzās munīcija. Velns ar ārā!

Tukšo magazīnu viņš izslidināja ārā, tajā pašā laikā mēģinādams izvilkt jaunu no jostas. Kāds virs bruņuvestē ar vinčesteru rokās nāca tieši viņam virsū. Tas bija viens no krieviem, kas bija piedalījies trenažieru zāles sapulcē. Hanters ievietoja jauno magazīnu ierocī, pielādēja to un šāva r visu vienā kustībā. Vīrietis atmuguriski sagrīļojās, bet tik un tā paspēja izšaut Hantera virzienā. Kāju pāršalca degošas sāpes. Viņš ar sānu pievēlās tuvāk džipam.

No furgona puses bija dzirdami vēl vairāki šāvieni. Hanters īsti nevarēja noteikt, no kurienes, bet likās, tie ir mērķēti uz mājas

lieveni. Viņš pamanīja kājas, ieautas lielos zābakos, kas virzījās starp mašīnām, un mēģināja pa tām mērķēt. Viņa rokas trīcēja, sirds mežonīgi dauzījās. Kļūdīties vienkārši nedrīkstēja.

—     Man dotvn* kāds kliedza viņa auss uztvērējā. — Man down.

Viņš centās satvert mikrofonu. Visa operācija grasījās aiziet pa burbuli.

— VELNS UN ELLE! — Policijas inspektors Jozefs Almlunds rāpoja pa sniegu, piespieda roku pie cauruma vēderā un juta asinis tekam caur pirkstiem. Lode bija trāpījusi tieši zem bruņuvestes, visticamāk, radījusi pamatīgu haosu viņa zarnās un tad izgājusi pa otru pusi ārā. Viņš atspiedās ar muguru pret mājas sienu, tajā pašā laikā gramstījās pa sniegu, cenzdamies atrast ieroci, bet neko nespēja sataustīt. Pēc pāris sekundēm saprata, ka ir apčurājies. Nolādēts, nolādēts, nolādēts!

No meža kādu gabalu tālāk iznāca pieci vīri, ritmiski ejot cauri sniega vaļņiem. Viņiem visiem mugurā bija maskēšanās tērpi, kuru dēļ tos skaidri varēja saskatīt uz baltā fona. Rokās viņi nesa iespaidīgas automātiskās karabīnes, kas bija pavērstas pret Jozefu.

Viens no vīriem piegāja pie Jozefa, uzspēra viņam nedaudz sniega un sacīja kaut ko pārējiem valodā, kas, visticamāk, bija serbu. Pēc tam pielika automāta stobru pie viņa galvas.

Jozefs aizvēra acis, paspēja nodomāt, ka šis nu gan bija draņķīgs veids, kā nomirt. Un nekas no tā visa nebūtu noticis, ja viņš nebūtu klausījies Pēterā Molnarā. Ja viņš nebūtu ļāvis savai mantkārībai ņemt virsroku. Kad viņš atvēra acis, vīrieši bija sastājušies ap māju un turpināja iet uz pagalma pusi. Viņš centās sataustīt rāciju pie krūtīm, secināja, ka maciņš pie pleca ir tukšs. Apdullinošais automātisko ieroču troksnis lika viņam pārlikt rokas pāri galvai.

HANTeRS LŪRĒJA pa džipa apakšpusi. Redzēja vīriešus no mugurpuses, tie bija sastājušies ap furgonu. Pamanīja viņu zilās bruņuvestes,

treniņtērpus un kādu vīrieti ar garu bizīti. Nogranda šautenes šāvieni, tad pāris pistoļu atbildes šāvieni no mājas lieveņa puses.

Automātisko ieroču troksnis viņu pārsteidza. Skaņa bija apdullinoša, no tuvākajiem kokiem nokrita sniegs. Viens no vīriešiem, kas stāvēja pie furgona, sabruka, pārējie metās zemē, meklējot patvērumu.

Hanters pagriezās pa labi, pamanīja zābakos un maskēšanās tērpa krāsās ieautas kājas starp viņu pašu un māju. Viņš šāva teju nemērķējot, sadzirdēja kliedzienu un redzēja, ka viens no kamuflāžā tērptajiem vīriem nokrīt uz ceļiem. Pēc tam pamanīja, ka šis vīrietis pagriež automāta karabīni Hantera virzienā.

Sekundi pēc šāviena viens no busiņa vīriem iešāva šim vīrietim galvā. Lielā kalibra lode gandrīz norāva galvu viņam no pleciem.

Sāpes kājā nekavējoties pavēra ceļu adrenalīna plūsmai. Hanters pagriezās uz muguras un paskatījās lejup. Uz kreisā ikra viņš pamanīja asinis un uzplēstu miesu, kas bija skaidri saskatāma uz baltā bikšu auduma. Viņš aizvēra acis, tik tikko neapvēmās.

-   Man down! kāds turpināja kliegt viņa austiņā. Man down!

Tajā pašā brīdī vīrieši ar automātiskajiem ieročiem atsāka šaut,

likās, ka viņi atklāj uguni tieši pret vīriem, kuri bija noslēpušies aiz furgona īsākās malas. Lodes izurbās cauri mīkstajam mašīnas metālam un pārvērta to sietā. Hanters dzirdēja vīriešus mašīnas otrā pusē kliedzam nāves bailēs. Viņš saprata, ka jātiek no turienes prom. Nekavējoties.

— This is Leader, — viņš sēca mikrofonā. Abort mission. I repeat, abort mission!*

Kāda lode trāpīja riepā tieši viņam līdzās, kāda cita ietriecās metālā vien pārdesmit centimetru attālumā. Viņš bija pamanīts. Hanters sakrustoja rokas uz krūtīm, ar veselo kāju atspērās, lai pakļūtu zem mašīnas šasijas un varētu pavelties prom no mājas.

Zeme zem viņa pēkšņi pazuda, viņš nekontrolēti vēlās lejup pa krauju tieši kokos. Pāris reižu apmeta kūleni, mazliet atrāvās no

zemes un tad atsitās pret kādu celmu. No trieciena aizsitās elpa. Viņš klepoja, mēģināja lēnām iztaisnoties. Deguns un mute bija pilna ar sniegu, viena galvas puse dega sāpēs. Viņš atspiedās, lai pieceltos sēdus, paslēpās aiz kāda koka un mēģināja sataustīt ausi, bet pirksti neatrada meklēto. Sajuta kuņģi sažmiedzamies ledusaukstā čokurā, kad saprata, ka lielākās daļas auss vairs nav.

Apšaude pie mājas turpinājās. Automātisko ieroču zalves pieņēmās spēkā. Pēc tam nogranda sprādziens, tik spēcīgs, ka viņš to sajuta pret savu krūšu kaulu. Pagāja pāris sekunžu, pirms viņš aptvēra, kas noticis. Rokas granāta.

Hanters taustījās pēc rācijas, secināja, ka kabata no vestes ir norauta. Kāda jauna skaņa lika viņam paskatīties augšup.

Liela auguma vīrietis ar zirgasti nāca lejup pa krauju aptuveni desmit piecpadsmit metru attālumā. Viņš spēra platus, grīļīgus soļus, zaudēja līdzsvaru, apmeta kūleni un iegāzās ar kājām pa priekšu kādā kupenā. Un palika sēžam līdz viduklim sniegā. Hanters pazina arī šo vīrieti no tikšanās trenažieru zālē. Mike Lunds, viens no motociklistu bandas.

Mike Lunds paskatījās apkārt, pamanīja Hanteru, piespiedušos pie koka, un satrūkās. Tad viņu skatieni sastapās.

Ceļa augšpusē bija dzirdami saucieni. Serbu valodā. Tas ir tas resnais preteklis. Nogalini viņu!

Lodes no automātiskās karabīnes izurbās cauri Lunda bruņuvestei, turpināja urbties viņa ķermenī un izšļāca mazus, sarkanus pilieniņus sniegā ķermenim otrā pusē. Mike Lunds uz pāris sekundēm iepleta acis, blenza uz Hanteru tā, it kā censtos ko pateikt. Tad lēnām saļima uz priekšpusi.

Hanters atspieda galvu pret koka stumbru un aizvēra acis. Vēders sarāvās čokurā, un uz pāris sekundēm viņam šķita, ka viņš krīt.

Piecdesmit deviņi

SARAKS PASKATĪJĀS UZ MOLNARU. Pēc tam uz ieroci, kas tika mērķēts viņam galvā. Ausīs joprojām džinkstēja, un viņš vairākas reizes cieši samiedza acis, lai atjēgtos no granātas radītā efekta.

Kāpnēs bija dzirdami soļi, Saraks apmetās riņķī un tik tikko paspēja saskatīt vīrieti aizsargtērpā, kad Molnars jau bija izšāvis. Vīrietis iekliedzās un atmuguriski nogāzās pa kāpnēm.

Saraks piecēlās kājās, lēnām sāka iet pa gaiteni. Molnars turpināja mērķēt uz viņu. Saraks pacēla savu ieroci un pagrieza to pret Molnaru. Viņi stāvēja viens pret otru tik tuvu, ka stobri gandrīz saskārās.

-Tu stulbeni! Molnara seja bija balta. Ko, ellē, tu esi izdarījis?

-          Markovičs, Lehtonens un Sabatīni, Saraks viņu pārtrauca.

-   Tu nogalināji viņus visus. Liki tam izskatīties tā, it kā tās būtu trīs dažādas slepkavības. Pēc tam visu vainu centies novelt uz Jānusu.

-    Tu man nedevi izvēles iespējas, Molnars šņāca, kādam taču bija jāsatīra tā miskaste, kuru tu aiz sevis biji atstājis. Hansens saņēma pēc nopelniem, tu nevarēji pieļaut, ka viņš tevi izspiež, tāpēc tu rīkojies. Es darīju tieši tāpat kā tu, sargāju noslēpumu.

-   Jānuss, Saraks sacīja, viss sākas un beidzas ar viņu. Bet loki simbolā vērsti uz iekšpusi, nevis uz ārpusi.

Molnars pamāja. Beidzot tu esi to sapratis. Patiesībā es jau sāku uztraukties.

Viņš pacēla rāciju, nenolaižot ieroci no Saraka galvas.

-   Jozef, tu mani dzirdi? Mums jātiek prom no šejienes.

Rācija iečirkstējās.

-   Jozef, vai tu tur esi? Molnars jautāja.

Čerkstoņa turpinājās, bet tad atskanēja kāda zema balss, kas runāja ar akcentu:

-   Tavs kruķu draudziņš tagad nevar runāt. Izskatās, ka nejūtas pārāk labi.

Molnars saviebās, pāris sekunžu nogaidīja, pirms atbildēja:

-    Un kas tu tāds esi?

-    Saša, vīrietis atbildēja. Man ar tevi nav nekāda kašķa, kruķi. Viss, ko gribu, ir Jānuss.

Molnars uzmeta Sarakam īsu skatienu.

-   Kas tas tāds? viņš jautāja.

-   Ļoti smieklīgi, vīrietis atbildēja.

No apakšstāva tagad bija dzirdamas arī citas skaņas, soļi, kas tuvojās pa halli.

Molnars dziļi ievilka elpu, pēc tam nolaida ieroci. Saraks sekoja viņa piemēram.

-   Viņi ir trīs vai četri, Molnars skaidroja. Visiem ir automātiskie ieroči, pēc skaņas spriežot, es teiktu: AK-47.

Saraks pamāja ar galvu, nomainīja ieroča magazīnu.

-   Tas vēl nav beidzies, Dāvid, — Molnars iebilda. — Tu saproti? Tiklīdz mēs tiksim laukā…

-    Es saprotu, Pēter. Saraks pielādēja ieroci. Pēc tam pamāja ar galvu Molnaram.

Skaņas no apakšstāva turpinājās, čuksti, pēc tam kustības.

-   Vai mēs pa turieni varam izkļūt? — Molnars pamāja ar galvu uz stikla verandu aiz viņiem.

-   Jā, Saraks apstiprināja. — Bet līdz zemei ir kādi pieci metri.

Molnars pagriezās un atvēra verandas durvis. Paspēra pāris uzmanīgu soļu starp būvmateriāliem. Saraks viņam sekoja.

Viņš aiz sevis sadzirdēja ātrus soļus, pēc tam skaņu, kas liecināja, ka kaut kas ripo pa gaiteņa grīdu. Saraks apmetās apkārt, pamanīja, ka verandā ieripojusi zaļa metāla lode ar dzeltenu līniju. Tā bija apstājusies tieši pie abām benzīna tvertnēm.

Kājas sāka kustēties pašas no sevis. Saraks atvēra muti, kliedza. Blāva!

ATIFS ATVĒRA MAŠĪNAS DURVIS. Skaņa no mājas puses bija pieklususi.

-   Atvaino, ka man tevi tā jāatstāj, viņš noteica.

Natālija dusmās savilka seju. Virve, kuru viņš bija izmantojis, lai piesietu viņu pie viena no kravas āķiem pie grīdas, griezās delnās. Bet, kamēr viņa nekustīgi gulēja, tas netraucēja.

Atifs aizvēra un aizslēdza aiz sevis mašīnas durvis. Viņš rēķinājās, ka kaimiņi jau sen ir piezvanījuši policijai, bet paies vismaz stunda, līdz kāds ieradīsies. Viņa tik un tā nepaspēs nosalt.

Tiklīdz mašīnas durvis bija aizvērušās, Natālija pārliecās pāri savām plaukstām. Iekārtojās tā, lai pirksti varētu aizsniegt džinsu priekšējās kabatas.

Atifs gāja augšup pa piebraucamo ceļu. Laikapstākļi bija krasi mainījušies no pātagojošas sniega vētras pārvērtušies mierīgā snigšanā.

Pagalms izskatījās pēc karalauka. Pirms brīža viņš bija dzirdējis rokas granātas sprādzienu, un skats, kas pavērās, bija tieši tāds, kādu viņš bija iztēlojies. Divi cauršauti, sadragāti automobiļi stāvēja līdzās verandai. Sniega segu bija sacaurumojušas misiņa tukšās čauliņas, un gaisā teju varēja izgaršot šaujampulveri un trotilu.

Atifs apgāja apkārt tuvākajam automobilim, busiņam, kas līdzinājās sietam. Pamanīja tumšo izdegušo caurumu, kuru bija atstājis granātas sprādziens. Uz zemes gulēja vairāki ķermeņi, viņš dzirdēja kādu vaidam krievu valodā, bet neapstājās, lai uzzinātu, kas viņš ir. Mājas ārdurvis stāvēja pavērtas, stenderē lieli koka šķeldas gabali. Mājas iekšpusē bija dzirdama skaņa, kāds kliedza.

-   GRANĀTA! SARAKS KLIEDZA, skriedams uz verandas tālāko galu. Likās, ka Molnars saprot. Viņš bija divus soļus priekšā, bija pacēlis ieroci un iztukšojis magazīnu iestiklotās sienas virzienā. Viņu priekšā sabira lieli stikla gabali.

Saraks darīja to pašu, izšāva vienreiz, otrreiz… Pēc tam pacēla rokas virs galvas un lēca. Sprādziena vilnis trāpīja, kad viņš jau bija gaisā, izsita viņu pa veco logu un nometa uz sniega klātās zemes. Viņš nokrita uz vēdera, uzkrita uz kreisās rokas un dzirdēja to salūstam. Trūka gaisa, viņš centās pagriezties uz muguras. Ausīs džinkstēja, džinkstēja arī visā galvā.

No kreisā apakšdelma ārā sliecās liels stikla gabals. Saraks to izvilka un nosēdās uz ceļiem. Asiņoja mazāk, nekā viņš bija gaidījis. Viņš aptaustīja savu ķermeņa augšdaļu ar labo roku, lai atrastu vēl kādu brūci. Šķita, ka bruņuveste viņu no sliktākā ir pasargājusi, bet, kad viņš pieskārās kaklam, juta, ka plaukstu klāj asinis. Tas bija neparasti, jo viņš nejuta sāpes.

Pāris metru tālāk uz zemes, pa pusei ierakts irdenajā sniegā, gulēja kāds pazīstams priekšmets. Pistole. Viņš paņēma ieroci un nostājās uz kājām. Pēc tam sāka klibot pa zālienu, prom no mājas, virzienā uz veco dārzu.

-   Dāvid! Molnara balss izspraucās cauri džinkstoņai viņa ausīs, liekot pagriezties.

-    Uz kurieni, ellē, tu ej?

Molnars bija nomērķējis ieroci tieši uz viņu.

-   Uz turieni, Saraks atbildēja un pamāja uz mežmalu. Pamanīja, cik neparasti skan viņa balss. Pēc tam ieraudzīja vīrieti ar automātisko ieroci parādāmies durvīs vien pāris metru aiz Molnara. Redzēja viņu paceļam ieroci.

ATIFS UZMANĪGI PALŪRĒJA pa ārdurvīm. Jauna eksplozija bija padarījusi viņu kurlu, toties smaržas viņš sajuta skaidrāk nekā jebkad agrāk. Šaujampulveris, dūmi, trotils un vēl citas. Adrenalīns, asinis, bailes nāve.

Putekļu mākoņi un skaidas piepildīja halli, un viņām nācās samiegt acis, lai kaut ko saskatītu. Viņš iegāja iekšā un ieraudzīja kādu ķermeni, kas bija uzdūries uz lielo kāpju margām. Aizsargtērpā ar bruņuvesti, kājās armijas zābaki. No augšstāva bija samanāma

mirgojoša gaisma, kas kļuva aizvien spožāka. Bija redzamas uguns liesmas, kas rijīgi laizīja veco koku.

Viņš ieskatījās dzīvojamā istabā. Un tālāk pa stiklotās verandas logiem. Uz sniega klātā zāliena samanīja divus stāvus, abi bija uzgriezuši viņam muguru. Viņš atpazina vienu no tiem, tas bija Dāvids Saraks. Aiz viņiem, durvju atvērumā, stāvēja kāds vīrietis ar automātisko ieroci un mērķēja uz viņiem.

ŠĀVIENS BIJA ISS, nemaz ne tik skaļš, kā Saraks bija gaidījis. Viņš nepavisam nesaprata, kāpēc vīrietis durvīs sabrūk. Pēc tam pamanīja kāda cita siluetu, kas stāvēja verandas iekšpusē. Viņš nekavējoties to atpazina. Vīrietis no Vecpilsētas.

Šāviens lika Molnaram pagriezties, un Saraks izmantoja izdevību. Viņš piespieda kājas kustēties un metās dārza virzienā. Nekavējoties saprata, kurp dodas. Un kāpēc.

ATIFS NOŠĀVA VĪRIETI tieši pakausī, pat nepaspējis apdomāties. Ķermenis bez skaņas sabruka. Uz brīdi Atifs palika stāvam. Skatījās uz nedzīvo ķermeni, asinis gāzās ārā no cauruma galvā. Viņš atkal to bija izdarījis, pat neminstinoties atņēmis kādam dzīvību. Protams, tas bija, lai glābtu kādu citu cilvēku, un tomēr.

Nepazīstamais vīrietis, kas gulēja zālienā, bija pagriezies pret viņu un raidīja šāvienu. Attālums bija pārāk liels, tomēr Atifs instinktīvi pieliecās. Viņš redzēja Dāvidu Saraku skrienam uz mežmalu. Otrs vīrietis turpināja šaut uz mājas pusi. Atifs pacēla ieroci, nomērķēja.

Kāds atspīdums stiklā lika viņam pārdomāt un mesties prom. Automāta karabīnes zalve viņam netrāpīja par mata tiesu, tikai sašķaidīja pārējos atlikušos logus verandā.

Atifs notupās aiz dīvāna, neskatīdamies raidīja divus šāvienus un metās uz nākamo telpu, mazu bibliotēku ar skaistiem iebūvētiem plauktiem gluži kā viņa mājās. Viņš piecēlās uz ceļiem, mērķēja uz atvērtajām durvīm. Gaidīja…

Dzirdēja soļus, čukstus, pēc tam kāds nokremšļojās.

-    Es jau domāju, ka tu te uzradīsies, Atif, sacīja kāda pazīstama balss. Tas bija viņa vecais labais draugs Saša. — Tevi noteikti atsūtīja Hamsa, vai ne tā? Lai atrastu cilvēku, kas vainojams tava brāļa nāvē. Saša klusi smējās. Hamsa izmanto to trenažieru zāli, lai atmazgātu naudu. Tajā pašā brīdī, kad tur ieskrēja Adnans un pavicināja savu ieroci, ar viņu bija cauri. Bet, tā kā viņš bija tavs brālis, neviens neuzdrošinājās viņu novākt. Tālab viņi izdomāja viltīgāku risinājumu.

īss blīkšķis augšstāvā uz brīdi pārtrauca Sašu. Spriežot pēc smakas, uguns bija pieņēmusies spēkā.

-   Padomā par to, Atif. Kurš gan bija zādzības idejas autors? Kurš zināja visas detaļas un visu varēja nostučīt kruķiem? Kurš meta acis uz Adnana dāmu? Saša atkal iesmējās, Atifs aplaizīja lūpas. Viņi nostučīja Adnanu kruķiem, lai tiktu no viņa vaļā, Saša pats arī atbildēja. Un visu vainu novēla uz Jānusu. Bet patiesībā tas bija mazais žurkulēns Bakšī, kas pastrādāja visu melno darbiņu. Viņam jau tādas lietas padodas, tu jau zini, viņš ir dažādu kruķu algotņu sarakstā. Viss, kas bija nepieciešams, viens telefona zvans.

Atifs apjauta kustības blakusistabā, dzirdēja kādu sačukstamies serbu valodā, pēc tam saklausīja soļus. Viņš pagriezās, paskatījās uz virtuvi. Viņi uzbruks no abām pusēm. Noķers kā žurku.

-  Tāpēc būtībā sanāk, ka tu strādā vīrietim, kurš atņēma tava brāļa dzīvību, un tas ir mazliet ironiski, vai ne tā, vecais draugs? — Saša jautāja.

Atifs pamanīja logus. Tie atradās augstu un izskatījās gana droši. Bet lēkt tiem cauri nešķita vilinoša alternatīva. Tālāk virtuve. Vienā no stikla lauskām, kas joprojām karājās virtuves loga rāmī, viņš ieraudzīja atspīdumu. Pamanīja kādu labi pazīstamu kustību.

-   Tu saproti, Atif, Saša turpināja, bet Atifs vairs neklausījās. Viņš spēra trīs ātrus soļus uz virtuves pusi, gandrīz saskrējās ar vīrieti, kas tikko bija izņēmis magazīnu no automātiskā ieroča.

Atifs iešāva viņam tieši pierē, pagāja garām un turpināja ceļu uz halli. Sašas automātiskā ieroča šāviņi atbalsojās sienās, izraisot rikošetu un skaidu jūkli visā istabā.

Atifs paslēpās aiz kāpnēm. Šausmīgas sāpes pārņēma vienu ķermeņa pusi. Sešas balles, varbūt septiņas. Viņš pieskārās brūcei ar plaukstu, pamanīja tumšas asinis. Tas nebija labi.

-   Atif, mums tas nav jādara, no dzīvojamās istabas sauca Saša. Balss vairs neizklausījās tik pašpārliecināta kā agrāk. Es varu palīdzēt atriebt tavu brāli, viss, ko vēlos, ir Jānuss. Mēs varam sadarboties, gluži kā agrāk.

Atifs smagi elpoja. Augšstāva ugunsgrēku varēja just arī pirmajā stāvā. Acis sāka asarot. Deguma dūmi lika viņam klepot. Pēc pāris minūtēm kļūs grūti elpot. Vienīgais ceļš laukā no šejienes bija caur ārdurvīm vai arī atpakaļ uz virtuvi, bet tas dotu Sašam brīvu iespēju šaut. Pāris sekunžu viņš apdomājās.

-    Labi, viņš beidzot sacīja un lēnām piecēlās, ieskatījās dzīvojamā istabā.

Tur stāvēja Saša ar automātu rokās. T iklīdz tas ieraudzīja Atifu, tā pacēla ieroci un ļāva stobram mērķēt griestos.

Atifs iegāja istabā, izdarīja to pašu ar savu pistoli. Pamanīja, ka Sašam ap cisku ir aptīta asiņaina marle. Tas izskaidroja viņa pēkšņo vēlmi sadarboties.

-   Paskaties uz mums, Atif. Saša smaidīja. Neviens neizskatās pārāk veselīgs. Viņš pamāja uz savu notīto kāju, pēc tam uz Atifa jaku, kuras viena puse mirka asinīs.

-    Viņi devās uz mežu. Es pārzinu šīs vietas, no šejienes nav iespējams aizbēgt, Saša skaidroja.

Atifs pamāja, turpināja raudzīties uz Sašu. Pēdējās piecās minūtēs viņš bija nogalinājis divus no Sašas vīriem. Bet izskatījās, ka tas otru vīrieti nemaz nesatrauc. Abu Hamsa, tas mazais, viltīgais draņķis, vismaz par vienu viņam bija taisnība: goda nav. Jautājums tikai: vai tāds kādreiz ir bijis?

-   Un, starp citu, Saša turpināja, man ļoti žēl par to sveicienu tavai brāļameitai. Tā bija Abu Hamsas ideja, es tikai palīdzēju to izpildīt. Manā skatījumā bērni ir off limits*.

Atifs mēmi pamāja ar galvu, juta dusmas kāpjam kaklā. Viņš iedomājās par Tindru, kā viņa priecīgi nesusi mājās kartīti savā skolas somā. Un nebija sapratusi, ko tā nozīmē. Viņa domāja, ka to atnesis rūķītis, mazu ziņojumu viņai un viņas onkulim. Pēc tam Atifs atcerējās, ko viņš bija nosolījies darīt ar tiem, kas atļausies kaut pirkstiņu pielikt viņa vienīgajai brāļameitai.

Saša pagriezās un devās uz durvīm. Tas pats Saša, kas reiz bija nozvērējies viņu nogalināt. Ārā debesis joprojām bija tumšas, nemanīja nevienas zvaigznes.

-   Tu nāksi vai kā? Saša jautāja pāri plecam.

Atifs aizvēra acis, iztēlojās Tindras seju. Atvēra acis un paskatījās uz Sašas kailo galvvidu. Patiešām goda vairs nav. Vairs ne. Viņš pacēla pistoli un nospieda gaili.

NATĀLIJA SAVILKA SF.JU sāpjpilnā izteiksmē un masēja savas delnu locītavas. Viņai bija izdevies izvilkt savu uzticamo higiēnisko lūpu krāsu no bikšu kabatas un ar to iesmērēt locītavas. Pietiekami, lai pēc nelielas piepūles un nedaudz spēka pielietošanas varētu izvilkt rokas no virvēm.

Apšaude bija pieklususi. Bet viņai nebija ne mazākās vēlēšanās atzvanīt priekšniecībai. Rikards a.k.a.* Oskars Vālins varēja iet ellē. Viss, kas viņai jādara, ir lēnām jāaiziet no šejienes, jāpieklauvē pie kāda kaimiņa durvīm un jāslēpjas, līdz atbrauc policija.

Viņa izkāpa no mašīnas un paskatījās uz māju. Pamanīja biezos dūmus ceļamies virs jumta. Iedomājās par apšaudi, sprādzieniem un kliedzieniem, kurus varēja dzirdēt pat mašīnā. Par cilvēkiem, kas tur noteikti ir ievainoti, kas noteikti noasiņos, pirms atbrauks ātrā palīdzība. Varbūt viens no tiem ir Dāvids Saraks. Varbūt viņa nekad nekļūs par īstu ārsti, bet tagad, uz šīs salas, viņa bija to vienīgā cerība.

Natālija iekāpa atpakaļ busiņā. Savāca visu, ko varēja atrast. Izolācijas lenti, segu, dažas virves. Sānu nodalījumā ar sarkanu krustu

viņa atrada pārsteidzoši labi uzglabātu pirmās palīdzības aptieciņu. To visu viņa sabāza kādā vecā plastmasas maisā, izlēca no mašīnas un uzmanīgi sāka iet mājas virzienā.

Sešdesmit

SARAKS NONĀCA pie augļu dārza, viņš tik tikko bija sasniedzis kokus, kad Molnars viņam iešāva. Šāviens trāpīja ciskas aizmugurē, kāja zem viņa saļima. Viņš pakrita, pavēlās sāņus. Izvilka ieroci un šāva. Netrāpīja.

Viņa ierocis atteicās šaut, un viņš instinktīvi izvilka tukšo magazīnu. Kreisā roka bija nelietojama, tāpēc viņš iespieda pistoli starp kājām, kamēr ar labo roku meklēja rezerves magazīnu.

Molnars streipuļoja viņa virzienā, izšāva vēl vienu šāvienu, kas trāpīja tieši virs Saraka galvas. Sarakam izdevās sataustīt magazīnu, viņš to iebāza pistolē. Pagrieza ieroci, nomērķēja uz Molnara ķermeni un atvilka aizslēgu. Nospieda gaili.

Nekas nenotika.

Viņš uzsita ar laidi pret kāju, dzirdēja magazīnu noklikšķam pareizajā vietā. Vēlreiz pielādēja ieroci, atvelkot pistoles aizslēgu pret siksnu.

Molnars šāva viņam no pāris metru attāluma. Trāpīja kaklā. Galva saļima sāņus, un asinis sāka šļākties elpvadā; rīstoties ar asinīm, viņš cīnījās pēc gaisa.

-   Kur tad tu nu dosies, Dāvidiņ? Molnars ņirgājās, aizsperot Saraka ieroci.

Izskatījās, ka pusi Molnara virslūpas ir norāvusi eksplozija, viņa vaibstus bija pārvērtusi spokaina sejas izteiksme, dīvains smaids,

atklājot līdzenus, baltus zobus. Saraks izspļāva asinis, mēģināja nešķielēt uz mežmalu. Taču tas neizdevās.

Molnars pamanīja viņa skatienu. Sākotnēji viņš palūkojās uz augstajiem kokiem, tad pamanīja to, uz ko skatās Saraks.

—Uz izeju, viņš triumfējoši iesaucās. Protams!

Molnars devās garām Sarakam uz vecajiem betona vārtu stabiem, kas apzīmēja īpašuma robežas. Pēc tam viņš notupās pie tiem un sāka sparīgi rakt. Pašā apakšā uz netīrā betona bija iegravēts simbols. Divi “J” burti, pagriezti viens pret otru. Divas prom pagrieztas sejas. Molnars noslaucīja sniegu un pamanīja brezenta gabalu, ko sasalusī zeme bija izspiedusi augšup. Viņš to nedaudz pavilka, tad sāka smieties.

— Dāvid, tu tomēr sekoji maniem noteikumiem, — viņš murmināja. Protams, man to vajadzēja paredzēt. Es taču šeit biju stāvējis neskaitāmas stundas un tevi vērojis. Un atrisinājums bija man deguna galā. Jānuss, pārmaiņu dievs. Saistīts ar durvīm, izeju un vārtiem. Molnars atlieca galvu un sāka skaļi smieties. Tā bija nepatīkama, griezīga skaņa.

“Dievs, kas uzsāk un pabeidz visus karus,” nodomāja Saraks. Galva un ķermenis smeldza. Vajadzētu mēģināt nostāties uz kājām, izdarīt pēdējo izrāvienu, lai apturētu Molnaru. Bet tad saprata, ka viņam vienkārši nepietiks spēka. Viņš tikai lēnām sēdus kūņojās, tad atspieda muguru pret kādu vecu ābeli un izspļāva asinis. Sasprindzinājuma dēļ viņam nozibsnīja melns gar acīm. Pēc pāris minūtēm viņš, visticamāk, būs miris. Dīvainā kārtā viņš jutās atvieglots. Bet bija atlikusi viena neatrisināta lieta. Kāds uzdevums, kas jāpabeidz. Viņš pāris reižu sasprindzināja labo roku, sāka gramstīties gar bikšu staru.

Molnars turpināja rakņāt sniegu ap vienu no stabiem, atsedzot aizvien vairāk melnā brezenta auduma. Pēc tam ko līdzīgu rokturim.

—     Tu, Grāfs un jūsu romiešu dievi. — Molnars vīpsnāja. Saderam, ka es somā atradīšu konta numurus? Varbūt pat bankas kalkulatoru?

ATIFS LĒNĀM GĀJA pa zālienu. Spēra uzmanīgus soļus, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka nenokritīs. Sekoja pēdām sniegā, gluži kā Adnans bija darījis, kad viņi bija mazi.

Drēbes bija slapjas, viņš juta pilam asinis.

-    Drīz būsim klāt, Adnan, viņš murmināja.

Atifs pamanīja Dāvidu Saraku atspiedušos pret koka stumbru. Seja balta, galva nokarājās savādā leņķī. Viņam visapkārt bija redzami sarkani pleķi.

Otrs vīrietis stāvēja desmit metrus tālāk. Atifs viņu atpazina, tas pats, kuru viņš bija redzējis iznākam no Saraka mājām. Vai viņš bija Jānuss? Ja Saša runāja taisnību, tad Jānuss nebija vainojams Adnana nāvē. Bet Atifs negribēja uzņemties lieku risku. Tāds psihopāts kā Saša varēja teikt visu, kas ienāk prātā, lai tikai tas izklausītos ticami. Viņš nebija nācis tik tālu, lai pārdomātu un atceltu savu uzdevumu.

Atifs pacēla pistoli, juta sāpes pieņemamies spēkā. Astoņas balles, kas tuvojās deviņām.

Pirmā lode, kas tika raidīta Atifa virzienā, aizlidoja kādu metru garām. Viņš turpināja iet uz priekšu, nogaidīt un šaut tikai tad, kad būs drošs, ka trāpīs. Vīrietis šāva vēlreiz, izmantojot vienu no vecajiem stabiem par aizsargu. Vēlreiz netrāpīja, bet šoreiz lode aizsvilpa tik tuvu garām, ka Atifs sajuta vēja pūsmu. Viņš pacēla ieroci, nomērķēja.

Trešā lode trāpīja tieši zem ribām, lika viņam sagrīļoties. Atifs turpināja iet uz priekšu, piespieda sevi turēt pistoli augšup. Vīrieša ierocis iesprūda, Atifs redzēja viņu drudžaini taustāmies pēc jaunas magazīnas. Viņš spēra vienu soli, pēc tam vēl vienu. Vīrietis ielika jauno magazīnu ierocī un pacēla roku.

Atifs viņam šāva divreiz, tieši ķermeņa vidū. Vīrietis nometa ieroci un saļima pie vārtu staba. Atifs grīļodamies turpināja iet uz priekšu un neapstājās, iekams nebija piespiedis pistoles stobru pie vīrieša pieres. Pārāk vēlu saprata, ka tā ir kļūda. Milisekundi, pirms šāviens trāpīja Atifam, viņš pamanīja, ka vīrietis valkā bruņuvesti.

Atifs krita atmuguriski, pēdējā brīdī viņam izdevās sagrābt zaru un noturēties kājās. Vīrietis viņam iespēra virs ciskas, un Atifa kājas

sagrīļojās. Tad viņš spēcīgi iesita ar labo āķi pa Atifa ausi, un Atifs nokrita uz ceļiem, tad ar elkoni iesita pa viņa atslēgkaulu. Atifs nokrita uz priekšu, nonāca uz visām četrām. Juta zemi sagrīļojamies.

Ap viņa kaklu tika apliktas rokas, un plaukstas sažņaudza viņa kaklu. Viņš centās izvairīties, atbrīvot elpceļus.

Bet bija jau par vēlu. Vīrietis bija sagrābis viņu dzelžainā satvērienā. Atifs dzirdēja vīrieša smago elpu savā ausī. Juta viņa ķermeni izdalām adrenalīna smaku. Uzvaras smaku.

Atifs pagrieza galvu, centās iegūt vēl dažas sekundes. Viņš ļāva rokai slīdēt gar ikra ārpusi, iebāza to vienā no zābakiem. Aplika pirkstus ap saliekamo nazi, kuru bija paņēmis no Bakšī, izvilka to un atvāza asmeni. Tajā pašā brīdī viņa redzesloks sašaurinājās un viss kļuva melns. Viņš centās pacelt roku, bet saprata, ka nepietiks spēka.

SARAKS ATSPIEDA LABO ROKU pret celi. Ievilka plaušās tik daudz gaisa, cik vien spēja, viegli pievēra acis, tad ciešāk aptvēra Berha dotā revolvera laidi.

Uz gludenā ieroča virsmas šur tur bija manāms melnas izolācijas lentes gabals, bet tas viņu netraucēja. Viņš gaidīja, līdz mērķis atradīsies mazajā tēmēklī, tad nospieda līdz galam gaili un iešāva Pēteram Molnaram tieši viņa triumfējošajā, izsmejošajā smaidā.

Uz brīdi Molnars palika stāvam, plaukstas apvijis ap Atifa kaklu. Viņa nevainojamie priekšzobi bija pārvērtušies melnā caurumā. Skatiens tukši urbās Sarakā, it kā nespējot aptvert tikko notikušo. Brīdi vēlāk viņš bez skanas saļima.

Pēc pāris sekundēm Atifs atguva samaņu. Ievilka pāris sēcošu elpas vilcienu un atvēra acis, kad bija atspiedies pret celmu tajā pašā sēdošajā pozā kā Saraks. Uz zemes vien pāris centimetru tālāk viņš pamanīja savu pistoli. Viņš to pacēla, apvija pirkstus ap laidi. Sajuta, ka ierocis kļuvis smags.

-   Vai tas bija viņš? Atifs pamāja ar stobru pret Molnara ķermeni.

-   Jānuss?

Saraks pakratīja galvu, nokremšļojās un izspļāva baltajā sniegā mutē sakrājušās asinis.

-   Un kur tad viņš ir? Atifa balss izklausījās nogurusi.

-   Visur. — Saraks pamāja ar ieroci gaisā, pēc tam uz mājas pusi.

Atifs pacēla ieroci un nomērķēja to uz Saraku. Saraks nekavējoties

izdarīja to pašu pret Atifu. Pāris sekunžu viņi vienkārši sēdēja un skatījās viens uz otru pāri stobram.

-   Viens no tiem? Atifs murmināja. Kurš?

-           lu nesaproti. — Saraks klepoja un izspļāva vēl vairāk asiņu.

-   Jānuss nav viens no viņiem.

-   Kurš tad viņš ir?! Saki taču, pie velna! Atifs aizkaitināti vicināja pistoli. Pamanīja, ka to bija aizvien grūtāk noturēt. Viņš blenza uz Saraku, pēc tam uz sašauto māju, kur liesmas bija izlauzušās cauri jumtam. Augstu gaisā viņš redzēja izklīstam mākoņus. Un nu varēja manīt arī zvaigznes.

“Dievs, kas uzsāk un pabeidz visus karus,” kāda balss viņa galvā minēja. Izklausījās pēc Adnana.

Un pēkšņi viņš saprata, precīzi saprata, kā viss savstarpēji bija saistīts. Pašam par pārsteigumu, viņš pieķēra sevi smaidām. Tas bija izplānots tik eleganti, tik ārkārtīgi rafinēti. Un vienlaikus tik nežēlīgi.

-   Tu, — viņš murmināja. T-tu esi Jānuss. Tu, viņi, jūs. Visi kopā…

Saraks greizi pasmaidīja. Asinis pilēja no mutes kaktiņiem pāri zodam, veidojot mazus burbulīšus. Revolvera roka noslīdēja uz zemes.

Atifs nolaida ieroci, atspieda galvu pret koka stumbru un sāka smieties. Pēc pāris sekundēm viņam pievienojās arī Saraks.

Kad Natālija viņus atrada, viņi joprojām smējās. Aizsmakuši, graboši smiekli, kam nebija nekāda sakara ar prieku. Tie neaprāvās, līdz viņa pavēlēja tiem aizvērties.

Epilogs

-   KĀ MUMS TO NOKĀRTOT, ministra kungs? Vālins sēdēja klubkrēslā iepretim Stēnbergam. Deviņi miruši, vēl desmit ievainoti, daži no tiem policisti. Sliktākā operācija valsts vēsturē, viņš skaidroja.

-   Mēs to vērsīsim sev par labu, Stēnbergs atbildēja. Tā būs zīme, ka organizētā noziedzība piedzīvo lejupslīdi. Policijai nav kontroles, nepieciešami labāki līdzekļi, labāka vadība.

-   Un policisti notikuma vietā, viņu iesaistīšanās? Vālins jautāja.

—     Njā. Stēnbergs pamāja. Patiesībā tā galvenokārt ir Stokholmas apgabala kriminālpolicijas priekšnieces problēma. Tas tomēr ir viņas personāls. Minēšu, ka Eva Svenska rīkosies kā vienmēr vainu novels uz atsevišķiem darbiniekiem un mazgās rokas nevainībā. Viņai ir lieliskas izredzes to panākt. Berhs jau ir atlaists, un Dāvids Saraks ir izcils kandidāts, lai būtu visa notikušā grēkāzis. Turklāt viņam ir grūti aizstāvēties, vai ne tā?

— Bet ministra kungs taču neļaus Svenskai tik viegli tikt cauri sveikā? Vālina balss izklausījās norūpējusies.

Stēnbergs paraustīja plecus un pasmaidīja. Reizēm jāmaina attieksme, Oskar. Viss atkarīgs no sabiedrotajiem. Šorīt man bija lieliska tikšanās ar Karīnu Lemuānu. Evai Svenskai ir spēcīgs partijas atbalsts. Turklāt, kā norādīja Karīna, sieviešu kārtas policijas priekšnieks, nenoliedzami, mums liks izskatīties kā moderni domājošiem un progresīviem. Tas atrisina daudzas problēmas dažādās sfērās. Pakalpojumi un pretpakalpojumi, tā tas strādā.

Vālins pamāja, likās, ka viņš brīdi ko pārdomā. Tad atvēra mapi, kuru bija nolicis uz rakstāmgalda. Tajā bija divas veidlapas, kas izskatījās identiskas, ar iestādes logotipu pašā augšā.

-    Runājot par ko citu, ministra kungs! — viņš iesāka. — Mēs esam saņēmuši atbildes rezultātus no SKL. Asins paraugus no Sofijas Torningas dzīvokļa.

-   Jā, Stēnbergs atbildēja. Centās izklausīties pašpārliecināts.

Vālins paskatījās uz savu priekšnieku. Nogaidīja, līdz otra vīrieša

skatiens tik tikko noraustās. Un teica viņam tieši to, ko tas gribēja dzirdēt. Viņš izņēma vienu veidlapu no mapes un nolika to Stēnbergam priekšā.

-   Asinis bija Sofijas pašas, viņš sacīja. Tātad nav datu, kas apliecinātu, ka dzīvoklī atradās vēl kāds, kad nomira Sofija Torninga.

Viņš ieturēja pauzi, paskatījās uz teju identisko veidlapu, kas joprojām atradās mapē. Nogaidīja gana ilgi, lai arī Stēnbergs to redzētu, pirms lēnām aizvēra mapi.

-          Ministra kungam ir pilnīga taisnība, Vālins apstiprināja.

-   Sabiedrotie ir svarīgi. Bet nekad nedrīkst aizmirst, kas ir patiesie draugi.

Stēnbergs klusēdams sēdēja vairākas sekundes un vēroja Vālinu, pēc tam palūkojās uz Kenedija citātu virs vīrieša galvas. Beigās viņš uzmeta skatienu savam Patek Philippe pulkstenim. Uz brīdi viņam likās, ka sekunžu rādītājs ir apstājies.

-   Es saprotu, viņš neizteiksmīgi noteica. Paldies tev, Oskar.

-   Nav par ko, ministra kungs.

Vālins piecēlās un devās uz durvju pusi.

-    Un, starp citu… Stēnbergs piebilda, cenšoties izklausīties mierīgs. Kā atrisinājās lieta ar iefiltrēto personu? Vai mēs galu galā uzzinājām, kurš tas bija?

Vālins pakratīja galvu.

-   Visas nopratinātās personas apgalvo, ka nezina Jānusa patieso identitāti, lāpāt kā visi citi. Izskatās, ka Jānuss vienkārši ir izgaisis. It kā viņa nekad nebūtu bijis…

Pateicības

Grāmatas tapšanā vienmēr iesaistīti daudzi dažādi cilvēki. Dažiem ir viegli pateikties, kā, piemēram, ģimenei, izdevējam, redaktoram un aģentam. Vai ari jums, ģeniālie cilvēki, kas ir pārtulkojuši manus darbus dažādās valodās. Citiem ir grūtāk pateikties publiski, jo dažādu iemeslu dēļ es nedrīkstu atklāt jūsu patiesos vārdus. Tomēr tas nemazina manu pateicību par jūsu palīdzību.

īpašu paldies es vēlos nodot mentālistam Henrikam Fekseusam, kas man ārkārtīgi daudz iemācīja to, cik viegli apmānīt cilvēka prātu. Vismaz tiem, kas zina viņu noslēpumus.

Anderss de la Mote Ņujorka, 2014. gads

Anderss de la Mote MemoRandom

Redaktore Iveta Polkmane Mākslinieciskā redaktore Inguna Kļava Švanka Projektu vadītāja Una Orinska

Content

de la Mote Anderss MemoRandom

Sestdiena, 23. novembris

Piektdiena, 18. oktobris

Sestdiena, 23. novembris

Piektdiena, 18. oktobris

Viens

Divi

Trīs

Četri

Pieci

Seši

Septiņi

Astoņi

Deviņi

Desmit

Vienpadsmit

Divpadsmit

Trīspadsmit

Četrpadsmit

Piecpadsmit

Sešpadsmit

Septiņpadsmit

Astoņpadsmit

Deviņpadsmit

Divdesmit

Divdesmit viens

Divdesmit divi

Divdesmit tris

Divdesmit četri

Divdesmit pieci

Divdesmit seši

Divdesmit septiņi

Divdesmit astoņi

Divdesmit deviņi

Trīsdesmit

Trīsdesmit viens

Trīsdesmit divi

Trīsdesmit trīs

Trīsdesmit četri

Trīsdesmit pieci

Trīsdesmit seši

Trīsdesmit septiņi

Trīsdesmit astoņi

Trīsdesmit deviņi

Četrdesmit

Četrdesmit viens

Četrdesmit divi

Četrdesmit trīs

Četrdesmit četri

Četrdesmit pieci

Četrdesmit seši

Četrdesmit septiņi

Četrdesmit astoņi

Četrdesmit deviņi

Piecdesmit

Piecdesmit viens

Piecdesmit divi

Piecdesmit trīs

Piecdesmit četri

Piecdesmit pieci

Piecdesmit seši

Piecdesmit septiņi

Piecdesmit astoņi

Piecdesmit deviņi

Sešdesmit

Epilogs

Pateicības