de la Mote Anderss

Troksnis

Anderss de la Mote

Troksnis

Anetei

Vissirsnīgākā pateicība visām Skudrām, bez kuru padomiem un darba Spēle nebūtu kļuvusi par īstenību.

Autors

No: Mail Delivery Service Kam: Badboy.128@hotmail.com Temats: Delivery Status Notification Datums: 26. jūlijs, 23.44

Failed; 6.2.12.12 (rerouted)[1]'

Oriģinālā ziņa

No: Badboy.128@hotmail.com

Kam: undisclosed recipients2

Temats: Spēle

Datums: 26. jūlijs, 23.43

Labdien, avīzes/TV kanāla ziņu redakcija/blog!

Aptuveni pirms četrām nedēļām es vilcienā atradu mobilo telefonu. Spīdīgu modeli no slīpētā tērauda ar skārienekrānu.Tas mani ievilka notikumu ķēdē, kura pirms dažām dienām noslēdzās Tūršhamnsgātanā, un tagad es to vēlos pastāstīt jums.

Mani sauc Henriks Peteršons, draugiem HP, esmu 31 gadu vecs. (Es patiesībā nesaprotu, kāda te nozīme manam vecumam, bet šķiet, ka jūs parasti interesējaties par šādu informāciju, tā ka lūdzu.)

Tūršhamnsgātanas vārdam šobrīd jau vajadzētu izraisīt zināmas asociācijas, jo tieši tur uzsprāga bumba. Bumba, kas patiesībā bija paredzēta kaut kam pavisam citam. (Es nerakstu vārdu, jūs paši saprotat, ko es domāju, un nekad nevar zināt, kurš uzraudzības filtrs uzķer šo meilu…)

Atpakaļ pie mobilā telefona vilcienā!

Telefons uzaicināja mani uzspēlēt Alternate Reality Game, sarežģītu spēli, kas izpludina robežas starp fantāziju un īstenību. Tev jāizpilda mazi uzdevumi un reizē jānofilmē viss ar telefonu. Par to tu nopelni punktus, nokļūsti labāko rezultātu sarakstā un saņem vērtējumu no tiem, kas skatās visu onlainā. Turklāt veiksmes gadījumā tev par to samaksā. Izklausījās superīgi, un es ātri vien tur iesaistījos.

Taču Spēle izrādījās daudz reālāka, nekā biju domājis.

Un bīstamāka…

Mazliet pagūglējiet mīklainus notikumus pēdējās nedēļās! Policijas auto, kas apgāzās Lindhāgena laukumā, nodegusi tukša māja Fjerdhundrā, nemaz nerunājot par to, kas notika ar karalisko kortežu Kungstredgordsgātanā…

Tas viss ir saistīts ar Spēli.

Jūs, protams, brīnāties, kā es to varu zināt…

Vienkārši aiz tā stāvēju es. Es pavilkos uz kaifu, sajūtu, ka kibertelpā ir publika, kas mani apbrīno. Atzinīgi novērtē visu, ko es daru. Un, būdams nožēlojams atzinības narkomāns, es ļāvu, lai Spēle mani ievelk. Pārbīdīju pieļaujamā robežas tik tālu uz priekšu, ka pazaudēju tās no skata. Pat nodarīju pāri tiem, kurus mīlu…

Patētiski, vai ne? Kā gan var kaut ko tādu darīt tikai atzinības dēļ?

Bet palūkojieties paši uz sevi. Cik daudziem no jums, kamēr lasāt šo vēstuli, blakus citā logā ir atvērts Facebook, Twitter vai Instagram? Cik daudzi izmanto šīs pašas aplikācijas mobilajā un kompulsīvi tās pārbauda kopš brīža, kad atver acis, līdz brīdim, kad aizmieg?

Es minētu: visi. Ikviens no jums.

Tad diezin vai jums ir tiesības mani nosodīt!

Es nešaubos, ka jūs padarīsiet savu darbu kārtīgi, tāpēc tikpat labi varu atklāt visu uzreiz.

Man ir māsa, Rebeka Normēna, kas strādā miesassargu vienībā Drošības policijā. Jā, jā, TĀ Rebeka Normēna. Jūs noteikti pēdējās dienās esat daudz par viņu rakstījuši. Medaļa un viss pārējais.

Beka lieliski dara savu darbu, viņa ir laba miesassardze. Patiesībā ļoti laba. Tas gan nav nekāds brīnums, jo viņa ir trenējusies kopš bērnības.

Vienmēr mani piesedza. Izņemot vienu vienīgu reizi, kad es iejaucos un izglābu viņai dzīvību. Uzņēmu lodi viņas vietā.

Bet tas bija sen un par to mēs nerunājam…

Kaut kādā veidā Spēles vadītājam izdevās izmantot mūsu sabojātās attiecības, un es pakļāvu Beku tādām šausmām, ko vislabprātāk vēlētos aizmirst.

Viņa nav iejaukta Spēlē, katrā ziņā ne tā kā es. Patiesībā viņa pat apšauba Spēles eksistenci. Bet tas ir tieši tas, ko Verbals saka filmā "Parastie aizdomās turamie":

The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn't exist.3

Lai nu kā, esmu pastāstījis jums pietiekami, tāpēc sāciet rakt.

Pārbaudiet, kam patiesībā piederēja drupu kaudze Tūršhamnsgātanā. "ACME telekomunikāciju pakalpojumi" ir tikai fasāde. Šīs ēkas aprīkojums tika izmantots, lai vadītu Spēli, apkopotu informāciju, izdalītu uzdevumus un ļautu cilvēkiem iesaistīties totalizatorā par iznākumu.

Vispirms noskaidrojiet, kas notika ar datorģēniju Ērmanu, kurš instalēja visus serverus. Tas nav patīkams stāsts, bet… ja reiz cilvēks ir tur ievilkts, viņam nav izejas.

You are always playing the game!4

Parunājiet ar manu veco BFFS Magnusu Sandstremu, kuram gandrīz nodedzināja datorveikalu (sauciet viņu par Farūku, citādi viņš sadusmosies).

Pieskaitiet vēl visas dīvainības, kas notiek katru dienu. Nobrukušas datorsistēmas, sabotāžas, neizskaidrojamas zādzības, pazuduši cilvēki, mīklainas slepkavības…

Salieciet puzles gabaliņus kopā un domājiet lielā mērogā.

Un tad vēl lielākā!

Jums būs krietni daudz, ko rakt, bet, kad būsiet nokļuvuši līdz pašai būtībai, jūs nespēsiet noticēt savām acīm.

"Viņi spēlē jau ļoti sen," man sacīja nabaga Ērmans.

Tas noteikti ir taisnība.

Esiet piesardzīgi, Spēles vadītājam ir acis un ausis visur, un viņš darīs visu, kas viņa varā, lai jūs apturētu.

Rociet dziļi, salieciet puzli un pats galvenais neuzticieties nevienam!

HP

P.S. Necentieties mani sameklēt. Kad lasīsiet šo vēstuli, es jau atradīšos tālu prom. Vietā, kur neviens nespēs mani atrast. Pat Spēles vadītājs ne.

This message did not reach its intended recipients.

It was rerouted and removed by the administrator on July 26 at 23.43.6

Buzz [bAZ]

To leave, to get away from your current situation Something that creates excitement, hype or a thrill A rush or feeling of energy, excitement, stimulation or slight intoxication The verb used when posting something (mainly on Google buzz)

To clip, to cut, to shave, to snip, to remove, to mow A method of obtaining immediate attention Being overly and unnecessarily aggressive

A continuous, humming noise, as of bees; a confused murmur, as of a general conversation in low tone A whisper; a rumour or report spread secretly or cautiously Making a call7 <*

www.wi kti ona ry.com www.dictionary.com www.urbandictionary.com

“The speed of communication is wondrous to behold. It is also true that speed can multiply the distribution of information that we know to be untrue.”

Edward R. Murrow8

“Nothing travels faster than light, with the possible exception of bad news, which follows its own rules.”

Douglas Adams1 ’

Viņa bija nomodā tikai dažas sekundes, kad saprata, ka vīrietis atrodas viņai aiz muguras. Ka viņš svelošajā saulē ir stāvējis krietnu brīdi, gaidīdams, līdz viņa atjēgsies.

Viņa bija sapņojusi par al-gurabu mazu, kārnu tuksneša kraukli ar zilgani spīdīgām spalvām. Putns bija sēdējis smiltīs pavisam tuvu blakus. Pieliecis galvu un ziņkārīgi skatījies uz viņu ar savām pipargraudiņu acīm, gluži vai kā brīnīdamies, ko viņa te dara pilnīgi viena.

Patiesībā viņa nezināja, vai tā bijusi fantāzija vai arī īsts krauklis bija gribējis tuvāk aplūkot viņas nedzīvo ķermeni.

Bet, īsts vai ne, tagad putns bija prom. Varbūt to bija nobiedējusi vīrieša klusā klātbūtne?

Vīrieša atgriešanās varēja nozīmēt tikai vienu.

Piepeši viņa bija pilnīgi modra, pulss strauji dunēja pret bungādiņām.

Viņa dziļi ievilka elpu, pirms lēnām pagrieza galvu vīrieša virzienā.

Saule žilbinādama atspoguļojās pret kādu priekšmetu vīrieša rokā un lika viņai instinktīvi pacelt vienu roku pie apdegušās pieres.

Tajā pašā mirklī viņa saprata, ka Spēle ir galā.

Viens i neverlands/nekurzeme

Oiviem ātriem soļiem viņš bija klāt.

Viņa pat nepaspēja reaģēt, kad jau bija norauta no krēsla. Viņas mugura pret sienu, viņa roka stingrā tvērienā ap viņas kaklu tik stipri, ka pirkstgali pacēlās virs mīkstā paklāja.

Porcelāna šķindoņa un pārējo viesu pārbīļa kliedzieni bet viņam bija vienalga. Salons atradās sestajā stāvā, paies vismaz trīs minūtes, iekams paspēs ierasties viesnīcas apsargi. Un ar trim minūtēm vairāk nekā pietika, lai viņš izdarītu to, kas jādara.

Sieviete gārdza, drudžaini cenzdamās atsvabināties no tvēriena, bet viņš spieda arvien stiprāk. Līdz sajuta, kā pretestība izsīkst. Glīti nogrimētās sejas krāsa no koši sarkanas pārvērtās krītaini bālā un piepeši saderēja ar viņas gaišo kostīmu.

Blond businesswoman — my ass!'

It kā viņu varētu piemuļķot ar tik vienkāršu maskēšanos.

Viņš atslābināja tvērienu tikai tik daudz, lai sievietes smadzenēm piekļūtu neliela deva asiņu, un ar brīvo roku taustījās pēc kāda priekšmeta uz galda. ’

Piepešs, slikti mērķēts spēriens pa cirkšņiem lika viņam sarauties, taču sieviete bija pazaudējusi vienu kurpi, un bez Jimmy Choo spēriens nebija pietiekami stiprs, lai liktu viņam atlaist tvērienu.

Viņš atkal sažņaudza ciešāk viņas kaklu un pietuvināja savu seju viņējai. Šausmas viņas acīs bija savādi patīkamas.

-    Kā jūs mani atradāt? — viņš šņāca, paceldams telefonu sievietei pie acīm. Spīdīga, sudrabota mantiņa ar skārienekrānu.

Pēkšņi telefons atdzīvojās. Viņš refleksīvi pavirzīja to tālāk un, sev par izbrīnu, ieraudzīja displejā paša seju. Pārsteigts skatiens, ieplestas acis, piesārtusi un nosvīdusi āda. Mobilajam otrā pusē droši vien bija kamera, jo, kad viņš pakustināja roku, displejā parādījās ari sievietes pārbiedētā seja.

Beauty and the fucking beast, in podcast!2

Johaidl! Ko, ellē, viņš īsti darīja?!

Viņam taču vajadzēja būt supervaronim, pasaules glābējam bet šis? Mesties virsū sievietei?! Vai viņš tiešām bija kritis tik zemu?

Viņš atkaļ sastapa sievietes skatienu, taču šoreiz šausmas viņas acis lika viņam sajust tukšumu.

Viņš nebija savā ādā.

Viņš nebija…

-    Andersena kungs?

-     Hmm?! HP salēcās.

Pie viņa galdiņa stāvēja vīrelis formastērpā, maigā balss bija tieši tik skaļa, lai pārkliegtu salona iemidzinošo fona murdoņu.

-    Piedodiet, ka jūs iztraucēju, ser, bet jūsu jaunais numurs ir sagatavots.

Vīrelis sniedza mazu papīra aploksni ar atslēgas karti.

-    931. numurs, Andersena kungs. Mēs jums piešķīrām labāku numuru. Bagāža jau ir nogādāta augšā. Ceru, ka jūs pie mums jutīsieties labi, mēs ļoti atvainojamies par sarežģījumiem ar numuru maiņu.

Vīriņš viegli palocījās un uzmanīgi.nolika aploksni uz galda.

-    Vai ieliet vēl kafiju, ser?

-    Paldies, nē, HP nomurmināja un sarkanām acīm uzmeta skatienu galdiņam pie loga. Jā, sieviete joprojām tur sēdēja un blakus viņas tasītei joprojām gulēja sudrabotais mazais taisnstūris, kas bija licis viņa fantāzijai sajukt prātā.

Viņš atkal aizvēra acis, paberzēja degunu un pāris reižu dziļi ievilka elpu.

Vai bez fakta, ka telefons izskatījās pazīstams, vēl kaut kas varēja liecināt, ka tie ir viņu panākuši?

Viņš izmantoja savu jau nezin kuro viltoto pasi, un neviena no tām nebija ne mazākajā mērā saistīta ar iepriekšējām. Viņš bija pieņēmies svarā par dažiem kilogramiem, sagādājis kārtīgu iedegumu un garu, gaišu hipija bārdu, kas saderējās ar vēl garākajiem matiem. Zviedru valodā viņš nebija runājis vismaz gadu, kopš pameta Taizemi. Citiem vārdiem sakot, risks, ka viņu varētu identificēt, bija pavisam niecīgs, lai neteiktu mikroskopisks. Bez viņa paša visā pasaulē nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas zinātu, kur viņš atrodas.

Un secinājums, Šerlok?

Tā truba noteikti bija sakritība. Gandrīz visi viedtālruņi izskatījās līdzīgi, lielāko daļu noteikti ražoja vienos un tajos pašos ķīniešu vergu fabrīķos. Turklāt šī nebija pirmā reize, kad viņam šķita, ka tie ir vinu atraduši…

HP nevarēja pat saskaitīt, cik reižu panikā bija meties ārā pa sētas durvīm vai lejā pa ugunsdrošības kāpnēm, lai izvairītos no iedomātiem sekotājiem.

Kaut gan kopš pēdējā kaifa bija pagājuši mēneši, apstiprinājumu alkstošās smadzenes joprojām regulāri izspēlēja jociņus. Servēja spokus gaišā dienas laikā ar draudzīgiem sveicieniem no pelēkajiem vīriņiem smadzeņu abstinences zonā.

Miega trūkums to visu vēl pastiprināja.

Viņam tikko bija izdevies izkaulēt ērtāku numuru, kas atradās tālāk no liftiem. Bet viņš jau zināja, ka tas nelīdzēs…

Sieviete, kurai piederēja telefons, negrasījās to pacelt. Viņa mierīgi malkoja savu kafiju, lūkojās uz jūru un šķita nemaz nemanām HP. Viņa bija visai pievilcīga, mazliet pāri četrdesmit, blondi mati karē griezumā. Žakete, bikses un zempapēžu laiviņas. Tuvāk ieskatoties, HP pamanīja, ka viņa bija ļāvusi papēdim izslīdēt no vienas noteikti bezkaunīgi dārgās kurpes un šķietami neapzināti šūpoja to virs sakrustotajām potītēm.

Kaut kāda iemesla dēļ šī izklaidīgā kustība HP mazliet nomierināja. Viņš dziļi ieelpoja caur degunu un lēnām izpūta gaisu pa muti.

Visa viņa sapņu dzīve gandrīz nemanāmi bija mainījusies.

Četrpadsmit nolāpīti trimdas mēneši. Par četriem vairāk, nekā viņš bija notupējis aiz restēm. Protams, daudzējādā ziņā stipri patīkamāki, tomēr nemiera sajūta šobrīd dīvainā kārtā bija apmēram tāda pati.

Naktis bija visļaunākās. Zāles būdiņas, hosteļi, lidostu viesnīcas vai tādas platīna pilis kā šī tam nebija lielas nozīmes. Bezmiegam nerūpēja auduma blīvums palagos.

Tūres sākumā viņš bija centies sagādāt sev kompāniju, ballītēs pie nometņu ugunskuriem copējis ķiķinošas mugursomnieces, kas spēja pļāpāt visu nakti. Vēlāk, kad viņam apriebās bezjēdzīgās pilloivtalk3 un pludmales muzikantu versijas par Oooh baby it's a wild world'1 , viņš bija aprobežojies ar piedāvājumu viesnīcas bārā.

Taču nu jau labu laiku HP nebija jutis cilvēcisku tuvumu. Tā vietā bija nākusi zālītes apdūmota dročīšana pie kādas no stulbajām pornofilmām, ko prasīja viņa aizvien vairāk notrulinātā dzimumdziņa. Pēc tam remdens, numurā piegādāts ēdiens, ātri tinot uz priekšu taizemiešu pirātiskos grāvējus, līdz viņš ieslīga stāvoklī, kas kaut nedaudz atgādināja miegu. Pelēka migla, kurā fantāzija aizjoņoja savus ceļus un izpētīja vietas, ko viņš vislabprātāk būtu aizmirsis.

Bija jāatzīst, ka viņa sapņus lēnām pārņem…

*

Elle!

Lai gan viņa bija ieraudzījusi automātus, jau pirms kortežs apstājās, pretī sitās tik stipra smaka, ka viņa tos uz pāris sekundēm gandrīz aizmirsa.

Saldens, smacējošs triecienvilnis, ko veidoja cieši kopā saspiesti ķermeņi, atkritumi, notekūdeņi un puvekļi. Viņa bija sajutusi smaku jau vakar, kad viņi izlūkoja ceļu, taču šodien bija krietni karstāks un karstums, šķiet, lika smakai pieaugt ģeometriskā progresijā.

Viņu apstāšanās vietu drīz ielenca ļaužu pūlis. Simtiem uzbudinātu cilvēku spiedās pret plastikāta lenti, kas bija nostiepta, lai turētu viņus pa gabalu.

Karavīri pārmija nervozus skatienus. Rokas sažņaudza ieroču spalus, kamēr viņi nemierīgi soļoja šurpu turpu pa sarkanajām smiltīm.

Te bija seši automāti un tikpat daudz karavīru slikti piegulošās, sviedru plankumu izraibinātās aizsargkrāsas formās un nomītos /abakos. Viņu komandieris, krietni labāk ģērbts virsnieks spožās spoguļbrillēs, mudinoši pamāja, lai Rebeka izlaiž savu apsargājamo. Viņa dienesta ierocis joprojām atradās makstī pie labās gūžas, un tas nozīmēja pavisam septiņus ieročus, neskaitot viņējos.

Kad Rebeka vilcinājās, virsnieka žesti kļuva nepacietīgāki, taču viņa virsnieku ignorēja. Viņa joprojām stāvēja pie atvērtām mašīnas durvīm, kamēr viņas autovadītāja Karolīna Modīna gaidīja pie stūres, motoru neizslēgusi.

Rebeka dzirdēja aizcērtamies pavadošās automašīnas durvis un pameta ātru skatienu pār plecu. Jēransons un Malmēns pienāca tuvāk. Neviens no vīriem neko neteica, taču viņu sejas izteiksme zem saulesbrillēm skaidri rādīja, ko viņi domā par situāciju.

Pūlis, kļuvis vēl skaļāks, spiedās pret norobežojumu, un nožēlojami mazie mietiņi, kas turēja lenti, sāka padoties. Rebeka uztvēra atsevišķus vārdus angļu valodā.

Help us. No food, no doctor?

Karavīrs, kurš stāvēja viņai vistuvāk, nervozi aplaizīja lūpas, turēdams pirkstus uz ieroča drošinātāja.

Klik, ldik.

Uzlikts, nonemts.

Nav bīstams, ir bīstams.

Viņai pār muguru noritēja sviedru lāse. Tad vēl viena.

-    Nu, ko mēs gaidām, Normēna?

Izkaltušais vēstniecības padomnieks Glads acīmredzot pats bija izkāpis no mašīnas otrā pusē un nostājies viņai aiz muguras.

-    Prese gaida, laiks kustēt. Mēs jau esam nokavējušies.

Viņš pasniedzās pēc aizmugures durvju roktura, lai pats izlaistu starptautiskās palīdzības lietu ministri, bet Rebeka viņu apsteidza.

-    Neaiztieciet durvis! viņa nošņācās, ar plaukstu uzsizdama pa rūti.

Padomnieks nelaida vaļā rokturi, un viņi pāris sekunžu stāvēja, pārmīdami niknus skatienus. Tad Glads atlaida tvērienu, izslējās un aizvainoti sakārtoja kaklasaites mezglu.

-    Cik ilgi mums būs jāstāv ārā, karstumā, Normēna? viņš pažēlojās pietiekami skaļi, lai caur tonētajiem stikliem viņu sadzirdētu ministre. Vai jūs tiešām neredzat: jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo vairāk šie cilvēki iekarsis. Viņi mūs gaida — gaida ministri, vai jūs nesaprotat?

Jā, viņa saprata, taču šajā situācijā kaut kas bija aplam.

Vakar, izlūkodami šo vietu, viņi bija varējuši aizbraukt visu ceļu līdz pat bēgļu nometnes birojam, kur bija paredzēta tikšanās. Turpretī šodien ceļš negaidīti bija slēgts labu gabalu pirms mērķa, lai gan viņa tālumā varēja saskatīt daudz automašīnu.

Pavadīt ministri divsimt metru caur ļaužu pūli sešu nervozu vai-1 dības karavīru apsardzībā nešķita labs risinājums.

Un, starp citu, kāpēc tik maz?

Vakar te bija desmitiem karavīru, bruņumašīnas un pat helikopters gaisā. Bēgļi lielākoties bija sēdējuši savās noplukušajās teltīs un tik tikko uzdrošinājušies pabāzt ārā degunu.

Šodien situācija bija gluži pretēja.

-    Come on, let’sgo!Ali isgood, ali isgood…6 uzsauca virsnieks un dedzīgi māja, lai viņi nāk tuvāk, kamēr pāris viņa karavīru neveikli mēģināja aizgaiņāt visuzmācīgākos cilvēkus pie plastikāta lentes.

Tomēr Rebeka šaubījās. Lai gan pūlis kļuva aizvien skaļāks, viņai šķita, ka joprojām var saklausīt ieroča drošinātāja metāliskās skaņas. Gandrīz kā sekunžu rādītāju. v

Klik…

Klik…

Klik…

Viņa neapzināti pielika roku pie pistoles makstī.

-    Mums jāiet, īdēja Glads, un Rebeka sajuta bailes viņa balsī.

Jēransons un Malmēns pārmija skatienus pār auto jumtu.

-    Ko tu darīsi, Normēna?

Viņas vietniekam bija taisnība. Viņai jāizlemj.

Bīstami?

Nav bīstami?

Izlem, Normēna!

Protams, viņai vajadzētu atvērt durvis un izlaist ministri. Tomēr viņa joprojām nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka te kaut kas ir aplam kaut kas daudz nopietnāks par saniknotu ļaužu pūli, slēgtu ceļu vai ilīdīgu vēstniecības padomnieku.

Pistoles gumijotais spals plaukstā šķita lipīgs.

Klik…

Un piepeši Rebeka viņu ieraudzīja. Vīrieti pūlī pa labi, pēc izskata tādu pašu kā visi pārējie klaigājošie tumšādainie cilvēki apkārt. Garš, balts krekls, tumšas harēma bikses un auduma gabals ap galvu. Tomēr kaut kas padarīja viņu atšķirīgu.

Viņš bija mierīgs. Nekliedza, nevicināja dūres un necentās pievērst viņas uzmanību.

Toties viņš mērķtiecīgi virzījās uz priekšu. Mierīgi izlauzās caur saviem sašutušajiem nelaimes biedriem un nāca aizvien tuvāk.

Vīrietis kaut ko turēja rokā, un pagāja dažas sekundes, iekams Rebeka ieraudzīja, kas tas ir.

Plastmasas maisiņš, kurš, spriežot pēc koši dzeltenās, vienmērīgās krāsas, vēl nebija paspējis izbalēt saulē un saburzīties kā viss pārējais nometnē. Ko gan kaut kas tik jauns un tīrs darīja šajā caurcaurēm nožēlojamajā postā?

Rebeka ar kreiso roku aizēnoja acis un centās fokusēt skatienu. Maisiņš neskaidri vīdēja viņas redzeslaukā brīžiem to aizsedza cilvēku kājas, brīžiem tas atkal iznira brīvā laukumiņā. Koši dzeltens, gluds un pilnīgi atšķirīgs.

Mirkli viņai šķita, ka maisiņa dibenā ir redzams tumšs priekšmets.

Un viņa bija izlēmusi.

-    Iekāpt! Rebeka uzkliedza un pameta ašu skatienu uz abiem kolēģiem, lai pārbaudītu, vai viņi sapratuši pavēli.

-   Tūlīt iekāpt, mēs aizbraucam! viņa vēlreiz uzsauca Malmēnam, kas acīmredzot nebija dzirdējis viņas balsi pūļa radītajā troksnī.

Sākumā viņas vietnieks nereaģēja, bet tad īsi pamāja un ar roku deva zīmi trešās pavadošās mašīnas šoferim pabraukt atpakaļ un atbrīvot viņiem ceļu.

-    Ko jūs darāt, Normēna?! iesaucās vēstniecības padomnieks, satvēris vinu aiz labās rokas.

Rebeka viņu gluži vienkārši nokratīja.

-    Mašīnā, Glad, ja negribat palikt! viņa nošņācās un vienlaikus deva zīmi savai autovadītājai gatavoties aizbraukšanai.

Glads turpināja bļaut, bet Rebeka viņu nedzirdēja.

Vīrietis ar plastmasas maisiņu bija pazudis no redzeslauka, taču viņa bija droša, ka viņš ir kaut kur pūlī un joprojām tuvojas viņiem.

Džips viņiem aiz muguras pabrauca dažus metrus atpakaļ, un Rebeka, nenolaizdama skatienu no pūļa, paklaudzināja pa auto jumtu, dodama Modīnai zīmi darīt tāpat.

Viņu automašīna lēnām sāka ripot atpakaļ pa nelīdzeno ceļa segumu. Pasažieru durvis joprojām bija plaši vaļā, gaidot, kad viņa leks iekšā.

Mirklī, kad kortežs sāka atkāpšanos, ļaužu pūļa kliedzieni pārvērtās saniknotā rēcienā un vārgais norobežojums pārtrūka. Tuvākais karavīrs pat nepaspēja pacelt ieroci, kad pūlis jau bija viņu aprijis.

Dažu sekunžu laikā viņu automašīna bija ielenkta. Rokas dauzīja pa motora pārsegu un vējstiklu, raustīja Rebekas drēbes un centās atraut viņu no atvērtajām durvīm.

Rebeka paklupa un vienu panikas pārpilnu mirkli bija tuvu kritienam.

Viņas pulss auļoja, viņa centās izrauties, bet uzbrucēji tuvojās no visām pusēm. Rokas grābstījās gar jostu, stiepās pēc pistoles, kas bija piespiesta pie sāna zem labās rokas. Rebeka trieca kreiso dūri kādam sejā, celi kādam cirkšņos, bet pakausi atpakaļ pret kādu balsi, kas auroja viņai ausī, tomēr uzbrucēju bija pārāk daudz. Jebkurā brīdī viņa varēja nokrist, un viss būtu galā.

Piepeši mašīna noraustījās, un smagās durvis nogāza pietiekami daudz uzbrucēju, lai Rebeka varētu atbrīvot labo roku un izvilkt pistoli.

Stobru gaisā, nospiest gaili!

Irnu is noraustījās viņas rokā — vienu reizi, tad vēl vairākas, un <lir.mil i< i ieni visapkārt pārtapa baiļu un panikas kliedzienos. Viņa

bija brīva. Tuvāk stāvošie metās bēgt un uzdūrās citiem, kas joproj.im spiedās šurp no aizmugures. Kliedzieni sajaucās ar sadūrušosķermeņu būkškiem.

Rebeka izdzirdēja šāvienus taisni priekšā īsas zalves, tarkšķošu automātu uguni, droši vien tēmētu uz ļaužu pūli. Kāda lode kā nikna kamene aizdūca tikai pārdesmit centimetru no galvas, bet viņa to tik likko ievēroja.

Modina palielināja motora apgriezienus, un automašīnas riteņi uzjundīja putekļus, piepildot redzeslauku ar sarkanīgu miglu. Mašīna sāka uzņemt ātrumu. Rebeka atkal paklupa, tomēr pēdējā brīdī viņai izdevās satvert auto šūpojošās durvis. Viņas pirksts joprojām atradās uz mēlītes, stobrs notēmēts pret debesim.

Vīrietis iznāca no putekļu mākoņa tieši pretī motora pārsegam. Sešu, varbūt astoņu metru attālumā. Veikli pārlēcis pāri gulošajiem ķermeņiem, viņš līkumoja starp bēgošajiem cilvēkiem, lai tiktu pie viņu mašīnas. Viena roka pa pusei ārā no plastmasas maisiņa. Priekšmets tagad bija skaidri redzams.

Rebeka nolaida pistoli un centās mērķēt uz vīrieša kājām, taču nespēja noturēt ieroci nekustīgi.

Mašīna palielināja ātrumu, uzjundot vēl vairāk sarkanu putekļu, un ar triecienu atdūrās pret otrās mašīnas purngalu. Durvis atsitienā trāpīja Rebekai pa zodu, viņa atkal gandrīz nokrita. Dažus mirkļus viņa redzēja tikai zvaigznes un sarkanus putekļus.

Kad skats noskaidrojās, revolveris tēmēja tieši uz viņu.

*

Sieviete jāja viņu kā rodeo ērzeli.

Nevainojamās silikona krūtis šūpojās līdzi ritmā, kad viņa berzēja savu epilēto kājstarpi pret viņa kaunuma kaulu. Viena viņas roka uz gultas galvgaļa, otra ciešā tvērienā ieķērusies viņa garajos matos tik stipri, ka viņš sajuta matu saknes trūkstam, kad sieviete pievilka viņu sev klāt. Viņas kurpju papēži ievilka dziļas, sāpīgas rievas vina ciskās.

Bet viņam bija vienalga, jo biznesmene šobrīd sniedza viņam mūža labāko piedzīvojumu.

HP noteikti nebija nepieredzējis gultas pilots gluži pretēji! Katrā ziņā pats sevi vienmēr bija uzskatījis par Top Gun šajā lauciņā. Taču viņas prasme bija absolūti fenomenāla! Gada Gonzo balva Adult Awards' ceremonijā ar dubultu nomināciju female performer of the year% kategorijā. Piedzīvojums bija tik pilnīgs, ka HP dažubrīd bija spiests atgādināt sev par nepieciešamību elpot.

Cirkšņi sāka raustīties, uzbudinājums pārņēma visu ķermeni, kamēr viņš veltīgi centās pievērst domas kaut kam atvēsinošam. Tas nebija iespējams.

-     I'm coming,9 HP brīdinoši nogārdzās, bet sieviete pat negrasījās nokāpt. Viņa palaida vaļā gultas galu, pārvietoja roku aiz muguras viņam pie cirkšņiem un mirklī, kad viņš kulminēja, ieurba nagus vina sēkliniekos.

Viņš gandrīz izlaida garu! Orgasms bija tik spēcīgs, ka HP izliecās tiltiņā, un, spriežot pēc sievietes kliedzieniem, viņa šo kustību izmantoja savā labā.

Viņam vajadzēja vairākas minūtes, lai atgūtu sajēgu. Pa to laiku sieviete novēlās no viņa un aizsmēķēja cigareti.

—Isn’t this a non-smoking room?™ — bija pirmais, ko HP izstostīja, atguvis runas spējas.

— Who are you — the smoking policed — Sieviete iespurcās un izpūta griestos garu dūmu stabu.

Tieši tā, kuru tas interesē? Cik stulbs gan viņš reizēm varēja būt!

-     K-kā… tevi sauc? HP nomurmināja, nevarēdams izdomāt labāku repliku.

—     Anna. Anna Argosa.

Sieviete nospieda cigareti vienā no glāzēm uz naktsskapīša un pašļūca tālāk gultā.

-    Ēēē… prieks iepazīties, Anna.

Taču sieviete neatbildēja. Viņas mute jau bija aizņemta ar mirušo augšāmcelšanu.

Ierocis tēmēja tieši uz viņu, tomēr Rebeka nespēja pakustēties.

Viņa karājās ar rokām pār automašīnas durvīm, kamēr kājas vil1,.is pa garām zibošo zemi. Labajā rokā viņai joprojām bija pistole, bet, tā kā viss ķermeņa svars šobrīd balstījās uz rokām, viņa nevareja to pacelt vairāk par dažiem centimetriem. Rebeka centās atrast pamatu zem kājām, sadalīt svaru un atbrīvot roku.

Skrienošais vīrietis jau bija pacēlis savu ieroci, un Rebeka aptvēra, ka nepaspēs.

Smiltis pašķīda zem riteņiem, uzvirpuļoja ap viņu un atkal pārvērta redzeslauku sarkanā tunelī. Vienīgais, ko viņa redzēja, bija spožais revolvera stobra caurums otrā galā. Viņa gaidīja šāvienu.

Taču tas neatskanēja.

Mašīna spēji pagriezās pa labi, un pagrieziena spēks bija tik liels, ka pa pusei iemeta viņu salonā. Rebeka ieķērās sēdeklī, ar vienu kāju atspērās pret stenderi un ievilkās iekšā. Mašīna turpināja griezties, durvis aiz viņas aizcirtās. Jau nākamajā sekundē viņi bija pagriezušies par simt astoņdesmit grādiem un traucās uz priekšu pa ceļu, pa kuru tikko bija ieradušies.

Viņus apņēma džipa riepu saceltie putekļi, un Modīna bija spiesta ieslēgt stiklu tīrītājus.

Rebeka pagriezās, lai saskatītu uzbrucēju caur aizmugures stiklu. Viņa atbalstījās starp sēdekļiem, turot ieroci gatavības pozīcijā. Skatiens gar stobru, pirksts uz mēlītes…

Taču aiz viņiem bija tikai virpuļojošs sarkanu putekļu mākonis, kas aprija visu pasauli. Bēgļu nometne, ļaužu pūlis, uzbrucējs viss vienkārši pazuda. Vēl pēc pāris mirkļiem šķita, ka tā visa nemaz nav bijis.

Modīna kaut ko uzsauca, Rebeka dzirdēja tālumā sprakšķam rāciju, bet pulss sitās pret bungādiņām tik stipri, ka viņa neuztvēra vārdus.

Viss apkārt notika it kā palēninātā kustībā. Rebeka uztvēra ik sīkāko detaļu: ādas sēdekļu smaržu, sakņupušos stāvus aizmugures sēdekli, Modinās saraustītās kustības, pūloties noturēt automašīnu uz ceļa.

Rokas bija sažņaugušas pistoles spalu tik stipri, ka pirkstos sāka durstīt adatiņas.

Smiltis virpuļoja aiz auto, veidojot garas, hipnotiskas spirāles, kas sagūstīja Rebekas skatienu un neļāva novērsties.

Tad Modina acīmredzot trāpīja bedrē. Mašīna noraustījās, un dažus mirkļus šķita, ka viņi lido, brīvi planē, gluži kā sapni.

Pāris milisekunžu bezsvara stāvokļa tad auto atdūrās pret zemi. Rebeka atsitās pret sēdekļa atzveltni, sapņa sajūta izgaisa, un viņa atgriezās īstenībā.

-    Atbildi rācijā! uzkliedza Modina, un šajā brīdī Rebeka aptvēra, ka viņai izkritusi austiņa, tā karājās uz labā pleca. Viņa ātri iebāza to atpakaļ ausī, nolaida ieroci un ieslīga priekšējā sēdekli.

-    Vai viss kārtībā, Normēna? Malmēna balss skanēja nervozi.

Rebeka atkal pagriezās un paskatījās uz saviem pasažieriem.

Ministre un Glads sēdēja sarāvušies katrs savā stūrī.

-    Vai jums aizmugurē viss kārtībā?

Atbildes nebija, bet pret viņu lēnām pagriezās divas krīta bālas sejas.

-    Vai viss kārtībā, Anna Kristīna?

Rebeka paliecās slīpi atpakaļ un uzsita ministrei pa ceļgalu. Ar to pietika, lai atbildē saņemtu vismaz vārgu mājienu.

-    Ministrei viss ir labi, mēs atgriezīsimies villā, Rebeka sacīja mikrofonā, cik savaldīgi vien spēja, taču rācija drīzāk šķita uzsveram viņas trīcošo balsi.

-    Sapratu, Malmēns strupi atteica.

Rebeka apjauta, ka joprojām labajā rokā tur pistoli. Viņa noklikšķināja drošinātāju, ielika ieroci maksti un lēnām aizsprādzēja sēdekļa drošības jostu.

Pulss bija sācis pierimt, adrenalīna uzplūdi lēnām noplaka, un to pēdās viņa sajuta lienam vieglu nelabumu.

-    Tas nu gan bija par mata tiesu…

Modina pamāja ar galvu, nenolaizdama skatienu no ceļa.

Brīdi man šķita, ka viss ir cauri. Nesaprotu, kāpēc viņš nešāva. Modīna uzmeta viņai ātru iesāņu skatienu.

Droši vien nepaspēja pacelt automātu, pirms viņam uzklupa. Pagāja pāris sekunžu, iekams Rebeka saprata.

Nē, nē, ne jau karavīrs. Es domāju: vīrietis ar revolveri.

Kas? Modīna uzmeta viņai jautājošu skatienu.

Pirms Rebeka paguva atbildēt, Glads pieliecās viņai pie kreisās uuss.

-Velns parāvis, ar ko jūs īsti nodarbojaties, Normēna?! viņš nošņācās.

Divi i flashback /retrospekcija

—   Hallo?

-    Labvakar, draugs! Pie jums jau laikam ir vakars… Vai es zvanu nelaikā?

-Nē, nē, nepavisam, es gaidīju, ka jūs dosiet ziņu. Vai viss ir… gatavs?

-     Viss ir gatavs.

—Un kā ar…?

-    Kā jau teicu, viss ir gatavs. Jautājums tikai: kā ar jums? Uzdevums ir riskants, tāpēc es sapratīšu, ja šaubāties. Bet fakts ir tāds, ka mēs netiksim galā bez jūsu palīdzības.

—      Man viss kārtībā nekādu problēmu!

—      Lieliski!

-    Kad mēs sāksim?

—      Drīz, draugs, ļoti drīz…

-    Dārfūra?

-    Mhm…

-    Uz cik ilgu laiku?

-     Nepilnu nedēļu, lai paspētu izlūkot, četras dienas ar ministri un vēl pāris dienu, lai visu pabeigtu. Kopā laikam divas nedēļas, atkarībā no tā, vai es došos mājās ar valdības lidmašīnu vai satiksmes reisu.

Viņš pamāja ar galvu un turpināja lūkoties uz atlocīto rīta avīzi.

-Tas ir mans darbs, Mike, tu to zini.

-    Jā, jā, viņš nomurmināja, nepaceldams skatienu. Bet tas nenozīmē, ka man jābūt sajūsmā katru reizi, kad tu dodies uz kārtējo bīstamo vietu, it īpaši, ja pastāv citas iespējas. Kas būs nākamreiz? Kijļilāde?

“Drīzāk Kabula,” Rebekai gandrīz izlauzās, taču viņa paspēja iļnaut domu, pirms tā pārvērtās vārdos. Šo mazo noslēpumu viņa nolēma pataupīt, līdz būs droši zināms, ka viņas komanda tiešām brauks turp.

-    Paklausies. Rebeka gaidīja, un viņš beidzot pacēla acis. Es l>.ni varu parūpēties par sevi, turklāt man patīk mans darbs. Mēs jau esam pārrunājuši to darba maiņu, tad kā būtu ar mazu atbalstu īgnu lita grimašu vietā?

Rebeka noturēja Mikes skatienu pāris sekunžu, līdz viņš, kā parasti, novērsās.

-    Protams, sorry, negribēju izklausīties pēc īgņas.

Viņš salocīja avīzi un uzlika plaukstu uz Rebekas rokas.

-    Piedod, Beka, skaidrs, ka tev jābrauc. Pirms tāda brauciena tev vismazāk vajag strīdus mājās. Es slikti gulēju, daudz darba, tu jau zini…

Mike palūkojās uz viņu ar kucēna skatienu, un Rebeka pienākuma pēc pasmaidīja.

-    Protams, viņa nomurmināja. — Nekas.

Šai attieksmes maiņai vajadzētu viņu iepriecināt, taču viņa drīzāk jutās vīlusies.

Mike bija brīnišķīgs puisis, kurš nekad neķīvējās un vienmēr padevās, ja viņiem bija atšķirīgi viedokļi. Labs darbs, izglītība, humora izjūta un tā tālāk. īsts sapņu princis, it īpaši, ja salīdzināja ar viņas agrāko pieredzi.

Tomēr Rebeka nožēloja, ka nebija iemetusi viņam sejā Afganistānas braucienu, kad pavērās tāda iespēja. Ielējusi ugunskurā benzīna šalti, vienkārši lai redzētu, kas notiks. Bet labas meitenes tā nedarīja…

Turklāt tas noteikti neko nebūtu devis. Varbūt Mike īgņotos dažas minūtes ilgāk, taču gala rezultāts tik un tā būtu tas pats. Nožēlas pilns suņa skatiens un “piedod, Beka”.

Kaut kāda iemesla dēl šī rutīna aizvien vairāk sāka Rebeku ērcināt, un darbs vienā firmā ar Miki nepavisam nevilināja, lai gan viņi piedāvāja teju divreiz lielāku algu. Lāgiem Rebeka ilgojās pēc laika, kad viņu randiņiem bija tikai viens mērķis sekss bez saistībām. Toreiz viņš bija interesantāks, kaut kādā ziņā saistošāks…

Rebeka paņēma daļu avīzes un sāka to izklaidīgi šķirstīt. Pēc mirkļa Mike darīja tāpat, un viņa varēja pabūt pati ar savām domām.

Viņai bija viss, ko vien varēja vēlēties, bet viņa tik un tā nejutās apmierināta.

Kas īsti viņai bija par vainu?

Spēles kontā, kad viņš to iztukšoja, bija divi miljoni dolāru un mazliet sīknaudas. Nedaudz mazāk, nekā gaidīts, tomēr pietiekami, lai varētu baudīt ērtu dzīvi.

Daļa piķa aizgāja baņķieriem, kas palīdzēja izdzēst pēdas, vēl daļa advokātam, kas kārtoja lietas mājās, samaksāja kredītu par viņa dzīvokli, nodibināja vienu fondu, kas gādāja par tekošajiem izdevumiem, un otru, kas piešķīra kārtīgu žūksni sāpju naudas tam nabaga kruķim, kuru viņš gandrīz bija nogalinājis Lindhāgena laukumā. Jaundibinātais īpašais policijas fonds par drošsirdību dienestā bija piešķīris inspektoram Hansam Krūsem no nodokļiem atbrīvotu stipendiju miljons kronu apmērā un šī paša iemesla dēļ viņa kolēģei Rebekai Normēnai summu, kas gandrīz pilnībā atbilda viņas mājokļa kredītam Handelsbanken. Pateicoties advokātam, visi papīri bija simtprocentīgi kārtībā, tāpēc neviens no saņēmējiem neiebilda pret dāsnajām summām.

Savukārt HP vecie draugi Gustavs “Kaza” Boks un Parūks “Mange” Al-Hasans savās pastkastītēs bija saņēmuši pa biezai aploksnei, kuru saturs vairāk nekā kompensēja divu sadauzītu mopēdu un ugunsgrēkā cietuša datorveikala izmaksas.

Pēc visiem izdevumiem un izmaksām dzīvošanai palika aptuveni puse laupījuma.

Kārtīgs miljons, labi noglabāts vietā, kur to atrast varēja tikai viņš. Nebija slikti…

Četri cilvēki viņas komandā — trīs vīrieši un viena sieviete. Patiesibā vajadzēja būt vairāk, taču šobrīd miesassargu pieejamība tālu H palika no pieprasījuma.

Lai vai kā, tie bija četri labi apmācīti, pieredzējuši miesassargi, k.is ilgi strādājuši kopā un precīzi pārzina darba kārtību. Visi bija pazīstami jau iepriekš, tomēr jauns vadītājs gandrīz vienmēr nozīmēja zināmu nedrošības faktoru. Lai ko cilvēki teiktu, kad viņiem l.iutāja, lielākā daļa nebija īpašā sajūsmā par pārmaiņām.

Problēma Rebekas komandā bija tā, ka viņi vairākus mēnešus bija pavadījuši bez vadības un gaidīja, ka par jauno vadītāju kļūs vadītāja vietas izpildītājs Dāvids Malmēns. Pārējie trīs klausīja viņam, tātad, j.t jauno kārtību nepieņems viņš, arī pārējie to nedarīs. Komandas ai neformāliem līderiem nekad nebija perspektīvas. Rebeka to bija novērojusi gan prakses laikā, gan vēlāk savā karjerā.

Lai viņai veiktos, būs vajadzīga gan intuīcija, gan izlēmība. Vietas kļūdām principā nebija.

Lidojums izvērtās nogurdinošs, trīs pārsēšanās, pirms viņi nokļuva Hartūmā.

Tad sekoja dažas naktis viesnīcā un daudz tikšanos, lai nokārtotu dažādas formalitātes. Sudānas varas iestādes gribēja pārmeklēt visu viņu ieročus, sakaru aprīkojumu un aizsargvestes. Visus dokumentus vajadzēja pārbaudīt, apzīmogot, vēlreiz pārbaudīt un atkal apzīmogot. Tikai tad viņi beidzot varēja saņemt savus transportlīdzekļus un doties ceļā.

Jo tālāk uz dienvidiem, jo kailāka izskatījās ainava. Apkārt pletās sausa, sarkana zeme, putekļi uzvirpuļoja zem automašīnu riteņiem un ielīda pa visām spraugām, pārklājot drēbes un aprīkojumu ar rozīgu, kraukšķīgu kārtiņu.

Lai gan bija ziema, karstums brīžiem kļuva neizturams. Karolīna Modina sēdēja pie stūres, bet Rebeka priekšnieka vietā priekšējā pasažiera sēdeklī.

Bengts Esbjernsons kopā ar tulku brauca lielajā pavadītāju mašīnā aiz viņiem.

Kolēģiem Malmēnam un Jēransonam bija jāierodas dažas dienas vēlāk kopā ar ministri valdības lidmašīnā, bet Rebekai un pārējiem diviem pa to laiku jāpaspēj izlūkot apmeklējamās vietas.

Šādam plānam bija savs pamats. Pēters Jēransons bija Rebekas kursabiedrs no Policijas skolas, un viņi bija strādājuši kopā jau agrāk, tāpēc ar viņu Rebeka jutās diezgan ērti. Malmēns un Esbjernsons labi satika, tāpēc, viņus nošķirot un turklāt iegūstot mazliet laika sarunām ar Modīnu, Rebeka cerēja noslīpēt komandas jauno hierarhiju.

Diemžēl jāatzīst, ka līdz šim viņas plāns bija cietis neveiksmi…

Viņas lēmums paturēt Malmēnu par vadītāja vietnieku netika uzņemts ar tādu sajūsmu, kā viņa bija gaidījusi. Patiesībā jau tas nemaz nebija dīvaini, viņai taču nebija citas izvēles.

Un brauciena laikā negāja labāk.

Esbjernsons bija noslēgts norlandietis, kas nerunāja nevienu lieku vārdu, bet Karolīna Modīna turējās uz robežas, nebūdama nedz nelaipna, nedz arī draudzīga.

Patiesībā komandai būtu vajadzējis sastrādāties vēl mājās, pirms viņus nosūtīja tik atbildīgā uzdevumā, taču priekšniecība par to nevēlējās dzirdēt.

-   Tu gribēji būt vadītāja, Normēna, nu tad vienkārši sakod zobus un turies. Tavai komandai ir vismazāk virsstundu, tāpēc, atklāti sakot, es nevaru un negribu sūtīt nevienu citu, noskaldīja komisārs Rūnebergs, uzmezdams Rebekai skatienu, kas lika viņai justies kā ķildīgai skolniecei.

Hartūmā viņi bija uzņēmuši vēstniecības padomnieku Gladu, viņa palīgu un tulku. Rebekai vajadzēja tikai dažas sekundes, lai atšifrētu augstprātīgo vīrieti, un diemžēl viņas nojautas gandrīz tūlīt apstiprinājās.

Glads bija uzpūtīgs titulu pielūdzējs, kas pret Rebeku un viņas komandu izturējās kā pret vienkāršiem šoferiem. Vecais relikts droši vien bija pieņemts darbā Ārlietu ministrijā jau pirms viņas dzimšanas. Rebeka nekad nebija redzējusi viņu citās drēbēs kā vien svītrotajā n/v.ilkā un kaklasaitē, ar mutautiņu krūšu kabatā. Šajā apģērbā Glads l/sk.itījās vēl garāks un kārnāks, gandrīz kā karikatūra, un nedaudzaļii't u izēs, kad viņš nolaidās līdz tam, lai uzrunātu miesassargus, viņa (’lic/īgā, aristokrātiskā Skones izloksne izraisīja grūti apspiežamu '.minu.

Brauciena laikā Glads lielākoties bija pievērsies savam telefonam iin strīdējās ar kolēģiem Ārlietu ministrijā. Viņš žēlojās, ka štābs būtu varējis noorganizēt visus drošības pasākumus ar Sudānas valdību un nevajadzējis sūtīt šurp nepieredzējušus zviedru policistus, kas nepazīsi ne šo valsti, ne kultūru. Turklāt atklājās, ka Glada brāļadēls ir policists, un līdz ar to viņš “zinot šo un to par policiju”, kas, spriežot pci: viņa toņa un mīmikas, nebija nekas pozitīvs.

Vienīgais prieks brauciena laikā bija tas, ka Karolīna Modina .aimredzot bija tādās pašās domās par padomnieku kā Rebeka, un brauciena laikā viņas pārmija ironiskus skatienus, līdzko Glads atvēra muti.

Diemžēl Glads nebija tik dumjš, lai neuztvertu viņu izteiksmes, un brauciena beigās gaisotne automašīnā jau tuvojās sasaluma punktam. ^

Turpretim Glada palīgs Hokans Berglunds bija visai patīkams vīrietis Rebekas vecumā. Pāris reižu viņš pat mēģināja nogludināt dažas no sava šefa riebīgākajām replikām.

-    Sikstens ir no vecās skolas, viņš atvainodamies sacīja, kad visi pirmo reizi iedzēra pēc darbdienas beigām. Patiesībā viņš nav slikts i ilvēks, un es esmu daudz iemācījies, strādājot kopā ar viņu.

Rebeka paraustīja plecus.

-    Viņš var būt, kāds tik vēlas, kamēr vien jūs spējat viņam ieskaidrot, ka to, kur ministre ies vai neies, nosaku es, nevis ministrijas protokols.

Berglunds pacēla savu glāzi.

-    Skaidrs, inspektore. Starp citu, vai es teicu, ka pēc dažām nedēļām pārceļos atpakaļ uz Stokholmu? Viņš draudzīgi pasmaidīja.

Brīdī, kad Rebeka aptvēra, ka viņai patīk Berglunda smaids, viņa ari atcerējās, ka ir aizmirsusi piezvanīt uz mājām.

Bēgšana taču bija sākusies tik sasodīti labi…

Pirmā pietura: vecā čoma Jēzus dzīvokļu viesnīca Taizemē, kur viņš kaifoja zem palmām. Uzvilka dūmu pie brīnišķīgām atmiņām, kā piekāpis Spēli un aizlaidies ar viņu naudu.

Tomēr jau pēc mēneša sāka uzmākties nelāgas sajūtas. Zvilnēšana šūpuļtīklā, klausoties viļņu šalkās, izklausījās baigi forši, kad par to runāja, bet… darīt to visu atlikušo mūžu?

Not fucking even!'

Tāpat kā Kung Fu filmu leģenda Keins, viņš nebija no tiem, kas var dzīvot mierā. Tāpēc HP noīrēja moci un pāris nedēļu braukāja apkārt, līdz viņam apnika izplūdes gāzes, noberzta pēcpuse un kukaiņi zobos.

Tad viņš apstrādāja Filipīnas, Singapūru un Bali, iekams uzdrošinājās doties uz Down Under1 . Tur HP piepildīja dienas ar tūristu piedzīvojumiem krokodilu safari, gumijlēkšanu no tiltiem un niršanu pie haizivīm.

Taču purchased experiences didn’t count3 it īpaši pēc visa, kas piedzīvots. Dažu mēnešu laikā tūristu izklaides viņam bija apnikušas, viņš atkal sajuta nemieru un nolēma doties tālāk.

HP bija apsvēris, vai nedoties tālāk uz austrumiem, varbūt pat līdz Štatiem, taču nepaļāvās, ka viņa viltotā identitāte izturēs Imigrācijas dienesta pārbaudi. Pase bija viens, bet viltoti pirkstu nospiedumi daudz augstāks līmenis, un Spēles vadītājs noteikti bija ievietojis viņa pazīmes visās iespējamās datubāzēs. Doma par prisonbitch4 likteni Alabamas štata cietumā bija pietiekami šausminoša, lai HP atstātu sapņus par ASV ilgtermiņa stāvvietā.

Turklāt viss apkārt notiekošais bija sācis krist viņam uz nerviem. Nemiers, tāpat kā bezmiegs, pieauga ģeometriskā progresijā.

Vairāk vai mazāk apzināti viņš bija sācis lēnām virzīties uz ziemeļiem. Apstājies Indijā, pavadījis dažas nedēļas, smēķēdams zālīti Goa pludmalē, līdz beidzot nokļuvis šeit — fucking Neverland.

Dubai is verii kool, you will loove it, maj frennd — mais bien sūrP

Note to memob nekad vairs neuzklausi ceļojumu padomus no dunču dīvaiņiem ar melnajām Amex kredītkartēm, lai cik daudz marihuānas viņi piedāvātu.

Viņam bija nāvīgi apriebies izklaidēties austrumu puslodes l m istu objektos. Visa šī mākslīgā zeme bija tikpat īsta kā vārds viņa palēja pasē. Fasāde, bezdvēseliska ārpuse bez mazākās saistības ar vēsturi vai realitāti.

Jaunais rotaļbiedrs Vensāns bija apsolījis ierasties, bet pagaidām III’ nebija saņēmis nekādu ziņu. Droši vien francūzis un viņa kompānija joprojām zvilnēja dūmos Goa pludmalē, kamēr viņš pats Izbaudīja mākslīgo salu kā tāds luksusa castaway1 . Pilnam kompleklam trūka tikai iztēles drauga.

Diezin vai Armani ražo volejbola bumbas?

Velns, šī vieta varētu sacensties ar Vegasu par smagsvara titulu bezgaumībā.

Pirms dažām dienām viņš bija dzirdējis, kā saulē apsvilinājusies ģimenīte, māte, tēvs un 2,1 bērns, sarunājas zviedru valodā tikai dažus galdiņus tālāk, un piepeši gandrīz sācis pinkšķēt pār savu brokastu olu. Pagāja pāris minūšu, iekams viņš aptvēra, kāpēc.

Nolāpīts, viņš ilgojās pēc mājām! Pēc Zviedrijas, Stokholmas, Sēderas, māsas, Manges, Kazas, Skansena mūzikas, Rūpstēnas vagoniem un you fucking name itH \

Bet laikam visvairāk pēc sevis paša.

Lai gan viņam bija viss, ko viens Svensons varētu vēlēties, nauda, brīvība un minimums atbildības -, ironiskā kārtā viņa vienīgo vēlēšanos nebija iespējams piepildīt.

Atkal kļūt par HP correctionjaunu un uzlabotu HP savā mazajā pīļu dīķī.

Doma par to, ka viņš ir uz mūžu notiesāts mēnessērdzīgi dreifēt starp visām Āzijas tūristu viesnīcām, līdz vairs neatcerēsies savu vārdu, izraisīja nopietnu depresiju.

Pat Kung Fu leģenda nebija ilgstoši izturējusi klaidoņa dzīvi Keins pabeidza mūžu kā washed up drag-queenm kādā viesnīcas skapī ar žalūziju strēmeli atvadu kaklasaites lomā.

And who could blamē him?11

HP kaut ko vajadzēja jebko, kas atgādinātu viņam, kas viņš īsti ir, un liktu atkal justies kaut mazdrusciņ dzīvam.

Valdības lidmašīna nolaidās mazajā El-Fašeras lidlaukā precīzi saskaņā ar grafiku. Abi reaktīvie dzinēji uzjundīja putekļu mākoņus pret gaidošajām automašīnām.

Kopā ar viņu pašu komandu ieradās arī ANO vietējais pārstāvis, tāpēc Rebeka jau bija pārmijusi dažus vārdus ar viņu drošības dienestu.

Lidmašīnas durvis atvērās, Malmēns pabāza ārā galvu. Rebeka deva zīmi, ka viss ir gatavs, un viņš pamāja.

Starptautiskās palīdzības ministre atpazina Rebeku un uzsmaidīja viņai, kāpdama lejā pa trapu.

-    Laipni lūgti… Rebeka sveicināja, bet Glads jau bija izspraucies starpā.

—     Laipni lūgti Āfrikā, ministres kundze, es ceru, ka lidojums pagāja labi. Ļaujiet iepazīstināt ar ANO vietējo pārstāvi Mūna kungu un viņa palīdzi Avagas kundzi. Kā jau ministrei zināms, pirmā pietura būs Dali bēgļu nometne, kur mēs tiksimies ar Sudānas iekšlietu ministru un Dārfūras gubernatoru. Pēc tam mēs dosimies tālāk uz bērnu namu Kaguro…

Rebeka paspēra dažus soļu sāņus un atvēra auto durvis ministrei, kas paklausīgi ieņēma savu vietu. Glads apgāja ap automašīnu un nogaidoši apstājās, bet Rebeka viņu ignorēja. Viņas uzdevums bija apsargāt ministri, Gladam par sevi jārūpējas pašam. Atvērt durvis iedomīgais vecis noteikti varēja pats.

Pāris minūšu vēlāk visi bija gatavi doties ceļā. Ministre un Glads kopā ar Rebeku un Karolīnu Modinu mašīnā aiz pirmā militārā auto. Esbjernsons, Malmēns un Jēransons džipā cieši aiz muguras, pārējā kompānija trešajā automašīnā, kuru vadīja vietējais šoferis. Pēc tam

ins ANO automašīnas, un visbeidzot Sudānas armijas braucamais. Viss saskaņā ar plānu.

Rebekas telefons nopīkstēja.

Viņi bija pusceļā uz bēgļu nometni, apkārt tikai tuksneša savanna .11 izdangātiem grants ceļiem, tāpēc viņai šķita, ka tagad drīkst pārbaudīt ienākošās ziņas. Vispār jau diezgan neticami, ka šajā nekurienē l>i ja zona, bet Āfrika acīmredzot bija teleoperatoru jaunā zelta bedre.

Sargi sevi, Beka. Tiksimies, kad atgriezīsies?

Viņa pasmaidīja un pagrieza galvu. Aizmugures sēdeklī ministre un Glads turpināja diskusiju, kuru viņa bija pārstājusi klausīties jau pirms vairākām minūtēm. Caur aizmugures stiklu varēja saskaut pavadošās mašīnas un pasažieru tumšos siluetus. No šī attāluma nebija iespējams noteikt, kurš ir kurš.

Redzēsim…

Nosūtīdama ziņu, Rebeka ievēroja, ka Modīna pašķielē uz viņu.

-    No mājām,viņa īsi sacīja, un Modīna atbildē kaut ko nomurmināja.

Rebeka ieskatījās pulkstenī.

-    Vēl desmit minūtes, viņa sacīja rācijas mikrofonā pie delma.

Austiņā atskanēja dubultklikšķis par zīmi, ka Malmēns teikto ir

uztvēris un viņam nav, ko piebilst.

Labi!

Patiesībā jau Rebekai nevajadzēja Malmēna apstiprinājumu. Bija jāsāk pierast, ka tagad tā ir viņas komanda, viņas četri plus viens.

Ļaužu pūlis bija redzams jau pa lielu gabalu.

Armijas mašīna bija tikko pabraukusi sāņus, un kāds māja, lai viņi brauc uz priekšu, taču atšķirībā no vakardienas pēdējais ceļa gabals līdz ēkām bija slēgts.

-    Izskatās, ka mēs netiekam tālāk, Rebeka sacīja, un Modīna pamāja ar galvu.

-    Mainīti plāni, Rebeka paziņoja mikrofonā pie delma. Ceļš ir bloķēts, pēdējais gabals būs jāiet kājām. Esbjernson un Modina, palieciet pie mašīnām, kamēr netiek ziņots citādi, skaidrs? Beidzu.

-    Vai tev nešķiet, ka tur vajadzēs mūs visus? Tur neizskatās labi. Beidzu. Malmēna balss rācijā bija strupi asa, un Rebeka manīja, ka Modina paceļ galvu, it kā gaidītu viņas atbildi.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

Četri plus viens vai četri pret vienu? Viss bija atkarīgs no viņas atbildes.

Malmēns bija pieredzējis miesassargs, un viņa viedoklim nenoliedzami bija pamats, bet, ja Rebeka tagad padosies, visiem būs skaidrs, kurš ir īstais komandas vadītājs.

Savukārt, ja viņa atsitīs Malmēnu pārāk skarbi, tad izskatīsies, ka viņa jūtas apdraudēta un principa pēc neklausās Malmēna viedoklī, lai cik saprātīgs tas būtu. Tāda vadība bija slikts stils, turklāt varēja apdraudēt grupas drošību.

Rebeka pacēla kreiso roku pie mutes, dziļi ievilka elpu un nospieda pogu.

-    Saprotu tavu domu, Malmēn, bet šobrīd es labāk gribētu, lai mūsu transports ir gatavībā. Esbjernson un Modina, jūs pagaidām paliekat. Es vēlreiz izvērtēšu situāciju pirms izkāpšanas, beidzu.

Pēdējais vārds pielika sarunai efektīvu punktu. Rebeka pašķielēja uz Modinu, taču viņa sēdēja pavisam stingi, nepakustinādama ne vaibstu.

Viņi iebrauca mazajā apgriešanās laukumā, un Rebeka atvēra durvis.

Pirmo raundu viņa bija uzvarējusi, taču kaut kāda iemesla dēļ radās sajūta, ka spēle ir tikai sākusies.

Trīs i Foreplay/ Priekšspēle

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 6. novembrī pīkst. 20.04

Lietotājs: maybey

Vienīgā patiesība ir tā, ka visi melo…

Ierakstam ir 20 komentāru

Pitiesībā viņam vajadzēja gulēt kā beigtam, taču pat ar šāda kalibra palagu cīņām nepietika, lai viņu iemidzinātu.

Nūjā, viņš jau bija pieradis gulēt nomodā…

Sieviete viņarh blakus miegā mazliet sakustējās, un HP pagrieza galvu uz viņas pusi. Viņa gulēja uz sāniem, uzgriezusi viņam muguru, nn bija nospārdījusi segu pietiekami daudz, lai būtu redzama puse viņas brūni iedegušā auguma.

Tātad Anna Argosa droši vien no kāda smalka Londonas rajona, spriežot pēc aristokrātiskā angļu akcenta.

HP bija pamanījis viņu lejā pie baseina. Gulējis, apbrīnodams viņas minimālo bikini, un prātojis, vai spētu viņai piecirst, kad sieviete ar mājienu bija paaicinājusi viņu pie sevis. Nākamajā mirklī viņš jau zieda sauļošanās eļļu uz viņas muguras tetovējuma, bet desmit minūtes vēlāk, gandrīz pavisam bez sarunām, sieviete jāteniski sēdēja viņam uz gurniem…

Vai tad šī nav nesmēķētāju istaba?

Fū, kāds viņš reizēm bija muļķis!

HP pacēla galvu no spilvena, lai apskatītu mis Argosu mazliet tuvāk. Viss, ko bija iespējams saskatīt viņas sejā, šķita gluds kā zīdaiņa dupsis un noteikti bija tikpat dabisks kā viņas pupi. Blondos matus sieviete bija aizlikusi aiz auss, un, noliecies tuvāk, HP viņai aiz auss ievēroja mazu, baltu rētiņu, tādējādi gūstot apstiprinājumu savai teorijai.

Viņš lēnām vilka rādītājpirkstu pār sievietes kaklu, tad pāri plecam un lejup uz augšdelmu, bet piepeši apstājās pie maza, tumša ziluma, ko iepriekš nebija pamanījis. Ziņkārīgi pārvilcis pirkstu pāri zilumam, HP turpināja ceļu gar tricepsu.

Pieskāriens lika parādīties vairākām līdzīgām zīmēm.

HP pagrieza plaukstu. Uz rādītājpirksta bija skaidri saskatāmas tonālā krēma pēdas.

Piepešas nepatikas pārņemts, viņš piesardzīgi noliecās uz priekšu, lai apskatītu bicepsa priekšpusi.

-   Are you still here?' Anna raudzījās tieši uz viņu, un skatiens nepavisam nebija draudzīgs.

-    Ēee… yes, HP izstostīja un piecēlās sēdus.

-     Then get the hell out, I don't remember asking you to stay did I?2

-    Ēee… no!

Velns! Šodien viņš, maigi izsakoties, bija daiļrunības ģēnijs.

Okei, tātad viņa negribēja rīta maigošanos. Ļoti labi. HP izšļūca no gultas un sāka meklēt savas drēbes, bet acīmredzot ne pietiekami ātri.

-Vai tu mani nedzirdēji?! Lasies projām!

Sieviete spēra viņam nopakaļ, trāpīdama pa gurnu.

-   Jā, jā, take it easy!1 HP murmināja, lēkādams uz vienas kājas un cenzdamies iekļūt peldbiksēs.

Divas sekundes vēlāk durvis aiz vina aizcirtās.

Shit, kāda maita! Kas viņai īsti par problēmu?

Lai gan viņam jau bija radusies teorija…

Vecā villa bija liela, kādi sešsimt kvadrātmetri, ņemot abus stāvus kopā, tomēr gaisotne uzdzina klaustrofobiju.

Rebeka būtu vēlējusies evakuēties tūliņ pat, sabāzt visus valdības Iii Imašīnā un laisties lapās. Taču lidmašīna tikai nesen bija nolaidusies mi piloti izmantojuši visu lidošanas laiku. Bija nepieciešama vismaz astoņu stundu atpūta, iekams viņi atkal drīkstēs lidot. Tātad mdien. Ar nosacījumu, ka varas iestādes viņus palaidīs…

Rebeka ik pēc desmit minūtēm runāja pa telefonu ar savu sudāliiesit sakarnieku un ik pēc stundas ar Rūnebergu. Sakaru virsnieks i cīnās pierunāt viņus palikt, nekārtības esot “nepatīkams incidents, kuru izraisījuši dumpinieki, kas vēlas kaitēt Sudānas un Zviedrijas .11 liecībām”, drošību viņi varot “garantēt”. Par uzbrucēju viņš neko negribēja dzirdēt.

Un nebija tāds vienīgais…

Glads augšstāvā pārskaities kliedza uz savu palīgu Hokanu Berglundu un pa telefonu tik skaļi, ka to noteikti dzirdēja pat karavīri, kas stāvēja sardzē pie vārtiņiem.

Toties ministre neko daudz neteica, viņa bija ieslēgusies savā istabā un ļāva runāt preses sekretārei.

-   Anna Kristīna nejūtas labi, viņai lidojuma laikā uznāca nelabums, un tad tas…

Preses sekretāre daudznozīmīgi pamāja Rebekai, un viņa juta, ka pārējie miesassargi viņu vēro.

-    … uzbrukuma mēģinājums, Rebeka pabeidza tik drošā balsī, . ik vien spēja. Nezināms noziedznieks ar revolveri tuvojās mūsu automašīnai, lai to apšaudītu. Viņam tas neizdevās, mēs aizbraucām. Mans uzdevums ir gādāt, lai mēs visi pārrodamies mājās sveiki un veseli pēc iespējas ātrāk.

Preses sekretāre laipni pamāja ar galvu.

-    Mēs to novērtējam, Rebeka, patiešām novērtējam.

Sieviete pašķielēja uz Gladu.

-Tikai evakuācija varētu raidīt… ēē… nepareizus signālus, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-    Nē, nesaprotu, Rebeka strupi attrauca.

Glads pielēca kājās.

-    Mums ir sava darba kārtība, tikšanās! Mēs esam smagi strādājuši, lai nodibinātu sakarus ar svarīgiem cilvēkiem! Vēstnieks, organizējot šo vizīti, ir licis uz spēles savu reputāciju, bet tagad mēs to visu piepeši atceļam… niecīgu traucējumu dēļ?

Glads bija pavisam bāls, no viņa mutes šķīda sīki siekalu pilieni.

-    Cik varu spriest, viss sākās tad, kad jūs nolēmāt, ka mums jābrauc prom, Normēna. Vai kāds domā citādi?

Viņš pārlaida skatienu telpai, bet neviens neko neteica.

Rebeka centās sastapt Malmēna skatienu, bet viņš raudzījās grīdā tāpat kā pārējie komandas biedri. Hokans Berglunds bija pievērsis uzmanīgu skatienu saimniekam.

Viņa dziļi ievilka elpu un centās saglabāt mieru.

-    Es pieņēmu lēmumu par evakuāciju tāpēc, ka situācija bija pārāk riskanta. Salīdzinājumā ar vakardienu apstākļi bija radikāli mainījušies, un es novērtēju, ka mēs nevaram nokļūt mērķī droši. Pat neņemot vērā nekārtības, uzbrukuma mēģinājums pierāda, ka man bija taisnība.

Rebeka palūkojās uz pārējiem, bet atkal neviens neskatījās viņai acīs neviens, izņemot Gladu.

-Jūs gribat teikt: uzbrucējs, kuru redzējāt tikai jūs, Normēna? Vai nav dīvaini, ka viņu neievēroja neviens cits no grupas, neviens no jūsu kolēģiem vai mums, pārējiem, mašīnās? Vai tas jums it nemaz nešķiet savādi?

>

Glads piešķieba galvu, lai uzsvērtu nicīgo toni.

-    Viss notika ātri, tur bija daudz cilvēku, un putekļi apgrūtināja redzamību… Rebeka iesāka, bet Glads viņu pārtrauca.

-    Bet jūsu šoferim taču vajadzēja viņu redzēt. Kā jūs tur sauca? Mūdiga?

Karolīna Modina pacēla skatienu no grīdas.

-    Modina, viņa nomurmināja.

-    Ak jā… Nu, Modīna, mēs dzirdējām Normēnas stāstu, kā mistiskais uzbrucējs izskrējis mašīnai priekšā, pavērsdams pret mums revolveri. Vai jūs viņu redzējāt?

Modīna uzmeta pētošu skatienu vispirms Rebekai un tad Malnii ium, pirms atbildēja:

Nē, neredzēju.

Jūs apgalvojat, ka ne, bet jūsu priekšniece, kas atradās jums lil.ikus, esot viņu pavisam skaidri redzējusi. Kā jūs domājat, kāpēc ļiisu stāsti nesakrīt?

Modīna sakustējās un uzmeta Malmēnam vēl vienu skatienu.

Es vairāk skatījos atpakaļ, gatavojos padot atpakaļgaitā, tāpēc ik-redzēju neko daudz no tā, kas notiek priekšā. Cilvēki skrēja visos virzienos…

Bet īstu uzbrucēju, kurš vicina lielu revolveri, taču jums vajail/cja ievērot? Vai miesassargu apmācībās jums to nemāca?

Augstprātīgā toņa dēļ Rebekai būtu gribējies to izkaltušo mērgli nožņaugt, taču viņa savaldījās. Lai ko Glads gribēja panākt ar šo diskusiju, pēdējais vārds piederēja viņai. Viņa uzvarēs, jautājums tikai: la Glads reaģēs?

Modīna atbildot kaut ko nomurmināja, un Glads pievērsās Komandas vadītāja vietniekam.

-    Un jūs? Jūs laikam sauca Malmēns?

-    Tieši tā.

-    Vai jūs redzējāt uzbrucēju?

-   Nē, es neredzēju, bet, tieši tāpat kā Modīna un mans šoferis, es skatījos uz citu pusi. Turklāt centos panākt, lai mašīna aiz mums sāktu braukt, un tas nebija tik vienkārši…

Glads pamāja ar galvu un atkal pagriezās pret Rebeku.

-   Kā jau teicu, mums ir nekārtības, ko acīmredzot izraisīja mūsu neplānotā atkāpšanās, un iespējamais uzbrucējs, kuru redzējāt tikai jūs, Normēna. Man šī lieta ir skaidra, nav nekāda iemesla pārtraukt vizīti, un vēstnieks man piekrīt. Iekšlietu ministrs ir apsolījis pilnu bruņotu eskortu, un rīt no rīta mēs turpināsim, kā plānots.

Viņš apmierināti paskatījās uz grupu, it kā lieta būtu izšķirta.

-   Nē, mēs tā nedarīsim, Rebeka stingri sacīja. Šķiet, jūs esat sajaucis manu amatu ar maņām pilnvarām, Glada kungs. Tieši es esmu galvenā atbildīgā par ministres un grupas drošību, nevis jūs vai vēstnieks. Esmu nolēmusi, ka mēs dosimies mājās, līdzko uzausīs gaisma. Ja jums tas nepatīk, varat sūdzēties manam priekšniekam komisāram Rūnebergam.

Viņa piecēlās un devās uz virtuvi.

Punkts, mazā, kārnā kantora žurka!

*

Four plus oneA tā šādas zīmes sauca CSI.

Četri pirksti rokas aizmugurē un īkšķis priekšā. Viņš tādas jau bija redzējis, In Real Life5 …

HP dziļi ievilka kāsīša dūmu un dažas sekundes aizturēja elpu, pirms izpūta lipīgu dūmu stabu pret dūmu detektoru griestos.

Anna Argosa pēc pamošanās bija pārskaitusies, bet kaut kāda iemesla dēļ HP šķita, ka dāmītes rīta īgnums vairāk ir saistīts ar viņa atklātajiem zilumiem nekā ar faktu, ka viņš joprojām atrodas viņas gultā.

HP atkal ievilka dziļu dūmu un veltīja detektoram vēl vienu pūtienu.

Detektors nereaģēja, bet tas nemaz nebija dīvaini, jo viņš tāpat kā daudzreiz iepriekš bija rūpīgi aptinis prieka bendētāju ar vannas istabā atrodamo bezmaksas dušas cepurīti.

Nevarēja noliegt, ka Anna Argosa modina viņā ziņkārību tik lielu, ka viņš gandrīz aizmirsa savu ceļojumu uz emo zemi.

Bez zilumiem bija vēl kāda dīvainība.

Anna pavisam noteikti bija biznesa sieviete, un tādas vienmēr turēja telefonu pa rokai. HP numurā bija mēģinājis saskatīt mobilo, aplūkojis katru plakano virsmu gan tad, kad Anna vilka viņu uz gultu, gan vēlāk, kad viņa izmeta viņu ārā. Taču nekur nebija to ieraudzījis.

Tā, protams, varēja būt sagadīšanās, tomēr šobrīd HP nespēja atbrīvoties no domas, ka viņa telefonu noslēpusi tīšām.

■

*

Malmēn!

Viņš apstājās gaitenī, un Rebeka ar mājienu ieaicināja viņu savā Im.iIu. Pārtraukusi iesākto telefona sarunu, viņa ar žestu lūdza Malliu'iiu apsēsties, bet vīrietis palika stāvam.

Pieskati, lai viss ir sakravāts. Sivedeforce 24 ir atļauja pacelties pulksten septiņos, tāpēc mēs izbrauksim no šejienes bez ceturkšņa uitos.

Malmēns īsi pamāja.

Un mašīnas?

Atstāsim lidostā. Manis pēc Glads un Berglunds var vest tās ,ii pakaļ uz Hartūmu, ja vien kungi negrib braukt līdzi uz Stokholmu.

Malmēns greizi pasmaidīja un paraustīja plecus.

-Tas ir tavs lēmums…

Ko tu ar to gribi teikt?

Piepeši Rebekā uzliesmoja dusmas, ko viņai līdz šim bija izdevies savaldīt.

-    Neko, nomierinies!

-  Es esmu mierīga, viņa atcirta. Tikai gribu zināt, ko tu tlomā, teikdams, ka tas ir mans lēmums. Vai tu neesi vienisprātis ar manu vērtējumu, ka nepieciešams evakuēties? Vai arī tu domā, ka nekāda uzbrucēja nebija?

-    Es domāju par mašīnām, Normēna, skaidrs?

Dažas sekundes Rebeka pētoši lūkojās uz viņu, cenzdamās nomierināties.

-    Skaidrs…

Tikai tad, kad Malmēns bija izgājis no istabas, Rebeka aptvēra, ka viņš nav atbildējis uz jautājumu.

*

Telefona zvana iztrūcināts, viņš izmeta no rokas kāsīti.

HP bija iesnaudies un tagad dažas miegainas sekundes taustījās pa grīdas, lai neļautu tam izdedzināt paklājā caurumu.

-    Hello…

-    AJlo, Tomāās, dis is Vensān spīking, hau ār jū mai frend?

Pagāja pāris sekunžu, iekams apreibinātie HP smadzeņu neironi

veica pareizo savienojumu.

Tomass bija viņa jaunākais vārds, Tomass Andersens no Tronheimas Norvēģijā. HP bija sēdējis cietumā kopā ar kādu sīku dīleri no Bergenas un prata izgārgt pietiekami daudz nesaprotamas jaunnorvēģu valodas, lai spētu pārlaist arī Norvēģijas konstitūcijas dienu,

-    Bonžūr, Vensān, kā sviežas?

-    Labi, ļoti labi. Piedod, ka mēs nedevām ziņu, bet bijām mazliet aizkavējušies Goa. Dažas problēmas ar varas iestādēm, ja tu saproti…

-    Mhm…

HP uzpūta cigaretei, cenzdamies iekvēlināt oglīti.

-    Klau, Tomij, mēs rītvakar gribējām doties tuksnesī. Izbraukt ralliju, pasēdēt pie grila un uzpīpēt ūdenspīpi ar beduīniem. Vai tu piedalies?

HP ievilka garu dūmu.

-    Protams!

-    Labi, mēs piebrauksim tev pakaļ ap pieciem. Mašīnās ir daudz vietas, tā ka vari paņemt kādu līdzi, ja gribi. A tout ā l’heure!6

HP pabeidza sarunu un iespurcās, skatīdamies griestos.

Dīvaina dāmīte, nakts piedzīvojums tuksnesī… Noslēpumi, kas gaida, ka tos atklās.

Pirmo reizi pa ilgiem laikiem viņš atkal jutās gandrīz dzīvs.

Game on!'

Četri I bad luck charm/ Neveiksmes amulets

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 7. novembrī pīkst. 15.09

Lietotājs: may bey

Reizēm cilvēkam nav citas izvēles kā vien pieņemt situāciju…

Ierakstam ir 26 komentāri

Lielā automašīna līgoja pāri smilšu kāpas korei dažus mirkļus palika augšā, iekams sāka sāniski slīdēt lejup pa nogāzi. Pār logiem l>ira pūdersmalkas,smiltis, un uz dažām sekundēm salonā kļuva pavisam tumšs. Tad mašīna pašķiebās uz otru pusi, smiltis nokrita, un skats noskaidrojās. Visi pasažieri, izņemot HP, izplūda sajūsminātos saucienos gluži kā karuselī.

Divdesmit minūtes kāpu rallija, un viņš jau jutās pilnīgi izmocīts.

Zālīte un alus acīmredzot nebija veiksmīga iesildīšanās kombinācija pirms tuksneša safari. Velns, cik viņam bija nelabi!

Lai padarītu visu vēl ļaunāku, Vensāns bija iespiedis viņu mazajā sēdeklī pašā aizmugurē blakus somām, kur bija vissliktākais skats un šūpošanās jūtama visstiprāk. Pats francūzis bija apsēdies cieši blakus Annai A., kura, protams, runāja nevainojamā franču valodā. Viņi abi un otrs francūzis gandrīz visu ceļu bija tarkšķējuši kā uzvilkti, un HP jutās pavisam atstumts.

Tomēr kaut ko viņam bija izdevies uzķert.

Acīmredzot mis Argosa nebija nekāda mis, bet gan misis, jo Vensāns un otrs francūzis sākumā uzrunāja viņu par madame.

HP minēja, ka viņa drīzāk ir šķīrusies nekā atraitne, it sevišķi ņemot vērā viņas nešpetno uzvedību. Tomēr gan greznais luksusa numurs ar skatu uz līci, gan nekaunīgi dārgās drēbes liecināja, ka piķa šai madame netrūkst. Arī seksīgais safari tērps, kādā viņa parādījās precīzi piecos, nebija no vienkāršajiem.

Vensāns tūlīt bija ķēries pie šarma ieročiem. Noskūpstījis viņai roku un izvilcis pamatīgas zelta šķiltavas mirklī, kad dāmīte pacēla cigareti viņa virzienā.

Šī dižošanās padarīja HP īgnu, jau pirms viņš bija iekrauts bagāžniekā. Un neko nepalīdzēja arī tas, ka madame Argosa viņu ignorēja.

Priekšējā automašīna ienira jaunā ielejā, un viņu džips pēc pāris sekundēm tai sekoja. HP kuņģis apmeta vēl vienu kūleni, un piepeši viņa augumu pārņēma labi pazīstama sajūta.

-    Maisiņu, viņš iestenējās, un pārējie pasažieri ķiķinādami pasniedza viņam saburzītu plastmasas maisiņu, par kuru iepriekš bija slēguši derības.

1000 dirhēmu, HP paguva nodomāt, pirms piepildīja mazo maisiņu ar savu kuņģa saturu.

Ellīgi dārgi vēmekli!

Kad pēc dažām minūtēm krampji kuņģī bija rimušies un viņš notraipījies un nokaunējies aizstreipuļoja atpakaļ uz mašīnu, Annas Argosas nicīgie smiekli norādīja, ka vēmekļi ir maksājuši vēl vairāk.

-    Brauksim taisnā ceļā uz beduīnu nometni. No more hard driving, okay?'

Šoferis atpakaļskata spogulī palūrēja uz HP krīta bālo seju un atbildot mēmi pamāja. Visas rūtis bija nolaistas, kondicionētājs darbojās uz pilnu jaudu, tomēr no HP bārdas un drēbēm izplatījās skāņa vēmekļu dvaka.

Anna paliecās uz priekšu un kaut ko iečukstēja Vensānam ausī. HP redzēja, ka viņas lūpas gandrīz pieskaras francūža auss ļipiņai, un abi atkal izplūda kopīgos smieklos.

Nebija pat jāmin, par ko viņi uzjautrinās…

HP nolēma viņus ignorēt un skatījās ārā pa logu. Saule lēnām pārvērtās par sarkanu lodi pie apvāršņa, un ēnas aiz kāpām kļuva ill vien garākas. Tālumā aplī lēni riņķoja daži tumši putni. Apkārt un .iļiLirt, ap vienu punktu tuksneša smiltīs.

Ši kustība bija savādi nomierinoša, gandrīz hipnotiska, un uz mu kli lika viņam aizmirst mašīnas šūpošanos.

Viņš nezināja, ko bija gaidījis no beduīnu nometnes. Brezenta lelli un dažus kašķa mocītus kamieļus? Pietiekamu devu noplukušas tuksneša ikdienas, lai apmierinātu tūristu ziņkāri?

Taču viņš bija kļūdījies. Šī galu galā bija pārpilnības zeme.

Nometne bija ierīkota nelielā ieplakā, aplī izvietoti kādi desmit paviljoni, kurus ieskāva augsts, ciešs žogs no salmiem vai līdzīga materiāla, kas droši vien spēj aizturēt smilšu vētras. Gar žogu bija novietoti ar starmešiem apkarināti telefona stabi, un starp tiem izkārtas krāsainu lampiņu un vimpeļu virtenes. Priekšpusē sēta pārtapa par augstu mūri ar diviem sargtorņiem un atvērtiem vārtiem. Viss viduslaiku stilā, taču, spriežot pēc krāsas un stāvokļa, būvēts nesen.

Automašīnas tika atstātas ārpus žoga. Mirklī, kad viņi iegāja pa vārtiem, pretī sāka plūst arābu popmūzika. Atklātajā laukumā nometnes vidū bija liela koka grīda, noklāta ar arābu paklājiem, un 11/. tās stāvēja vairāki zemi galdiņi ar sēžamspilveniem visapkārt. Tur noteikti varēja sasēsties vismaz simt viesu. Ēkām, ko HP bija redzējis pa gabalu, nebija ceturtās sienas, tās bija atvērtas pret nometnes centru. Tajās bija vēl vairāk sēdvietu, kā arī virtuve, suvenīru kiosks un paviljons ar ūdenspīpēm.

Tas viss tādā nekurienē izskatījās mazliet absurdi, gandrīz kā mirāža.

-    Salaam-aleikum, welcome, welcome, my friends!2 uzsauca mazs, resns vīrs beduīnu drēbēs, teciņus mezdamies viņiem pretī.

-   Jūs esat agri, pusdienas sāksies tikai pēc krietnas stundas, bet jūs pa to laiku varat nopirkt suvenīrus, izbraukt ar kvadraciklu, pasērfot smiltīs, izjāt ar kamieļiem vai uzsmēķēt ūdenspīpi. Ja to negribat, tad visiem, kas nav musulmaņi, protams, ir atvērts bārs.

Vīrietis plati pasmaidīja un ieturēja pietiekami ilgu pauzi, lai smiekli pagūtu apklust.

-    Un, ja gribat atsvaidzināties, tur atrodas tualetes.

Viņš norādīja uz kādu baraku nometnes malā un pēc tam uzmeta zīmīgu skatienu HP.

-    Vēderdeju šovs sāksies pulksten desmitos, laipni lūgti, es ceru, ka jums šeit patiks!

Lai gan HP vislabprātāk būtu paņēmis pīpi un ieslīdzis spilvenos, viņš negribīgi nolēma sekot vīrieša padomam un sakopties.

Par laimi, tualetē atradās šļūtene ar dušas uzgali, pievienota pie skalojamās tvertnes. Izpildot nelielus akrobātiskus vingrojumus un iztērējot pamatīgu daudzumu ziepju, viņam izdevās puslīdz nomazgāties.

Krekls ielidoja tuvākajā atkritumu spainī. Tas gan bija pēc mēra šūts no Taizemes zīda, taču HP to upurēja, lai atgūtu kādu nieku pašcieņas. Suvenīru veikalā viņš nopirka tūristu T kreklu rozā krāsā ar psihedēliskiem arābu rakstiem un tad apātiski ļāva pārdevējam papildināt savu koptēlu ar arābu galvassegu.

Kad viss bija kārtībā, viņš iekārtojās spilvenos pie viena no garajiem galdiem, pasūtīja alu un gaidīja, kad citi beigs spēlēties smilšu kastē.

Vensāns un Anna atgriezās tikai tad, kad sāka krēslot. Viņi nāca, cieši piekļāvušies viens otram, visu laiku intīmi pļāpādami franču valodā.

Vispār jau HP nevajadzētu par to satraukties. Viņš taču nebija iemīlējies, it nemaz arī ne. Tomēr pastāvēja zināmi likumi. Anna bija viņa pavadone, viņš bija atvedis sievieti uz šejieni.

HP nevarēja izvairīties no pārējo skatieniem, taču viņa iespējas bija ļoti ierobežotas. Viņš atradās tuksnesī, un, lai gan svelošā pazemojuma sajūta aizvien vairāk pārvērtās nokaitētās dusmās, neko il.md/ viņš te nevarēja iesākt. Vensāns bija apmēram viņa augumā, i,u ii kurmi sīkstāks un noteikti izskatījās pēc tāda, kas spēs par sevi ļi.r.i.ivci. Iiukl.it francūzi atbalstīja viss viņa bars, tāpēc uzaicināt n'iiiii 11/ i iii.is klubu nebūtu laba doma.

\ in . |ur. |.i11 .iii daudz vairāk bija lover nekāfighter’…

Nē, atlika tikai notēlot, ka viņam tas nerūp, pacensties pēc iespējis ātrāk apreibināties un/vai piedzerties un ar pirmo kamieļu karavānu doties prom no šejienes.

HP nolēma veltīt šim uzdevumam visu savu enerģiju.

Vēderdeju šovs nepadarīja vakaru jautrāku.

Kādu brīdi locījusies, viegli ģērbtā dāma aicināja publiku pie sevis, un drīz vien deju grīdu ieņēma apmēram septiņdesmit tūristi. 11P būtu gribējis palikt sēžam stūrī ar kāsīti zobos, taču viņu uzvilka kājās viena no franču meitenēm, kas bija pārāk glīta, lai viņu atšūtu.

Par spīti reibumam, HP jutās neaprakstāmi muļķīgi. Galvassega, tūristu krekls un mākslīgs smaids, iereibuša baltā vīrieša deja mākslīgā nometnē mākslīgā zemē. Droši vien viņš izskatījās vēl smieklīgāk nekā jutās ja tas vispār bija iespējams.

Anna un Vensāns mīcījās tikai dažus metrus tālāk. Viņa ciska iespiesta starp viņas kājām, kamēr viņas plaukstas grābstījās viņam ap kaklu un abu gurni līgojās arābu popa ritmā.

Glītā francūziete uz kuru HP, tik iereibušam, apskurbušam un smieklīgam, nebija nekādu izredžu turpināja dejot ar saviem draudiem, tāpēc viņš nolēma virzīties atpakaļ uz savu vietu un aplaistīt pašnožēlu ar vēl vienu aliņu.

Galds bija tukšs, visi šķita devušies uz deju grīdu, taču starp glāzēm un šķīvjiem viņš pamanīja kaut ko zelta krāsā.

Vensāna spīdīgās šķiltavas.

Super!

HP paskatījās apkārt, izlikās sniedzamies pēc alus skārdenes un tad zibenīgi paķēra dārgo mantiņu.

Šķiltavas vēsas un smagas gulēja plaukstā, daudz pamatīgākas par viņa uzticamajām bleķa Zippo. Noteikti īsta zelta. Varbūt pat mantojums no bagātā vectēva vai tamlīdzīgi. Lai nu kā, tam nevērīgajam varžu rijējam šīs zelta mantiņas noteikti pietrūks.

HP ķiķinādams ieslidināja šķiltavas bikšu kabatā, tad piecēlās un devās uz tualeti.

Payback is a bitch, rnothafucker!'

Mājupceļš bija nesāpīgs, un viņi nolaidās Brommā neilgi pirms četriem.

Viņus sagaidīja cita miesassargu komanda, kas pārņēma ministres apsardzību, un pēc tam viņiem pakaļ ieradās minibuss. Priekšējā pasažieru sēdeklī sēdēja Lude Rūnebergs.

-    Prieks redzēt, ka visi sveiki un veseli, viņš sveicināja. Ātri sakraujiet mantas, un tad brauksim uz pārvaldi nodot ieročus. Pēc tam debrīfings. Doktors Anderbergs jau gaida.

*

Aiz nometnes sētā bija vārtiņi, un HP brīdi palika stāvam pie betona kāpnēm uz tualetēm, ziņkārīgi lūkodamies tumsā. Tas patiesībā bija mazliet biedējoši…

Vienā pusē atradās apgaismotā nometne ar mirdzošām lampiņām, mūziku, ēdienu, dzērieniem un pārpilnību. Otrā pusē tikai dažu metru attālumā pletās tumsa. Jūdze pēc jūdzes smilšu un tukšuma.

Cik ilgi viņi bija braukuši šurp?

To bija grūti saprast, jo šoferis nebija izvēlējies īsāko ceļu, taču HP minēja, ka vismaz divas stundas. Cik stundu tas būtu kājām? Sešas, astoņas? Ja ietu uz pareizo pusi..! Bet piecdesmit grādu karstumā tikai čūsku un skorpionu sabiedrībā noteikti bija ļoti viegli nomaldīties.

Diezin kāda gan bija sajūta būt pamestam tur ārā?

HP nespēja atturēties un paspēra dažus nedrošus soļus tumsā.

Nometne atradās ieplakā, taču ar visu lampu gaismu pietika, lai viņš samanītu kāpas kori priekšā. Augšā vīdēja ēna, ko viņš noturēja par vientuļu telefona stabu, un pēc dažu minūšu vilcināšanās HP devās tā virzienā.

Piegājis tuvāk, viņš atklāja, ka uz staba sēž putns noteikti viens no tiem melnajiem, ko viņš bija redzējis dienā. Putns sēdēja pavisam nekustīgi un šķita nemaz nebaidāmies no viņa klātbūtnes. Tas

Ii(I/ i 11ājās lielai, kārnai vārnai, taču atšķirībā no Eiropas māsīcām ļuima spēcīgais knābis bija viegli saliekts, gandrīz kā līks zobens.

Kad HP tuvojās, putns asi pagrieza galvu un paskatījās tieši uz viņu.

Kaut kas šajā pipargraudiņu skatienā lika HP sajusties nelāgi, un viņš apstājās tikai dažus metrus no mērķa.

Putns turpināja klusi blenzt, un kaut kāda iemesla dēļ HP nespēja iii.iut no tā skatienu. Viņš aizturēja elpu.

Piepeši raupjais knābis pavērās par kādu centimetru, un mirkli I II’ gandrīz šķita, ka putns cenšas viņam kaut ko pateikt.

Matiņi saslējās uz miesas. Tas bija fucking…

-    Ghourab Al-Bain!

HP salēcās. Viņam aiz muguras bija uzradies viņu šoferis Emīrs.

Velns, kā viņš nobijās!

-    K-ko?

-    Ghourab Al-Bain! Vīrietis norādīja uz putnu. Tuksneša krauklis. Tie nes nelaimi, bad things — you understand?*’

Tieši tobrīd krauklis ieķērcās. Dobja, burbuļojoša skaņa, kas novibrēja pret HP krūškaulu.

Tad putns piešķieba galvu, uzmeta HP pēdējo skatienu un, pāris reižu smagi novēzējis spārnus, pameta savu izlūkposteni. Dažas sekundes vēlāk kraukli bija aprijusi tuksneša nakts.

-   Jums tā nevajadzētu staigāt, bos. Te ir viegli apmaldīties. Viegli pazust, you understand?

Kā nu ne, HP nodomāja, saprotu gan.

-    Bad things, — viņš nomurmināja, lūkodamies tumsā.

Pieci i bad things/ sliktas lietas

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 7. novembrī pīkst. 21.28

Lietotājs: MayBey

Visjaunākais, ko policists var piedzīvot, ir brīdis, kad viņš nevar uzticēties

saviem kolēģiem…

Ierakstam ir 29 komentāri

*

Iznācis no tualetēm, viņš gandrīz uzskrēja Annai Argosai.

Sieviete stāvēja, uzgriezusi muguru, un HP minēja, ka viņa kādu gaida. Droši vien varžu rijējs bija nolēmis nolikt kādu kruasānu, pirms abi ielavīsies starp mašīnām uz mazu kniebienu.

Stulbeni!

>

Tad viņš ieraudzīja Annai pie auss spožo telefonu, un viņa kuņģis apmeta pazīstamu kūleni. Gandrīz pierimušais niknums piepeši atkal uzliesmoja, un viņš paspēra dažus ātrus soļus uz priekšu.

-    Nē, neviens man nesekoja, viss ir labi. Es esmu zemeslodes otrā pusē, HP dzirdēja Annu murminām angļu valodā, mirkli pirms satvēra viņas roku.

Sievietes skatiens bija gandrīz tieši tik izbiedēts kā izfantazētajā viesnīcas incidentā, un tāpat kā fantāzijā HP dusmas acumirklī izgaisa. Pagāja dažas sekundes, iekams Anna atguva savaldīšanos un nikni nokratīja HP tvērienu.

Tomēr viņš jau bija paspējis visu saprast. Lai kas Anna Argosa būtu, lai cik cool un savvy' sievieti viņa spēlētu, kaut kas vai, lii .iināk, kāds viņu patiešām biedēja, turklāt no zemeslodes otras puses.

-    Laid vaļā, riebekli!

-   Sorry, HP nomurmināja un paspēra dažus grīļīgus soļus atpakaļ, pacēlis plaukstas priekšā sejai. Laikam drusciņ par daudz esmu Ieņēmis… Peace!2

Anna uzmeta viņam sirdīgu skatienu un pēc tam atkal pagrieza muguru.

-    Zini, mana māsa reiz bija kopā ar tādu… vardarbīgu tipu, HP piebilda.

Anna pagrieza galvu un uzmeta viņam pētošu skatienu. Kad viņa dažas sekundes vēlāk atvēra muti, tonis vairs nebija tik nelaipns.

-Un?

-    Es to nelieti nogalināju.

HP iesmējās un aizstreipuļoja atpakaļ uz nometni.

*

Viņi bija nolikuši rācijas un bruņuvestes, ieslēguši ieročus skapī un pārģērbušies civilās drēbēs. Anderbergs bija rezervējis konferenču telpu obligātajam debrīfingam, un tagad visi nepacietīgi gaidīja, kad tas sāksies.

Visticamāk, paies vismaz stunda, kamēr viņi izskatīs visu notikumu gaitu, un vēl viena, pirms visi varēs doties mājās pie ģimenēm.

-    Mēs gaidām Rūnebergu, sacīja Anderbergs, acīmredzot sajutis komandas nepacietību.

-    Tur jau viņš nāk.

Rūnebergs ienāca telpā.

-     Būs nelielas izmaiņas, viņš īsi sacīja. Normēna, tev būs individuāls debrīfings, kad pārējie būs beiguši. Tikmēr vari uzrakstīt savu atskaiti.

Rebeka satrūkās un pavēra muti, lai iebilstu. Tā nebija parastā kārtība, un viņai nebija nekādas vēlēšanās tikt izdzītai no konferenču telpas savas komandas priekšā. Taču, pirms viņa paspēja pateikt kaut vārdu, Rūnebergs jau noskaldīja:

-    Ej, Normēna. Jo ātrāk mēs pabeigsim, jo ātrāk varēsim doties mājās.

Dažas sekundes vēlāk aiz viņas aizvērās telpas durvis.

*

Beidzot!

Viņš gulēja starp zīda spilveniem ūdenspīpju paviljonā un vilka dziļus, atslābinošus dūmus. Ūdenspīpe viņa priekšā jautri burbuļoja, vēsie, miklie dūmi izpletās rīklē, aizvijās lejup pa traheju un ieslīdēja kārajās plaušās.

Forši!

Maisījumu bija uzjaucis kāds no frančiem HP neatcerējās, kurš. Apakšā mazliet zālītes, pa virsu pietiekami daudz tabakas un tad folija ar kokoglēm. Lai kas šis čalis būtu, viņš pavisam noteikti zināja, ko dara. Kaifs bija gandrīz ideāli sabalansēts.

Compliments to the chef.P

Tagad HP jutās mierīgāks, krietni atslābinājies.

Viņš nespēja atturēties, nepablenzis lejup uz savu tūrista kreklu, un piepeši izplūda smieklos. Ārprāts, cik tizli tas izskatījās! Un cik smieklīgs bija viņš pats, to valkādams, turklāt vēl ar stulbo dvieli ap galvu!

HP kratījās no smiekliem, un viņa jautrība šķita pielīpam arī pārējiem paviljonā.

-    Ei, Tomas. Kas te ir tik jautrs?

-    Nekā īpaša, vecīt, nekā īpaša. HP ķiķināja, nespēdams rimties. Šī sasodītā zeme. Tik fucking mākslīga, saproti?

Viņš ievilka vēl vienu dziļu burbuļdūmu, pāris sekunžu to aizturēja un tad atslīga spilvenos.

-                Saprotam gan, Tomij, nomurmināja kāds cits francūzis.

-    Viss ir mākslīgs, nekas nav pa īstam, d’accord4 ?

Viņš pateica kaut ko franču valodā, un visi sāka smieties.

-Tieši tā… — HP nomurmināja pret griestiem, kamēr Stāsi5 aģents 007 Miedziņš beidzot uzradās, atslābināja muskuļus ap plaksiiņiem un lēni novilka žalūzijas lejup.

-    Nekas nav pa īstam. Viss ir rikai…

-    Spēle?

Viņš atvēra acis. Čuksts nāca no labās puses, kaut kur ieejas mvumā, taču vārajā gaismā viņa neskaidrais skatiens spēja izšķirt likai tumšus siluetus.

-    Ko? Kurš teica kaut ko par…?

Atbildes nebija, tikai smiekli.

Vai viņš bija pārklausījies? Vai tur atkal ierunājās abstinences zonas zēnu koris?

HP pāris reižu samirkšķināja acis, cenšoties noskaidrot skatienu, taču migla galvā negribēja izklīst. Varbūt dūmu maisījums tomēr l)ija par stipru…

-    Vai esi kādreiz izdarījis kaut ko patiesi īstu, Tomas?

Šoreiz tas bija francūzis viņam blakus.

-    Kā tu to domā? izšļupstēja HP, pakasīdams kaklu.

-    Kaut ko tādu, kas lika tev justies pilnīgi klātesošam, ar visu miesu un dvēseli. It kā visa pasaule būtu apstājusies, lai skatītos tikai uz tevi?

Atkal smiekli, smējās arī viņš pats, lai gan īsti nezināja, kāpēc.

Pamazām HP sāka rasties aizdomas, ka franči smejas par viņu, izjoko viņu, taču noreibušās smadzenes īsti neaptvēra, kā.

-   Ja vien tu zinātu, vecīt, HP nomurmināja un piepeši apjēdza, ka runā zviedriski.

Viņš atkārtoja frāzi angļu valodā. Ja tie čaļi zinātu, ar ko viņi kopā pīpē… Ar fucking leģendu, lūk, tas viņš bija!

Plānās, baltās žalūzijas pie paviljona ieejas viegli šūpojās šurpu turpu vēsajā tuksneša vējā.

Uz priekšu…

… uuun…

… atpakaļ.

-    Nu, ko tu izdarīji, Tom? Pastāsti!

Šoreiz runāja viena no meitenēm. Varbūt tā smukā, ar kuru viņš dejoja?

HP lēnām papurināja galvu, un pagāja mirklis, iekams viņš saprata, ka neviens pustumsā neredz viņa kustības.

-    Nē, es par to nekad nestāstu. Turos pie noteikuma numur…

-     Viens!

Šoreiz viņš bija pārliecināts, ka tās nav iedomas. Tas pats klusais čuksts no labās puses. HP grīļīgi pieslējās sēdus. Pasaule šūpojās, un viņam bija grūti koncentrēties.

-    Kā tu jūties, Tomij, veco zēn, vai tev nav labi?

Šī balss bija pazīstama, tas bija Vensāns. Bet ko viņš darīja te iekšā? Vai tad viņš starp mašīnām netrenējās precīzi noparkoties kopā ar Annu Argosu?

Francūzis smagi nozvēlās starp spilveniem un aplika viņam roku.

-    Ievelc vēl vienu dūmu, draugs, tad jutīsies labāk.

Vensāns sniedza pīpes iemuti, un pēc mirkļa šaubīšanās HP to pieņēma. Ūdenspīpes burbuļošana viņu nomierināja, un viņš klusi izpūta dūmus caur degunu.

HP dzirdēja, kā Vensāns kaut ko saka, atkal atskanēja smiekli, taču, kad vīrieša rokas saudzīgi nolaida viņu starp spilveniem, HP jau bija cieši aizmidzis.

7

*

Ēna tuvojās ātri, un viņa gandrīz tūlīt zināja, kas tas ir. Viņa taustījās pie jostas, taču sapnī viņai nebija ieroča, un viņa juta uzbangojam paniku.

Vīrietis izlauzās cauri putekļu mākonim. Viņa roka bija pastiepta uz priekšu, un spožais revolveris rādīja tieši uz viņu. Ierocis bija vēl lielāks, nekā viņa atcerējās, stobra caurums kā piķa melna, dziļa aka.

Viņa aizmiedza acis, sasprindzināja augumu un gaidīja blīkšķi. Taču nekas nenotika.

Kāpēc viņš nešāva?

Kad viņa atkal atvēra acis, viss bija mainījies. It kā putekļu nukoņa, vīrieša un ieroča nekad nebūtu bijis.

Sapnis sapnī…

Viņa stāvēja tuksneša vidū. Lai kur skatītos, līdz pat apvārsnim visur pletās vienādas smilšu kāpas. Tālumā pa apli lēnām riņķoja daži tumši putni. Apkārt un apkārt ap vienu punktu tuksneša smiltīs.

Kad viņa pamodās, palags bija pielipis miklajam augumam un iina ar melnajiem putniem joprojām stāvēja acu priekšā.

Nelaimes kraukļi, viņa pie sevis nomurmināja, īsti nezināti. una, kāpēc.

*

Paviljons bija tukšs. Viņš viens pats gulēja starp spilveniem, ūdenspīpe bija nodzisusi.

Ārā visa nometne peldēja baltā gaismā. Bija iedegti lielie starmeši, un HP redzēja, kā cilvēki skraida pa laukumu. Mūzika bija apklususi, viņš dzirdēja saucienus dažādās valodās, bet domas darbojās kūtri un viņš neuztvēra teikto.

Tad HP izdzirda tuvojamies motora troksni dobjas, pulsējošas skaņas. Izklausījās pēc helikoptera, vai varbūt vairākiem?

Galva bija smaga kā betona klucis, mēle lipa pie aukslējām. Mēģinādams piecelties, viņš juta, ka ķermenis īsti neklausa.

Motora skaņa kļuva aizvien skaļāka, un piepeša vēja pūsma mežonīgi sašūpoja aizkarus ap viņu. HP aizgaiņāja audumu un paspēra dažus grīļīgus soļus izejas virzienā.

Šajā pašā brīdī viņš pārsteigts atklāja, ka tūrista drēbes ir pazudušas un viņam mugurā atkal ir izmirkušais Taizemes zīda krekls.

Uz mirkli radās aizdomas, ka viss nometnē notikušais ir tikai fantāzija. Ka dejas, nelaimes putns, čukstošā balss un viss pārējais ir tikai detaļas hašiša sapnī, no kura viņš tikko pamodies.

Tikai tad, kad viņš izstreipuļoja ārā un cilvēki sāka rādīt uz viņu, HP atklāja, ka krekls ir izmircis asinīs.

Seši I double dealing/ Krāpšana

Sabiedrības balstu forums Ieraksts publicēts: 11. novembrī pīkst. 09.13 Lietotājs: MayBey

Visi labie policisti agri vai vēlu nonāk līdz iekšējai izmeklēšanai… Ierakstam ir 32 komentāri

*

—   Policijas inspektores Rebekas Normēnas nopratināšana saistībā ar aizdomām par amatnoziegumu vai smagu amatnoziegumu dienesta pienākumu pildīšanas laikā Dārfūras provincē Sudānas rietumos astotajā novembrī. Nopratināšana notiek informācijas iegūšanai, tajā piedalās izmeklētāji Valterss un Vestergrēns no Valsts policijas Iekšējās izmeklēšanas nodaļas, kā arī Normēnas liecinieks komisārs Ludvigs Rūnebergs.

Valterss apaļīgs vīrs ap piecdesmit, kurš izskatījās pēc lāga tēvocīša, — piemiegtām acīm atgāzās krēslā un sakārtoja mikrofonu, kas stāvēja uz galda starp viņiem.

Tātad amatnoziegums. Saņēmusi pavēsti, Rebeka bija spiesta sameklēt Krimināllikumu, lai pārliecinātos, ka tas viss nav kaut kāds absurds joks.

Tomēr nē, ar Krimināllikuma divdesmitās nodaļas pirmo punktu noteikti neviens nejokoja.

Tas, kurš, pildot dienesta pienākumus, tīšām vai neuzmanības dēļ caur rīcību vai nolaidību ignorē vai neizpilda savu uzdevumu,

tiek apsūdzēts amatnoziegumā, piespriežot naudas sodu vai cietumsodu, ne ilgāku par diviem gadiem.

Un mazliet zemāk tajā pašā lappusē:

Ja pirmajā daļā aplūkoto noziegumu uzskata par smagu vai izdarītu tīšām, personu apsūdz smagā amatnoziegumā, piespriežot cietumsodu, kas nevar būt īsāks par sešiem mēnešiem un garāks par sešiem gadiem. Novērtējot nozieguma smagumu, īpaši jāņem vērā, vai persona ir rupji pārkāpusi dienesta pilnvaras un vai šis noziegums kādam cilvēkam vai sabiedrībai ir nodarījis nopietnu kaitējumu vai sagādājis nepienācīgu labumu.

Sākumā Rebeka pat negrasījās neko stāstīt savam priekšniekam, lik.ti aiziet uz nopratināšanu un tad visu aizmirst galu galā viņa bija pildījusi savu pienākumu un nebija izdarījusi neko aplamu. Katrā ziņā tā viņa centās sev iestāstīt…

Taču Rūnebergs acīmredzot jau zināja par uzaicinājumu uz iekIfjo izmeklēšanu un uzstāja, ka dosies līdzi kā liecinieks.

-    Tas taču ir tikai’informācijas iegūšanai, mani netur aizdomās, I ude, Rebeka iebilda.

-    Viņi grib, lai tu tā domā, Normēna. Gandrīz visas iekšējo l/meklēšanu nopratināšanas sākas ar informācijas iegūšanu. Tā tu (mies diezgan droši un, iespējams, pat gribi palīdzēt kolēģiem. Bet, lud esi pateikusi par daudz, piepeši uzrodas prokurors un izvirza apsūdzību. Atceries, ka dienesta lietu izmeklētāji nav parasti kolēģi. Viņiem ir savi mērķi.

» >

Un tagad viņi sēdēja nopratināšanas telpā…

Diez kurš bija parūpējies, lai viņa te nonāktu?

Kandidātu netrūka.

*

Maza, flīzēta telpa, kas oda pēc hlora, lāviņa, pie grīdas pieskrūvēts galds un divi krēsli — tas arī viss.

Kaut kur tālumā iedūcās gaisa kondicionētājs, un drīz viņš sajuta auksta gaisa straumi uz kailās muguras. Tā kā viņi bija atņēmuši HP visas drēbes, atstājot tikai apakšbikses, jau pēc pāris minūtēm viņš sāka drebināties. Galva sāpēja, un, lai gan viņš droši vien atradās pilsētā, mute joprojām šķita pilna ar tuksneša smiltīm.

Viss bija viena liela migla ar dažām atsevišķu kadru sekvencēm. Policijas helikopters, kas bija nolaidies pie nometnes, pavēļu saucieni, cilvēki, kas kliedza cits caur citu…

Nākamajos kadros viņa rokas bija saslēgtas roku dzelžos uz muguras, bet viņš pats piesiets pie viena no sēdekļiem. Tad viņš acīmredzot atkal bija zaudējis samaņu, jo no lidojuma neko daudz neatcerējās.

Tagad viņam ļoti vajadzēja drēbes, tasi kafijas un siltu dušu, tomēr vairāk par visu izskaidrojumu.

Kas, ellē, te notika!?

HP sala kā prusaks, kas bija visai ironiski, ņemot vērā, ka ārpusē noteikti valdīja trīsdesmit grādu karstums.

Divas minūtes pēc tam, kad viņam nekontrolēti bija sākuši klabēt zobi, atvērās durvis un kamerā ienāca apaļīgs, ūsains neliela auguma vīrietis glīti izgludinātā bēšā formastērpā.

Vīrietis nolika uz galda pelēku mapi un apsēdās krēslā pretim HP. Tad atvēra mapi, lēnām izņēma no krūšu kabatas lasāmbrilles un sāka lasīt. '*

-    E-e-e-mbasssssy, HP izstostīja. N-need embass-ssy\ b-bet jūs j-jau laikam n-nesaprotat, k-ko es s-saku? Ih-have rights, you know-iv1 , t-t-tiesības!

-    Protams, es saprotu, ko jūs sakāt, vīrietis atbildēja, un HP salēcās no viņa nevainojamās angļu valodas. — Nelaime tā, ka es nezinu, ar kuru vēstniecību sazināties. Norvēģijas vēstniecība tā nav, jo šī pase ir viltota.

Viņš palūkojās uz HP pār šaurajām brillēm.

-    Mani sauc seržants Azizs, esmu Dubaijas Karaliskās policijas izmeklētājs. Bet kas jūs īsti esat?

Viņš jautājoši palūkojās uz HP.

Mums nav izdevies atrast itin nekādu informāciju par jūsu īsto identitāti ne pie jums personiski, ne starp jūsu mantām viesnīcā. < l.mdrīz varētu domāt, ka jūs vispār neeksistējat… Un, ja cilvēks neeksistē… policists paliecās pār galdu, -… tad taču nav arī nekādu nesību, vai ne?

*

-   Tātad, Normēna, apkoposim faktus. Jūs ieradāties paredzētajā vietā un redzējāt, ka ceļu ir aizšķērsojis ļaužu pūlis. Jūs nolēmāt nevis l/laist ministri, lai apsardzes un valdības karavīru eskorta pavadībā dotos uz ēku, bet gan pārtraukt operāciju. Vai tiktāl viss ir pareizi?

-   Jūs aizmirstat uzbrucēju, Rebeka piebilda. Viņu aizvien vaiiak kaitināja nopratināšanas vadītāja sarkastiskais tonis.

Vestergrēns uzmeta kolēģim zīmīgu skatienu.

-    Bet viņš taču neuzradās, pirms jūs bijāt iekāpuši?

-    Nē. Es viņu pamanīju, kamēr mēs vēl stāvējām pirms es pieņēmu lēmumu.

-   Vai viņš jau tobrīd bija bruņots? Šo jautājumu uzdeva mazais plikpaurainais tēvocītis Valterss, un Rebeka pagriezās pret viņu.

-    Nē, ne gluži. Viņš nesa maisiņu, uh man šķita, ka es tajā saredzu ieroci.

-    Šķita? Saredzat? Vai jūs nebijāt pārliecināta? atkal iejaucās Vestergrēns, joprojām tajā pašā kaitinošajā tonī.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

-    Kā jau tikko teicu, es redzēju priekšmetu, ko uzskatīju par ieroci. Viss notika ļoti ātri, un nav iespējams pateikt, kas tieši notika kurā mirklī…

-    Mēs saprotam, Rebeka. Valterss pamāja ar galvu. — Tomēr īru s gribētu, lai jūs pacenšaties, cik iespējams, sadalīt notikumu gaitu lulz sīkākajai detaļai. Tas mums palīdzēs visu labāk saprast. Ne Pērs, ne es taču nebijām klāt.

Viņš pamāja ar galvu kolēģim un vēlreiz veltīja Rebekai laipnu smaidu, uz ko viņa nespēja neatbildēt.

-     Viss notika, kā es stāstīju. Mēs nokļuvām galā, apstājāmies, un, kamēr es centos izvērtēt situāciju, ļaužu pūlī ieraudzīju uzbrucēju. Dažas sekundes viņu novērojusi, es nospriedu, ka situācija ir draudīga un rada briesmas gan apsargājamai personai, gan komandai, tāpēc pavēlēju operāciju pārtraukt.

Viņa vēltīja Valtersam atvieglotu smaidu un pēc tam pašķielēja uz Rūnebergu. Priekšnieka sejā nebija nekādas izteiksmes, viņš sēdēja sakrustotām rokām un vēroja abus vīriešus otrpus galdam.

-     Un kas notika tālāk, Rebeka? Valterss klusi turpināja.

-     Mēs sākām atkāpties, un tad ļaužu pūlis satrakojās. Viņi izlauzās caur norobežojumu, un viss pārvērtās haosā. Mani gandrīz nogāza zemē, tomēr man izdevās noturēties un izvilkt ieroci. Tad sākās apšaude…

-Tātad jūs izšāvāt uz mērķi? Vestergrēns dzēla kā kobra, taču Rebeka neuzķērās uz āka.

>                            >

-     Nē, es izšāvu brīdinājuma šāvienu, precīzāk sakot, trīs šāvienus, un, tā kā nevarēju šaut zemē, neriskējot kādam trāpīt, es biju spiesta šaut gaisā. Apmēram tajā pašā brīdī šaut sāka kāds cits, visticamāk, karavīri ļaužu pūlī.

Vestergrēns pamāja, lai viņa turpina.

-     Es redzēju vai drīzāk dzirdēju, ka cilvēkiem trāpa lodes, izcēlās panika, un cilvēki metās skriet, notriecot cits citu zemē. Mēs turpinājām atkāpšanos, mani iespieda starp mašīnu un durvīm, un tajā brīdī atskrēja viņš.

-    Jūs gribat teikt: uzbrucējs?

-    Tieši tā.

-     Savā ziņojumā jūs rakstāt, ka viņš izskrēja priekšā mašīnai, jūs redzējāt, kā viņš taustās pēc ieroča, lai to izvilktu. Jūs gribējāt izšaut, bet redzamība un automašīnas kustība to neļāva…

>

-    Tieši tā, Rebeka atkārtoja, šoreiz mazliet nepacietīgāk. Viņi bija izrunājuši notikumu gaitu jau vairākas reizes, un viss bija ierakstīts lentē. Ko viņi te nesaprata?

-     Rebeka, vai nevarētu būt tā un šeit es tikai izsaku teoriju kolēģu starpā…

Valterss palūkojās uz viņu pār lasāmbriļļu malu.

-    Ņemot vērā, ka neviens cits no miesassargiem vai klātesošajiem neievēroja nekādu uzbrucēju, vai nevarētu būt tā, ka jūsu spriestspēju ietekmēja stresa situācija un ierobežotā redzamība? Ka jus varbūt kļūdījāties attiecībā uz uzbrucēju?

Rebeka atvēra muti, lai atbildētu, bet Valterss viņu pārtrauca.

-    Nevienam šeit tas neliktos dīvaini, gluži pretēji. Viņš ar roku norādīja uz pārējiem telpā. Mēs taču zinām, kā tas ir, kad uzmuluļo adrenalīns. Redzeslauks sašaurinās, un cilvēks koncentrējas uz atsevišķām detaļām, ko patiesībā vajadzētu skatīt lielākā sakarībā. Mobilais telefons kļūst par rokasgranātu, kamera par revolveri… Tas jau ir pieredzēts. Vai tā varēja būt, Rebeka?

Viņa atvēra muti, lai atbildētu, bet Rūnebergs uzlika plaukstu viņai uz ceļgala. Acīmredzot viņa bija novērtējusi laipno tēvocīti par /.emu. Lai gan Valterss it kā visu nogludināja, tieši viņš centās izvilināt no viņas kaut kādu atzīšanos.

Rebeka dziļi ievilka elpu.

-    Man nav pamata komentēt to, ko citi redzēja vai neredzēja. Es varu atbildēt tikai par sevi, — viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja, un ievēroja, kā Valtersa omulīgais smaids lēnām izplēn.

-    Es redzēju uzbrucēju un ieroci, skaidru apdraudējumu gan apsargājamai personai, gan komandai, tāpēc rīkojos saskaņā ar savām pilnvarām.

Viņa uzmeta Rūncbergam ātru iesāņu skatienu un atbildē saņēma uzmundrinošu mājienu. Valterss vilies skatījās savos papīros, un pratināšanu tūlīt pārņēma Vestergrēns.

-    Kā jūs attiecaties pret faktu, ka tur gāja bojā cilvēki, Normēna? Visticamāk, tieši jūsu apšaubāmās rīcības rezultātā…

Rebeka sarāvās. Viņa jau bija sapratusi, ka valdības karavīru uguns ir kādu ievainojusi un varbūt pat nogalinājusi, bet sajust šos laktus, iemestus sejā, bija gluži kas cits. Spriežot pēc Vestergrēna sejas i/.teiksmes, viņam nerūpēja tas, ka viņš bija pārkāpis robežu.

-    Vēlreiz… — viņa savaldīgi sacīja, juzdama niknumu burbuļojam aizvien tuvāk virspusei. Es visu izvērtēju, vadoties no apdraudējuma aizsargājamai personai un manai komandai. Nevaru atbildēt par to, ko darīja vai nedarīja citi.

-    Tātad jums vienalga, ka apkārt tika nogalināti cilvēki?

-    Protams, ne! Rebeka nošņācās, un, iekams viņa paspēja turpināt, Rūnebergs viņu pārtrauca:

-     Kurp tu mērķē ar šādiem jautājumiem, Vestergrēn?

Abi vīrieši nikni skatījās viens uz otru.

-     Nopratināšanas lieciniekam nopratināšanas laikā ir jāklusē, no sāniem iepīkstējās Valterss, taču neviens pat nepalūkojās uz viņa pusi.

-    Mani interesē, vai policijas inspektore Normēna patiešām saprot, ka viņas apšaubāmā lēmuma rezultātā gāja bojā cilvēki. Ka viņa tieši vai netieši ir izraisījusi šo cilvēku nāvi, izprovocējot valdības karavīrus atklāt uguni.

-     Nu tu tagad šauj pār svītru, Pelle…

-    Vai tiešām, Lude? Varbūt tev vajadzētu palasīt likuma pantus par amatnoziegumiem, nevis tik daudz laika pavadīt sporta zālē?

Rūnebergs lēnām piecēlās, un Vestergrēns darīja to pašu.

-     Nomierinieties, iekvekšķējās Valterss. Arī viņš piecēlās no krēsla un ar zināmām grūtībām nostājās starp abiem vīriešiem.

-     Nopratināšana pārtraukta pulksten deviņos un piecdesmit vienā minūtē uz īsu pauzi.

7

*

Viņš bija nosēdējis šajā kamerā apmēram trīs diennaktis. Vismaz tā viņam šķita.

» >

HP gulēja uz koka lāviņas, nokārtojās spainī un mēģināja īsināt laiku, kā nu prata. Pīpēt gribējās tā, ka vai jāmirst. Par laimi, viņam bija iedots pāris apģērba gabalu balts T krekls un oranžs kombinezons, divus izmērus par mazu.

Pirmajās stundās HP, burtiski runājot, bija gandrīz aptaisījies aiz bailēm, taču vēlāk, kad bija jau atžirdzis un dabūjis iekšā mazliet šķidruma un ēdiena, migla pagaisa un viņš sāka kaut ko apjēgt.

Aizturēšanas brīdī viņš bija pamatīgi sapīpējies, turklāt kruķi bija atklājuši, ka pase ir viltota, bet, pat ja šajā valstī abi pārkāpumi bija ļttii nopietni, tie tomēr īsti neprasīja šādu apiešanos.

Te kaut kas nebija lāgā…

*

-    Pie velna, ko tas nozīmēja? Rebeka nikni skatījās uz Rūnel'crgu, kamēr priekšnieks izklaidīgi spaidīja kafijas automāta pogas.

-     Neko īpašu…

-    Izbeidziet, jūs ar Vestergrēnu tur iekšā gandrīz sakāvāties! Vai esat pazīstami?

Rūnebergs negribīgi pamāja ar galvu.

-    Mēs ar Pelli pirms laba laika kopā strādājām Kārtības policijā, tin jau tolaik viņš bija īsts gnīda. Varētu teikt, nekoleģiāls.

Rebeka paraustīja plecus.

-Un?

Rūnebergs nopūtās.

-     Pirms dažiem gadiem viņš pieteicās darbā Drošības policijā, un, kad vadība jautāja manu viedokli, es ieteicu viņa iesniegumu noraidīt. Pelle to kaut kādā veidā uzzināja un kopš tās reizes gaida izdevību atmaksāt… Es jau jutu, ka viņš metīsies virsū šai lietai, jo cik gan bieži miesassargs nonāk līdz iekšējai izmeklēšanai?

-    Tad tāpēc tu pieteicies nākt līdzi? Lai spēlētu aizstāvi?

Rūnebergs kaut ko nomurmināja.

-     Es to novērtēju, bet būtu labāk, ja tu to būtu pastāstījis jau sākumā.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Tev taisnība, man vajadzēja to izdarīt, bet mēs visi taču varam kļūdīties, vai ne?

Rūnebergs uzmeta Rebekai ilgu skatienu, ko viņa joprojām centās atšifrēt, kad viņus aicināja atpakaļ nopratināšanas telpā.

-                Mēs apspriedām šo lietu ar prokuroru, — Valterss iesāka.

-     Parasti šādos gadījumos mēs rakstiski informējam jūsu vadību par

visiem lēmumiem un pēc tam vadība pieņem vajadzīgos mērus, līdz izmeklēšana ir pabeigta.

Piepeši iejaucās Vestergrēns:

-     Bet, ja nu mums šoreiz ir tā paveicies, ka jūsu priekšnieks ir ieradies kā liecinieks, mēs varam jums abiem paziņot, ka jūs, Normēna, no šī brīža tiekat turēta aizdomās par amatnoziegumu vai īpaši nopietnu amatnoziegumu.

Viņš pasmīnēja un pamāja ar galvu Rūnebergam.

-     Komisārs Rūnebergs jums pastāstīs, kas notiks tālāk, bet, tā kā runa ir par pārkāpumu dienesta pienākumu pildīšanas laikā, te nav daudz izvēles iespēju. Jaunie noteikumi ir ļoti skaidri. Varbūt tu vēlies turpināt, Lude?

Rūnebergs nobālēja. Viņš pavēra muti, it kā lai iebilstu, taču tūlīt aprāvās. Tad dziļi ievilka elpu un pagriezās pret Rebeku.

-    Kopš šī brīža tu esi atbrīvota no dienesta pienākumu pildīšanas, Rebeka. Tev tiek saglabāta alga pilnā apmērā, bet diemžēl man jālūdz uz izmeklēšanas laiku nodot atslēgas un caurlaidi.

Viņi kopā devās atpakaļ uz policijas pārvaldi. Gaiss bija sauss un auksts, ik pa brīdim nokrita kāda nožēlojama sniegpārsliņa tikai lai izkustu uz melnā asfalta.

Neviens neko daudz neteica. Rūnebergs noņurdēja dažus strupus teikumus par ierasto kārtību dienesta izmeklēšanā un tad pāris klišeju par to, ka viss noteikti nokārtosies. Rebeka tik tikko spēja atbildēt.

Nodaļā viņai vajadzēja atdot caurlaidi un ieroču skapja atslēgas, dienesta apliecību viņa varēja paturēt. Citiem vārdiem sakot, viņa joprojām bija policiste katrā ziņā vēl kādu laiku.

Vismaz kaut kas.

Izskatījās, ka Rūnebergam vēl kas ir uz sirds, taču Rebekai nebija vēlēšanās klausīties. Pa ceļam viņa satika Karolīnu Modīnu, bet kolēģe tikai strupi pasveicināja un izvairījās no viņas skatiena.

Mirklī, kad aiz Rebekas aizvērās pārvaldes vārtiņi, viņu atkal pārņēma savādā, sapnim līdzīgā sajūta.

It kā nekas no tā visa nenotiktu.

*

… pa īstam.

Viņš jau iepriekš bija sēdējis aiz restēm, tas gan bija mājās Zviedrijā, taču kārtībai vajadzēja būt apmēram līdzīgai. Iesākumam viņiem būtu vajadzējis HP jau vairākas reizes nopratināt, pastāstīt, par kādu noziegumu viņš tiek turēts aizdomās, un varbūt sagādāt arī advokāta palīdzību. Kāpēc izšķiest vērtīgas stundas, ļaujot aizdomās turētajam drebināties kamerā? Lai zinātu tādus pamatprincipus, pietika mazliet paskatīties CSI.

Un, runājot par nozieguma vietas apskati… Neviens nebija paņēmis viņa asins paraugu un pirkstu nospiedumus vai viņu nofotogralejis. Katrā ziņā viņš neko tādu neatcerējās.

Miegā viņam no dūmiem bija sācis asiņot deguns. HP jau iepriekš hlja piedzīvojis marihuānas izraisītu asiņošanu, un tas vienmēr izskaujas ļaunāk, nekā bija patiesībā, tāpēc cilvēki nometnē droši vien pārbijās. Ja kruķi nebija noņēmuši paraugu, kamēr viņš gulēja bez s.unaņas, tad uz krekla noteikti bija viss nepieciešamais materiāls.

Bet, tāpat kā viss pārējais šajā sasodītajā zemē, arī šis scenārijs šķita mākslīgs, kā sacerēts. Par to iedomājoties, sirds sāka mežonīgi dauzīties, un HP piespieda sevi pāris reižu dziļi ieelpot.

Lai kā viņš grozītu un vētītu pēdējo diennakšu detaļas, nebija iespējams atbrīvoties no sajūtas, ka tas viss ir tikai…

Spēle.

Septiņi i Boardgames/ Galda spēles

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 12. novembrī plkst. 23.18

Lietotājs: maybey

Ir tikai trīs veidu pilsoņi policisti, aizturētie un vēl nenotvertie….

Ierakstam ir 36 komentāri

Durvis aizcirtās, un piepeši viņi bija kamerā. Četri nosvīduši sargi un milzīgs policists ar bakurētu izvagotu seju un plankumainu kreklu.

HP pat nepaspēja piecelties, kad tie jau bija uzmetušies viņam virsū.

—      Name, you tell me name now!' — kliedza rētainais, piebāzis seju tikai pāris centimetru attālumā.

Pirms HP paspēja atbildēt, sargi saslēdza viņa rokas uz muguras, aplika siksnu ap kājām un aiznesa viņu kā sainīti. Viss notika pārāk ātri, lai viņš paspētu nobīties.

Telpa, kurā viņu ienesa, bija lielāka par kameru. Tās vidū atradās maza, slīpi pacelta kušete, kurai gar malām nokarājās siksnas. Sargi nolika viņu uz kušetes, taču ar galvu zemākajā galā. Bija ļoti nepatīkami tā gulēt. Un vēl ļaunāk kļuva, kad sargi piesprādzēja viņa kājas un rokas.

HP juta sirdi neprātīgi dauzāmies krūtīs.

— You tell me name! rētainais šņāca sejā tik tuvu, ka HP sajuta tabakas smaržu viņa elpā.

-    T-tomass Andersens, HP atbildēja, nespēdams izklausīties (ik cool, kā iecerējis.

Pa ceļam viņš bija pamanījis telpas stūri kameru un tagad bija gandrīz pilnīgi drošs:

Spēle ir viņu atradusi!

HP bija pamats justies uztrauktam vai pat pārbiedētam līdz nāvei.

Tomēr savādā kārtā pulss auļoja ne tikai aiz bailēm…

Rētainais pamāja vienam no sargiem, un tas uzvilka pār HP seju melnu maisu. Viss satumsa. HP dzirdēja, kā tie troļļi sarunājas, bet nesaprata ne vārda. Viņam bija tikai aizdomas.

Ja viņi patiešām vēlētos no HP atbrīvoties, tad taču nebija nekādas jēgas vilkt visu garumā. Tomēr policisti nevis apraka viņu tuksnesī, bet gan veltīja laiku un spēku šai šarādei. Tātad te notiekošajam bija kāda nozīme.

Piepeši HP sadzirdēja, kā uz grīdas pil šķidrums.

Pie velna, ko viņi īsti grasījās darīt?

Mirkli vēlāk kāds uzspieda viņam uz sejas mīkstu drānu. Pirmās divas sekundes nebija tik briesmīgas joprojām varēja elpot, lai gan maiss uzgūla ciešāk, kad viņš ievilka gaisu. Oda pēc slapja frotē, un tas bija drīzāk mierinoši nekā biedējoši.

Bet tad viņš sadzirdēja klunkšķošu skaņu, un pēkšņi caur drānu viņam degunā un mutē iesūcās ūdens. Tā nebija daudz, bet pietiekami, lai HP tvertu pēc elpas, caur drānu ievilkdams vēl vairāk udens. Viens malks nokļuva rīklē, un viņš sāka smakt. HP ieklepojās, automātiski pāris reižu ievilka elpu un atkal sarijās ūdeni.

Atkal smakšana, ieelpa, klepus un ūdens. Ieelpa… bet gaisa nebija.

Velns parāvis, tie idioti grasījās viņu noslīcināt!

Skābekļa krājums bija gandrīz beidzies, un viņu pārņēma panika.

HP mēģināja paraustīt galvu, lai nopurinātu lupatu no sejas, taču nevarēja pakustēties. Viņš noklepojās atkal, bet vemšanas reflekss lika norīt vēl vairāk ūdens un viņa kliedzieni pārvērtās gārgšanā.

Piepeši kāds norāva lupatu viņam no sejas un pēc tam arī maisu. HP noklepojās, izspļāva mazliet ūdens, un beidzot viņam izdevās ievilkt plaušās ilgi gaidīto gaisu.

Un vēl vienu reizi.

Panika lēnām pierima.

Tad vienā ausi atskanēja rētaina balss:

-     Kas… tu… esi?

HP mēģināja papurināt galvu, bet šo kustību pārtrauca vēl viena klepus lēkme. Pēc mirkļa viņš ierunājās:

-     Paklausieties…

Rokas atspieda viņu lejup, maiss atkal uzslīdēja uz galvas, un frotē dvielis apklusināja protestus.

Jauns ūdens šļāciens, atkal smakšana.

HP mežonīgi raustījās un mēģināja spert, bet atradās dzelzs tvērienā. Viņš iebrēcās un dabūja rīklē vēl vairāk ūdens.

Acu priekšā sāka satumst. Panika kļuva nevaldāma.

Tie nelieši patiešām gribēja viņu noslīcināt!

Stienis uz pleciem, dzeltens piecpadsmit kilogramu atsvars katrā pusē, kājas ieplestas. Viņa dziļi ievilka elpu, pietupās, līdz ceļgali izveidoja deviņdesmit grādu leņķi, un, celdamās augšā, izspieda gaisu no plaušām.

-    Astoņi, — skaitīja Nīna Branda, stāvēdama aiz muguras. — Vēl divas, Beka!

Rebeka sajuta pienskābi dedzinām ciskas, taču pat smaga pietupienu tūre nespēja apturēt domas.

Tātad atbrīvota no dienesta pienākumu pildīšanas. Labākā garastāvoklī varētu teikt: mazs bezmaksas atvaļinājums.

Nu tad — kurš bija par viņu ziņojis?

Kandidātu sarakstā bija vismaz trīs vārdi. Pirmais no tiem, protams, Glads. Kad viņi atstāja Gladu, Berglundu un tulku mazajā, putekļainajā Dārfūras lidlaukā, viņš izskatījās tā, it kā varētu Rebeku nogalināt. Viņa bija izjaukusi smalko valsts vizīti un noteikti sagādājusi triecienu gan viņa reputācijai, gan pašapziņai.

Rebeka ieelpoja, salieca ceļgalus un atkal cēlās augšā. Pienskābes saturs muskuļos pieauga par vairākiem līmeņiem, bet viņa to gandrīz nemanīja.

Otrais sarakstā bija Dāvids Malmēns. Iespējams, vietnieks nebija spējis pieņemt Rebeku kā jauno vadītāju, tāpēc izmantojis lielisku izdevību atbrīvoties no viņas. Tas, ka ne Malmēns, ne Modīna nebija redzējuši uzbrucēju, izklausījās, maigi izsakoties, dīvaini. < iluži kā iemācīts stāstiņš, lai kaitētu viņas ticamībai. Turklāt īstermiņā Malmēns bija vienīgais, kurš kaut ko ieguva no viņas atstādināšanas. Droši vien viņš jau ir pārņēmis grupas vadību, Rebeka sprieda.

-     Des-mit!

Ar zināmu piepūli viņa veica pēdējo pietupienu, un Nīna palīdzēja viņai nolikt stieni vietā. Tad Rebeka apskrēja nelielu apli pa zāli, lai izkliedētu pienskābi un noslēgtu pārdomas.

Trešā vieta bija apšaubāmāka, tomēr pēc zināmiem pārspriedumiem vina nolēma, ka to varētu dalīt Karolīna Modīna un viņas i 1 >

kolēģi Esbjernsons unjēransons. Pirmkārt, viņiem bija saimnieks, ar kuru viņi gribēja uzturēt labas attiecības, un, otrkārt, lai gan sākumā viņa un Modīna sapratās itin labi, ne Modīna, ne abi pārējie nebija iestājušies par viņu, kad to vajadzēja.

Ko tagad iesākt?

Izmeklēšana noteikti ilgs vismaz mēnesi. Jānopratina visi iesaistītie un jāievāc informācija no Sudānas varas iestādēm.

Viņa “tika turēta aizdomās ar pietiekamu pamatojumu”, un tā bija vieglākā aizdomu pakāpe, tātad izmeklētājiem pagaidām nebija ļ«ietiekami daudz materiālu,'lai prokurors gribētu izvirzīt apsūdzību.

Vārdi pret vārdiem. Jautājums tikai: cik vienotas būs pārējo liei ības?

Varbūt bija laiks sagādāt sev advokātu, lai parādītu, ka viņa negrasās uzklausīt turpmāku nomelnošanu? Tomēr Rebeka vilcinājās.

Viņai nepatika tāda veida…

*

Spēle!

Inscenēts arests, viltora nopratināšana un daudz aktieru, kas spēlē “Pusnakts ekspresi” tieši tāpat kā pagājušajā reizē. 1

Toreiz viņi bija HP salauzuši, un, lai gan tagad viņš bija nolēmis izturēt, viņi jau atkal nebija tālu no mērķa. Nāves bailes turēja HP dzelzs tvērienā, sirds sita pārsitienus, un viņš izvēmās tieši uz akmens grīdas.

Viņi atkal bija norāvuši maisu, palaiduši mazliet vaļīgāk siksnas un piecēluši viņu sēdus.

-      You tell me name, rētainais drīzāk konstatēja nekā jautāja, kasīdams savus bārdas rugājus.

HP spēja tikai pamāt ar galvu starp klepus lēkmēm. Viņš šņukstēja kā bērns. Asaras dedzināja vaigus, vēmekļi svilināja kaklu, un viņš bija gatavs pastāstīt visu. Kenedija slepkavība, Lindbergu bērns, truša Rodžera iegāšana viņš atzīsies visā, lai tikai atbrīvotos no tā nolādētā dvieļa!

>

-     Peteršons, viņš šņukstēja. Henriks Peteršons, spēlētājs numur 128.

-      Tenkyou!Rētainais apmierināts pamāja ar galvu. Next question…1

HP sastinga.

Tie bija viņu salauzuši, viņš bija zaudējis. Tad ko gan vēl tur sacīt?

Pēc mirkļa viņš saprata…

Piepeši viņam atkal sāka tecēt asaras. Viņš bija kļūdījies briesmīgi kļūdījies!

Tas nebija nekāds pārbaudījums, izvērtējums vai otrā iespēja, kā viņa apstiprinājumu alkstošās smadzenes bija iestāstījušas. Patiesībā runa bija tikai par naudu. Spēle gribēja atpakaļ savu sasodīto piķi, tas arī viss.

Kontu numurus, lietotāja identitātes un paroles viņam jāatklāj viss, lai tiktu prom no tās nolādētās kušetes.

Un pēc tam? Viņš bija diezgan drošs, ka Spēles vadītājs neļaus

viņam tā vienkārši aiziet.

i

-      The money, yes?3 HP izšņukstēja.

Rētainais uzmeta viņam savādu skatienu un izpleta rokas.

-     No money, no, no!

Kaut kāda iemesla dēļ vīrietis izskatījās gandrīz aizvainots.

-     Nākamais jautājums, viņš atkārtoja un nikni pablenza uz HP, no netīrā krekla kabatas izvilkdams piezīmju bloknotu.

-     Did… you… policists lasīja, un HP pamāja ar galvu.

Laiks pielikt visam punktu.

-     Did… you… kill her…?A

Piepeši viņš vairs neko nesaprata.

*

-    Vai gribi par to pastāstīt?

-     Patiesībā ne, — Rebeka strupi atteica.

Viņa izvilka ķemmi caur slapjajiem matiem un pēc tam sasēja tos (iešā zirgastē pakausī.

-    Tu jau zini lielāko daļu, tad ko tur vēl stāstīt? Esmu atstādināta, lidz izmeklēšana būs pabeigta, un tikmēr varu tikai spēlēt “Uzmini, kurš par mani ziņoja”.

Rebeka bija iepazinusies ar Nīnu Brandu jau Policijas skolā un pāris gadu strādājusi ar viņu vienā grupā. Viņas bija ļoti atšķirīgas, un ne tikai izskata ziņā vien. Pārāk atšķirīgas, lai varētu būt tuvas draudzenes, tomēr labi saderēja darba uzdevumos.

Atšķirībā no Rebekas Nīna Branda bija blonda, maza un formīga. Sieviete, uz kuru gaitenī atskatījās gan puiši, gan meitenes un kura prata to maksimāli izmantot. Nīnai patika uzmanība, un vislabāk viņa jutās starp cilvēkiem jo vairāk, jo labāk. Tas droši vien bija iemesls, kāpēc viņa strādāja Izklaides un ēdināšanas iestāžu grupā.

Rebekai gan nemūžam neienāktu prātā tur pieteikties. Krogu vide un uzmanība bija divas lietas, pēc kā viņa itin nemaz nealka.

Tomēr Izklaides un ēdināšanas iestāžu grupas priekšrocība bija tā, ka Nīna pazina ikvienu bāra un sporta kluba īpašnieku visā pilsētā un viņai bija tīrais nieks noorganizēt Rebekai alternatīvu treniņu vietu, kad viņa tika izmesta no policijas pārvaldes.

Un vēl kādu vietu! Par šo sporta klubu Rebeka iepriekš bija tikai dzirdējusi. Tas gan nebija nekas dīvains, jo parasti mirstīgie te neiekļuva. Acīmredzot šeit uzturējās slavenības īstās, nevis piecminūšu. Klīda runas, ka te sportojot pat karaļa bērni, un tā noteikti yarēja būt taisnība. Šeit valdīja īpaši ekskluzīva atmosfēra drīzāk kā spa, nevis sporta centrā.

Reģistratore bija iedevusi abām dvieļus un peldmēteļus, tad pavadījusi viņas uz sandalkoka smaržas apvēdīto ģērbtuvi, lai ierādītu skapīšus. Rebeka vienmēr bija domājusi, ka pārvaldes sporta zāle ir viena no labākajām pilsētā, bet šī…

Visas telpas kopā droši vien aizņēma kādus tūkstoš kvadrātmetrus, izcils dizains, aprīkojums vislabākajā stāvoklī, atsegtas ķieģeļu sienas, ar prožektoriem apgaismotas tērauda sijas un augstas griestu velves. Un, protams, ne vienas vienīgas putekļu lēkšķes uz plašajām cēlkoka grīdām.

Viņa varēja tikai minēt, cik maksā šī kluba biedra karte. Katrā ziņā krietni vairāk, nekā varētu atļauties ar policistes algu. Taču Nīna bija nokārtojusi viņām abām bezmaksas kartes, tā ka Rebekai nebija, par ko sūdzēties.

*

-    Vai jūs viņu nogalinājāt? atkārtoja rētainais.

HP joprojām neko nesaprata.

-     Ko nogalināju? viņš izspieda.

Galva piepeši bija pārvērtusies par veļas žāvētāju.

-    Misis Argosu. Vai jūs nogalinājāt misis Argosu? rētainais aizkaitināts izboksterēja no piezīmju bloknota un atkal pievērsa acis HP.

-     K-ko, ēē… Nē! viņš izspieda, kamēr žāvētājs griezās aizvien ātrāk. Es pat nezināju, ka viņa… nu, paklausieties!

Rētainais uzmeta īsu skatienu vienam no orkiem, un piepeši maiss atkal bija HP galvā un viņš tika nospiests atpakaļ uz kušetes.

-     Nēēē! — HP kliedza, paniski mēģinādams izrauties. — Nēē, es neesmu vainīgs…

Dvielis apslāpēja viņa kliedzienus, un tad ūdens lika apklust pavisam.

Hlora smaka telpā sajaucās ar siltu amonjaka smārdu.

*

-    Dīvaini, ka Rūnebergam ir veci rēķini ar izmeklētāju. Vester!>crgs, vai tā viņu sauca?

Nīna nostājās blakus Rebekai pie spoguļa un sukāja matus.

I ai gan spogulis bija milzīgs un otra sieviete galvas tiesu īsāka par Kebeku, šķita, ka viņa tūlīt pārņems visu telpu.

-               Vestergrēns, Rebeka izlaboja un neapzināti paspēra soli sāņus.

-     Viņi pirms daudziem gadiem kopā strādāja Normalmē. Acīmredzot jau toreiz sastrīdējās, un pēc tam Lude nobremzēja Vestergrēna pieteikumu darbam Drošības policijā.

Nīna izbolīja acis, sakārtodama dažas blondas cirtas, ar kurām nešķita īsti apmierināta. Par spīti treniņam un pirtij, viņa izskatījās pietiekami svaiga, lai varētu taisnā ceļā doties ielās.

-    Vai tev nešķiet, ka tas izklausās pārāk vienkārši? Nīna nomurmināja un apvilka lūpu kontūras ar zīmuli. Es domāju: tu teici, ka abi kungi gandrīz sakāvās. To taču nedara par noraidītu pieteikumu un veciem patruļu laika kašķiem. Tas viss notika vismaz pirms desmit i;adiem!

Rebeka paraustīja plecus, pacēla no kaļķakmens grīdas sporta apavus un sāka kravāt somu.

-    Lude neieslīga detaļās, un nebija īstais brīdis jautājumiem.

Nīna novērsās no spoguļa un pagriezās pret Rebeku.

-     Klau, pirms tu aizej, man tev kaut kas jāpastāsta…

*

Kad maiss nokļuva uz galvas trešo reizi, HP spēki bija galā.

Viņš pāris reižu noklepojās, izvēma uz krūtīm vēl vienu ūdens un gļotu porciju un tad drudžaini tvēra pēc gaisa.

-     Pagaidiet! viņš izstostīja, kad rētainais atkal pamāja sargiem. Nolādēts, pagaidiet!

Rētainais deva zīmi, un orki palīdzēja HP piecelties sēdus.

-     You kill her., rētainais atkārtoja gandrīz draudzīgā tonī.

Bija tikai viena atbilde, viens vārds, kas varēja paglābt viņu no

kušetes.

Sarkans vai zils?

-J-j… HP šņukstēja.

Šajā mirklī atvērās kameras durvis.

-     Kas te notiek, seržant Musad?

*

-    Vai tu zini Sabiedrības balstus?

-    Tu domā grāmatu?

Nīna Branda papurināja galvu.

-     Nē taču. Interneta forumu.

-    Ā, tu domā to tenku lapu? Jā, es tur pāris reižu ieskatījos, kad forums bija jauns un visi par to runāja, bet tas bija kādu laiku atpakaļ. Šķiet, tur lielākoties bija daudz gaudulīgu kolēģu un policijas wannabies’, nav īsti manā stilā.

Rebeka aizvilka somas rāvējslēdzēju un grasījās iet.

-    Varbūt tev vajadzētu tur atkal ieskatīties…

Kaut kas Nīnas Brandas tonī lika viņai apstāties.

-     Kāpēc?

Nīna novaikstījās.

-     Man šķiet, ka viņi ir sākuši rakstīt par tevi…

*

-     Es atvainojos, Peteršona kungs, Azizs sacīja dažas minūtes vēlāk, kad viņi bija atgriezušies HP kamerā. — Mēs ar seržantu Musadu piederam pie dažādām policijas nodaļām un dažādām skolām, ja tā varētu teikt. Viņam nebija tiesību ar jums tā apieties.

HP apātiski pamāja ar galvu, raustīdams savas slapjās drēbes, lai (ās neliptu pie miesas. Viņa smadzenes bija pārkarsušas, no kombinezona telpā izplātījās asa urīna smaka, un viņš pašķielēja uz Azizu, l.ii redzētu, vai policists to saož.

-    Mēs atnesīsim sausas drēbes, un jūs varēsiet arī nomazgāties siltā dušā, ja vēlaties.

HP turpināja apātiski māt ar galvu.

Duša!

Sasodīta silta duša un dažas minūtes laika padomāt…

-    Bet vispirms mums jānoskaidro dažas lietas, Azizs sacīja lietišķā tonī un pārstūma HP galda pusē līniju lapu un pildspalvu.

-    Esiet tik laipns un uzrakstiet, kā jūs pazīstat misis Argosu un kas notika beduīnu nometnē. Līdzko būsiet beidzis, jums būs iespēja nomazgāties un pārģērbties.

HP joprojām māja ar galvu. Viņa roka tik ļoti drebēja, ka pildspalva zīmēja uz papīra mazus kruzuļus, iekams viņam izdevās to savaldīt.

Astoņi / Redrum?/ Slepkavība?

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 13. novembrī pīkst. 08.11

Lietotājs: maybey

Kas var izdarīt noziegumu? Visi.

Tātad visi tiek turēti aizdomās.

Ierakstam ir 41 komentārs

-M ums ir liela problēma, Peteršona kungs.

No fucking kidding1 tas bija understatement of the year!1

Pēdējās diennakts laikā HP bija paspējis iziet cauri visām krīzes fāzēm, turklāt vairākas reizes. Noliegums, izmisums, panika, vienaldzība, apātija un tad taisnā ceļā uz cietumu.

Vienkārši neticami!

Tomēr, lai kā viņa pārpūlētās smadzenes censtos tikt galā, skarbie fakti bija nepielūdzami. Viss bija pa īstam. Sasodīti pa īstam! Anna Argosa bija pazudusi, tuksneša nakts aprīta, un kruķi apgalvoja, ka viņš esot galvenais aizdomās turamais.

To vakaru HP joprojām atcerējās tikai fragmentāri. Alus, zālītes un nelabuma kombinācija viņa jau tā nogurdinātajām smadzenēm bija izrādījusies liktenīga.

-     Kā jau teicu, liela problēma, mister Peteršon, Azizs atkārtoja, pārtraukdams viņa pārdomas.

HP pacēla acis un sastapa policista raižpilno skatienu.

-    Mēs salīdzinājām asinis no jūsu krekla ar DNS, kuru paņēmām Argosas kundzes viesnīcas numurā, un pirms pāris stundām helikopters atrada daļu atlieku aptuveni piecus kilometrus no nometnes. (ialvenokārt asinainas drēbes un ādas atliekas. Putni un tuksneša

»

l.tpsas ir pamatīgi pastrādājuši tā jau diemžēl ir gadījies daudz reižu iepriekš, kad cilvēki tur apmaldījušies, taču pagaidu analīzes atbilst Argosas kundzes profilam.

Policists ar vieglu žestu norādīja uz pasauli aiz sienas.

-    Šobrīd mēs nezinām, vai līķis ir aiznests uz turieni vai tās ir tikai atliekas, ko turp aizvilkuši dzīvnieki. Tāpēc mēs turpināsim meklēšanu gan pie nometnes, gan tālāk.

Viņš noliecās pār galdu.

-    Tas viss, protams, varētu būt traģisks nelaimes gadījums. Strīds nomaļā vietā, daži niknuma mirkļi ar briesmīgām sekām. Varbūt Argosas kundze bija tikai ievainota. Un pamesta, cerot, ka pati spēs siimeklēt palīdzību. Taču aptumšotais stāvoklis aizveda viņu uz nepareizu pusi — tieši tuksnesī…

Policists uzmeta HP ilgu skatienu.

-    Tādā gadījumā tiesnesis varētu izrādīt zināmu iecietību.

Viņš ieturēja pauzi un šķita gaidām atbildi.

HP veltīgi centās savaldīt virpuli galvā. Viņš bija pārliecināts, ka visam ir kaut kāds izskaidrojums. Gluži dabisks izskaidrojums, kas parādītu, ka viņš nav vainīgs.

Teorētiski viņš būtu varējis iestreipuļot nometnē, nolemt atbrīvot ies no muļķīgā T krekla un izvilkt no atkritumu kastes savu dārgo Taizemes zīda kreklu. Reibumā taču cilvēks neraizējas par dažiem vēmekļu traipiem…

Bet tālāk?

Acīmredzot slepkava bija ieskrējis tualetē. Centies nomazgāt asinis, cik ātri vien iespējams, un atradis viņa kreklu atkritumu kastē, las, protams, izklausījās visai nereāli, taču bija notikušas arī dīvainakas lietas.

HP drošības pēc izspēlēja scenāriju galvā vēl vienu reizi. Maz ticami bet ne neiespējami.

Tomēr viņš nespēja tikt vaļā no nepatīkamas domas: ja nu Azizam ir taisnība?

Kādu bridi nometnē viņam patiešām bija gribējies Annu Argosu nožņaugt saspiest rokas viņai ap kaklu un apslāpēt to nolādēto augstprātīgo smīnu…

-     B-bet pārējie? Vensāns un viņa banda?

HP pats dzirdēja, cik nedroši skan viņa balss. Gandrīz it kā viņš gaidītu policista atbildi.

-     Ak jā, biju gandrīz aizmirsis to mistisko francūzi…

Azizs uzlika lasāmbrilles un pašķirstīja mapi sev priekšā.

-     Mēs esam noskaidrojuši, ka jūs un Argosas kundze ieradāties nometnē kopā. Cilvēki redzēja, ka jūs ēdat vakariņas pie viena galda, un vēlāk vakarā kāds liecinieks pamanīja jūs strīdamies pie vārtiņiem blakus tualetēm. Liecinieks stāsta, ka strīds bijis fizisks un Argosas kundze turklāt izskatījusies pārbiedēta.

Viņš apklusa, lai pāršķirtu lapu, un HP pāris reižu norija siekalas, cenzdamies samitrināt izkaltušo rīkli.

-     Kad mēs ieradāmies, franču ceļotāji diemžēl jau bija pametuši nometni, taču nākamajā dienā mēs nopratinājām viņus viesnīcā. Visi vienā balsī apgalvo, ka jūs bijāt dusmīgs uz Argosas kundzi par to, ka viņa jūs izsmēja par mazo “nelaimi” mašīnā un vēlāk varbūt tieši tāpēc šķita dodam priekšroku citu sabiedrībai, nevis jūsējai.

Azizs pāršķīra lappusi un turpināja:

-     Franči tiešām apstiprina jūsu stāstu, ka jūs pirms tam esat tikušies Indijā, taču apgalvo, ka tikšanā Dubaijā un tuksneša safari bijusi jūsu ideja.

Policists ieturēja pauzi un pār briļļu malu palūkojās uz HP.

Pagāja vairākas sekundes, iekams HP saprata šo informāciju.

-     B-bet tas viss bija viņu ideja! Vensāns piezvanīja man uz viesnīcu, un viņi mūs paņēma. Pajautājiet šoferiem, viņi zina!

-    Šoferus Emīru un Bašidu diemžēl nav iespējams sameklēt. Viņu priekšnieks gan apgalvo, ka tas neesot nekas neparasts. Viņi strādā uz stundu līguma pamata un, kad sezona beidzas, dodas mājās pie ģimenēm Jemenā. Viņš stāsta, ka automašīnas esot pasūtītas no jūsu viesnīcas uz Sinklēra vārda un viena no kredītkartēm, ko atradām jūsu makā, ir izmantota, lai apstiprinātu rezervāciju. MasterCard, kas izdota Džeromam Sinklēram.

-     Džeromam Vinsentam Sinklēram…

*

Sveicināti Sabiedrības balstu forumā tieši mēs turam šo sapuvušo sistēmu!

Ideja nebija ne īpaši ievērojama, ne jauna. Diskusiju forums, atvērts visām iespējamām žēlabām, baumām un pašpārliecinātiem apgalvojumiem. Vienīgā atšķirība, ka šis bija domāts policistiem. Vai katrā ziņā cilvēkiem formastērpos. Iespējams, tas skaitījās oriģināli…

Tomēr, izlasījusi dažus ierakstus, Rebeka sāka saprast, kāpēc visi runāja tieši par šo forumu. Viens no cītīgākajiem autoriem, cilvēks, kurš acīmredzot dēvēja sevi par MayBey, rakstīja labi pat ļoti labi. Atšķirībā no citiem debatētājiem viņš vai viņa nežēlojās par bruņojuma trūkumu vai pēdējā praktikantu metiena kvalitāti. MayBey valoda bija īpaša, īsi teikumi ar melnā humora triepieniem, nevis neveikli, ar birokrātu izteicieniem pilni izklāsti, ko parasti laida klajā policisti.

Šonakt noķērām trīs autozagļus. Vajājām gandrīz divdesmit minūtes.

Huligāni pameta mašīnu pieJunkstas krustojuma. Suns šoreiz bija labs -

tūlīt uzņēma pēdas. Mēs savācām visus zem egles desmit minūšu laikā!

Velns, cik patīkami!

Tad četras stundas iecirknī, lai visus pierakstītu un nopratinātu. Tiktāl

ļoti laba nakts.

Toties dežurējošajam prokuroram Turniketam vajadzēja tikai vienu

minūti. Viņus palaida brīvībā.

Viss mūsu darbs vējā, bet viņš ielīda atpakaļ cisās.

Kaut es varētu gulēt tikpat labi…

Automašīnu medības bija piedzīvojuši visi policisti, un MayBey lai kas šis cilvēks būtu — bija izdevies to lieliski izstāstīt dažās rindiņās. Spriedze vajāšanas laikā, prieks par aizturēšanu, smagais papīru darbs un visbeidzot dusmas par to, ka huligāni var tā; vienkārši aiziet.

Zem ieraksta bija piecdesmit astoņi komentāri, piecreiz vairāk nekā citiem autoriem, un lielākā daļa bija tikpat nikni kā MayBey.

Interesantu šo ierakstu padarīja ari atpazlstamlbas faktors. Junkstas krustojums varēja būt Julstas krustojums, un Rebeka zināja, ka apgabalā ir prokurors ar līdzīgu uzvārdu.

Tīrās ziņkārības pēc viņa iegāja Stokholmas Policijas mājaslapā, bet neatrada nevienu ziņojumu, kas atbilstu forumā aprakstītajam notikumam. Ko tas nozīmēja?

Patiesībā neko.

Galu galā MayBey varēja būt no kāda cita apgabala vai arī aprakstīt sen notikušu incidentu. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ Rebeka bija pavisam droša, ka runa ir par Stokholmu.

Katrā ziņā viņa atpazina karikatūru personāžus vecākos MayBey ierakstos. Policijas priekšnieks Teflons, pie kura baltā krekla nekad nepielipa netīrumi, komisārs Bezmugurkaulnieks, kurš parasti nebija atrodams, kad vajadzēja pieņemt smagus lēmumus, vai kriminālinspektors Birkenšolls, kas ļoti aizņemts šaudījās pa gaiteņiem, lai nevajadzētu strādāt. ' [2]

Rebeka bija pārliecināta, ka ir strādājusi kopā ar viņiem visiem, taču nebija neviena konkrēta…

Tas, protams, bija interesanti, tomēr pa īstam viņas uzmanību piesaistīja MayBey pēdējie ieraksti.

[2]

Policists skatījās uz viņu, it kā gaidītu kādu reakciju, bet HP nezināja, ko sacīt. Viņš izmisis mēģināja atsaukt atmiņā Vensāna izskatu, bet nez kāda iemesla dēļ francūža vaibsti piepeši šķita neskaidri gandrīz izplūduši.

HP atvēra un aizvēra muti, nespēdams izdabūt nevienu saprātīgu vārdu.

-     Mēs esam strādājuši ļoti rūpīgi, Peteršona kungs. Slepkavības Dubaijā notiek reti, tāpēc mēs apgriežam otrādi ik akmeni. Mani vīri ir pārbaudījuši visus pirkstu nospiedumus, kādus vien varējām atrast gan mašīnā, gan pie jūsu vakariņu galda, un mēs atradām jūsu, Argosas kundzes un visu pārējo kompānijas biedru nospiedumus. Mēs pat sazinājāmies ar policiju viņu mītnes zemēs, un nevienam iesaistītajam nav iepriekšējas sodāmības. Nevienam, izņemot jūs, Peteršona kungs.

Azizs pār papīru kaudzīti uzmeta HP vēl vienu ilgu skatienu.

-    Visi nospiedumi sakrīt, neviens nepaliek pāri. Citiem vārdiem sakot, nav nekādu tā sauktā Vensāna pēdu…

Vēl viens skatiens, kas atbilda balss tonim, taču HP tik tikko to manīja.

Cītīgāk padomājot, viņš patiesībā nespēja atcerēties, ka Vensāns būtu kaut ko stāstījis par sevi.

Francūzis bija vienkārši uzradies, kad HP kādu dienu sēdēja bārā, juzdamies briesmīgi nomākts. Piedāvājis smēķi un aliņu, kļuvis par sarunbiedru, liekot HP sajusties mazliet labāk.

Tad kas bija šis Džeroms Sinklērs?

HP maks bija pilns ar dažādām kredītkartēm lomām, kas palīdzēja viņam tikt galā ar klejojošo mēnessērdzīgā dzīvi. Viņš atcerējās likai dažas to tām:

Džims Šūters

Vils Pārčers

Tailers Dērdans

HP bija izvēlējies vārdus lielākoties joka pēc — vismaz tā bija sev iegalvojis. Izdomātu biedru banda no kino vēstures. Cilvēki, kas pastāvēja tikai filmu varoņu galvās.

Džeromu Sinklēru viņš vāri atcerējās kā izciļņu burtiņu rindu uz plastikāta kartītes.

Vai Džeroms un Vensāns patiesībā bija viena un tā pati persona? Kāds, kurš eksistēja tikai viņa galvā?

Policists nolika papīrus un noliecās pār galdu.

-     Ļaujiet man apkopot situāciju, Peteršona kungs. Jūs, reiz tiesāts slepkava, ieceļojat valstī ar viltotu pasi. Jūs satiekat Argosas kundzi viesnīcā, piecērtat viņai un pēc tam noorganizējat tuksneša safari kopā ar dažiem nejaušiem paziņām. Viņa tomēr nicīgi noraida jūsu tuvošanos, un tas gluži saprotami jūs sadusmo. Galu galā jūs to visu droši vien organizējāt viņas dēļ, un nu viņa jums atsaka. Kaut kad vakara gaitā Argosas kundze pazūd, bet jūs tiekat atrasts stiprā narkotiku reibumā ar viņas asinīm uz krekla. Jūsu vienīgā aizstāvība ir tā, ka noveļat vainu uz mistisku vīrieti, kura eksistenci neviens nevar apstiprināt.

Policists ieturēja īsu pauzi, lai HP paspētu aptvert viņa vārdus.

-     Kā jau teicu, slepkavības Dubaijā notiek ļoti reti, varbūt tāpēc, ka slepkavas šeit bargi soda. Ļoti bargi, Peteršona kungs.

Vēl viena pauze, lai HP nepalaistu garām šo vārdu nozīmi.

-     Bet, ja apsūdzētais sadarbojas, tiesnesis mēdz būt saprotošs. Jūsu dzīvība ir jūsu paša rokās, tāpēc es iesaku rūpīgi apdomāties, pirms atbildat uz manu nākamo jautājumu.

Trešā pauze, šoreiz pilnīgi lieka.

-    Vai jūs nogalinājāt Argosas kundzi?

HP galvu piepildīja zibsnījoši ekrāni ar ļoti atšķirīgu un satraucošu informāciju.

Vai viņa izmocītās smadzenes beidzot bija sarīkojušas dumpi? KLIKŠ

Rādījušas viņam to, kas neeksistē?

KLIKŠ

Sajaukušas kopā fantāziju un īstenību?

KLIKŠ

Yes?

KLIKŠ

No?

NOLĀDĒTS!!!

Viņš aizmiedza acis un ar plaukstām aizklāja seju, lai apturētu zibsnīšanu galvā. Tomēr ainas turpināja zibēt pār tīkleni.

Šūters

Pārčers

Dērdans

All work and no play makes Jack a dull boy!1 Redrum, redrum, redrum…

Vai viņš patiešām varēja būt piekāvis nekaunīgu meiču? Sadevis pēc nopelniem?

Velns parāvis, viņš taču bija fantazējis par to, kā būtu…

Laiks izlemt.

Sarkans vai zils?

*

Pasaulē labākā miesassardze Regīna Pareizā laikam ir iekļuvusi problēmās. Āfrikā dabūjusi saulesdūrienu un redzējusi to, kā nav.

Vai varbūt viņas halucinācijām bija cits iemesls? Vai tāpēc viņa ir atstādināta? Vai kāds zina?

Ierakstam ir 17 komentāru

Regīna Pareizā, foršs vārds, un, kā jau Nīna bija teikusi, te nevatēja pārprast, kurš ar to domāts…

Turklāt septiņpadsmit komentāru, principā tikai negatīvi.

Ko gan citu var gaidīt no sūdīgas policistes?

Tā iet, ja ievieš kvotas sievietēm…

Viņa jau skolā bija neciešama

Droši vien iedzēra par daudz nomierinošo līdzekļu, gan jau WBUP…

Pēdējo saīsinājumu Rebeka bija spiesta sameklēt Google. WBUPW'ill Break Under Pressure salūzīs zem spiediena. Tad tā apkārtējie viņu redzēja. Kā cilvēku, kurš neiztur spiedienu…

-     N-nē, — viņš nočerkstēja un atkal nokremšļojās. — Nē, es to neizdarīju, HP turpināja, šoreiz skaļāk, gandrīz it kā mēģinātu pārliecināt pats sevi.

Azizs smagi -nopūtās. Viņš savāca savus papīrus, piecēlās un divas reizes piesita pie dzelzs durvīm.

-     Diemžēl es jums vairs nevaru palīdzēt, Peteršona kungs, Azizs gandrīz skumji sacīja.

Viņš pakāpās sāņus, lai ielaistu telpā Musadu un četrus nosvīdušus sargus.

Mirkli vēlāk tie jau bija uzmetušies virsū HP.

Viņš kliedza, panikā spirinājās pretī un pat paspēja izdarīt dažus veiksmīgus sitienus, iekams orki nogāza viņu uz grīdas.

HP skaidri saprata: tagad būs jāmirst. Vai nu rētainais un viņa drauģeļi viņu noslīcinās, vai, ticamāk, viņš visā atzīsies. Kāds apšaubāms tiesnesis piespriedīs viņam nāvessodu, viņu izvedīs tuksnesī un piebeigs ar šāvienu pakausī, par kuru piesūtīs rēķinu māsai. Tad mūžīga garlaicība Stulbeņu līgā kopā ar Dāgu un papuci!

Hello, my name is Henrik and I am a ladykiller!‘i

Ar viņu bija cauri. Punkts. Beigas.

Piepeši līdz nāvei nobiedētajās smadzenēs saslēdzās kāda sinapse.

-     Pa-pagaidiet! HP uzsauca Azizam mrrklī, kad orki jau nesa viņu ārā. Nolādēts, pagaidiet! Es zinu Vensāna pēdas. Dodiet man tikai…

Musads iešķīla viņam pļauku, kas lika mutei aizvērties, bet tikai uz brīdi. HP pirksti bija uz glābšanas dēļa, un viņš nedomāja laist to vaļā.

-    Manā bikšu kabatā! Zelta šķiltavas! Tās pieder viņam, Vensānam. Pārbaudiet pirkstu nospiedumus, DNS, jebko…

Vēl viena pļauka, šoreiz pietiekami stipra, lai viņš sajustu mutē asiņu garšu.

HP dzirdēja, kā Azizs noskalda sargiem dažus teikumus arābiski. Tad Musads šķita dodam pretēju pavēli. Sviedrainie orki virs viņa

saminstinājās un pārmija nedrošus skatienus, it kā īsti nezinātu, ko darīt. Abi priekšnieki noskaldīja jaunas pavēles. Joprojām nekādas reakcijas.

HP izdevās pagriezt galvu, un viņš ieraudzīja, ka Musads un Azizs ir nostājušies viens otram pretī vīriešus šķīra tikai pārdesmit centimetri. Musada Seja bija piesarkusi, dūres sažņaudzās un atlaidās. Viņš bija galvas tiesu garāks par Azizu, bet no HP vardes perspektīvas izskatījās vēl lielāks un riebīgāks.

Tomēr Azizs neļāvās iebiedēties, viņš paspēra vēl pussoli uz priekšu, tā ka abu vīru formastērpu krekli gandrīz saskārās. Mirkli izskatījās, ka abi sāks kauties.

HP un sargi aizturēja elpu.

Tad Musads lēnām paspēra soli atpakaļ.

Azizs atkal noskaldīja pavēli, šoreiz skaļāk, un nākamajā sekundē HP nokrita uz pratināšanas krēsla, kamēr viens no sargiem negribīgi atslēdza roku dzelžus.

-     Pastāstiet vairāk! Azizs īsi sacīja, kad kameras durvis bija aizcirtušās un viņi atkal palikuši divatā.

Deviņi i Fata Morgana

—    Hallo?

—Labvakar, draugs, vai viss veicas labi?

—Patiesībā lieliski, viss saskaņā ar plānu bet to jūs, protams, jau zināt.

—      Sāpīgi?

—Ne vairāk, kā vajadzīgs…

—      Labi, un atkāpšanās?

—      Arī nekādu problēmu. Kā veicas ar…

—Spēlētāju ? Vēl mazliet par agru teikt. Bet es jūs informēšu.

*

Viņi ieradās nakts vidū. Četri Gvantanamo gorillas tāpat kā pagājušajā reizē uzrāva viņu no kušetes un saslēdza rokas uz muguras. Šoreiz viņš pat nejaudāja pretoties.

Viņš bija Niks Ortons, Tomass Andersens, Čārlzs Hermans un tik daudzi citi vienlaikus, ka vairs nespēja tos visus atcerēties. Fantāzijas tēli, pārvērsti īstenībā uz tik ilgu laiku, kamēr bija viņam nepieciešami.

Tad kāpēc ne Vinsents Sinklērs?

Maiss uz galvas uzgūla jau kamerā, taču sargi šķita ievērojam HP apātiju, tāpēc nepūlējās sasiet viņam kājas. Viņu, klūpošu ik uz soļa, noveda pa kāpnēm un pēc tam pa vēl vienām.

Augums šķita smags kā svins.

Vēl pakāpieni HP zaudēja līdzsvaru, un sargi bija spiesti uzķert viņu, lai viņš nenokristu. Bet viņi neapstājās, lai pieceltu HP kājās. Tikai satvēra zem padusēm un pacēla tik augstu, ka pirkstgali tik tikko aizskāra grīdu.

Tad kāpnes bija beigušās. Telpa, kurā viņi iegāja, bija lielāka, tik liela, ka sargu saspringtā stenēšana sausi atbalsojās no sienām.

Vai tiešām viņi iepriekšējā reizē bija gājuši pa šo pašu ceļu?

Zem maisa iespraucās viegla benzīna un izplūdes gāzu dvaka, un piepeši HP bija pārliecināts: viņi ir ceļā uz spīdzināšanas kambari!

Nākamajā mirklī viņu iecēla sēdeklī, un aiz viņa aizcirtās smagas .uito durvis. Riepu kaukoņa, spēcīgs rāviens, un viņi bija ceļā.

HP drudžaini centās piespiest savu pārgurušo galvu apstrādāt jauno informāciju.

Kāds sēdēja pa kreisi no viņa aizmugures sēdeklī, jo salonā bija jūtama viegla skūšanās losjona smarža. Turklāt automašīnai noteikti bija šoferis. Citiem vārdiem sakot, bez viņa paša transportlīdzeklī bija vēl vismaz divi cilvēki — varbūt pat trīs -, bet neviens no viņiem neteica ne vārda.

Lai kurp viņi dotos, šķita, ka šoferis steidzas. Lielais motors auroja, un auto kustības bija tik straujas, ka HP slīdēja pa ādas sēdekli.

Tad viņš manīja, ka brauktuves skaņa mainās, gludam asfaltam pazūdot zem smiltīm. Dažas minūtes vēlāk skaņa gandrīz pilnībā apklusa un mašīna sāka līkumot un slīdēt uz priekšu labi pazīstamā veidā. HP vēders joprojām visu aptvēra ātrāk nekā smadzenes, un panikas kamols lēnām pārvērtās nelabumā. Atkal līkloči, tad svelpjoši plīkšķi, smiltīm trāpot pa rūtīm.

Viņi bija ceļā uz tuksnesi!

*

-    Viss nokārtosies, tu redzēsi, Beka. Galu galā tu taču neesi izdarījusi neko sliktu…

Mike, iekārtojies dīvānā blakus, aplika roku viņai ap pleciem. Rebeka cīnījās ar piepešu impulsu izrauties. Satvert pirmo pa rokai gadījušos smago priekšmetu un iegāzt ar to Mikem pa galvu.

Viss nokārtosies, tu redzēsi…

la vina būtu saņēmusi divdesmit kronas katru reizi, kad aizvaditajā nedēļā dzirdēja šādu komentāru! Lude, Nīna Branda un vesela

kaudze citu labvēļu. Vai tas tiešām bija labākais, ko cilvēki var pateikt tādam, kas iekritis līdz ausim mēslos?

-     Protams, es neesmu izdarījusi neko sliktu, Rebeka izmeta, nespēdama savaldīties. Vai tu ari netici, ka mums uzbruka?

-     Bez šaubām, ticu, Mike ātri atbildēja, tomēr Rebeka izmantoja izdevību.izslieties un nokratīt viņa roku.

-     Es tikai domāju, ka viss noteikti drīz būs galā…

Rebeka viņu pārtrauca, nicīgi nosprauslādamās.

-     Es uz to neliktu ne graša. Ir pietiekami daudz cilvēku, kas grib mani izēst, un viņiem patiesībā nav jādara nekas cits kā vien jātur mute un jāklusē, lai tas notiktu. Glads, Malmēns, Modīna un pārējie…

-     Neaizmirsti Glada palīgu…

-     Berglunds? Nē, viņš ne!

Rebeka iekoda mēlē, bet bija jau par vēlu.

-     Kāpēc ne? Manuprāt, būtu gluži dabiski, ja Glads lūgtu savu palīgu parūpēties par tādām nepatīkamām lietām, vai ne?

-    Varbūt, Rebeka nomurmināja un paraustīja plecus.

Viņa atkal noslīdēja dīvānā un ātri pievērsa skatienu televizoram.

-     Grasījos uzvārīt tēju. Tu arī gribēsi? — viņa jautāja krietni maigākā balsī pēc neilga ldusuma brīža.

-     Mhm, — Mike atbildēja.

Ceļā uz virtuvi Rebeka nemanīti paķēra, no priekšnama galdiņa savu mobilo telefonu.

*

Viņi bija šūpojušies kādu stundas ceturksni, kad puzles gabaliņi beidzot sakrita vietās.

Vairs nebūs nekādu nopratināšanu. Gluži kā Azizs apgalvoja, viņš bija agrāk tiesāts slepkava, ieceļojis ar viltotu pasi un visādā ziņā saistīts ar noziegumu. Neviens neticēja viņa nevainīgumam. Ari viņš pats ne.

Spožās fasādes iemidzināts, HP bija aizmirsis, ka šī ir diktatoriska valsts. Nabaga bezpalīdzīga Rietumu sieviete, nolaupīta un nogalināta tuksnesī… Tāda lieta varēja aizbiedēt tūristus un lielo naudu. Slikts PR, neīstenotas biznesa iespējas, miljoniem dolāru zaudējums. Krietni labāk būtu uzlikt visam vāku un izlikties, ka nekas i.ids nav noticis. Vajadzēja tikai atbrīvoties no atlikušā pavediena un, burtiski runājot, aprakt stāstu tur, kur tas sācies.

Smiltīs…

HP sajuta panikas asaras burbuļojam krūtīs un iekoda apakšlūpā, lai neļautu tām izlauzties.

>

Automašīna strauji apstājās, un viņš dzirdēja priekšējās durvis aizcērtamies aiz šofera.

Gala pietura lūdzu, visiem izkāpt!

Fuckfuckjuckfuckfuckfuck!!!

*

Vispār jau viņai nevajadzētu par to satraukties. So what\ ja kāds i unāja par viņu sliktu? Tas bija noticis jau daudz reižu iepriekš, atšķirība tikai tā, ka šoreiz viņai bija iespēja sekot līdzi teiktajam.

Lielākā daļa droši vien viņu pat nepazina, viņiem nebija ne jausmas, kas Rebeka ir un ko viņa izdarījusi.

Bet ja nu viņa kļūdījās? Ja nu patiesībā forumā rakstīja cilvēki, ar kuriem viņa kopā strādāja, kolēģi, kurus viņa sveicināja gaiteņos, vai pat tuvi līdzstrādnieki?

Protams, viņai vajadzētu uz to visu nospļauties, aizmirst šo lorumu un ļaut tiem muļķiem runāt, ko viņi grib. Tomēr viņa nespēja atturēties.

Rebeka aizvien atrada kaut ko darāmu guļamistabā, lai varētu pamodināt datoru no snaudas un paskatīties, vai nav uzrakstīts kas jauns. Vārtīties mēslos, bakstīt brūci un mocīt sevi ar katru detaļu, katru komentāru, līdz vēderā bija savilcies ciets akmens, bet dzīvoklī vairs nebija gaisa.

Viņa tīšām skaļi grabināja tējkannu, lai apklusinātu domas, taču šī taktika nelīdzēja. Rebeka bija izlēmusi nestāstīt par forumu Mikem. Nomelnošana bija viena lieta, bet viņa baidījās, ka tur uzpeldēs citas baumas. Patiesas…

Uz papīra jau viss izskatījās labi. Paaugstinājums, sava miesassargu grupa un gādīgs draugs. Aiz stūra gaidīja mietpilsoniskā laime: māja, volvo un suns. Viss, kas bija mocījis viņu daudzus gadus, spiedis krūškurvi kā spīlēs, beidzot bija vēsture. Tā nebija viņas vaina, viņai vairs nebija iemesla sevi spīdzināt. Visam taču vajadzētu būt vienkārši. Tīrā bērnu spēlīte…

Tad kāpēc viņa to nespēja? Vai patiešām bija tik ļoti grūti būt laimīgai?

Kamēr vārījās tējas ūdens, Rebeka ātri ielūkojās dzīvojamā istabā. Mike joprojām bija pievērsies televizoram.

Viņa izņēma mobilo telefonu.

Trešdien septiņos parastajā vietā

Rebeka nosūtīja ziņu.

*

-    Jūs esat veiksminieks, Peteršona kungs! gandrīz tikpat nevainojamā angļu valodā, kādā bija runājusi Anna Argosa, blakussēdeklī sacīja gludi skūts Musads.

HP smadzenes uzkārās, un, kamēr tās pārlādējās, viņš palaida garām daļu no Musada ievada.

-     … skaidrs pirkstu nospiedums uz šķiltavām un pietiekami daudz ādas atlieku, lai varētu iegūt mitohondriju DNS. Interpols sazinājās ar mums šorīt, abas pēdas atbilst kādam Bruno Hamelam, franču izcelsmes kanādietim ar, teiksim, interesantu slavu.

Policists ieturēja pietiekami ilgu pauzi, lai HP sinapses paspētu saslēgties funkcionējošā savienojumā.

-     K-ko?

-    Acīmredzot mesjē Hamels ir izveidojis sev profesionāla slepkavas karjeru. Viņam tiek piedēvētas vismaz četras ierosinātas lietas. Vai gribat minēt, kāda ir viņa specialitāte?

Jauns smaids.

HP mēmi pamāja.

-    Vientuļas sievietes…

>

Piepeši HP juta nelabumu pieņemamies spēkā. Asinis aizplūda no galvas, un viņš bija spiests noliekties uz priekšu, lai nepaģībtu.

Kaut gan Musads sēdēja tieši blakus, viņa balss šķita skanam no tālienes.

-     Pulkvedis Azizs jūsu sarunā nepastāstīja, ka Argosas kundze bija saņēmusi nāves draudus. Mēs ieguvām tam apstiprinājumu, kad sazinājāmies ar policiju viņas dzimtenē.

-     P-pulkvedis…? apjucis izstostīja HP.

Musads iesmējās.

-    Tas ir triks, kuru mēs reizēm izmantojam, lai ātri iegūtu rezultātu. Kaut kāda iemesla dēļ neskūti arābu vīrieši, kas nerunā angliski, mudina lielāko dalu rietumnieku uz sadarbību. Pulkvedis Azizs ir

>

mans priekšnieks, turklāt viņš vada visu Karalisko Dubaijas kriminālpoliciju.

Policists dziļi ievilka elpu un pāris sekunžu to aizturēja, gaidīdams, kad HP izsliesies.

-    Saprotiet, Peteršona kungs, viss šķita skaidrs kā diena. Asinis, liecības, jūsu attiecības ar Argosas kundzi un tā tālāk… taču bija kāds traucējošs elements.

Viņš pavicināja roku, lai ilustrētu savu stāstu.

-    Neviena īsta liecība nesakrīt par simt procentiem, Peteršona kungs. Cilvēki gluži vienkārši uztver lietas atšķirīgi. Tomēr visi franču pilsoņi, kas liecināja pret jums, stāstīja vienu un to pašu stāstu prei izi līdz sīkākajai detaļai. Saprotat?

Negaidīdams atbildi, Musads turpināja:

-     Mēs nojautām, ka te kaut kas ir aplam, un visbeidzot jūs sagādājāt meklēto pierādījumu. Iedomājieties franču sejas izteiksmes, kad mēs parādījām Hamela interpola bildes! Viņi bija centušies piesegt starptautiskā meklēšanā izsludinātu profesionālu slepkavu.

Viņš atkal iesmējās un ieturēja pauzi, it kā gaidītu no HP kādu reakciju.

-     Kāds lika nogalināt Argosas kundzi… Musads piebilda pārspīlēti lēni.

HP pasaule sašūpojās, piepeši viņu atkal pārņēma nelabums, un automašīnas durvis kā pēc mājiena atvērās no ārpuses.

Nākamajā mirklī viņš jau bija nometies uz visām četrām un vēma tuksneša smiltīs.

Dejа vu!

*

Atbilde kavējās tikai kādu minūti.

Protams. Es jau nodomāju, ka tu gribi izstāties ;)

Viņa iesāka dzēlīgu atbildi, taču pārdomāja. Dzirdēja, kā Mike izstaipās dīvānā, un ātri izdzēsa pienākušo īsziņu.

Tējas ūdens bija uzvārījies, viņa uz paplātes uzlika divas krūzītes un dažus cepumus.

Kad Rebeka apsēdās dīvānā, Mike atkal aplika viņai roku un pievilka viņu sev klāt.

-     Cik jauki, ka tu esi mājās, viņš nomurmināja.

Rebeka neatbildēja.

-     Starp citu… viņa pēc brīža ierunājās.

-     Mm.

-Trešdienas vakarā es nebūšu mājās. Gribu aiziet uz kino ar Nīnu. Man vajag mazliet izvēdināt galvu.

-     Labi.

Mike pat nenovērsa skatienu no televizora, un tas atviegloja melošanu.

Rebeka bija sākusi satraucoši labi melot.

-     Varbūt mēs pēc tam iedzersim pa glāzei vīna, tev nav mani jāgaida. Tas ir, tev nav te jākvern, ja labāk gribi gulēt mājās…

Mike pagriezās un uzmeta viņai iesāņu skatienu, it kā gribētu kaut ko teikt. Tomēr viņš atslīga atpakaļ dīvānā un turpināja skatīties televīziju.

-     Labi, izpriecājies…

Viņi ganīja HP kā aitu starp palmām milzīgajā terminālī. Musads vienā pusē, šoferis — otrā. Cilvēki uz slīdlentes steidzīgi parāvās malā, droši vien nosprieduši, ka viņš ir sērijslepkava vai kaut kas tamlīdzīgs.

Ieraudzījis pazīstamo balti zilo zīmi, HP gandrīz sāka raudāt.

Dažas baiļpilnas sekundes viņš baidījās, ka viņi paies garām. Ka tas viss ir tikai vēl viens triks, lai salauztu viņa trauslo psihi. Tomēr viņi nokāpa no lentes pareizajā vietā, piegāja pie letes, un Musads sievietei aiz Ј/45 lodziņa iedeva biļeti un dažus dokumentus.

>                                  >

HP nesaprata ne vārda no teiktā, bet dažas minūtes vēlāk viņi stāvēja smēķētavā un Musads piedāvāja viņam cigareti no plakanas metāla etvijas. HP rokas tā trīcēja, ka bija grūti aizsmēķēt.

Visbeidzot viņš ievilka dūmu. Dziļi, svētlaimīgi…

Kādu brīdi neviens neko neteica.

-     F-franči? HP, nedaudz atguvies, nomurmināja. Kas notiks ar viņiem?

»

-     Mēs viņus dažas nedēļas aizturēsim, līdz viņu bagātie papucīši sāks raustīt visus pavedienus, lai dabūtu šos mājās. Tad pamazām atradīsim risinājumu, kas derēs visām pusēm. Galu galā mēs taču meklējam mesjē Hamelu un viņa darba devēju…

HP pamāja ar galvu. Nepatiesa liecība šur vai tur galu galā ilgtermiņā nespēlē nekādu lomu.

Business is money

Ak kungs, kā viņam bija apriebusies šī vieta!

-    Vai viņi ir teikuši, kāpēc… Kāpēc viņi palīdzēja mani iesēdināt? viņš neskanīgi paskaidroja domu.

Musads pamāja ar galvu un ievilka cigaretes dūmu.

-    Acīmredzot šī kompānija iepazinās ar mesjē Hamelu Goa, dažas dienas pirms satika jūs. Viņš pavicināja cigareti, un dūmi mazās spirālēs pacēlās pret griestiem.

-    Līdzko jūs bijāt viņus atstājis, Indijas policija sarīkoja reidu nn pieķēra dažus ar nelikumīgām vielām. Taču Hamels atrisināja .ituāciju uz vietas, un nevienam nevajadzēja zvanīt papam uz mājām

un krist kaunā. Es minētu, ka Hamels pats bija visu inscenējis, lai kompānija būtu viņam parādā. Šiem cilvēkiem ir pašiem savi likumi, Peteršona kungs…

-     Tātad franči samaksāja šoferiem pietiekami daudz, lai viņi brauktu mājās uz Jemenu un atceļā izlaistu Ven… es domāju Hamelu lidostā?

-     Apmēram uz to pusi. Musads pamāja ar galvu. — Kādā no izejošajiem reisiem tūlīt pēc tam parādījās vārds, kas atbilst vienam no Hamela alter ego. Mēs neesam pavisam droši, ka tas bija viņš, jo lidostas novērošanas kameru attēli nav pietiekami simtprocentīgai identificēšanai, taču tas ir loti ticami.

Musads pavadīja viņu līdz sēdvietai lidmašīnas salonā un pat palīdzēja iebāzt koferi bagāžas plauktā, pirms sniedza roku atvadām.

-    Nu tad palieciet sveiks, Peteršona kungs.

HP dažas sekundes vilcinājās, tomēr paspieda vīrietim roku. Dīvainā kārtā pēc šī žesta policists izskatījās mazliet atvieglots.

-    Ja jūs mājās Zviedrijā uzzināsiet kaut ko vairāk par Argosas kundzi, kaut ko tādu, kas, jūsuprāt, varētu palīdzēt izmeklēšanai… Es ļoti novērtētu, ja jūs dotu ziņu. Kāds nolīga Hamelu, lai viņš nogalina Argosas kundzi, un mēs ļoti gribētu notvert šo cilvēku.

Musads no labi izgludinātā krekla kabatas izvilka mazu, baltu vizītkarti. HP mēmi pamāja un, neuzmetis kartītei pat skatienu, iebāza to kabatā.

Policists bija jau paspējis nokļūt pie durvīm, kad HP pārgurušās smadzenes beidzot attapās.

-     Klau, Musad…?

Vīrietis pagriezās.

-      Kāpēc jūs domājat, ka es mājās varētu kaut ko uzzināt par Annu Argosu?

-    Tātad jūs nezinājāt? Musads iesmējās.

-     Ko tad?

-     Ka Anna Argosa bija zviedriete.

Desmit i Hide and seek/ Paslēpes

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 14. novembrī pīkst. 16.19

Lietotājs: MayBey

Melot, maldināt un manipulēt psihopātam tie ir dabas doti talanti. Mums, pārējiem, jāvingrinās, lai to prastu…

Ierakstam ir 45 komentāri

Vēlāk viņa saprata,..ka bija ievērojusi vīrieti jau pirmajā reizē, kad apmeklēja sporta klubu.

Toreiz Nīna saskrējās ar vienu no īpašniekiem, ar kuru acīmredzot kādu brīdi bija satikusies. Kamēr tie abi noskūpstīja viens otru uz vaiga un patērzēja saruna beidzās ar to, ka viņa saņēma mēneša abonementu par brīvu, Rebeka bija viņu pamanījusi.

Vīrietis trenējās uz viena no skrejceliņiem. Augumā mazliet garāks par Rebeku, īsiem matiem. Labi trenēts, bet stiegrains. Šāds ķermeņa tips viņai patika labāk par uzpumpētu muskuļu kalnu, taču viņas uzmanību pievērsa ne jau vīrieša fiziskā forma. Tā bija viņa skriešanas maniere mērķtiecīga, stingra, it kā viņš skrietu spurtu pēc olimpiskā zelta.

Un te nu viņš atkal bija uz tā paša trenažiera zāles stūrī, skrēja tieši tādā pašā stilā.

Temps bija neprātīgi ātrs. Vīrieša rokas kustējās gar sāniem kā muskuļoti virzuļi, skatienu viņš bija pievērsis savam spoguļattēlam.

Sviedri lija pār brūni nosauļoto augumu, jau izmērcējuši plāno skriešanas kreklu. Pēdas sitās pret slīdošo lenti. Bum-bum-bum-bum.

Kaut kas šajā ainā piesaistīja Rebekas skatienu tik ļoti, ka viņa ar grūtībām spēja koncentrēties uz saviem spēka vingrojumiem.

Pēc tam tikai uz dažām sekundēm Rebeka sastapa vīrieša skatienu spogulī. Un nevilšus nodrebēja.

*

Tas viss, protams, varēja būt nelaimīga sagadīšanās.

Iespējams, Hamels nejauši bija izvēlējies viņu par grēkāzi, lai pats varētu pazust bez pēdām. Kā jau Musads norādīja, HP bija gluži kā radīts fall-guy1 lomai. Kaut gan tas izklausījās visai neticami, šo teoriju nevarēja noraidīt.

Bet, lai kurš aiz tā visa stāvētu, šis cilvēks nebija nogalinājis Annu Argosu tikai tādēļ, lai ietupinātu HP. Par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Spēle vai ne, tieši Anna bija DžFK. Viņam pašam piešķirta tikai Lī Hārvija Osvalda2 loma. Nožēlojams nogood patsy1 .

Tāpat kā viņš, arī Anna bēga, centās panākt, lai starp viņu un vajātājiem būtu puse zemeslodes.

Pirmajās panikas pārņemtajās sekundēs viesnīcas salonā HP bija uztvēris Spēles vibrācijas. Patiesībā viņš bija domājis, ka Anna ir Spēlētāja, kas atsūtīta viņu sameklēt. 7

Un ja nu viņam bija taisnība? Vai vismaz daļēji taisnība?

Ja nu Anna bija Spēlētāja, bet, tieši tāpat kā viņš, izvēlējusies izstāties?

Tādā gadījumā viņa bija galīga muļķe, jo neizmeta savu telefonu.

Varbūt viņa iedomājās, ka pietiek tikai nomainīt SIM karti?

BIG mistake!4

Viņš saspieda virsdeguni, cenšoties apturēt fantāzijas skrējienu.

Bet piepeši galvā uznira jauna aina: tuksneša kraukļi riņķo ap Annas nedzīvo ķermeni. Tuvāk un tuvāk, līdz visdrosmīgākais uzdrīkstas nolaisties viņai blakus smiltīs. Pāris neveiklu soļu un…

HP dziļi ievilka elpu un pamāja, lai stjuarte piepilda viņa glāzi.

Varbūt Anna tik tiešām bija īsta maita, tomēr šādas beigas neviens nav pelnījis. Acīmredzot cilvēks, kurš bija nolīdzis Hamelu, neprātīgi ienīda blondo zviedrieti.

Tiesa, Hamels un viņa pasūtītāji bija pieļāvuši kļūdu viņi bija atstājuši HP pie arābu kruķiem pārliecībā, ka ar viņu ir cauri. Atstājuši nobeigumu citu ziņā, lai gan vajadzēja atsūtīt Džeku Rūbiju5 .

HP nebija saņēmis ne šāvienu pakausī tuksnesī, ne mūža ieslodzījumu Bangkok Hilton. Viņš sēdēja lidmašīnā, devās uz mājām Zviedrijā. Viņš bija izrāpojis caur mēslu bedri un izkļuvis ārā otrā pusē ja ne tīrs, tad vismaz dzīvs.

Pārguris, nomocījies un netīrs bet arī bezgala nikns!

*

-     Kā gāja treniņā?

-     Labi.

-     Ēst gribi?

Rebeka pamāja ar galvu un pienākuma pēc noskūpstīja Miki uz vaiga. Vislabprātāk viņa būtu palikusi viena, izmantojusi treniņa f izisko nogurumu vienam kārtīgam nakts miegam bez sapņiem. Taču šonedēļ viņa jau bija izmānījusi sev vienu brīvu vakaru, turklāt Mike bija pagatavojis vakariņas.

-    Ak jā. Pirms brīža tev kāds zvanīja. Teica, ka esot kolēģe.

-     Nīna Branda? Rebeka nomurmināja, uzlikdama šķīvjus.

-     Nē, tā viņu nesauca. Pagaidi, es pierakstīju blociņā pie telefona. Tā bija Karolīna, viņš dažas sekundes vēlāk uzsauca no priekšnama. Karolīna Modina. Acīmredzot bija zvanījusi uz mobilo, bet tas bija izslēgts. Viņai vajadzēja ar tevi aprunāties, bet viņa neteica, par ko. Katrā ziņā izklausījās, ka tas ir svarīgi.

*

Bez mazā rokas bagāžas kofera viņam bija vēl tikai divas mantas: lidmašīnas biļete bez vārda un dokuments, ko viņš bija saņēmis no

Musada. LOC letter of cessation.6 Acīmredzot tas viņam būtu jāiesniedz pasu kontrolē Ārlandā.

Kā tad! Pat ja Spēlei pretēji gaidītajam nebūtu ne mazākā sakara ar tuksneša piedzīvojumiem, viņi dabūtu HP uz grauda, tiklīdz ievadītu viņa personas kodu policijas datorsistēmā. Turpinājumu nebija grūti iztēlotiēs…

Lai viņam būtu kaut mazākās izredzes izsprukt sveikā, vajadzēja iekļūt valstī, neparādoties uz Spēles radaru ekrāniem.

Par laimi, tas bija vienkāršāk, nekā izklausījās.

Aizmirstiet kino trikus ar slēpšanos tualetēs, līšanu uz šasijas vai skriešanu pāri skrejceļam. Vajadzēja tikai pasi mazu, sarkanu grāmatiņu ar fotogrāfiju, kura puslīdz atgādina tevi pašu. Apmēram tādu, kāda šobrīd līda ārā no bikšu kabatas puisim trīs rindas uz priekšu.

HP pielēca no krēsla, sekundi pirms lidmašīna apstājās un pilots izslēdza drošības jostu brīdinājuma zīmi. Viņš ātri paķēra no bagāžas plaukta savu koferi un aizmanevrēja līdz savam upurim, turēdams somu pietiekami augstu, lai varētu noslēpt savas darbības.

Kā jau HP bija cerējis, vīrietis bija aizņemts ar mobilo telefonu. Septiņas stundas bez sociālajiem tīkliem sasodīti ilgs laiks iMuļkiem…

>

Veikla kustība ar plecu statusa atjaunināšanas brīdī, un @arlanda piepeši bija pārvērtusies par @nezināmu vietu uz grīdas starp sēdekļiem. Līdzko vīrietis noliecās, lai glābtu savu nokritušo acuraugu, HP paķēra pasi no viņa bikšu kabatas un vislielākajā ātrumā virzījās uz izeju. Pāris sekunžu vēlāk viņš jau bija ejā uz ielidošanas termināli.

Tagad viņš bija Lārss Tomijs Gunke, saskaņā ar pasi dzimis Linšēpingā. HP pāris reižu izgaršoja šo vārdu, ātriem soļiem steigdamies uz pasu kontroli.

Lārss. Lase Gunke, heijā!

HP uzmeta ātru skatienu vienam no sienas pulksteņiem. Viņam bija trīs četras minūtes, varbūt pat piecas. Ar to vajadzētu pietikt.

Pie pasu kontroles kabīnēm stāvēja divi būdīgi policisti tumšos formastērpos. Vīri izskatījās mazliet garlaikoti, maza LOC veidlapa un cilvēks bez pases noteikti varētu izglābt viņu priekšpusdienu.

HP nostājās īsākajā rindā un centās izskatīties nevainīgs.

Atkal skatiens pulkstenī.

Bija pagājušas jau divas minūtes, bet viņš, kā parasti, bija izvēlējies nepareizo rindu. Blakusrinda plūda uz priekšu, kamēr HP nekustēja ne no vietas.

Tomēr tagad jau bija par vēlu kaut ko mainīt, abās pusēs slējās metāla barjeras, un aiz viņa nostājās jauni ceļotāji.

Velns, kāpēc tas prasīja tik ilgu laiku?

Šķita, ka tantei pašā priekšā ir problēmas ar pasi. Viņa enerģiski vicināja rokas, mēģinādama kaut ko paskaidrot pasu kontrolierei.

HP piesardzīgi palūkojās pār plecu. Aiz viņa bija pilns ar cilvēkiem, bet īsto Lasi G. vēl nemanīja.

*

-    Sveika, Rebeka, piedod, ka mazliet nokavējos. Es gribu tikai kafiju. Vai paņemt tev vēl vienu?

-Jā.

Rebeka pašķielēja uz Karolīnu Modinu, kas piepildīja kafijas tasītes pie kases.

Modina, tikko divdesmit piecus gadus veca, bija grupā visjaunākā un līdz ar to veselus desmit gadus jaunāka par Rebeku pašu. Turklāt Karollnas puiciskais izskats un īso, izspūrušo matu ērkulis lika viņai izskatīties vēl jaunākai; tas noteikti nebija pluss, ja cilvēkam jāiekaro sava vieta varas iestādē. Lai cik nepamatoti tas būtu, stāžs joprojām tika uztverts kā prioritāte salīdzinājumā ar prasmēm.

Tad kāpēc Modīna bija ataicinājusi viņu šurp? Telefona sarunā viņa bija izteikusies ļoti lakoniski tikai pateica, ka gribot satikties. Patiesībā Rebekai būtu vajadzējis uzstāt, ka visu var izrunāt pa telefonu, bet galu galā viņai nebija nekā cita, ko darīt.

Modīna atgriezās ar kafiju un apsēdās uz krēsla pretī Rebekai. Abas piesardzīgi iedzēra pa malciņam.

-     Es vakar biju uz jaunu nopratināšanu un gribu pastāstīt tev vienu lietu.

Modīna ķērās taisni vērsim pie ragiem, un parasti Rebekai tas patika. Diemžēl šoreiz neizklausījās labi.

-Jā?

-     Esmu daudz domājusi par to, kas tur notika. Es domāju, Dārfūrā. Viss norisinājās tik ātri viss pasākums, evakuācija un pārējais. Mēs neesam'paspējušas neko izrunāt… Lude taču mūs sadalīja, tiklīdz atgriezāmies.

Modīna nedroši palūkojās uz Rebeku, it kā gaidītu kādu atbalstu.

-     Mhm.

-     Sākumā es nebiju pārliecināta, nu… es taču biju pilnībā koncentrējusies uz braukšanu un neskatījos uz priekšu. Tad sākās pilnīgs haoss, kad pūlis izlauzās caur norobežojumu, apšaude, putekļi un, nūjā… tas viss.

Modīna uzmeta viņai vēl vienu nedrošu skatienu, bet Rebeka nepakustināja ne vaibstu.

-     Katrā ziņā man ir bijis laiks padomāt, un tagad man šķiet, ka patiesībā redzēju kādu izskrienam mašīnas priekšā. Apmēram tajā brīdī, kad tu karājies durvīs… Esmu diezgan droša.

Rebeka sarāvās, un šķita, ka Modīna to ir ievērojusi.

-    Nūjā, es neredzēju detaļas, ieroci vai ko tādu, bet kaut kāda iemesla dēļ man atmiņā ir palikusi dzeltena krāsa. Vai viņam ķermeņa augšdaļā bija kaut kas dzeltens — šalle vai kaut kas plīvojošs?

-     Plastikāta maisiņš, Rebeka neskaidri nomurmināja. Tad nokremšļojās un, kamēr sirds sitās aizvien straujāk, atkārtoja: Uzbrucējam bija ierocis koši dzeltenā plastikāta maisiņā, ko viņš turēja kreisajā rokā.

-     Hm… tas varētu būt arī maisiņš, un es to pateicu izmeklētājam, kad viņš jautāja. Pērs Vestergrēns, tu noteikti jau esi ar viņu runājusi…

-    Jā, mēs esam tikušies. Rebeka pamāja ar galvu, nespēdama apspiest smaidu.

Karolīna Modīna pasmaidīja pretī.

-    Labi. Viņš man uzdeva diezgan daudz jautājumu par tevi. Kāda tu esi priekšniece un tā tālāk. Es atbildēju, ka mēs kopā strādājam

likai neilgu laiku, bet tu esi viens no maniem paraugiem miesassargu nodaļā. Ka vienmēr esi simtprocentīgi profesionāla.

Rebeka piepeši nezināja, ko sacīt.

-    Paldies, Karolīna. Redzi… es tiešām novērtēju, ka tu… nūjā… uvu liecību un visu pārējo. Tas noteikti ietekmēs izmeklēšanu.

-Jā, Dāvids arī tā teica… Viņš ierosināja, lai es piezvanu uz izmeklēšanas nodaļu un pieprasu jaunu nopratināšanu.

-     Dāvids?

-    Jā, Dāvids… Dāvids Malmēns, Karolīna sacīja un pasmaidīja vēl vienu puikuskuķa smaidu.

*

Otra rinda turpināja virzīties. Ja viņš būtu stāvējis tajā, tagad jau būtu ticis cauri. Drošā teritorijā.

Nolādēts!

Lai gan HP centās tēlot vienaldzību, viņš nespēja nedīdīties, un šķita, ka kruķi to ir ievērojuši. Bija pagājušas jau četras minūtes, bet viņš joprojām mīcījās vienā un tajā pašā vietā.

Velns parāvis, vecene, vai tu vienreiz beigsi!

Vēl viens skatiens pār plecu Lāses joprojām nebija.

Piepeši policisti sakustējās.

HP drudžaini šķirstīja savu pasi, cenzdamies izlikties, ka tās saturs ir ārkārtīgi interesants.

Policisti lēnām gāja gar rindu. Bija aizritējušas piecas minūtes, un tagad HP šķita, ka viņš mana kaut kādu satraukumu pašā rindas galā. Kruķi pārmija skatienus, viens no viņiem kaut ko pateica pie pleca piestiprinātajā rācijā.

Fuckfuckfuckfu…

-    Jūs tur!

Viens no kruķiem norādīja uz viņu.

-     Ē, ko… es?

HP mēģināja iegūt laiku.

-Jā, jūs.

Kruķis ar mājienu paaicināja viņu sev klāt, un HP piesardzīgi pavirzījās tuvāk barjerai. Taču policists turpināja māt, un HP, vēl sekundi vilcinājies, izlīda zem barjeras un paspēra dažus lēnus soļus policistu virzienā.

Ko lai tagad iesāk?

-     Lūdzu, pasi!

Kruķis, kam bija vairāk svītriņu uz pleca, pastiepa roku.

-     Ēee… HP pašķielēja uz izeju pāris metru aiz policistiem.

Ja viņš uzņemtu tempu, tad varbūt…

-     Pasi!

Policists satvēra mazo, sarkano grāmatiņu, ko HP joprojām krampjaini turēja rokā, un mirkli viņi palika stāvam gandrīz kā virves vilkšanā. Tad HP atlaida tvērienu.

Kruķi stāvēja plecu pie pleca, nebija ne mazāko izredžu izlīst viņiem pa starpu. Barjera bloķēja bēgšanas ceļu labajā pusē, un apskriet viņus pa kreisi viņš droši vien nepaspētu. Jāsaglabā vēss prāts, jāgaida piemērots brīdis…

Viens no kruķiem šķirstīja pasi. HP juta sviedru lāsi izlaužamies uz pieres, tad vēl vienu. Kofera rokturis lipa plaukstā.

-     Ell-ā-cē?nomurmināja kruķis ar pasi, kamēr otrs ieķiķinājās.

Velns! Viņš bija atmaskots, kruķi zināja, kas viņš ir!

Vai viņš nepasniegtu savus deportācijas dokumentus un nedotos līdzi uz iecirkni?

HellNo!

Laiks darīt to, ko viņš prata vislabāk, laisties lapās!

HP paspēra piesardzīgu soli sāņus un meklēja brīvu laukumiņu.

Kruķi sakustējās, un sprauga starp viņiem kļuva lielāka.

Uz starta…!

Sprauga vēl paplašinājās.

Uzmanību…!

Galvenais kruķis sarauktu pieri pacēla acis.

-    Jums nepatīk hokejs?

-     K-ko?

HP palika stāvam uz pirkstgaliem, skatienu joprojām cieši pievērsis bēgšanas ceļam.

-    LHC, Linšēpingas hokeja klubs… Kruķi atkal ieķiķinājās un pārmija skatienus. Tomass un es fanojam par AIK7 , tad nu šovakar liksimies ar jums Globen arēnā. Augšas pret apakšām, gandrīz varētu teikt…

-    Nūjā… — HP nomurmināja, kamēr viņa smadzenes centās tikt līdzi.

Policists pasniedza viņam pasi.

-    Sveicināts mājās, Linšēpinga, un lai veicas! Veiksme jums noteikti noderēs…

Vienpadsmit i homecoming/ Atgriešanās mājās

—    IVLums ir problēma…

—      Ak tā, neizklausās labi. Cik nopietna?

—Mēs vēl īsti nezinām, šobrīd novērtējam situāciju. Bet var gadīties, ka atkal izmantosim jūsu pakalpojumus…

— Viss kārtībā, es to gandrīz gaidīju. Patiesībā jau ir veikti zināmi sagatavošanās darbi…

*

Rebeka atkal bija redzējusi viņu sapni. Vīrieti uz skriešanas trenažiera.

Pa kāpnēm dodamās ārā no metro, viņa centās atcerēties, par ko bija sapnis, bet kaitinošā kārtā detaļas atradās ārpus sasniedzamības loka. Viņa atcerējās tikai skatienu. Šo caururbjošo, melno skatienu, kuru bija satikusi spogulī un no kura viņai gandrīz aizcirtās elpa. Viņa to bija redzējusi jau iepriekš, daudz reižu iepriekš. Bet toreiz tas piederēja pavisam citam vīrietim. Vīrietim, kuru viņa mīlēja un… ienīda.

Taču Dāgs tagad bija miris, un Rebeka turpināja dzīvi bez viņa. Sāka jaunu, daudz labāku dzīvi kopā ar kādu, kurš neizturējās pret vinu slikti.

>

Tad kāpēc viņa tā darīja? Kāpēc pavisam nepazīstams vīrietis piepeši bija tik interesants, ka Rebeka par viņu sapņoja?

Šī sajūta atkal pārņēma viņu bez mazākā brīdinājuma, un viņa apstājās trotuāra vidū. Gluži kā mašīnā Dārfūrā, kad viņi bija izbraukuši caur smilšu mākoni un attālinājušies no briesmām, pasaule šķita palēninām tempu. Katra detaļa, katra sīkākā kustība ap viņu piepeši bija kristālskaidra, un vienu sekundes desmitdaļu Rebekai šķita, ka viņa kaut ko pamana ar acs kaktiņu. Neskaidru siluetu, kas pazib starp garāmgājējiem.

Taču mirkli, kad viņa pagrieza galvu, pasaule atguva normālo tempu, viņas redzes līnija aizmiglojās un siluets pazuda.

Rebeka dažas sekundes pagaidīja, tad izgāja starp divām ielas malā atstātām mašīnām un ātri šķērsoja brauktuvi. Nekā, ne mazākās kustības.

Neviens viņai nesekoja, un kurš gan lai to darītu?

Viņa apgāja ap stūri un iegriezās mazā šķērsieliņā, kur apstājās pie durvīm.

Mirkli vilcinājusies, Rebeka nospieda durvju kodu un drošības pēc palūkojās pār plecu, pirms iegāja iekšā. Uzkāpa līdz trešajam stāvam, izņēma atslēgu saišķi un atslēdza dzīvokļa durvis.

Pēc tam kad Henkes dzīvokli kāds bija mēģinājis aizdedzināt, apdrošināšanas kompānija bija apmaksājusi ne tikai priekšnama remontu, bet arī dzelzs durvis, tā ka, ja kāds parastais kramplauzis vēlētos te iekļūt, viņš dabūtu pamatīgi nopūlēties. Un vēl jo vairāk liūtu vīlies par to, ka dzīvoklis izrādītos neapdzīvots.

Henkes mantas «joprojām stāvēja Shureguard noliktavā, ko viņa bija noīrējusi, tāpēc dzīvoklī nebija mēbeļu, ja neskaita matraci uz grīdas.

Rebeka no virtuves atnesa glāzi ūdens. Tikko viņa bija paguvusi to izdzert, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Trīs piesardzīgi klauvējieni.

Viņai negribējās skatīties pa durvju actiņu, tāpēc viņa vienkārši atvēra.

-    Lūdzu, nekādu sarunu. Vai mēs nevaram vienkārši nokniebt ies? — viņa sacīja cilvēkam ārpusē.

*

Patiesībā viņam nevajadzēja to darīt. Bija tik daudz iemeslu likties mierā, ka viņš jau bija sajaucis skaitu.

Tomēr HP nespēja atturēties.

Tualetes izskatījās tieši tāpat kā pirms aizbraukšanas. Viņš sameklēja īsto kabīni, aizslēdza durvis un uzkāpa uz poda. Nemierīgi palūkojās apkārt un tad piesardzīgi pacēla vienu no griestu plāksnēm.

HP taustījās aiz iekārtajiem griestiem, sirdij sitoties aizvien ātrāk. Dažas sekundes viņam šķita, ka tas ir pazudis, ka to ir atradis drošības dienests. Vai varbūt kāds cits…

Kāds ieklepojās dažas kabīnes tālāk, un HP sarāvās no negaidītās skaņas. Viņš panikā palūkojās apkārt, ieraudzīja griestos kādu elektrisku ierīci un uz mirkli bija pārliecināts, ka ir atklāts. Ka viņi jau ir ceļā.

Taču tad pirkstgali pieskārās kaut kam cietam, un viņš uzelpoja.

Cik paranoisks gan cilvēks varēja kļūt?

Loģiski spriežot, tualetes starptautiskajā terminālī bija nevainojama paslēptuve. Principā neiespējami novērot.

Diemžēl loģika nespēja izskaidrot, kāpēc viņš savāca mazo, sudraboto telefonu.

Viņam vajadzēja gandrīz piecas dienas, lai atjēgtos.

Ieslēdzies istabā, HP gulēja kā nosists un piecēlās, tikai lai aizietu uz tualeti un ielaistu apkalpošanu numurā kas šajā elegantajā vietā nozīmēja, ka klients samaksā gurdenajam administratoram kādu grasi par to, lai viņš aizvērtu restoto lodziņu un aizšautu pāri ielai uz makdonaldu. 7

Taču, dienām ejot, ari administrators sāka šķībi lūkoties uz viņu pa durvju spraugu, un beidzot HP saprata, ka viņam vajadzētu get his shit together

Tāpēc tagad viņš bija pienācīgi sakopies.

Noplukušais peldmētelis, ko viņš bija uzvilcis pēc ļoti vēlamās dušas, tagad bija nomests uz netīrā paklāja. HP to bija paturējis mugurā tikai dažas sekundes, līdz sajūta un frotē smarža lika to panikā noraut.

Televīzijā rādīja apmēram tos pašus mēslus, ko parasti.

Piektais kanāls proudly presents1 -, pusslavenības, kas ļauj sevi pazemot jaunos veidos.

Klik.

Sestajā kanālā amerikāņu situāciju komēdija, desmitā sezona, sešdesmit astotā sērija.

Klik.

Dressman reklāma.

Klik.

Apbalvota Irānas sieviešu drāma valsts kanālā SVT, kur gan citur.

Dubultklik!

Krimiku seriāls pārsteidzošā kārtā tur plosījās sērijslepkava.

Atkal klik.

Big Brother, versija 4.5.

Klik

Hokejs.

Klik.

Situāciju komēdija.

Klik.

Idolšova atkārtojums.

Klik.

Dressm…

Klik.

Klik.

KLIK!!

HP apsvēra, vai nenospiest maksas kanālu pogu un nepasūtīt krietni pārcenotu pornofilmu, taču kaut kāda iemesla dēļ nebija attiecīgā garastāvoklī. Tāpēc viņš ieslēdza vienu no radiokanāliem, kas spēlēja roka klasiķus, izkāpa no gultas un uz mazā rakstāmgalda ar apdauzītajiem stūriem sameklēja piezīmju bloknotu un pildspalvu.

Tad HP atvēra logu piecus centimetrus platā spraugā, ko atļāva drošības fiksators, uzkāpa uz palodzes un aizsmēķēja cigareti. Šur tur gan bija salīmētas No smoking! uzlīmes taču, spriežot pēc smārda un ar nikotīnu notaukotajām reljefajām tapetēm, viņš nebija pirmais, kurš pārkāpa noteikumus.

Dubaijieši bija atņēmuši viņam visas kredītkartes, apgalvodami, ka tās esot viltotas, kas savā ziņā bija patiesība. Bet, par laimi, viņi bija palaiduši garām rezerves karti, ko HP bija tālredzīgi ielīmējis starp savu iešļūceņu gumijas kārtām.

Kontā divdesmit tūkstoši pietiekami, lai varētu anonīmi reģistrēties Hotel California un nopirkt pašu nepieciešamāko. Turklāt, līdzko viņš tiks pie interneta, piepildīt savu bankas kontu būs vienkāršāk par vienkāršu.

Viņš pierakstīja bloknotā: laptops.

Un pēc zināmām šaubām: mobilais.

Tad pameta skatienu uz mazo drēbju skapi. HP bija ar līmlenti pielīmējis telefonu aiz vienas no mazajām atvilktnēm, un uz mirkli viņu pārņēma gandrīz neapturama vēlme pieiet un to paņemt.

Tikai uz dažām minūtēm…

*

Tev jāpieliek tam punkts, Normēna!

Bija jau krietni pāri vieniem naktī, bet viņa, kā parasti, bija nomodā. Rebeka pašķielēja uz aizmigušo augumu sev blakus un centās saprast, kādas jūtas pret to lolo, taču viņai tas neizdevās.

Sekss un nekā vairāk, katrā ziņā viņai. Kniebiens bez saistībām, pietiekami, lai uz dažām stundām apslāpētu trauksmi.

Patiesībā viņa nezināja, vai seksu tik labu padara tīri tehniskās nianses vai fakts, ka viņi dara kaut ko aizliegtu. Visticamāk, tas bija abu faktoru sajaukums.

Bet, lai nu kā, viņa nevarēja tā turpināt. Rebeku bija pārņēmis nemiers, viņai šķita, ka cilvēki uz vinu blenž, kad vina steidzas uz slepeno tikšanos. Reiz tas jāizbeidz un pēc iespējas ātrāk. Vislabāk šodien vai katrā ziņā līdz nedēļas beigām, viņa nodomāja un ļāva rokai pārslīdēt pār gaišo muguru blakus.

Pieskāriens lika muguras īpašniekam pagriezties pret Rebeku un pievilkt viņu sev klāt. Roka uz viņas krūtīm, silta elpa uz viņas ādas.

Vēlākais piektdien, viņa nodomāja.

*

Saraksts! Viņam jākoncentrējas uz sarakstu un jācenšas get his shit together!

Viņš iekļāva sarakstā drēbes, tualetes piederumus un citas vajadzīgas lietas, bet tad atkal apstājās.

Radio spēlēja pazīstamu Nīla Janga dziesmu, HP sēdēja uz palodzes un gurdi klausījās, līdz obligātā reklāmas pauze pievērsa viņu citām domām.

Tad kādi īsti bija viņa plāni?

Jautājumi joprojām riņķoja galvā kā niknu sirseņu bars, taču atbilžu nebija. Vai, pareizāk sakot, to bija pārāk daudz, un piecu dienu R&R^ programma diemžēl nebija padarījusi viņu necik gudrāku.

Protams, vajadzētu laisties prom no pilsētas. Tas bija gandrīz

nobrainerK

Bet viņam bija apriebies bēgt. Līdz kaklam apriebies.

Vai tad nebija ļoti gudri slēpties tieši šeit, viņiem deguna priekšā? Šī noteikti bija pēdējā vieta, kur kāds iedomātos meklēt.

Tomēr, lai cik ģeniāls būtu šis Million-Dollar Hotel, viņš nevarēja Annas Frankas5 garā tupēt te visu atlikušo dzīvi. Viņš bija sociāla Imtne, eremīta dzīvi jau izmēģinājis un gandrīz sajucis prātā. Ja turpinās tādā pašā veidā, tad viss beigsies ar Brooks was hereb un žalūziju auklu pie lampas āķa par to viņš bija drošs.

Izsmēķējis cigareti, HP izsvieda nodeguli pa loga šķirbu. Ceļavējš lika tam iegailēties, bet divus stāvus zemāk oglīte strauji nodzisa pret slapjo zāles laukumiņu zem viņa loga.

Lai kas būtu noticis tuksnesī, tas bija saistīts ar viņa noslēpumaino tautieti Annu Argosu, un, ja viņam bija kaut mazākā interese atšķetināt šo trako stāstu, bija jāsāk ar Annu. Jautājums tikai: kā?

HP atkal pašķielēja uz skapi, meklēdams paciņā jaunu cigareti, un tajā pašā mirklī saprata, ka ir izsmēķējis pēdējo.

Nolāpīts!

Smēķi, viņš pierakstīja sarakstā un tad bez lielām cerībām sāka rakņāties apnēsāto drēbju kaudzē, meklēdams kādu aizmirstu cigareti.

Nākamajā mirklī viņam rokā bija vizītkarte. Uz mazā, baltā četrstūrīša bija tikai gara, ar roku rakstīta ciparu sērija, kas sākās ar +971, un HP jau grasījās aizlidināt Musada kontaktinformāciju papīrgroza virzienā, kad aptvēra, ka otrā pusē kaut kas ir uzdrukāts.

ArgosEye. com Knowledge • Security • Control

Un piepeši viņam prātā iešāvās ideja. Tik neprātīga, ka viņš to svēra un mērīja vairākas minūtes, līdz izlēma.

Tas nebūs vienkārši varbūt pat apdraudēs dzīvību, tomēr jau pati doma vien lika viņam justies slimīgi uzbudinātam!

Better to burn out than to fade away!8

Divpadsmit i roleplay/ Lomu spēles

No: klientuserviss@ucscreening.com Kam: goodboy.821@hotmail.com

Temats: uzņēmuma profils pēc pieprasījuma pasūtījuma numurs 2352/11

Uzņēmuma nosaukums: ArgosEye.com Uzņēmuma tips: akciju sabiedrība Adrese: Sergela laukums 12,111 57 Stokholma OMX saīsinājums: nav uzņēmums nav kotēts biržā Firmas īpašnieki: Argosa Anna, Argoss Filips J.

Darbinieku skaits: 47

Rezultāti un bilance: skatīt A pielikumu

Vēsture

Uzņēmumu tā sākotnējā formā 1998. gadā nodibināja Anna Argosa un daži viņas kursabiedri no Stokholmas Ekonomikas augstskolas (skatīt C pielikumu).

Saskaņā ar darbības aprakstu uzņēmums nodarbojās ar konsultāciju pakalpojumiem IT nozarē. Līdzīgi daudziem citiem šīs nozares uzņēmumiem, firma iedzīvojās no IT buma deviņdesmito gadu nogalē, kad tai bija simt darbinieku desmit dažādās valstīs un tā apgrozīja aptuveni simt miljonus kronu. Bija plānota uzņēmuma kotēšana biržā, taču tā nenotika, jo 2000. gada sākumā tirgus piedzīvoja vispārēju lejupslīdi.

2001.   gadā uzņēmums piedzīvoja strauju rentabilitātes pazemināšanos, bija spiests slēgt visus birojus, izņemot biroju Stokholmā, un atlaist tikpat kā visus darbiniekus.

2002. gadā Anna Argosa izpirka pārējo īpašnieku daļas un pārņēma uzņēmuma vadību.

2002.                      -2005. gadā uzņēmums aizvien vairāk pievērsās dažādām ar IT saistītām komunikācijas stratēģijām un atkal sāka pamazām augt.

2006. gadā Anna Argosa apprecējās ar Filipu Jonu Martinsonu, kurš pārgāja viņas.uzvārdā un kļuva par uzņēmuma līdzīpašnieku.

Martinsons nāk no MUST(militārā izlūkošanas un drošības dienesta), kur nodarbojās ar jautājumiem, kas saistīti ar komunikāciju riska un krīžu menedžmentu. Kādu laiku viņš ir strādājis arī par vecāko konsultantu amerikāņu sabiedrisko attiecību birojā Burston-Marsteiner, kuru atstāja ar nevainojamām rekomendācijām, lai ieņemtu ArgosEye izpilddirektora amatu.

Darbība šobrīd

Filipa Argosa vadībā ArgosEye pievēršas galvenokārt ar internetu saistītiem komunikāciju riska un krīžu risinājumu jautājumiem, sauktiem par Buzz control tā ir joma, kurā uzņēmums, neraugoties uz savu nelielo darbinieku skaitu, ātri kļuvis par nozīmīgu spēlētāju. Buzz control tiek uzskatīta par delikātu sfēru, tāpēc to ieskauj zināma noslēpumainība. Šī iemesla dēļ nav precīzi zināms, kas ir ArgosEye klienti. Saskaņā ar neapstiprinātiem avotiem ArgosEye pakalpojumus izmantojušas vairākas Zviedrijas un ārvalstu daudznacionālās kompānijas, taču, visticamāk, netieši un caur citiem konsultantu birojiem.

Interneta meklēšana par ArgosEye uzrāda atslēgvārdus: "interneta stratēģijas", "komunikācija", "risku vadība", "Buzz control", "rezultātu saraksta optimizācija", "sociālas mediju stratēģijas" un "krīzes menedžments".

Pēdējos gados apgrozījums, kā arī darbinieku skaits ir ievērojami pieaudzis, tāpēc uzņēmumam ir bijušas problēmas ar īstermiņa likviditāti. Lai varētu turpināt paplašināšanos, ir nepieciešama ārēja kapitāla piesaistīšana, tāpēc ļoti iespējama būtu kotēšana biržā.

īpašnieki

Anna Argosa ir reģistrēta Zviedrijas Patentu un reģistrācijas birojā kā A/S ArgosEye 40 % akciju īpašniece.

Pārējās akcijas pieder vairākiem nelieliem īpašniekiem, no kuriem Filips Argoss ar 20 % ir lielākais (pilnīgu sarakstu skatīt B pielikumā).

Cita informācija

Argosu laulātais pāris pirmo šķiršanās pieteikumu iesniedza jau 2008. gada sākumā, taču atsauca, pirms bija beidzies samierināšanās laiks. Otrais pieteikums tika iesniegts 2009. gada otrajā pusē, un Rūslagenas tiesa šķīra laulību 2010. gadā. Neilgi pēc tam tika pārdota viņu kopīgā savrupmāja Tēbi.

Līdz nesenam brīdim bijušie laulātie bija deklarēti dažādās adresēs Stokholmas iekšpilsētā.

Pirms mēneša Anna Argosa iesniedza Nodokļu dienestam iesniegumu par pārcelšanos uz ārzemēm. Saskaņā ar to viņa šobrīd dzīvo Londonā Anglijā. Nav skaidrs, cik lielā mērā viņa joprojām piedalās uzņēmuma darbībā.

*

-     Iekšējās izmeklēšanas nodaļa, Vestergrēns.

-     Labdien, te Rebeka Normēna no miesassargu nodaļas.

Viņa piepūlējās, lai balss skanētu neitrāli. Klausulē uz dažām sekundēm iestājās klusums.

-    Jā, un kā es varu palīdzēt?

Vestergrēna tonis bija strups, bet ne atklāti nelaipns. Katrā ziņā ne ļoti nelaipns.

-     Es tikai gribēju uzzināt, cik tālu esat tikuši manā lietā. Vai ir parādījies kas jauns?

Atkal klusums.

-    Un kas lai tas būtu, Normēna?

Viltīgs triks izlikties neko nezinām un ļaut viņai atklāt savas kārtis. Taču Rebeka jau bija sajutusi vieglo aizkaitinājuma niansi virieša balsī un neiekrita lamatās.

-     Es cerēju, ka jūs varēsiet pastāstīt, Vestergrēn, viņa atbildēja.

Pāris sekunžu valdīja klusums.

-     Es zinu, kāpēc jūs zvanāt, Vestergrēns piepeši iešņācās.

-     Jums, Rūnebergam un pārējiem kolēģiem ir bijis laiks aprunāties, kā jau es pirms kāda brīža sacīju prokuroram. Jūs varat pateikt Ludem, ka mums nav nekā jauna un lieta visaugstākajā mērā joprojām ir atvērta.

Saruna pārtrūka. Rebeka lēnām nolika klausuli.

Ko tas nozīmēja?

Ja Modīna tik tiešām bija ziņojusi par viņu, tad mainītā liecība padarīja visu izmeklēšanu bezjēdzīgu. Parasti prokurors veikli norakstīja šādas šaubīgas lietas, tādējādi uzlabojot izmeklēšanu statistiku, jo dīvainā kārtā arī “izbeigta lieta” bija rezultāts.

Tiesa, Modīna nebija Rebekas galvenā aizdomās turamā, tāpēc šīs pārdomas lielākoties bija teorētiskas. Kāpēc Modīnai vajadzētu apvainot viņu amatnoziegumā, lai tikai dažas dienas vēlāk mainītu savu liecību?

Situācija ap mainīto liecību bija gana interesanta. Rebeka lieliski saprata, kāpēc Vestergrēns ir pārskaities. Lai gan Modīna viņu sarunas laikā bija ļoti nopūlējusies padarīt savu stāstu ticamu, tas tomēr nešķita gluži patiess; drīzāk gan likās, ka tas izgudrots pēc tam. Tomēr uz papīra darbojās nevainojami. Nekādu detaļu, ko varētu pārbaudīt, nekādu pārliecinātu apgalvojumu, kas izklausītos dīvaini salīdzinājumā ar viņas pirmo liecību. Kopumā Modīnas stāsts apstiprināja viņējo. Vajadzēja tikai pateikties un pieņemt…

Ja nu gadījumā Modīnas atmiņai kaut kādā veidā bija palīdzējis Dāvids Malmēns, tad Rebeka bija viņā pamatīgi kļūdījusies. Kaut gan pastāvēja arī iespēja, ka viņas vietnieks ir rīkojies pēc augstākas pavēles.

Lai būtu kā būdams, Rebeka varēja izsvītrot Malmēnu un Modinu no iespējamo ziņotāju saraksta. Un līdz ar to arī pārējos divus komandas locekļus. Atlika tikai vēstniecības padomnieks Sikstens Glads, un tas nebūtu nekāds pārsteigums.

Rebeka bija nokļuvusi atpakaļ pirmajā lauciņā bet katrā ziņā tagad vairs nebija apdraudēta no muguras.

Vismaz viņa tā cerēja…

*

HP bija salicis visu aprīkojumu uz plankumainā gultas pārklāja. Katru mantu atsevišķi, lai varētu atzīmēt sarakstā. Viņš jutās kā slepenais aģents, kas gatavojas riskantam uzdevumam. Un tas varēja būt taisnība…

Paranoja, vajājusi HP pāri pusei zemeslodes, atkal bija pieņēmusies spēkā, un tas, protams, nebija nekāds brīnums. Kaut kur ārā bija cilvēki, kas viņu meklēja. Kas vairāk par visu vēlējās noķert Spēlētāju 128 un nodot viņu Spēles vadītājam…

Velns, bija jācenšas atbrīvoties no šiem nomoda murgiem! Nebija nekādu pazīmju, kas vēstītu, ka tie viņu ir atraduši, itin nekādu. Viņš joprojām atradās soli priekšā, un, kamēr vien darbosies piesardzīgi un nepamodinās sargsuņus, tā arī paliks. Tagad vajadzēja koncentrēties uz jauno misiju.

HP atvēra portatīvo datoru un sāka rakstīt ziņu, bet aprāvās pēc dažiem teikumiem.

Sasodīts, ja tā padomā, tad savākt telefonu nebija tā gudrākā doma. Tas gan bija izslēgts un izlādējies; pat šī telefona fenomenālais akumulators nespēja izturēt četrpadsmit mēnešus, tāpēc viņš nebaidījās, ka viņu izsekos.

Problēma slēpās dziļāk.

Lai gan telefons tīri fiziski bija miris, šķita, ka tas tomēr raida signālus. Mazus, nedzirdamus vilinājuma saucienus uz to smadzeņu daļu, kura joprojām ilgojās pēc visa, ko Spēle varēja piedāvāt.

Droši vien tieši tāpēc viņš nespēja to atstāt Ārlandā. Tik patīkami bija atkal turēt to rokā. Sajust vēso metālu plaukstā, ļaut pirkstu galiņiem slīdēt pār displeju…

Un uz dažām sekundēm, pāris brīnišķīgiem mirkļiem, sajūta bija atgriezusies.

Introducing, Spēlētājs 128, first runner up\ publikas favorīts, krutākais čalis Spēlē Heeeeeenriks Peteršoooooons!

Tagad gandrīz visus telefonus uzlādēja vienādi. Vajadzēja tikai mazu vadiņu uz datora USB portu.

Bet HP, protams, negrasījās to iespraust, viņš taču nebija galīgi stulbs!

Bija tik daudz citu lietu, ko darīt, citu veidu, kā nodarbināt smadzenes un turēties tālāk no dzīvībai bīstamajām sliedēm. Tieši tāpat kā pazīstamajā teicienā:

Whenever one thinks about The Game, one loses!2

*

-    Sveika, Rebeka, te Hokans! Hokans Berglunds, viņš paskaidroja, kad Rebeka neatbildēja.

-    Ā, sveiki…

Viņa iespieda telefona klausuli starp vaigu un plecu, lai varētu ieliet kafiju tasītē.

-     Esmu atgriezies Stokholmā un gribēju zināt, vai jūs negribētu paēst ar mani pusdienas, kā mēs runājām. Ko jūs teiktu par piektdienu?

Rebeka dziji ievilka elpu.

-     Nedomāju, ka tā ir laba ideja… viņa iesāka.

-    Izbeidziet! Hokans viņu partrauca. Man šķita, ka mums izveidojās labs kontakts, un es labprāt satiktu jūs vēlreiz. Es varu aizbraukt jums pakaļ ap septiņiem.

Rebeka nopūtās.

Acīmredzot attiecībā uz Hokanu Berglundu viņa bija kļūdījusies. Tas, ka Berglunds vispār uzdrošinājās piezvanīt, bija pārsteidzoši, ņemot vērā, cik maz viņš darīja, lai atbalstītu viņu Dārfūrā. Turklāt viņš šķita piederam pie tipāžiem, kas nesaprot mājienus. Viņai noteikti nepatika uzbāzīgi cilvēki.

-     Piedodiet, Hokan, bet man jau ir draugs, Rebeka strupi sacīja.

Klausulē iestājās klusums.

-     Hallo? viņa ierunājās.

Bet viņš jau bija nolicis klausuli.

-     Magnuss Sandstrems?

-Es.

Viņš piecēlās no dīvāna un sekoja sekretārei uz mazu sapulču telpu.

-     Laipni lūgts, Magnus, jūs varat te apsēsties, Elīza tūlīt nāks. Mēs esam mazliet iekavējušies ar intervijām, bet tas neprasīs daudz laika.

-     Nekādu problēmu!

-     Labi. Vai atnest jums kaut ko, kamēr gaidāt? Kafiju, tēju…?

-     Paldies, nevajag. Viņš pasmaidīja.

Sieviete viņam īsi pamāja uz atvadām un tad uzmanīgi aizvēra durvis.

Viņš ērti iekārtojās vienā no sešiem tērauda cauruļu krēsliem ap galdu. Viena siena bija no stikla, un caur to viņš varēja nolūkoties uz Sergela laukumu. Satiksmes troksni varēja nojaust tikai kā vāju fona dūkoņu. Jā, Hētorjeta debesskrāpji laikam bija viena no pilsētas labākajām biroju adresēm.

Durvis atvērās, un pa tām ielūkojās drukna sieviete.

-     Magnuss?

Viņš pamāja ar galvu, un sieviete ātriem soļiem šķērsoja telpu. Viņas rokasspiediens bija ļengans un mazliet mikls.

-     Elīza Pūla, personāldaļas vadītāja. Laipni lūgts!

Viņa ar žestu norādīja uz krēslu, kur viņš tikko bija sēdējis.

-     Apsēdieties un pastāstiet, kāpēc jūs gribētu strādāt pie mums ArgosEje.

Viņš apsēdās, mierīgi pārlika vienu kāju pār otru un atgāzās pret atzveltni.

-     Nu, es esmu ilgi strādājis datoru biznesā, un mani vienmēr ir ļoti interesējuši tieši komunikācijas risku un krīžu menedžmenta jautājumi.

HP savilka lūpas maigā smaidā, sakārtoja brilles un notrauca neredzamu putekli no žaketes piedurknes.

-    Starp citu, varat saukt mani par Mangi, visi mani tā sauc!

Trīspadsmit i Raising the stakes/ Paceļot likmes

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 21. novembrī pīkst. 06.53

Lietotājs: maybey

Ja gribi, lai kaut kas mainās, reizēm jāņem viss savās rokās. Ierakstam ir 56 komentāri

Sasodīts, bija diezgan šausmīgi nepazīt pašam sevi…

īsi apcirpies, gludi skuvies, uz deguna Buddy Holly stila ietvari ar bezdioptriju stikliem. Kad viņi bija mazi, daudzi uzskatīja viņu un Mangi par brāļiem. Reizēm viņi pat izlikās par tādiem.

Tā viņam bija radusies šī ideja.

CViesūtīšana, protams, bija tīrā laimes spēle, taču ArgosEye tūlīt uzķērās. Manges CV bija pamatīgs, turklāt ar mazu blēdīšanos un Photoshop pamatkursu varēja pārsteigt pasauli. Plus vēl viņa paša apburošā personība, un iznākums bija paredzams.

Ņemot vērā uzņēmuma darbības jomu, HP bija aprēķinājis, ka viņi pārbaudīs viņa vārdu Google, un tāpēc atvēris Facebook, Myspa.ce, Spotify un Linkedln profilus. Tie visi bija apgādāti ar mazliet deformētu viņa paša seju, lai neviens nevarētu fotogrāfiju ietagot.

īstais Mange Sandstrems bija pārāk paranoisks, lai būtu kaut kur atrodams ar īsto vārdu un foto. Turklāt veiksmīgā kārtā Mangelito bija out of office' kā pavēstīja pumpainais datorveikala praktikants, jaunais konvertīts kopā ar sievastēvu bija devies svētceļojumā uz Saūda Arābiju.

Patiesībā HP nebija ne jausmas, ko viņš cerēja panākt ar savu mazo šarādi. Droši viņš zināja tikai to, ka Annas Argosas nāve ir saistīta ar viņas uzņēmumu. Kāda cita iemesla dēl lai Musads būtu

j » >

iedevis viņam vizītkarti un lūdzis turēt acis vaļā?

>                                                                                                              >

Bijušais vīrs, protams, ieņēma pirmo vietu aizdomās turamo sarakstā. Tomēr viss ne vienmēr bija tā, kā izskatījās. Vienkāršu patiesību nebija, neko nevarēja uztvert kā pašsaprotamu.

It īpaši tad, ja bija iejaukta Spēle…

Pusstundu ilga gūglēšana neko daudz nebija devusi. MayBey acīmredzot bija angļu vārda maybe izkropļota forma. Apzināti, par to viņa bija diezgan droša, un tas nozīmēja, ka segvārdam ir kāda nozīme.

Google diemžēl nebija īpaši izpalīdzīga. Pirmie rezultāti meklējumu sarakstā bija cilvēki, kas gluži vienkārši pieļāvuši drukas kļūdu, pēc tam kāda pārvadājumu firma Olbani Ņujorkas štatā un vēl Facebook daži cilvēki, kuru uzvārds patiešām bija MayBey. Tomēr, cik varēja spriest, neviens no viņiem nebija zviedrs. Tāpēc Rebeka atvēra Wiktionary un sameklēja vārdu maybe.

Maybe [meibi]

Varbūt kaut kas pietiekami ticams (adv.).

Norāda pārliecības trūkumu (adv.).

Sinonīms vārdiem perhaps, mayhaps, possibly.

Mainot burtus vietām, varēja izveidot trīs citus vārdus.

Beamy kas nozīmē'starojošs'.

Embay kas nozīmē'apņemt, iekļaut vai ieslēgt;

Abyme acīmredzot novecojis apzīmējums bezdibenim.

Neko daudz šī informācija nedeva.

-     Sasveicinieties ar Mangi, viņš ir mūsu jaunais trollis.

No kafijas galda augšup palūkojās trīs sejas, rokas māja sveicienus, kamēr HP jaunais priekšnieks viņu iepazīstināja ar komandu.

-    Dejans«vada Filtru tā ir komanda ar monitoriem un sienas projektoru aiz stikla.

HP priekšnieks pār plecu norādīja ar īkšķi uz biroja labo pusi.

-     Čau, priecājos iepazīties, sveicināja Dejans, maza auguma puisis plāniem matiem, apmēram trīsdesmit gadu vecs.

-     Rilke vada blogerus, bet Bīnss rūpējas par Mazgātavu.

HP sarokojās ar abiem. Mute šķita pilnīgi sausa, un sirds joprojām dauzījās gan aiz bailēm, gan uzbudinājuma, taču viņš centās izlikties cool un mierīgs. No komandas pie galda taču nebija jābaidās.

Bīnss izskatījās un uzvedās kā tipisks apaļīgs datoriķis. Taukains sānu celiņš, armijas stila brilles un kafijas krūze ar Bladerunner citātu. Tomēr dīvainā kārtā viņam nebija ne izbalējuša T krekla, ne pārāk īsu džinsu. Šķita, ka visi šeit valkā biznesa uniformu. Uzvalks, kaklasaite un rūpīgi izgludināts krekls kungiem un kaut kas līdzīgs arī dāmām. Pāri visam tāda kā Jehovas liecinieku atblāzma.

Vislabprātāk viņš par savu priekšnieku gribētu Rilki, nevis ķiķinošo pretty-boy2 , kas bija sagaidījis viņu pie sekretāres. Tumsnēja āda, tumšas acis un tādi paši mati. '•

Viņas rokasspiediens bija miksts, bet balss mazliet ķircinoša.

-     Ceru, ka Franks nepaspēja tevi pārāk nobiedēt. Viņa pasmaidīja un pamāja uz HP šefu. Reizēm šķiet, ka troļļu karaļa dzīve viņam ir sakāpusi galvā.

Visi iespurcās, un HP centās izlikties, ka saprot joku.

-    Labi, īsumā tas darbojas šādi, Franks sacīja, kamēr viņi pa stikla gaiteni gāja uz hipermodernā biroja sektoru, kas acīmredzot bija iesaukts par Troļļu alu.

-    Mūsu klienti mūs nolīgst, lai mēs rūpētos par viņu zīmoliem, bet to jau tu zini. Mēs gādājam, lai viņi uzzinātu visu, ko par viņiem runā, un palīdzam tikt galā ar iespējamām problēmām.

Viņš atkal ar īkšķi norādīja pār plecu.

-     Dejans un viņa komanda stikla burbuli strādā pie programmas, ko mēs saucam par Filtru. Programma pārlūko visus zināmos meklētājus un meklē rezultātus, kuros būtu mūsu klientu vārdi kopā ar dažādām negatīva buzz kombinācijām.

-    Tā kā Nestie un pērtiķu pirksti3 vai BP un ekoloģiskā slepkavība4 ?

-    Apmēram. Franks pasmaidīja. Lai gan Filtrs, protams, ir daudz sarežģītāks. Vari pajautāt Dejanam, bet man šķiet, ka programmā šobrīd ir vairāki tūkstoši kombināciju ar negatīvi iekrāsotiem komentāriem, un viņa komanda to ik dienas atjaunina, jo rodas jauni izteicieni.

Viņi pienāca pie kādām durvīm, un Franks izvilka savu caurlaides karti caur lasītāju.

-Te atrodas Stratēģijas nodaļa. Parastos gadījumos tā ir Stofes pārraudzībā, bet viņš šobrīd ir atvaļinājumā, tāpēc viņu piesedz Milla.

Franks pamāja uz līķa bālu gotu meiteni, kura bija tik dziļi iegrimusi sava monitora saturā, ka tik tikko viņus ievēroja.

-     Mēs viņu saucam par Līsbetu, Franks pačukstēja. — Bet tikai tad, kad vina nedzird…

7 >

HP pamāja ar galvu, nenovērsdams acis no grīdas. Lai gan risks nebija liels, viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka kuru katru mirkli tiks atmaskots.

-     Kad Filtrs uzķer kādu buzz, kas var kaitēt mūsu klientiem, stratēģu uzdevums ir noteikt, kādas stratēģijas mums izmantot, lai “novērstu problēmu”, — Franks turpināja.

HP mehāniski pamāja.

-     Visu ievada riska menedžmenta modelī, ko izstrādājis Filips. Atkarībā no modeļa iznākuma uzdevumus nosūta mums uz operatīvajām sekcijām.

-Jā, ēe… kā tās sauca? HP nomurmināja.

Franks uzmeta viņam neapmierinātu skatienu.

-    Troļļi, Mazgātava un Blogi. Starp citu, Mange, tavas drēbes… Viņš pašķielēja uz HP slikti piegulošo uzvalku un raibo kaklasaiti.

-Jā?

-    Atgādini man, lai es iedodu tev mūsu drēbnieka adresi, pirms Filips ir tevi ieraudzījis.

Viņi atstāja telpu un turpināja ceļu pa tēraudpelēko gaiteņa segumu vēl vienu slēgtu durvju virzienā. Tieši tāpat kā iepriekšējā reizē Franks pielika savu caurlaides karti pie diskrēta lasītāja un atvēra durvis.

-     Nu mēs esam mājās. Laipni lūgts Troļļu alā, Mange!

*

Nopīkstēja mobilā telefona modinātājs, un viņa uztrūkās sēdus.

Bija pulksten viens naktī un sen jau laiks kulties mājās.

Rebeka pašķielēja uz viņa lielo augumu, dažas sekundes ieklausījās smagajā elpā un mēģināja atrast sevī kādas jūtas pret viņu. Taču sajuta tikai riebumu. Pret viņu, pret sevi un visu šo situāciju.

Viņa piecēlās no matrača, savāca drēbes un ātri nomazgājās vannas istabā, lai aizvāktu viņa smaržu no savas ādas, pirms dodas mājās.

Vilkdama mugurā jaku, Rebeka izdzirdēja no ārdurvīm nākam kādu skaņu. Sākumā viņa domāja, ka tas ir avīžzēns, bet tad aptvēra, kur atrodas. Henkes tukšajam dzīvoklim taču neviens nenesa rīta avīzes.

Viņa atkal ieklausījās.

No durvju puses skanēja viegli metāliski klikšķi, it kā tur kāds darbotos ap slēdzeni. Lampas dzīvoklī bija izslēgtas, tāpēc viņai vajadzētu redzēt gaišu punktu durvju actiņā, pa kuru iespīdēja kāpņu telpas lampa. Taču viss bija tumšs.

Rebeka paspēra dažus soļus priekšnamā. Viens no jaunajiem grīdas dēļiem nočīkstēja viņai zem kājām, un viņa palika stāvam.

Klikšķi bija apklusuši.

Rebeka uz pirkstgaliem uzmanīgi pielavījās pie durvīm un palūkojās ārā pa actiņu. Kāpņutelpa bija pavisam tumša.

Piepeši viņa izdzirdēja ātrus soļus kāpnēs un dažas sekundes vēlāk nama ārdurvju aizciršanos. Rebeka pieskrēja pie loga, palūkojās uz ielu un paguva ieraudzīt tumšu muguru, kas aizsteidzās ap stūri.

-     Kas tur i’? nomurmināja vīrietis uz matrača.

-     Kramplauzis, Rebeka atbildēja, nenolaizdama skatienu no ielas.

Tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņa nebija par to pārliecināta…

Četrpadsmit i Death by PowerPoint/ Nāve no PowerPoint

Viņš bija izturējis trīsdesmit slaidus par uzņēmuma core values, mission statement un code of conductx , turklāt kopā ar abiem pārējiem jaunpienācējiem parakstījis pamatīgu papīru žūksni ar visdažādākajām konfidencialitātes klauzulām. Lielā nervozitāte bija pierimusi.

Diemžēl to pašu nevarēja teikt par iepriekš uzosto sektas smaku tā noteikti nebija izgaisusi.

Par laimi, vismaz personāla vadītājas mazā evaņģelizācijas sapulce šķita gandrīz galā.

-     Nu tā, ja nevienam nav vairāk jautājumu, man tas būtu viss. Tagad daži vārdi no uzņēmuma izpilddirektora puses. Kā jau teicu, viņam patiesībā būtu vajadzējis runāt pirmajam, taču Filips ieradās tieši no lidmašīnas, tāpēc mums jāpielāgojas viņa grafikam.

Elīza Pūla atvēra durvis un nomurmināja kaut ko sekretārei ārpusē.

Abi pārējie jaunpienācēji tūlīt izvilka savus telefonus, bet HP izmantoja pauzi, lai piepildītu ūdensglāzi. Mute bija izkaltusi, un galvā dunēja saspringuma sāpes.

Jau pāris minūšu pēc priekšlasījuma sākuma viņš bija atslēdzies un sācis prātot, vai šis projekts tiešām ir laba ideja. Varbūt viņam vajadzēja pārdomāt visu labāk, radīt kādu plānu, nevis, kā parasti, pakļauties pirmajam impulsam?

Ko tad viņš galu galā gribēja panākt?

Durvis atvērās, un telpā ienāca stiegrains, īsi apcirpies vīrietis, droši vien nedaudz pāri piecdesmit. Viegli svītrotais uzvalks piegulēja labi trenētajam augumam kā pielīmēts, krekls bija zīdaini gluds, kaklasaite sasieta nevainojamā mezglā. Turklāt pietiekami tumšs un noteikti īsts iedegums lika vīrietim izskatīties veselīgam un mundram.

Itin kā viņš būtu pārradies no gara atvaļinājuma, nodomāja HP un juta, ka sirds sāk sisties mazliet stiprāk.

Enerģiskā Elīza, kas patiesībā bija apmēram viena auguma ar uzvalkā tērpto vīrieti un noteikti vairākas svara klases virs viņa, piepeši kļuva teju vai pazemīga.

-    Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar uzņēmuma direktoru Filipu Argosu, viņa sacīja nedaudz par skaļu un mēģināja pamudināt visus uz aplausiem, bet pēc šefa ātrā skatiena tūlīt to pārtrauca.

-     Paldies, Elīza.

Viņš pamāja personāla vadītājai, kas stipri piesarka un ātri atkāpās.

-    Laipni lūgti ArgosEye, pārsteidzoši maigā balsī iesāka Filips Argoss.

HP paliecās uz priekšu, lai neko nepalaistu garām. Piepeši viņš aptvēra, ka šajā vīrieti ir kaut kas pazīstams, taču īsti nespēja noteikt, kas.

*

MayBey pilnīgi noteikti bija foruma lielā zvaigzne. Neviena cita ierakstiem nebija ne tuvu tik daudz komentāru, turklāt šķita, ka lasītāju pulks nemitīgi pieaug.

Pēdējais ieraksts bija tiešām labs.

Šodien savācām nariku. Atradām kādās kāpnēs. Viņu pārmeklējot, kolēģis sadūrās uz šprices tā draņķa jakas kabatā. Nariks tūlīt visu saprata.

Nobālēja un sāka raudāt. Viņš bija pārkāpis noteikumus. Tīšām vai ne,

sods tik un tā bija tas pats…

Ierakstam jau bija trīsdesmit seši komentāri, un vēl četri tika pievienoti pēdējās pusstundas laikā. Gandrīz visi labi zināja, par ko ir runa.

Nerakstīts likums noteica, ka narkomāniem pirms pārmeklēšanas vienmēr ir jāpastāsta policistiem, ja pie viņiem atrodas adatas. Viens mazs netīras adatas dūriens nozīmēja veselu gūzmu asins analīžu un pēc tam vairākas nedēļas neziņā. Nedēļas, kurās policists tik tikko uzdrošinājās uzturēties vienā istabā ar savu ģimeni un nemitīgi atkal un atkal prātā pārmala iespējamās diagnozes.

A, B vai C hepatīts? Vai vēl ļaunāk…

Likums bija neapstrīdams, un tas ar vislielāko varbūtību nozīmēja, ka narkomāns ir saņēmis kārtīgu kāvienu no MayBey un nabaga sadurtā kolēģa. Viņa pati tā būtu rīkojusies viņu vietā. Gan negribīgi, bet…

Visi cilvēki, kas komentēja MayBey ierakstu, bija ar viņu vienisprātis, un lielākā daļa izteicās daudz tiešāk.

Cerams, ka atdauzījāt tam maitam pautus!

Sit, līdz steks saliecas.

Semper Fi do or die!2

Un vēl daudz idiotisku komentāru tādā pašā stilā.

Tas nebija nekas pārsteidzošs. Pusi komentāru noteikti rakstīja nevis policisti, bet jauni formastērpu fetišisti, kas nebija uzņemti Policijas skolā un tagad sēdēja mājās māmuļas pagrabā un lūrēja Cops. Protams, internētā viņi varēja izspēlēt kādas lomas vien vēlējās.

*

@ Applelover 672

Nemuldi, vecīt. Visi zina, ka Androīds ir pārāks. Un kāpēc maksāt baigo

piķi par telefonu, kāds pēc pusgada būs katram svensonam?

@padomdevējs pērc Androīda trubu, vecais! Tu nenožēlosi.

HP noklikšķināja uz ikonas, lai nosūtītu, un jau nākamajās sekundēs viņa ieraksts bija publicēts tehnikas forumā. Viņš nospieda Alt un Tab taustiņus un nokļuva Dagens Nyheter diskusiju lapā, pa to laiku ielūkodamies manuskriptā blakus tastatūrai.

Nav pierādīts, ka ĢMO produkti kaut kādā veidā būtu kaitīgi cilvēkiem.

Gluži pretēji, daudzi eksperimenti rāda, ka cilvēka organismam ir vieglāk

uzņemt barības vielas no šāda veida produktiem…

Atkal “nosūtīt”, lai publicētu komentāru zem īstā raksta, tad atkal Alt un Tab. Šoreiz Expressen, komentāru daļa zem filmas recenzijas.

Nesaprotu, par ko recenzents runā. Vakar filmu noskatījos, un tā ir daudz

labāka par pirmo vietu!!

Padomā tikai trīs dienas darbā, un viņš jau bija iemanījies trollēšanā! Turklāt tas viņam izdevās sasodīti labi. Viņa ieraksti guva lielu atsaucību, galvenokārt no līdzīgi domājošajiem.

Tomēr HP nespēja nebrīnīties: kas tie par cilvēkiem, kuri spēj izšaut tik daudz pulvera komentāros? Šķita, ka daži no viņiem visu savu mazo patētisko dzīvīti pavada avīžu renstelēs.

Ātri ieskatījies pulkstenī, HP konstatēja, ka viņš iekļaujas grafikā un drīz būs laiks pelnītai kafijas pauzei. Taču vispirms viņš vēl pasērfos vienā no lielajiem ceļojumu portāliem, lai ļautu dažiem personāžiem pastāstīt, kādu fantastisku pieredzi iespējams gūt viesnīcā, par kuru viņš nekad agrāk nebija dzirdējis.

HP pārziņā bija aptuveni piecdesmit dažādu troļļu, un viņa uzdevums bija tos darbināt. Uzturēt aktīvas viņu hotmail adreses un iespējamos Facebook profilus un kādā no simtiem pieejamo forumu publicēt viedokļus, kas bija saskaņoti ar viņu iepriekš noteikto raksturu. Daži troļļi bija nikni un skaļi, citi prātīgāki un lakoniski. Katram bija sava mazā mapīte ar viņa raksturojumu. Piemēram:

Vīrietis, piecdesmit gadi, pašnodarbinātais. Balso par labējiem un lasa detektīvromānus. Patik zviedru komēdiju seriāli, sarkanvīns tetrapakās un omulīgi piektdienas vakari mājās. Nepatīk kreisie kā tādi, videi draudzīgie auto, satiksmes ierobežojumi, kā ari ienākumu un nekustamā īpašuma nodokļi. Dusmīgs, skaļš un bieži pieļauj pareizrakstības kļūdas. Visbiežāk atbalsta A3 kategorijas klientus.

Vai:

Sieviete, divdesmit pieci gadi, studente. Balso par kreisajiem, lasa Nobela prēmijas laureātus, patīk world music, Apple, godīgās tirdzniecības produkti un Irānas filmas. Nepatīk labējie, džipi pilsētā, gala, zīmolu apģērbi un ASV kā tādas. Izsakās savaldīgi un daiļrunīgi. Galvenokārt atbalsta A6 kategorijas klientus.

Statistikas lapā viņš kārtīgi atzīmēja, kuri troļļi kurā forumā ir izlaisti pastaigāties, kuri bijuši iesaistīti asās diskusijās kāda klienta labā un kuri šobrīd nolikti atpūsties.

Šī organizācija bija iespaidīga. Ja kāda klienta zīmolam kaut kur sākās problēmas, vajadzēja tikai izvēlēties piemērotus troļļus un doties cīņā. Spiest “patīk” vai rakstīt pozitīvas atsauksmes. Apmēram tā, kā viņš šobrīd grasījās darīt ceļojumu portālā. Acīmredzot viesnīcas vidējā atzīme bija nokritusi zem pieņemamā līmeņa, un vajadzēja dažas pozitīvas atsauksmes, lai paceltu vērtējumu.

Tik vienkārši!

Franks bija stāstījis par kādu konsultāciju firmu, kas pirms dažiem gadiem nokļuvusi grūtībās un bijusi tik nesaprātīga, ka likusi saviem darbiniekiem rakstīt forumos firmu aizstāvošus komentārus ar pilnīgi jauniem lietotājvārdiem. Pagāja tikai pāris dienu, līdz blogosfēra šos muļķus pieķēra un tā apcēla konkrēto zīmolu, ka firma dabūja mainīt nosaukumu.

Ar piejaucētajiem troļļiem bija citādi. Tā kā tie kibervidē jau bija pazīstami, neviens nevarēja apšaubīt viņu izcelsmi. Tos varēja izmantot klientiem par labu, neriskējot izraisīt interneta svētās dusmas.

Gudri, pat ļoti gudri!

Tomēr, ja HP pats varētu izlemt, viņš labāk izvēlētos strādāt citā virzienā. Celtu nekārtības un censtos novirzīt nevēlamas diskusijas no temata, lai moderatori būtu spiesti tās slēgt. Diemžēl šobrīd viņam vēl nebija piešķirta uzbrucēja loma, par to rūpējās viņa kolēģi pie galda pa labi.

Daudz jau viņa mūžā to darbu nebija bijis, un šis patiesībā bija viens no labākajiem, ja ne vislabākais. Darbabiedri bija normāli, alga

vairāk nekā pieņemama, un viņš labi satika ar Franku. Pēc iedzīvošanās bija sākušas noplakt ari bailes no atmaskošanas.

Nepatīkamas sajūtas viņā joprojām izraisīja tikai Filips Argoss. Šis vīrs nenoliedzami prata iedvest cieņu, turklāt galva viņam strādāja izcili. Visiem, kam bija gadījies strādāt kopā ar Filipu, skatienā parādījās apbrīna, viņu pieminot. Varbūt tas nebija nemaz tik dīvaini l ilips Argoss noteikti bija harismātisks vadītājs.

Bet ne tikai tas, viņš bija arī visai…

*

Biedējošs!

Tas bija labākais vārds, kādu Rebeka varēja iedomāties viņa raksturojumam. Lai gan principā viņa bija redzējusi tikai vīrieša muguru un satikusi viņa skatienu spogulī, šis starojums reizē biedēja un pievilka.

Kontrole. Tur tā lieta.

Šis vīrietis visu pilnībā kontrolēja gan sevi pašu, gan apkārtējos.

Parasti viņš jau bija uz skrejceliņa, kad Rebeka tūlīt pēc septiņiem ieradās sporta zālē, un tas nozīmēja, ka viņš rītos agri ceļas. Viņas spēka treniņš ilga nedaudz mazāk par stundu, un lielākoties vīrietis palika tur, kad viņa devās projām. Tātad vismaz pusotra stunda uz skrejceliņa, un ar viņa ātrumu tas nozīmēja trīsdesmit kilometru mērķtiecīga skrējiena.

Tikai vienu vienīgu reizi Rebeka bija redzējusi viņu pārtraucam treniņu. Iesildīdamās uz velotrenažiera, viņa, kā ierasts, pašķielēja uz vīrieša pusi, un viņš piepeši nokāpa no skrejceliņa. Mirkli Rebeka nodomāja, ka vīrietis ir ievērojis šos skatienus un tagad nāk pie viņas. Taču, pirms paguva izanalizēt savas emocijas attiecībā uz šādu kontaktu, viņa ieraudzīja, ka vīrietis ir pagriezies, lai atbildētu pa mobilo telefonu, kas gulēja viņam priekšā.

Tā droši vien bija svarīga saruna, ja jau lika viņam pārtraukt treniņu. Rebeka nespēja atturēties, izslēdza savu iPod un mēģināja saklausīt, ko viņš runā. Tomēr, viņai par lielu vilšanos, vīrietis runāja klusu, gandrīz čukstus, turklāt valodā, ko viņa nesaprata.

Izklausījās pēc franču…

Piecpadsmit i Bee handlers/ Biškopji

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 27. novembrī pīkst. 17.44

Lietotājs: MayBey

… atrāvu vadītāja durvis un iztukšoju piparu gāzes baloniņu viņam sejā. Izvilku uz asfalta. Paķēru steku. Situ, līdz tas gandrīz saliecās. Tad mēs uzlaidām viņam suni.

Zaglis aptaisījās. Fū, kāda smaka! Dabūjām ietīt viņu lupatās.

Braucām ar nolaistiem logiem.

Varētu teikt: instant justice'.

Ierakstam ir 69 komentāri

*

—    Protams, nekādu problēmu, Frank, es atradīšu. Tiksimies tur!

HP pabeidza sarunu, nometa telefonu uz gultas un ielīda mazajā skapī. Bēšas bikses un labi izgludināts krekls tādas drēbes viņa Mange vilks uz tusiņu ar darbabiedriem.

Bija piektdienas vakars, un viņš bija sācis prātot, vai nevajadzētu mēģināt sazināties ar Beku. Viņam māsas pietrūka vairāk, nekā viņš bija gatavs atzīt. Taču iepriekšējā reizē, kad HP iejauca Beku Spēlē, viņš māsu bija gandrīz nogalinājis — pavisam burtiskā nozīmē.

Un, runājot par Spēli…

No rīta, kad HP pamodās, telefons gulēja uz mazā rakstāmgalda. Pēc dažiem panikas mirkļiem viņš atcerējās, ka naktī bija to paņēmis, kad piecēlās, lai pačurātu. Viņš gan nespēja atcerēties, kāpēc. Kāda laime, ka tas nebija uzlādēts…

HP domas pārtrauca piesardzīgi klauvējieni pie durvīm.

Dīvaini, viņš nebija pasūtījis neko rijamu, un apkopēja nāca tikai reizi nedēļā.

HP uzlika drošības ķēdi un tad piesardzīgi palūrēja pa durvju spraugu. Viņam pamāja mazs, kārns vīrietis milzīgās pilota brillēs, ar pomādi ieziestiem sirmiem matiem, ģērbies Hep Stars T kreklā.

-    Čau! Man ir beigušās cigaretes un nav naudas. Gribēju pajautāt, vai nevari aizsist drusku smēķu…

HP uzmeta vīrietim uzjautrinātu skatienu. Kas tas tāds? Roka vectētiņš? j

Lai nu kā, vīrietis nešķita bīstams, un kaut kāda iemesla dēļ nelikās pareizi aizcirst durvis viņam deguna priekšā.

-     Protams, nāc iekšā. HP noņēma ķēdi un atvēra durvis.

-    Super! Vīrietis pamāja ar galvu, kad HP piepešos dāsnuma uzplūdos pameta viņam neatvērtu Marlboro paciņu. Mani sauc Nokss. Tu te esi jauniņais, ja?

HP atvēra muti, lai atbildētu, bet, pāris sekunžu apdomājies, to atkal aizvēra. Vienalga, cik ļoti viņš vēlējās papļāpāt ar smieklīgo, mazo rūķi, šis nebija piemērots brīdis. Lai viņa leģenda darbotos, bija jāizvairās izgudrot vairāk melu, nekā nepieciešams; jau tā bija pietiekami grūti paturēt prātā visus, ar kuriem viņš žonglēja darbā.

Piepeši HP nožēloja, ka atvēris durvis. Viņam patiešām bija nopietnas problēmas ar impulsu kontroli…

-    Okei, vecīt. Tu neesi no tiem, kas daudz runā, es tādus cienu.

Nokss, kā roka vectētiņš acīmredzot gribēja saukties, paplikšķināja sev pa krūtīm.

-    Bet, ja tev kaut ko vajag, tu tikai pieklauvē pie divdesmit ceturtās istabas durvīm. Viņš ar žestu norādīja uz šauro gaiteni. Es esmu viens no pastāvīgajiem.

HP domīgi pamāja ar galvu. Varbūt no šī apmeklējuma tomēr varēs izspiest kaut ko noderīgu.

-    Tad jau tu zini visus, kas te dzīvo, viņš iesāka, es domāju, kurš nāk un kurš iet…?

-     Protams! Piemēram, tu te drīz būsi jau trīs nedēļas un aizvakar sociālie atstiepa dažus jauniņos.

-     Labi, tad tu varbūt vari izdarīt man pakalpojumu un drusciņ paturēt visu acis. Nu, ja notiek kaut kas neparasts. Cilvēki, kas neiederas vai…

-                Šajā vietā dzīvo tikai cilvēki, kas neiederas, Nokss ieķiķinājās.

-     Bet man šķiet, es saprotu, ko tu domā.

HP pameta viņam vēl vienu cigarešu paciņu, un jautrais vīriņš noķēra to gaisā. Iedams ārā, viņš ar rādītājpirkstu uzsita pa degunu.

-    Tikai pasaki, ja tev ko vajag, vecīt. Nokss vienmēr gatavs pakalpot!

-     Okei, — HP vilcinādamies sacīja. — Tad varbūt es varu palūgt vēl kaut ko…

Nokss palika stāvam durvīs.

-     … tas varētu būt pāris bloku vērts.

-     Sper vaļā!

-     Redzi, man vajag kaut ko paglabāt. Jādabū viena manta ārā no mājas, ja tu saproti…

*

-     Vai tik tā nav Rebeka? Rebeka Peteršone? Erlanda meita?

Viņš bija nostājies trotuāra vidū Rebekai priekšā, un viņai nebija

citas izvēles kā vien apstāties. Vecs kungs, ģērbies tumšā mēteli un cepurē.

-     Normēna, viņa nomurmināja, cenzdamās saprast, kas ir šis vīrietis.

-    Ak jā, cik muļķīgi no manas puses. Tu mainīji uzvārdu pēc mātes… Tu mani nepazīsti, vai ne?

Rebeka uzmanīgi paskatījās uz svešinieku. Vīrietis bija mazliet garāks par viņu, droši vien ap metru astoņdesmit, un aptuveni sešdesmit gadu vecs.

Vīrieša stājā un stingrajos sejas vaibstos nenoliedzami bija kaut kas pazīstams, tomēr Rebeka īsti nespēja viņu atcerēties. Iespējams, kāds no tēva kolēģiem, rezerves virsniekiem.

-Tage, Tage Sammers, bet tu un tavs brālis mēdzāt saukt mani par onkuli Tagi. Pirms daudziem gadiem jūs ciemojāties manā vasarnīcā Retvīkā, atceries?

Vīrietis pasmaidīja, un kaut kas viņa skatienā lika Rebekai darīt to pašu.

-    Ak jā… viņa smaidot sacīja. Kā klājas, onkuli Tage?

-     Paldies, lieliski, es gribēju jautāt to pašu.

-     Ļoti labi, Rebeka meloja.

-    Vai tu joprojām strādā Drošības policijā?

Rebeka saminstinājās, un vīrietis šķita to ievērojis.

-    Tavam tēvam bija daudz draugu, Rebeka, un mēs esam centušies paturēt jūs acīs. Kā pēdējo pakalpojumu Erlandam. Viņš ļoti lepotos ar tevi, tu biji viņa mīlule.

Viņš atkal pasmaidīja, un piepeši Rebeka sajuta, kā kaklā iesprūst kamols. Viņa to tūlīt norija.

-     Starp citu, man ļoti žēl, ka nevarēju piedalīties jūsu mātes bērēs, vīrietis turpināja. Mēs nosūtījām vainagu. Es ceru, ka tas pienāca laikā?

Rebeka pamāja ar galvu, viņa skaidri atcerējās vainagu.

Pēdējais sveiciens no vecajiem biedriem.

-     Es biju ārvalstu dienestā Āfrikā. Diemžēl mani ievainoja, un es nevarēju atbraukt…

Vīrietis pamāja uz savu kāju, un Rebeka tikai tagad pamanīja spieķi viņa labajā rokā.

-                Bēdīgs stāsts gan ar tavu tēvu, gan māti, viņš turpināja.

-     Erlands nebija pelnījis aiziet tik agri. Un nepavisam ne tādos apstākļos…

)

Rebeka sarauca pieri un atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet vīrietis viņu pārtrauca.

-     Bija patiesi jauki tā saskrieties ar tevi, Rebeka.

Viņš iebāza roku iekškabatā un izņēma glītu vizītkarti.

-     Labprāt saņemtu no tevis kādu ziņu, tas ļoti iepriecinātu vecu vīru.

-     Es apsolu, onkuli Tage.

Viņi paspieda viens otram roku, tad Rebeka impulsīvi paspēra soli uz priekšu un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņš smaržoja pēc cigāriem un skūšanās losjona gandrīz tāpat kā tēvs, un uz dažām sekundēm kamols kaklā atgriezās.

-    Starp citu, vīrietis ierunājās, pirms abi šķīrās. Tavs brālis Henriks. Vai tu sazinies ar vinu?

>

*

-     Nu, Mange, Franks stāsta, ka tu esot mūsu jaunā zvaigzne Trollu alā…

>          >

Viņi bija dabūjuši atsevišķu telpu krietnu gabalu no ieejas, un FIP tas derēja nevainojami. Viņš bija spēlējis Manges lomu pietiekami labi, lai piemuļķotu svešiniekus, bet nebija pārliecināts, ka tikpat labi tā nostrādātu ar cilvēkiem, kas viņu pazīst. Kaut gan, no otras puses, ne viņa, ne Manges čomi nemēdza uzturēties tik smalkās vietās.

Viņi bija paēduši un jau paspējuši izdzert dažus alus kausus. Bez HP un Franka bija ieradušies visi nodaļu vadītāji, izņemot gotu princesi. Diemžēl HP bija atnācis par vēlu, lai varētu apsēsties blakus Rilkei. Viņam bija jāiztiek ar Bīnsu, kurš jau šķita iesildījies ar stiprināto alu.

Bet tam nebija nozīmes, jo runāt puisim patika tikpat ļoti kā dzert.

-Jā, patiesībā veicas diezgan labi. Interesants uzņēmums tas ArgosEye. HP greizi uzsmaidīja Bīnsam, cenzdamies izklausīties pazemīgs.

-     Mhm, tā ir diezgan īpaša darbavieta, bet to jau tu būsi sapratis. Gandrīz neviens no tās neiet prom, katrā ziņā ne brīvprātīgi. Mēs visi šeit strādājam jau no paša sākuma.

Bīnss norādīja uz pārējiem ap galdu.

-     Dejans un Rilke ir strādājuši kopā ar Annu gandrīz desmit gadus, bet Stofe, kas atgriezīsies pēc pāris nedēļām, kopā ar Filipu pārnāca no Burston. Es un Franks strādājām citā firmā, bet Anna mūs pieņēma gandrīz vienā laikā. Mūsu mazā komanda vairāk vai mazāk ir uzbūvējusi ArgosEye no pamatiem. Patiesībā mēs visi esam līdzīpašnieki, tā bija Filipa ideja.

Bīnsa ķiploku elpa bija nepanesama, turklāt viņš bija no tiem, kam patīk pieliekties mazliet par tuvu. Tomēr HP to pacieta.

-    Annu es neesmu paspējis satikt… viņš izmēģināja veiksmi un aizturēja elpu.

Dejans papurināja galvu un iedzēra pāris malku no savas alus glāzes.

Šī bija pirmā reize, kad tika pieminēts Annas vārds, HP vienkārši nespēja turēties pretī kārdinājumam. Bet, nolādēts, šis acīmredzot nebija īstais brīdis, lai runātu par mirušajiem…

Bīnss nolika alus glāzi un ar plaukstas virspusi noslaucīja muti.

-     Mēs neesam viņu necik bieži redzējuši, kopš viņa un Filips izšķīrās.

»

HP nevilšus sarāvās un mazliet sagrozījās krēslā, lai to noslēptu.

-    Ak tā. Dramatiska šķiršanās? viņš turpināja, pūlēdamies izskatīties ieinteresēts.

-    Tā laikam varētu teikt. Neviens no viņiem nav gluži kompromisu cilvēks…

Garām gāja viesmīle, un HP ar žestu lūdza viņu atnest vēl pa glāzei.

Vai Bīnss tiešām nezināja, ka Anna ir mirusi, vai arī vienkārši spēlēja teātri?

To nebija iespējams pateikt.

-Tātad viss kļuva labāk, kad Anna izstājās? HP turpināja, cik neitrāli vien spēja.

Bīnss paraustīja plecus.

-     Es nezinu, vai izstājās, bet, kamēr viņa ir prom, Filips var vadīt uzņēmumu, kā vēlas. Kā mēs vēlamies, — viņš piebilda un iztukšoja savu glāzi. Vienīgā nelaime tā, ka Annai joprojām pieder daļa uzņēmuma. Kamēr tā ir, mēs nevaram…

Bīnss piepeši aprāvās, un HP pamanīja, ka Rilke uzmet viņam ātru skatienu. Arī pārējie ap galdu šķita dzirdējuši komentāru, jo

diskusijas piepeši bija apklusušas. Taču Bīnss nevis turēja muti, bet mēģināja izlabot savu kļūdu.

-     Nu… nepārproti mani. Anna uzņēmumam ir bijusi ļoti svarīga, bet redzi…

Viņš pacēla rokas sev priekšā, it kā meklētu pārējo atbalstu.

-     … tīri biznesa ziņā visiem būtu labāk, ja viņa pazustu uz visiem laikiem.

Sešpadsmit i Whispers, rumours and reports / Čukstēšanās, baumas un ziņojumi

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 30. novembri pīkst. 10.53

Lietotājs: MayBey

Mazā Regīna Pareizā patiešām ir iekūlusies nepatikšanās.

Klīst baumas, ka viņas priekšniekam esot bijis romāns ar kāda Iekšējā izmeklētāja sievu. Regīnas vietā mani šobrīd mocītu bezmiegs…

Ierakstam ir 23 komentāri

Rebeka izlasīja ierakstu vairākas reizes, iekams saprata teksta jēgu.

Viņa atstūma krēslu pusmetru no galda un kādu brīdi sēdēja šūpodamās, līdz izlēma.

Kādā sasodītā putrā viņa bija iekūlusies! Protams, lielākā vaina jāuzņemas viņai pašai. Viņai būtu vajadzējis nevis paklausīgi ierasties uz nopratināšanu, bet paņemt līdzi arodbiedrību un stipru advokātu. Iedzīt tās maitu lijas stresā jau no pirmā mirkļa, neiesaistīties viņu spēlē. Tad viņa noteikti būtu izsprukusi no šīs ķezas.

Turklāt viņai būtu vajadzējis krietni apņēmīgāk pastāvēt uz savu, it īpaši, kopš viņi atgriezās mājās. Uzstāt, ka debrīfingu viņi paveiks visi kopā kā komanda, vienalga, vai viņa tiek turēta aizdomās par pārkāpumu vai ne.

Diemžēl, gluži tāpat kā brīdī, kad Rūnebergs uzspieda viņai grupas vadītājas darbu, viņa bija pārāk laba meitene, lai iebilstu. Tikai klusi māja ar galvu un spēlēja priekšzīmīgās Rebekas lomu, kā no viņas tika gaidīts, kamēr pārējā cilvēce acīmredzot darīja tieši to, kas viņiem patika.

Ak kungs, kā viņa bija apriebusies pati sev!

*

-    Vai vakarā varēsi pastrādāt ilgāk, Mange? Ir viena liela lieta, un mums jāsāk izritināt zālienu.

Lai gan HP nebija ne jausmas, par ko šefs runā, viņš pamāja .11 galvu. Tomēr. Franks acīmredzot bija uztvēris viņa vilcināšanos.

-     Mākslīgā zāle, Astroturf', saproti? Mēs izklājam viedokļu paklāju vairākos kanālos vienlaikus un cenšamies ievilkt citus savā spēlē, mūsu laukumā.

-     Cool! — HP pamāja ar galvu, lai gan joprojām īsti nesaprata, par ko ir runa. Tad kāda ir mūsu ziņa?

-     Pazemināts PVN restorāniem rada vairāk darbavietu. Tu noteikti vari noprast, kurš ir pasūtītājs. — Franks ieķiķinājās.

-     Nekādu problēmu, es piedalos. Varu strādāt visu nakti, ja vajag.

-    Lieliski! Filips pats mēdz ierasties, lai pārbaudītu, tāpēc šovakar mums jābūt līmenī.

*

-    Tu man meloji par Vestergrēnu!

Rūnebergs pielēca kājās no biroja krēsla, apgāja viņai apkārt un aizvēra kabineta durvis.

-    Dieva dēļ, nomierinies, Rebeka, tevi kāds var sadzirdēt! viņš nošņācās un satvēra Rebeku aiz rokas.

Viņa nokratīja tvērienu.

-     Negrasos to darīt, iekams tu nebūsi man pastāstījis, ar ko, pie velna, tu nodarbojies. Tu man meloji par Vestergrēnu. Tu un viņa sieva…

Rūneberga acis piepeši satumsa, un Rebeka aprāvās. Pāris sekunžu viņi palika stāvam viens otram pretī, pārmīdami niknus skatienus.

-     Apsēdies, viņš pavēlēja un norādīja uz apmeklētāju krēslu.

Rebeka sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Apsēdies! viņš atkārtoja, šoreiz mazliet skaļāk, bet Rebeka joprojām nekustējās no vietas.

Viņas priekšnieks smagi nopūtās.

-    Lūdzu, apsēdies, Beka, — viņš sacīja krietni laipnāk, un šoreiz viņa paklausīja, pārspīlēti lēni apsēzdamās apmeklētāju krēslā.

Rūnebergs atgriezās savā rakstāmgalda pusē.

-    Tu izskaties nogurusi. Vai gribi kaut ko tēju, kafiju?

Viņa papurināja galvu.

-     Labi, viņš sacīja. Ko tu esi dzirdējusi un no kā?

*

-     Three, two, one. GO, GO, GO!!2

Desmit tastatūras sāka klikšķēt gandrīz vienlaicīgi. Piejaucēlie troļļi izlīda no savām alām un sāka metodiski izritināt mākslīgo zālienu uz spēles laukuma. Mērķis bija divdesmit dažādi forumi: astoņas avīzes, pieci politikas portāli un septiņi vispārīgi diskusiju forumi. Visiem troļļiem bija jāpublicē īsi komentāri, kas vai nu atbalstīja nodokļa pazemināšanu, vai ari apstrīdēja pretējās puses argumentus.

HP bija savā elementā. Viņš bija sapratis, ka īpaša programma izsvaida komentārus .pa daudziem serveriem kibertelpā, izkliedējot nosūtītājus pa dažādām IP adresēm, lai viss izskatītos īsti. It kā tauta tiešām būtu sacēlusies, lai atbalstītu tieši šo jautājumu. Tuvākajās dienās bija jāpievienojas blogu komandai un pamazām droši vien arī dažiem apmaksātiem sleju autoriem piemērotās avīzēs. Pēc tam vajadzēja tikai, lai uzķertos radio un TV ziņas, un tad spēle kļūtu par īstenību viņu mākslīgās zāles paklājs pārvērstos par īstu zālienu.

Labvakar, ēterā jaunākās ziņas. Pēdējā laikā aizvien vairāk

balsu iestājas par pazeminātu PVN restorāniem. Tagad valdība

izskata priekšlikumu…

Tik jautri viņam nebija bijis kopš… Jā, HP pat nezināja, cik sen.

Patiesībā tas, ar ko viņš un pārējie birojā nodarbojās, nebija nekas cits kā milzīga scami , gigantisku mērogu manipulācija, kurā viņam ārkārtīgi patika piedalīties. Šī brīnišķīgā sajūta, ka tev ir virsroka p.ir visu mediju eliti. Ka tu esi daļa no kaut kā lielāka, gudrāka, par ko zina tikai daži izredzētie…

Tik ļoti pazīstami, bet joprojām ellīgi forši!

HP ļāva pirkstiem lidot pār taustiņiem, izlaida trolli pēc troļļ.i un lika tiem atritināt paklāju. Ziņas un komentāri saskaņā ar gatavo manuskriptu, ko Franks bija izdalījis.

Ja restorānu PVN būtu zemāks, daudz vairāk cilvēku varētu atļau ties tos apmeklēt…

Klikš uz Enter, tad Alt + Tab.

Ja nodoklis būtu zemāks, es pieņemtu darbā vēl vismaz trīs cil vēkus…

“Nosūtīt”, tad Alt + Tab.

Mans darba devējs nevarēja atļauties pieņemt mani pastāvīgā darbā, kad pārbaudes laiks bija beidzies…

-    Mierīgāk, Mange! no sava rakstāmgalda uzsauca viņa priekšnieks.

Taču HP neklausījās.

Viņš atvēra jaunus būrus, izlaida troļļus un tūlīt lika tos pie darba. Ēriks Hagstrems, Milana S, 50cParty, L. Berntsens un Benjyboy pacēla savas kiberbalsis, pirms viņš ātri steidzās tālāk uz nākamo bloku. Hatta 24, Stefans Jūhansons, TronGuy, VAO…

Visus brīvībā!

-     Mange, lēnāk, mēs netiekam līdzi…

Uz pieres izspiedās sviedru lāsītes, bet HP tās nemanīja. Viņa pirksti lidoja pār tastatūru. Vēl viena rindiņa, vēl vairāk balsu murdoņā. Viņš jau sen bija pārstājis skatīties manuskriptā.

Pazemināt restorānu PVN!

Nosūtīt.

Mūsu ekonomiku balsta mazie uzņēmumi…

Publicēt!

Piekrītu iepriekšējam komentāram…

Komentēt!

Vajag celt, nevis graut…

Pievienot!

Cīņāpret nodokļu žņaugiem…

Enter!

Tad atkal uz staļļiem pēc pastiprinājuma. Jauni rekrūši, ko viņš I»ats bija radījis šim gadījumam. Knotty, Lisel81, DPtrOt…

Balsis sajaucās HP galvā, kļūdamas par vienu dūcošu troksni. Sviedri tecēja, kņudinot uzacis, taču viņš nevis pārstāja rakstīt, bet gan paliecās uz priekšu un paberzēja pieri ar krekla piedurkni.

Tā, gatavs!

Jauns logs jaunas balsis. Bļāviens, cik tas bija forši! Viņš bija Astroturf meistars. The Buzziest bee in the hive,4 Troļļu dresētājs ar lielo T. Fucking Pērs Gints, tas viņš bija…

-     MANGE!!

HP negribīgi pacēla acis no monitora. Telpā bija iestājies klusums, un durvīs stāvēja Filips Argoss.

-    Manā kabinetā pēc desmit minūtēm, — viņš īsi sacīja, norādīdams uz HP.

*

-     Patiesībā viss nav tik viennozīmīgi, kā tu domā, nomurmināja Rūnebergs. Terēze un es esam pazīstami kopš Policijas skolas laikiem. Varētu teikt, ka mēs jau tad mazliet flirtējām. Bet nekā vairāk nebija.

Viņš paskatījās uz Rebeku, it kā gaidītu kādu reakciju, taču, nesaņēmis atbildi, turpināja:

-     Otrajā semestrī viņa sagāja kopā ar Pelli, un kādu laiku mēs visi tušējām kopā. Bet ne tā, ka būtu labākie draugi… Vēl viens skatiens, uz kuru Rebeka neatbildēja.

-    Jebkurā gadījumā, Rūnebergs turpināja, pēc Policijas skolas Pelli un mani norīkoja uz vienu nodaļu Kārtības policijā. Es šad tad saskrējos ar Terēzi, un flirts tā īsti neizbeidzās, lai gan mēs abi bijām precējušies ar citiem. Pēc pāris gadiem mēs nokļuvām vienā ANO misijā un… nūjā.

Viņš paraustīja plecus.

-     Kad esi tālu no mājām un kopā piedzīvo daudz grūtību, ir viegli satuvināties. Varbūt mazliet par tuvu…

Rūnebergs nemierīgi sagrozījās krēslā, it kā sēdeklis spiestu lielo augumu.

-     Kad atgriezāmies mājās, Terēze gribēja, lai mēs turpinām, pametam savas'otrās puses un sākam dzīvot kopā, bet es to negribēju. Mani bija mazi bērni un, godīgi sakot…

Viņš nopūtās.

-Terēze bija visai nervoza jau no sākuma, un ANO misija noteikti stāvokli neuzlaboja. Man bija…

-     … apnicis, Rebeka pabeidza pārsteidzoši savaldīgā balsī.

*

Filipa kabinets atradās deviņpadsmitajā stāvā. Lai gan tas bija tikai vienu stāvu augstāk, brauciens liftā šķita kā mūžība.

HP un Franks spiedās katrs pie savas sienas, abi vienlīdz saspringti izvairīdamies no otra skatiena.

Tā patiešām bija biblisku proporciju kļūda. Ko gan viņš bija iedomājies?

Pārģērbties un iestāties darbā ar neīstu vārdu, lai pašrocīgi mēģinātu atrisināt sasodītu slepkavības mīklu? Nopietni, par ko viņš sevi iztēlojās par fucking Nensiju Drū5 ?

Vai tad viņam jau tāpat nepietika problēmu un noteikti bija jāatrod vēl dažas?

Un viņš jau nebija arī jēdzis izturēties neuzkrītoši… Nē, viņš, protams, bija uzvilcies neīstajā brīdī.

Labs darbiņš, HP!

Lifta durvis atvērās, viņi izgāja ārā, un Franks norādīja uz stikla durvīm ar firmas logo, tieši tādām pašām kā viņu stāvā. Parastos gadījumos tur sēdēja sekretāre, taču tagad, vakarā, durvis bija aizslēgtas un Franks bija spiests pieklauvēt.

-     Mūsu caurlaides augšā nedarbojas, viņš pačukstēja HP. Te ir pieeja tikai Filipam, viņa sekretārei Ēvai un dvīņu detektīviem.

-     Dvīņu kam?

>

-     Kuš, ne tik skaļi! Tu sapratīsi…

Durvis atvēra rudmatains vīrietis, arī viņš bija ģērbies uzvalkā, kas piegulēja lielajam augumam kā cimds.

-     Sveiks, Elroj. Filips teica, lai mēs uzbraucam augšā.

Franks paspēra pussoli uz priekšu, bet gandrīz palika karājamies gaisā, kad rudais pat negrasījās pakāpties malā.

-    Tu ne, tikai viņš, vīrietis norūca, ar galvu pamādams uz HP.

Franks atvēra muti, lai iebilstu, taču pārdomāja.

-     Nu tad lai veicas… — viņš nomurmināja ar vienu mutes kaktiņu, kamēr HP pagāja viņam garām.

Priekštelpa bija līdzīga apakšstāvam. Maza, stilīga uzgaidāmā zālīte ar ādas un tērauda krēsliem, plus parastais dzīvesstila žurnālu piedāvājums. Tad sekretāres lete no smilšstrūklota stikla un aizmugurē pāris nelielu sapulču telpu.

Tomēr šis stāvs izskatījās citādi. Te nebija atvērtas, vieglas telpas, ko norobežo caurspīdīgas stikla sienas; te bija dzelzs durvis ar karšu lasītāju vienā pusē.

Diskrētā, mazā kameras lode pie griestiem gan bija līdzīga tām, kas atradās apakšstāvā, bet, tā kā griesti šeit bija zemāki, tā bija tik uzkrītoša, ka HP iztēlojās, kā lēca iekšā pielāgojas tam, lai sekotu vinu kustībām.

>

Viņš pāris reižu norija siekalas, bet mute joprojām bija pavisam sausa.

Rudmatis neizņēma caurlaides kartīti, viņš vienkārši piespieda pie lasītāja labo īkšķi. Indikatora lampiņas krāsa no sarkanas nomainījās uz zaļu, un HP dzirdēja, kā iedūcās automātiskā atslēga. Kaut kāda iemesla dēļ viņš nodrebēja.

Septiņpadsmit I the hive/ Strops

-          Un ziņojums, kā ar to?

-     Es īsti nesaprotu, ko tu gribi teikt, Beka?

-     Ziņojums par amatnoziegumu, vai tu zini, kurš aiz tā stāv?

Rūnebergs atkal sagrozījās.

-     Protams, zinu…

-     Nu tad kurš? Sikstens Glads?

-     Nē, tīri formāli tas biju es…

Rebeka pielēca no krēsla.

-     Cik zemiski, Lude, es…

-    Velns parāvis, nomierinies, Beka! Viņš izstiepa rokas uz priekšu. Tas nav nekas personisks, ja tu tā domā.

Rebeka vēl aizvien stāvēja, nikni skatīdamās uz priekšnieku.

-     Labi, nu padomā mazliet, Beka, un uz mirkli aizmirsti, ka mēs esam pazīstami. Policijas likuma devītais pants, vai tas izklausās pazīstams? Ja policists uzzina par nozieguma izdarīšanu, viņam ir pienākums ziņot… Vai tas tev kaut ko izsaka? Godīgi sakot, es domāju, ka tu to jau zināji, bet šķiet, ka šobrīd neesi īsti savā ādā.

Rebeka turpināja nikni skatīties uz viņu.

-     Bija tā. Pēc jūsu incidenta Dārfūrā man vienā laidā zvanīja cilvēki no Ārlietu ministrijas un apgalvoja, ka tu esot vainojama visādos grēkos. Nu tad kā tev šķiet, ko man vajadzēja darīt? Visu noklusināt? Izlikties neko nezinām? Paietu divas dienas, un Glads un viņa ministrijas banda parūpētos, lai mēs abi karājamies pie karātavām…

Rūnebergs skatījās uz Rebeku, it kā gaidītu, ka viņa kaut ko teiks.

-Turpini! viņa strupi sacīja.

-    Es tobrīd nospriedu un, starp citu, joprojām tā domāju: ja policists tiek turēts aizdomās par kādu pārkāpumu, tad par to ir jāziņo, un izmeklēšana noskaidros, kas noticis. Tā ir parastā kārtība šādos incidentos, un jebkas cits izskatītos savādi. Tāpēc es lūdzu Annu Margrētu uzrakstīt īsu ziņojumu manā vārdā.

Viņš ar žestu norādīja uz telpu, kur atradās nodaļas sekretāres rakstāmgalds.

-    Tikai vēlāk es atklāju, ka šī lieta nokļuvusi uz Pelles Vestergrēna galda, un sapratu, kādā ķezā netieši esmu iekūlies. Bija skaidrs, ka mans vārds uz ziņojuma diezin vai palīdzēs, un, protams, bija ļoti muļķīgi doties līdzi kā lieciniekam. To es sapratu dažas minūtes pēc nopratināšanas sākuma, bet tad jau bija pārvēlu…

*

Liels atvērtā plānojuma birojs ar pieklusinātu gaismu, taču atšķirībā no apakšstāva, kas burtiski kūsāja, te bija tikai divi galdi telpas vidū. Kontrasts starp milzīgo, tumšo telpu un abām apgaismotajām darba vietām lika visam izskatīties mazliet savādi, gandrīz sirreāli.

Pie viena no rakstāmgaldiem, pieliekusies pie datora monitora, sēdēja gara, plecīga sieviete. HP saminstinājās un gandrīz apstājās.

Viņš nezināja, vai viņu maldinājis kostīms, stūrainie sejas vaibsti vai atķemmētie mati, taču sieviete pie rakstāmgalda šķita pārsteidzoši līdzīga Rebekai.

Ilūzija ilga tikai sekundi. Piegājis tuvāk, HP redzēja, ka sieviete ir daudz gaišāka un vairāk atgādina rudmataino vīrieti, kas gāja viņam pa priekšu. Viņš minēja, ka tie abi ir brālis un māsa, turklāt, spriežot pēc Franka jocīgā izteiciena, droši vien dvīņi.

Kad viņi gāja garām, sieviete pacēla acis no monitora. HP pamāja viņai ar galvu, bet sieviete pat negrasījās atbildēt uz sveicienu. Tikai skatījās uz viņu.

Kaut kas sievietes skatienā lika HP sajusties nelāgi, un viņš paātrināja soli, lai panāktu savu pavadoni.

Rudmatis, kuru Franks pirms brīža bija nosaucis par Elroju, piespieda īkšķi pie vēl viena lasītāja un pa matēta stikla durvīm ielaida HP stūra kabinetā.

-     Pagaidi šeit, viņš strupi sacīja.

4

*

Tu taču saproti, ka nevari man to nodarīt?!!

Nē, viņa varēja gan un tieši šobrīd bija pietiekami nikna, lai pamestu viņu pavisam. Varbūt tas nebija glīti, taču ātrs lēmums bija vislabākais viņiem abiem.

Starp citu, par ko te vispār runāt? Viņi taču meloja, krāpa katrs savu partneri. Un kāpēc? Mīlestības dēļ?

Diezin vai vismaz ne no viņas puses.

Viņiem kopīgi bija tikai daži sviedriem noplūduši orgasmi uz grīdas tukšā dzīvoklī. Slepenas tikšanās, kuras padarīja dzīvi paciešamāku, bet par kurām neviens no viņiem patiesībā nebija gatavs maksāt.

Turklāt viņai bija sācis apnikt. Apsūdzības, greizsirdība un aizvainojums bija pēdējais, kas viņai vajadzīgs…

Izbeidz! Mēs abi esam pieauguši cilvēki.

Viss ir beidzies un punkts!!

*

Stūra kabineta ārsienas patiesībā bija lieli logi, kas piedāvāja fantastisku skatu uz Stokholmu. Sarkanie Kultūras mājas burti, zilas ēnas no Sergela arkādes un laukuma dziļi lejā, augstu pa kreisi spīdošais NK pulkstenis.

Rādītāji stāvēja tieši uz septiņiem, un HP sirds uzsita papildu sitienu.

Taču vajadzēja tikai īsu mirkli, lai viņš atgūtu kontroli pār fantāziju. Rādītāji stāvēja uz septiņiem nevis tāpēc, ka pulksteni kāds būtu apturējis, bet tāpēc, ka patiešām bija septiņi vakarā.

HP paspēra dažus soļus tālāk.

Filipa Argosa rakstāmgalds bija gandrīz tukšs: divi savienoti datora monitori, tastatūra un bezvadu pele tas arī viss. Tāds pats teju klīnisks stāvoklis valdīja arī visā pārējā telpā. Nebija ne papīra lapu, ne līmlapiņu, pat ne aizmirstas kafijas krūzītes. Nekādu cilvēciskas dzīvības pazīmju.

Kreiso sienu klāja ierāmēti diplomi, sakārtoti ar lāzeru nomērītās rindās. Baltais paklājs acīmredzot tika regulāri mazgāts, jo uz tā nebija ne mazākā kafijas traipiņa vai smilšainu apavu nospieduma.

Vienā stūrī stāvēja dīvāni, apvilkti ar baltu ādu. Uz mazā žurnālu galdiņa nevainojamā zen stila vēdeklī sakārtoti biznesa žurnāli. Pašam augšējam uz vāka bija redzams Filips Argoss. The man in control2 vēstīja paraksts zem attēla.

Nevainojamā telpa lika HP justies vēl nelāgāk, un viņš nespēja apspiest kārdinājumu pastumdīt žurnālus tikai mazliet, lai padarītu telpu kaut nedaudz cilvēciskāku.

To darīdams, viņš virs dīvāna pamanīja divas mazas, ierāmētas fotogrāfijas. Viena bija melnbalta, un tajā bija redzams Filips Argoss kopā ar vīrieti, kuru acīmredzot sauca Elrojs. Abi beretēs un maskēšanās krāsas formastērpos, pietupušies un apskāvuši viens otra plecus, smaidīja kamerai.

Otrā fotogrāfijā bija krīta balta pludmale, dažas tumšas palmu aprises un aiz tām virs jūras asinssarkans saulriets vienīgais krāsu triepiens šajā monohromatiskajā telpā, ja neskaita žurnālus.

Fotogrāfija šķita tik fascinējoša, ka HP apgāja apkārt žurnālu galdiņam, lai varētu apskatīt to tuvāk. Patiesībā fotogrāfija atgādināja…

-    Marmarisa, — sacīja sausa balss aiz muguras, un HP satrūkās.

-     K-ko?

Filips Argoss norādīja uz fotogrāfiju.

-    Tas ir skats no manas villas Marmarisā.

-    Turcijā, viņš pēc mirkļa piebilda. Es braucu turp atpūsties, cik bieži vien varu. Laba vieta, kur piepildīt dvēseli ar pozitīvu enerģiju.

-Ā, skaidrs. E-es vairāk apbrīnoju krāsas, HP nomurmināja.

-    Apsēdies, Magnus, Filips norādīja uz ādas dīvānu. Vai gribi kaut ko iedzert? Ūdeni, tēju?

HP juta, ka mute ir pilnīgi sausa.

-     Paldies, ūdeni.

Viņš pašķielēja uz Filipu, bet vīrieša seja nedeva ne mazāko mājienu par to, kas varētu būt gaidāms.

Filips no maciņa pie jostas paņēma mobilo telefonu, bet nezvanīja, tikai piespieda podziņu vienā pusē un runāja telefonā tā, it kā tas būtu mikrofons.

-    Sofij, lūdzu, esi tik laipna un atnes minerālūdeni man un Magnusam.

Viņš palaida podziņu vaļā un dažas sekundes gaidīja. Telefonā atskanēja divi skaidri pīkstieni.

Filips ielika telefonu atpakaļ maciņā un apsēdās atzveltnes krēslā pretī HP. Sakārtoja žurnālus uz galdiņa, sakrustoja kājas un atspiedās pret atzveltni. Tad viņš pasmaidīja, un HP otro reizi šajā vakarā nevilšus nodrebēja.

-     Starp citu, tevi taču nesauc Magnuss, vai ne?

Astoņpadsmit i Oh What a Tangled Web We Weave… Ak, kādu samudžinātu tīklu mēs aužam…

Vel ns un elle — viņš bija atmaskots!

-    Ēēe… kā lūdzu? HP murmināja, cenzdamies iegūt mazliet laika.

Filips Argoss atkal pasmaidīja. Tas bija nepatīkams reptiļa smaids, kas lika matiņiem saslieties pakausī.

-     Es teicu, ka tevi taču patiesībā nesauc Magnuss Sandstrems, vai ne?

-     Ēee.. nnē, HP izspieda, vienlaikus prātā drudžaini pārskatīdams savas iespējas.

Viņa maska bija kritusi, turklāt viņš atradās deviņpadsmitajā stāvā. Durvis bija aizslēgtas, un ārpusē sardzē stāvēja rudo apvienība. Gan brālis, gan māsa izskatījās pēc tādiem, kas varētu sagādāt viņam pamatīgus miesas bojājumus. Un pats Filips Argoss nebija labāks, viņš izskatījās pēc klaburčūskas, kura grasās iedzelt īpaši stulbai tuksneša žurkai…

-    Vai tu patiešām neiedomājies, ka mēs tevi kārtīgi pārbaudīsim? Tu, ar savu slavu un pieredzi… Filips iesmējās.

HP paraustīja plecus un sašķobīja seju padevīgā grimasē, lai iegūtu vēl dažas sekundes apdomāšanās laika. Šībrīža pieredzes asajā gaismā viņa maskēšanās projekts šķita vēl muļķīgāks, ja tas vispār iespējams.

Ko viņš īsti bija domājis? Ka varēs iepeldēt pa durvīm lētā uzvalkā, ar vēl lētāku masku un kā uz burvja mājienu iegūt pieeju visiem noslēpumiem?

HP atkal pašķielēja uz durvīm. Šķita, ka caur matēto stiklu saskatāmi dvīņu draudīgie silueti. It kā abi tur mīņātos, gatavi mesties viņam virsū, līdzko šefs nospiedīs podziņu.

-    Nevajadzēja īpaši daudz rakties, lai tevi atklātu, Filips Argoss turpināja. Kā jau teicu, tev ir zināma slava, un mēs ArgosEye esam ļoti uzmanīgi. Uzticēšanās ir laba lieta, taču, kā tu noteikti jau būsi dzirdējis, vienmēr labāk ir pārliecināties…

Filips Argoss pasmaidīja vēl vienu klaburčūskas smaidu, un HP drosmīgi mēģināja uz to atbildēt.

Ali aboardvilciens uz fuckville atiet no ceturtā perona!

-     Farūks Al-Hasans!

-     K-ko?

-    Farūks Al-Flasans, tā taču tevi sauc, vai ne? Filips uzmundrinoši pamāja ar galvu.

-    J-jā, HP izstostīja pēc neilgas mulsu pārdomu pauzes. Protams… viņš piebilda, atplaukdams aizvien platākā smaidā. Bet jūs varat arī turpmāk saukt mani par Mangi, ja vēlaties. Es neesmu tik cimperlīgs šajā ziņā. Meklējot darbu, Mange izklausās mazliet labāk, ja jūs saprotat…

Filips Argoss pamāja.

-     Seit tam nebūtu nekādas nozīmes. Mēs vērtējam kompetenci, nevis darba meklētāja uzvārdu, bet es, protams, respektēšu tavu vēlmi. Patiesībā tavs CV uz mani atstāja lielu iespaidu. Uz papīra tu biji tieši tāds cilvēks, kāds mums uzņēmumā vajadzīgs, tāds, kurš zina savu lietu un ir gatavs darīt visu, kas vajadzīgs, lai augtu kopā ar uzņēmumu. Tāpēc es lūdzu pārējos par tevi īpaši parūpēties jau no pirmās dienas…

HP centās apspiest smaidu, bet nekādi to nespēja. Viņa maska joprojām derēja. Viņa cover2 nebija nosvilis, patiesībā viņš drīzāk bija ceļā uz…

-     … paaugstinājumu, turpināja Filips Argoss. Pēc tā, ko šovakar redzēju alā, būtu muļķīgi nedot tev iespēju attīstīties tālāk. Mans vadītāja uzdevums ir sameklēt talantīgus cilvēkus un ļaut viņiem pilnībā realizēt savu potenciālu. Tieši tā būvē veiksmīgu uzņēmumu.

HP māja ar galvu, it kā precīzi zinātu, ko Filips Argoss domā. Smaids joprojām bija kā pielīmēts pie viņa sejas, bet ne tikai tāpēc, ka viņš justos atvieglots. Viņu valdzināja kaut kas Filipa stilā un runas veidā.

-    Es ļaušu tev mazliet pastrādāt dažādās nodaļās, lai tu saprastu, kā viss funkcionē, un, kad radīsies izdevība, tu būsi pirmajā rindā, lai spertu soli augšup, Filips turpināja, līdz viņu pārtrauca īss klauvējiens.

Durvis atvērās, un garā rudmate, kuru acīmredzot sauca Sofija, ienesa paplāti. Nolikdama glāzes un pudeles uz galda viņiem priekšā, sieviete uzmeta HP īsu, bet daudz laipnāku skatienu nekā iepriekš, un HP nevilšus aptvēra, ka muļķīgi uzsmaida arī viņai.

-     Paldies, Sofij, Filips Argoss sacīja, kad viņa bija gandrīz beigusi, un ar vienu roku satvēra viņas elkoni.

Dīvaina kustība, kas šķita reizē gan intīma, gan noteikta, un Sofija tūlīt pavērsa seju pret priekšnieku gluži kā suns, kas gaida saimnieka pavēli.

-    Palūdz Elrojam pēc desmit minūtēm sagatavot mašīnu. Mēs pa ceļam aizvedīsim Fa… es domāju, Magnusu, uz mājām.

Sofija pamāja ar galvu un uzmeta HP vēl vienu skatienu, pirms izgāja no kabineta. Šoreiz viņš būtu varējis apzvērēt, ka sievietes sejā bija smaida atblāzma.

*

Viņa atslēdza dzīvokļa durvis ar visām trim atslēgām un uzmanīgi aplūkoja gan durvis, gan aplodu. Bet tieši tāpat kā iepriekš te nebija nekādu ielaušanās mēģinājuma pēdu.

Aizslēgusi durvis aiz sevis, Rebeka ielūkojās dzīvojamā istabā. Matracis ungultasveļa bija uz grīdas, kur viņi tos atstājuši. Viņa visu saritināja rullī un apsēja ar neilona auklu.

Rebeka neplānoja to visu vēl kādreiz izmantot, tāpēc tikpat labi varēja saini nonest uz lielo atkritumu telpu. Piemērotas beigas šai dēkai. Kniebties ar kolēģi uz matrača tukšā dzīvoklī, turklāt vēl ar kādu kolēģi bēdīgi slavenu brunču mednieku, nogrābtu darbinieku ballītē! Diezin vai kaut kas varēja būt vēl pretīgāk.

Nolikusi matrača rulli priekšnamā, viņa apgāja pēdējo loku pa dzīvokli.

Guļamistabas durvis bija aizvērtas, un, kad viņa tās atvēra, pretī sitās sastāvējies gaiss. Rebeka aizgāja pāris soļu līdz logam, lai istabu izvēdinātu, un, tikusi apmēram pusceļā, saprata, ka te ož arī pēc kā cita.

Pēc skūšanās losjona.

*

HP bija palūdzis, lai viņu izlaiž uz kāda stūra ar diennakts veikaliņu, labu gabalu no viesnīcas, aizbildinājies ar to, ka vajag iepirkties. Gorilla Elrojs sēdēja pie stūres, bet viņa dvīņumāsa — pasažiera vietā. HP un Filips Argoss dalīja plašo aizmugures sēdekli.

-Trīsdesmit tūkstoši terabaitu, vai tu zini, cik daudz tas ir? Protams, zini, Farūk, cik muļķīgi no manas puses. Es gandrīz aizmirsu, ar ko runāju. — Filips iesmējās.

-Tātad trīsdesmit miljonu miljardu baitu. Tik daudz informācijas katru stundu izplūst caur internetu, katrā ziņā tā apgalvo daži avoti. Trīsdesmit miljonu miljardu burtu, ciparu vai citu zīmju visa iespējamā veida informācijā. Trīstūkstoš stundu jaunu klipu YouTube, vairāk nekā piectūkstoš blogu vai tvitera ierakstu. Divarpus tūkstošu jaunu lietotāja profilu dažādos sociālajos forumos. Tas viss vienā nožēlojamā stundā. Apstulbinoši, vai ne?

HP pamāja ar galvu. “Apstulbinoši” bija tikai vārds… Viņš jutās apreibis, gandrīz kā kaifā.

—Lielākā daļa cilvēku, ieskaitot politiķus un varasvīrus, nemaz nenojauš, cik apjomīga ir šī informācijas plūsma, Filips turpināja. Bet, ja kāds uzdrošinās pieminēt vārdu “uzraudzība”, tūlīt sākas mežonīgi protesti. Cilvēki uzreiz iedomājas par FRA, NSA3 vai citiem valsts orgāniem.

Viņš papurināja galvu.

—Patiesībā šī doma ir gluži aplama, vismaz demokrātiskās valstīs. Valsti parasti interesē tikai pavisam nelielas grupas viedoklis par ļoti ierobežotu skaitu tematu. Turpretim lielos uzņēmumus… viņš ar roku pamāja uz pasauli ārpusē, interesē gandrīz visu viedoklis, it īpaši saistībā ar patēriņa paradumiem vai attieksmi pret viņu dārgajiem zīmoliem. Šāda veida informācija ir visur, internets ar to burtiski ir pārpildīts. Un kāpēc? Tāpēc, ka lielākā daļa cilvēku dalās ar šādu informāciju pavisam brīvprātīgi, vai nu uzklikšķinot uz maza lodziņa kādas lapas apakšā, vai, vēl labāk, pašrocīgi publicējot savus uzskatus un vēlmes kādā no piedāvātajiem forumiem. Modernais, brīvību mīlošais, savu privātumu sargājošais cilvēks atklāj sevi līdz sīkākajai privātajai detaļai. Pat Džordžs Orvels4 nebūtu spējis paredzēt šādu scenāriju.

īss pīkstiens no Filipa jostas maka signalizēja par pienākušu īsziņu, taču viņš bija tā aizrāvies, ka šķita to nemanām.

-     Internets ir burtiski pārpildīts ar ziņām, ko cilvēki cits citam uzspiež. Iemīļotās televīzijas programmas, filmas vai grāmatas, reliģiskie vai politiskie uzskati, bērnu Ziemassvētku dāvanas vai ēdiens, ko pagatavot vakariņās. Un kāpēc? Tāpēc, ka dziļi sirdī lielākā daļa no mums ilgojas tikai pēc vienas vienīgas lietas.

-     Pēc apstiprinājuma, HP nomurmināja.

-    Tieši tā! Mēs klustam aizvien atkarīgāki no tā. Mums vajag, lai citi apstiprina, cik gudri, skaisti vai veiksmīgi esam, cik fantastiska ir mūsu dzīve ar lieliskajiem dzīvesdraugiem un brīnišķīgajiem bērniem. Cik veiksmīga ir mūsu dzīve atšķirībā no pārējo eksistences. Atšķirībā no tiem, kam ir aplama humora izjūta, kas ēd nepareizu ēdienu, valkā nepareizas drēbes, dzīvo nepareizos mājokļos, nepareizi audzina bērnus vai vienkārši pieturas pie nepareiziem uzskatiem.

Viņš noliecās uz HP pusi.

-     Būtībā tur ir viss, ko vērts zināt. Vajag tikai izfiltrēt no plūsmas tieši tā veida informāciju, kas nepieciešama potenciālajiem klientiem.

HP māja ar galvu, aizvien vairāk ieinteresēts.

-     Informācijas priekšrocības, kas gandrīz četrsimt gadu bijušas varasvīru rokās, principā ir likvidētas. Tagad informācija plūst nevis no augšas uz leju, bet visos virzienos. Tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku var dažu sekunžu laikā tiešā veidā sazināties cits ar citu,

nelūdzot nevienam atļauju. Vecās patiesības vairs nepastāv, visu var apšaubīt, mainīt vai noraidīt. Spēles noteikumi ir mainījušies uz. j visiem laikiem, un tie, kas to nesaprot, ir nolemti pagrimumam. Paskaties kaut vai uz Ziemeļāfriku!

Filips ieturēja īsu pauzi un pameta ātru skatienu caur priekšējo stiklu, pirms turpināja:

-     Mēs palīdzam saviem klientiem novērst un atrisināt krīzes, nemitīgi uzraugot, kas par viņiem tiek runāts un kurš to dara. Dodam viņiem iespēju apturēt sniega bumbu, pirms tā kļuvusi par lavīnu. Vai saproti?

Viņš pamāja uz sniegputeni ārpusē, kas šķita pieņēmies spēkā.

Jā, HP saprata gan, taču Filipa pauze bija tik īsa, ka viņš nepaspēja neko pateikt. Tāpēc turpināja klausīties, aizvien vairāk aizraudamies.

-     Bet, Filips atsāka runāt, kad klienti ir saņēmuši detalizētu « informāciju par visiem interneta mehānismiem ikdienišķajiem mehānismiem, kas tiešā veidā ietekmē pēdējo rindiņu viņu bilanj cēs, nepaiet necik ilgs laiks, kad viņi lūdz nākamo soli…

-    Kontroli, HP iespraucās pa vidu.

-    Tieši tā, draugs! Filips Argoss pasmaidīja vēl vienu reptiļa smaidu. Un tur šajā ainā ienāk mūsu unikālie pakalpojumi. Kad ir atmesti visi skaistie vārdi, politikas dokumenti un eleganti formulējumi, beigu beigās paliek tikai…

Kontrole!

Tieši tās viņai trūka. Pamatīgi trūka.

Viņa bija ļāvusi, lai situācija kontrolē viņu, nevis otrādi. Protams, viņai būtu vajadzējis citādi uzvesties nopratināšanā, šobrīd tas bija gandrīz smieklīgi acīm redzami. Galu galā viņa nebija izdarījusi neko aplamu. Gluži pretēji droši vien bija izglābusi dzīvību daudziem cilvēkiem.

Un kā pasaule bija par to pateikusies?

Ar atstādināšanu un apsūdzībām noziegumā!

Kolēģi skatījās uz viņu šķībi, priekšnieks nepūlējās viņu atbalstīt, drīzāk pat bija pasliktinājis situāciju. Bija pēdējais laiks saņemties un mēģināt izskaitļot, kā puzlē iederas visi jaunie gabaliņi. Viņa to bija atlikusi pārāk ilgi.

Patiesībā vajadzētu sākt ar Henki, taču tas nebija iespējams. Rebeka nebija saņēmusi no brāļa nekādu ziņu jau vairāk nekā gadu. Kopš bija nosūtījusi viņam paciņu. Sešas skrūves. Sešas sarūsējušas skrūves, kas bija apgriezušas viņas dzīvi kājām gaisā. Atbrīvojušas viņu.

Neviens no visiem iepriekšējiem Henkes telefona numuriem nedarbojās. Tāpat arī viņa e-pasts un messenger.

Rebeka nodauzīja no apaviem sniegu un aizcirta dzīvokļa durvis aiz sevis. Mike šobrīd bija vienīgā labā lieta viņas dzīvē, un, tā kā Henke nebija pieejams, viņai jāsāk tur, kur pastāvēja kaut mazākā cerība atgūt pamatu zem kājām. Lai gan viņa bija izturējusies pret Miki pavisam slikti, viņš vienmēr bija blakus.

Varbūt viņš sapratīs vismaz Rebeka tā cerēja. Lai būtu kā būdams, viņa bija Mikem patiesību parādā. Visu patiesību, ne tikai mazos gabaliņus, ko bija iebarojusi viņam līdz šim.

Taču dzīvoklis bija tukšs un kluss. Priekšnamā nebija ne jakas, ne apavu, kas norādītu, ka Mike ir mājās.

Uz virtuves galda Rebeka atrada lapiņu.

Domājuj ka mums nepieciešama pauze.

Piezvani man, kad jutīsies, gatava.

Rebeka nezināja, smieties vai raudāt.

Piepeši iepīkstējās mobilais telefons, un viņa aizskrēja uz priekšnamu, lai izņemtu to no jakas kabatas.

Taču ziņa nebija no Mikes.

Tikko pārnāci, vai ne?

Rebeka iesāka niknu atbildi, bet aprāvās. Neiedegusi gaismu dzīvojamā istabā, viņa pielavījās pie loga, pieliecās pie aizkariem un palūkojās lejup uz mazo ieliņu.

Rindās noparkotas mašīnas tāpat kā visus citus vakarus. Plāna sniega kārtiņa uz motora pārsegiem vēstīja, ka tās tur stāv jau labu laiku.

Pēkšņi viņas uzmanību piesaistīja mazs gaismas punktiņš starp ēnām parkā pāri ielai. Cigaretes kvēle.

Tur kādsstāvēja. Kāds, kurš novēroja viņas dzīvokli.

Deviņpadsmit i buzzy bees/ Dūcošās bites

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 6. decembrī pīkst. 08.48

Lietotājs: MayBey

Kā dzirdēju, mūsu iemīļotās miesassardzes Regīnas Pareizās nozīmīgākie nopelni esot saistīti ar palagiem. Klīst runas par kādu slepenu seksa midzeni Sēderā.

Vai kāds zina ko vairāk?

Ierakstam ir 23 komentāri

*

-Tā , Sandstrema kungs, esam beiguši.

Mazais vīriņš ar mērlenti joprojām turēja mutes kaktiņā dažas kniepadatas, bet tas netraucēja viņam izklausīties tieši tik iztapīgam, kā HP patika.

Sandstrema kungs vareni!

Viņam tikko bija noņemti mēri uzvalkam un pieskaņotiem krekliem. Tas gan nebija noticis pirmo reizi, taču šis drēbnieks runāja nevis tajiešu angļu valodā, bet nazālā Estermalmes dialektā. Droši vien ari rēķini nebūs īpaši līdzīgi, tomēr nauda šobrīd bija viņa mazākā problēma. HP bija pārpumpējis līdzekļus no Kaimanu salām tā, lai pietiktu un paliktu pāri, turklāt tuvojās viņa pirmā alga.

-     Būs gatavs pēc nedēļas, vīriņš pabeidza un pasniedza kvīti.

—Argosa kunga paziņas man ir prioritāte, — viņš piebilda, ieraudzījis HP izbrīnīto izteiksmi. Ātrāk par nedēļu gan mēs diemžēl nevaram paspēt.

HP izgāja no mazā ateljē un pamāja taksometram.

Atzvēlies sēdeklī, viņš dziļi ievilka elpu. Pie šādas dzīves noteikti varētu pierast.

Viņu pamodināja durvju zvans. Ilgi, uzstājīgi signāli pāris minūšu, kamēr viņa uzvilka sporta bikses un kreklu.

Kaut kāds kurjers, viņa konstatēja caur durvju actiņu, pirms atvēra.

-     Labdien, vai jūs esat Rebeka Normēna?

-    Jā, kas par lietu? viņa nomurmināja.

-     lnterflora kurjers.

Vīrietis pasniedza paku, kas patiesībā bija labi iesaiņots ziedu

pušķis. Sarkanas rozes, vismaz ducis, bet droši vien vairāk.

Rebeka to paņēma un no augšpuses paskrubināja vaļā papīru, lai tiktu klāt kartītei. Izlasījusi kartīti, viņa pasniedza pušķi atpakaļ.

-     Nesiet tās prom, viņa īsi sacīja.

-     K-kā, lūdzu?

-     Puķes, es tās negribu, tāpēc nesiet prom.

-    B-bet… — Vīrietis šķita apjucis. Par tām taču ir samaksāts, es nezinu, kā…

-    Tā nav mana problēma, Rebeka atteica. Varat aizvest nosūtītājam. Varbūt tad viņš beidzot sapratīs… 1

*

-    Jauki, ka Franks uz dažām dienām aizdod savu lielo zvaigzni. Tu laikam esi Filipa jaunais golden boyx> .

Rilke viņam pamirkšķināja, un HP pret savu gribu piesarka.

Sasodīts, viņam joprojām bija apstiprinājumu atkarība! Pat supervaroņa lomā viņam pietika saņemt atzinību no kāda, kuru viņš cienīja vai iekāroja, un aste jau luncinājās kā kokerspanielam.

-    Nu, ar ko tad jūs šai stūrī īsti nodarbojaties? HP murmināja, novērsdams skatienu.

-    Tātad Franks nav pastāstījis? Jūs alā gan esat klusi puiši.

Rilke pasmaidīja vēl vienu ķircinošu smaidu, un HP apjauta, ka

muļķīgi kikina.

> > O ■> >

-     Mēs ar meitenēm rūpējamies par blogiem. Jā, es saku: ar meitenēm, lai gan komandā patiesībā ir arī viens puisis bez tevis.

Viņa atkal pasmaidīja, taču šoreiz HP pokera seja noturējās.

-    Tas darbojas apmēram tāpat kā ar troļļiem, tikai katram dresētājam ir nedaudz mazāks stallis: četras līdz septiņas dažādas blogeru personības uz cilvēku. Mūzika, filmas, tehnika, mode, grāmatas, ēdiens un, protams, politika. Principā mēs nosedzam visu spektru. Daži darbojas ilgtermiņā, iedēstot idejas, citi strādā īstermiņā, virzot īpašus priekšlikumus vai produktus. Vari sēdēt pie Halilas, viņa pēc ranga ir otrā aiz manis.

Rilke apstājās pie rakstāmgalda, kur jauna sieviete melnās, piegulošās drēbēs un bēšā lakatā šobrīd klabināja kādu tekstu.

-    Tā, gatavs! — viņa sacīja, pagrieza krēslu pret HP un Rilki un sniedza roku. Halil is my name — blogging is my game…1

-     Mange, HP nomurmināja.

-     Priecājos iepazīties!

Rilke sameklēja viņam krēslu un tad atstāja abus divatā.

-     Labi, iesāka Halila. Tagad turies līdzi, Mange, jo nu ies karsti.

Viņa uzsita knipi gaisā.

-     Es lielākoties nodarbojos ar modi un mūziku. Sendija tur tālāk rūpējas par tehniskajiem blogiem. Anderss un Rilke raksta par politiku, bet trīs pārējās principā gādā par visu atlikušo. Dizaina un tehnikas komanda, kas sēž tur tālāk, rūpējas, lai lapas funkcionētu un viss izskatītos pareizi. Manā stalli ir septiņi blogeri sešas meitenes un viens puisis. Pusei ir profili, pārējie trīs ir anonīmi, līdzīgi jūsu troļļiem. Muziklover, Blingdarling, nu, tu jau saproti.

Jā gan, viņš saprata, lai arī ne gluži labi.

-     Profili? Tas ir…?

-     īsti cilvēki, kas kalpo par fasādi.

Pagāja pāris sekunžu, iekams viņš saprata.

-    Tātad tu raksti blogu kāda cita vārdā? Kā ghostwriter3 ?

-     Bingo! Principā es nodarbojos ar visu nopietno rakstīšanu. Profili visbiežāk ir aizņemti, aprunājot cits citu vai diskutējot par iepirkšanās paradumiem, un tas ir okei. Viņu datoriem un viedtālruņiem ir aplikācijas, kas pārsūta visu man, tāpēc man vienmēr pieder pēdējais vārds, pirms kaut kas tiek publicēts. Lielākoties es ļauju viņiem darboties, bet, ja ir kaut kas svarīgs, tad ņemu grožus savās rokās.

Viņa atvēra mini ledusskapi, kas stāvēja uz rakstāmgalda, izņēma divas kolas skārdenes un sniedza vienu HP, bet viņš papurināja galvu. Halila atvēra savu skārdeni un iedzēra pāris krietnu malku.

-     Nu… bet… HP ierunājās pēc neilgas drudžainu pārdomu pauzes, ko profili no tā iegūst?

-     Drīzāk jautājums ir: ko viņi neiegūst? Bez mēnešalgas no mums uzmanību, bezmaksas paraugus, slēgtās skates, VIP pasākumus, you name it. Daži ir pat tik slaveni, ka nokļūst televīzijā un skraida uz pirmizrādēm.

-Tad jau viņa… kāviņutursauca… tā, kura mūžīgi kašķējas ar to otru…? HP drudžaini, bet neveiksmīgi meklēja atmiņā vārdu.

Halila uzzīmēja gaisā ķeksīti un tad vēl vienu.

-    Jā, gan viņa, gan viņas pretiniece! Abas ir mūsējās, un kašķi sagādā viņām vēl vairāk lasītāju. Vairāk nekā miljons bloga skatījumu, un nevienai no meitenēm nav ne jausmas, ka abas patiesībā strādā vienam uzņēmumam. 7

>

Sasodīts, tas ir izcili!!

*

Četrdesmit piecu minūšu intervālu treniņš uz velotrenažiera, un sviedri lija pār muguru. Viņa gandrīz sajuta pienskābes garšu uz mēles, taču negrasījās padoties, pirms nebūs izturējusi stundu. Rebeka zināja: ja viņa šovakar vispār grib aizmigt, tad vienīgā iespēja ir sevi kārtīgi nogurdināt.

MayBey ierakstos viņa bija parādījusies tikai pēc Dārfūras. Un ātri vien kļuvusi par galveno sarunu tematu.

Pēdējo reizi, kad viņa ieskatījās forumā, tur bija divdesmit trīs komentāri. Divdesmit trīs “kolēģi” apgalvoja, ka pavisam noteikti vai vismaz diezgan droši zinot, ka viņa veidojusi karjeru caur gultām. Viņai esot paradums pārgulēt ar jebkuru, ja vien tas nāk par labu karjerai.

Divdesmit trīs cilvēki! Un droši vien vēl daudz vairāk to, kuri lasīja un ņirdza mājās pie datora.

Kā gan domājoši, loģiski indivīdi varēja tērēt laiku tam, lai viņu aprunātu vai izvemtu žulti pār viņas privāto dzīvi? Vai viņus vadīja naids, skaudība vai greizsirdība? Tas būtu kaut nedaudz loģiski. Taču Rebekai bija aizdomas, ka ir vēl ļaunāk.

Lielāko daļu nīdēju vadīja nevis spēcīgas jūtas, bet gan tīrais ieradums. Viņi to darīja vienkārši tāpēc, ka varēja. Tas bija laika kavēklis.

Tad kāpēc MayBey piepeši izrādīja tādu interesi par viņu?

Cilvēki, kurus viņš vai viņa izsmēja, parasti parādījās ierakstos tikai vienu vai divas reizes, lielākoties kā otršķirīgas figūras, lai padarītu labu stāstu vēl labāku. MayBey bija stāstnieks, un, kaut gan lasītāji varēja komentēt, viņiem nekad netika lūgta nekāda informācija.

Tikai Regīnas Pareizās gadījumā bija citādi. MayBey vispirms izstāstīja visu stāstu par viņas atstādināšanu un tad lūdza citus pievienot papildinformāciju. Arī šis ieraksts bija veidots tāpat.

Jo vairāk Rebeka par to domāja, jo ciešāk pārliecinājās: MayBey zina, ka viņa izlasa katru vārdu. Un tieši šīs zināšanas ir likušas viņam vai viņai mainīt uzvedību, kļūstot personiskākam.

Cita ļoti satraucoša lieta bija runas par “seksa midzeni” Sēdermalmē. Protams, varēja gadīties, ka MayBey to ir izdomājis un nejauši uzminējis pareizi. Bet, ja tā nebija, tas nozīmēja, ka kāds ir izpļāpājies. Un tādā gadījumā bija tikai viens kandidāts. Tas ir, ja viņai neviens nesekoja…

Trenažiera pīkstieni pārtrauca viņas domu gaitu. Intervālu treniņš bija beidzies, atlikušas dažas minūtes, lai pastieptu muskuļus.

Nolaidusi zodu pie krūtīm, Rebeka pāris reižu dziļi ieelpoja un tādā pozā nepamanīja, ka zālē ienāk vīrietis.

*

—Paklausies, Mange, runa ir par to, kurš diktē trendu! Ir tūkstošiem blogeru, bet lielākā daļa visu laiku bailīgi šķielē cits uz citu, it īpaši uz lielajiem vārdiem. Es mēdzu iztēloties internetu kā lielu skolas pagalmu; Gandrīz visi grib saieties ar cool kids4 un iekļauties pareizajā sabiedrībā. Mums nav jākontrolē viss, tikai noteikts skaits profilu, kuri bauda lasītāju uzticību un ir pietiekami stilīgi, lai varētu pavērst viedokli uz to pusi, kas der mūsu klientiem.

Viņa iedzēra vēl vienu malku kolas.

-     Mēs sākam ar kādu profila blogu, pieķeram klāt pāris anonīmo, kas to atbalsta, un tad ceram, ka pārējie uzķersies. Visi blogeri, protams, to nedara, bet tas ari nav vajadzīgs. Ir tāda kā kritiskā masa, bridis, kad tik daudzi runā vienu un to pašu, ka viņu uzskats piepeši kļūst par vispārēju patiesību. Un kaut kur ir tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku, kas tik ļoti kāro dzīvot citu dzīves, nevis savējo, ka labprāt uzsūc visu, ko viņiem piedāvā pareizie cilvēki. Lauskas no svešas dzīves, ko viņi neapzināti iestrādā savējā. Produktus, ēšanas paradumus, zīmolus, uzskatus jebko! Vai saproti, kā tas darbojas, Mange?

Jā, patiesībā HP saprata, taču šoreiz bija pilnīgi bez valodas. Filips Argoss tiešām nebija jokojis, runājot par kontroli. Viens bija troļļi: mazliet pašiverēt pa diskusiju forumiem un atbalstīt klienta versiju kādam stāstam. Vēl piesviežot klāt pāris viltus blogu, kas darīja apmēram to pašu, tikai uz mazliet pastāvīgāka pamata. Taču šis te bija kaut kas daudz lielāks un reizē arī stipri krutāks. Tikai tagad viņš sāka aptver mērogu visam, par ko Filips bija runājis.

Knowledge — Security — Control

Par to bija runa, un labākais…

Kļūda!

>

Pārliecinoši labākais veids, kā iegūt kontroli pār buzz vai kādā nu vārdā gribētos nosaukt šo informācijas plūsmu, nebija pielāgoties baumām. Tas bija aizsākt baumas.

Vīrietis pienāca pie Rebekas, kad viņa slaucīja savu trenažieri. Viņa vīrieti neredzēja un sarāvās, izdzirdējusi viņa balsi.

-    Sveika, tu esi jauniņā, vai ne?

Tas bija vīrietis no skrejceliņa.

-    Jā, Rebeka īsi atbildēja, turpinādama slaucīt.

Vīrietis pagaidīja dažas sekundes, līdz Rebeka pabeidza un bija spiesta pagriezties pret viņu.

-    Tā jau es sapratu, viņš smaidīdams sacīja. Es pats te trenējos pāris gadu un pazīstu visus, kas te nāk. Tik skaistu sievieti es noteikti būtu atcerējies.

Vīrieša smaids atklāja spoži baltu zobu rindu, kas labi saderējās ar tumšo iedegumu. Rebeka meklēja piemērotu komentāru, lai no viņa atbrīvotos, taču kaut kāda iemesla dēļ nekas nenāca prātā.

Viņa pasmaidīja pretī.

Vīrietī bija kaut kas tāds, kas negaidīti uzlaboja Rebekai garastāvokli. Kaut kas viņa starojumā. Kaut kas, kā viņai ilgi pietrūcis.

-     Mani sauc Rebeka, viņa sacīja un, sev par pārsteigumu, sniedza vīrietim roku.

Viņa rokasspiediens bija sauss un stingrs.

-     Prieks iepazīties, Rebeka! Es patiesībā gribēju pavisam nekaunīgi pajautāt, vai tu negribētu kopā ar mani pavakariņot. Kā būtu ar nākamo sestdienu?

Divdesmit i I now inform you that you are too far from reality/ Es tagad informēju jūs, ka esat pārāk attālinājušies no realitātes

—    Hallo?

-    Hallo, draugs.

-    A, jūs. Vai problēma ir atrisināta?

-    Ne gluži, bet mēs pie tā strādājam. Ļoti cītīgi…

*

-     Hei, kā klājas mūsu zelta puisēnam? Vai viņš uzvedas labi?

-     Lieliski. Mange ir dabas talants! Tikai trīs dienas pie mums, un viņš jau prot gandrīz visu.

Halila iedunkāja viņam pa plecu, un HP negribīgi pabeidza iesākto, atstūma krēslu no rakstāmgalda un pagriezās pret Rilki.

-    Patiesībā veicas tīri labi, viņš sacīja. Tas viss ir ļoti forši, bet man vēl jāaug līdz blogu karalienes līmenim;

Viņš pamirkšķināja uz vadītājas pusi, un Halila ar žestu atvairīja komplimentu.

-     Labi! Rilke sacīja. Domāju, ka mēs varētu paēst pusdienas, ja esi izsalcis.

-     Protams, HP atbildēja un piecēlās no krēsla. Kur jūs gribat

iet?

-    Uz Hētorjetu, — Rilke atteica un uzmeta otrai sievietei ašu iesānu skatienu.

-    Es patiesībā gribēju ēst vēlāk, bet jūs ejiet, Halila ātri sacīja un atgriezās pie datora.

-     Labi, tad jau mēs būsim divi vien, Mange. Rilke pasmaidīja.

*

Atkal tā pati sajūta! Jau nezin kuro reizi pēdējo dienu laikā viņa strauji apstājās un palūkojās pār plecu. Bet, tieši tāpat kā iepriekšējās reizēs, tur neviena nebija.

Vai patiesībā…

Tur bija ļoti daudz cilvēku, viņa taču atradās centrā. Daudzi bija ceļā no darba, citi vēroja skatlogus, veda pastaigā suņus vai runāja pa mobilo telefonu. Desmitiem cepuru, mēteļu, cimdu. Tvaika mākulīši cēlās cilvēkiem no mutes, kamēr vini steidzās tālāk decembra tumsā.

>

Katrs ar savu mērķi, un neviens nešķita aizdomīgāks par citiem.

Tomēr Rebeka joprojām jutās novērota. Itin kā nezināms skatiens ieurbtos viņai mugurā un liktu justies… neaizsargātai.

Tas noteikti bija īsziņas dēļ.

Es paturu tevi acīs atceries to!

*

Kad HP un Rilke atgriezās no garajām pusdienām, bija skaidrs, ka kaut kas ir noticis. Gaisā vēdīja nemiers, un parasti klusais birojs dūca kā bišu strops. Filips, Elīza Pūla un kāda sieviete, ko HP nepazina, stāvēja un sarunājās atvērtajā telpā pie sekretariāta, bet darbinieki no dažādajām nodaļām pamazām pulcējās ap viņiem.

Dažas sekundes HP prātoja, ka sapulce būs par viņu viņa maska šoreiz patiešām kritīs, viņš tiks atmaskots visa biroja priekšā. Pulss paātrinājās, un viņš jau sāka šķielēt uz izeju, kad Rilke piesardzīgi satvēra vinu aiz rokas.

-Tā ir Monika Grēgeršone, Annas māsa, viņa pačukstēja tik tuvu HP ausij, ka paranoja tūlīt norima. Viņa kādu laiku pie mums strādāja, bet pirms dažiem gadiem aizgāja.

-     Esiet tik laipni un visi panāciet šurp. Mums ir kas svarīgs sakāms. Elīzas Pūlas balss bija tik spalga, ka gandrīz aizlūza.

Aptuveni četrdesmit cilvēku, kas atradās birojā, lēnām izveidoja nelielu apli ap šo trijotni. Elīza Pūla izvilka no žaketes kabatas saburzītu mutautu un skaļi izšņauca degunu. Viņa izskatījās satriekta, piesarkusi, it kā būtu raudājusi.

Piepeši HP sāka nojaust, kas te notiks.

Filips Argoss pacēla roku, un tūlīt iestājās klusums.

-    Tiem, kas nav satikuši Moniku, viņa ir Annas māsa un labi pazīst ArgosEye darbu… Viņš ar roku norādīja uz sievieti sev blakus.

HP nebija grūti saskatīt līdzību. Gaišie mati, uzrautais deguns un modrais skatiens bija apmēram tādi paši, taču šī sieviete izskatījās vecāka. Vai arī viņai nebija tik laba plastikas ķirurga kā Annai. Tumšie loki zem acīm pievienoja vēl dažus gadus. Turklāt viņa bija daudz ikdienišķāk ģērbusies melnos svārkos un pieskaņotā blūzē, aizpogātā līdz pat kaklam. Acīmredzot Monika bija Argosu ģimenes tikumīgākā māsa.

-     Diemžēl mums ir skumjas ziņas…

Filips Argoss ieturēja pauzi, kas gan bija pavisam lieki, jo viņam jau bija pievērsta visu uzmanība.

-    Kā jūs zināt, Anna paņēma brīvu gadu, lai apceļotu pasauli. Un nu… viņa ir iekļuvusi traģiskā nelaimes gadījumā.

-    Vai ar viņu viss būs kārtībā?

Tā bija Rilke, un, cik HP varēja spriest, viņa izskatījās patiesi noraizējusies.

Filips Argoss dažas sekundes pagaidīja, un, kad viņš atvēra muti, visi jau bija sapratuši, kāda būs atbilde.

-     Diemžēl Anna ir mirusi.

*

Tagad viņa bija izlasījusi visus ierakstus Sabiedrības balstos. Vietne darbojās aptuveni pusgadu, tāpēc šis darbiņš prasīja vairākas stundas, taču Word dokumentā, ko viņa pamazām piepildīja ar saviem novērojumiem, bija daudz noderīgas informācijas.

MayBey rakstīja jau no kopš paša sākuma pirmais ieraksts bija publicēts tikai kādu nedēļu pēc foruma atvēršanas -, bet ar laiku komentāru un droši vien ari lasītāju kļuva aizvien vairāk.

Taču… MayBey tikai aizsāka tēmas. Un viss. Pēc tam viņš vai viņa atkāpās un nediskutējot un nekomentējot ļāva citiem pārņemt iniciatīvu. Brīdī, kad agrākā tēma sāka zaudēt interesentus, tika izveidota jauna. Un tā tas turpinājās.

Nebija nekāda skaidri redzama grafika attiecībā uz ierakstu laiku un datumiem. Bija pārstāvētas visas nedēļas dienas un tas, starp citu, ļoti labi atbilda cilvēkam, kurš strādā pēc maiņu grafika. Aprakstītie notikumi un personas norādīja, ka MayBey ir plaša pieredze un liels stāžs policijā. Visticamāk, parastajās struktūrās, bet tai patiesībā nemaz nevajadzēja būt tieši Kārtības policijai, kā Rebeka sākumā bija domājusi. Aprakstītie notikumi un aresti gan bija parasti kārtībnieku darbi, tomēr tos varēja veikt arī citas vienības, piemēram, uzraudzības, narkotiku vai izklaides iestāžu grupas. Tātad tipiski policijas darbi, tomēr, visu apkopojot, Rebekai aizvien vairāk šķita, ka MayBey varētu būt jebkas, tikai ne tipisks policists.

Turklāt viņai bija radies kas cits, par ko domāt.

Vēstule bija gulējusi uz priekšnama paklāja, kad Rebeka atgriezās mājās.

Šaura, balta, bieza papīra aploksne, kādas viņa nebija redzējusi ļoti sen. Adrese bija uzrakstīta akurātā, vecmodīgā rokrakstā, kas izskatījās tik pazīstams, ka viņai uz mirkli uznāca sirdsklauves. Pat smagnējā izteiksme bija līdzīga.

Tomēr vēstule, protams, nebija no tēva.

Mīļā Rebeka!

Es ceru, ka Tu piedosi manu uzbāzibu, bet es esmu dabūjis zināt, ka Tu esi nokļuvusi grūtībās saistibā ar kādu notikumu Dārfūras reģionā Sudānas rietumos.

Saskaņā ar maniem avotiem Tu esi atstādināta, kamēr notiek izmeklēšana, un tieši tāpēc es Tev rakstu. Zviedrijas policija, visticamāk, ir spiesta izmantot oficiālos kanālus, bet tas ne vienmēr ir labākais veids, kā nokļūt lidz patiesibai.

Viss ne vienmēr ir tā, kā izskatās, un dažkārt ir vajadzīga cita pieeja, lai ieviestu skaidribu arī šādā lietā, kas no pirmā acu uzmetiena šķiet vienkārša.

Man jau daudz gadu ir plašs kontaktu tīkls Āfrikā, un tāpēc es ļoti priecātos, ja Tu atļautu man izpētīt šo lietu Tavās interesēs, protams, ar vislielāko diskrēciju.

Es pievienoju savu e-pasta adresi un ceru, ka Tu rūpigi apsvērsi manu piedāvājumu.

Sirsnīgi

Tage Sammers

*

Tātad tagad tas bija oficiāli.

Viņam patiesībā bija šķitis dīvaini, ka neviens nezina par Annas nāvi. Protams, ja vien viņi nespēlēja teātri…

Dažām darbiniecēm, tostarp arī Elīzai Pūlai un Rilkei, acīs bija asaras. Citi bija savaldīgāki. Viņš pats centās savilkt nopietnu sejas izteiksmi, slepus novērodams kolēģus.

Turklāt nelaimes gadījums — nevis slepkavība.

Diezin kur cēlusies rediģētā versija? Vai nu dubaijieši bija sarīkojuši vēl vienu izrādi, vai arī Filips vienkārši nolēmis, ka komandas garam un biznesam labāk būtu turēties pie vieglāk sagremojamas Annas aiziešanas versijas?

Uz dažām sekundēm HP atmiņā atausa melno putnu svētku pusdienas. Viņš nodūra acis un norija siekalas.

Atkal pacēlis skatienu, HP pamanīja, ka Monika Grēgeršone lūkojas uz viņu. Sievietes sejas izteiksme pauda riebumu, it kā arī viņa būtu redzējusi ainas, kas plivinājās viņa prātā.

HP ar mokām apspieda trīsas, novērsa skatienu un paspēra dažus ātrus soļus mazā salona virzienā. Tase pirmklasīgas automāta kafijas noteikti liks viņa paranojālajām smadzenēm pārslēgties uz citām sliedēm.

Gaitenī viņš uzskrēja Dejanam un Filipam, kuri šķita iegrimuši sarunā.

-     … Annas akcijas? HP paspēja uztvert.

-    Tās mantos Monika, Filips īsi atbildēja, bet tad aprāvās un strupi pamāja ar galvu HP, kurš bija spiests paiet viņiem garām.

-    Es nedomāju, ka tas varētu radīt problēmas, viņš klusi turpināja, mirkli pirms HP bija izgājis no dzirdamības loka.

Okei, nāves ziņa un Monika Grēgeršone bija diezgan nepatīkami piedzīvojumi, taču labā ziņa bija tā, ka viņš varēja mierināt Rilki. Viņš bija piedāvājis apskāvienu un plecu, uz kura paraudāt, un viņa ar pateicību bija to pieņēmusi, pirms visus aizsūtīja mājās.

HP pieķēra sevi ostām žaketes atloku, uz kura bija palikusi smarža no viņas matiem. Rilke nenoliedzami bija kaut kas īpašs. Glīta, gudra un jautra patīkama gan darbā, gan atpūtā. Sasodīts! Jāpiesargās, lai viņu nepārņem kaut kāds ačgārns Stokholmas sindroms1 .

Galu galā arī Rilke varēja būt aizdomās turamā vismaz teorētiski.

Katrā ziņā viņš bija uzzinājis dažus jaunumus.

Pirmais: Annas vecākā māsa bija strādājusi uzņēmumā, bet aizgājusi tāpēc, ka nesatika ar Filipu. To gan neviens nebija pateicis atklāti, taču viņš skaidri manīja mājienus.

Otrais: sajūta, ka Annas nāve ir saistīta ar uzņēmumu, bija pastiprinājusies. Kāpēc tad netika atklāta patiesība par viņas nāvi?

Trešais: izskatījās, ka Annas ArgosEye akcijas mantos Monika. Ja nu Filips bija gribējis nogalināt Annu, lai iegūtu kontroli pār uzņēmumu, tad viņam to, protams, vajadzēja izdarīt, pirms bija apstiprināta šķiršanās tad, kad viņš joprojām bija galvenais mantinieks.

Un tas nozīmēja, ka HP jālūkojas pēc jauna vainīgā. Vai tikpat labi vainīgās…

Divdesmit viens i the pr of e/ Tīmekļa PageRank

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 8. decembrī pīkst. 21.56

Lietotājs: MayBey

Nevainīgi pilsoņi eksistē tikai līdz brīdim, kad viņus atmasko. Tātad vaina vai nevainīgums ir lielākoties laika jautājums.

Ierakstam ir 59 komentāri

*

—    Mhkaels.

-    Sveiks, te es!

-    Sveika.

Viņa balss izklausījās nogaidoša, kas ari bija pilnīgi saprotams.

-     Kā klājas?

-     Labi… '$

Klusums klausulē. Viņš acīmredzot negrasījās padarīt visu vieglāku.

-     Klau, es zinu, ka pēdējā laikā neesmu bijusi neko jauka… Atkal klusums.

-     … ne gluži laba sabiedrība.

Joprojām ne skaņas. Vai viņš bija nolicis klausuli?

-    Vai tu tur esi?

-     Protams.

-     Labi…

Rebeka bija sagatavojusi visu, ko gribēja teikt, pat pierakstījusi dažus atslēgvārdus, bet tagad pazaudēja sarunas pavedienu.

-    Man vajadzīga palīdzība vienā lietā, tas ir saistīts ar visu, kas noticis pēdējās nedēļās. Ar darbu, manu uzvedību visu. Zinu, ka tas ir daudz prasīts, bet es tev nelūgtu, ja tas nebūtu svarīgi…

Vēl dažas sekundes klusuma.

Viņa aizturēja elpu.

*

Atkal vakara darbs. Diemžēl šoreiz tas nebija īpašais uzdevums, vienkārši HP iekšējā apmācība turpinājās ar vienu vakaru Mazgātavā.

Bija pagājusi kāda nedēļa, iekams viņš saprata, ka Argos acs nekad neaizveras. Naktis, nedēļas nogales vai Ziemassvētku vakars — katrā nodaļā vienmēr kāds strādāja, un telpās vajadzēja atrasties vismaz vienam grupas vadītājam.

-    Bet nevajag jau būt nomodā, ieķiķinājās Bīnss un atvēra durvis, kurām HP pirms tam bija gājis garām. Forši, vai ne?

Patiesībā šī telpa bija mazs salons. Mīksto mēbeļu grupa pie liela plakanā televizora ar surround skaņu sistēmu. Tālāk maza virtuvīte ar espresso automātu, mikroviļņu krāsni un ledusskapi, bet pašā galā vēl vienas aizvērtas durvis.

-    Guļamistaba, Bīnss nosmēja. Bet nesatraucies, dārgumiņ, tur ir divstāvu gulta.

HP pasmaidīja pretī un, pacēlis īkšķi, parādīja, cik sajūsmināts jūtas.

Bīnss varēja būt grupas vadītājs, bet cool viņš noteikti nebija. Lai gan viņa uzvalku noteikti bija šuvis tas pats smalkais Estermalmes drēbnieks, šķita, ka tas īsti nepieguļ. Gandrīz it kā tuklais augums to atgrūstu.

-    Nu ko, vai mēs te pavadīsim visu nakti?

-    Njā, tikai vispirms mazliet jāpastrādā. Vai vismaz jāizliekas, ka to darām.

Bīnss pamirkšķināja HP.

-    Parasti jaunie čaļi neuzzina vairāk, kā nepieciešams, bet šķiet, ka tu esi ieņēmis Stofes vietu Filipa jaunā favorīta lomā. Katrā ziņā man lika parādīt tev, kā viss darbojas. Tad nu mēs varam sākt pie

mums, ielūkoties pie Filtra un tad sarīkot mazas problēmas stratēģiem, pirms dosimies atpakaļ…

-     Esmu ar mieru.

-     Labi, nāc līdzi, es tevi ielaidīšu. Tava karte nedarbojas visās durvīs, tādas ir tikai īpaši izredzētajiem.

-    Tas notiek tā, iesāka Bīnss, kad viņi pēc dažām minūtēm bija iegājuši Mazgātavas telpās, kur naktsmaiņa jau strādāja pilnā sparā.

-     Šeit mēs nodarbojamies ar sava veida otrādu rezultātu sarakstu optimizāciju. Vai saproti, ko es domāju?

HP ļoti centās izlikties, ka saprot, tomēr Bīnss acīmredzot juta, ka vajag paskaidrot.

-     Mūsu klienti mūs nolīgst, lai mēs uzturētu viņu meklēšanas rezultātus tīrus un glītus. Filtrs uzrauga viņu zīmolus un domēnus parastajās meklēšanas sistēmās Google, Yahoo, Bing un tā tālāk un, ja viņi atrod kaut ko netīru, tad mēs šeit to nomazgājam.

Viņš aizgāja pie sava apkrautā galda, pavilka HP otru krēslu un tad apsēdās pats.

-    Deviņdesmit procenti cilvēku, kas kaut ko meklē Google, neaiziet tālāk par pirmo rezultātu lapu, vēl pieci procenti atkrīt pēc otrās lapas, bet aiz trešās lapas ir atlikuši tikai hardcorex meklētāji. Mūsu uzdevums ir aizvākt negatīvu buzz no pirmās un otrās lapas. Varbūt tur lamājas blogeri, varbūt konkurenti izplata kibertenkas vai taisnības cīnītāji izveido veselas naida vietnes, piemēram, atsakiesnovolvo. com vai fucktelia.se.

Bīnss ar žestu norādīja uz projektoru pašā telpas galā.

-    Tad kā to visu uztur tīru? pajautāja HP.

-    A, ir daudz dažādu paņēmienu, bet tu redzēsi pāris piemēru.

Viņš skaitīja uz pirkstiem.

-    Viens: mēs piepildām rezultātu sarakstus ar savu informāciju, visbiežāk, sadalot galveno vietni vairākās saitēs. Pameklē Microsoft, un tu redzēsi, ka gandrīz visi rezultāti pirmajās lapās ir microsoft.com varianti. Pamatprincips būtībā ir tāds, ka mēs piepildām ziņojumu dēli paši ar savām lapiņām, lai citām nebūtu vietas. Vai tu seko līdzi?

HP pamāja.

-     Divi: ja ar to nepietiek, Rilkes blogeri pievieno mazliet pozitīvu pļāpu par klientu vai viņa zīmolu un produkciju. Tviteris ir laba lieta, us ģenerē daudz trafika, it īpaši, ja izsakās viedokļu līderi. Mērķis atkal ir tas pats…

-    … aizpildīt vietu ar visādām nebūtiskām pļāpām, lai aizstumtu negatīvos rezultātus tālāk par otro lapu, — HP pabeidza.

-    Tieši tā, Mange, tu esi uztvēris būtību. Ir arī citas variācijas par tēmu, piemēram, You Tube klipi un Vikipēdijas raksti, tādus meklētājprogrammas gandrīz vienmēr iekļauj starp pirmajiem desmit.

-    Bet ja tas tomēr nedarbojas? Ja jums neizdodas izspiest negatīvo informāciju ar pašu ziņām? — HP zibenīgi iesprauda starpā. Ja nu tur ir kāda neatlaidīga folijas cepurīte, kas strādā kā apsēsts, lai viņa naida lapa nenogrimtu aizmirstībā?

-     Ē… tas nenotiek tik bieži…

Bīnss bija paguvis izsliet trešo pirkstu, taču šķita pazaudējis domu.

-Tātad… ir tā, viņš nomurmināja pēc mirkļa. Neveiksmju mums gandrīz nav, augstākais, reizi mēnesī vai tamlīdzīgi.

Viņš paskatījās uz abām pusēm un tad paliecās tuvāk HP.

-     Bet, ja nu tu pajautāji… viņš gandrīz čukstēja. Gadījumus, ar ko netiekam galā, mēs nosūtām uz augšu.

Bīnss ar galvu pamāja uz griestiem.

-     Uz augšstāvu, viņš piebilda, kad HP acīm redzami nereaģēja pareizi.

-    Ā! Tu domā: pie dvīņu detektīviem? HP jautāja uz labu laimi.

-    Tieši tā! Tas nostrādā katru reizi. Tikai dažas dienas, un viss ir tīrs…

Bīnss pacēla uzacis un sazvērnieciski pamāja ar galvu. HP nebija izvēles, viņš darīja to pašu.

-    Tad jau viņi tur augšā ir kaut kādi datorģēniji?

-     Nedomāju vis, Bīnss iespurcās. Nedomāju, ka uz viņu desktopa ir kas vairāk par Office paketi, lai gan viņiem ir neierobežota pieeja. Taču viņiem ir sakari, ārkārtīgi labi sakari. Tādi, kas var nokārtot gandrīz jebko.

Viņš pameta ātru skatienu pār sava monitora malu un tad pieliecās pie HP.

-     Mēs runājam par kodu, Mange…

-     Kodu?

Bīnss uzmeta viņam aizkaitinātu skatienu.

-     Kods, līkne, sintakse, the PR of E? Vai tas tev neko neizsaka?

HP lēnām papurināja galvu.

-     Bļāviens’, Mange, tu taču esi mūsu jaunā zvaigzne! Bīnss nopūtās.

-     PageRank, Google meklēšanas algoritms!

*

-Jā, protams… viņš atbildēja pēc dažām sekundēm. Tikai pasaki, ko tev vajag.

Tagad viņa balss vairs neizklausījās tik atsvešināta. Rebeka uzelpoja.

-    Man vajag pārbaudīt kādu interneta lapu. Tur kāds par mani daudz raksta. Melus, viņa piebilda, kad Mike neatbildēja. — Lai kurš to rakstītu, šķiet, ka viņš grib man kaitēt, un es gribu noskaidrot, kurš tas ir. Sāku domāt, ka tas ir kāds, ko es pazīstu.

*

Ādas dīvāns, nakts salons, 23.48.

Bīnss jau krāca savā pusē, un tas nebija nekāds brīnums, ņemot vērā garlaicīgo Monty Python sēriju, ko viņš bija ieslēdzis.

Patiesībā HP vajadzēja doties uz divstāvu gultu un mazliet pagulēt, bet viņš jau tagad zināja, ka nespēs aizmigt. Ne pēc tā, ko tikko uzzinājis!

Jau iepriekšējā gadā, kad piedalījās Spēlē, viņš bija centies iegūt vairāk informācijas. Meklējis pēc visiem iespējamiem parametriem: Game, 7he Game, Alternate Reality Games un tā tālāk, bet nebija atradis neko interesantāku kā Vikipēdijas raksti par prāta spēlēm vai dažādas grāmatu un filmu lapas.

Savā ilgajā trimdā brīžos, kad jutās pilnīgi drošs, viņš bija to izmēģinājis vēl dažas reizes. Taču rezultāts vienmēr bija viens un tas pats.

Nekā. Pilnīgi nekā. Ne mazākā buzz, nevienas baumas vai čuksta par visu, ko viņš piedzīvojis. It kā Spēle vispār nebūtu pastāvējusi…

Taču pēc Bīnsa skaidrojumiem puzles gabaliņi beidzot bija sakūluši vietās un viņa misija sāka nest kārtīgas dividendes.

Ideālā slēptuve.

Deep Internet!

Viņš bija dzirdējis šo stāstu jau iepriekš, taču toreiz tas izklausījās pēc mīta: daļa interneta esot noslēpta pasaulei un to nevarot redzēt tāpēc, ka visas saites ar virsmu ir vai nu pārgrieztas, vai tik labi paslēptas, ka meklēšanas pārlūki nespēj tās atrast.

Pārdomājot sarunu ar Bīnsu, viss parādījās pavisam citā gaismā. Jo kāda tad bija šī uzņēmuma biznesa ideja? Vispirms sameklēt un pēc tam aprakt visu, ko nevienam nav vēlams redzēt.

Bīnss bija aizrāvies ar ideju, ka augšstāva banda esot strādājusi militārajā izlūkdienestā. Viņiem noteikti esot kontakti FRA, NSA vai citās līdzīgās vietās, un viņi varot piespiest Google mainīt meklēšanas algoritmus, lai daži rezultāti gluži vienkārši pazustu.

Sākumā HP tam īsti neticēja Bīnss acīmredzot bija par daudz saskatījies televīziju..Tomēr, jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk pārliecinājās, ka spriedelējumos par slepeniem kontaktiem ir sava daļa taisnības. Tikai šajā gadījumā runa nebija par veciem spiegu čomiem, kas cits citam izlīdz; tādas lietas bija pārāk viegli atklāt, un Google vai Yahoo ar savām advokātu armādām nekad nenoticētu pasaciņām, ka NSA grib atbrīvoties no dusmīga bloga ieraksta, ko publicējis kāds ar niku Katla no Karaļa gultas…

Taču, ja cilvēks uz brīdi noņēma folijas cepurīti un padomāja, bet pēc tam pievienoja klāt visu jau zināmo, itin drīz prātā nobrieda pavisam jauns un daudz ticamāks secinājums.

Jau no šīs domas vien mati saslējās pakausī…

HP jau bija radušās aizdomas, ka Anna Argosa ir saistīta ar Spēli. Te bija jūtamas Spēles vibrācijas, par to viņš bija gandrīz drošs. Turklāt viņš joprojām nespēja pieņemt teoriju, ka viņa grēkāža loma būtu nejauša sakritība.

Un tagad puzles gabaliņi lēnām sāka nostāties vietās.

Informāciju par Spēli viņam nebija izdevies atrast tikai tāpēc, ka to kāds gluži vienkārši atfiltrēja, pārgrieza visas saites un parūpējās, lai tā paliktu dziļi dzelmē. Slēptuvē zem daudzām kārtām vairāk vai mazāk bezjēdzīga trokšņa. Turklāt šis kāds noteikti varēja informēt Spēles vadītāju par to, kurš kibertelpā ir pārkāpis pirmo noteikumu, centies publicēt slepenu informāciju vai uzdevis nepatīkamus jautājumus.

Turpinājumu nebija grūti izskaitļot. Līdzko Spēlei bija vārds un adrese, tā nosūtīja kādu Spēlētāju mājas vizītē. Mazu, pēc uzmanības alkstošu nobody, kuram nebija ne jausmas par uzdevuma īsto iemeslu un patiesībā par to nebija nekādas intereses, kamēr vien viņš varēja gūt apstiprinājuma kaifu.

HP taču pats bija izpildījis šādu misiju Birkastanā. Uzpūtis durvīm draudīgu sveicienu no Spēles vadītāja ar ziņu, ka jātur mute.

Varbūt arī vairāki citi uzdevumi patiesībā bija veids, kā apklusināt informācijas noplūdinātājus? Aizvērt muti cilvēkiem, kas pļāpāja par nepareizajām lietām.

HP pārskatīja tos galvā: advokāts, kura auto viņš sabojāja, programmas vadītājs, kuram viņš zvanīja un draudēja… Sasodīts, tas varēja būt taisnība!

Puzles gabaliņi cits pēc cita ieņēma savas vietas, līnijas starp punktiem aizvien vairāk sāka veidot rakstu. Ļoti nepatīkamu rakstu.

Piepeši gaiss mazajā salonā šķita sastāvējies un viņam kļuva grūti elpot. HP uzlēca no dīvāna, iemauca kājas kurpēs un metās ārā pa durvīm. Viņš gāja pa gaiteni, kas stiepās cauri visam birojam, un apstājās tikai pie dzelzs durvīm Troļļu alas vienā stūrī.

Avārijas izeja — vēstīja dzeltenzaļais uzraksts, bet viņam par to bija nospļauties. Ātrs sitiens ar gurnu pa fluorescējošo slēdzeni, un nākamajā mirklī viņš jau stāvēja vāri apgaismotā laukumiņā kāpņu telpā, dziļi ieelpojot vēso gaisu.

HP jau bija licies, ka viss kaut kā saistās kopā, taču līdz šim viņš nebija spējis izprast kopainu.

ArgosEye strādāja Spēlei!

Divdesmit divi i In for a penny. Kas iesākts…

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 11. decembri pīkst. 20.03

Lietotājs: May Bey

Lielais un stiprais vienmēr uzvar mazo un vājo…

Ierakstam ir 67 komentāri

*

Viņa uzvilka sporta tērpu, izskrēja cauri Pedagoģijas augstskolas teritorijai, tālāk uz Rolambshovas parku un tad atpakaļ gar ūdensmalu zem trim tiltiem salas dienvidu pusē. Vairāk nekā piecu kilometru aplis nelīdzenā ainavā, kuru viņa bija noskrējusi jau daudz reižu iepriekš.

Ziemas tumsai un aukstumam spītēja pavisam nedaudz cilvēku uz gājēju celiņiem, un tas viņai patika. Tikai viņa un viņas domas un, protams, iPod.

Atpakaļceļā Rebeka devās pār pakalnu pa Aterbomsvēgenu un tad nogriezās uz savu mazo ieliņu. Skrienot lejup, kājas kustējās mazliet ātrāk, nekā viņai gribētos.

Aiz noguruma Rebeka aizmirsa apstāties, lai paskatītos apkārt, pirms šķērsoja Rolambshovsvēgenu, bet tam nebija lielas nozīmes. Šādās dienās satiksme bija reta, un ātruma ierobežojumu dēļ viņai pietiktu laika reaģēt.

Paspērusi pāris soļu uz brauktuves, viņa ar acs kaktiņu pamanīja mašīnu. Auto stāvēja apmēram divdesmit metru tālāk, un viņa mierīgi varēja turpināt ceļu pāri ielai.

Tomēr brīdī, kad Rebeka sasniedza pretējo ielas pusi, par sevi atgādināja policistes smadzenes. Ar to mašīnu kaut kas nebija labi…

Viņa palēnināja soli, izslēdza iPod un mazliet paskrēja uz vietas.

Mašīna atradās vietā, kur stāvēt bija aizliegts. Precīzāk, tā stāvēja tieši pa vidu T veida krustojumam uz viņas ieliņu, un tas pavisam noteikti nebija atļauts.

Rebeka minēja, ka tā ir vecāka modeļa mazda, taču bija grūti izšķirt mārku, jo režģis un buferis bija pazuduši, tieši tādēļ viņas apziņā bija iedarbojusies signalizācija. Tipiska huligānu mašīna: lūznis bez reģistrācijas numura zīmes un tehniskās apskates, visticamāk, jau noņemta no uzskaites.

Viņa palūkojās apkārt.

Tad kur šie huligāni bija?

Ņemot vērā aukstumu, droši vien ielīduši kādā kāpņutelpā.

Tikko Rebeka bija nolēmusi pārbaudīt savu kāpņutelpu, viņa ievēroja vēl vienu detaļu: rūtis bija aizsvīdušas.

Mašīnā kāds sēdēja.

*

-     Hallo.

-    Čau, Holivuda, te Nokss!

-    Čau! *

HP piecēlās no galda un aizgāja uz tukšāku biroja daļu.

-Tevi nu gan nav viegli dabūt rokā, vecīt. Klauvēju pie tavām durvīm, bet tevis nebija mājās. Man bija beidzies kredīts, tāpēc nevarēju ātrāk piezvanīt. Nakšņo pie skuķa, vai?

-     Darbs, HP īsi atteica.

-    Okei, sapratu. Piekāp pie manis šovakar, man kaut kas jāpastāsta, bet ne pa telefonu, pats saproti.

-     Protams, HP nomurmināja.

-     Kā tev sviežas, Holivuda? Izklausies drusku sapīpējies…

-    Normāli, tikai drusku par daudz darba. Naktīs un tā… — viņš piebilda, bet saruna jau bija pārtraukta.

Ko, pie velna, tas nozīmēja, un kāpēc šis čalis dēvēja viņu par I lolivudu?

*

Patiesībā viņai būtu vajadzējis par visu nospļauties. Skriet mājās uz siltu vannu un ļaut par to parūpēties policijai. Viņai pietika, par ko domāt, kamēr viņa skrēja, noteikti bija publicēti jauni MayBey ieraksti.

Tomēr vēlme atkal kļūt par policisti, kaut vai tikai tāpēc, lai pabiedētu dažus sīkus huligānus, šķita savādi uzmundrinoša. Pāris sekunžu kontroles tajā haosā, kas viņu ieskāva.

Rebeka sataustīja kabatā policistes apliecību, sažņaudza saujā četrstūrainos ādas vāciņus un devās slīpi pāri ielai mašīnas virzienā. Skrēja sīkā riksī, lai brauktuves grants šņirkstoņa viņu nenodotu.

Mašīnā neredzēja nekādu kustību.

Ja viņai veiktos, tad pāris mašīnā būtu aizņemts, dalot devu, un nepamanītu viņu nākam, pirms viņa piedauzītu pie sānloga.

Rebeka bija pussolī, kad piepeši iedegās mašīnas lukturi.

*

Viņš vēl nekad nebija iegriezies viesnīcas apakšstāva gaitenī.

Ja tas vispār iespējams, te bija vēl šaurāks un tumšāks nekā augšā, otrajā stāvā. Veci velosipēdi, plastmasas maisi un dažādi lūžņi krājās gar aplupušajām sienām gluži kā studentu kopmītnēs.

Pāris lampu pie griestiem nedega, bet atlikušās izplatīja tik vāju energotauplbas gaismu, ka HP bija jāsamiedz acis, lai saskatītu numurus uz durvīm.

Istabām te, lejā, atšķirībā no viņējās droši vien bija virtuvīte, jo gaitenī oda pēc ēdiena, sasmakušiem cigarešu dūmiem un kaut kā dīvaina, ko viņš īsti nespēja identificēt.

Kaut kur tālāk skanēja radio, un, pienācis tuvāk skaņas avotam, HP pazina dziesmu. Naka Skūglunds un futbolistu himna “Mēs visi te”.

Vecie klasiķi! Šī nu gan bija nostalģiska vieta…

HP izvilka cigarešu bloku, ko bija nopircis kioskā, un devās tālāk uz gaiteņa otru galu.

Tuvodamies Noksa dzīvoklim, viņš pamanīja, ka durvis ir pavērtas spraugā. Mūzika šķita nākam no turienes. Čerkstošas trompetes fanfaras liecināja, ka dziesma ir sākusies no gala.

Trū tru-tu-tu-tu-tu-tu-tū tru-tu-tu-tu-tu-tu-tu-tū!

Daži citi sportisti un es…

HP pieklauvēja pie durvīm un tad pavēra tās par dažiem decimetriem, cik atļāva iekšpusē piestiprinātā drošības ķēde. Istaba grima tumsā. Tās dziļumā varēja izšķirt tikai dažas zaļas diodes, droši vien radio.

Viņš paskatījās apkārt gaiteni, bet nevienu neredzēja. Mirkli apsvēra, vai neiet atpakaļ augšā, tomēr Nokss pa telefonu bija šķitis visai uzstājīgs…

Okei, pēdējais mēģinājums, tad gan jāmet miers.

HP pasita cigarešu bloku padusē, pabāza galvu pa durvju spraugu un kārtīgāk ielūkojās istabā. Tur oda ērmīgi — saldena, smacējoša dvaka, kas atgādināja traukūdeni.

Pa spraugu ieplūda mazliet gaiteņa vārās gaismas, un, kad acis pierada pie pustumsas, viņam sāka atklāties vairāk detaļu. Pilns atkritumu maiss, apgāzts, salauzts krēsls un kaut kas liels un četrstūrains, droši vien gultas kājgalis.

-     Noks? — viņš uzsauca.

>

Mēs visi te, mēs visi te…

Nez kāpēc esam kopā atkal visi mēs…

Viņam atbildēja Naka, un piepeši HP aptvēra, ka gultā kāds guļ. No segas apakšas spraucās pāris vaska bālu, nekustīgu pēdu. Kuņģis saprata pirmais un paspēja apmest panikas kūleni, iekams smadzenes aptvēra, uz ko viņš skatās.

Un kāpēc…

Telefons!

Tas stulbenis noteikti bija mēģinājis ieslēgt telefonu! Pārkāpis viņa norādījumus un iespraudis lādētāju.

Kas nozīmēja…?

Trū tru-tu-tu-tu-tu-tu-tū tru-tu-tu-tu-tu-tu-tu-tū!

Tie bija viņu atraduši!

HP mati pakausi saslējās. Viņš paspēra soli atpakaļ un nometa cigarešu bloku.

Piepeši kāda rokas satvēra viņu aiz pleciem.

*

Viņa strauji apstājās, cīnīdamās pret gravitāciju, kamēr krosenes

slīdēja pa granti. Ierūcās motors, un sekundes desmitdaļu Rebeka

palika stāvam starmešu gaismas kūlī apžilbināta, paralizēta kā zaķis

uz meža ceļa.

)

Jau nākamajā mirkli mašīna rēkdama nesās viņai virsū.

Tad kontroli pārņēma instinkti, kājas beidzot atrada pamatu un Rebeka metās uz trotuāru. Kaut kas ciets atsitās pret apakšstilbu, lika ķermenim mainīt virzienu, un viņa ar seju un plecu atsitās pret sasalušo zemi.

Kad Rebeka pierausās kājās, viņa redzēja, kā mašīnas aizmugures lukturi nozūd Dagens Nyheter debesskrāpja virzienā. Vadītājs, šķiet, pat nebija samazinājis ātrumu.

*

-     Nepamodini Virsaiti! iešņācās kāda balss.

HP pagriezās un pēdējā mirklī apspieda impulsu mežonīgi savicināt rokas.

Tas bija Nokss.

-     Kas? K-ko?

Fuck me, Amadeus, kā viņš bija pārbijies!

-     Virsaiti…

Nokss ar galvu norādīja uz istabu numur divdesmit četri, kur tikko no jauna bija sācis dziedāt Naka Skūglunds.

-     Reizēm es ielaižu viņu te padzīvot, kad viņam klājas grūtāk. Virsaitis ir jauks, tikai viņam gluži visu nav mājās, ja tu saproti, ko es gribu teikt. Nevar gulēt, ja nedzird šo sasodīto dziesmu. Tā viņam atgādinot bērnību. Laimīgā iela vai kaut kas…

-     Bet te taču ož pēc līķa!

-    Ak tu par to? Nēee… Nokss ieķiķinājās. Virsaitim ir kaut kāda dīvaina slimība, kuras dēļ viņš ož mazliet jocīgi. Tai ir pat latīnisks nosaukums, bet, dieva dēļ, nejautā to viņam, jo tad viņš ļoti apvainosies. Virsaitis patiesībā ir ļoti tīrīgs, ko diemžēl nevar teikt par daudziem citiem viņa situācijā.

Nokss paraustīja plecus.

-     Katrā ziņā viņš ir briesmīgi neapmierināts, ja viņu pamodina. Pilnīgi kā sajucis, varētu teikt, un ne vienmēr aptver, cik milzīgs viņš ir. Reiz Virsaitis meta Eskilu administrācijas čali, tu viņu zini, — pret sienu tā, ka skaidu plāksne pārplīsa. Čalis zaudēja samaņu un salauza trīs ribas.

Nokss pakasīja pakausi.

-     Dabūju turēt Virsaiti pa gabalu kādu pusgadu, iekams viss norima. Starp citu, vai tas ir man?

Viņš norādīja uz cigarešu bloku, kas gulēja uz grīdas.

-     Protams.

HP pacēla Marlboro bloku un pasniedza Noksam. Mazais vīrelis tūlīt pārplēsa iepakojumu un izvilka vienu paciņu.

-    Vai gribi?

HP paņēma vienu cigareti un pēc tam izvilka savas uzticamās Zippo. Rokas joprojām drebēja, un viņš piespieda elkoņus pie sāniem, lai tās savaldītu.

-Tā manta, ko es lūdzu tev aizvākt… — viņš iesāka.

-    Telefons? Neuztraucies, vecīt. Tas ir loti drošā vietā saskaņā ar

7 > >

norādījumiem.

-     Labi, bet man jālūdz tev to atpakaļ.

Acs bija pavisam zila, kreiso roku tik tikko varēja pacelt virs galvas, uz labā stilba vidēja četrstūraina zīme nepatīkami violetos toņos. Droši vien no mašīnas sānu spoguļa. Iespējams, maza plaisa kaulā, bet neviena lūzuma vismaz tā bija pavēstījis nogurušais dežūrārsts.

Summa summarum vesela nakts izšķiesta dažādās uzgaidāmajās telpās, tikai lai saņemtu divas citodona tabletes un pamudinājumu “atgriezties, ja nekļūst labāk”.

Rebeka vairākkārt pārtina filmu galvā uz priekšu un atpakaļ, bet nespēja atrast nekādas jaunas detaļas. Tomēr jutās aizvien vairāk pārliecināta, ka viņu gandrīz bija sabraukuši ne jau amfetamīnu salietojušies narkomāni.

Atgriezdamās mājās no ārsta, Rebeka pat bija aizklibojusi līdz Rolambshovsvēgenai. Kā jau viņai likās, vieta, kur mašīna bija stāvējusi, bija ideāli piemērota, ja vēlējās novērot viņas dzīvokli un vajadzības gadījumā ātri nozust.

Apvienojot to visu ar aizvadīto nedēļu notikumiem, lieta bija gluži skaidra.

Mašīna tur atradās viņas dēļ.

Divdesmit tris i Trust is good Uzticēšanās ir laba lieta…

No: Holmblada Ēva

Temats: Pusdienas

Datums/laiks: Šodien 13.00

Vieta: Ēriks Bakfkka, Frēdrikshovsgātana 4

Dalībnieki: Sandstrems Magnuss, Argoss Filips

Apstiprināt dalību?

Attiekties?

Uz pāris sekundēm atkal uzplaiksnīja panika, ka viņš ir atmaskots, tomēr HP ātri tika ar to galā. “Ēriks Bakficka” bija smalks restorāns Estermalmē, un Filips nebūtu to izvēlējies, ja sarunai būtu nepatīkams temats. Turklāt viņam šķita, ka iepriekšējā tikšanās reizē abiem radies labs kontakts.

Tad par ko bija runa?

Bija tikai viens veids, kā to noskaidrot:

*

Par spīti smeldzošajām sāpēm, viņa apsēdās pie datora, lai vēlreiz pārskatītu visus ierakstus.

Pirmoreiz tos lasīdama, Rebeka nebija veikusi nekādus konkrētus novērojumus. Taču, pamazām turpinādama rakties, viņa guva aizvien lielāku pārliecību, ka tur ir zināma shēma.

Nu, varbūt shēma nebija gluži pareizais vārds…

Viss sākās diezgan savaldīgi — MayBey pirmie septiņi astoņi ieraksti bija lielākoties humoristiski. Protams, melnais humors, tomēr diezgan uzjautrinošs. Ieraksti vēstīja par komisāru Kaili Kniebēju, no kura kolēģēm jāuzmanās dežūrās, par policijas pārvaldes priekšsēdētāju Negausi, kurš ne reizi vien bija aizturēts dzērumā un dabūjis pārnakšņot arestā, par apgabala policijas priekšnieku Teflonu, kam nepielipa nekādi mēsli, un tamlīdzīgi.

Taču, kad lasītāju skaits pieauga, MayBey ieraksti lēnām sāka pārvērsties. Humoru aizvien vairāk nomainīja cinisms, un stāstiņi par dažādu veidu aizturēšanām kļuva aizvien melnāki.

Lasītāji gan, šķiet, neko nebija pamanījuši. Vai arī viņiem gluži vienkārši patika MayBey jaunais stils, jo komentāru skaits pieauga ar katru ierakstu. Patiesībā visvairāk to bija reizēs, kad MayBey aprakstīja kaut ko “uz robežas”.

… sīks tīnis, autozaglēns, gribēja spēlēt kruto. Als Pačīno pārāk lielā treniņtērpā.

Atteicās nosaukt līdzdalībnieka vārdu, uzspļāva kolēģim.

Mēs uzlikām sīkajam roku dzelžus un iesēdinājām viņu patruļmašīnā. Tad kinologs ielaida uz aizmugures sēdekļa savu kranci, un es aizvēru durvis. Pāris minūšu klaigāšanas, nedaudz asaru, un mazais Albaby izpļāpāja visu par visiem.

Pieklājīgs arī viņš bija neteica ne zilbes, lai gan pats iecirknī bija spiests noberzt apmīzto sēdekli.

Tev gan laikam nebūtu patikusi mūsu instant justice, Regīna?

Ierakstam bija vairāk nekā piecdesmit komentāru, visi pozitīvi.

ROLF' tu esi īsts vecis, MayBey/

Policijā vajadzētu vairāk tādu kā tu.

Visu dienu ņirdzu par šo.

Dīvaini, bet kaut kāda iemesla dēļ šķita, ka MayBey ieraksts nav bijis paredzēts lasītāju uzjautrināšanai. Tieši tāpat kā lasot citus ierakstus, arī šajā gadījumā radās sajūta, ka MayBey vēlas kaut ko pateikt, bet vēsts ir noslīkusi komentāros un atbalsta saucienos.

Turklāt Rebekai likās, ka viņa atpazīst šo notikumu, pat atceras, kurš to stāstījis.

Viņa par to domāja vairāk nekā stundu. Gluži objektīvi tas, protams, izskatījās stulbi. Bija tik daudz problēmu, kam pievērsties, krietni svarīgākas nekā interneta spoks, tomēr viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viss ir saistīts. Dārfūra, atstādināšana, Rūnebergs un Vestergrēns, narkomānu mašīna, plus vēl nepatīkamā novērošanas sajūta, kas kļuva aizvien uzmācīgāka…

Lai kas May Bey bija, viņš vai viņa centās kaut ko pateikt Rebekai. Un viņai bija jānoskaidro, kas tas ir.

*

Viņš ieradās piecas minūtes par agru, taču Filips Argoss jau bija priekšā.

-     Apsēdies, Magnus. Es atļāvos pasūtīt mums abiem. Ko tu dzersi? Es pats pasūtīju Dienvidāfrikas sarkanvīnu.

-    Tad es ņemšu to pašu, HP atbildēja, tūlīt pamanīdams vieglās pārmaiņas otra vīrieša sejas izteiksmē.

Protams, sasodīts, viņam taču jātēlo dievbijīgs musulmanis!

-     Vai jums ir bezalkoholiskais vīns? HP ātri pajautāja viesmīlim, kas bija parādījies mirklī, kad viņš apsēdās.

Dažas minūtes vēlāk HP jau sūca neierasto dzērienu, smaidīja Filipam Argosam un centās izskatīties relaksēts.

-     Nu, Magnus, Filips iesāka, kā tev ir klājies pēdējās dienās?

-     Paldies, labi! HP atbildēja, cenzdamies norīt vīnogu sulu.

-     Man šķiet, ka tu esi pārāk pieticīgs, Filips iesmējās. Esmu dzirdējis, ka tu visu apgūstot zibenīgi. Jūsu grupas vadītājs jau esot uzticējis tev uzbrukuma troļļus, un šādus uzdevumus parasti izpilda tikai tie, kas strādā pie mums labu laiku.

HP pamāja ar galvu, cenšoties savilkt pazemīgu sejas izteiksmi.

-     Kā jau teicu iepriekšējā reizē, mums ArgosEye ir nepieciešami tieši tādi cilvēki. Gatavi darīt visu, lai gūtu panākumus.

HP turpināja pazemīgi māt ar galvu. Viņš juta, ka sirds kaut kāda iemesla dēļ sāk sisties mazliet stiprāk. Cik varēja atcerēties, šī I >ija pirmā reize, kad viņš saņēmis uzslavu par savu darbu. Nebija nepatīkami.

Parādījās viesmīlis ar siltajiem ēdieniem, kaut kādu zivi ar kviešu graudiem un svaigiem dārzeņiem, kas garšoja lieliski pat tādam gaļēdājam kā viņš. Kāda laime, ka viņš pats nedabūja pasūtīt, noteikti būtu izvēlējies dienas ēdienu, cūkas fileju, un izgāzies kā veca sēta.

Pēc dažām minūtēm klusums sāka likties apgrūtinošs. Priekšnieks joprojām nebija devis nekādu mājienu par sarunas tematu, viņš pilnībā nodevās maltītei, it kā tā prasītu visu uzmanību.

-     Nu tad… kā jums radās šī ideja, Filip? HP izmocīja. ArgosEye ideja, viņš drošības pēc piebilda.

Filips Argoss lēnām pārstāja košļāt un nolika galda piederumus.

-     Lielisks sākums, Magnus. Tev noteikti ir vesels lērums daudz aktuālāku jautājumu, bet vienmēr ir jāsāk ar pašiem pamatiem. Tas, kurš kontrolē pagātni, kontrolē ari nākotni. Džordžs Orvels. Viens no maniem mīļākajiem citātiem.

Viņš ar auduma salveti noslaucīja muti.

-     Šo ideju es laikam loloju, kopš strādāju Militārajā izlūkošanas un drošības dienestā, bet noteiktākus apveidus tā ieguva tikai tad, kad pārgāju uz Burston. Mūsu darbs zināmā mērā bija līdzīgs tam, ko šodien darām ArgosEye, bet ar to atšķirību, ka klienti mūs nolīga tikai tad, kad krīze jau bija noticis fakts. Uzņēmums akūtā krīzē ir pateicīgs klients daudzos aspektos, jo īpaši, ja vēlies labu samaksu par saviem pakalpojumiem.

Filips iedzēra malku vīna, HP iesūca mazliet vīnogu sulas.

-     Piemēram, mēs palīdzējām situācijā, kad parādījās dokumentālā filma, kura apgalvoja, ka Dole indējot savus darbiniekus Dienvidāfrikā. Viņi apsmidzinot banānus ar aizliegtu kaitēkļu apkarošanas līdzekli. Varbūt tu atceries šo stāstu?

HP pamāja.

-     Dole bija piedraudējusi režisoram ar tiesvedību, un tas principā ir sliktākais, ko var darīt. Tu noteikti esi dzirdējis jēdzienu “Streizandes efekts”, kad pretpasākumi tikai pievērš notikumam vairāk uzmanības. Tā tas izskatījās, kad iesaistījāmies mēs. Filmu, protams, nevarēja apturēt, bet mēs izdomājām citu risinājumu, kas debatēs ienesa vismaz nedaudz līdzsvara. Mēs gluži vienkārši nopirkām sponsorētās saites visiem atslēgvārdiem, kam bija saistība ar filmu. Nosaukumam, režisora vārdam, indes ķīmiskajam apzīmējumam, you name it.

Filips ar žestu norādīja uz griestiem.

-    Ja kāds meklēja šos vārdus, viņš vienmēr ieraudzīja Dole koriģēto stāsta versiju trīs centimetrus pa labi no meklēšanas rezultātiem. Saites maksāja tikai dažus simtus dolāru, savukārt rēķins, ko samaksāja Dole, bija vismaz tūkstoš reižu lielāks…

Filips pasmaidīja un ieturēja pietiekami ilgu pauzi, lai abi varētu apēst pa kumosam.

-    Ideja patiesībā bija spīdoša. Izmantot interneta mehānismus, lai aizstāvētu klientu intereses.

Viņš pabeidza košļāt, pirms turpināja:

-     Bet pamazām man apnika dzēst uzliesmojušus ugunsgrēkus. Es sāku prātot, kā varētu atklāt un likvidēt ugunsgrēka cilmvietas, pirms tās paspējušas uzliesmot, apmēram tā, kā mēs strādājām Militārās izlūkošanas dienestā. Tur mēs izmantojām rīku, ko pārvaldīja FRA, tādu kā meklēšanas matricu komunikāciju uzraudzībai. Tā meklēja noteiktus vārdus: bumba, teroristi, sprādziens un tā tālāk…

-    Slavenais FRA filtrs, pret ko bija tik daudz protestu? Ka armijnieki lasa e-pasta vēstules? HP iejaucās.

-    Tieši tā, Filips pamāja ar galvu. Kas patiesībā bija smieklīgi, tāpēc ka FRA nedz spēj, nedz vēlas izlasīt visu cilvēku e-pastus. Viņu filtrs uztver tikai to, kas varētu būt interesants kontrolei, varbūt vienu vēstuli no miljona, ja tajā ir noteikta vārdu kombinācija. Tīri no privātuma viedokļa daudz riskantāk ir izmantot savu pārtikas veikala atlaižu karti.

-Tieši tā! HP piebalsoja. Tātad tur jūs aizguvāt šo ideju? FRA — tikai uzņēmumiem?

y

Komentāru viņš nožēloja gandrīz tūlīt. Sasodītā impulsu kontrole!

Filips uzmeta viņam pētošu skatienu.

-     Njā, šis salīdzinājums ir mazliet par tālu ķerts, Magnus…

HP norija siekalas.

-    … vismaz tā es mēdzu teikt tiem nedaudzajiem žurnālistiem, kas ir pietiekami gudri, lai uzdotu šādu jautājumu…

Filips ieturēja pauzi, lai iedzertu vēl malku vīna.

-     … taču zem četrām acīm: tu neesi tālu no patiesības, viņš pabeidza teikumu un pamirkšķināja HP.

*

Viss saistījās kopā. Par to viņa bija aizvien vairāk pārliecināta, it īpaši, kopš bija runājusi ar Miki.

-     IP adrese bija paslēpta ar kāda anonimitātes pakalpojumu sniedzēja palīdzību, viņš skaidroja, taču mums izdevās apiet šo šķērsli. Nelaime tā, ka mēs tūlīt nokļuvām līdzīgā serverī pavisam citā vietā un, manuprāt, ar to viss vēl nebeidzas. Lai kurš būtu izveidojis šo risinājumu, viņš zina, ko dara, un pavisam noteikti negrib, ka viņu atrod.

-     Skaidrs, Rebeka atteica, vienlaikus cenzdamās viņa teikto pierakstīt, lai vēlāk varētu pārdomāt. Tātad, citiem vārdiem sakot, nekā?

-     Njā, Mike atteica, un viņa balss tonis piepeši padarīja Rebeku mazliet priecīgāku. Mēs firmā neesam gluži iesācēji un esam redzējuši līdzīgas lietas jau iepriekš. Dod mums nedēļu, un mēs to noteikti atšķetināsim.

>

-     Paldies, Rebeka sacīja. Es tiešām novērtēju tavu palīdzību!

-    Tas taču ir pats par sevi saprotams. Un lai tu zinātu: es neticu nevienam vienīgam vārdam no tām draņķībām, ko par tevi raksta.

Uz mirkli iestājās klusums, iekams viņš turpināja:

-     Klau, vēl kas. Es gribēju jautāt… ko tu dari sestdien?

-    Neko īpašu. Kāpēc jautā?

Tajā pašā mirklī Rebeka atcerējās, ka tā nav taisnība. Vājuma brīdī viņa bija apsolījusi paēst pusdienas ar Jonu, vīrieti no sporta zāles. Bet to, protams, varēja atcelt.

-     Varbūt tas izklausās mazliet savādi, bet man jāiet uz bērēm un es gribēju jautāt, vai tu varētu atnākt kopā ar mani. Tas ir saistīts ar darbu, un, ja tu joprojām domā par mūsu piedāvājumu, tā būtu laba izdevība iepazīstināt kolēģus ar tevi. Turklāt es taču gribu parādīt visiem savu skaisto draudzeni.

Aicinājums Rebeku pārsteidza. Viņa bija cerējusi uz pusdienām un kino, uz iespēju izlabot notikušo. Bet šis?

Dibināt kontaktus bērēs? Kā Mike to īsti iedomājās?

Turklāt viņa taču jau bija paskaidrojusi, ka nevēlas mainīt darbu.

Pēdējās bēres, ko Rebeka apmeklēja, bija Dāga bēres, un no tām viņa bija aizskrējusi jau pēc dažām minūtēm. Smagi cīnījusies, lai atstātu visu aiz muguras, radītu jaunu dzīvi, pavisam atšķirīgu no iepriekšējās. Un viņai tas gandrīz bija izdevies… Gandrīz.

Domas par baznīcu un melnā ģērbtu cilvēku pūli izraisīja šermuļus.

>

-     Paldies, nē!

Strupā atbilde, šķiet, pārsteidza Miki tikpat stipri kā viņu pašu.

-     E, kā? Tu taču teici, ka vari…

-Jā, es varu, viņa turpināja, bet negribu.

*

-     Nu, ko tu līdz šim esi paguvis iemācīties, Magnus?

HP ātri apdomājās.

-    Vissvarīgākais ir tas, kā tevi uztver… Viņš pašķielēja uz Filipu.

-     Labi, turpini.

-     Monopoltiesības uz informācijas kanāliem ir likvidētas, un vienīgais veids, kā ierobežot kaitējumu, ir censties novadīt informācijas plūsmu pareizajā virzienā. Tā sakot, piepildīt ziņojumu dēli ar savām lapiņām.

Filips atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet HP jau bija iekarsis.

-     Sacelt troksni daudzos informācijas kanālos vienlaikus, lai pārkliegtu pretinieku, un, ja tas nedarbojas, pārvietot fokusu un piespiest cilvēkus skatīties citā virzienā, līdz negaiss būs pāri. Mediju

atmiņa vienmēr ir bijusi īsa, bet internetā tā ir vēl īsāka. Viņš aprāvās un dziļi ievilka elpu, tad pabeidza sakāmo: Cilvēki spēj paturēt prātā tikai vienu stāstu reizē.

HP atkal pašķielēja uz Filipu.

-     Labi, Magnus, patiesībā lieliski. Tu esi iemācījies vairāk, nekā es uzdrīkstējos cerēt, un tas vēl vairāk atvieglo ceļu pie šīsdienas uzdevuma. Filips pasmaidīja.

Viņš vēlreiz noslaucīja lūpas un tad paliecās pār galdu, savilkdams daudz nopietnāku sejas izteiksmi. HP apjauta, ka piepeši aiztur elpu.

-     Kristofers nākamnedēļ atgriezīsies no ārzemēm, un saistībā ar viņa atgriešanos esmu nolēmis mazliet pārkārtot vadību. Es patiesībā gribēju izdarīt to jau agrāk, bet dažādu iemeslu dēļ tas nenotika.

Viņš savilka grimasi, ko HP bija grūti iztulkot.

-Tuvākajās nedēļās uzņēmumu gaida lieli pārbaudījumi. Es diemžēl nedrīkstu atklāt visas detaļas, taču ir skaidrs, ka prasības mums visiem ievērojami pieaugs. Pavisam jauna spēle, kā teiktu amerikāņi… Kā jau varbūt esi manījis, daži cilvēki īsti nav turējuši līdzi attīstībai. Varētu teikt, vairs neiederas mūsu profilā.

HP pamāja ar galvu. Viņa sirds piepeši bija sākusi cerīgi dauzīties.

-Tas, protams, paliks starp mums, bet, līdzko Annas bēres būs garām, notiks reorganizācija. Esmu nodomājis pārcelt Franku uz Mazgātavu, un tad mums vajadzēs jaunu komandas līderi Troļļu alā. Vai tu nezini kādu, kurš derētu šim darbam…?

-     Varu iedomāties vismaz vienu kandidātu, HP atbildēja un plati pasmaidīja.

Divdesmit četri I Mud / Dubļi

Kam: t.sammer@gmail.com

No: becca.normen@hotmail.com

Mīļo onkuli Tage!

Paldies par laipno vēstuli.

Es labprāt pieņemu Tavu piedāvājumu, šobrīd man ir nepieciešama

visa iespējamā palīdzība.

Sirsnīgi sveicieni!

Rebeka Normēna

Viņa saprata, ka ķeras pie salmiņa, taču viņas situācijā diezin vai bija, ko zaudēt. Ja nekas nenotiks, viņa drīz būs bezdarbniece un notiesāta noziedzniece.

Turklāt kaut kas vecajā vīrā bija Rebeku piesaistījis. Viņa gan īsti nespēja pateikt, kas tas bija. Nē, muļķības… Tage Sammers atgādināja tēvu, tā tas bija, un tieši tāpēc viņa bija nolēmusi Tagem aizrakstīt.

*

-    Jā, kā jau teicu, šis dzīvoklis ir unikāls. Skats, atrašanās vieta un jo īpaši visas oriģinālās detaļas… Gaišmatainā māklere ar žestu norādīja uz ķieģeļu sienu vienā istabas stūrī un tad uz tērauda siju griestos, it kā būtu muzeja gide.

Dzīvoklis nenoliedzami bija iespaidīgs. Veci bēniņi, pārbūvēti par milzīgu trīsistabu dzīvokli augstu Stīgberjetā, ar varenu skatu uz Jūrgordcnu un Stokholmas jūras vārtiem. Acīmredzot iepriekšējais īpašnieks bijis arhitekts, jo dzīvoklis izskatījās gluži kā no interjera žurnāliem, ko HP dažkārt pašķirstīja pie friziera.

Viņam pašam bija mazliet grūti saprast, kā cilvēki var sajūsmināties par dāņu piecdesmito gadu stilu, tepanjaki griliem vai importētu ilaļu kaļķakmeni, taču dizains bija divdesmit pirmā gadsimta fetišs. I'ietika kioskā salīdzināt pornožurnālu nožēlojamo kauna stūrīti ar milzīgo interjera žurnālu plauktu, un viss kļuva skaidrs. Visi nozīmīgie cilvēki acīmredzot kniebās uz raibiem Karla Malmstēna dīvāniem, nevis uz vecā labā Klippan ar sviedrainu mākslīgo ādu.

Un, runājot par kniebšanos… Rilke šķita pilnīgi pārņemta ar interjera porno. Viņa kāri uzsūca ikvienu pārdošanas klišeju no mākleres mutes, samāksloti spurca īstajās vietās, un mirkli HP pat šķita, ka abas sievietes flirtē. Parastos apstākļos viņš šo scenāriju būtu uzskatījis par seksīgu. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ pieaugušo filmu režisors, kas parasti mitinājās viņa galvā, bija paņēmis pusdienu pārtraukumu, ķiķināšana un mazie, intīmie pieskārieni viņu drīzāk kaitināja, nevis uzbudināja.

HP slepus ieskatījās pulkstenī. Viņi bija pametuši biroju gandrīz pirms stundas, bet vēl nebija paēduši pusdienas. Viņam nebija laika šādām muļķībām! Patiesībā viņam bija jāstrādā. Un Rilkei ari, it īpaši, ja viņa gribēja nopirkt šādu dzīvokli.

Šķita, ka Rilke ir sajutusi HP aizkaitinājumu. Viņa pārtrauca sarunu ar mākleri, noskūpstīja viņu uz vaiga un tad tuvojās HP, ķircinoši šūpodama atslēgu saišķi uz rādītājpirksta.

-     Mete atļāva mums pašiem kādu brīdi apskatīties, — viņa sacīja, kad ārdurvis aizcirtās. Kā būtu, ja mēs sāktu ar guļamistabu?

*

Kam: becca.normen@hotmail.com

No: t.sammer@gmail.com

Mīļā Rebeka!

Tu ļoti iepriecini vecu vīru.

Es uzrakstīšu, tiklīdz man būs kāda svarīga informācija, droši vien

tuvāko dienu laikā. Neuztraucies, draudziņ, viss nokārtosies.

Mīļi sveicieni!

Onkulis Tage

Rebeka izlasīja vēstuli vairākas reizes, kaut ari pēc tā nebija nekādas vajadzības, un kaut kāda iemesla dēļ nespēja apspiest smaidu. Viņai patika Tages tonis, un, lai gan vēstule bija īsa, tā šķita savādi nomierinoša.

*

*

Sapnis.

Tāda bija sajūta.

Pirmo reizi mūžā viņam bija aizraujošs darbs ar labu algu, turklāt viņš bija šefa mīlulis. Un vēl viņš bija saticis meiteni, kas bija vienlīdz skaista un gudra, īsts dārgums.

Nauda, karjera un mīlestība. Tā bija jādzīvo!

Atlika tikai viena problēma. Tas nebija viņa sapnis.

Tas piederēja Magnusam Sandstremam, turklāt viltotajam, nevis īstajam…

Tomēr kopš pusdienām ar Filipu HP aizvien biežāk pieķēra sevi kavējamies pie ļoti patīkamas domas. Izmest telefonu tuvākajā kanalizācijas akā, ievākties dzīvoklī pie Rilkes, nospļauties uz Annu Argosu un Spēli un sagādāt sev normālu dzīvi.

Grūti? Noteikti! Taču ne neiespējami.

Pagaidām viss gāja kā pa sviestu ja ne tas, ko vienvakar bija pastāstījis Nokss.

Vispār jau tas nemaz nebija īpaši dramatiski, tomēr Nokss bija uztvēris savu izlūkošanas uzdevumu ar vislielāko nopietnību un ievērojis, kā divi astoņpadsmit divdesmit gadus veci puiši vairākas stundas kvern kādās durvīs pretim viesnīcas ieejai. Nokss pazina visus kvartāla iedzīvotājus, un šie abi te noteikti neiederējās. Pārāk labi ģērbti, turklāt ļoti nervozi.

Nokss nebija redzējis telefonus vai kameras, par to viņš bija drošs, tomēr HP nelāgās sajūtas pamazām pieņēmās spēkā.

Pat ja Spēlei bija izdevies izdibināt, ka viņš ir atgriezies Stokholmā, viņš nespēja iedomāties neko tādu, kas varētu atvest viņus tieši uz viesnīcu “Bezcerība”. Daudz ticamāk būtu, ka vini sūtītu divus izlūkus uz viņa veco dzīvokli Marīa Trapgrendā vai uz Bekas mitekli Frēdhellā, taču viņš bija apdomīgi turējies pa lielu gabalu no abām adresēm.

HP gan bija uz mirkli ielūkojies Manges veikalā, un tagad atskatoties varbūt varēja teikt, ka tas bija nevajadzīgs risks. Tomēr viņš nebija spējis turēties pretī kārdinājumam ieraudzīt friendly face', veikals taču atradās tikai dažus kvartālus no viesnīcas, un viņš bija pamatīgi nomaskējies. Diemžēl viņa apciemojums bija pilnīgi veltīgs, Manges tur nebija, tikai viņa pumpainais palīgs.

Vai viņi varētu būt novērojuši veikalu un sekojuši viņam atpakaļ uz viesnīcu?

HP tā nedomāja, bet nekad jau nevarēja būt drošs…

Divdesmit pieci / rat /Žurka

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 18. decembrī pīkst. 11.38

Lietotājs: MayBey

Ja tu pietiekami ilgi strādā par slepeno aģentu, tad agri vai vēlu sāc domāt, ko tad īsti ieraugi vannas istabas spogulī…

Ierakstam ir 59 komentāri

Laba lieta gaidāmajā paaugstinājumā bija tā, ka viņa caurlaides kartīte piepeši darbojās visās durvīs. Tas nozīmēja, ka tagad viņš var netraucēti pārvietoties starp Filtru biroja vienā galā un Mazgātavu otrā.

Bīnss, šķiet, vēl nebija sapratis, ka viņa dienas ir skaitītas. Viņš turpināja laiskoties kā parasti: dirnēja personāla telpā, kārstījās pie citu rakstāmgaldiem vai izgudroja “smieklīgus” jociņus.

Nebija nekāds brīnums, ka Filips grasījās aizstāt viņu ar Franku. Vienu nakti Bīnss un viņa čaļi bija uzjautrinājušies, pārprogrammējot ātrās izvēles podziņas Troļļu alas telefonos. HP pašam nebija nekādu iebildumu pret practical jokes\ gluži pretēji, tomēr šis joks, maigi izsakoties, bija studentu stilā. Divdesmit minūtes vērtīgā darba laika tika iztērētas, lai izdzēstu no telefona atmiņas Pareizo laiku, Draisko Veroniku un Psiholoģisko palīdzību un atjaunotu numurus, kas bija nepieciešami darbam.

It kā tas jau nebūtu pietiekami ļauni, HP turklāt nospieda kaut ko nepareizi un izdzēsa vienu no ātrajām izvēlēm visiem telefoniem

birojā. Beigās viņš bija spiests norit krupi un lūgt sekretārei Osai palīdzību, lai varētu visu atjaunot. Osas klusēšana maksāja viņam vairākas lates kartona glāzītēs, jo viņš nekādā gadījumā nevēlējās uzcienāt ar šo gardo kumosu pārējo biroju. Galu galā viņam bija jādomā par savu reputāciju.

Atšķirībā no dažiem citiem… j

Kad pienāks atvadu diena, Frankam būs jāpasvīst, lai novāktu Bīnsa nepadarītos darbus. Tā, protams, nebija HP problēma, tomēr viņš nespēja nedusmoties uz resno lempi, kas acīmredzot nesaprata, ka situācija ir mainījusies.

Viņu kopīgajā vakarā Bīnss bez saviem augstskolas jociņiem bija demonstrējis arī darbarīkus, ko viņi izmantoja Mazgātavā. Principā tas nebija nekas vairāk par dažādu negatīvu meklēšanas rezultātu sarakstu un norādījumiem, kur tie atrodas attiecībā pret jēdzieniem, kurus viņi centās uzturēt tīrus. Rezultāti nāca no Filtra, izgāja caur Stratēģijas nodaļu un nokļuva uz Mazgātavas projektoru sienas. Sarakstā bija tikai aizvācamie ieraksti, un, kad Mazgātavas rūķi tika ar tiem galā, rezultāti pazuda, un to vietā nāca jauni. Viss notika reālajā laikā, un tādam neiesaistītajam kā viņš bija gandrīz neiespējami uztvert kaut ko noderīgu.

Taču Bīnss bija parādījis arī paša uztaisīto Access datubāzi, ko viņš izmantoja, lai visu kontrolētu un tajā pašā laikā minimalizētu savu ieguldījumu. Sliņķis pat bija lielījies, ka izveidojis šo programmu senos laikos, kad neviens vēl pilnībā neizprata sistēmu, un šī aplikācija noteikti nerastu labvēlību Filipa acīs.

Ja HP aizdomas bija pamatotas un ArgosEye patiešam bija spēks, kas paturēja Spēli slepenu, nomazgājot un pārgriežot pietiekami daudz informācijas pavedienu, lai Spēles vadītājs un viņa līdzskrējēji varētu slēpties tumsā, tad pierādījumi, visticamāk, slēpās Bīnsa nelegālajā datubāzē. Vajadzēja vienīgi tikt tai klāt.

Okei, patiesībā viņam vajadzēja visu apdomāt un uzvesties neuzkrītoši, līdz situācija būs nomierinājusies. Šobrīd tik daudz kas notika, nebija piemērots bridis, lai nevajadzīgi riskētu.

Nelaime tā, ka pēdējais cēliens jau tuvojās…

Bēres bija paredzētas sestdien, bet slavenais Stofe atgriezīsies pirmdien. Ņemot vērā, cik stingri Filips vadīja savu kuģi, Bīnsa datubāze kļūs par vēsturi tajā pašā mirklī, kad puiša nomītās četrdesmit piektā izmēra kurpes piektdienas pēcpusdienā pametīs biroju. Un līdz ar to arī HP karstākais pavediens būs zaudēts. Citiem vārdiem sakot, viņam nebija izvēles.

Vai nu jānomet maska tūlīt, vai arī jācenšas piekļūt datubāzei.

Šodien bija trešdiena, pulkstenis gandrīz pusdivpadsmit, un HP šķita, ka viņš teju vai sadzird Bīnsa vēderu rūcam otrpus biroja durvīm.

HP pielika savu kartīti pie lasītāja un iegāja Mazgātavā. Dažas galvas palūkojās augšup, virs aizgaldu malām sveicienā noplīvoja rokas.

-     Čau, Mange!

-Čau visiem! viņš uzsauca un atbildēja mājieniem, pagriezdamies ap stūri uz Bīnsa priekšnieka kabīni, lielāku un vairāk noslēgtu.

-     Čau, Bīns! Pusdienlaiks? Karbonāra lejā uz stūra, es maksāju!

-     Labi. Es piedalos.

-     Lieliski, bet pasteidzies.

HP izlikās, ka ieskatās rokas pulkstenī.

-     Man ir tikšanās piecpadsmit pāri divpadsmitiem, tā ka mums jāpasteidzas.

Bīnss ātri piecēlās un paņēma savu dūnu jaku no pakaramā, ko bija uzkāris uz aizgalda malas. '*

-     Labi, esmu gatavs, — viņš stenēja, cīnīdamies ar piedurknēm.

-     Kā tad, HP ieķiķinājās un paplikšķināja viņam pa muguru.

Uz monitora joprojām bija redzams YouTube lodziņš. HP ātri

nostājās ceļā, uzlika roku Bīnsam uz pleca un veikli izvadīja viņu no aizgalda, nedodams iespēju izslēgt datoru.

Viņš joprojām nebija īsti izlēmis.

-Tu taču nedusmojies par tiem telefoniem… Bīnss iespurcās, kamēr abi gāja sekretariāta virzienā.

-    Ak nē, tas bija ļoti smieklīgi, HP nomurmināja, no visa spēka cenzdamies izlikties, ka tieši tā arī domā. Tikai muļķi nesaprot jokus, kā es mēdzu teikt.

-Tieši tā! Reizēm šī vieta ar Filipu un viņa kontroles māniju li drusku par drūmu. Viņam taču pat 112 ir telefona ātrajā izvēlē! I’.n baudi pats nospied vieninieku, ja netici! Blnss atkal iespurcās, ii 11 HP vēlreiz bija spiests pasmaidīt pretī.

Jā gan, viņš ļoti labi zināja, kas ir vieninieka numurs, jo bija to Izdzēsis, kad centās pēc izjokošanas visu sakārtot atpakaļ.

Viens viens divi…

Laiks izlemt.

Safe or ali in?2

Kad abi gāja garām sekretariātam, Osa viņam pamāja.

-     Paldies par kafiju, Mange!

-    My pleasure,3 viņš nomurmināja un uzmeta Bīnsa pakausim ļaunu skatienu.

Labi, HP bija izlēmis. Lai kas notiktu turpmāk, viņš nedrīkstēja palaist garām izdevību piekļūt humora karaļa paštaisītajai datubāzei.

-     Shit, es aizmirsu vienu vēstuli, ko apsolīju nosūtīt līdz divpadsmitiem! HP iestenējās un pārspīlēti ķēra pie pieres teātra skolas stilā. Tas prasīs ne vairāk kā piecas minūtes. Ej pa priekšu un tikmēr dabū galdiņu!

HP izstūma Bīnsu pa ārdurvīm, pavadīja ar skatienu pietiekami ilgi, lai redzētu viņu iekāpjam liftā, un tad teciņiem metās atpakaļ uz Mazgātavu.

Ātrs skatiens pulkstenī. Viņam bija minūte, iekams ekrānsaudzētājs automātiski noslēgs Bīnsa datoru.

*

Par spīti smeldzošajām sāpēm, viņa nolēma iziet pastaigā.

Atvērusi ārdurvis, Rebeka uzmanīgi paskatījās apkārt un pastaigas laikā pāris reižu apstājās. Tomēr sekotājus nemanīja, un aptuveni pēc divdesmit minūtēm aukstumā viņa atgriezās mājās.

Jau kāpnēs, tuvodamās dzīvokļa durvīm, viņa sajuta ko savādu.

Pie durvīm kaut kas karājās. Piegājusi tuvāk, Rebeka saprata, kas tas ir.

Sausu, mirušu rožu pušķis.

*

Neviens nereaģēja, kad HP piesardzīgi ielavījās atpakaļ Mazgātavā.

Tikko viņš bija ienācis Bīnsa aizgaldā, monitors nodzisa. HP zibenīgi nospieda atstarpes taustiņu, un monitorā atkal parādījās YouTube lodziņš. Vēl piecas sekundes, un viņš būtu palicis bešā.

HP pārvietoja peles kursoru uz ikonu, kas attēloja divas niknas plēsoņas acis. Dators iedūcās.

Wake up — time to die!4

Ātrs dubultklikšķis, un hops! datubāze bija vaļā.

HP sataustīja žaketes kabatā savu jauno zibatmiņu. Desmit gigabaiti, ar to vajadzētu vairāk nekā pietikt Bīnsa mazajam sānprojektam. Viņš pietuvināja zibatmiņu vienam no USB portiem, bet piepeši apstājās.

Vai tā tiešām bija laba ideja?

Varbūt ne, taču šādas iespējas vairs nebūs. Viņam vienkārši nebija citas izvēles.

HP iebāza atmiņu portā un dažas sekundes pagaidīja.

Kad dators bija beidzis domāt, viņš izvēlējās pārlūkprogrammu, uzklikšķināja un tad uzvilka plēsoņas acis uz zibatmiņas ikonas.

Nekādas reakcijas.

Viņš mēģināja vēlreiz. Tāds pats rezultāts.

Nolādēts!

HP izmēģināja citu variantu, atgriezās datubāzē un izvēlējās komandu “nosūtīt uz zibatmiņu”.

Pēkšņi ieskanējās brīdinājuma signāls un ekrāna vidū uznira dialoga lodziņš.

Atrasta neautorizēta ārējā atmiņa. Turpināt?

HP uzklikšķināja uz “Jā”.

Nekas nenotika.

Velns! Bija palikušas tikai dažas minūtes, līdz karbonāras karalis Bīnss sāks kļūt nepacietīgs.

HP mēģināja vēlreiz, bet atkal saņēma ziņojumu par kļūdu. Acīmredzot te bija kāda programma, kas neļāva saglabāt datus ārējā .it miņā.

Bļāviens viņam būtu vajadzējis to saprast!

Lex Wikileaks velns parāvis! Skaidrs, ka Filips bija izpildījis savus mājasdarbus.

Okei, jaunu plānu un zibenīgi!

Viņš nevarēja nokopēt datubāzi un mierīgi apskatīt to mājās, kā bija cerējis. Tāpēc vajadzēs pārbaudīt tagad un ļoti ātri.

Tad kā šī programma darbojās?

Pēc neilgas bezmērķīgas klikšķināšanas viņš uzgāja meklēšanas lodziņu un ātri ierakstīja vārdu Spēle.

Datubāze atbildēja zibenīgi, un HP pulss pacēlās par iedaļu augstāk.

Sešsimt divpadsmit rezultātu!

Viņš pārbaudīja pirmo un atklāja, ka tam nav nekādas saistības ar meklēto. Tas pats attiecās arī uz otro un trešo.

HP pašķielēja pulkstenī. Viena, augstākais divas minūtes, līdz vajadzēs iet.

Viņš mēģināja paplašināt meklējamos vārdus: Spēle + Spēles vadītājs.

Simt deviņpadsmit rezultātu krietni labāk.

Mirklī, kad HP pārvietoja kursoru uz augšējo saiti, viņš dzirdēja, kā atveras biroja durvis.

-    Čau, Elroj, kāds uzsauca.

Sveicienam sekoja īsa murmināšana, ko viņš nespēja izšķirt.

Shit!

Lai ko nozīmēja Elroja apciemojums, viņš nedrīkstēja atrast HP pie Bīnsa galda, that’s for damn sure6 .

Taču šī bija viņa vienīgā iespēja ielūkoties datubāzē.

HP uzmanīgi pabāza galvu pār monitora malu, bet Elroja īsi apcirptais pakausis lika viņam tūlīt noslīgt atpakaļ.

-    Ārējā atmiņa? Nē, paskaties pats. Tas ir pret kompānijas politiku, viņš dzirdēja kādu no Mazgātavas puišiem.

Nolāpīts! Tā sasodītā atmiņa bija iedarbinājusi kaut kāda veida signalizāciju.

Viņam būtu vajadzējis saprast, ka tāds uzņēmums kā ArgosEye dzelžaini kontrolē darbiniekus, lai tie nesaglabātu un nenestu informāciju uz mājām. Tajā pašā mirkli HP atcerējās, ka viens no daudzajiem dokumentiem, ko viņš parakstīja pirmajā darba dienā, bija tieši par to…

Velns, cik stulbi!

Bija palikušas piecpadsmit divdesmit sekundes, līdz Elrojs viņu ieraudzīs Bīnsa skabūzī un ar vinu būs cauri.

HP izrāva zibatmiņu un uzmeta pēdējo skatienu monitoram.

Kas īsti ir Spēle?

Tas bija pirmais teikums rezultātos, un HP vajadzēja sakopot visu paškontroli, lai uz tā neuzklikšķinātu.

Bļāviens!

Balsis tuvojās. HP bezgala negribīgi nospieda Escape taustiņu un pēc tam zibenīgā ātrumā Ctrl-Alt-Del. Mirklī, kad ekrāns nodzisa, viņš metās zem galda.

Caur aizslietņa spraugām varēja saskatīt kustības.

Ātrāk, ātrāk!

HP ielīda šaurajā vadu ejā, piespiedās pie grīdas un pievilka sev priekšā biroja krēslu. Nākamajā sekundē viņa redzeslokā parādījās melni, labi nospodrināti četrdesmit piektā izmēra apavi, tik tuvu, ka varēja saost apavu krēma smaržu.

Dažas sekundes valdīja klusums. Tad viņš izdzirdēja Elroja balsi:

-     Es esmu te, bet šeit nekā nav. Lai kurš tas būtu, šķiet, viņš ir bijis pietiekami gudrs, lai nozustu. Beidzu!

-    Sapratu, nosprakšķēja Filipa balss rācijā. Jātur acis vaļā. Šķiet, ka pie mums ir ieviesusies žurka…

Divdesmit seši i Ashes to ashes/ Pīšļi pie pīšļiem

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 20. decembrī pīkst. 16.56

Lietotājs: MayBey

Aci pret aci vai tā patiesībā ir tik slikta doma?

Ierakstam ir 76 komentāri

*

Saiti uz Facebook lapu bija atsūtījis Mike.

Regīnai Pareizajai acīmredzot bija pašai savs profils. Dzimšanas datums, izglītība un darbavieta atbilda Rebekai, taču viss pārējais bija tīra fantāzija. Abi nosaukumi sadaļā “aktivitātes un intereses” izrādījās iepazīšanās portāli, kas apvienojumā ar statusu “brīvās attiecībās” un faktu, ka Rebeka pirms brīža bija viņu atšuvusi, nepārprotami izskaidroja, kāpēc Mikes vēstule bija tik īsa.

Tomēr visļaunākais bija fotogrāfija viņas bilde treniņtērpā.

Rebekai vajadzēja tikai dažas sekundes, lai saprastu, kad un kur tā uzņemta. Tieši pie viņas durvīm, tajā vakarā, kad viņu notrieca.

Sakritība?

Diezin vai.

*

Ziedu klājums ap kapavietu bija tik plašs, ka lika urnai izskatīties pavisam niecīgai. Tas viss vairāk atgādināja mafijas bēres. Daudz cilvēku tumšos mēteļos ar melniem lietussargiem virs galvas, lai glābtos no slapjdraņķa. Trūka tikai federālu bariņa, kas pierakstītu automa šīnu numurus stāvvietā.

HP vienmēr bija ienīdis bēres.

Tiesa, viņš bija apmeklējis tikai divas. Tēva bēres viņš tik tikko atcerējās, galvenokārt tāpēc, ka toreiz bija pamatīgi sapīpējies. Pēdējais atvadu spļāviens vecim sejā, lai viņš to paņemtu līdzi ekspresvilcienā uz dienvidiem, tā HP bija vēlējies.

Viņš neskaidri atcerējās, kā baznīcas ērģeles spēlēja Vāgneru un uz viņu blenza daudz pēc groga un odekolona smaržojošu seju. Viens večuks formastērpā, droši vien kāds no tēva draugiem rezerves virsniekiem, pat bija mēģinājis viņu pēc tam aizvilkt uz bēru kafiju.

-    Tavs tēvs bija liels vīrs, Henrik. īsts patriots. Tev vajadzētu lepoties ar vinu.

>

Jā, kā tad. Itin kā zārka apsegšana ar Zviedrijas karogu un himna trīs balsīs varētu piepeši likt viņam ieraudzīt to nelieti jaunā gaismā…

Mātes bērēs bija krietni mierīgāk. Tikai viņš, Beka, Dāgs un mātesmāsa Brita.

Beka un Dāgs cieši blakus, viņa smagā ķetna uz viņas pleca bet ne tāpēc, lai mierinātu, to varēja noprast ikkatrs muļķis. Drīzāk izskatījās, ka Dāgs ir sagrābis Beku, it kā baidītos, ka viņa mēģinās aizbēgt. Taču nez vai māsa uzdrīkstētos ko tādu. Saulesbrilles viņa noteikti nebija uzlikusi tādēļ, lai slēptu asaras vai pasargātos no bālās pavasara saules…

Patiesībā tieši tajā brīdī HP bija izlēmis. Mirklī, kad tas psihais draņķis pār māsas galvu veltīja viņam vienu no saviem parastajiem augstprātīgajiem smīniem, HP saprata, kas viņam jādara. Māte bija Rebekas pēdējā glābšanas virve, vienīgā, kas neļāva Dāgam iegūt pilnīgu kontroli.

Vienīgā bez viņa paša…

-     Nāc, mūsu kārta.

Rilke piesardzīgi pavilka HP aiz piedurknes, un abi virzījās uz Filipa un Monikas pusi.

HP joprojām nebija īsti izpratis, kādas ir viņa un Rilkes attiecības. Pēdējās naktis viņš bija pavadījis pie Rilkes. Abi maigojās uz dīvāna, kopā gatavoja brokastis.

Vai tas nozīmēja, ka tagad viņi ir pāris?

Zvērinātie joprojām nebija pieņēmuši lēmumu šajā punktā. Taču 111’ cerēja uz “jā”. Kopš incidenta Mazgātavā viņš bija izturējies neuzkrītoši, akurāti pildījis darba pienākumus un darījis visu, lai izvairītos no aizdomām. Šķita, ka tas ir nostrādājis.

-    Izsaku līdzjūtību, viņš nomurmināja Annas Argosas māsai.

Monika dažas sekundes paturēja HP plaukstu un uzmeta viņam

pētošu skatienu.

-    Jūs laikam esat Magnuss?

-     Mhm. Viņš pamāja ar galvu.

-    Vai jūs pazināt manu māsu?

-    Nē… ē… es strādāju uzņēmumā tikai kādu mēnesi, viņš nomurmināja, cenzdamies izvairīties no acu kontakta.

Parasti melošana viņam nesagādāja problēmas, taču kaut kāda iemesla dēl šķita, ka šī sieviete redz viņam cauri.

> > 7 >

Diez kā viņa reaģētu, ja viņš izstāstītu patiesību?

īsti nezinu, vai pazinu; atkarībā no tā, kā uz to skatās. Tava

mazā māsa nojāja mani beigtu viesnīcas numurā Dubaijā, un tūlīt

pēc tam kruki mani arestēja aizdomās par viņas nogalināšanu.

Tātad var teikt, ka mēs it kā bijām pazīstami…

Piepeši Monika palaida vaļā HP roku, gandrīz it kā būtu apdedzinājusies, un pavadīja viņu ar savādu skatienu, kad viņš aizsteidzās nopakaļ Rilkei.

-    Magnus!

Viņam roku sniedza Filips.

-    Cik laipni, ka ieradies, un paldies par skaisto vainagu.

HP atbildē pamāja ar galvu, cenzdamies atjaunot sērīgo sejas izteiksmi, ko Monika bija likusi piemirst.

-     My… our pleasure! viņš sevi izlaboja un uzmeta ātru iesāņu skatienu Rilkei.

Filips joprojām nebija palaidis vaļā viņa plaukstu, turklāt bija stingri satvēris arī elkoni.

-Jā, esmu pamanījis-, ka jūs labi satiekat… Viņš pasmaidīja.

-     Draudzība ir svarīga, gandrīz tikpat svarīga kā lojalitāte. Vai ne, Magnus?

*

4

Patiesībā viņa nesaprata, kāpēc ir piekritusi.

Vakariņas ar svešinieku… It kā viņai jau tā nepietiktu, par ko domāt! Taču Jonam piemita kaut kas vilinošs, kas lika viņai vismaz uz brīdi aizmirst raizes.

Patiesībā viņai būtu vajadzējis visu atcelt. Tas būtu visprātīgāk.

Tomēr Rebekai bija apnicis būt prātīgai. Apnicis būt Regīnai Pareizajai.

*

-     Mange, Mange Sandstrems? Tas taču esi tu?!

Garais, iedegušais vīrietis bija uzradies ne no kurienes, kamēr visi vēl staigāja apkārt ar dzērienu glāzēm.

Restorāns atradās gandrīz uz Strandvēgenas, un Rilke tikko bija stāstījusi, ka Filips dzīvojot šīs pašas mājas augšstāvā. HP nespēja izšķirt, vai viņu vairāk kaitina vieglas apbrīnas pilnais tonis, kādā Rilke runāja par šefu, vai fakts, ka viņa piepeši ir pametusi HP, lai dibinātu kontaktus ar Filipa darījumu partneriem.

Un garastāvokli neuzlaboja arī tas, ka viņš bija spiests turēties pie apelsīnu sulas, kamēr visi pārējie iztukšoja bāru.

-     Sveiiiks…

HP paspieda vīrieša pastiepto plaukstu un pūlējās tēlot, ka cenšas atcerēties pareizo vārdu.

-     Stofe, Kristofers Stēnsons, vīrietis palīdzēja. — Tu mācījies Tehniskajā divus kursus zemāk, bet lielāko daļu lekciju klausījies kopā ar mums.

-     Protams, HP nomurmināja. Stofe. Prieks tevi redzēt!

Tātad šis bija slavenais Stofe. Godīgi sakot, puisis izskatījās pēc

šefa dubultnieka: drēbnieka šūts, svītrots uzvalks, nevainojami balts

krekls un melna kaklasaite ar ideāli sasietu dubulto Vindzoras mezglu. Pat brilles un isā frizūra bija līdzīgas, taču Stofe augumā vismaz metrs astoņdesmit pieci — bija centimetrus desmit garāks par savu elku.

-    Es patiesībā neticēju, kad Filips pastāstīja, ka pie mums sācis strādāt Mange Sandstrems. Iedomājos, ka ir kāds cits ar tādu pašu vārdu, bet tagad es tevi pazīstu. Nu, nepārproti mani…

Viņš pacēla plaukstas sev priekšā.

-    … visu cieņu ArgosEye, bet augstskolā tu biji brīnumbērns. Tev noteikti ir bijis milzum daudz interesantu piedāvājumu, tāpēc es īsti nesaprotu, kādēļ gribi sākt no nulles. Tāds kā tu… un Troļļu alā?

Stofe skatījās uz HP, it kā gaidītu sasodīti labu atbildi.

Nelaime tā, ka viņam tādas nebija.

-     Redzi… ēe… HP iesāka, izmisīgi meklēdams prātā derīgu atbildi. Bija tā…

-Vai jūs dzirdējāt? Ārprāts, kas par šausmām! Un Zviedrijā…

No kreisās puses starp viņiem ieklupa Dejans, augstu gaisā pacēlis savu iPhone. HP uzelpoja. Glābējzvans!

-     Par ko tu tur runā?

-     Bumba! Bumbas! Nesakiet, ka neesat dzirdējuši!

HP un Stofe sinhroni papurināja galvu.

-     Kāds jukušais tikai pirms pusstundas ir uzspridzinājies uz Drotninggātanas. Mediji ir kā sajukuši…

Dejans pastiepa uz priekšu savu telefonu, lai parādītu, ko domājis.

ŠOKĒJOŠI!

SPRIDZINĀTĀJS PAŠNĀVNIEKS STOKHOLMAS CENTRĀ

*

Viņa ilgi mazgājās dušā. Ik pa brīdim uzgrieza karstāku ūdeni un lēnām izstaipījās, lai patīkamais siltums izplatītos visā ķermenī. Vēl un vēl, līdz āda dega un viņa vairs nespēja izturēt.

Pēc tam viņa noskuva kājas un notrimmēja citas stratēģiskās vietas.

Sameklēja labāko apakšveļu, uzvilka baltu blūzi un džinsus, kas karājās pašā skapja aizmugurē, jo bija mazliet par apspīlētiem viņas gaumei.

Tad ar fēnu ieveidoja matus, pie priekšnama spoguļa uzlika vieglu grimu un paspēra dažus soļus atpakaļ, lai nopētītu rezultātu.

Viņa tik tikko sevi pazina.

*

Filipam vajadzēja tikai piecelties, lai balsu murdoņa privātajā zālē tūlīt noklustu.

Ja HP bija saskaitījis pareizi, te pulcējās apmēram simt viesu. Lielākā daļa droši vien biznesa partneri. Galu galā neviens no Argosu pāra nelīdzinājās cilvēkiem, kam pietiktu laika iegūt īstus draugus.

Business comes first.1

-     Kā jau jūs noteikti esat dzirdējuši, šovakar pilsētā ir risinājušies dramatiski notikumi, Filips iesāka. Acīmredzot lielākā daļa ielu joprojām ir norobežotas, sabiedriskais transports ir pilnībā apstājies, tāpēc jums varētu būt grūti nokļūt mājās. Taču mans labais draugs Bariss…

Viņš ar roku norādīja uz restorāna īpašnieku, kas stāvēja pie sienas.

-     … ir apsolījis, ka bārs būs atvērts, cik vien ilgi mums vajadzēs.

Zālē atskanēja priecīga murdoņa, un Filips tai ļāva turpināties

dažas sekundes, iekams turpināja:

-     Bet tiem, kas strādā pie manis, es vēlējos pateikt, ka gaidu grupu vadītājus rīt pulksten desmitos. Es apzinos, ka tā ir svētdiena un jūs esat pelnījuši brīvdienu, taču šī vakara notikumi visu mazliet maina.

Viņš pacēla glāzi.

-     Kad tas nu ir nokārtots, es un Monika vēlamies jums visiem pateikties par to, ka atnācāt, lai pagodinātu mūsu mīļās Annas piemiņu. Kā jūs zināt, Anna bija ļoti īpašs cilvēks. ArgosEye bija viņas sapnis, viņas mūža darbs, un es esmu pārliecināts, ka viņa vēlētos, lai mēs turpinām attīstīt uzņēmumu viņas izvēlētajā virzienā. Pacelsim glāzes par Annu!

-    Par Annu!

*

Rebeka neizsauca taksometru, bet uzvilka jaku un aizkliboja līdz desiņu kioskam. Tas bija atvērts līdz vēlam vakaram un piedāvāja atlaides gan policistiem, gan taksometru šoferiem, tādējādi tur vienmēr varēja atrast kādu, kas bija ar mieru aizvest.

Taču tieši šovakar neparastā kārtā pie kioska stāvēja tikai viens taksometrs. Šoferis jau bija ceļā uz mājām, tomēr, nedaudz patielējies, atsaucās Rebekas lūgumam.

Noteikta cena ar izslēgtu skaitītāju piedāvājums, kas citā situācijā liktu viņai izvilkt policistes apliecību.

Tieši šoferis pastāstīja viņai par bumbu. Spridzinātājs pašnāvnieks, šķiet, nebija ticis galā ar iecerēto. Un tomēr…

Stokholmā!

Pilnīgs neprāts!

Šoferis apgalvoja, ka viss pilsētas centrs esot norobežots un metro apstājies. Pilsētas ielās zibsnīja bākugunis un ņudzēja policisti, tāpēc viņi bija spiesti braukt garu apkārtceļu, lai nokļūtu mērķī.

Divas bumbas un viens upuris, kas pagaidām bija spridzinātājs pats, bet, pirms varēs droši apgalvot, ka citu upuru nav, noteikti būs nepieciešama ikviena pieejamā policista palīdzība.

Mirkli Rebeka apsvēra, vai nelūgt šoferi aizvest viņu uz policijas pārvaldi, nevis Estermalmi. Tomēr viņa joprojām bija atstādināta, un, lai cik karsti vēlētos palīdzēt, visticamāk, nemaz netiktu ielaista iekšā.

Turklāt bumbas nebija viņas problēma un šovakar viņa bija iecerējusi pielikt visas pūles, lai aizmirstu pēdējo dienu notikumus. Nodot kontroli kādam citam.

*

Viņš atgriezās no tualetes tieši īstajā brīdī, lai ieraudzītu Moniku Grēgeršoni ejam ārā pa durvīm, un nevilšus atviegloti nopūtās. HP bija manījis, kā Monika vakariņu laikā pāris reižu palūkojas uz viņu, un šis skatfens lika viņam justies nelāgi. It kā tas izurbtos cauri viņa dārgajam Manges uzvalkam un redzētu to, kas viņš patiesībā ir.

No otras puses, ja viņš joprojām gribēja uzzināt ko vairāk par Annas nāvi, tad, protams, būtu vajadzējis parunāt ar Moniku. Taču restorāns kaut kādā veidā bija sadabūjis veselu baru taksometru, un, iekams HP paspēja nokļūt līdz durvīm, Annas māsa jau bija prom.

Varbūt tā arī labāk…

Cik prātīgi gan būtu censties izdabūt no Monikas informāciju tieši Filipa deguna priekšā? Un kā viņš īsti bija iedomājies uzsākt sarunu?

Kā jums šķiet, kurš apklusināja jūsu māsu? Bet varbūt: Vai Anna jebkad ir pieminējusi cilvēku, ko sauc par Spēles vadītāju ?

Diezin vai…

Turklāt viņš bija vairāk vai mazāk skaidri izlēmis uz laiku pārtraukt izmeklēšanu, vismaz tik ilgi, līdz viss būs nomierinājies. Un varbūt pat vēl ilgāk.

Pamanījis bārā Rilki, HP uzņēma kursu viņas virzienā. Lielākā daļa svešinieku jau bija devušies prom vai grasījās to darīt, tāpēc bārā grozījās gandrīz tikai pazīstamas sejas.

-     Čau, Mange, vai gribi alu?

HP papurināja galvu, atsakoties no vairākiem draudzīgiem piedāvājumiem. Lai nokļūtu pie Rilkes, viņam nācās burtiski ar elkoņiem izlauzt ceļu starp kolēģu grupiņām.

-Jūs aptverat? Ja tas nostrādās, mēs drīz spēsim izdarīt jebko. Google bomb, whistleblowers2 —you name it. Lai cik kanālu viņi izmantotu, mums būs pietiekami daudz muskuļu, lai noliktu viņus uz paklāja…

HP ātri pagrieza galvu. Protams, Bīnss. Savu tuvāko Mazgātavas mācekļu bariņā. Taču HP redzēja arī dažas nepazīstamas sejas.

Stulbenis, ar ko viņš tur nodarbojās?

īsti neapjauzdams, kāpēc, HP iespiedās aplī un satvēra Bīnsu aiz .iiigšdelma.

-    Ko, ellē, tu dari, Bīns? Mēs nerunājam par uzņēmuma biznesu .ir nepiederošiem, tu to ļoti labi zini, viņš iešņāca Mazgātavas vadītājam ausī.

-     Ko?! Blnss paspēra soli atpakaļ un uzpūta HP alusdarltavas sponsorētu dvašu. Ej ellē! Un, starp citu, ko tu vispār zini par uzņēmuma biznesu? Tu taču sāki strādāt aizvakar. Read the fucking manual, pirms atver muti, newbiei \

Viņš ņirgdams pagriezās pret saviem atbalstītājiem un acīmredzot atbildē saņēma pietiekami daudz nepārliecinātu smieklu, lai uzdrošinātos turpināt:

-    Tu esi tik lecīgs tikai tāpēc, ka vari drāzt Rilki, bet paklausies jaunas ziņas.

Viņš pielieca savu sarkano seju tuvu klāt HP.

-     Mazā Rilke ir ceļojošā balva. Kamēr tu esi Filipa mīlulis, viņa dod tev pieeju saviem labumiem, bet, līdzko tu zaudēsi asumu, viņa aizies pie cita.

Bīnss pabeidza teikumu, ar rādītājpirkstu urbdamies HP krūtīs.

-     Pajautā Stofem, ja netici!

Bīnss pagrieza galvu un atkal muļķīgi ieņirdzās fanu kluba virzienā, taču šoreiz tikai pāris drosmīgāko uzdrīkstējās sekot viņa piemēram.

-    Viņa mērķē uz virsotni. Viņas slapjais sapnis ir sašņorēt Filipu un ieņemt Annas vietu pie stūres, vai tu to nesapro… errrll…!

Pēdējais vārds pārvērtās gārgšanā, kamēr Bīnsa sejas krāsa mainījās no alus rožainas uz triekas sarkanu. Acis izvelbās kā pingponga bumbiņas, un viņš dvesa kaut ko nesaprotamu. Rokas raustījās panikā no ciešā tvēriena, ko HP bija sažņaudzis ap viņa sēkliniekiem.

-    Tagad klausies uzmanīgi, tusni, — HP iešņāca viņam ausī. Ja es jebkad dzirdēšu tevi atkal pļāpājam par uzņēmumu vai aprunājam tos, kas te strādā, tu varēsi uzvārīt savas olas brokastīs, skaidrs?!

HP saspieda vēl mazliet ciešāk, lai uzsvērtu teikto. Pēc mirkļa, sajutis Blnsu nošūpojamies un aptvēris, ka kolēģis varētu noģībt, atlaida tvērienu.

-     Labi! Taisies nu mājās, iedzer vienu paracetamolu un uzliec saldējuma kastīti uz kroņa dārgumiem, tad rīt jutīsies labāk, — viņš sacīja, cik laipni vien spēja.

Bīnss pāris reižu tvēra pēc elpas un puslīdz atguva parasto sejas krāsu. Tad nošņaukājās, nervozi pamāja ar galvu un aizstreipuļoja izejas virzienā.

Jau nākamajā sekundē HP nožēloja izdarīto. Pie joda, kas viņam bija uznācis? Bīnss, protams, bija pļāpīgs stulbenis, bet tomēr…! Kopš kura laika viņš bija kļuvis par corporate cronyi ’> .

Piepeši HP sajuta, ka viņu kāds pavelk aiz piedurknes, un zibenīgi pagriezās.

-    Mieru, tīģeri! pavīpsnāja Elrojs un pacēla plaukstas sev priekšā. — Bārā kāds vēlas tavu kompāniju.

-     Kurš?

-     Paskaties pats, čempiņ! Elrojs pamāja uz bāra pusi.

Pievērsis skatienu bāra letei dažus metrus tālāk, HP ieraudzīja,

ka viņam māj Rilke un Sofija. Abas sievietes smaidīja.

Taksometrs izlaida Rebeku otrpus ielai, un brīdī, kad viņa grasījās to šķērsot, garām aiztraucās trīs policijas automašīnas ar ieslēgtām bākugunīm un sirēnām. Viņa ātri uzkāpa atpakaļ uz trotuāra un pagaidīja, līdz tās būs aizbraukušas, iekams atkal iekāpa sniega putrā.

Ēkas pirmajā stāvā atrādās restorāns, un, spriežot pēc svinīgi ģērbušos cilvēku pūļa gan ārā, gan iekšā, telpās notika kaut kāds privāts pasākums. Rebeka ātri izgāja starp drosmīgajām smēķētāju grupiņām, kas drebinājās blakus gāzes sildītājiem, nokļuva līdz durvīm un nospieda augšstāva numuru.

Pāris sekunžu klusuma, tad durvju atslēga iedūcās.

-    Mēs gandrīz visu redzējām, bet tev jāpastāsta, kas tieši tur notika, Rilke uzbudināti dvesa viņam ausī.

-    Okei…

HP īsti nezināja, ko sacīt. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc viņš liija tā pārskaities uz Bīnsu. Vai tiešām tikai par mutes palaišanu?

-    Vajadzēja pamācīt puisim, kā uzvesties, viņš iesāka.

-    Turpini.

Rilkes acis spīdēja. Bija skaidri redzams, ka viņa ir iereibusi, tomēr tas neizskaidroja pārmaiņu viņas uzvedībā, viņas skatienā. Rilke raudzījās uz viņu gandrīz… ar apbrīnu.

Piepeši HP manīja, ka arī Sofija tbe She-woman skatās uz viņu citādi.

-     Nu tātad. Bīnsam vajadzēja iemācīties turēt muti par uzņēmuma biznesu… viņš turpināja ar lielāku pašpārliecību un atspiedās pret bāra leti.

-     … turēties pie pirmā noteikuma!

Divdesmit septiņi i Three can play that game /Šo spēli var spēlēt trijatā

1 atiesībā viņai te nevajadzēja atrasties.

Noteikti bija simtiem labu iemeslu. Piemēram, tas, ka viņai ir draugs. Vai ari tas, ka viņas dzīve jau tā ir pietiekami sarežģīta, lai tajā nebūtu vietas randiņam ar svešinieku.

Tomēr šajā vīrietī bija kaut kas tāds, kam Rebeka nespēja pretoties.

Kopš viņš bija atvēris durvis un pašpārliecināti noskūpstījis viešņu uz vaiga, viņam piederēja pilnīga kontrole. Nekādu šaudīgu skatienu vai bailīgu jautājumu, ko viņa domā, grib vai vēlas. Nekādu lēmumu, ko pieņemt. Viss jau bija izlemts.

Vajadzēja tikai atzvelties krēslā un baudīt.

Izsmalcinātā maltīte bija nākusi no pirmā stāva restorāna, bet vīni noteikti no viņa paša krājumiem. Vispirms īsts dry martini dzēriens, ko viņa vēl nekad nebija nobaudījusi un kas tikai pastiprināja vilinošo Džeimsa Bonda starojumu. Proti, Šona Konerija, nevis Rodžera Mūra starojumu, viņa pie sevis iespurcās.

Viegls baltvīns pie uzkodām, tīkami piesātināts sarkanvīns pie otrā ēdiena, tad portvīns pie siera un noslēgumā maigs konjaks pie nakts melnuma espresso.

Ne Rebeka, ne Mike nebija vīna fani, lielākā daļa pudeļu, ko viņi bija nopirkuši vai saņēmuši dāvanā, neatvērtas stāvēja skapjos.

Tik daudz viņa nebija dzērusi kopš… Jā, patiesībā Rebeka nezināja, cik sen. Istaba mazliet šūpojās, kad viņa piecēlās, lai aizietu uz tualeti, taču šoreiz viņai tas nerūpēja.

Vannas istaba bija tikpat atturīga kā viss pārējais mansarda dzīvoklis. Kaļķakmens grīda, iebūvēti gaismekļi, pie sienām japāņu

rlspapīra glezniņas. Visur mazas, diskrētas detaļas. Trīs dažādu veidu ziepes, sakrautas piramīdā pie izlietnes, visas izskatījās nelietotas. Kaudzīte nevainojami salocītu mazu drāniņu, kur slaucīt rokas, un U.ikus diskrēts groziņš, kur tās atstāt, protams, ar vāku, lai nebūtu ļ.nedz izmantoto drāniņu nekārtība.

Tas viss ļoti atgādināja sporta klubu, kurā abi trenējās. Tā noteikti nebija sakritība, ka viņš izvēlējies tieši šo vietu.

Turklāt viņš ir arī glīts, Rebeka nodomāja. Augumu viņa bija ievērojusi jau pirmajā reizē. Labi trenēts, bet slaids un stiegrains .itšķirlbā no simtkilogramīgajiem broileriem Dāga un Ludes, kuru uzpumpētie muskuļi gandrīz apgrūtināja kustības.

Viņš bija apmēram vienā garumā ar Rebeku un noteikti ne vairāk kā desmit kilogramu smagāks. Droši vien arī par aptuveni tikpat gadiem vecāks, bet tam nebija lielas nozīmes.

Izteiktos vaigukaulus izcēla smalkas brilles un skatiens, kas gandrīz bija licis Rebekas elpai aizrauties, kad viņa pirmoreiz vīrieti ieraudzīja.

Tādu skatienu viņa bija redzējusi iepriekš, daudz reižu…

Vai ari ne? Laikam vīns bija viņu apmulsinājis.

Nu labi, varbūt šis vīrietis mazliet atgādināja Dāgu. Veids, kā viņš dažu sekunžu laikā panāca to, ka Rebeka jūtas drošībā un aprūpēta, nenoliedzami bija pazīstams. Tomēr Jons bija pavisam cits cilvēks, daudz inteliģentāks un ar labākām manierēm. Viņš neizstaroja nedrošību, kas dažkārt plūda no Dāga un droši vien bija iemesls, kāpēc viņš… nu…

Ai, tas taču bija smieklīgi, jāmet miers tai reibuma psiholoģijai. Jons bija džentlmenis, un viņa vienīgais pārkāpums pagaidām bija tas, ka viņš ik pa brīdim atstāja Rebeku, lai kādam atbildētu pa mazo, spīdīgo mobilo telefonu. Šo pārkāpumu viņa pavisam noteikti varēja paciest, it īpaši tāpēc, ka Jons ik reizi parūpējās gan atvainoties, gan piepildīt Rebekas glāzi.

Viņa piecēlās no piekārtā tualetes poda, uzvilka bikses, nolaida ūdeni un tad sakārtoja pie spoguļa dažas matu šķipsnas. Vaigi bija rožaini, acis spīdīgas no alkohola, un viņa nespēja atturēties neuzsmaidījusi savam spoguļattēlam. Tik uzbudināta viņa nebija jutusies sen.

Abu starpā pastāvēja spriegums, tas bija pavisam skaidrs. Jautājums tikai: kas tagad notiks?

«

*

Trīs mazas tabletītes. Dzeltenā krāsā, ar mazu smaidiņu vidū.

HP nepamanīja, kurš tās bija uzbūris, bet piepeši Rilke divas iemeta sev mutē. Tad viņa pievilka HP sev klāt, pavēra lūpas un, kamēr abu mēles satikās, iestūma vienu viņam mutē.

Patiesībā tas bija pilnīgi lieki. HP bija lietojis tabletes kopš Dages nāves, un viņam nevajadzēja instruktoru. Taču šeit viņam bija jāsaglabā maska un jāturpina spēlēt svētulīgu musulmani, kurš nedzer alkoholu un nelieto narkotikas, katrā ziņā bez sievišķīgas pierunāšanas ne. Tiesa gan, šobrīd viņš droši vien varētu tikt cauri ar jebko gaisotne bārā bija dīvaina, pat ļoti dīvaina.

Tagad jau visi zināja, kas noticis pilsētas centrā, un bēres apvienojumā ar piepešo apjausmu par dzīvības trauslumu lika viņiem uzdzīvot tā, it kā šī būtu pēdējā diena uz zemes. Stāvokli neuzlaboja arī tas, ka dīdžejs nemitīgi atskaņoja REM dziesmu End of the world as we know it.

Vispār jau HP ienīda tādus pseidointelektuālus vides cīnītājus kā REM un viņu salkanās miera vēstis. So fucking what,' ja viens idiots bija uzspridzinājis sevi Drotninggātanā?! Kāda viņam tur dala?

>

Kaifam izplatoties pa visu ķermeni, HP sajuta kņudoņu. Viņš aizvēra acis, lai izbaudītu sekundi, kad plakstiņi pārvērtās krāsu kaskādēs.

Un tieši šajā mirklī saprata, ka viņam ir nepareiza attieksme. Galīgi aplama!

Viņš taču bija lover, nevis hater1 . Kādu brīdi apdomājies, HP sajuta, ka mīl teju visu pasauli. Vides cīnītājus, spridzinātājus pašnāvniekus, REM, jā, pat stulbo taukmūli Bīnsu. Ja nu čalis pretēji p,.lielītajam pirmdien vēl būs darbā, HP tam mazajam, mīlīgajam resnītim nopirks ģimenes picu kā plāksteri uz brūces.

Viņš noliecās pār bāra leti.

-    Sešdesmit gramu vodkas, lūdzu… nē, labāk astoņdesmit!

Brīdī, kad viņš pagriezās, Rilke izpildīja tabletes triku ar Sofiju. 1 )ažas sekundes, kamēr abas sievietes apmainījās mēles skūpstiem, I IP vienkārši stāvēja un ķiķināja.

*

Skūpsts bija neizbēgams.

Spriegums, ko Rebeka bija sajutusi jau brīdī, kad Jona lūpas pieskārās viņas vaigam pie ārdurvīm, bija turpinājis pieaugt visā vakariņu laikā. Taisnību sakot, viņa tik tikko atcerējās, par ko abi runājuši. Katrā ziņā tas nebija par darbu, vismaz ne viņas, par to Rebeka bija pārliecināta.

Tad jau laikam par ceļojumiem… Kuras vietas pasaulē vajadzētu apmeklēt.

Jona favorīte laikam bija Turcija. Arābijas pussala otrajā vietā.

Rebeka pati bija minējusi Austrāliju, lai gan nekad dzīvē nebija to redzējusi. Patiesībā ārpus darba braucieniem viņa vispār nekur nebija bijusi. Taču tam nebija nozīmes, viņš drīkstēja izpausties. Vīrieša zemā, maigā balss tikai pastiprināja spriegumu abu starpā.

Pēc tam viņam gandrīz nemanāmi bija izdevies aizmanevrēt Rebeku uz dīvānu un nosēdināt sev blakus. Tobrīd abi jau zināja, kas notiks.

Viņa plānās lūpas bija pārsteidzoši mīkstas. Rebeka sajuta skūšanās losjona smaržu un sagaršoja konjaku uz viņa mēles. Viņš stingri pievilka Rebeku sev klāt, it kā jau zinātu, kas viņai patīk, un viņa noelsās gan no pārsteiguma, gan labpatikas.

Pilnīgs neprāts! Tomēr šoreiz viņa bija nolēmusi atlaist tvērienu. Mesties brīvajā kritienā…

Jona mute pārvietojās lejup uz Rebekas kaklu, un viņa iekunkstējās no baudas, pieskardamās viņa krekla podziņām.

HP nezināja, kā viņi tur nokļuvuši vai kurp devās, bet piepeši visi cieši apskāvušies stāvēja liftā. Viņš, Rilke un Sofija. Viena viņa roka Rilkci ap vidu, otra uz Sofijas iespaidīgās pēcpuses.

Viena no sievietēm HP nezināja, kura, rosījās pa viņa kājstarpi krietni patīkamākā Bīnsa tvēriena variantā, viņa krekls bija atpogāts līdz nabai, un Rilke šobrīd laizīja no viņa tekilu, ko tikko bija uzšļakstījusi viņam uz krūtīm. Sofija tikmēr mazliet par stipru kodīja viņa auss ļipiņu.

Garām aiztraucās trešais stāvs, pēc tam ceturtais. HP skaitīja klusu lūgšanu, kaut ēkai nebūtu desmit stāvu.

*

Rebeka sajuta, kā Jona mobilais telefons novibrē pret viņas gūžu un viņš sastingst.

-    Es atkal atvainojos, vīrietis īsi sacīja, pieceldamies sēdus. -Tā ir pēdējā reize, es apsolu. Šovakar nekas nenotiek kā parasti.

Rebeka tikai pamāja ar galvu un atlaidās pret dīvāna spilveniem. Viņai virs galvas griesti lēnām griezās pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam, un viņa nespēja apspiest smaidu.

Nē, šovakar patiešām nekas nenotiek kā parasti.

Jons bija piecēlies no dīvāna un paspēris pāris soļu nostāk, kamēr izņēma telefonu no jostas maka. Saruna bija īsa, vien daži teikumi.

-     … tātad jūs esat ceļā. Labi! Rebeka paspēja uztvert pēdējos vārdus.

Pēc tam viņš izslēdza telefonu un nolika to uz žurnālu galdiņa.

-     Kā būtu, ja mēs pārceltos uz guļamistabu? vīrietis jautāja balsī, kas neatstāja vietu iebildumiem.

Lai gan Rebekai tādu nemaz nebija.

*

Piektais stāvs, lifta durvis, taustīgas rokas.

Atslēgu šķinda, slēdzenes graboņa.

Tad viņi bija dzīvoklī.

*

Gulta, kurā viņš iemeta Rebeku, bija milzīga. Pietiekami liela, l.ii tajā satilptu četri pieci cilvēki, viņa nodomāja un atkal nevarēja .iļ),spiest smaidu. Viņa tiešam bija piedzērusies, tas bija skaidrs.

Jons pārliecinātām kustībām norāva viņai drēbes. Blūze jau bija nost, bikses ceļā. Rebeka bija pilnībā zaudējusi kontroli pār situāciju, l>ct par to nemaz neuztraucās.

Viņai šķita, ka kaut kur dzird aizcērtamies durvis.

>             > 7

*

Lielākā daļa drēbju palika uz priekšnama grīdas, pārējās tika norautas pa ceļam tumšajā dzīvoklī.

Par visu parūpējās Rilke un Sofija. Patiesībā viņas šķita tā saspēlējušās, ka HP radās aizdomas, vai tik abas to nav darījušas jau iepriekš, lo, ka Rilke spēlē uz abām pusēm, viņš bija manījis jau toreiz, kad viņa koķetēja ar mākleri.

Iespējams, viņam vajadzētu justies greizsirdīgam par to, ka viņa gandrīz-draudzene maigojas ar Sofiju, taču šobrīd HP tas bija pilnīgi vienalga. Viņa daikts bija tik stingrs, ka ar to varētu urbt betonu, un šonakt beidzot vajadzēja piepildīties vispārdrošākajiem sapņiem.

Viņš sajuta kaut ko cietu atduramies pret ceļgala iekšpusi un nākamajā mirklī atmuguriski iekrita laikam jau lielā divvietīgā gultā.

*

Viņa ar acu kaktiņu pamanīja kustību un nevilšus pavērsa turp skatienu. Bija ieslēdzies liels plakanais ekrāns, piestiprināts pie sienas, un viņa no putna perspektīvas redzēja vāri apgaismotu telpu, kurā daži cilvēki vāļājās lielā gultā.

Kādu apjukuma pilnu mirkli Rebekai likās, ka Jons kaut kur griestos ir paslēpis kameru un viņa redz pati sevi. Bet tad viņa aptvēra, ka gultā uz ekrāna ir trīs cilvēki, un, lai gan garākā no sievietēm bija mazliet līdzīga viņai, tas, ar ko viņa nodarbojās, nebija gluži Rebekas stilā.

-     Vai tev patīk priekšnesums? Jons iečukstēja viņai ausī.

Viņa īsti nezināja, ko atbildēt.

*

Viņš atkal bija zirgā!

Pieredze ar Annu Argosu kaut kādā dīvainā veidā bija likusi HP apšaubīt savas spējas, bet nu viss bija back to normai3 !

Vai arī ne…

Tas, ar ko viņi šobrīd nodarbojās, protams, nebija nekas normāls. Normālais palika mietpilsoņiem.

HP augums spīdēja sviedros gan tabletes dēļ, gan tādēļ, ka viņš drāza Sofiju no aizmugures tā, it kā rītdiena varētu nepienākt. Rilke gulēja uz muguras gabaliņu tālāk ar Sofijas galvu starp kājām, un, spriežot pēc viņas izdvestajām skaņām, She-woman zināja, ko dara.

HP uz dažām sekundēm aizvēra acis, lai izbaudītu krāsu spēli, ko radīja pirms dažām minūtēm norītā tablete, bet drīz tās atkal atvēra. Viņš nevēlējās zaudēt ne mirkli no scenārija, kas norisinājās viņa priekšā. Nebijušu iespaidu pārslogotās smadzenes draudēja uzsprāgt.

Nemaz jau nepieminot viņa daiktu…

*

Nenoliedzami tajā bija kaut kas uzbudinošs vērot, kā citi nodarbojas ar seksu reizē ar tevi pašu, pat ja trio uz ekrāna bija ticis soli tālāk.

Piepeši Rebeka apjauta, ka vīrietis filmā šķiet mazliet pazīstams. Tas, kā viņš turēja galvu, kā kustējās…

Jona mute bija ceļā no viņas krūtīm uz vēderu, un Rebeka uz dažām sekundēm aizvēra acis. Kad viņa tās atkal atvēra, grupa televizorā bija mainījusi leņķi, un viņa lielākoties redzēja vīrieša muguru.

īsi mati, diezgan tievs, ne pārāk trenēts. Ne gluži ideāls pornofilmu aktieris. Bet šī filma jau arī neatgādināja īpaši profesionālu darinājumu. Katrā ziņā viņš bija diezgan labi nosauļojies pat peldbikšu zonā zem vidukļa.

Kad vīrietis atkal pārvietojās, nonākdams gaismas joslā, uz viņa muguras lejasdaļas atklājās garu, baltu rētu sazarots raksts.

Rebeka sastinga.

Viņa piecēlās sēdus un atstūma Jona galvu. Tad atmuguriski aizlīda tālāk gultā, lai nokļūtu tuvāk ekrānam.

Jons satvēra viņu aiz kājām un atvilka atpakaļ.

-     Izbeidz, Rebeka nomurmināja un izrāvās.

Jo uzmanīgāk viņa skatījās, jo skaidrāka kļuva līdzība.

Jons atkal parāva viņu atpakaļ, šoreiz spēcīgāk, un mēģināja paplest viņas kājas.

-     Izbeidz, velns parāvis! Rebeka nošņācās un izrāvās vēlreiz.

Viņa apvēlās uz vēdera un atkal mēģināja aizlīst tuvāk ekrānam.

Vai tas tiešām varēja būt…?

Nē, tas nebija iespējams!

Piepeši Jons uzgāzās viņai virsū tik smagi, ka Rebekai gandrīz aizsitās elpa. Viena roka satvēra viņas kaklu un pavilka augšup galvu.

-     Pavēles šeit dodu es, vīrietis iešņāca Rebekai ausī, un viņa balss pēkšņi vairs nebija tik maiga kā iepriekš.

Rebeka pavēra muti, lai protestētu, bet Jons tikai ciešāk sažņaudza viņas kaklu, un viņa nespēja izspiest ne skaņas. Acu priekšā sāka ņirbēt. Viņa juta vīrieša svaru virs sevis, juta, kā viņš taustās ar brīvo roku.

Kas te notika?

*

Nē, tikai ne to! Ne šajā brīdī!

Darbarīks viņu pieviļ pornofilmu fantāzijas vidū!!!

Kā gan viņš varēja būt tik stulbs, lai jauktu kopā alkoholu un narkotikas kā sasodīts iesācējs?!

HP lūkojās lejup uz savu sarūkošo lepnumu un piepeši bija tuvu asarām. Nolādēts!

Šķita, ka meitenes viņu vispār nemana. Sofija bija ieņēmusi vietu virs Rilkes, un viņas apmainījās aizvien dedzīgākiem orālajiem pakalpojumiem, taču ne šis skats, ne viņu izdotās skaņas neatviegloja

HP stāvokli. Viņam atlika vien noskatīties. t

Nolādēts! Pilnīga…

*

… paralīze!

Viņa gulēja kā paralizēta, gandrīz nespēja paelpot, kamēr vīrietis centās iespiesties viņā no aizmugures. Roka ap rīkli, auguma svars, kas spieda lejup, vaidi viņai ausī. Viss tik pazīstami, tik… tik…

… droši?

Vai tas, par spīti visam, nebija tas, ko viņa patiesībā vēlējusies? Tas, ko viņa visu laiku meklējusi? Ko viņa pelnījusi…

Rebeka ar acs kaktiņu ieraudzīja ekrānu. Vīrietis tajā vienkārši sēdēja un skatījās, kamēr abas sievietes turpināja bez viņa. Pleci sašļukuši, galva nokārta. Viņš izskatījās mazs un bezpalīdzīgs. Gandrīz bēdīgs.

Vienu mirkli Rebeka redzēja ekrānā pati savu spoguļattēlu, savu bezpalīdzīgo seju virs vīrieša sejas. Un vienu sekundi viņa būtu varējusi apzvērēt, ka vīrietis paskatījās uz viņu. Pagriezās pret kameru un paskatījās viņai tieši acīs.

-    Tu tagad esi mana mazā mauka, Jons iešņāca viņai ausī.

Vai varbūt patiesībā tas bija Dāgs?

-     Nē, Rebeka sausi atcirta.

Un nākamajā mirklī salauza viņam degunu.

*

-     Nem.

Rilke bija pamanījusi HP stāvokli, aizvēlusies prom no Sofijas un sataustījusi savu rokassomu.

Maza, zila tablete. Un otra balta.

Pagāja pāris sekunžu, iekams viņš saprata. Tad norija abas un noskaloja tās lejā ar pēdējo malku no tekilas pudeles.

Efekts bija gandrīz tūlītējs. Viņš bija atgriezies!

Back in the fucking Game!

*

Elkonis pagriezienā bija trāpījis Jonam tieši pa degunu. Kaula krakšķis un viņa bija brīva.

Rebeka atgrūdās ar ceļgaliem un izvēlās no gultas. Abas kājas stabili uz grīdas, dūres sažņaugtas priekšā gatavības pozīcijā.

Taču šis vīrietis nebija Dāgs. Pretuzbrukums bija negribīgs, gandrīz it kā viņš īsti nezinātu, ko iesākt. Stāvēdams gultā uz ceļiem, Jons centās iesist viņai pļauku ar plaukstas virspusi, kamēr otra roka turēja sadauzīto degunu. Viņš droši vien nebija pieradis, ka viņam pretojas katrā ziņā ne pa īstam…

Rebeka vienkārši atvairīja sitienu un mirklī, kad Jons mēģināja izlīst no gultas, iespēra viņam pa kājām. Vīrietis nogāzās garšļaukus, un Rebeka ātri piespieda viņu ar ceļgalu pie grīdas, dzelzs tvērienā atlauzdama vienu roku uz muguras.

Viņai joprojām mazliet reiba galva, taču adrenalīna šoks šķita pārspējis reibumu.

-Tagad mēs darīsim tā, viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja.

-     Pēc brīža es ļaušu tev piecelties, bet pēc tam domāju apģērbties un doties prom. Ierosinu gluži vienkārši izlikties, ka tas nekad nav noticis. Redzi, es nepastāstīju tev, kur strādāju, esmu policiste, un, ja tu apsver iespēju mesties man atkal virsū, varu apsolīt, ka tu beigsi vakaru Normalmes iecirkņa kamerā, turēts aizdomās par izvarošanu un miesas bojājumu nodarīšanu. Pamāj ar galvu, ja saprati!

Jona galva mehāniski pacēlās un nolaidās. Asiņu straumīte no deguna notecēja uz baltā paklāja, taču viņš neteica ne vārda.

-     Labi! Tūlīt varēsi piecelties un uzlīmēt plāksteri…

Viņa palūkojās uz ekrānu, kur trio šķita no jauna uzņēmis ātrumu.

—Bet vispirms tu man pastāstīsi, ko mans jaunākais brālis dara tavā televizorā…

Divdesmit astoņi i Joe Blown/ Apreibis un piekrāpts

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 21. decembrī pīkst. 06.51

Lietotājs: MayBey

Reizēm cilvēki patiesībā saņem, ko pelnījuši.

Tomēr ne pietiekami bieži…

Ierakstam ir 2 komentāri

*

Viņš lēnām pamodās.

Mute izkaltusi kā tuksnesis, mēle pielipusi pie aukslējām, un meteoroloģijas institūts tikko bija brīdinājis, ka tuvojas pirmās kategorijas galvassāpes. Turklāt viņš bija kails. Tas gan nebija nekāds pārsteigums.

Negaidītāks laikam bija fakts, ka viņa rokas un kājas bija piesietas pie gultas stabiem katra ar savu zīda lenti. HP pagrozījās, lai izrautos, un juta no krūtīm nolobāmies sveču traipus. Kas par naksninu!

>

Mazais dzīvoklis piederēja uzņēmumam, tik daudz viņš bija sapratis. Tas atradās tieši blakus paša Filipa dzīvoklim un acīmredzot tika izmantots nakšņošanai pēc vajadzības; droši vien visbiežāk to darīja Sofija, jo viņai bija atslēga.

HP iespurcās un atkal mēģināja izrauties.

Par ArgosEye personāla politiku viņš nevarēja žēloties. Kaut gan tagad šķita mazliet savādi, ka viņš ir dalījis Rilki ar kādu citu.

Bet kur abas sievietes bija palikušas?

Istabā joprojām bija tumšs, lai gan, visticamāk, bija jau priekšpusdiena. Te nebija pulksteņa, un viņa paša neprātīgi dārgais rokasļiulkstenis droši vien gulēja uz grīdas kopā ar drēbēm kaut kur starp .iidurvīm un mazo guļamistabu.

HP jau grasījās pa jokam saukt pēc palīdzības, kad piepeši aptvēra, ka nav viens.

Vienā no istabas aptumšotajiem stūriem kāds sēdēja atzveltnes krēslā. Kāds, kuru viņš pazina.

-    Labrīt, Magnus, Filips Argoss klusi sacīja. Vai varbūt gribi, lai es tevi saucu īstajā vārdā?

HP sarāvās, tad mēģināja nomierināties. Īstenībā taču šī bija tikai neveikla situācija, par kuru varētu paņirgt pēc pāris aliņiem, vai ne?

Tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņa sirds panikā salēcās krūtīs, l ilipa Argosa tonī bija ieskanējies kaut kas nelāgs. Ļoti nelāgs.

HP atkal pagrozījās, lai izrautos, taču zīda cilpas ap rokām bija savilktas pārāk cieši.

Filips lēnām piecēlās no krēsla un paspēra dažus soļus tuvāk gultai. Sev par pārsteigumu, HP pamanīja, ka šefam uz deguna ir liels pārsējs. ’ [3] ■

Kas te īsti notika?

-     Henriks… Henriks Peteršons, tā laikam tevi sauc?

[3]

Protams, viņai būtu vajadzējis doties taisnā ceļā mājās, ieiet dušā un censties nomazgāt šo šausmīgo vakaru, cik labi vien iespējams. Jau tikai doma vien par notikušo lika vēderam sarauties čokurā.

Jons, vai kā nu to vīrieti sauca, kaut kāda iemesla dēļ Rebeka bija pārliecināta, ka tas nav viņa īstais vārds, patiešām nebija nekāds Dāgs. Katrā ziņā ne tad, kad nonāca līdz vardarbībai. Tomēr zināmā mērā viņi piederēja pie vienas līgas, vienkārši instrumenti atšķīrās.

Runa bija par varu, par spēju kontrolēt otru cilvēku līdz sīkākajai detaļai.

Dāgs lielākoties bija paļāvies uz konfrontāciju un rupju spēku; Jons savā pieejā bija daudz izsmalcinātāks. Viņa mazajā pasaulītē vardarbība bija tikai garšviela izmantojama tāpēc, ka var izmantot. Kad vairs nav nekādas pretestības.

Tieši tas Rebeku laikam satrauca visvairāk.

Viņi bija tikušies vien pāris reižu, paspējuši parunāt pa telefonu un kopā paēduši vakariņas, bet Jons jau bija ieguvis pār Rebeku tādu varu, ka uzdrošinājās darīt to, ko darīja. It kā viņa neapzināti būtu raidījusi bezpalīdzības signālus. Neapzināti…

Kaut kādā mērā Rebeka jau pirmajā reizē sporta zālē bija uztvērusi, kas viņš ir par tipu, būtu muļķīgi to noliegt. Tomēr viņa nebija Jonu atraidījusi, gluži pretēji flirtējusi, uzposusies un braukusi pie viņa uz mājām, līdzko viņš pasauca. Piedzērusies un ļāvusi viņam pārņemt kontroli. Patiesībā vēlējusies, lai viņš to dara.

Un Henke atkal bija ieradies viņai palīgā. Izglābis Rebeku no viņas pašas.

*

Nolādēts!

Mirkli viņš domāja, ka tūlīt aptaisīsies. Pēc tam uznāca neapturama vēlme izplūst asarās.

-     Es… ēē… — HP nopīkstēja, bet Filips viņu pārtrauca.

-    Cst! Viņš uzlika lūpām pirkstu. Kopš šī brīža tu runāsi tikai tad, kad es atļaušu. Mums abiem šis tas jānoskaidro.

Viņš noliecās pār HP, necenzdamies slēpt pamatīgo zilumu zem

acs.

-    Domāju, ka iesākumā tev vajadzētu pastāstīt, kurš tevi nolīga, lai tu iefiltrētos pie mums.

Filips pacēla uzacis par zīmi, ka gaida atbildi.

-    Ēē… ko? HP nomurmināja, drudžaini pūlēdamies apspiest asaras un iedarbināt sāpošo galvu. Es gribēju teikt… nu… neviens mani nav sūtījis.

Filips īsi pamāja ar galvu.

-    Es būtu vilies, ja tu padotos tik viegli, Henrik.

Viņš ar žestu norādīja uz durvīm.

-     Par laimi, mēs labi pieprotam pierunāšanu.

Istabā ienāca Elrojs. Vienā rokā viņš turēja divus starta vadus, otrā automašīnas akumulatoru.

*

Viņa sēdēja īrētā mašīnā vienu kvartālu no mājas.

Jons nebija izcēlies ar runīgumu, pat ar seju pret grīdu ne. Tomēr pamazām viņa bija šo to sapratusi. Tur nebija nekāda DVD, kas varētu izlēkt no atskaņotāja, vai cietā diska, ko paņemt līdzi. Un iemesls bija vienkāršs: tas, ko viņa redzēja uz ekrāna, bija nevis ieraksts, bet dzīvā pārraide.

Trio tur atradās viena vienīga iemesla dēļ tāpēc, ka Jons to bija noorganizējis. Bezpalīdzīga maza lellīte gultā un trīs marionetes uz ekrāna. Viņai patiešām izdevās piesaistīt visfantastiskākos puišus…

Teorētiski trijotnes spēlītes varēja būt filmētas jebkur, tomēr Rebeka bija pārliecināta, ka šis nav tas gadījums.

Viņa bija pieļāvusi kļūdu. Tiesa, ņemot vērā apstākļus, kļūda bija gluži saprotama.

Rebeka bija nevis uzdevusi vispārīgus jautājumus par cilvēkiem uz ekrāna, cenšoties izvilināt kādu informācijas drusku, bet gan tūlīt atklājusi gan Henkes vārdu, gan to, ka tas ir viņas jaunākais brālis.

Jons nebija neko teicis, nebija pakustinājis ne vaibstu kopš brīža, kad Rebeka ļāva viņam piecelties no paklāja, līdz brīdim, kad aizcirtās dzīvokļa durvis. Tomēr viņa kaut ko bija uztvērusi mirklī, kad izrunāja Henkes vārdu. Mazu, nevilšu mikrokustību, ko vīrieša smadzenes nepaspēja apturēt. Izbrīnu, dusmas un kaut ko citu, krietni nepatīkamāku. Izteiksme pazibēja burtiski sekundes desmitdaļu, tomēr Rebeka bija to pamanījusi.

Aptuveni pirms pusstundas pie mājas durvīm bija apstājies melns mersedess un no tā izkāpis liela auguma vīrietis. Viņš bija izņēmis no bagāžnieka dažas mantas un, pirms Rebeka paspēja viņu kārtīgāk aplūkot, nozudis nama iekšienē.

Domājot par vīrieša stāju un apvaldītajām kustībām, viņa beidzot nonāca pie secinājuma Henke atradās šajā namā.

Bet tas vēl nebija viss.

«

Brālim draudēja briesmas.

Un tā bija viņas vaina.

*

Pirmais trieciens nešķita tik briesmīgs, kā viņš bija gaidījis. Piepešas asas sāpes, kas lika augšstilbu muskuļiem dažas sekundes raustīties krampjos. Tad tas beidzās.

Elrojs bija sācis tūlīt virs ceļiem, devis mazu iebiedēšanas triecienu, lai HP aptvertu situācijas nopietnību, kaut gan tas bija pavisam lieki. Viņš jau bija aptvēris. Nākamais trieciens nāks augstāk.

Velns parāvis, kā gan tie bija viņu atmaskojuši? Kurš izpļāpājās?

-     Nu, Henrik? Gan es, gan Elrojs ļoti vēlētos uzzināt, ko tāds cilvēks kā tu dara mūsu uzņēmumā, turklāt tieši šobrīd.

HP atvēra muti, bet tad saprata, ka Filips vēl nav beidzis.

-    Man jāteic, tu mani patiešām pievīli. Mēs visi likām uz tevi lielas cerības, Henrik.

Kaut kāda iemesla dēļ Filipa balss tonis radīja gandrīz tikpat stipras sāpes kā strāvas trieciens, un HP atkal bija tuvu asarām.

-    Tas nebija…

BAM!

Vēl viens trieciens, šoreiz ciskai pa vidu. Vēdera un cirkšņu muskuļi savilkās sāpju bumbā, un HP skaļi iestenējās.

FuuckH

Atvēris acis, viņš ieraudzīja Elroja ņirdzīgo seju. Šie čaļi bija nopietni sagatavojušies. Tomēr dīvainā kārtā ne jau bailes šobrīd bija stiprākās jūtas, drīzāk…

… bēdas?

It kā viņš bēdātos par to, ka pievīlis Filipu?!

Fucked up!

-     Es laikam neizteicos pietiekami skaidri, Henrik. Tu runāsi, kad es atļaušu, skaidrs?

HP pamāja.

-    Labi! Kā tu saproti, mēs tagad zinām par tevi visu. Maigi izsakoties, tev ir varena slava.

Filips uzmeta viņam pētošu skatienu, un HP iekoda mēlē, lai .ipspiestu impulsu atbildēt. Viņš taču negrasījās atkal sagādāt apmielinājumu Elrojam. Tas nelietis izskatījās gandrīz vīlies, noliecies par viņa kājām ar vadu katrā rokā.

-     Kā tu varbūt zini, mūsu uzņēmumam šobrīd ir ļoti sarežģīts periods, Filips turpināja. Ārpasaulē notiek lielas lietas, ļoti nozīmīgas mūsu nākotnei. Tur ir spēki, kas vēlas mūs apturēt, Henrik, u 11 vislabākais veids, kā to izdarīt, ir atsūtīt pie mums tādu kā tu. (iudru cilvēku bez sirdsapziņas, kurš ir gatavs darīt jebko, ja vien tas kalpo viņa interesēm. Vai tu saproti, ko es domāju?

HP atkal pamāja.

-     Labi, šķiet, ka mēs saprotamies.

Filips apmierināti pasmaidīja, un dīvainā kārtā tas HP gandrīz mazliet iepriecināja.

-Tad atgriezīsimies pie tā, ko jautāju sākumā: kurš tevi atsūtīja pie mums un kādi ir tavi uzdevumi?

*

Tad ko, pie velna, Henke te darīja?

Cik ilgi viņš jau bija Zviedrijā un kāpēc nebija devis ziņu?

Kas īsti bija mistiskais Jons, un kā viņš bija saistīts ar viņas nelaimīgo jaunāko brāli?

Domu spirāles Rebekas galvā pārtrauca telefona pīkstiens.

Cik tu vakar izskatījies stilīga!

Jauns draugs? Vai vecais par viņu zina?

Rebekas sirds sāka sisties mazliet straujāk, viņa nevilšus paskatījās apkārt un uzmanīgi ielūkojās atpakaļskata spogulī. Taču ārā joprojām bija agra svētdienas priekšpusdiena, uz ielas nemanīja ne mašīnas, n nogurušus suņu saimniekus.

Rebeka uzklikšķināja uz nosūtītāja numura un dažas sekunde» domāja, ko darīt. Niknas atbildes īsziņas diezin vai palīdzēs, to viņa jau bija izmēģinājusi. Un šķita, ka ari ignorēšanas taktika nedarbojas. Kaut kas bija jādara kaut kas tāds, kas liktu viņam saprast reizi pai visām reizēm.

Viņa atvēra izvēlni un pēc dažiem neierastiem klikšķiem iedarbināja interneta pārlūku. Pagāja desmit minūtes, līdz Rebeka atrada meklēto.

*

BAM!

Šoreiz trieciens trāpīja augstu cirkšņos.

No ķermeņa izplūda gaiss, vēdera muskuļi pārvērtās par krampju kamolu, un mirkli HP šķita, ka viņš apčurāsies. Asaras izsprāga no acīm, kamēr krampji lēnām pārtapa smeldzošās sāpēs.

Velns, cik tas bija sāpīgi! Vēl pāris tādu triecienu, un viņš būs gatavs pansionātam.

Taču Elrojs šķita mērķējam vēl augstāk.

-     Nākamreiz būs pauti, viņš noņirdzās.

No shit, Sherlock, kurš gan spētu to uzminēt…

Dīvainā kārtā HP joprojām nebija tik pārbijies, kā vajadzētu. Izbijies, jā, protams, taču nebija tādu panisku nāves baiļu kā Dubaijā. Divpadsmit voltu akumulators varēja radīt ellīgas sāpes, un trieciens sēkliniekos nebūt nebija iekārojams, bet no tā taču nemirst.

Vai arī mirst?

HP piesardzīgi paraustīja zīda lentes. Labums no trakajām konvulsijām bija tāds, ka cilpas ap rokām bija kļuvušas mazliet vaļīgākas. Atgūdams kontroli pār locekļiem, viņš grasījās tās pastiept vēl vairāk.

-    Tātad, Henrik, tu gribi, lai mēs noticam, ka tu izvēlējies iefiltrēties pie mums pilnīgi uz savu galvu? Uzņēmies viltus identitāti tikai tāpēc, ka tev piepeši uznāca briesmīgi liela vēlme dabūt darbu?

Abi vīri pie gultas kājgaļa nicīgi sasmaidījās, un HP izmantoja 1/,devību, lai mazliet pastieptu cilpas.

Viņa maska bija kritusi, viņi zināja, kā viņu sauc, tomēr palika l.uitājums: cik daudz viņi bija paguvuši noskaidrot nakts laikā? Vai viņi zināja, ka viņš ir Spēlētājs 128, turklāt tika apvainots Annas slepkavībā? Vai varbūt viņi bija aprobežojušies ar Henrika Peteršona identificēšanu?

Jāsaglabā vēss prāts, jāliek viņiem atklāt kārtis un vienlaikus jāizklāsta savs stāsts tik tuvu patiesībai, lai tas izklausītos ticami.

-    Tā arī bija. Pavisam godīgi! Kāpēc lai es melotu? Man vajadzēja ilarbu, biju dzirdējis par jums labas atsauksmes, bet jūs taču mani nepieņemtu ar tādu sodāmību… HP ieturēja pauzi, bet trieciena nebija. Mange, īstais Mange, ir aizbraucis, un es viņu vienkārši aizņēmos. Cilvēki uzlabo savus CVkatru dienu. Internets ir pilns ar i/,domātām identitātēm. No big deal

Trieciena joprojām nebija, un HP pārstāja raustīt cilpas. Izskatījās, ka Filips klausās viņa stāstā. Un kāpēc ne? Šoreiz viņš tiešām bija godīgs.

-    Viss, ko es darīju pie jums, bija pa īstam. Es darīju, ko spēju. Man patīk mans darbs, uzņēmuma ideja un… viss… viņš nekonkrēti pabeidza teikumu, uzmezdams skatienu Elrojam.

Uz dažām sekundēm iestājās klusums. HP nekustējās.

-Tu nenoliedzami izklausies patiess, Henrik, Filips domīgi sacīja.

HP pamāja. Tā nudien bija patiesība, sasodīta patiesība! Pirmo reizi mūžā viņam bija darbs, kas viņam patika, pastāvīga sieviešu sabiedrība un kaut kas līdzīgs nākotnei.

Divpadsmit voltu trieciens bija pamodinājis viņu no sapņa, atmetis atpakaļ realitātē, un, godīgi sakot, tas bija ellīgs atvieglojums. Viņam vairs nevajadzēs uzsākt katru dienu ar realitātes pārbaudi, lai nošķirtu īstenību no fantāzijas. Jautājums tikai: kas tagad notiks? Vai viņam tiks piedots?

Filips šķita mazliet atmaidzis. HP taču, par spīti visam, lieliski darīja savu darbu, bija ArgosEye golden boy.

-     Ļauj man izklāstīt domu, kas man ienāca prātā mūsu sarunas laikā, Henrik!

HP turpināja aizvien dedzīgāk māt ar galvu.

Izklāstīt, domu, ienāca prātā…

Izklausījās daudzsološi!

-     Manā iepriekšējā darbavietā Militārajā izlūkdienestā mums bija daudz darīšanu ar infiltrantiem jeb spiegiem, kā viņus dažkārt sauc.

HP galva turpināja kustēties augšup lejup, taču kustība lēnām sāka pierimt.

-    Vislabākie tie, kurus visgrūtāk atklāt, paši nemaz nezina, ka viņi ir spiegi. Šie cilvēki domā, ka viņu darbam ir labs mērķis, viņi nesaprot, ka viss ir tikai izrāde. Ka patiesībā ar viņiem manipulē spēki no ārpuses.

HP galva sastinga. Mute piepeši šķita pilna ar smiltīm.

-    Vai tā varētu būt, Henrik? Tu domā, ka tavs mērķis ir labs, bet aukliņas rausta kāds cits? Kāds, kurš ar tevi manipulē? Liek tev redzēt to, kā varbūt nemaz nav?

’*

Viņa ātri pierakstīja datus no telefona displeja uz lapiņas, kas karājās pie atpakaļskata spoguļa.

SALK. teni'sa halle rīt pulksten 12.30.

Tas bija agrāk, nekā viņa domājusi. Bet tikpat labi varētu to nokārtot pēc iespējas ātrāk. Viņa salocīja lapiņu un iebāza to džinsu kabatā, bet pēc tam atgriezās pie izlūkošanas.

Pulkstenis tuvojās pusdesmitiem. Rudais vīrietis bija iekšā jau vairāk nekā stundu, bet viņa joprojām nebija manījusi ne Henki, ne Jonu. Viss kvartāls šķita tieši tik miegains, kā Estermalmē ierasts, tomēr viņa nespēja atvairīt sajūtu, ka Henke ir nokļuvis nelaimē.

*

Elrojs noliecās pār viņu un mirkli ļāva starta vadiem satikties HP īleguna priekšā. Starp tiem izsprāga zila dzirkstelīte, un HP noraustījās, lai novērstu seju.

Filips nebija uzķēries uz viņa stāsta, un patiesībā tas nemaz nebija dīvaini. Viņš pats tik tikko zināja, kāpēc bija meklējis darbu ArgosEye.

Kā īsti bija radusies šāda ideja?

-     Nu, kā tev labāk patīk? Elrojs nomurmināja un atkārtoja triku ar vadiem pie deguna.

Vēl viena zila dzirkstele, šoreiz lielāka. Tad vēl viena.

ŠVIRKS.

Spoki galvā.

ŠVIRKS.

Tas, kā nav.

ŠVIRKS.

Tikai…

ŠVIRKS.

… sapnis?

Elrojs iesprauda vienu spaili HP nāsī, pārtraukdams zibšņus viņa galvā. Metāls bija ledaini auksts un gandrīz nomērdēja sāpes ādā. Tad Elrojs pārspīlēti lēni pārvietoja otru spaili pirmās virzienā.

HP locījās, drudžaini grozīja galvu, bet ieguva tikai dažu sekunžu atelpu.

Fuck, fuck, FUCKU

Elrojs uzlika celi HP uz krūtīm, piespieda viņu pie gultas un pavicināja brīvo vada galu viņam pie sejas.

Sarkans.

Tas nozīmēja, ka zilais jau ir vietā.

Šoreiz viņš nevarēs izlemt pats.

Abas tabletes reizē. Atvērt muti un norīt…

Spaile tuvojās viņa sejai. Viņam gandrīz nebija izvēles…

Uzvarēt vai mirt?

Sarkans vai zils?

Spaile jau bija gandrīz ldāt.

-     Ghourab Al-Bain! HP iesaucās mirklī, kad spailes satikās un viss satumsa.

Divdesmit deviņi / l’m out! Esmu brīvībā!

Balsis. Tādas kā satrauktas.

-     … tu dzirdēji, ko viņš teica?

-     Rurabs Al-Bein?

-     … par tādu grupu mēs neesam dzirdējuši…

-     … starptautiskas saites…

-    Tas var izgāzt visu operāciju…

-    Pārcelsim sapulci par dažām stundām, līdz zināsim vairāk. Es .1 (griezīšos pēc dažam minūtēm.

HP tīšām turēja acis ciet, kamēr veica ātru funkciju kontroli. Redze, dzirde, rokas un kājas šķita puslīdz okei. Kājstarpei vajadzēja būt sāpju centram, bet šķita, ka smadzenes ir izlēmušas pārtraukt savienojumu ar cirkšņiem, jo viņš nejuta gandrīz neko.

Viņš dzirdēja durvis atkal aizcērtamies, tad soļus, kas atgriezās guļamistabā. Šoreiz laikam nāca tikai viens cilvēks. HP palūrēja ar vienu aci, lai gūtu apstiprinājumu savai teorijai.

Pilnīgi pareizi, Elrojs bija nolikts sardzē, kamēr šefs devās pārbaudīt jaunās, satraucošās ziņas. Dažas minūtes labākajā mirstošā gulbja stilā acīmredzot iedarbojās drīz vien viņš dzirdēja soļus aizskanam priekšnamā un tad ūdenskrānu, kas iešalcās virtuvē.

HP piesardzīgi atvēra acis.

Istaba bija tukša.

Zīda lentes ap rokām, kas jau agrāk bija izrādījušas atslābuma pazīmes, nebija izturējušas viņa pēdējās konvulsijas, vajadzēja tikai dažas sekundes, lai atbrīvotu vienu roku. Lai kura no abām gaidām bija sējusi rokas, viņai noteikti vajadzētu zaudēt nozīmīti par mezglu siešanu, jo ar otru roku gāja vēl ātrāk, toties mezgli ap kājām bija krietni stingrāki.

Domāju, ka esam atraduši platjoslas operatoru. Šķiet, MayBey atrodas uz austrumiem no pilsētas. Skauju Mike

Elrojs grabinājās virtuvē; izklausījās, ka viņš darbojas ap kafijai automātu.

HP ar zināmām pūlēm atraisīja trešo mezglu. Palika vēl viena kāja. Lieliski, bet vai viņš paspētu izklibot priekšnamā un ārā pa ārdurvīm, pirms rudais gorilla viņu notvertu?

Divu stundu novērošana nebija devusi nekādus rezultātus.

Vienīgais ieguvums viņa bija izdomājusi, ko darīt ar tikšanos rīt. Nebija jau arī citu iespēju: ja viņa vilcināsies vai šķitīs kaut mazliet nedroša, viņš vienkārši turpinās, cerēdams, ka viņa pārdomās tāpat kā agrāk.

Taču šoreiz bija citādi, šoreiz Rebeka patiešām vēlējās tikt no viņa vaļā. Uz visiem laikiem!

Telefons iepīkstējās.

Viņš parāva zīda lenti, bet pēdējais mezgls negribēja padoties. Par laimi, meitenes bija izmantojušas tikai divas lentes, izvelkot katru caur gultas galu, lai varētu piesiet abas rokas un abas kājas. Kaut gan

mezgls joprojām bija sasiets ap potīti, HP vismaz bija atraisījies no gultas.

Viņš aptina lenti dažas reizes ap kāju un sasēja paviršā mezglā, lai uz tās neuzkāptu. Tad ar pūlēm izrausās no gultas un paspēra

pāris grīļīgu soļu pa guļamistabas grīdu. Šķita, ka savienojumi starp smadzenēm un diafragmu pamazām atkal sāk darboties, un viņš bija spiests iekost lūpā, lai neievaidētos no sāpēm.

HP pabāza galvu mazajā priekšnamā, bet ātri atvilka to atpakaļ.

Dzīvoklis bija krietni mazāks, nekā viņš domājis, Elroja mugura ,iiradās tikai pāris metru attālumā. Nekādu izredžu, ka viņš paspētu nokļūt līdz ārdurvīm, it īpaši šādā stāvokli.

Viņš atgriezās guļamistabā, apgāja ap divvietīgo gultu un ar ļuilēm nokļuva līdz aizvilktajiem aizkariem. Uzmanīgi tos pavilcis malā, HP loga vietā ieraudzīja stikla durvis, kas veda uz nelielu terasi. Viņš piesardzīgi paraustīja rokturi.

Aizslēgtas!

Fuck!

Tajā pašā mirklī HP uz roktura pamanīja drošības fiksatoru. Nospiedis mazo podziņu, viņš mēģināja vēlreiz.

YES!

Rokturis padevās, un HP atvēra durvis, cik klusu vien spēja. Centimetru pēc centimetra, līdz sprauga bija pietiekami liela, lai izlaistu vinu ārā.

»

Ak kungs, cik auksti!

Viņš bija gandrīz aizmirsis faktu, ka joprojām ir kails. Ārā droši vien bija pieci līdz desmit grādi mīnusā, turklāt pūta vējš.

HP ātri atskatījās pār plecu, bet šķita, ka pagaidām viņa bēgšana nav pamanīta. Viņš palūkojās pār terases margām.

Velns, cik augstu! Pieci stāvi līdz ielai, un ne mazāko dzīvības pazīmju apakšā. Nolādētā Estermalme! Lielākā daļa tās iedzīvotāju jau atradās ar vienu kāju kapā, bet pārējie noteikti svinēja Ziemassvētkus “laukos”, kas droši vien nozīmēja nelielu pili Sermlandē vai lieltirgotāja villu šērās.

Un kur bija kruķi, kad viņus patiešām vajadzēja?

Piepeši viņam aiz muguras ar brīkšķi atvērās terases durvis.

★

Jaunumi no Mikes izklausījās daudzsološi, taču šobrīd Rebekai bija jādomā par daudz praktiskākām lietām. Viņai jau labu laiku gribējās čurāt, un tagad vajadzība bija tik spiedīga, ka viņa gandrīz vairs nespēja mierīgi nosēdēt. Tuvumā nebija neviena atvērta veikala, un doma par tupēšanu renstelē, ja ārā ir mīnus seši grādi, nešķita necik vilinoša.

Tātad postenis būs jāpamet vismaz uz piecpadsmit minūtēm. Tas nebija gluži optimāli, bet vajadzībai ir savi likumi.

Rebeka 'iedarbināja mašīnu, ielika pārnesumā un lēnām noripināja no trotuāra malas. Pabrauca garām rudā vīrieša neatļautā vietā novietotajam mersedesam un jau grasījās pagriezties pa labi uz Strandvēgenu, kad piepeši pārdomāja.

Viņa apgriezās braukšanai pretējā virzienā un apstājās tieši aiz lielā merša. Vienalga, vai tā bija policistes intuīcija vai jebkas cits, taču kaut kas viņai teica, ka būtu prātīgi pirms aizbraukšanas aplūkot šo auto mazliet tuvāk.

Rebeka novilka rokas bremzi un izņēma mobilo telefonu.

*

Elrojs metās ārā pa terases durvīm.

HP neapdomājies pārkāpa pāri margām. Ieslīpi pāris metru zemāk atradās balkons, un, ja viņš iekārtos margās, varbūt varētu nolaisties lejā.

Viņš pagriezās ar seju pret ēku, ar pūlēm atlieca pirkstus un mirklī, kad Elrojs metās viņam virsū, mazliet palēcās un ļāva sev krist taisni lejup.

Tomēr HP bija aplam novērtējis kritiena ātrumu. Nosalušie pirksti īsti nespēja noturēt ķermeņa svaru, un viņš nevis palika karājamies pie margu apakšējās malas, bet uzreiz krita lejā.

Kaut gan HP piezemējās nelielā sniega kupenā, atsitiens bija pietiekami spēcīgs, lai aizsistos elpa. Pagāja vairākas sekundes, iekams viņš atjēdzās.

Paskatījies augšup uz jumta terasi, HP vairs nevienu neredzēja.

Ātri prom no šejienes!

Balkons bija garš un veda gar lielāko daļu mājas priekšpuses. HP pagāja garām dažiem logiem un nokļuva līdz lielām durvīm.

Sals svilināja ādu, ķermenis sāpēja gan no kritiena, gan strāvas triecieniem. Viņš pagriezās pret rūti un bungāja pa to ar abām dūrēm.

Iekšpusē parādījās pārbiedēta tantes seja.

-    Atver! — HP iesaucās. Atver, vecā!

Tante nekustējās.

Vai viņš pats būtu atvēris durvis pilnīgi kailam vīrietim, kurš piepeši nogāzies uz viņa balkona?

-     Mīļā kundze, atveriet! HP mēģināja vēlreiz.

Piepeši tante nozuda. HP paspēra dažus soļus atpakaļ un palūkojās pār malu.

Līdzīgs balkons divus stāvus zemāk. Varbūt…

Viņš atgriezās pie durvīm, piespieda seju pie rūts un pacēla roku, lai klauvētu vēlreiz, taču ātri atkāpās pie balkona margām. Caur rūti uz viņu skatījās Filips Argoss.

-     Nedari muļķības, Henrik! — Filips uzsauca, raustīdams durvju rokturi.

Blakus parādījās tante. Šķita, viņa rāda, kā atvērt durvju drošības fiksatoru. Aiz viņas vīdēja vēl kāds tumšs stāvs. Droši vien Elrojs.

HP ar pūlēm pārlika kāju pāri ledainajām čuguna margām. Ķermenis kļuva aizvien stingāks, pirksti jau bija nejutīgi.

-    Apdomājies, Henrik… mudināja Filipa balss otrpus durvīm.

Viņam bija taisnība, tur nekas nesanāks. Līdz lejai bija seši septiņi

metri, un, pat ja HP šoreiz izdotos iekārties rokās, bija vēl krietns gabals, ko krist.

Filips un tante šķita gandrīz kaujamies par rokturi. HP bija atlikušas ne vairāk kā dažas sekundes pārdomām.

Pēkšņi viņš pamanīja zīda lenti ap potīti. HP noliecās, lai to atsietu, bet dīvainā kārtā lente pavisam vienkārši noslīdēja pār pēdu. Droši vien aukstuma dēļ.

Viņš iebāza lenti starp spraišļiem un tad aptina vienu galu ap katru roku. Pēc tam pārkāpa pāri margām un pietupās.

Ar brīkšķi atsprāga durvis. Salā izvēlās divi augumi.

Slīdošas kājas, lāsti, rokas, kas sniedzās pēc viņa.

HP lēca…

*

Graboša skaņa lika viņai pacelt acis, taču skats caur vējstiklu bija ierobežots, un viņa redzēja tikai sniegu, kas bira lejup.

Rebeka tikko bija runājusi ar centrāli. Reģistrācijas numurs liecināja, ka mersedess ir uzņēmuma auto, reģistrēts uz ArgosEye vārda ar adresi vienā no Hētorjeta debesskrāpjiem. Tagad vajadzēja palūkoties, vai salonā nav manāmi kādi pavedieni. Viņa atvēra durvis un izkāpa ārā.

Dažus metrus tālāk atkal nobira sniegs, bet Rebeka nelikās zinis.

*

Rāviens bija stiprs, un šaurās zīda lentes iegriezās stingajās rokās.

HP juta, ka augšā kāds pavelk lenti. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Elroju, pārliekušos pār margām dažus metrus augstāk. Pāris mirkļu HP karājās pie fasādes gluži kā kaila lelle, kamēr tie mēģināja uzvilkt viņu augšā.

Tad viņam izdevās atbrīvot rokas un viņš nokrita pēdējos metrus līdz balkonam. Nolaišanās bija krietni mīkstāka nekā iepriekšējā reizē, taču šobrīd kājas jau bija tik nejutīgas no aukstuma, ka viņš tik tikko sajuta atšķirību.

HP netērēja laiku, lai klauvētu pie loga. Viņa vajātāji nebija muļķi; pat ja kāds viņu ielaistu dzīvoklī, tie jau gaidītu pie durvīm.

Iela joprojām bija pāris metru zemāk, taču nu jau viņš atradās uz zemākā balkona. HP taustījās gar fasādi, veltīgi meklēdams izeju.

Tad viņš pamanīja restorāna markīzes pirmajā stāvā.

*

Rebeka mēģināja caur tonētajām rūtīm saskatīt aizmugures sēdekli. Tas bija gandrīz neiespējami, kaut arī viņa salika plaukstas ap acīm.

Ar priekšējiem sēdekļiem nebija problēmu, taču tur diemžēl neatradās nekā interesanta. Pāris kartona glāzīšu un vakardienas avīzes, tas arī viss.

Sals aizvien pastiprināja viņas vajadzību, un Rebeka nolēma doties prom.

Nākamajā mirklī uz auto jumta nogāzās kāds ķermenis.

Trīsdesmit i Homecoming Atgriešanās mājās

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 22. decembrī pīkst. 17.26

Lietotājs: MayBey

Reizēm es fantazēju par slepkavību.

Sameklēt mazu bezvērtīgu mēslu. Parazītu uz sabiedrības ķermeņa, kurš

tikai gaida, lai to likvidētu.

Jūs varat izlemt. Vai man to darīt?

īkšķis uz augšu vai uz leju?

Es jau zinu, kāda būs atbilde.

Neviens no jums pat nemēģinātu mani apturēt.

Vai mani vispār var apturēt?

Vai sevi patiešām var pasargāt no kāda, kurš varbūt nemaz neeksistē?

Ierakstam ir 107 komentāri

*

Viņš sapņoja par putnu. Par melnu tuksneša kraukli ar milzīgiem spārniem.

Putns traucās viņa virzienā, kamēr viņš stāvēja uz jumta. Viņš redzēja, kā tas tuvojas, instinktīvi pacēla rokas pie acīm un paspēra dažus soļus atpakaļ.

Nākamajā mirklī viņš krita pār malu. Krita palēninājumā starp māju fasādēm, kur logi bija pārvērtušies par milzīgiem, zibsnījošiem ekrāniem. Ziņas viņu pārskaloja, piepildīja viņa galvu. Gandrīz lika aizmirst, ka zeme nāk aizvien tuvāk.

… būdams kārtības mīļotājs, es uzskatu, ka…

Apsveicam, Sevde! Mēs atveram…

… likums, kas neat…

Pēdējā laikā aizvien vairāk…

Ko autors nesaprot…

Hello Vanderlay industries…

Zviedrijai vajag jaunu…

Spridzinātājs pašnāvnieks!

… gatavs uzņemties atbildību…

Jūs skatāties ziņas…

… bezjēdzīgi…

Dressmann…

You are…

Terorists … Always… bumbas!

Playing

Balsis

Buzz

The

Un visbeidzot, tieši mirklī, pirms viņa smadzenes aptvēra, kas notiks, mirklī, pirms viņa sapņu ķermenis sašķīda pret asfaltu…

Geim

Geim

Geim

Viņš vairākkārt modās un krita atpakaļ miegā. Pagāja krietns brīdis, iekams realitāte kļuva daudzmaz saprotama.

Gulta bija pazīstama tāpat kā istaba, kurā viņš atradās. Ļoti pazīstama, un pāris sekunžu viņš domāja, ka joprojām sapņo. Taču tad sāpes viņu panāca. Arī sapnī varēja just sāpes, taču šīs bija the mother of all pains1 .

Galva, diafragma, cirkšņi, rokas, kājas, pēdas un plaukstas… Uz miesas nebija nevienas vietas, kas nesāpētu. Tātad viņš bija pamodies.

Jautājums tikai: kā, ellē, viņš te nokļuvis?

Lēnām atvērās durvis, un pa tām ielūkojās pazīstama seja.

-     Sveiks, Henke, viņa klusi sacīja.

*

Rebekai, protams, būtu vajadzējis taisnā ceļā aizvest viņu uz slimnīcu. Taču Henke bija lūdzies, lai viņa to nedara.

-    Tikai ne uz slimnīcu, lūdzu! Ar mani būs cauri, ja es iekļūšu reģistros. CAURI, tu saproti?

Tāpēc viņa bija aizvedusi Henki mājās, palīdzējusi viņam uzvilkties līdz dzīvoklim un iedevusi dažas no savām stiprākajām miegazāļu tabletēm.

Henke gulēja nemierīgi, vairākas reizes pamodās, runāja par tuksneša kraukļiem, Dressmann un citiem nesakarīgu murgu tēliem.

Patiesībā viņai būtu jāuztraucas, tomēr bija tik jauki redzēt Henki šeit, dzīvoklī, drošībā…

Visticamāk, Henkes stāvoklim bija kāda saistība ar viņas pašas katastrofālo vakaru pie Jona. Nevajadzēja būt Einšteinam, lai saprastu, ka Jons noteikti ir briesmīgi pārskaities uz viņu un acīmredzot izgāzis dusmas uz Henki.

Nu kāpēc viņa izpļāpājās, ka Henke ir viņas jaunākais brālis!?

Labi pastrādāts, Normēna!

*

Varēja būt ari labāk…

Viņš bija atmaskots, spīdzināts, vajāts un gandrīz nosities, tēlojot zirneklcilvēku Estermalmē.

»

No otras puses, bija jauki atkal redzēt Beku. Tikai… cik daudz viņai var stāstīt?

HP bija mēģinājis jau vakar, taču sāpes apvienojumā ar tabletēm bija aizmiglojušas viņa domas.

Būs jāmēģina vēlreiz, Beka to bija pelnījusi. Galu galā māsa taču bija izglābusi viņam dzīvību. Kāda neticama veiksme, ka viņa tur gadījās!

Tā gan nebija pirmā reize, kad karma pārsteidza HP, tāpēc vajadzēja vienkārši pateikties un to pieņemt.

Viņš piecēlās no gultas un paspēra dažus nedrošus soļus pa grīdu. Nebija nemaz tik traki. Patiesībā veicās pat labāk, nekā viņš bija gaidījis.

HP atvēra durvis, lai aizklibotu līdz dzīvojamai istabai, bet priekšnamā sastapa Beku. Viņai mugurā bija virsjaka.

-    Ei, tu esi augšā?

-     Mhm, jūtos mazliet labāk. Mums vajag parunāt…

-     Ļoti labprāt! Bet man vispirms kaut kas jānokārto, kāda lieta, par kuru vajadzēja parūpēties jau sen. Tikai dažas stundas, labi?

-     Labi, HP nomurmināja.

Pārvarējis nogurumu, viņš pavadīja Beku līdz durvīm.

Rebeka sajuta brāļa vilšanos.

-     Es drīz atgriezīšos, viņa sacīja, uzlikdama cepuri un uzvilkdama cimdus. Tikmēr jūties kā mājās. Tu zini, kur viss atrodas.

Viņa ātri izslīdēja pa durvīm, tomēr pusceļā apstājās kāpnēs.

-     Neuztraucies, brālīt. Kā tu tur teici? I will clean it all up!2

-     'Them… viņš nomurmināja. I will clean them up.3

Taču Beka jau bija nozudusi.

*

Viņš sēdēja tālākajās tribīnēs, tikai dažas rindas no kortiem, savu spēcīgo muguru pagriezis pret viņu. Divi zēni no vecākajām ģimnāzijas klasēm spēlēja tenisu, bet Rebekai nebija ne jausmas, kurš ir vadībā. Teniss viņu nekad nebija interesējis.

Rebeka lēnām nokāpa pa kāpnēm, ieslīdēja solu rindā aiz viņa, mierīgi atlocīja vienu no zilajiem sēdekļiem un apsēdās. Viņš joprojām bija pilnībā pievērsies spēlei un šķita Rebeku nemanām.

-    Velns!

Viens no pusaudžiem zaudēja vienkāršu servi, un Rebeka dzirdēja, kā vīrietis noņurdas. Viņa balss lika sirdij sisties mazliet stiprāk.

Mieru…

Viņa dziļi ievilka elpu, lai savaldītos.

-     Sveiks, Tobīas! pēc mirkļa Rebeka dzirdēja sevi sakām.

a

Viņš apgriezās un acumirkli izskatījās gandrīz nobijies. Nevienam policistam nepatika, ka viņu pārsteidz.

-     Beka! Ko tu te dari?!

Viņa neatbildēja.

Vīrietis ātri paskatījās apkārt tribīnēs, tad nervozi palūkojās uz laukumu.

-    Sasodīts, Beka! Tu nevari tā vienkārši uzrasties… Mans puika ir te!

Rebeka paraustīja plecus.

-     Nav taču nekā dīvaina, ja divi bijušie kolēģi apsēžas un parunā par darbu. Lai gan tu pameti miesassargus jau pirms kāda laika, mans šefs joprojām ir tavs kaimiņš un labākais draugs, vai ne? BFF vai kā nu tur jaunieši saka? Viņa ar žestu norādīja uz laukumu.

Vīrietis atkal sagrozījās, it kā sēdeklis spiestu viņa milzīgo augumu.

-     Bet tu taču saproti… es domāju, mums taču…

-     Bija sakars?

-    J-jā… tieši tā! Viņš pamāja ar galvū un pameta nervozu skatienu uz laukumu, kur viens no zēniem grasījās servēt.

-     Par to mēs esam pilnīgi vienisprātis, Tobe. Mums bija sakars, bet nu tas ir galā, un es gribu, lai tu izbeidz braukāt gar manu māju ar patruļbusiņu un sūtīt īsziņas uz manu mobilo, skaidrs?

Viņš skatījās uz Rebeku, neko neatbildēdams, bet policista skatienam nebija efekta. Rebeka pagriezās pret laukumu, kur bija atsākusies spēle.

-     Izskatās pēc laba mača. Varbūt man vajadzētu sākt vairāk interesēties par tenisu. Vai pēc pāris nedēļām nebūs liels jaunatnes turnīrs Karaliskajā tenisa hallē? Es varētu piekāpt un stādīties priekšā tavai sievai vai arī pieklauvēt pie jūsu mājas Nesbī parkā. Sveiki, es esmu

Rebeka, man vēl nesen bija sakars ar jūsu vīru, bet viņam ir grūti \iiprast, ka tas beidzies…

Vīrieša žokļi sakustējās, viņš saknieba lūpas baltā svītrā.

-    Okei!

-    Piedod? Es īsti nedzirdēju, ko tu teici, Tobe?

-     Okei, es sapratu! — viņš nošņācās.

Vīrietis pameta vēl vienu skatienu uz laukumu un tad pārvilka plaukstu pār īsajiem, gaišajiem matiem.

-    Tu vairs no manis nedzirdēsi ne zilbes, goda vārds, bet tagad ej! Jūnatans ir ļoti jūtīgs uz tādām lietām, man un Jennijai tikko ir izdevies salabt. Mēs ejam uz ģimenes terapiju, Beka!

-    Jā, šķiet, ka tu to ņem nopietni, Rebeka viņu pārtrauca. Es tūlīt iešu, bet vispirms gribu saņemt atbildi uz vienu jautājumu. Es zinu, ka tu esi runājis par mani ar saviem večiem, galu galā policisti ir policisti…

Vīrietis izvairījās no Rebekas skatiena, tomēr viņa turpināja:

-     Es gribu zināt, vai kāds no taviem vienības biedriem nav īpaši veikls uz datoriem? Pietiekami veikls, lai zinātu, kā izveidot sarežģītu anonimitātes aizsegu? Un turklāt ļoti labi izsakās rakstiski?

-     Ko? — Tobīass skatījās uz viņu.

-Tu dzirdēji! Un neizliecies, ka neesi lasījis tās draņķības, ko par mani raksta, Rebeka atcirta. Vai kāds tavā tuvākajā lokā nav neparasti gudrs datorlietās?

-    Tēti! atskanēja sauciens no laukuma puses.

Rebeka un Tobīass reizē pagriezās pret laukumu.

Izskatījās, ka mačs ir beidzies; viens no pusaudžiem stāvēja pie tribīnēm tieši pretī viņiem. Līdzība nebija gluži uzkrītoša, atšķirībā no tēva Jūnatans bija slaiks, gariem, taukainiem matiem un stipri pūtainu seju.

-     Mēs beidzām, Jūnatans neapmierināti sacīja.

-     Labi, dēls… nu, ē…

-     Mani sasita trīs setos, vai tagad varam braukt mājās?

Zēns uzmeta Rebekai pētošu skatienu.

-     Protams. Ej uz dušu, es piebraukšu mašīnu.

Tobīass piecēlās, un Rebeka darīja tāpat.

Jūnatans lēnām slāja uz ģērbtuvju pusi, bet ik pa brīdim atskatījās pār plecu.

-     Nu? Rebeka sacīja, cenzdamās turēties Toblasam līdzi augšup pa kāpnēm.

Līdzko viņi bija nokļuvuši ārpus zēna redzesloka, Tobīass apstājās un šķita dažas sekundes apdomājamies.

-     Pēters, — viņš īsi sacīja. Pēters Glads.

*

Cik ilgi viņi bija zinājuši?

Dienu, divas? Varbūt veselu nedēļu vai ilgāk?

HP mēģināja atcerēties visas sarunas, kurās viņš piedalījies ArgosEye. Centās sadalīt katru komentāru līdz sīkākajai detaļai, lai uzķertu kādu pavedienu. Vai viņi bija zinājuši patiesību visu šo laiku, jau kopš pirmās dienas?

Viņš bija diezgan pārliecināts, ka tā nav. Lai cik rūpīgi pārķemmētu pēdējās nedēļas, HP nonāca tikai pie viena secinājuma: maska bija kritusi bēru dienā.

Stofe, protams, bija pirmais kandidāts vaininieku sarakstā. Čalis galu galā bija saticis īsto Mangi un sajutis aizdomas jau tajā brīdī, kad padzirdēja par ArgosEye jauno darbinieku. Bet nevarēja izslēgt arī citas iespējas…

Vai Rilke varētu būt iesaistīta? Vai viņš Rilkei bija kaut ko pateicis, nejauši izpļāpājies omulīgajos brīžos dīvānā viņas mājās?

HP nespēja neko tādu atcerēties, tomēr nevarēja arī noliegt, ka aizvadīto nedēļu dubultspēle ir stipri nogurdinājusi viņa psihi. Viena maza pārteikšanās bija viss, kas vajadzīgs. Vārds vai kāda neatbilstoša detaļa. Rilke noteikti bija pietiekami gudra, lai to uztvertu.

Piemēram, tas, ka viņš bārā piepeši sāka dzert vodku, lai gan viņam vajadzēja tēlot atturībnieku.

Varbūt Rilkei nepatika tas, ko viņš bija darījis ar Sofiju, nākamajā dienā viņai uznāca greizsirdība un viņa izpļāpājās Filipam? To diemžēl nevarēja izslēgt.

Turklāt bija vēl kāda lieta.

Viņš atradās Bekas dzīvoklī, un to Spēle droši vien regulāri novēroja. Kamēr viņš bija šeit, viņam draudēja briesmas.

Un arī Bekai.

Pārnākusi mājās, Rebeka atrada viņu pie datora.

Atspiedis galvu plaukstās, Henke bija cieši aizmidzis. Viņa palīdzēja brālim nokļūt līdz gultai un apsedza viņu, bet pēc tam apsēdās tajā pašā krēslā pie datora.

Monitorā bija atvērta Sabiedrības balstu lapa.

Šonakt strādāju.

Maukas, suteneri, dzērāji, narkomāni un citi parastie pilsoņi ar savām sasodītajām tiesībām. Šķiet, ka pilnmēness padara ļautiņus vēl trakākus nekā parasti. Man ir līdz kaklam. Ap trijiem sāka līt un salašņas aizvilkās atpakaļ uz savām migām. Kādu dienu nāks kārtīgs lietus, kas izskalos atkritumus no ielām. Pavisam drīz…

Vai jūs saprotat, ko es domāju?

Vai tu saproti, Regīna?

Trīsdesmit viens i … control is better … kontrole ir labāka

—    Hallo?

-     Labvakar, draugs, es tikai gribēju sazināties, kā norunāts.

-     Nu, kā veicas?

-     Šobrīd varētu teikt, ka viss ir līdzsvarā. Tuvākās dienas būs izški-

>

rosās.

*

Beidzot viss sāka risināties vēlamajā virzienā.

Lietā bija iesaistījusies arodbiedrība, un viņas advokāts naski apstrādāja gan prokuroru, gan izmeklētājus. Romāns ar Tobi bija izbeigts uz visiem laikiem, turklāt Rebekai šķita, ka viņa zina, kas ir noslēpumainais MayBey.

Pēters Glads, Tobes vietnieks, nelietīgā Sudānas diplomāta Sikstena brāļadēls, ar mājas adresi Līdingē, uz austrumiem no pilsētas, tieši saskaņā ar Mikes aprakstu.

Patiesībā Rebekai gribējās sev iespert par to, ka viņa jau uzreiz nebija pārbaudījusi šo pavedienu. Tas vecis taču bija muldējis par savu brāļadēlu, kurš lieliski pārzinot policijas amoralitāti. Nu protams! Tagad viss šķita kristālskaidrs.

Acīmredzot Pēters Glads no tēvabrāļa Sikstena un sava atraidītā priekšnieķeļa bija padzirdējis nostāstus, cik briesmīgs cilvēks ir Rebeka Normēna, un izmantojis situāciju, lai radītu interesi par saviem ierakstiem. Tas nenoliedzami bija nostrādājis. Pēdējam MayBey ierakstam bija vairāk nekā simt komentāru un droši vien simtiem reižu vairāk lasītāju. Tikai atšķirībā no agrāk kariķētajiem personāžiem tieši viņai Pēters Glads bija burtiski uzēdies.

Kā vēstīja droši avoti, šis Pēters bija dīvains putns. Bez draudzenes, visu laiku pavadīja vai nu darbā, vai trenējoties nākamajām TCA sacensībām. Toughest Cop Alive bija tāda kā daudzcīņa policistiem stieņa spiešana guļus, šķēršļu skrējiens, peldēšana un kross. Noteikti vajadzēja īpašu psihi, lai ar to nodarbotos.

Bet vai viņš bija tik “īpašs”, lai kvernētu narkomānu autiņā pie viņas namdurvīm? Un pēc tam viņu gandrīz sabrauktu?

Uz šo jautājumu joprojām nebija atbildes.

Rebeka stāvēja Ziemassvētku pircēju pūlī veikalā, kas, par spīti plašumam, šķita gan šaurs, gan piesvīdis. Siltās jakās iespīlētos pircējus bija pārņēmis skaidri manāms pirmssvētku izmisums, pārdevēji skraidīja, it kā skrejceļi uz grīdas būtu īsti, nevis tikai uzzīmēti.

Līdzko Henke bija ieminējies, ka viņam vajag drēbes, Rebeka bija atsteigusies uz pilsētu. Viņa zināja, ka agri vai vēlu būs spiesta pastāstīt par Jonu, milzīgo ekrānu un katastrofālā randiņa sekām, taču kaut kāda iemesla dēļ vēlējās nogaidīt.

Arī Henke nešķita pārāk ieinteresēts pavēstīt savu stāstu. īss Āzijas atvaļinājuma kopsavilkums bija viss, ko brālis līdz šim piedāvājis. Ne vārda par to, kā viņš kails uzradies Estermalmē, un saprotamu iemeslu dēļ Rebeka īpaši neuzstāja. Pietiktu ar vienu vienīgu pretjautājumu, kā viņa pati tur gadījusies, lai viņa būtu spiesta visu izstāstīt. Paskaidrot, ka, visticamāk, ir bijusi par iemeslu tam, ka viņš nokļuvis briesmās un gandrīz nosities.

Tomēr Rebeka nevarēja noliegt, ka viņu ļoti interesē Henkes stāsts: kad, kur un kā viņš atgriezies mājās, kādā veidā viņš pazīst Jonu un kā gan abu pasaules varēja tik pēkšņi un briesmīgi sadurties?

Rebekai vajadzēja pusotru stundu, lai sagādātu visu nepieciešamo. Kad viņa beidzot iespiedās pārpildītajā autobusā, abas rokas bija pilnas ar plastikāta maisiņiem. Un nu viņa bija spiesta paņemt visu labajā rokā, lai ar kreiso varētu pieturēties.

Bet Henkem vismaz nesals.

Pavisam pieci tūkstoši kronu apvienota Ziemassvētku un dzimšanas dienas dāvana.

-Te nu gan ir biezs, viņai blakus mundrā balsi ierunājās kāds vīrietis.

-Jā, karsti arī…

Rebeka palaida vaļā stangu, lai atpogātu drēbes, taču gandrīz nokrita, kad autobuss veica negaidītu manevru.

-     Es varu paturēt jūsu maisiņus, ja vēlaties? sacīja vīrietis.

Mirkli Rebeka šaubījās. Ļaut svešiniekam turēt viņas saiņus?

Taču autobusa apkures sistēma darbojās uz pilnu jaudu, un viņa

jau juta sviedrus ritam starp lāpstiņām. Līdz nākamajai pieturai vēl bija kāds gabals, turklāt te bija tik šauri, ka vīrietis nepaspētu nekur aizmukt. Cilvēks taču varēja piedāvāt palīdzību bez ļauniem nodomiem, vai ne? Kur gan bija viņas Ziemassvētku gars?

Starp citu, vīrietis it nemaz neizskatījās pēc tipa, kas spertu mantas autobusos. Drīzāk viņš atgādināja kādu kolēģi, kaut kas viņa miesasbūvē un stājā šķita pazīstams.

Rebeka gan viņu nepazina, bet tam nebija lielas nozīmes. Stokholmā bija vairāk nekā tūkstoš piecsimt policistu, daudzi bija sākuši strādāt pēc viņas, un kopš pāriešanas uz Drošības policiju viņa aizvien vairāk zaudēja kontaktus ar policijas publisko daļu.

Kādu mirkli Rebeka apsvēra, vai nepajautāt vīrietim skaidri un gaiši, tomēr nolēma to nedarīt.

-     Paldies, viņa visbeidzot sacīja un uzsmaidīja viņam, sniegdama maisiņus. y

Vīrietis atbildēja uz smaidu un veica ātru rokādi ar savu maisiņu, paņemdams viņējos.

Rebeka atraisīja šalli, atpogāja jaku un izpūta karstu gaisu.

Cik jauki!

*

Runa bija par kontroli ne vien attiecībā uz informācija plūsmu internetā, bet arī pašā uzņēmumā. Droši vien akcijas.

Annai Argosai piederēja ArgosEye kontrolpakete un līdz ar to arī pēdējais vārds. Lai kādi būtu Filipa kā izpilddirektora fantastiskie plāni, viņš vienmēr būtu spiests lūgt atļauju valdei. Citiem vārdiem sakot, Filips pastāvīgi atrastos bijušās sievas rokās.

Ziņojumā bija pieminētas baumas par kotēšanu biržā. Varbūt l ilips vēlējās to darīt, bet Anna pretojās? HP bija apsvēris šo teoriju jau agrāk, pirms pats iesaistījās uzņēmumā.

Galu galā ArgosEye bija Annas mūža darbs, Filips pats to bija teicis bērēs, un varbūt viņa nebija gatava atdot kontroli? Tikpat alerģiska pret svešu īpašnieku interesēm kā vecais Ingvars Kamprads1 , lai cik stipru kases šķindoņu nozīmētu kotēšana biržā.

Bet ja nu Anna atdotu galus un visu mantotu Monika?

Kaut kāda iemesla dēļ HP šķita, ka vecākā māsa būtu daudz pakļāvīgāka. Viņš bija pārliecināts, ka aiz savas nedraudzīgās izteiksmes Monika slēpj bailes no Filipa. Nebija jau arī nekāds brīnums…

Bēru vakara gaisotnē bija jaušams kaut kas savāds. Tobrīd viņam bija licies, ka visi dzīro kā traki, domādami, ka pasaule iet uz galu. Bet, iespējams, tā bija tikai daļa patiesības. Ja kāda pasaule pazūd kapā, vai tas nenozīmē, ka piedzimst cita?

Filips bija devis mājienus, ka notiek kaut kas liels, aicinājis grupu vadītājus uz sanāksmi par spīti tam, ka bija svētdiena. Un grupu vadītāji bija ne tikai mazie karaļi, bet arī akciju īpašnieki, par to Bīnss bija izpļāpājies tovakar, kad viņi ēda picu. Tātad, lai kas tuvākajās nedēļās notiktu ar uzņēmumu, tas noteikti ietekmētu

vinu maciņus.

>                       )

Jo vairāk HP par to domāja, jo vairāk detaļu atcerējās. Rilke bija apskatījusi mansarda dzīvokli, Dejans šķirstījis Maserati brošūras. Tad vēl Bīnss ar visām savām muļķīgajām runām un slavenais Stofe, kas labi iededzis atgriezās no gara ārzemju ceļojuma. Varbūt viņš bija ciemojies kādā mazā, tumšā Persijas līča valstī un nogādājis tur somu ar naudu? Pateicies Bruno Hamelam, aka Vensānam, the Ladykiller, par viņa pakalpojumiem?

HP varēja saprast, ka darbabiedri ir pārskaitušies uz viņu. Okei, viņiem bija uz to visas tiesības, galu galā viņš bija pievīlis viņu uzticēšanos. Bet ķerties pie elektrošoka!?

Nē, te kaut kas brieda. Kaut kas liels.

Un vienīgais veids, kā to noskaidrot, bija apciemot Argosu vecāko māsu.

Turklāt viņam bija jātiek prom no šī dzīvokļa. Jānovērš viņu skatieni no Bekas.

*

Rebeka tik tikko bija paspējusi ienākt pa durvīm, kad HP jau ķērās pie maisiņiem. Novilka sporta tērpu un T kreklu, ko bija aizņēmies no māsas, norāva cenu zīmes jaunajām drēbēm un uzstiepa tās mugurā.

-    Vai tu jau tūlīt laidies? Es biju domājusi, ka mēs iedzersim kafiju, mums ir tik daudz, ko pārrunāt…

Rebeka izklausījās vīlusies, taču viņam nebija izvēles.

-    Sorry, bet, kā tu pati vakar teici, man kaut kas jānokārto. Tas nevar gaidīt.

-     Bet vai tu tiešām jūties labi? Varbūt man iet līdzi?

-    Nē, HP mazliet par asu atcirta. — Tas man jānokārto pašam, Beka, viņš maigāk piebilda.

Rebeka uzmeta brālim pētošu skatienu.

-     Labi, bet tu vismaz varētu paņemt līdzi manu mobilo, lai es varu tev piezvanīt.

-     Protams, HP atteica, paņēma telefonu un iebāza vienā no dūnu jakas daudzajām kabatām.

Taču, pirms atstāja dzīvokli, viņš to atkal izvilka no kabatas un aši iebāza starp micēm cepuru plauktiņā.

Nokļuvis līdz pirmajam stāvam, HP uzmanīgi pabāza galvu pa ārdurvīm un pārlūkoja ielu abos virzienos. Tad metās laukā un ieskrēja parkā ielas pretējā pusē.

Sadauzītais ķermenis protestēja jau pēc divdesmit metriem. Tā nebija laba zīme.

Piepeši HP šķita, ka aiz muguras dzird soļus. Viņš strauji apstājās un paslēpās aiz koka.

Taču tur bija tikai kāda paveca sieviete, kas izvedusi pastaigā suni.

Viņš ļāva tantei paiet garām un tad piesardzīgi turpināja ceļu pa taku Frīdhema laukuma virzienā.

Kad HP izkāpa no metro pie Rūpstēnas, jau bija sācis satumst.

Uz perona stāvēja četri cilvēki, neviens no tiem nešķita bīstams, neviens viņam nesekoja.

HP bija licis lietā visus savus labākos aģenta trikus gan Frīdhema laukumā, gan Centrālajā stacijā. Ielēcis vilcienā, nobraucis vienu pieturu, tad aizbraucis atpakaļ, iekāpis kādā citā vagonā un meties ārā mirkli pirms durvju aizvēršanās. It kā visam vajadzētu būt kārtībā. Tomēr HP nogāja vienu apli līdz taksometru pieturai ielas līmenī, tad uzkavējās kioskā, līdz dzirdēja mazo vilcienu tuvojamies pār Līdinges tiltu, un nogaidīja līdz pēdējai sekundei, pirms metās skriet augšā pa kāpnēm.

Nūjā, skriet… Viņam joprojām sāpēja viss ķermenis, tāpēc solis nebija tik ātrs kā parasti. Infrasarkanais sensors uzgaidāmajā zālē šķita salūzis, jo viņš bija tikai dažus decimetrus no giljotinēšanas automātiskajās durvīs, kad izkliboja uz perona.

Nolādētais dzelzceļš!

»

HP nebija braucis pa šo maršrutu kādus piecus gadus; savulaik Klasēm bija īrēts vienistabnieks Lāršbergā un viņi tur reizēm rīkoja ballītes pēc vakara pilsētā.

Viss joprojām izskatījās tāpat, gluži kā vecu filmu dekorācijās. Vīnsarkani plīša sēdekļi, cēlkoks un zem katra loga skārda brīdinājuma zīmes ar anahronisku tekstu: “Esiet tik laipni un neliecieties ārā pa logu.” Te izskatījās un oda kā piecdesmito gadu filmās.

HP izlēca no vilciena vienu pieturu pirms mērķa, aizsmēķēja cigareti un atlikušo ceļu gāja kājām.

Klusas savrupmāju ieliņas, kur sasnigušais sniegs apslāpēja visas skaņas. Svečturi, Ziemassvētku lampiņu virtenes un televizoru ekrāni mirdzināja gaismu līdz pat ielai.

Viņas māja atradās kādas šķērsielas galā.

HP vispirms nopētīja ielas malā atstātās automašīnas. Tikai divas no tām bija gandrīz tīras no sniega, un tas nozīmēja, ka tās te novietotas aizvadītās pusstundas laikā. Abas bija tukšas. Pārējās mašīnas bija tā iesnigušas, ka noteikti stāvējušas te vismaz diennakti; ja arī kāds no tām spiegoja, viņš noteikti bija nosalis stīvs un akls.

Drošībai dēļ HP devās pa apkārtceļu, izvēlējās paralēlo ielu un pēc tam brida pa slikti notīrīto veloceliņu, kas savienoja abas ielas, beidzot tuvodamies viņas mājai.

Sveču liesmiņu plivināšanās logos nozīmēja, ka viņa noteikti ir mājās. HP uzmeta pēdējo skatienu tumšajai ielai. Viss šķita mierīgi.

HP piezvanīja pie durvīm. Dzirdēja priekšnamā tuvojamies soļus, ieraudzīja tumšu ēnu apsarmojušajā stiklā. Nograbēja atslēga.

-     Es jau gaidīju, ka tu uzradīsies, viņa pasmaidījusi teica.

Trīsdesmit divi i Do not feed the Troll! Nebarojiet trolli!

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 23. decembrī pīkst. 19.11

Lietotājs: maybey

Es atradu meklēto.

Mazs, bezvērtīgs mēsls, parazīts uz sabiedrības miesas, bez kura mēs noteikti varētu iztikt.

Varam saukt viņu par Henriku…

Ierakstam ir 116 komentāri

Tātad tas draņķis nepadevās?

Vai nu Tobe nebija neko teicis par viņu tikšanos, vai arī Pēters Glads bija tips, kurš neuztver brīdinājumus nopietni. Bet varbūt viņa attieksme bija atkarīga no tā, kurš tos izteica?

Pāris minūšu laikā Rebeka izveidoja lietotāja profilu, tad uzrakstīja īsu ziņu, pārbaudīja pareizrakstības kļūdas un to publicēja.

Šo taču tam idiotam vajadzētu saprast?

Atšujies vienreiz, MayBey, es zinu, kas tu esi, un, ja neizbeigsi, es ieradīšos tevi apciemot!

Sveicieni,

Regīna Pareizā

*

Dīvainā kārtā viņa bija vienkārši ielaidusi HP. Bez kādiem jautājumiem. Piedāvājusi tēju un apsēdinājusi viņu dīvānā.

No ārpuses māja ne ar ko neatšķīrās no citām parastām septiņdesmito gadu ēkām, toties tās iekārtojums bija mazliet dīvains. Balta glazūra un olu tempera, kaut kādas abstraktas krāsainas gleznas pie sienām vai pieslietas gar grīdlīstēm. Un visam pāri viegla lineļļas un vīraka smarža. Te bija jūtama instant mindfulness', papildināta ar dīvainu, augšup vērstu apgaismojumu un noslēpumainiem modeļiem, kas lēni griezās pie griestiem. Trūka tikai diska ar vaļu dziesmām. Helmūts Loti2 interpretē Mobiju Diku Absolut Shamu vai kaut kas uz to pusi.

-    Tu droši vien prāto, kāpēc es neesmu izbrīnīta, sacīja Monika Grēgeršone, atgriezusies ar mazu koka paplāti, uz kuras par vietu cīnījās divas tējas tases un cepumi.

-     Mm…

HP dzesējot pūta uz tēju, tomēr drīz vien bija spiests nolikt tasīti, lai neapdedzinātu pirkstus. Tasītes bez osiņām! Noteikti very fengshui3 , taču ne gluži praktiski, ja vien cilvēkam nav mazohistisku noslieču.

-    Tev piemīt kaut kas īpašs, es to sajutu jau pirmajā reizē, kad ieraudzīju tevi uzņēmumā. Tava aura ir citāda, stiprāka. It kā tu tur atrastos īpašu iemeslu dēļ.

Monika atvairīdamās pamāja ar roku.

-     Nē, tev nav jātēlo pieklājība un jāizliekas, ka es tev nešķietu jukusi. Viss ap mums sastāv no enerģijas, ne jau es to saku, bet Einsteins. Tomēr mums Rietumu pasaulē ir bezgala grūti pieņemt to, ka šīs enerģijas mūs ietekmē. Un to, ka mēs paši ietekmējam cilvēkus sev tuvumā. Es pie tā jau esmu pieradusi, tāpēc mēs varētu pārlēkt tērzēšanai un ķerties pie lietas. Tu vari izlikties, ka mani ir apbūris tavs smaids un esmu nolēmusi tevi uzticēties…

Viņa iedzēra malku tējas un ļāva HP dažas sekundes sakopot domas.

-    Tagad es gribu zināt, kāpēc tu esi šeit ieradies, Magnus.

HP dziļi ievilka elpu. Gluži kā viņš domājis, šī sieviete bija drusciņ ķerta. Enerģijas un fen šui, jā, kā tad. Viņa taču pat nezināja vina īsto vārdu!

>

Bet ķeršanās pie lietas viņam derēja ideāli.

-    Es gribu zināt, kas slēpjas aiz tavas… nepatikas pret Filipu. Kas īsti notika starp viņu un Annu? Un kas tās par lielajām pārmaiņām, kas gaidāmas uzņēmumā?

*

Viņa uzlika cepuri, uzvilka cimdus un tad parāva jaku tik strauji, ka pakaramais nokrita uz priekšnama grīdas.

Tas draņķis grib karu? To viņš ari dabūs!!

Viena vienīga saruna ar personāla daļu, un viņa bija ieguvusi policijas inspektora Pētera Glada alias interneta vajātāja un pirmklasīgā nelieša MayBey adresi un telefona numuru.

Nav runa par to, ko tu zini, Regīna.

Runa ir par to, ko tu vari pierādīt!

Viņa uzvilka zābakus un dažas sekundes palika stāvam durvīs. Tad iegāja atpakaļ priekšnamā, no kumodes apakšējās atvilktnes izņēma garu cilindra formas priekšmetu un iebāza to jakas kabatā.

*

-    Tu esi dzirdējis izteicienu love/hate relationship4 , vai ne?

HP pamāja ar galvu un turpināja malkot rūgto tēju.

-    Tieši tā bija ar Filipu un Annu. Viņi spieda viens uz otra pogām, spēlēja visas iespējamās dīvainās spēles.

Monika lēnām pašūpoja galvu.

-    Anna vienmēr bija ļoti īpaša. Viņai patika sacensties, jau bērnībā viņa mēdza izaicināt mani uz dažnedažādām sacensībām, pat tādām, kurās nevarēja uzvarēt. Šķita, ka viņu vairāk vilina tieši sacensību process, pati cīņa, nevis uzvara.

Viņa iedzēra vēl vienu piesardzīgu malciņu tējas.

-     Vienalga, vai Anna uzvarēja vai zaudēja, viņa vienmēr šķita vienlīdz vīlusies, kad viss bija galā. Viņa nodarbojās ar daudziem sporta veidiem, ģimnāzijā un biznesa skolā viņai bija fantastiskas atzīmes, tomēr viņa nekad nebija patiesi apmierināta. Vienīgi līdz ar Filipa parādīšanos viņa beidzot jutās ieguvusi cienīgu konkurentu. Kādu, kurš nemitīgi spēj mest viņai izaicinājumu. Tu saproti?

HP pamāja ar galvu.

-     Nelaime tā, ka abu mūžīgā cīņa par kontroli, kas sākumā noteikti bija attīstoša, pamazām pārvērtās par kaut ko krietni nepatīkamāku…

-     Filips viņu sita?

Monika saviebās.

-     Nu… tik vienkārši gan nebija.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-    Viņu spēkošanās notika dažādos līmeņos, ne tikai fiziskajā. Laikam ritot, cīņa saasinājās, un neviens nebija gatavs padoties ne par collu un nevienā jomā. Nemūžam! Un vēl ļaunāk kļuva, kad uzņēmumam sāka veikties. Es tur nostrādāju dažus gadus, taču beigās uz viņu cīņu vairs nebija iespējams skatīties. Tiecoties pēc uzvaras, viņi abi bija gatavi izmantot visus iespējamos trikus, viņi nevairījās ne no kā, ja tu saproti, ko es domāju…

Monika uzmeta HP pētošu skatienu, un viņš atkal pamāja ar galvu.

-    Sekoja šķiršanās. Vai tas visu neuzlaboja?

-     Gan jā, gan nē. Viņi turpināja strādāt kopā, un Anna reizēm mēdza nakšņot uzņēmuma dzīvoklī. Tas atrodas tieši blakus Filipa dzīvoklim, un man šķiet, ka lāgiem viņa tur veda citus vīriešus…

-    Ak tā. — HP piepeši atcerējās divvietīgo gultu Estermalmē.

-    Cik saprotu, beigās Anna aizgāja par tālu. Viņu starpā kaut kas notika, kaut kas briesmīgs, jo Anna pēkšņi nāvīgi pārbijās no Filipa. Viņa, kura nemaz nebija tik viegli iebiedējama! Es īsti nezinu, bet domāju, ka arī pārējie kaut kādā veidā bija iesaistīti. Kristofers, Rilke, Dejans…

-     Sofija un Elrojs? HP piebilda.

-     Nē, tie divi allaž bija Filipa uzticamie pakalpiņi. Viņš paņēma abus līdzi no armijas, bet to jau tu noteikti zini. Varbūt tu pat zini, ar ko viņi tur augšā nodarbojas?

HP papurināja galvu.

-    Viņi veido tādu kā reģistru par visiem, kurus kaut kādā mērā var uzskatīt par ArgosEye klientu pretiniekiem. Izpēta viņus sīkākajās detaļās. Fotogrāfijas, uzskati, paziņu loks, viss, ko vari iedomāties. I ielākā daļa informācijas nāk no Facebook vai citiem sociālajiem tīkliem, bet viņi izmanto arī visus iespējamos oficiālos reģistrus.

Monika nolika tasīti mazliet par strauju.

-     Es pēc izglītības esmu juriste, un bija domāts, ka mans pienākums uzņēmumā būs rūpēties par visiem juridiskajiem jautājumiem. Taču, kad es Filipam pateicu, ka viņu reģistrs ir nelikumīgs, un lūdzu izskaidrot tā mērķi, viņš kļuva gandrīz draudīgs. Sacīja, ka Sofijas un Hlroja darba uzdevumi neietilpstot manā atbildības sfērā un lai es darot savas lietas. Pāris dienu vēlāk es uzrakstīju atlūgumu, negribēju piedalīties šādās darbībās.

HP lēnām pamāja ar galvu. Viņa konfliktu sensors acīmredzot bija nostrādājis pareizi.

-Tu teici, ka grupu vadītāji bija kaut kādā veidā iejaukti?

-     Piedod, es jutu, ka mazliet novirzos no tēmas.

Monika ielēja abiem vēl tēju.

-    Visus grupu vadītājus, izņemot Kristoferu, izvēlējās Anna, jau pirms uzņēmumā iesaistījās Filips. Varētu teikt, ka tie bija Annas protežē, un viņa bija tiem ļoti pieķērusies. Tomēr kaut kādā veidā Filipam izdevās noskaņot šos cilvēkus pret Annu.

-    Akcijas? Filipam un Annai katram piederēja puse, bet daļu viņi izdalīja grupu vadītājiem.

Monika uzmeta HP pētošu skatienu, ne apstiprinādama, ne noliegdama viņa apgalvojumu.

-     Bet Anna taču paturēja kontrolpaketi?

-     Nu, atkarīgs no tā, kā rēķina… Pārdalīšana bija Filipa ideja, bet Anna to atbalstīja. Viņa uzskatīja, ka tas ir veids, kā grupu vadītājus ciešāk piesaistīt uzņēmumam, saglabāt viņu kompetenci. Pēc sadalīšanas Annai palika četrdesmit procenti akciju, Filipam divdesmit, bet četriem grupu vadītājiem katram pa desmit. Droši vien tāpēc Anna tam piekrita. Tā kā Filips atdeva vairāk, Anna to noteikti redzēja kā savu uzvaru. Lai viņu pārbalsotu, Filipam vajadzētu dabūt visus grupu vadītājus savā pusē, un Annai noteikti ne sapņos nerādījās, ka tie viņu pievils, katrā ziņā ne visi.

-     Bet tieši tā notika?

Monika pamāja ar galvu.

-     Kaut kādā veidā Filipam izdevās dabūt viņus savā pusē, nejautā man, kā; un pēdējā īpašnieku sapulcē visi nobalsoja par Filipa priekšlikumu.

-     Kotēšanu biržā?

-     Nē, nē, nekādā gadījumā! Monika iesmējās. Kotēšana biržā nozīmētu, ka uzņēmumam jāatskaitās par savu darbību. Jāatklāj veselam baram svešinieku, ar ko īsti viņi nodarbojas, un tas būtu pēdējais, ko Filips vēlētos. Nē, viņi pieņēma lēmumu par pārdošanu.

*

Kādu brīdi viņa gaidīja nama sētas pusē. Gaidīja, kad lielākais niknums būs norimis un viņa spēs mierīgi pārdomāt, vai tā patiešām ir laba ideja.

Pēc pārdesmit minūtēm viņa saprata, ka vēl aizvien ir tikpat ellīgi pārskaitusies kā pirms nepilnas stundas, kad izskrēja no sava dzīvokļa.

Pēters Glads dzīvoja otrajā stāvā milzīgā savrupmājā, kurā bija četri atsevišķi dzīvokļi. Droši vien viņš to kēja, jo viņa vārds nebija atrodams uz namruņa plāksnītes.

Tā kā savrupmāja atradās pakalnā pie meža pudura, Rebeka bija spiesta atstāt īrēto mašīnu uz ceļa un lavīties šurp starp kokiem, lai atrastu derīgu novērošanas posteni.

Dažos logos dega gaisma, un vienu brīdi viņai šķita, ka tiem garām aizslīd kāds siluets. Tātad Glads bija mājās. Tagad vajadzēja tikai iekļūt iekšā, jo… tāds taču bija viņas plāns. Piezvanīt pie durvīm un sarīkot konfrontāciju.

Hmm, Rebeka vairs nejutās īsti droša. Patiesībā viņa tikpat labi varētu sameklēt lielu akmeni un ielidināt to logā. Aci pret aci, tā sakot. Viņam tādas lietas patika.

Viņa jau sāka lūkoties pēc piemērota šāviņa, kad piepeši pa sniegu caur kokiem ošņādams atnāca mazs sunītis. Droši vien vējš pūta no nepareizās puses, jo vaukšķis viņu pamanīja tikai tad, kad bija nokļuvis gandrīz blakus. Tas piepeši atsprāga atpakaļ un pārbijies sāka riet.

-    Tarzān! Tarzān! Rebeka dzirdēja kādu saucam otrpus apgaismotajai taciņai nepilnus simt metrus pa labi. Tad viņa ieraudzīja divus siluetus, kas ātri tuvojās starp kokiem.

Nolādēts! Rebekai nebija vēlēšanās skaidrot kaut kādiem suņu īpašniekiem, kāpēc viņa slēpjas mežā.

Silueti ātri tuvojās. Divi vīrieši, viņa minēja. Lielākais nesa kabatas lukturīti, bet mazākais skrēja gabaliņu pa priekšu. Rebeka gaidīja viņus, kamēr Tarzāns turpināja histēriski riet.

-     Kuš, viņa mēģināja suni apklusināt. Labs sunītis, labs Tarzāns.

Rebeka paspēra dažus soļus pretim sunim un pietupās, lai mēģinātu to nomierināt. Taču dzīvnieks nikni metās viņai kājās, un viņa ātri piecēlās.

Sasodītais kvankšķis!

-    Te tu esi, Tarzān…

īsākais no vīriem notvēra mazo sunīti un pacēla to klēpī gandrīz kā bērnu. Suns tūlīt apklusa un sāka laizīt vīrieša seju.

-     Piedodiet, vīrietis sacīja. Tarzāns ir pieradis vakaros skraidīt, nevienu nesatikdams. Mēs ļoti atvainojamies, ja viņš jūs nobiedēja.

-     Nekas, Rebeka nomurmināja. Viņš pats laikam vairāk nobijās.

Pienāca otrs vīrietis. Viņš nesa lukturīti, kura gaismas kūlis apspīdēja sniega klāto zemi. Tomēr ar šo gaismu pietika, lai Rebeka pazītu viņu no policijas pārvaldes sporta zāles.

Tas bija Pēters Glads.

Trīsdesmit trīs i Mirage/ Mirāža

—    Vai esi dzirdējis par PayTag grupu?

Nosaukums šķita attāli pazīstams, tomēr neko konkrētāku HP nespēja atcerēties.

-Tas ir globāls konsultāciju uzņēmums, kas specializējas arī interneta drošībā. Kaut kādā veidā Filipam bija izdevies vienoties ar viņiem par grandiozu piedāvājumu attiecībā uz ArgosEye akciju kontrolpaketi. Filips un pārējie kļūtu ļoti bagāti, bet uzņēmums tīri biznesa ziņā uzaudzētu pavisam citus muskuļus.

HP atzvēlās dīvānā.

Ak tad uz to Bīnss bija bija centies norādīt savā lekcijā bārā?! Ar globālu uzņēmumu aiz muguras un svaigiem dolāru miljoniem bankā viņi varētu paplašināties, izveidot vēl labākus darbarīkus, iegūt vēl vairāk kontroles…

Bet Anna acīmredzot nebija piekritusi. Tāpat kā Monikai, arī viņai aizvien vairāk nepatika tas, par ko uzņēmums grasījās pārvērsties.

Viņa pati taču bija viena no pirmajiem IT uzņēmējiem, burtiski runājot, uzbūvējusi savu karjeru uz interneta attīstības viļņa. Bet nu saskaņā ar jauno plānu viņai vajadzētu palīdzēt to ierobežot, aizbāzt cilvēkiem muti un paslēpt nepatīkamu patiesību, izmantojot paša interneta mehānismus.

Jā, HP varēja saprast, kāpēc Anna bija iebildusi. Bet, pēc Monikas sacītā, viņai piederēja pēdēja trumpja kārts. Lai gan valde viņu pārbalsoja, Anna acīmredzot bija izdomājusi, kā sabāzt sprunguļus viņiem riteņos. Izjaukt darījumu mazo alkatīgo bandītu deguna priekšā.

—      Filips laikam kaut kādā veidā bija uzzinājis, par ko ir runa, un izsauca Annu uz sarunu, Monika sacīja, atgriezusies no virtuves ar

jaunu tējas kanniņu. Man nav ne jausmas, kas notika, zinu tikai to, ka Anna nobijās ne pa jokam.

Viņa iedzēra malku tējas.

-    Vai tāpēc viņa pameta valsti?

Monika pamāja.

-    Anna piezvanīja man no Londonas, teica, ka būšot prom dažas nedēļas, bet neminēja iemeslu. Tomēr pietika dzirdēt viņas balsi, lai saprastu…. Pēc tam viņa piezvanīja no Dubaijas un pastāstīja mazliet vairāk. Vēlāk es sapratu, ka tas bija tajā pašā vakarā, kad…

Monika apklusa.

-Tātad Filipa stāsts par brīvo gadu…

-     Pilnīgs izdomājums tāpat kā tas, ka Annas nāve esot nelaimes gadījums. Turienes policija ir pārliecināta, ka Annu kāds nogalinājis. Viņiem pat ir aizdomās turamais.

HP nemierīgi sakustējās, bet Monika tam nepievērsa uzmanību.

-    Tomēr šajā punktā Filips bija ļoti apņēmīgs. Nekādos apstākļos atklātībā nedrīkstēja nonākt informācija, kas varētu kaitēt biznesam. Pēc tā, kas noticis ar Annu, es neuzdrošinos iebilst. Turklāt es esmu atkarīga no viņa labās gribas.

-     Kā tā?

HP ieinteresēts paliecās uz priekšu.

-    Esmu Annas tuvākā radiniece, mūsu vecāki ir miruši, un tas nozīmē, ka es mantoju viņas akcijas uzņēmumā.

HP sarauca pieri.

-     Kā gan tā var būt problēma? Tu taču dabūsi krietnu summu, kad darījums tiks noslēgts.

Monika nosprauslājās.

-    Anna negribēja viņu naudu. Lai kas notiktu, viņa bija nolēmusi paturēt savas akcijas un neļaut Pay Tag aprīt viņas mūža darbu, vismaz cik nu tas iespējams…

Monika piecēlās no dīvāna un sāka darboties ap tasītēm, lai gan tās vēl nebija tukšas. Tad viņa piepeši apstājās un pagriezās pret HP.

-    Vai tu negribētu iziet uz terases? Man vajag uzpīpēt.

-     Bet jūs taču asiņojat! iepīkstējās vīrietis ar suni.

Glads ar lukturīti apgaismoja Rebekas kājas. Uz viena ikra tieši virs zābaka stulma caur džinsiem bija izspiedies mazs, tumši sarkans I plankums. Rebeka novilka vienu cimdu un piespieda plankumam rādītājpirkstu.

Vīrietim bija taisnība.

-     Fui, Tarzān! — sacīja suņa saimnieks. Mēs ļoti atvainojamies… 1 Glads pavirzīja gaismas kūli mazliet augstāk. Kad tas sasniedza

Rebekas seju, viņa manīja, kā Glads sastingst.

-     Mani sauc Pjērs, bet viņš ir Pēters, iejaucās suņa saimnieks.

-     Mēs dzīvojam tur.

Viņš norādīja uz māju aiz viņiem.

-     Nāciet līdzi, mēs uzlīmēsim jums plāksteri un, protams, samakj sāsim kompensāciju par džinsiem.

-Tas nav nepieciešams… Rebeka iesāka, bet vīrietis viņu pārj trauca.

-     Nē, nē, es uzstāju, tas ir mazākais, ko varam darīt, vai ne, Pēter? ļ

-     Bet, ja jau viņa negrib… Glads nomurmināja.

-     Muļķības! nosprauslājās vīrietis, kuru acīmredzot sauca Pjērs. ]

-     Nāciet līdzi!

Viņš paņēma Rebeku zem rokas, gandrīz tā, it kā viņi jau būtu labi draugi, un sāka virzīt viņu atpakaļ už taku. Tarzāns viegli protestēja pret viņas klātbūtni, bet Pjērs suni apklusināja.

-     Fui, Tarzān, nerūc uz mūsu jauno draudzeni! Kā jūs teicāt, kā ' jūs sauc?

-     Rebeka, viņa nomurmināja. — Rebeka Normēna.

Viņa pār plecu uzmeta ātru skatienu Gladam, taču tumsa neļāva saskatīt vīrieša sejas izteiksmi.

Monika smēķēja zilo Blend, bet HP par to nebrīnījās. Viņš pats izvilka cigareti no metro tunelī nopirktās Marlboro paciņas un tad

Lādu laiku rakājās kabatās, meklēdams jaunās vienreizlietojamās šķiltavas. Viņam trūka uzticamo Zippo.

-   Tu sacīji, ka esi atkarīga no Filipa labās gribas. Kā tu to domāji? HP nomurmināja, aizdedzinādams abu cigaretes.

Monika dziļi ievilka dūmu, pirms atbildēja.

-    Es negribu pieņemt asinsnaudu no PayTag, tas ir pilnīgi izslēgts. Tas būtu gluži kā nodot Annu. Bet es negribu arī paturēt akcijas, jo (ad man piederētu daļa no briesmoņa, ko mana māsa gribēja iznīcināt, tāpēc jūtos kā lamatās.

Viņa ievilka pāris nervozu dūmu un tad nospieda cigareti otrādi apgrieztā puķupodā, kas stāvēja blakus uz plastmasas galdiņa.

-     Filips ir piedāvājies personiski atpirkt no manis akcijas, un, lai gan tas nozīmē, ka viņš tās pārdos tālāk PayTag, tā katrā ziņā ir vispieņemamākā iespēja.

-    Vai tad tu nevarētu pārdot akcijas kādam citam? Kādam nepiederošam?

Monika pamāja ar roku bezcerīgā žestā.

-     Kuram tad? Uzņēmums nav kotēts biržā, un spekulanti nepavisam nestāv rindā. ArgosEye taču nenes peļņu.

HP dziļi ievilka pēdējo dūmu un iemeta cigaretes galu apsnigušajā zālienā. Dzirksteļu lietus, tad īsa čūkstoņa.

-    Varbūt man ir priekšlikums.

*

Viss šķita gandrīz sirreāli.

Suņa saimnieks Pjērs bija ievilcis Rebeku dzīvoklī, apsēdinājis dīvānā un ātri uzbūris gardāko kapučīno, kādu viņa jebkad dzērusi.

Un tagad viņa sēdēja uz dīvāna pretī Gladam, kamēr Pjērs virtuvē meklēja aptieciņu. Dažas sekundes abi vienkārši blenza viens uz otru.

Vīrietis izskatījās diezgan skarbs, to nevarēja noliegt. Stūraina seja, tumšas acis un stāja, kas liecināja, ka viņš kautiņā noteikti spēj par sevi pastāvēt. Dažas sekundes Rebeka nožēloja, ka atstājusi saliekamo steku virsjakas kabatā. Bet Glads taču šeit nemestos viņai virsū? Liecinieka acu priekšā?

-    Tu zini, kas es esmu, vai ne? — viņa iesāka.

Glads pamāja ar galvu.

-Jā, mēs esam pāris reižu saskrējušies pārvaldes sporta zālē. Bet šis ir mazliet…

-    Negaidīti, Rebeka viņu pārtrauca. Tu negaidīji, ka es te uzradīšos?

-     Nē, Glads atteica un uzmeta viņai pētošu skatienu.

-     Bet te nu es esmu, un jautājums ir: ko mēs tagad iesāksim?

Glads sagrozījās un palūkojās uz virtuves pusi, kur, spriežot pēc

skaņām, Pjērs joprojām meklēja aptieciņu.

-     Es būtu ļoti pateicīgs, ja tas paliktu starp mums.

Viņš paliecās pret Rebeku.

-     Es negribētu, ka to uzzina darbā…

-    Jā, kā nu ne! Rebeka nošņācās un redzēja, kā Glads saraujas.

-     Pēter, vai tu neesi redzējis aptieciņu? Es biju pārliecināts, ka tā atrodas vannas istabā, Pjērs uzsauca.

-                Nē, Glads atbildēja, nenolaizdams skatienu no Rebekas.

-     Bet tā nebūs vajadzīga, Rebeka jau grasās iet.

-     Nepavisam ne, viņa atcirta.

[4]

Vilciens klaudzināja caur ziemas tumsu ceļā uz pilsētu. HP bija paspējis uz pēdējo šīvakara reisu, un, izņemot lokomotīves vadītāju un puisi ar austiņām dažas solu rindas tālāk, vagoni bija tukši.

Vispār jau viņš itin labi saprata, kāpēc Filips bija reaģējis tieši šādi. Uz spēles nenoliedzami bija lielas lietas, un ne jau tikai finansiālā ziņā.

PayTag grupa… HP bija drošs, ka ir dzirdējis šo nosaukumu iepriekš, un ļoti centās atcerēties, kur. Bet, jo vairāk viņš par to domāja, jo tālāk aizslīdēja atbilde.

Viens gan bija skaidrs. HP arvien skaidrāk apjauta, kāpēc ir nogalināta Anna Argosa. Kā jau viņš domājis, Anna bija iejaukta Spēlē, bet ne kā atsevišķs mazs Spēlētājs. Viņa un galvenokārt viņas uzņēmums spēlēja daudz nozīmīgāku lomu.

ArgosEye sargāja Spēli un droši vien guva labumu no tās unikālajiem pakalpojumiem. Apvienojoties ar citu uzņēmumu un gūstot ļ«ieeju ievērojami lielākam finansējumam, Spēli varētu piesaistīt ar pastāvīgākiem nosacījumiem, realizēt visu tās potenciālu. Likt tai atklāt noslēpumus, kļūdainus vērtējumus vai vienkāršas kļūmes, ko i ilvēki izmisīgi vēlējās noslēpt.

Kad Spēle būtu padarījusi savu, upuriem atliktu tikai viena iespēja “kļūstiet par ArgosEye klientiem, un mēs parūpēsimies, lai jūsu noslēpumi būtu drošībā”. Vecais labais “jumts” jeb, citiem vārdiem sakot, Cosa Nostra goes cyberspace [4] . bizness augtu ģeometriskā progresijā, un PayTag raudātu prieka asaras par savu veiksmīgo ieguvumu.

Palielināti ieņēmumi nozīmētu to, ka Spēle turpinātu augt, savervētu arvien vairāk Skudru un Spēlētāju un tādā veidā palielinātu savu varu un klientu loku. Augoša Spēle prasītu lielākus ieguldījumus, lai to varētu noslēpt, un tas savukārt nozīmētu jaunu un stiprāku ArgosEye. Un tad viss atgrieztos pirmajā lauciņā.

Aplis bija noslēdzies, puzles gabaliņi sakrituši vietās, loģikas ķēde izturēja.

Tāpat kā visās sazvērestībās vajadzēja tikai uzdot jautājumu: who benefited'2 ?

Un atbilde bija vienkārša.

Visi!

Bet tad Anna Argosa bija sākusi iebilst. Veids, kā viņus apturēt, bija teikusi Monika. Anna bija cīnītāja, un viņa drīzāk izpostītu savu mūža darbu nekā nolūkotos, kā Filips un nodevīgie grupu vadītāji to pārņem.

Varbūt viņa pat bija to mēģinājusi un cietusi neveiksmi? Vai tāpēc viņa aizbēga no valsts?

Bet uz spēles bija likts pārāk daudz, lai tie ļautu viņai aizbēgt. Kamēr Anna kaut kur dzīvoja, viņa joprojām bija nopietns risks. Un riskus pēc iespējas vajadzēja likvidēt.

Un te iesaistījās Vensāns, the Ladykiller.

Nolādēts, kas par stāstu!

Trūka tikai viena puzles gabaliņa…

Henriks HP Petersons.

Kā tajā visā iederējās viņš?

Piepeši niknums bija atgriezies.

Jau vairākas nedēļas viņa bija fantazējusi par to, kā May Bey izskatās pie sava datora monitora. Gandrīz iztēlojusies viņu kā briesmoni melnā apmetni un ar sakropļotu seju. Taču realitātē MayBey izrādījās pārsauļojies treniņu narkomāns ar mazu, rūpīgi koptu bārdiņu; viņš sēdēja uz turku dīvāna telpā, kas šķita kā no Tūkstoš un vienas nakts pasakām.

-    Tu esi tāds nekauņa, Pēter! Saklausies visādas pretīgas tenkas, ar ko tevi piebaro tēvabrālis Sikstens un nabaga atraidītais šefs. Tad tu izraugies mani par mērķi un vairākas nedēļas apmētā ar dubļiem, tikai lai pievērstu uzmanību mazai, nožēlojamai tenku lapai. Un tagad tu gribi, lai mēs izliekamies, ka nekas nav noticis, lai darbā neko neuzzinātu? Acīmredzot reālajā dzīvē tu neesi tik drosmīgs kā pie tastatūras, vai ne, MayBeyi

Glads dažas sekundes blenza uz viņu, tad dziļi ievilka elpu un atvēra muti.

Šajā mirkli istabā atgriezās Pjērs. Viņš. vicināja mazu, baltu somiņu ar sarkanu krustu.

>

-Te būs. Sorry, Rebeka, bet mans draugs bija iebāzis to vannas istabas skapītī, nevis nolicis vietā.

Viņš apsēdās dīvānā blakus Rebekai un ierasti sāka cilāt aptieciņas saturu.

>

-     Piedodiet, es laikam jūs pārtraucu. Par ko jūs runājāt?

Glads lēnām paliecās pret Rebeku.

-    Jā, es arī gribētu to zināt. Par ko tu īsti runā, Normēna?

Trīsdesmit četri i Cut, clip and remove Izgriez, saīsini un izdzēs

Dažas sekundes viņam šķita, ka viņu kāds novēro.

HP nemierīgi palūkojās apkārt, taču, izņemot vīrieti ar austiņām nedaudz tālāk uz priekšu, vagonā neviena nebija. Viss bija mierīgi.

Viņš aizvēra acis, dziļi ievilka nāsīs gaisu un tad lēnām izpūta to caur muti. Domu virpulis galvā pamazām sāka norimt.

Anna, Vensāns, Filips, Monika, Rilke, visi pārējie un visbeidzot viņš pats. Kas par nejēdzīgu stāstu…

Vilciens apstājās stacijā, bet šķita, ka neviens neiekāpj.

HP maska bija izturējusi līdz pat bēru dienas vakaram, tātad viss, ko viņš bija noskaidrojis līdz tam, noteikti bija taisnība. Pēc tam kaut kas bija noticis, radušies ārējie apstākļi, kas izmainīja spēles plānu. Droši vien Stofe, kurš. gan cits. Kopš HP bija nomierinājies, versija, ka viņu nodevusi Rilke vai viņš pats pieļāvis kļūdu, vairs nelikās īpaši ticama.

Nē, Stofe bija vienīgais jaunais faktors vienādojumā, vienīgā novirze no sākotnējā scenārija. Ja neskaitīja māsu…

Tieši šī doma satrauca HP vairāk, nekā viņš bija gatavs atzīt.

-     Labvakar, Henrik! piepeši sacīja maiga balss viņam aiz pleca, un HP sastinga.

Tas bija Filips Argoss.

*

-     Pēters, foruma spoks? Tu laikam joko!

Pjērs izplūda klunkšķošos smieklos, kas ikdienišķākā situācijā noteikti būtu visai lipīgi. Taču Rebeka nebija jautrā noskaņojumā. Un arī Glads nešķita tikpat līksms kā viņa draugs.

-    Tā ir taisnība, es spēju tik vien kā nosūtīt e-pasta vēstules un apskatīt ziņu portālus.

-     Bet… Rebeka iesāka. Tobe teica, ka…

Viņa ieturēja pauzi, meklēdama vārdus.

-    Skaidrs, nu jau es saprotu mazliet labāk. Tātad tevi man uzsūtīja Tobe Lunds?

Pēters palūkojās uz Pjēru, kas tūlīt mitējās smieties.

-     Redzi, Rebeka, Glads nopūtās, es nekad neesmu atklājis savu orientāciju. Protams, situācija policijā ir krietni uzlabojusies, tomēr, ja tu dieni ātrās reaģēšanas vienībā un sacenties TCA, tad tavam tēlam īsti nepiestāv, ka tu esi…

-     Gejs! zibenīgi iejaucās Pjērs. Mēs ar Pēteru neesam gluži vienisprātis, bet, lai arī viņam nepiekrītu, es respektēju viņa lēmumu.

Glads uzmeta Pjēram pateicīgu skatienu.

-                Vēl pirms pāris mēnešiem viss gāja lieliski, viņš turpināja.

-      Daudzi kolēģi droši vien zināja vai vismaz nojauta, bet nevienu tas neuztrauca.

-     Un tad kaut kas notika? Rebeka joprojām centās sakārtot domas. Kaut kas saistīts ar Tobi Lundu?

Glads pamāja ar galvu.

-    Viņš uzskrēja man un Pjēram privātā ballītē. Viņa meita piepelnījās kā viesmīle, un, būdams stingrs tēvs> viņš ieradās pakaļ meitai īsi pirms slēgšanas.

-    Geju ballīte, Pjērs iejaucās vidū. — Pavisam parasta, bez pārģērbšanās, spalvu boa vai Eirovīzijas tematikas, tomēr apstākļus nevarēja pārprast. Tu noteikti spēj iedomāties pārējo…

Rebeka to spēja. Tobe bija hronisks homofobs, un tā bija tikai viena no daudzajām īpašībām, kuras Rebeku bija sākušas kaitināt, kad fiziskā pievilkšanās noplaka.

-Tātad viņš sāka tevi apliet ar mēsliem?

-     Ne gluži, Glads nomurmināja. Tam Tobe ir par gudru, galu galā viņš ir komandieris un agrāk mēs bijām labi čomi. Ja viņš sāktu runāt par mani sliktu, tas aptraipītu arī viņu pašu, to viņš nedarīja.

Toties sāka īpaši attiekties pret mani darbā, kas būtībā ir viens un tas pats. Tik ciešā grupā kā mūsējā visi uztver, ja kaut kas ir aplam, un piepeši Tobe izmantoja katru izdevību, lai izstumtu mani no grupas. Centās iegāzt vai aizdeva citām vienībām, kam trūka cilvēku. Pārējā grupa nekavējās sekot viņa piemēram. Es uztvēru mājienus un palūdzu mani pārcelt, pirms tracis paspēja sākties pa īstam. Nu jau trīs nedēļas strādāju jaunatnes nodaļā Rūslāgenā.

-     Un Sikstens?

Rebeka jau paredzēja atbildi. Komentārs par policijas amoralitāti piepeši bija ieguvis pavisam citu nozīmi.

-Tēvabrālis Sikstens? Viņš ir tikpat liels homofobs kā Tobe l.unds, ja ne vēl lielāks. Mēs neesam runājuši vairākus gadus. Kāds viņam ar šo lietu sakars?

>

*

Viņa pirmā doma bija mesties bēgt, skriet uz dzīvību un nāvi.

Taču brīdī, kad HP mēģināja piecelties, viņš sajuta smagu roku uz pleca.

-     Nomierinies, vecīt, — Elrojs murmināja HP ausī, reizē spiezdams viņu atpakaļ sēdeklī.

-Tu patiešām šovakar esi labi pastrādājis, Henrik.

Filips apsēdās viņam pretī. Abu ceļgali atradās tik tuvu, ka gandrīz saskārās.

-     Kādi aizraujoši stāsti bija vēstāmi manai bijušajai svainei? Ļauj man minēt! Es mocīju viņas mazo māsu, padzinu no pašas radītā uzņēmuma un tagad grasos visu pārdot velnam. Vai tiktāl man ir taisnība?

HP mēmi pamāja. Piepeši viņam gribējās vemt. Viņš bija drošs, ka neviens nav viņam sekojis, turklāt viņš bija pametis māju pa terases durvīm un caur dzīvžogu devies uz mežu.

Tad kā tie bija viņu atraduši?

Kāds bija izpļāpājies.

Bet kurš?

HP pameta ātru skatienu uz vagona priekšgalu. Vīrietis ar austiņām joprojām tur sēdēja. Kamēr vagonā atradās svešinieks, Elrojs droši vien neuzdrīkstēsies mesties viņam virsū. Vismaz tā viņš cerēja.

Filips laipni pasmaidīja.

-     Baidos, ka mūsu iepriekšējā tikšanās izvērtās mazliet neveik-

«

smlgi, Henrik. Es uzņemos par to visu vainu.

Viņš parakājās mēteļa kabatā, un HP sastinga.

-     Liikerol?

Filips sniedza viņam mazu sarkanu kārbiņu, un HP nezin kāpēc paklausīgi paņēma kakla dražeju.

-    Makes people talkFilips iesmējās, un HP juta, kā Elrojs piebalso viņam aiz muguras.

Viņš nespēja apspiest nervozu smīnu. Kuņģis apmeta vēl vienu kūleni, un HP pāris reižu norija siekalas, lai to savaldītu.

-     Kā jau tu varbūt manīji, mana svaine ir visai īpaša, Filips turpināja. Monika vairāk ir pievērsusies pārdabiskajam līmenim, un tāpēc viņai reizēm ir grūti uztvert īstenību. Diemžēl Annas traģiskā nāve nav uzlabojusi viņas realitātes uztveri.

Viņš savilka skumīgu izteiksmi.

-    Tāpat kā visās neveiksmīgās attiecībās atbildība jāuzņemas abām pusēm… Bet, kas attiecas uz ArgosEye, es darbojos stingri pēc noteikumiem, varu to droši apgalvot. Tomēr nu gan pietiks par to.

Viņš uzmeta ašu skatienu Elrojam un tad palūkojās pār plecu uz vīrieti, kas sēdēja tālāk uz priekšu.

-     Domāju, ka mums vajadzētu turpināt diskusiju mazliet privātākos apstākļos, Henrik. Mūs joprojām interesē, kurš tevi atsūtīja pie mums un kādus norādījumus tu esi saņēmis. Turklāt mums ir vēl daudz citu jautājumu, ko apspriest.

Filips pacēla vienu roku, it kā lai apklusinātu HP.

-     Nē, nē, tev nav jāatbild tagad. Mēs to visu pārrunāsim, kad neviens netraucēs. Sofija ar mašīnu gaida Rūpstēnā, tāpēc es iesaku padomāt, kādā virzienā tu vēlētos vērst mūsu sarunu.

-     Vienkārši vai sarežģīti, Henke, izlem tu, Elrojs iečukstēja viņam ausī. Man vienalga!

Vilciens apstājās pieturā, bet, pirms HP bija paspējis iedomāties par bēgšanas mēģinājumu, Elrojs jau atkal uzlika roku viņam uz pleca.

Jaunais vīrietis ar austiņām piecēlās un pagāja viņiem garām. HP centās sastapt viņa skatienu, bet puisis nepagrieza galvu uz viņa pusi. Tad vilciens nošņācās un sāka garo loku augšup uz Līdinges tiltu.

Filips izņēma no jostas maka mobilo telefonu un pielika pie auss.

-     Hallo?

HP pat nebija dzirdējis to zvanām.

-Jā, mēs kontrolējam situāciju. Turpināsim, kā plānots.

HP pašķielēja ārā pa logu. Viņi bija uz tilta, tālu lejā abās pusēs vīdēja tumšs ūdens.

-     Labi, Filips turpināja sarunu. Vari turpināt. Trešo posmu sāksim pusnaktī.

Varbūt viņš varētu paspēt. Ja pielēktu kājās, atspertos pret Filipu un pārlēktu pāri…

Tomēr nē, pat ja viņam ar savām stīvajām miesām izdotos tikt garām Filipam un Elrojam, viņam nebija nekādas vēlēšanās no divdesmit metru augstuma lēkt ledainajā ūdenī. Līdz krastam bija tālu, pārāk tālu. Nekādu iespēju, ka viņš izturētu šādu peldējumu, vēl jo vairāk šādā stāvoklī.

Filips šķita pabeidzis sarunu. Viņš dažas sekundes sēdēja ar telefonu rokās, tad nospieda podziņu tā sānos un pacēla aparātu pie mutes.

-    Sofij? — Viņš palaida podziņu vaļā.

-     Klausos! mazajā skaļrunī nosprakšķēja sievietes balss.

-     Mēs esam uz tilta, būsim klāt pēc pāris minūtēm. Vari piebraukt.

-     Sapratu!

Cietzeme nāca aizvien tuvāk, un HP juta, kā vilciens samazina ātrumu.

-     Nu ko, Henrik, esam nokļuvuši līdz galastacijai.

Kamēr Rebeka lēnām gāja atpakaļ uz īrēto auto, viņas galvā joproI jām valdīja juceklis.

Pēters Glads nebija MayBey. Vai arī viņš un viņa draugs bija izcili aktieri? Nē, to viņa apšaubīja. Abi likās patiesi, un stāsts par Tobi šķita nākam no sirds.

Starp citu, Tobe…

Acīmredzot viņš bija Rebeku piemānījis. Droši vien viņš neko ļ nezināja par MayBey un vienkārši pameta viņai Glada vārdu, lai izdabūtu viņu no korta, pirms mazais Jūnatans ir kaut ko saodis.

Tomēr viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka Tobe kaut kādā veidā ir iejaukts. Ne tikai tāpēc, ka MayBey šķita zinām par naktīm Henkes dzīvokli; arī daži aprakstītie notikumi atbilda tiem, ko viņai bija atstāstījis Tobe. Turklāt viss bija eskalējis brīdī, kad viņa pārtrauca abu sakaru.

Taču Tobe nevarēja būt MayBey, to Rebeka bija sapratusi jau agrāk. Viņš gluži vienkārši neprata tik labi formulēt domas, un viņam nebija tādu datorprasmju, kādas nepieciešamas, lai saglabātu MayBey anonimitāti.

Ierakstu tonī bija kaut kas īpašs… Tas šķita tik personisks. Itin kā MayBey precīzi zinātu, kas viņa ir, un viņu tiešām nicinātu vai pat ienīstu.

*

HP bija šausmās.

Kaut kādā veidā tie bija viņu novērojuši, vienlaikus palaižot saiti vaļīgāk, lai redzētu, kurp viņš dosies. Gudrs čalis, protams, būtu aizlaidies. Sakravājis somu un laidies lapās, licis viņiem domāt, ka ir izstājies no spēles un vairs nerada briesmas.

Bet ne jau viņš… Viņš bija pierādījis, ka negrasās padoties. Ka joprojām ir apdraudējums. Jautājumi, kurus viņš bija sev uzdevis dzīvoklī, vēl aizvien gaidīja atbildi.

Vai viņiem bija izdevies tikt garām Henrikam Peteršonam un saprast, ka viņš ir arī Spēlētājs 128? Vai viņi zināja, ka Vensāns viņam ir uzvēlis vainu par Annas nāvi?

Vilciens čīkstēdams samazināja ātrumu pie perona, vairākas reizes īsi noraustījās un tad strauji apstājās.

-    Laiks izkāpt, Elrojs nomurmināja HP ausī un satvēra viņu aiz rokas. Lai tu zinātu…

Ar brīvo roku viņš mazliet pavēra jaku un parādīja melnu metāla priekšmetu pie gurna.

-     Modelis 88, 9 milimetri, 19 patronu magazīnā.

HP pāris reižu norīstījās un tad klusēdams pamāja ar galvu. Pulss

dunēja pret bungādiņām.

Pa gandrīz tukšo peronu viņi devās biļešu zāles virzienā. Filips gāja pāris soļu pa priekšu, pēc tam HP ar Elroju, pielipušu pie kreisās rokas. Viņš jau zināja, kurp viņi dodas.

Lejup līdz ielas līmenim pa tām pašām stāvajām kāpnēm, pa kurām viņš pirms pāris stundām bija uzskrējis augšā. Pēc tam droši vien uz kādu nomaļu vietu, grants karjeru vai laukumu mežā.

Šoreiz HP bija krietni vairāk pārbijies. Tāpat kā Anna, viņš bija drauds, likvidējams riska faktors. Ja viņš iekāps tajā mašīnā, tad neatgriezīsies, līdz kāds taizemiešu ogotājs pēc trīsdesmit četrdesmit gadiem atradīs viņa lapsu apgrauzto galvaskausu, par to HP bija

____ drošs.

Kaut kas jādara!

*

Rebeka uzbrauca uz Līdinges tilta, grozīdama radio pogas. Viņai vajadzēja mazliet mūzikas, kaut ko tādu, kas pārkliegtu virpuli viņas galvā.

Bet mūzikas vietā viņa dabūja ziņas.

Drošības policija joprojām nesniedz komentārus par neveiksmīgo sprādzienu Stokholmas centrā. 28 gadus vecais noziedznieks nav iepriekš sodīts un nav bijis zināms policijai, taču, spriežot pēc

Facebook atstātā ziņojuma, noziegums ir saistīts ar starptautisko terorismu…

Viņa pārslēdza kanālus, kādu bridi lēkāja pa tiem, līdz uzgāja Babysbamble dziesmu, kas viņai patika.

In the morning there’s a buzz of flies Between the pillows and the skies That beg into your eyes Through the looking glass And between your thighs.

And it’s written no small surprise Let’s straight down the rabbit hole There we go…

*

Tikai desmit metru līdz biļešu zālei un vēl daži līdz kāpnēm. Elroja roka turēja HP kā skrūvspīlēs, un viņš juta ciešu skatienu sev pakausi.

Taču viņam bija radusies ideja!

HP mazliet palēnināja soli tikai tik daudz, lai viņa bijušais šefs attālinātos par pāris metriem. Automātiskās durvis atvērās un ielaida Filipu hallē, bet HP šajā pašā mirklī apstājās.

-     Neapstājies… Elrojs norūca.

HP paklausīja un paspēra soli uz priekšu, tā ka viņi nokļuva tieši durvīs. Elrojs ciešāk sagrāba viņa augšdelmu un aizkaitināts nomurmināja:

-    Nu ej tak!!!

Durvis aizvērās bez brīdinājuma.

Kreisā puse trāpīja Elrojam pa roku un lika viņam instinktīvi paspert pussoli atpakaļ. Šajā pašā mirklī HP ātri paspēra soli zālē un pagriezās sāņus. Durvju labā puse paslīdēja garām viņa mugurai, lai tikai pussekundi vēlāk ietriektos Elroja augšdelmā.

HP dzirdēja Elroju iekliedzamies, juta tvērienu atslābstam un stipri parāva savu roku.

Viņš bija brīvs!

Laiks darīt to, ko viņš pieprata vislabāk: mukt, ko kājas nes!

Filips bija sadzirdējis brīdinājuma saucienu. Viņš pagriezās atpakaļ un pastiepa rokas, taču HP jau bija izdevies uzņemt ātrumu. Viņš veica māņu soli pa kreisi un tad apskrēja Filipu pa labo pusi.

HP nomērķēja uz slīdošajām kāpnēm, kas veda uz metro platformu, un skrēja augšup, lēkdams pār diviem pakāpieniem reizē. Ķermenis smeldza sāpēs.

Sasniedzis augšu, viņš pameta ātru skatienu pār plecu Filips un 1 lrojs jau mina uz papēžiem.

Velns!

HP metās uz platformas un izvēlējās perona labo pusi, kas bija pavisam tukša.

Ķermenis šķita nedabiski stīvs, un viņam bija pamatīgi jāpiepūlas, lai nepakluptu.

Kāda saujiņa braucēju drūzmējās perona kreisajā pusē, bet neviens, protams, negrasījās viņam palīdzēt. HP nomērķēja uz platformas tālāko galu, uz garo tuneli, kas veda uz Jurthāgenu.

Vēl viens ātrs skatiens pār plecu lika sirds ritmam pārtapt panikā. Sekotāji strauji samazināja atstatumu, viņi jau bija tik tuvu, ka HP varēja saskatīt apņēmīgās sejas izteiksmes. No nāsīm un mutes cēlās tvaiki.

Nolādēts!

Parasti viņš spēja aizmukt no visiem, taču tagad bija ievainots, un šie puiši šķita fenomenāli skrējēji.

Tuneli varēja aizmirst, tie viņu panāktu, iekams viņš sasniegtu izeju, un, pat ja viņš kaut kādā brīnumainā veidā nokļūtu galā, divsimt metru pret kalnu šobrīd bija pēdējais, kas viņam vajadzīgs.

Mirkli HP apsvēra iespēju šķērsot tukšās sliedes un tad pārlēkt pār margām uz Vertavēgenu, taču viadukts, uz kura atradās platforma, droši vien bija piecpadsmit metrus augsts, un šādā kritienā viņš noteikti neizdzīvotu.

>

Vajadzēja jaunu plānu! Un ātri!

Atkal skatiens pār plecu — vajātāji bija vēl tuvāk.

Muskuļi sāpēja, plaušas un kakls svila, HP skaidri manīja, k.i kustības kļūst aizvien smagākas. Tie abi tūlīt viņu noķers.

Piepeši perona kreisajā pusē iedegās brīdinājuma signāls par tuvojošos vilcienu un HP sajuta pazīstamo vēja pūsmu.

Izdevība! Mazītiņa un ļoti bīstama, bet viņam nebija izvēles.

HP strauji pagriezās pa kreisi, mainīja peronu un izskrēja starp dažiem miegainiem gaidītājiem. Dzirdēja cilvēku niknos kliedzienus, kad Filips un Elrojs tos nogāza no kājām.

Viņš pagriezās pa labi un turpināja skriet pa peronu, līdz ieraudzīja, kā no tuneļa iznirst vilciena gaisma. Vajātāji jau bija gandrīz klāt. Rokas grābstījās gar HP jakas muguru, un viņš saņēma pēdējos spēkus trakam rāvienam.

Vilciena bremzes nočīkstēja, HP redzēja to nākam aizvien tuvāk. Atkal rokas uz muguras.

Plaušas vai sprāga pušu, kājas grasījās padoties, bet viņš tās piespieda nolēkt pāri perona malai.

Milisekunde bezsvara stāvokļa, kamēr HP lidoja gaisā vilciena priekšā, spalgs, stiepts kliedziens, kas sajaucās ar bremžu čīkstoņu, tad zeme, šķembas, metāls un visbeidzot tumsa…

Trīsdesmit pieci i The rabbit hole Truša ala

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 23. decembrī pīkst. 22.49

Lietotājs: MayBey

Varbūt tev taisnība, Regīna….

Varbūt es esmu tikai spoks?

Bet vai jūs uzdrošināsieties mani ignorēt?

Vai tu to uzdrošināsies?

Ierakstam ir 96 komentāri

*

Kabata zem perona nebija īpaši liela nepilnus septiņdesmit centimetrus dziļa un apmēram trīsdesmit piecus centimetrus augsta, tomēr pietiekama, lai tajā varētu paslēpties normālas miesasbūves cilvēks.

Vilciena riteņi ripoja garām tikai pārdesmit centimetru attālumā, bremžu čīkstoņa neļāva domāt.

HP veica ātru funkciju kontroli. No skrējiena, lēciena un ielīšanas kabatā sāpēja viss ķermenis, sirds dunēja kā basi death metal koncertā, tomēr, sev par atvieglojumu, viņš nemanīja nogrieztus stumbeņus, no kuriem šļāktos asinis. Visi locekļi, lai gan pamatīgi sadauzīti, bija neskarti.

Viņš pavilka rokas zem sevis un mēģināja līst uz priekšu. Tas bija sasodīti grūti.

Šo kabatu pirms daudziem gadiem viņam bija parādījis Vesa. Tam čalim pavisam noteikti bija vilcienu fetišisms, bet piecpadsmit gadu vecumā jau to neviens nesaprata. Galu galā viņš bija beiil/is dzīvi kā ogle Elvšē slepus braucis uz vilciena jumta, nepamanot, ka augstsprieguma vadi stacijās dažkārt nokarājas bīstami zemu.

Bet jautri viņiem gāja…

Sākumā viņi bija braukājuši, sēžot uz sakabēm starp vagoniem, un nodevušies līdzīgiem jociņiem, pēc tam devušies tuneļu safari pamestajā Kimlinges stacijā. Tieši tur HP pirmo reizi izmēģināja perona drošības kabatu. Zilās līnijas vilciens bija aiztraucies garām ar gandrīz astoņdesmit kilometriem stundā, un uz dažām sekundēm spiediena vilnis un apdullinošās skaņas gandrīz lika viņam aptaisīties. Vēlāk viņi izmēģināja šo triku citās vietās, jo šāda kabata bija visās stacijās. Patiesībā tā vairāk bija rieva, nevis kabata, jo stiepās gar visu perona malu.

Tagad viņam vajadzēja aizlīst līdz tunelim, kamēr vilciens bloķē skatu no augšas. Vismaz teorētiski.

Vilciens bija apstājies, un HP uz perona dzirdēja satrauktas balsis.

-     Nē, nē, jūs nedrīkstat kāpt uz sliedēm! sacīja autoritatīva vīrieša balss, kura droši vien piederēja vilciena vadītājam. Vispirms jāatslēdz strāva, un tikai tad var kaut ko darīt. Mums ir sava kārtība šādiem gadījumiem, te kāds nolec gandrīz katru nedēļu. Policija un ugunsdzēsēji jau ir ceļā, lūdzu visus pakāpties dažus soļus atpakaļ!

HP pamazām līda uz priekšu, balsis kļuva aizvien klusākas.

Tas bija grūtāk, nekā viņš domājis. Akmeņi skrāpēja ceļgalus un elkoņus, uzpūstā dūnu jaka apgrūtināja kustības. Kaut kur tālumā varēja dzirdēt tuvojošās sirēnas.

Sasodīts, viņam vajadzēja nokļūt labu gabalu tunelī, pirms ugunsdzēsēji atslēgs strāvu un nokāps uz sliedēm!

Uz dažām sekundēm apstājies, HP ar pūlēm novilka jaku. Bez virsdrēbēm būs auksti, taču izvēles nebija.

Ātra kabatu pārbaude, lai pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts. Naudas maks, atslēgu saišķis, cigaretes HP sabāza mantas džinsu kabatās.

Trūka tikai šķiltavu, un viņš vilka plaukstas pār jaku, līdz sataustīja tās vienā no mazajām kabatiņām. Šķiltavas bija grūti izvilkt, droši vien ieslīdējušas aiz oderes. Vienu acumirkli HP apsvēra iespēju tās atstāt, taču saprata, ka tuneļa klejojums līdz Jērdetai bez cigaretes būs ļoti garš, tāpēc mēģināja vēlreiz.

Šoreiz viņš iebāza pirkstus jakas vīlē un uzplēsa oderi.

Tā!

Taču četrstūrainais priekšmets, ko viņš izvilka, nebija šķiltavas. Mazā, plakanā četrstūra vienā pusē sīciņiem burtiem bija rakstīts Elite GPS 311.

Skaidrs, tas daudz ko izskaidroja. Tie bija piestiprinājuši viņam raidītāju, iezīmējuši viņu kā tādu roņu mazuli. Un tāpēc varēja sadzīt pēdas, viņam to nemanot.

Raidītājs bija ievietots meistarīgi. Biezajai dūnu jakai bija pietiekami daudz dažādu rāvējslēdzēju un dekoratīvu detaļu, lai viņš mazo, cieto mantiņu nepamanītu. Tomēr…

Kā viņiem bija izdevies to izdarīt?

Jaka taču bija pavisam jauna, viņš bija to izņēmis no Bekas maisiņa, pirms devās projām.

Nu, ko tas nozīmēja, Einštein?

Jauns nezināmais, vienādojumā…

Fuck.

Fuck.

FUCK!

Viņam jādabū rokā Beka, jānoskaidro, ko viņa pēdējā laikā satikusi. Jāparūpējas, lai viņa netiktu iejaukta vēl vairāk.

Bet vispirms jātiek prom no šejienes.

*

Tobīass Lunds, protams, bija kļūda, aplams spriedums, par ko viņai tagad nācās samaksāt divkārši. Atšķirībā no citām policistēm Rebeka nekad nesatikās ar kolēģiem, taču piepeši bija uzsākusi dēku ar tik bēdīgi slavenu brunču mednieku kā Tobe. Kurš turklāt bija viņas šefa kaimiņš un draugs.

Ko gan viņa bija domājusi?

Bet tieši tur jau tā problēma. Tāpat kā gadījumā ar Jonu viņa nebija domājusi, tikai sekojusi pirmajam impulsam. Pēc visa, kas iepriekšējā gadā noticis ar Henki, pēc uzbrukuma, ko viņai pēdējā bridi izdevās novērst, un jo īpaši pēc skrūvju paciņas viņa bija sev apsolījusi mazliet atslābināties. Pazemināt prasības un dot sev iespēju būt cilvēciskai.'

Bet kas no tā bija iznācis?

Protams, kļūdu ar Tobi Lundu būtu vajadzējis izlabot jau sen, tad viņa būtu izvairījusies no patētiskās uzbāzības, greizsirdības un mūžīgajām īsziņām. Viņai galu galā bija draugs. Jauks, uzmanīgs draugs, kurš gan nebija tik interesants, taču nemūžam nebūtu izraisījis tādu jucekli. Tad kāpēc viņa bija piekrāpusi Miki, iemainījusi viņu pret bezjēdzīgu seksu ar vīrieti, kurš viņai pat nepatika?

Uz šo jautājumu nebija labas atbildes.

Vai varbūt atbilžu bija pārāk daudz…

Trīsdesmit seši i Out of the hole and down the slope Ārā no alas un lejup pa nogāzi

Vieta: Viesnīca "Bezcerība"

Datums un laiks: Ziemassvētku diena, pīkst. 13.48

Apģērbs: in-room casual, kas nozīmē apakšbikses un apakškreklu

Statuss: vienos zilumos un pārskaities

Droning.

Tā sauca šo parādību, viņš to bija redzējis Discovery kanālā. Citiem vārdiem gulēt ejot. Lai gan “gulēt” noteikti nebija pareizais šī stāvokļa apzīmējums. Drīzāk viņš gāja tādā kā snaudā, pietiekami nomodā, lai kājas turpinātu kustēties uz priekšu, taču smadzenes kavējās kaut kur citur..

Pats tunelis nemaz nebija tik garš, varbūt kādu kilometru. Bet, tā kā tas stiepās garā lokā zem Jurthāgenas, Rūpstēnas gaisma jau pēc pārdesmit metriem bija pazudusi. Kompaktā tumsa tikai pastiprināja pārdzīvojumu.

HP gar acīm slīdēja vīzijas, briesmīgas, Lavkrafta1 šausmu stāstiem līdzīgas ainas, kas lika uzmesties zosādai un matiem pakausī saslieties stāvus. Žurkas, sikspārņi un citas lielākas bezveidīgas radības, kas slēpās spraugās un sānu tuneļos, šņāca uz viņu, kad viņš streipuļoja garām, snaikstījās pār viņa muguru ar līkām, netīrām bezpajumtnieku rokām.

Un balsis! Tēvs, Dāgs, nabaga sadegušais jukušais Ērmans. Visi čukstēja tumsā. Prasīja atbildes.

Vai gribi uzspēlēt Spēli, Henrik Peteršon?

Gribi?

Vai esi pārliecināts?

Yes or No?

HP tikko bija paēdis pusdienas, vienu Royale ar sieru, kas maksāja dubultu cenu, jo uz Burgerking administratoram bija jāiet pāris kvartālu tālāk. Bet tas bija to vērts. Mērce sūcās caur pirkstiem, un viņš kāri uzlaizīja ik sīkāko tauku pilīti.

HP bija izstreipuļojis no spoku tuneļa pie Jērdetas, patiesībā turpinājis iet vēl gandrīz simt metru, iekams sapratis, ka gaisma un svaigais gaiss nav vēl viens spoks. Tad viņam bija izdevies dabūt taksi pie TV4 ēkas un šoferis ne visai pārliecinoši bija piekritis aizgādāt HP netīro un sadauzīto ķermeni mājās uz Sēderu.

HP bija nogulējis gandrīz diennakti, tad pierausies kājās, lai nomazgātos dušā un noskūtos. Mazliet uzēdis un ielogojies datorā.

Viņam vajadzēja kaut kādā veidā sazināties ar Beku, paskaidrot, kāpēc viņš atgriezies. Māsa noteikti bija dusmīga un uztraukta, tomēr HP neuzdrošinājās zvanīt Bekai uz mājām vai mobilo. Ja viņi varēja ievietot G PS raidītāju viņa drēbēs, tad noteikti varēja arī noklausīties Bekas telefonu. Pretinieki galu galā nebija gluži vakarējie.

Tas viss bija daudz lielāks, nekā sākotnēji licies, to HP tagad saprata. Pārdesmit minūtes vecās labās gūglēšanas, un viņš guva daļēju apstiprinājumu teorijai, kas bija sākusi veidoties I.īdingē.

Viņam kaut kādā veidā jādabū rokā Beka. Jāgādā, lai māsa būtu drošībā.

*

Ziemassvētki visu padarīja divtik nomācošu.

Patiesībā Rebeka bija vienlīdz dusmīga gan uz sevi, gan Henki. Vispirms viņš, kails un sadauzīts, burtiski runājot, bija nokritis no zila gaisa ar smieklīgu stāstu pie rokas. Pēc tam pāris dienu laikā atguvies, laipnās vecākās māsas aptekalēts, un hops! atkal pazudis bez kādiem paskaidrojumiem.

Rebeka bija sagatavojusi svētku maltīti, pat nonesusi no bēniņiem mazliet rotājumu, bet viņš neieradās. Viņa, protams, bija piezvanījusi uz savu mobilo telefonu un… atradusi to noslēptu cepuru plauktā.

Tik tipiski Henkem! Un tik tipiski viņai pašai! Būtu taču vajadzējis saprast, ar ko tas beigsies.

Tātad Ziemassvētki jāsvin pavisam vienai.

Mike gan bija pāris reižu zvanījis, taču Rebekai negribējās ar viņu runāt. Viņa bija aizbildinājusies, ka svinēs Ziemassvētkus ar brāli, un steigusies pabeigt sarunu pēc iespējas ātrāk. Rebeka bija diezgan pārliecināta, ka Mike šobrīd jau zina par viņas romānu arTobi. It īpaši pēc tam, kad bija izlasījis visas tenkas Sabiedrības balstu forumā.

Arī advokāts nebija uzlabojis noskaņojumu. Acīmredzot prokurors grasījās izvirzīt viņai apsūdzību janvāra sākumā. Nopietns amatnoziegums, kas nozīmēja, ka notiesājoša sprieduma gadījumā viņu atlaidīs. Fucking fantastiski, kā būtu teicis Henke.

Rebeka rūpīgi sakravāja sporta somu un izgāja no dzīvokļa. Pie Frīdhema laukuma atradās Friskis &Svettis sporta klubs, kur viņa bija nolēmusi pagaidām iegādāties desmit apmeklējumu abonementu.

Izgājusi uz ielas, viņa uzmanīgi paskatījās apkārt, pirms turpināja ceļu uz autobusa pieturu. Vienu kvartālu tālāk ierūcās veca automašīna, taču motora skaņu gandrīz pilnībā apslāpēja sniega kupenas, tāpēc Rebeka to neievēroja.

*

Uz pēdām viņu uzvedināja neveiksmīgā spridzinātāja fotogrāfija šausmīga bilde, par kuru priecājās vakara avīzes.

Kāds droši vien bija izliecies pa logu un fotografējis no augšas. Nedzīvais ķermenis, tumšie plankumi sniegā, lauskas un sadauzītie skatlogi viss bija skaidri redzams.

Taču HP uzmanību piesaistīja krietni mazāka detaļa. Fotogrāfijas augšējā malā pavisam vientuļš sniegā gulēja mazs, četrstūrains priekšmets, kas lika matiem saslieties stāvus. HP pat nevajadzēja attēlu pietuvināt, lai saprastu, kas tas ir.

[1] tulkojumus un skaidrojumus skatīt grāmatas beigās.

Mobilais telefons! Ļoti līdzīgs tam, kas gulēja viņa skapi.

Kad HP smadzenes visu aptvēra, nebija grūti salikt pārējo puzli. Vispirms mazliet meklēšanas avīžu portālos.

Otrais terora akts uz Zviedrijas zemes pēdējo divu gadu Laika.

Acīmredzot starptautiskais terorisms ir ieradies uz palikšanu.

Terora eksperti ir vienisprātis, ka Zviedrijā ir vismaz trīssimt iespējamo teroristu…

Beidzot valdība nāks klajā ar likumu iniciatīvām, kas dos plašākas pilnvaras.

Opozīcija, kas agrāk iebilda pret pastiprinātu uzraudzību, tagad ir mainījusi viedokli un atbalsta…

Mūsu lasītāju aptauja atklāj, ka pārliecinošs tautas vairākums atbalsta pastiprinātu…

Pēdējais teikums lika viņam mainīt taktiku un doties pastaigā pa vecajiem medību laukiem. Pēc īsa brīža viņš atrada meklēto. Daži troļļi gan bija ieguvuši jaunus vārdus, tomēr HP viņus pazina pēc izteiksmes veida.

MOOreon, Mlcrosrf un JabRue bija radījis viņš pats. Turpat arī vecie labie VAO, Bose Baldersons, Maigais Jūlijs un Lase Dānielsons. HP pārbaudīja katru troļļa vārdu, kuru vien atcerējās, un rezultāti pārsniedza viņa cerības. 7

Kopš sprādziena dienas visi bez viena vienīga izņēmuma bija publicējuši komentārus, kas tādā vai citādā veidā attiecās uz terora aktu. Tādu pašu rezultātu HP ieguva, arī pārskatot blogus. Pat galīgi pasīviem blogeriem bija ko teikt šajā jautājumā, lai gan tās lielākoties bija tikai klišejas, piemēram, “kaut kādas šausmas” vai “manas māsas labāko draudzeni no nāves šķīra tikai minūte”.

Secinājums bija kristālskaidrs.

ArgosEye uzpūta šo notikumu pēc iespējas lielāku, visa viedokļu mašinērija bija iedarbināta tikai dažas stundas pēc neveiksmīgā uzbrukuma.

Sagadīšanās?

Tā, protams, varēja būt, tomēr, ņemot vērā visu, ko viņš jau zināja…

NFW!

No Fucking Way!!!!!

*

Viņai katrā rokā bija pa smagam pārtikas maisiņam, bet uz muguras sporta soma. Līdz autobusam bija vairs tikai desmit metru, kad durvis aizvērās un tas šņākdams aizripoja prom no trotuāra.

Rebeka skaļi nolamājās, pāris sekunžu apdomāja, vai gaidīt nākamo, bet tad nolēma iet kājām nepilnus divus kilometrus no Frīdhema laukuma līdz savam dzīvoklim.

Aptuveni pusceļā viņa bija paspējusi nožēlot savu lēmumu jau vairākas reizes.

Kaut arī rokās bija cimdi, maisiņu rokturi sāpīgi griezās plaukstās un piespieda viņu aizvien biežāk apstāties, lai atjaunotu asinsriti pirkstos. Turklāt trotuāri nebija kārtīgi notīrīti un viņa jau vairākas reizes bija bīstami paslīdējusi.

Rebeka tikko bija pagājusi garām parkam pie Pedagoģijas augstskolas, kad viņai blakus pieripoja tumša automašīna. Labajā pusē aiz augstā žoga dunēja noslogotā E4 šoseja, mašīnām nemitīgā straumē plūstot laukā no Frēdhellas tuneļa, un Rebeka, trokšņa un kustības apdullināta, neko nemanīja.

Pēkšņi tumšā automašīna apstājās pavisam un viņai ceļu aizšķērsoja liela auguma vīrietis.

-     Kāp iekšā, viņš īsi sacīja un atvēra aizmugures durvis.

-Ko?

Rebeka redzēja, kā no vadītāja vietas izkāpj rudmataina sieviete un tuvojas viņai no aizmugures.

-     Kāp iekšā! vīrietis atkārtoja. Kāds grib ar tevi runāt.

Rebeka noliecās un ielūkojās mašīnā, kas laikam bija mersedess.

Iekšā sēdēja Jons.

-     Esi tik laipna un iekāp, Rebeka, viņš maigi sacīja.

Rebeka pameta ašu skatienu pa kreisi. Sieviete tagad stāvēja uz trotuāra viņai aiz muguras un, tāpat kā plecīgais vīrietis Rebekai otrā pusē, bija atpogājusi jaku pazīstamā stilā viena roka pie jostas aiz jakas atloka.

Rebeka paspēra soli atpakaļ pret žogu, vienlaikus aptverdama, ka pazīst vīrieti sev blakus.

-Tu biji manā autobusā, — viņa sausi konstatēja. Bet tur tu biji daudz laipnāks.

—      Tu domā kāpt iekšā vai…? vīrietis atbildēja.

-     Kas notiks, ja es atteikšos?

Vīrietis paspēra pussoli uz priekšu, un sieviete no otras puses darīja to pašu.

-     Nomierinieties visi, — sacīja Jons no aizmugures sēdekļa. Es atvainojos par mūsu neseno pārpratumu, patiešām atvainojos, Rebeka. Es biju noguris un pārāk daudz iedzēris, tāpēc nepareizi novērtēju situāciju. Es ceru, ka tu pieņemsi manu atvainošanos, un varu apgalvot, ka man nav nekādu nolūku atriebties.

Viņš norādīja uz savu apsaitēto degunu.

—      Ja tu būsi tik laipna un iekāpsi, mēs aizvedīsim tevi uz mājām, tie taču ir tikai pārsimt metri, bet tavi maisiņi izskatās smagi.

Mirklī, kad Jons pabeidza teikumu, lielais vīrietis atkārtoja žestu no autobusa, pastiepdams roku pēc viņas maisiņiem. Tomēr Rebeka joprojām vilcinājās. •t

Sieviete un vīrietis nemanāmi samazināja attālumu.

Rebeka lēnām nolika maisiņus zemē un paspēra soli atpakaļ.

*

Bija nepieciešamas vairākas dienas, iekams viņš aptvēra visu līdz galam.

ACME telekomunikāciju pakalpojumi — tieši viņu biroja bunkurā HP un ģēnijs Reimans bija ielauzušies. Tur atradās Spēles vadības centrs. Nu, pirms viņš to uzspridzināja…

Tātad ACME telekomunikāciju pakalpojumi PayTag grupas biedrs, kā bija rakstīts viņu mājaslapā.

Ja iepriekš viņam bija kaut mazākās šaubas par savu misiju, tad tagad tās visas bija pilnībā izgaisušas.

ACME bija PayTag īpašums, un ACME hostēja Spēli.

Un secinājums, Serlok??

PayTag bija Spēle!

*

Piepeši trotuāru apgaismoja citas, krietni necilākas automašīnas gaismas.

Dažas sekundes tā stāvēja brauktuves vidū, tad pagriezās un apstājās aiz mersedesa. No pasažieru sēdekļa izlēca mazs, veikls vīrietis ādas jakā, kovboju zābakos un pilota brillēs.

-    Nu, kas te notiek? viņš jautāja, pasperdams dažus autoritatīvus solus vinu virzienā.

> )

Vīrietis un sieviete Rebekai abās pusēs pārmija skatienus.

-    Kas ir? atjautāja autobusa biedrs un nolaida roku, ko bija pastiepis pret Rebeku.

-    Renko, izmeklēšana, sacīja pilota brilles un pavēcināja mazu, melnu etviju. Te ir aizliegts apstāties, un tas, redziet, attiecas ari uz meršiem.

-    Mēs jau grasījāmies braukt, norūca plecīgais. Gribējām tikai aizvest šo dāmu…

-     Brauciet vien tālāk, mēs ar kolēģi paši aizvedīsim Normēnu uz mājām.

Pilota brilles ar īkšķi norādīja pār plecu uz sagrabējušo mašīnu, kuras vadītāja puses durvis tikko bija atvērušās. Ar zināmām pūlēm no sēdekļa izrausās vīrietis zaļā armijas jakā un pēc tam izslējās pilnā augumā.

Rebeka manīja, ka sieviete viņai kreisajā pusē neapzināti pasper pussoli atpakaļ, un pati ar grūtībām savaldījās, lai neizdarītu to pašu.

Vīrietis bija milzīgs, plecu platums tuvojās metram, bet augums pavisam noteikti pārsniedza divu metru atzīmi. Viņa garie mati

nokarājās līdz pleciem un kopā ar lielu kažokādas cepuri apslēpa lielāko daļu sejas. Tiesa, neviens arī īpaši nekāroja to ieraudzīt.

-     Brauciet nu, citādi būs A kategorijas sods, noskaldīja pilota brilles un pavicināja vienu roku. Normēna, vari lēkt aizmugurē, glābšanas patruļa piedāvā transportu.

Viņš pavilka brilles zemāk uz deguna un pamirkšķināja viņai.

Rebeka paspēra pāris soļu mašīnas virzienā, bet rudmatainā sieviete joprojām stāvēja viņai ceļā. Dažas sekundes abas vienkārši skatījās viena uz otru, tad rudmate lēnām pakāpās sāņus.

Mirkli vēlāk Rebeka jau bija ieraususies izmeklētāju mašīnā. Tā bija netīra un savādi oda, gandrīz tā, it kā tajā kāds būtu nomiris. Vadītāja sēdeklis bija atstumts tik tālu atpakaļ, ka milzīgais vīrietis pie stūres tikpat labi būtu varējis sēdēt viņai blakus aizmugurē. Radio spēlēja vecu sporta dziesmu, ko viņa, šķiet, atpazina.

Mersedess nikni apgriezās braukšanai pretējā virzienā un ātri nozuda Vesterbrū tilta virzienā.

-     Labi. Rebeka sacīja, dziļi nopūzdamās. Pirmkārt, ja jūs, klauni, vēl kādreiz grasāties tēlot policistus, ir jāsaka 0 kategorijas sods, nevis A kategorijas sods. Un, otrkārt, kur ir mans stulbais brālis un ar ko viņš īsti nodarbojas?

Trīsdesmit septiņi i blamegames Savstarpēja atbildības novelšana

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 28. decembrī pīkst. 18.06

Lietotājs: MayBey

Nu, ko jūs gribētu?

Vai man viņu novākt?

īkšķis uz augšu vai uz leju.

Laiks balsot…

Ierakstam ir 231 komentārs

*

Jo vairāk HP domāja par šo lietu, jo vairāk jēgas saskatīja.

Uzņēmuma pārņemšana un Annas slepkavība bija tikai priekšspēle. Īstais mačs bija sācies ar neveiksmīgo spridzinātāju.

Čalis bija apkrauts ar dažādām sprāgstvielām un citām velnišķībām, turklāt atradās tikai piecdesmit metru no Stokholmas visapmeklētākajām vietām, tomēr kaut kādā veidā viņam bija izdevies visu salaist grīstē. Lai gan viņš noteikti bija noskrējis pa visu Drotninggātanu un droši vien pagājis garām simtiem karstvīnu baudījušu svētku pircēju, bumba bija uzsprāgusi vietā, kur cieta tikai viņš viens pats.

Tas, protams, varēja būt brīnums. Vai arī to nabagu bija pārņēmusi panika. Vai nu viņš bija pārdomājis, vai arī vienkārši bijis pārāk neveikls ar savu pašgatavoto interneta spridzekli.

Tomēr pastāvēja vēl kāda iespēja…

Kāds ar tālvadību bija uzspridzinājis bumbu tā, lai sprādziens pievērstu maksimālu uzmanību, bet radītu minimālu kaitējumu.

Apmēram tāpat kā viņa piedzīvojums Sistā iepriekšējā gadā. HP bija ilgi domājis, kāpēc Spēle izvēlējās veikt zvanu, kam jāizraisa sprādziens, ilgi pirms kortežs ar ASV Valsts sekretāri bija piebraucis. Ja viņš nebūtu pietiekami viltīgs un neatkostu Spēles vadītāja plānu, tad noteikti būtu sprādziena vienīgais upuris tāpat kā Stokholmas spridzinātājs.

Taču šeit galvenais bija novirzīt uzmanību. Radīt notikumu, kas būtu sensacionāls un reizē uzdotu pietiekami daudz jautājumu, lai prese, TV un tā sauktie eksperti diskutētu par šo lietu ikvienā pieejamā ziņu kanālā.

Bet pa to laiku viss pārējais pazuda no radara.

Patiesībā viss bija tikai variants par ArgosEye tēmu. Piepildīt ziņojumu dēli ar savām lapiņām, lai nekam citam nepaliktu vietas. Tuvākajās nedēļās visi koncentrēsies uz sprādzienu un tā uzdotajiem jautājumiem, bet ArgosEye parūpēsies, lai uzmanība būtu novērsta pietiekami ilgi.

Jautājums tikai: ko viņi cenšas noslēpt?

Tam jābūt kaut kam lielam, par to HP bija drošs.

Tad ko lai tagad iesāk?

Viņš, protams, varēja vērsties pie preses, bet kādi tad bija pierādījumi? Iepriekš tiesāts noziedznieks, kurš tikko deportēts no kādas arābu valsts, vērš dažādas nespecifiskas apsūdzības pret veiksmīgu zviedru uzņēmēju, turklāt apburošā kombinācijā, kurā ietilpst gan globālas sazvērestības, gan dažādi izlūkdienesti, gan slēgtas, slepenas biedrības.

Nūjā, tikpat labi viņš varēja ar roku aprakstīt kartona gabalu un pievienoties pārējām folijas cepurītēm laukumā pie parlamenta.

Nē, patiesībā bija tikai divas iespējas.

Pirmā sakravāt mantiņas un aiztraukties saulrietā kā poor lonesome cowboy1 .

Vai otrā un tas laikam bija vēl vienkāršāk noskaidrot, ko viņi plāno, un apturēt to visu!

Yippikayee, mothafuckers!

Pilota brilles un viņa šausmīgais biedrs apstājās pie Rebekas namdurvīm un pavadīja viņu līdz dzīvoklim. Pat uznesa viņas maisiņus un pieklājīgi atteicās no kafijas, ko viņa piedāvāja pateicībā par palīdzību.

-     Lūdzu, parakājies jakas kabatās, sacīja briļļainais, kas brauciena laikā bija nosaucis vārdu Nokss.

-    Tavs brālis grib, lai tu paņem šito.

Viņš sniedza Rebekai mobilo telefonu un lādētāju.

-    Ar priekšapmaksas karti. Turi ieslēgtu, viņš drīz zvanīs.

Nokss ar dīvainu bungājošu žestu norādīja uz degunu.

-     Un esi mierīga, vecenīt, Nokss paturēs tevi acīs!

*

Viņš redzēja, kā uz sava skūtera ierodas miegainais praktikants un novieto braucamrīku pie pašām durvīm. Izskatījās, ka tas ir tas pats puisis, kuru viņš bija saticis pirms dažām nedēļām, bet visi šie sīkie taču bija līdzīgi. Taukaini, gari mati, pumpas pa visu ģīmi, balināti džinsi, sarkanas counterstrike acis un saburzīts T krekls ar šīm pazīmēm bija raksturots gandrīz viss Manges mazo mācekļu bars.

Atslēgas grabēšana slēdzenē un vēl dažas minūtes, kamēr puisis paguva izslēgt signalizāciju un ieslēgt datorus, tad HP šķērsoja ielu.

Viņš atvēra durvis, taču, sev par pārsteigumu, nedzirdēja parasto melodiju. Varbūt sīkaļam tā bija apnikusi vai ari viņš vienkārši nedalījās ar Mangi sajūsmā par “Zvaigžņu kariem”?

Puisis arī nekvernēja pie letes ar tasi skābas kafijas un saburzītu bezmaksas avīzi, kā to mēdza darīt viņa meistars. HP ieraudzīja viņu veikala aizmugurē pie viena no lielajiem datoriem. Visticamāk, viņš tur sērfoja porno lapās un spēlēja kabatas biljardu, aplūkodams interneta kolektīva jaunāko sniegumu. Naughty Annie stuffs her Funny, Donkey-Hung IVVAI citus kinematogrāfa meistardarbus proudly presented by world wide web.

-    Vai tavs šefs zina, ar ko tu nodarbojies? HP uzsauca, un praktikants gandrīz nokrita no krēsla.

-     Koa!? Puisis šokēts blenza uz vinu.

>

-    Mieru, vecīt, es neesmu tik bīstams, HP pavīpsnāja un norādīja uz savu krūškurvi. I come in peace. Take me to your leader!1

Viņš laipni pamāja praktikantam, kas joprojām izskatījās pagalam apstulbis.

-    Āmen! — HP nosprauslājās, kad viņa joks nekrita auglīgā augsnē. Man vajag dabūt rokā Mangi jeb Farūku, vai kā nu viņš sevi šonedēļ dēvē. Vai viņš joprojām ir aizceļojis? Viņa vecais meils un messenger nedarbojas.

-     Ēēē…?!

Beidzot vismaz kāda dzīvības pazīme!

-    Nu… Šefs ir Saūda Arābijā vai kur tur… Viņam ir jauns hotmeils. Vai iedot?

-     Uzminēji!

Puisis atvieglots iesmējās, un pēc dažām minūtēm viņam bija izdevies sadabūt gan papīra lapiņu, gan pildspalvu.

-Tad tu esi tas HP? viņš turpināja mazliet drošākā balsī.

-     Mhm, HP nomurmināja, pierakstīdams Manges kontaktus.

-     Mange par tevi ir daudz stāstījis. Tu esot foršs čalis. Šo to piedzīvojis… t

-    Tu tā saki? HP pacēla acis. Es, protams, nevaru to ne apstiprināt, ne noliegt…

Viņš pasmaidīja. Vajadzēja taču dot šim bērnam iespēju.

*

Kam: becca.normen@hotmail.com No: t.sammer@gmai!.com

Mīļā Rebeka!

Man ir iepriecinošas ziņas no Dārfūras.

Šķiet, ka ir pieejami kadri no notikuma vietas. Kāds cilvēks ir to visu

uzņēmis ar sava telefona kameru, un šobrīd mēs darām, ko varam,

lai šo ierakstu sadabūtu. Cerams, ka tiksim pie tā pāris dienu laikā.

Un, ja reiz Tev rakstu, tad gribu izmantot izdevību un lūgt Tavu palīdzību. Es ļoti vēlētos sazināties arTavu brāli. Esmu ilgi meklējis iespēju parunāt ar viņu personiski, lai vairāk pastāstītu par jūsu tēvu. Varbūt pat mazliet attaisnot Erlendu Henrikaacīs. Diemžēl Henriku nav viegli dabūt rokā, turklāt es bieži ceļoju, tāpēc līdz šim man nav izdevies viņu satikt.

Es drīz braukšu prom uz ilgāku laiku, tāpēc es ļoti novērtētu, ja Tu varētu pastāstīt, kur varu viņu atrast.

Vissirsnīgākie sveicieni!

Tage Sammers

Viņa tikko bija pabeigusi lasīt vēstuli, kad iezvanījās telefons.

-     Hallo?

-     Čau, te es!

-    Jā, es dzirdu…

-     Mums vajag drusku parunāt…

-    Tu tā domā?

-     Klau, Beka, nav īstais brīdis pūsties. Vai tu pazīsti Filipu Argosu? Nokss teica, ka tā esot izskatījies?

-Ko?

-     Filipu Argosu, agrāko Filipu Jonu Martinsonu. Manu bijušo šefu un baigo maitasgabalu…

Rebeka nopūtās.

-Tas ir sarežģīti.

*

Okei, situācija patiesībā bija ļaunāka, nekā viņš domājis.

Nokss bija ticis galā nevainojami, un tas patiesībā nebija nemaz tik dīvaini. HP galu galā bija samaksājis Virsaiša dzīvokļa īri pusgadu uz priekšu, turklāt vēl piemetis desmit blokus cigarešu, tā ka tagad šis tandēms dzīvoja kaimiņos pirmajā stāvā.

Diemžēl informācija, ko viņš bija ieguvis pēdējās dienās, bija daudz satraucošāka.

Beka bija viņam melojusi!

Viņa nebija paskaidrojusi, ko tajā rītā darīja Estermalmē, savukārt viņš bija pārāk aizņemts ar sevi, lai pajautātu.

Tomēr visvairāk viņu sadusmoja fakts, ka viņš bija noticējis laimīgajai sakritībai. Karma nosūtījusi Beku turp kā sargeņģeli…

Patiesībā viņa drīzāk bija saburzīts naktstauriņš, kas izkritis no Filipa gultas…

Viņa paša dzīve konstanti bija vairāk vai mazāk sačakarēta, bet viņš allaž bija varējis paļauties uz Beku. Tieši māsa vienmēr palīdzēja viņam noturēties virs ūdens. Taču tagad Beka bija viņu pievīlusi. Vispirms ielēkusi viņa ļaunākā ienaidnieka gultā un pēc tam par to melojusi. Vai vismaz izvairījusies stāstīt patiesību.

Ne jau Stofe bija viņu nodevis — bet viņa paša māsa!

Fuck!

Fuck!

FUCK!!!

HP bija spiests piecelties no datora un doties nervozā četru metru pastaigā līdz durvīm un atpakaļ, iekams mazliet nomierinājās.

Tas viss bija kā ļauns atgādinājums par laiku, kad Dāgs turēja Beku zem tupeles. Kad viņš māsu gandrīz zaudēja…

Sākumā, kad Beka vēl skrēja uz randiņiem, HP bija apbrīnojis Dāgu, gandrīz uzskatījis par vecāko brālj. Viņš nebija vēlējies īsti saskatīt, kā Dāgs pret Beku izturas, lai gan pazīmes bija jau tolaik. Dāgs taču bija krutais čalis, tāds, ar kuru kopā tušēt un no kura gaidīt draudzīgu dunku mugurā. Mange bija atvēris viņam acis un licis saprast, kas Dāgs patiesībā ir un kas notiek. Atmodies no apbrīnotāja miega, HP bija sācis Dāgu ienīst gandrīz tikpat stipri, kā bija ienīdis tēvu.

Līdz šim brīdim viņš patiesībā nebija ienīdis Filipu Argosu. Kaut kādā līmenī HP tomēr spēja saprast, kāpēc viņa priekšnieks tā rīkojās. Galu galā viņš bija Filipu pievīlis, apdraudējis visu uzņēmumu. Rīcība un sekas, tā sakot. Bet tagad viss bija mainījies.

Tas bija kļuvis fuckingpersonal\

Situācija patiesībā bija ļaunāka, nekā viņa domājusi.

Iepriekšējā reizē bija Estoniai un Palmes slepkavība4 , bet šis…

Kad Rebeka beidzot piespieda Henki runāt, viņš nespēja rimties. Vārdi šļācās kā strūklaka, it īpaši, kopš viņa pati bija godīgi pastāstījusi par savu katastrofālo randiņu ar Jonu, aka Filipu Argosu.

Viņa centās Henkem noticēt, patiesi centās, bet tas gluži vienkārši nebija reāli!

Uzņēmums, kas attīrīja internetu, vadīja blogus un diskusiju forumus, reizē sadarbodamies ar spēkiem, kas veica tēlotus terorisma aktus, lai novērstu mediju uzmanību no lietām, ko vēlējās noslēpt? Nopietni?

It kā ar to nepietiktu, Henke vēl papildināja to visu ar algotiem slepkavām, slepeniem Google algoritmiem un gaišredzīgām Līdinges dāmām, lai nokļūtu atpakaļ pie tā, ar ko viss reiz bija sācies.

Tā nolādētā Spēle…

Trīsdesmit astoņi i online games tiešsaistes spēles

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 29. decembrī pīkst. 18.41

Lietotājs: MayBey

Mazais Henriks slēpjas noplukušā vecpuišu viesnīcā Sēdermalmē. Viņš laikam domā, ka ir drošībā…

Bet mēs zinām labāk, vai ne?

Ierakstam ir 29 komentāri

Goodboy.821 says1 : Vai tu tur esi?

Farook says2 : Jauki Tevi dzirdēt, brāl. Long time no C3 …;) Goodboy.821 says: Pārāk ilgi, old friend-my bad4 …

Farook says: Did U miss me5 ?

Goodboy.821 says: Ej ellē, Mange!1!1 Goodboy.821 says:Vai saņēmi manu meilu?

Farook says: Yep, bet pagāja kāds brīdis, kamēr atšifrēju. Tu šobrīd esi vēl lielāks paranoiķis par mani.

Goodboy.821 says: Kā tu noteikti saproti, tam ir savi iemesli… Farook says: Protams, saprotu. Es visu izlasīju.

Goodboy.821 says: Un?

Farook says: Es tev pilnībā piekrītu, brāl. Tas, ar ko Argos nodarbojas, ir aplami no daudziem skatpunktiem. Tas ir pilnīgi pretrunā ar interneta ideju. Es zinu daudz cilvēku, kas labprāt izvilktu tos troļļus gaismā. Trojas zirga programma nav problēma, tādu es varu uzrakstīt dažās dienās, pat no šejienes. Jautājums tikai: kā to iedabūt sistēmā?

Farook says: Protams, ielauzties ir iespējams. Es zinu dažus, kas to noteikti spētu, bet tas, visticamāk, prasītu pāris mēnešu. Turklāt nav zināms, cik tas ir efektīvi, pastāv liela iespēja, ka uzbrukumu atklātu un tad efekts būtu ierobežots. Tas pats, ja trojāni mēģinātu iesūtīt ar vēstulē paslēptu failu.

Goodboy.821 says: OK, nav gluži tā atbilde, uz kādu es cerēju… Farook says: Saprotu…

Goodboy.821 says: Citas idejas?

Farook says: Nu, ja to nevar iesūtīt no ārpuses, tad atliek tikai ielādēt manuāli.

Goodboy.821 says: Go on!6

Farook says: Hm, es tagad skaļi domāju, bet, ja tu izvēlies šo iespēju, tev jāpiekļūst datoram ar full access7 . Parasta workstation8 neder. Tu pats rakstīji, ka viņi ir deaktivizējuši USB portus parastajiem lietotājiem, tātad tev jāizvēlas pareizā mašīna. Vislabāk iekļūt serveru telpā un iespraust to mainframe, do you copy9 ?

Goodboy.821 says: Copy!

Farook says: Bet tas, protams, ir daudz bīstamāk, to taču tu arī saproti?

Goodboy.821 says: Vienkārši uztaisi trojāni un leave the rest with

me10 …

*

Viņa pārtina klipu uz priekšu un atpakaļ.

Graudaini kadri, droši vien uzņemti ar mobilā telefona kameru, tomēr nebija grūti saskatīt, ko tie rāda. Sarkana zeme, cilvēki noskrandušās drēbēs un pa vidu melnas automašīnas. Atskanēja šāvieni, kamera stipri sašūpojās un rādīja te zemi, te debesis.

Viss šķita nereāls. It kā viņa sapņotu vienu sapni atkal un atkal, tikai šoreiz tas tika izspēlēts uz ekrāna, nevis viņas galvā.

Tad atpakaļgaitā pietuvojās mašīna, un filmētājs bija spiests palēkt sāņus. īss zibsnis ar tumšmatainu sievieti, kas karājas durvīs.

Un piepeši viņš tur bija! Tieši priekšā mašīnai. Lai gan kamera bija notvērusi vīrieti tikai uz sekundi, ar to pilnībā pietika. Ja kadrus apturēja, varēja izšķirt pietiekami daudz detaļu. Vīrieša drēbes pārāk jaunas un tīras, lai saplūstu ar pārējiem, tad kaut kas līdzīgs labi nospodrinātam armijas zābakam zem vienas bikšu staras, dzeltens plastmasas maisiņš brīvajā rokā un…

… jā, milzīgs, spožs revolveris, kas tēmēja tieši uz viņu mašīnu.

-    Vakar to prokuroram atsūtīja no anonīmas e-pasta adreses, bija paziņojis viņas advokāts.

Kadri bija nosūtīti uz analīzi, un, ja tie bija īsti, Rebeka varēja rēķināties ar atgriešanos darbā pēc gadu mijas. Tātad onkulis Tage bija pildījis savu solījumu. Un mazākais, ko Rebeka varēja darīt, bija izpildīt viņa lūgumu.

Viņa paņēma mobilo telefonu ar priekšapmaksas karti un nospieda podziņu ar klausuli.

-    Jā. Viņa balss skanēja vēsi. Satiksmes troksnis fonā norādīja, ka viņš atrodas uz ielas.

>

-     Monuments, Rebeka īsi sacīja.

-Ko?!

-    Viesnīca “Monuments”, tu dzīvo tur, vai ne?

Klausulē iestājās klusums.

-     Vai tu tur vēl esi?

-     Protams. Kurš izpļāpājās? t

HP mēģināja izlikties vienaldzīgs, taču Rebekai nebija grūti nojaust viņa nemieru. t

-    Vai tu kaut ko esi dzirdējis par cilvēku, kurš dēvē sevi par MayBey> .

-    MayBey> . Tu domā to viltus kruķi?

-    Viltus ko…? Tu viņu pazīsti?

-     Redzi, es drusciņ parakājos tavā datorā, kad tu tovakar biji izgājusi. Redzēju, ka esi savākusi dokumentu ar citātiem, un iegāju forumā. Pats nodarbojos ar līdzīgām lietām, kad strādāju pie Filipa.

Uzpīpināja kāda automašīna, telefonā pazuda skaņa, un Rebeka mirkli nodomāja, ka saruna ir pārtrūkusi.

Tad viņa izdzirdēja brāļa soļus, gandrīz izklausījās, ka viņš skrien.

-    Ar ko tu nodarbojies, Henke? viņa aizkaitināta jautāja. Man šobrīd nav spēka tavām spēlītēm.

-    Ar troļļiem.

)>

-     Es taču…

-    Tas nozīmē anonīmi iesaistīties dažādos forumos un sabotēt debates vai censties aizvadīt tās pareizajā virzienā. Vai tu neklausījies, kad es stāstīju?

Rebeka nopūtās.

-Tu stāstīji tik daudz ko, Henke. Un lielākā daļa no tā nebija īpaši patīkama…

-    Vienalga, viņš pārtrauca Rebeku. Katrā ziņā tam MayBey ir visas troļļa slimības pazīmes.

-    Tas būtu…?

-    Viņš aizņemas vārdus un žargonu no citiem foruma dalībniekiem. Parūpējas, lai tiktu pieņemts par savējo. Tad sāk palaist mazas petardes, un drīz visu skatieni ir vērsti viņa virzienā. Viņš neizskatās pēc uzbrukuma troļļa, jo tādā gadījumā būtu kļuvis rupjš un sacēlis lielas nekārtības, tāpēc es minu, ka viņam ir kaut kāds mērķis.

-     Bet kā tu vari būt drošs, ka viņš nav policists?

-     Nu pats par sevi policijas žargons izklausās pareizs, taču īstam kiukim diezin vai vajadzētu izmantot tik daudz filmu citātu.

-Ko!?

Rebeka gandrīz vai dzirdēja, kā Henke smīkņā.

-    Vai tad tu to nemanīji? Kā jau teicu, es nepētīju īpaši sīki, taču tur bija gan de Niro, gan Klinta frāzes, par to esmu drošs. Piemēram, izteiciens “lietus, kas aizskalo visus mēslus” ir no “Taksista”.

Henke apklusa, bet Rebeka joprojām dzirdēja viņa ātros soļus.

-Turklāt vēl pats niks, viņš turpināja. Forumu pasaulē niks gandrīz vienmēr kaut ko nozīmē, arī troļļa niks. Lai parādītu, cik cilvēks ir gudrs un kā viņš var spēlēties ar mājieniem visiem deguna priekšā, bet neviens tos nesaprot.

-     Un MayBey?

-     Nu vispirms jau acīmredzamā iespēja, ka tas lietots angļu maybe nozīmē varbūt. Turklāt tā sauc arī tiesneša Dreda nāvīgo ienaidnieku, sērijslepkavu, kam patīk izspēlēt ar policiju dažādas spēlītes. Un, ja ar to vēl nepietiek, ir arī anagrammas. Interneta troļļiem tās patīk. MayBey Abyme?

Viņš ar nolūku ieturēja pauzi, un Rebekai atlika tikai iekrist slazdā.

-Un? *

-    Mise en Abyme ir filmu termins, kas nozīmē ‘ielūkoties bezdibenī’. Es to iemācījos vakarskolā.

Henkes balss uz mirkli izklausījās saspringta, un viņš nokremšļojās.

-    Kad divus spoguļus novieto vienu otram pretī. Kopijas kopija līdz bezgalībai. Divkārši nereāli, saproti? Gluži kā sapnis…

-    Sapnī… Rebeka viņu pārtrauca.

*

Nolādēts, tie bija viņam uz pēdām!

Patiesībā viņam vajadzētu nospļauties uz viesnīcu, pamest savas mantas un tūlīt sameklēt jaunu paslēptuvi. Tomēr viņš nespēja atstāt telefonu. Tā bija vienīgā saikne ar Spēli, vienīgais lietiskais pierādījums, ka Spēle tiešām pastāv. )

HP uzmanīgi pabāza galvu pār mūri viesnīcas sētaspusē.

Izskatījās, ka viss ir mierīgi.

Mazais koka gabaliņš, ko viņš bija iebāzis rezerves izejas durvīs virs ugunsdrošības kāpnēm, bija savā vietā, un iekļūšana vajadzīgajā stāvā nesagādāja nekādas problēmas. Gaitenis bija tukšs, taču drošības dēļ HP nogaidīja dažas minūtes, iekams uzdrošinājās tuvoties savai istabai.

Viņš piespieda ausi pie durvīm un ieklausījās.

Ne skanas.

>

Laika nebija daudz. Ja Bekai bija taisnība un internetā ceļoja informācija par viņa atrašanās vietu, tad drīz vien viņi būs klāt.

Bet kāpēc tas policijas trollis bija publicējis informāciju tieši par viņu? Un kā bija viņu atradis?

HP nolēma pievērsties šiem jautājumiem vēlāk, kad būs sagādājis sev drošāku slēptuvi.

Viņš ielika kartīti atslēgā un atvēra durvis. Istabā, šķiet, neviena nebija. HP paspēra piesardzīgu soli tālāk, taču neieslēdza gaismu.

Tiklīdz acis bija pieradušas pie pustumsas, viņš paņēma rokas bagāžas koferi un sāka mest tajā savas mantas. Pirmais tur iekrita telefons. HP nebija mobilajam pieskāries, kopš atguva to no Noksa; taisnību sakot, pēdējo dienu haosā viņš gandrīz bija to aizmirsis. Taču šobrīd mazais, spīdīgais telefons atkal šķita dzīvībai svarīgs.

Tā gatavs!

HP aizvēra koferi un paspēra dažus soļus uz durvīm, tomēr neatvēra tās un nedevās uz rezerves izeju gaiteņa galā. Viņš īsti nezināja, kur šī sajūta radusies, taču kaut kas nebija kārtībā…

HP atspiedās pret durvīm un piesardzīgi palūkojās pa actiņu. Sākumā viņš redzēja tikai gabaliņu gaiteņa, tad pamanīja kādu kustību pie lifta. Divi stāvi slēpotāju maskās un tumšās drēbēs nāca viņa istabas virzienā.

Viņš zibenīgi uzlika drošības ķēdi, tad pavilka mazo, šķībo krēslu un ieķīlēja to zem durvju roktura. Pēc tam atvēra logu, cik atļāva drošības fiksators, un uzrāpās uz palodzes.

Mirklī, kad aiz viņa nograbēja atslēga, HP tā iespēra pa logu, ka fiksators padevās.

Nograbēja rokturis, tad atskanēja brīkšķis, kādam laužoties durvīs.

HP izmeta ārā koferi un nomērķēja uz sniega kupenu dažus metrus zemāk.

Krēsls aizšļūca pa grīdu, durvis mazliet pavērās, tomēr drošības ķēde tās noturēja.

-    Tur! iekliedzās kāda balss.

Nākamajā mirklī HP lēca.

Trīsdesmit deviņi i Battle for control Kauja par kontroli

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 30. decembrī pīkst. 16.37

Lietotājs: MayBey

Balsis ir saskaitītas jūs esat izlēmuši.

Tagad Henriks piedzīvos jūsu lēmuma sekas.

Ierakstam ir 149 komentāri

JMayBey šķita zaudējis prātu, bet dīvainā kārtā Rebeka bija vienīgā, kas to ievēroja. Lielākā daļa lasītāju domāja, ka viss ir tikai joks, rakstīja uzmundrinošus komentārus vai mudināja MayBey nogalināt viņas brāli. It kā tas viss būtu kaut kāda spēle.

Notiekošais līdzinājās gadījumam ar to nabaga meiteni, kura Facebook izsludināja savu pašnāvību kā pēdējo saucienu pēc palīdzības, bet saņēma tikai nicīgus komentārus no saviem tā sauktajiem draugiem.

Tu neuzdrošināsies.

Aiziet-go for it/

Tas bija pilnīgi slimi.

Viņš bija uzbūvējis sev nelielu migu aiz tukšajām kastēm pat ja kāds atvērtu noliktavas durvis, viņa mazo aliņu nevarētu pamanīt. Guļammaiss, plastmasas pudele akūtākajām vajadzībām un portatīvais dators, lai varētu uzturēt kontaktus ar ārpasauli. Viss bija ciešami, vienīgā neērtība, ka ik pēc desmit minūtēm vajadzēja celties augšā un nospiest sarkano pogu, kad automātiski izslēdzās gaisma.

Protams, viņš būtu varējis sameklēt citu viesnīcu, taču tam nepietika laika. Turklāt Spēle, zinot, ka viņš ir atgriezies, noteikti pārmeklētu ikvienu vietu visā pilsētā. Vajadzēja iztikt ar datorveikala pagraba noliktavu.

Nelielu uzmundrinājumu sniedza fakts, ka viņam bija savs mazais vergs. Patiesībā pat divi Ķīlis un Maks, lai gan HP tikai ar grūtībām spēja atšķirt Manges mazos adeptus.

Internetā pasūtītās mantas viņš bija saņēmis ātrāk, nekā uzdrošinājies cerēt. Saraksts principā bija nokomplektēts, trūka tikai viena…

Viņš bija izmantojis kooperatīva mājas dušu un pirti un pēc tam uzvilcis jaunās drēbes, ko viņam laipni sagādāja Ķīlis un Maks.

Drošības dēļ HP visu ceļu līdz viņas mājai brauca cepurē un saulesbrillēs. Pie durvīm viņš saņēmās, pārbaudīja elpu un mazliet paraustīja krekla apkaklīti, lai tā neliptu pie kakla. Jāatzīst, viņš jutās nervozs.

HP pēdējās dienās bija daudz domājis par viņu. Viņai bija visas tiesības būt dusmīgai, pat justies pieviltai, jo viņš taču bija melojis tieši acīs. Taču bez viņas palīdzības viņš netiktu galā. Turklāt HP viņas pietrūka…

Velns, cik tas bija sarežģīti!

Viņš dziļi ievilka elpu, nospieda zvana pogu un skatījās, kā priekšnamā plīvo gaisma, kamēr viņa tuvojas ārdurvīm. HP paspēra ātru soli sāņus, lai pēc iespējas izvairītos no actiņas.

Ja nu viņa neatver?

Viņai jāatver! Viss plāns bija atkarīgs no tā, vai viņa atvērs.

HP mute bija pilnīgi sausa, un viņš pāris reižu norija siekalas, cenzdamies to samitrināt.

Sviedru lāse noripoja lejup gar mugurkaulu, tad vēl viena.

Nu taču!

Slēdzene nograbēja, un durvis atvērās par dažiem centimetriem. Viņa paturēja drošības ķēdi uzliktu. Gudra meitene.

-         Hey baby!HP iesāka, papildinādams sveicienu ar savu platāko smaidu un sniegdams puķes, ko bija nopircis kioskā.

-         Ko tu gribi?! — Rilke nošņācās, un mirkli HP nodomāja, ka viņa aizcirtis durvis viņam deguna priekšā.

-         Nomierinies, es nāku lūgt piedošanu. Lūdzu!

Viņš pavicināja puķes, taču Rilke negrasījās ne atvērt durvis, ne pieņemt puķes.

-        Tu nu gan esi nekauņa, Magnus vai Farūk, vai kā nu tevi patiesībā sauc!

-         Henriks, viņš pārtrauca Rilki. Mani sauc Henriks Petersons, draugiem HP.

-        Man vienalga, — Rilke atcirta. — Filips par tevi visu pastāstīja. Krāpnieks, spiegs, kas atsūtīts, lai…

-lev ir pilnīga taisnība, HP viņu pārtrauca. Esmu tas viss un vēl mazliet.

Rilke pavēra muti, bet viņš steidza turpināt.

-Taču man tev ir kāds priekšlikums, turklāt ļoti ienesīgs. Runa ir par uzņēmumu…

HP savilka savu labāko Valentino smaidu un turēja īkšķus. Riike dažas sekundes klusēja.

-        Nosauc vienu vienīgu iemeslu, kāpē'e man vajadzētu tevi ielaist! viņa pēdīgi sacīja.

-       Tu dabūsi četrdesmit! Kopš aizvakardienas man pieder tieši tik procentu ArgosEye akciju.

*

Astoņi cilvēki viņas sarakstā. Pieci policisti no Tobes ātrās reaģēšanas vienības, Nīna Branda un vēl divi, ko viņa negribīgi bija spiesta pierakstīt pēc sarunas ar Henki.

MayBey bija kaut kādā veidā saistīts ar Lobi, taču Rebeka nespēja saprast, kā. No pieciem Tobes grupas policistiem viņa zināja vārdu vismaz diviem. Ar vienu bija mācījusies kopā Policijas skolā, ar otru strādājusi Kārtības policijā pirms pieciem sešiem gadiem. Bet kāpēc lai kāds no tiem abiem turētu uz viņu Jaunu prātu?

Nīna Branda un Tobe Policijas skolā kādu laiku bija satikušies un joprojām bija labi draugi, tik daudz viņa zināja. Turklāt tieši Nīna bija viņai pastāstījusi par Sabiedrības balstu forumu. Tomēr nē, tā nevarēja būt viņa, tas izklausījās pilnīgi nereāli.

Tad nāca Hokans Berglunds, kuru viņa bija tik skarbi atraidījusi. Novītušie ziedi nenoliedzami bija ļoti nepatīkami, tāpēc Hokanu varēja turēt aizdomās, it īpaši, ja Henke apgalvoja, ka MayBey nemaz nav policists.

Pēdējais vārds sarakstā gandrīz izraisīja nelabumu.

Mike…

Atšķirībā no pārējiem viņam bija gan vajadzīgās zināšanas, gan kontakti, lai parūpētos par MayBey tehniskajiem aspektiem, turklāt viņam bija iemesls Rebekai iegriezt. Bet, tāpat kā Nīnas Brandas gadījumā, bija grūti pa īstam turēt Miki aizdomās. Viņam bija visas tiesības dusmoties, vairāk nekā jebkuram citam, tomēr…

Viņš bija palīdzējis dzīt MayBey pēdas.

Bija taču, vai ne?

*

Sākumā Rilke viņam neticēja. Neticēja, iekams viņš nebija parādījis līgumu ar Moniku un izdruku no Patentu un reģistrācijas biroja. Tad viņas tonis kļuva pielaidīgāks. Viņa neaicināja HP dzīvoklī, bet vismaz piekrita atnest glāzi ūdens.

Priekšnamā uz grīdas stāvēja kartona kastes. Iespējams, Rilke grasījās pārvākties uz to mansarda dzīvokli, kuru viņi abi bija apskatījuši.

Vai tad sazvērnieki jau bija saņēmuši avansu no PayTaģ!

Zem cepuru plauktiņa karājās vairākas virsjakas, uz āķīšiem pāris dizaineru somu, bet apakšā stāvēja gara kurpju rinda.

HP novilka ar pirkstu pār kādu somu. Mīksta un gaišbrūna, gandrīz krēmkrāsā. Tāda pati kā viņas āda. Mirkli viņam krūtīs kaut kas iedūrās, un, kad Rilke pēc brīža atgriezās ar ūdens glāzi, HP pārsteidza piepeša impulsīva vēlme viņai pieskarties. Tomēr viņš to nedarīja.

-        Tad kāds ir tavs priekšlikums… Henrik?

Rilkes tonis bija nogaidošs, bet ne vairs tik nelaipns.

-        Tas ir loti vienkārši.

>

HP iedzēra dažus malkus ūdens, slepus vērodams Rilki. Velns, cik viņa bija glīta! Pat sporta biksēs un T kreklā izskatījās lieliski. Padomā tik, viņi vēl nesen bija kopā pa īstam! Vai gandrīz pa īstam.

HP nolaida glāzi un paskatījās uz Rilki.

-         Man ir četrdesmit procentu, tev desmit. Mēs kopā kontrolējam pusi uzņēmuma. Ja tu zini vēl kādu, kurš būtu ar mieru mūs atbalstīt…

Viņš ievilka elpu.

-         … tad mēs varētu pārņemt visu. Atcelt Filipu no izpilddirektora amata un paši vadīt uzņēmumu, kā vēlamies.

HP apklusa un skatījās uz Rilki. Dažas sekundes viss bija gandrīz kā parasti, un viņam atkal vajadzēja apspiest impulsu pastiept roku, lai pieskartos viņai.

-Tu esi traks, Rilke sacīja un lēnām papurināja galvu.

-        Varbūt arī esmu. Dabūt Filipu prom no stūres nebūs viegli, bet kopā mēs varam tikt galā. Tu un es, baby! Ko saki?

HP mēģināja savilkt entuziasdsku smaidu.

-         Ne jau to es domāju, Rilke klusi sacīja.

-         Ko tad?

-         Es gribēju teikt: tev jābūt trakam, ja tu domā, ka es nodošu Filipu. Pēc visa, ko viņš darījis uzņēmumam, mums, man personiski. Tu tiešām domā, ka es ar to riskētu… tevis dēl?

Dusmas bija atgriezušās, taču Rilkes tonī ieskanējās arī kaut kas cits, kas viņam nepatika.

-        Apsveicu, Henrik, ja tas ir tavs īstais vārds. Tev izdevās ar viltu piedabūt Moniku, lai viņa pārdod tev savas akcijas, un tagad tev pieder četrdesmit procentu no uzņēmuma, kurā simt procenti darbinieku tevi ienīst!

Viņa paspēra soli tuvāk.

-        Es tev iesaku piezvanīt Filipam un pārdot akcijas viņam. Ja tev veiksies, tu labi nopelnīsi un varēsi ar naudu kabatā līst atpakaļ alā, no kuras izlīdi. Jo vienā lietā tev ir taisnība…

Rilke iedūra pirkstu viņam krūtīs, un, lai gan HP bija galvas tiesu garāks, viņš tomēr paspēra soli atpakaļ.

-        Filips nemūžam neļautu nevienam pārņemt ArgosEye. Nekādu izredžu. Viņš nogalinātu ikvienu, kurš vispār uzdrošinātos mēģināt!

*

Jau izdzirdusi nograbam vēstuļspraugu, viņa saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Pastam vajadzēja pienākt jau sen, bet reklāmu iznēsātājs, kas apkalpoja viņas kāpņutelpu, nemēdza ignorēt uzlīmi “Reklāmas, lūdzu, nemest!”.

Rebeka ātriem soļiem izgāja priekšnamā un paspēja ieraudzīt uz paklāja nokrītam mazo, brūno aploksni. To pacēlusi, viņa sajuta caur papīru iezīmējamies cietu priekšmetu.

Atslēga, droši vien tāda, kas derēja piekaramajai slēdzenei. Bet kurai? Un kurš to bija iemetis pa viņas vēstuļspraugu?

Rebeka aši ielēca kurpēs un, skriedama lejā pa kāpnēm, dzirdēja ārdurvis aizcērtamies dažus stāvus zemāk. Taču, kad viņa izskrēja uz tumšās ielas, tur vairs neviena nebija.

*

Okei, tagad viņam bija oficiāli salauzta sirds. Droši vien pirmo reizi kopš sākumskolas laikiem.

Rilke viņu nicināja, viņš bija tikai dēle, pretīgs kukainis, kas jāsamin. Patiesībā tas sāpēja vairāk, nekā viņš bija gaidījis.

Parasti HP bija pilnīgi vienalga, ko cilvēki par viņu domā, taču ar Rilki bija citādi. Pat saprazdams, ka izredžu nav, viņš nebija spējis atteikties no cerības, ka Rilke gribēs atbalstīt viņa mazo apvērsumu. Nostāties pretējā pusē viņa dēļ kā sievietes mēdz darīt Bonda filmās.

Bet Rilke droši vien bija ķērusies pie telefona, tiklīdz durvis aizcirtās aiz viņa salauztās sirds un sorry ass'. Un tagad Filips, visticamāk, jau zināja, ka ArgosEye ir ieguvis jaunu līdzīpašnieku, savukārt tas nozīmēja, ka vajāšana pastiprināsies.

Tomēr HP varēja mierināt sevi ar domu, ka plāns joprojām darbojas.

Rīt būs Vecgada vakars, birojs strādās atvieglinātā režīmā, un, pateicoties caurlaides kartītei, ko viņš bija nočiepis no Rilkes somas priekšnamā, viņam nebūs problēmu tur iekļūt.

-         Klau, HP, es te domāju par vienu lietu. Tas bija māceklis numur viens, dēvēts par Ķīli.

Puiši bija aizslēguši veikalu un nolaiduši žalūzijas, līdzko HP iešmauca pa durvīm.

-         Sper vaļā.

HP ievilka dūmu un padeva kāsi tālāk pa labi, turpinādams blenzt uz mazo mitruma plankumu griestos, kurš bija saistījis viņu interesi pēdējās minūtēs.

-        Tas stāsts par ArgosEye, bumbu un visu pārējo…

-         Mm.

Maks, kas gulēja uz grīdas viņam blakus, ievilka dūmu un sausi ieklepojās.

-       Tu vēl aizvien steidzies. Nebaidies paturēt dūmu iekšā, izbaudi Marokas garšu. Skaidrs?

Maks pa pusei piecēlās sēdus un mēģināja pamāt ar galvu starp klepus lēkmēm. Ķīlis pagaidīja, līdz viņš būs apklusis, un tad turpināja:

-         Nūjā, tātad. Mēs apdomājām tavu stāstu, ka bumba ir uzspridzināta, lai noslēptu kaut ko citu. Mēs abi izstrādājam projektu, pētot informācijas plūsmu tīklā, tāpēc drusciņ aizrāvāmies. Pagaidi, tūlīt tu redzēsi.

Viņš piecēlās un pustumsā aiztaustījās līdz vienam no datoriem. Nākamajā mirklī monitors pamodās.

-       Tā, tagad skaties. Mēs aplūkojām visus lielos ziņu portālus un uzskaitījām, kādus rakstus visvairāk lasīja un ar kādiem dalījās ap sprādziena laiku. Piemēram…

Ķīlis pārvietoja kursoru uz kādu virsrakstu un uzklikšķināja. Monitorā parādījās laika ass ar sarkanu līniju, kas rādīja trafiku par tēmu.

-       Te ir diskusija par to, ka zviedru vienības Afganistānā sadarbojas ar amerikāņu nāves patruļu. Ļoti karsta tēma apmēram divas dienas, un pirmajā vietā visos forumos līdz bumbas sprādzienam, bet tad…

Līnija, kas līdz šim bija gājusi uz augšu, strauji nokrita līdz monitora apakšai.

-         Shit, HP nomurmināja.

-         Un paskaties šeit, Ķīlis turpināja.

Viņš atgriezās pie jaunumu saraksta, izvēlējās citu virsrakstu, un monitorā parādījās jauna laika ass, šoreiz ar zilu līniju.

-         Kādu augstu Volvo priekšnieku acīmredzot apsūdzēs nelegālā ieroču eksportā uz Irāku. Avīzes uzķer šo ziņu, un vienu dienu tā ir ļoti karsta bet tad BAM!

Līnija, tik tikko paspējusi sākt ceļu augšup, nokrita līdz monitora apakšai.

-        Principā vari izvēlēties jebkuru virsrakstu. Pēdējās desmit dienās visos medijos dominē informācija un diskusijas par bumbu. Visas pārējās ziņas principā neviens neievēro, it īpaši mazliet sarežģītākās, tātad tiktāl tava teorija darbojas nevainojami.

HP pamāja ar galvu.

-         Bet vai jūs esat noskaidrojuši, kādu grandiozu lietu viņi cenšas noslēpt? Kur tas suns aprakts?

-        Ne gluži, Ķīlis turpināja. Toties mēs uzgājām kaut ko jaunu.

Viņš uzmeta ātru skatienu Makam un tad paliecās pret HP.

-         Un ja nu nekādas grandiozās lietas nav? viņš čukstēja.

-Ko?

HP piecēlās sēdus.

-         Nu padomā! Maks iejaucās starpā. Ja nu viņi uzkurina debates par stingrākiem mēriem pret terorismu nevis tādēļ, lai kaut ko noslēptu…

-         Bet?

-         Bet patiesībā grib izraisīt tādas debates.

HP papurināja galvu.

-        Un kurš no tā iegūtu? Es gribu teikt: kurš būtu gatavs maksāt par stingrākiem likumiem tik mazā zemē kā Zviedrija?

Maks un Ķīlis apmierināti saskatījās.

-        Atkarīgs no tā, par kādiem likumiem ir runa. Vai tu vispār esi dzirdējis par Datu uzglabāšanas direktīvu, HP?

Četrdesmit i Let the games begin Lai spēles sākas

Sabiedrības balstu forums

Ieraksts publicēts: 31. decembrī pīkst. 22.03

Lietotājs: MayBey

Lai būtu pilnīgi drošs, tev jāzina viss…

Ierakstam ir 221 komentārs

*

Labi, tad tikai jāpārbauda saraksts.

Caurlaides karte checkx .

Zibatmiņa — check.

Shēmas check. '

Aerosola baloniņš ar ballistisko želeju check.

Divi pajocīgi līdzdalībnieki arī tur diemžēl check.

Viņi sēdēja mašīnā vienā no mazajām ieliņām netālu no biroja. Gaisa atsvaidzinātājam, kas karājās pie atpakaļskata spoguļa, nebija nekādu izredžu cīņā ar Virsaiša ķermeņa aromātu, taču šobrīd aromāti bija HP mazākā problēma.

Lai viss izdotos, viņš bija spiests izpildīt Klūnija stila trikus, taču atšķirībā no Klūnija un Frānsisa Alberta viņam nebija desmit izcili gudru palīgu. Viņa komandu veidoja islāmā pārgājis trimdinieks tehnikas guru, sīks noziedznieks Elvisa atdarinātājs, un nedrīkstēja aizmirst arī purva briesmoni no smirdošās lagūnas…

Viņam bija tikpat lielas izredzes uz veiksmi kā pupīgai skuķei šausmu filmā, tomēr viņš bija spiests give it his best shot2 . Tie nelieši nedrīkstēja tikt cauri sveikā!

NFW!

Padomā tik, vajadzēja divus ar medijiem apsēstus ģimnāzistus, lai atšifrētu šo stāstu. Datu uzglabāšanas direktīva nu, protams!

Lielais Brālis ES gribēja piespiest visus interneta piegādātājus saglabāt ikviena lietotāja trafiku katru lapu, ko cilvēks apmeklējis, saiti, uz kuras viņš uzklikšķinājis, vai debašu forumu, kurā komentējis. Viss bija jauzglabā vismaz gadu, pat ja nebija nekādu aizdomu par noziegumu.

Līdz šim Zviedrija bija iebildusi, taču tagad šo jautājumu atkal izskatīja riksdags. “Gadījumā ja noziedzību apkarojošām iestādēm ir nepieciešama informācija,” bija acīm redzamais iemesls, kam pēdējās dienās bija pievienota piebilde “cīņai pret terorismu”.

Pēc sprādziena Drotninggātanā protesti noteikti apklustu. Tomēr visu lietotāju datu trafiku saglabāšana nebija efektīvs veids, kā apkarot terorismu, to Filips Argoss pats bija viņam paskaidrojis. Nē, tā bija ideāla iespēja izpētīt patēriņa paradumus, interneta lietošanas paradumus un lietotāju tīklu vissīkākajās detaļās, turklāt ilgākā laika posmā. Stāsi slapjais sapnis, tikai divdesmit gadus par vēlu. Lielās kompānijas siekalotos ap šādu informāciju, būtu gatavas darīt jebko, lai to iegūtu. Likumīgi vai nelikumīgi, to rādītu nākotne.

Pirmais solis bija dabūt cauri direktīvu. Un ar ArgosEye un neveiksmīga spridzinātāja palīdzību viņi jau bija ceļā uz to.

HP gāja pa mazajām ieliņām, šad un tad atskatīdamies pār plecu. Viss bija mierīgi, palikušas dažas stundas līdz pusnaktij, un lielākā daļa zviedru šobrīd sēdēja pie galda un locīja iekšā svētku vakariņas.

Nokļuvis līdz galvenajai ieejai, viņš pēdējo reizi paskatījās apkārt, pirms atvēra plecu somu un izņēma caurlaides karti.

Sasodīts, arī uz pastmarkas lieluma foto Rilke joprojām izskatījās miljons dolāru vērta!

Bet, runājot par naudu… Monika Grēgeršone bija teju vai lēkājusi sajūsmā par HP priekšlikumu. Kā gan citādi, viņa ieguva ne tikai kaudzi piķa, bet arī iespēju uz atvadām parādīt Filipam vidējo pirkstu.

Diemžēl ar četrdesmit procentiem nepietika, lai apturētu Filipa plānus pievienoties PayTag grupai. Anna bija to sapratusi un meklējusi citu ceļu. Tas viņai bija maksājis dzīvību.

Tagad bija viņa kārta mēģināt.

HP piesardzīgi tuvināja karti lasītājam un juta, kā pats aiztur elpu. Ja nu Rilke bija pārbaudījusi somu un pamanījusi, ka caurlaides kartes vairs nav? Piezvanījusi un likusi dvīņu detektīviem to nobloķēt?

Tādā gadījumā viņš…

Lasītājs nopīkstēja un zaļi nomirgoja, pēc tam iedūcās atslēga.

*

Šī atslēga nebija sagadīšanās, par to Rebeka bija pārliecināta. Visticamāk, MayBey bija sācis īstenot savu plānu.

Diemžēl viņa pati pašlaik varēja tikai gaidīt. Gaidīt, līdz kļūs skaidrs, kāda ir viņas loma, un tikmēr kalt pati savus plānus.

Rebeka jau bija paspējusi pārbaudīt kādu teoriju, kas burbuļoja viņai galvā, un līdz šim nebija atradusi neko, kas to apgāztu. Drīzāk pretēji. Facebook nenoliedzami bija fantastisks instruments, lai sevi parādītu, taču atklāšanās līdz sīkākajai detaļai ietvēra arī risku…

Viņa pārgāja uz citu logu un uzklikšķināja uz refresh, taču lapa nemainījās. Nekādu jaunu ziņu no MayBey. Vēl ne.

Tomēr Rebeka bija pārliecināta, ka ilgi nebūs jāgaida.

Viņa atgriezās virtuvē un ielēja sev glāzi ūdens.

*

Viņš ar liftu uzbrauca augšā.

Astoņpadsmitais stāvs no deviņpadsmit iespējamiem. Sekretariāts, protams, bija slēgts, bet Rilkes karte darbojās nevainojami.

HP uzmanīgi aizlavījās garām apmeklētāju telpai, novilka cepuri uz pieres un turējās cieši pie sienas, lai pēc iespējas izvairītos no kamerām griestos. Piesardzība nenāca par ļaunu, kaut gan viņš bija pārliecināts, ka šo kameru sistēmu — tāpat kā daudzas citas, ar kurām bija nācies saskarties, visticamāk, neviens nevēroja live. Kur nu vēl Vecgada vakarā! Rīt no rīta viņi varēs apskatīt ierakstus un konstatēt, ka notikusi nepiederošo ielaušanās, bet tad jau būs par vēlu.

Viņš apstājās pie sekretāres galda un noliecās pār telefonu. Pacēla klausuli, atvēra izvēlni, ievadīja numuru un to saglabāja. Pēc tam pārbaudīja ātrās izvēles pogu.

-          Hallo?

-        Te es, Noks, esmu iekšā, un viss ir mierīgi.

-         Okei, šef, sapratu. Esi uzmanīgs!

*

Kad viņa atgriezās pie datora, ieraksts bija jau minūti vecs.

Man ir tavs bračka, Regīna.

Nāc viņam pakaļ, ja uzdrošinies!

Viņai izrādījās taisnība: pirmais gājiens izdarīts. Spēle sākusies.

Laiks viņas gājienam.

Rebeka paņēma savu mobilo telefonu un nospieda ātrās izvēles taustiņu.

-        Te es, viņa īsi sacīja, kad cilvēks otrā galā pacēla klausuli.

*

So far so good!

Viņš pabāza galvu atvērtajā telpā aiz sekretariāta stikla būrī tālumā spīdēja daži datoru monitori. Filtrā naktsmaiņa, varbūt divi trīs cilvēki, taču par viņiem HP neuztraucās. Pat ja viņš uzskrietu kādam virsū, tie viņu nepazītu, varbūt tikai draudzīgi pasveicinātu vai pašķielētu uz caurlaides kartīti, ko viņš bija piestiprinājis pie jostas. Viņi nepamanītu, ka fotogrāfija neatbilst tās nēsātājam.

Toties grupu vadītāji bija cita lieta. Rilke svētkos nestrādāja, to viņš atcerējās no laika, kad abi vēl bija kopā, un tas nozīmēja, ka šonakt strādā Bīnss, Dejans, Stofe vai Franks. HP negribēja sastapt nevienu no viņiem.

>

Viņš pagriezās pa kreisi tumšajā gaitenī, kas veda uz trim pārējām nodaļām. Tuvodamies Troļļu alai, HP ieraudzīja atveramies durvis un zibenīgi paslēpās aiz viena no skapjiem gaiteņa malā.

-         Labi, drīz būšu atpakaļ, tikai aiziešu paēst, — Franks sacīja kādam iekšā.

Nolādēts!

HP tikko bija pagājis garām salonam, un tas nozīmēja, ka Frankam vajadzēs iet viņam garām.

Viņš nometās uz grīdas un piespiedās pie skapja. Dzirdēja tuvojamies soļus un centās sarauties pēc iespējas mazāks.

Piepeši pie griestiem iedegās gaisma, un kāds nosvilpās.

*

-         Labi, tad esam vienojušies.

Viņa pabeidza sarunu un nolika telefonu uz virtuves galda. Pēc tam izgāja priekšnamā un lēnām apģērbās.

Šoreiz Rebeka atstāja saliekamo steku futrālī un piestiprināja to pie jostas krustu rajonā. Viņa bija gatava MayBey nākamajam gājienam.

Ja Rebekas aizdomas par viņa personību bija patiesas, tad šis gājiens sekos drīz. •

*

-         Frank!

-        Jā, kas ir? HP dzirdēja Franka balsi tikai dažu metru attālumā.

-         Datubāze izmeta mani ārā, vai tu vari to atvērt?

-         Protams. HP dzirdēja, kā Franks nopūšas.

Tad soļi attālinājās. Noklaudzēja Troļļu alas durvis, un iestājās klusums.

HP piesardzīgi pabāza galvu gaitenī. Tas bija tukšs, un viņš atviegloti uzelpoja. Izgāšanās bija bijusi tik tuvu…

Tomēr nu vajadzēja atrisināt jaunu problēmu. Viņš bija rēķinājies, ka tiks līdz ugunsdrošības kāpnēm pa Troļļu alas avārijas izeju. Kāpnes bija labākā iespēja, lai nokļūtu Filipa birojā, kur atradās serveru telpa, bet tagad šis ceļš bija bloķēts.

HP aizskrēja atpakaļ uz sekretariātu, ienira aiz letes un izvilka plānu, ko bija nočiepis no ugunsdrošības skapja pirmajā stāvā.

Ugunsdzēsības kāpnes bija evakuācijas ceļš visiem deviņpadsmit stāviem un stiepās līdz pat pagrabam. Tur bija daudz, ko kāpt, taču viņam nebija citas izvēles.

Būs jāmēģina pagraba ceļš.

*

Iezvanījās mobilais telefons. Slēpts numurs.

Kaut kāda iemesla dēļ viņa pāris sekunžu vilcinājās, pirms atbildēja.

-         Hallo, Rebeka Normēna, — viņa sacīja, cik savaldīgi vien spēja.

Balss otrā galā piederēja vīrietim.

*

Lejā bija ļoti neomulīgi.

Garāža sākās tūlīt aiz liftiem, un, tā kā bija svētku nakts, dega tikai katra ceturtā lampa. Droši vien kaut kāda stulba “zaļā” programma enerģijas taupīšanai. Par laimi, vārā gaisma ļāva saskatīt pietiekami daudz.

HP pagāja garām nedaudzajām mašīnām un apstājās, lai ieskatītos plānā un pārbaudītu, vai dodas pareizajā virzienā.

Piepeši kāda skaņa lika viņam sarauties. Viņš paspēra dažus ātrus soļus un ienira starp divām mašīnām, tad piesardzīgi pacēla galvu un mēģināja kaut ko saskatīt caur rūtīm.

Nekā, ne mazākās kustības šajā pustumsā. Varbūt tur iedarbojās ventilācija vai kāda cita sistēma?

HP nogaidīja vēl dažas minūtes, taču visapkārt valdīja klusums. Visbeidzot viņš izslējās un piesardzīgi turpināja ceļu uz stūri, kur vajadzēja sākties kāpnēm.

Durvis atradās apmēram tur, kur HP bija cerējis tās ieraudzīt, taču slēgtas. Visticamāk, atveramas tikai no iekšpuses, jo bija paredzētas kustībai vienā virzienā.

Dīvainā kārtā blakus durvīm bija karšu lasītājs, sudrabota kastīte ar ciparu podziņām, tāda pati kā pie ārdurvīm augšā. HP izmēģināja Rilkes caurlaidi un atbildē saņēma divkāršu pīkstienu. Lampiņa mirgoja te zaļa, te sarkana, un pagāja dažas sekundes, iekams HP saprata. Caurlaide derēja, taču karšu lasītājs gaidīja, ka viņš ievadīs kodu.

Sasodīts! Ārdurvis nekad nebija lūgušas kaut kādu stulbu kodu, tās iztika ar karti.

HP izmēģināja četras nulles, bet aparāts reaģēja, uzspīdinot sarkanu gaismiņu.

Nu — domā taču!

Karte piederēja Rilkei, acīmredzot katrs varēja izvēlēties savu individuālo PIN kodu. Četri cipari, most likely4 . Tad ko viņa bija izvēlējusies?

Savu dzimšanas dienu, Licenes kauju, franču revolūciju?

HP bez panākumiem izmēģināja visas trīs kombinācijas.

Bet ja nu lasītājs tā nedarbojās? Varbūt bija tikai viens kods tieši šai kastei, un iekšā varēja tikt, ja tev bija caurlaide un kopīgais kods?

Tādā gadījumā pastāvēja iespēja, ka…

Piepeši iestājās pilnīga tumsa.

Dažas panikas pārņemtas sekundes HP cīnījās ar impulsu visu pamest un skriet atpakaļ uz liftiem, tomēr, dziļi ieelpojis, sāka drudžaini meklēt plecu somā kabatas lukturīti.

Kaut kur labajā pusē atskanēja klusa čabēšana, un no šīs skaņas viņam mati saslējās stāvus. Tā varēja būt žurka…

… vai varbūt kaut kas cits; tumša, bezveidīga figūra, kas zogas arvien tuvāk, izstiepj savus nagus un…

Pirksti pieskārās kaut kam cilindrveidīgam, un viņš izrāva lukturīti ar tādu sparu, ka tam līdzi izlidoja arī dažas citas mantas. Pāris sekunžu miklas taustīšanās ap slēdzi, līdz beidzot gaismas konuss apturēja fantāzijas uzplūdus.

Viņš paspīdināja ar lukturīti visos virzienos, lai būtu pilnīgi drošs. Tur nekā nebija, tikai stāvošās mašīnas un mantas, ko viņš nupat bija nometis uz grīdas.

HP pietupās un salika atpakaļ somā visu, izņemot mazo aerosola baloniņu. Tajā bija ballistiskā želeja, ar kuru viņš gribēja apmuļķot pirkstu nospiedumu lasītāju, kā Reimans bija iemācījis viņam Sistā. Somas virspusē palika mazais lauznis, ar ko atlauzt serveru telpas durvis, un austiņas, kas palīdzētu izturēt signalizācijas gaudošanu.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija palikusi gandrīz stunda līdz divpadsmitiem, kad ielas pārņems iereibuši salūta skatītāji, kas apgrūtinās apsardzes firmu un policijas iespēju nokļūt līdz tik sarežģītai adresei kā šī. Citiem vārdiem sakot, pietiekami daudz laika.

HP uzpūta karšu lasītājam aerosola dušu, pagaidīja dažas sekundes un tad nospieda kabatas lukturīša podziņu. Gaisma no baltas pārvērtās violetā, un, kad viņš apgaismoja lasītāju, uz četrām pogām parādījās lieli, balti plankumi. 1350.

HP izvilka kartīti caur lasītāju un nospieda pogas pēc kārtas.

Sarkans.

Viņš dažas sekundes iepauzēja, lai apdomātos. Pēc tam izmēģināja simetriskāko variantu 0135. Iedegās zaļa lampiņa, un viņš dzirdēja atslēgu iedūcāmies.

YES!

Mirklī, kad HP pieskārās rokturim, caur augumu izšāvās sāpju impulss, un viņa locekļi dažas sekundes nekontrolēti raustījās, ļad viss satumsa.

Četrdesmit viens I capture the flag Sagrābt karogu

-                  Hallo, kam es esmu piezvanījis? vaicāja vīrietis otrā galā.

-         Rebekai Normēnai.

-         Pils administrācijā vai…? Vīrietis nedroši turpināja.

-         Piedodiet, es nesaprotu. Ar ko es runāju?

-         Mani sauc Sandbergs, kapteinis Sandbergs no gvardes. Es šonakt esmu sardzes priekšnieks pilī, un mēs stāvam pie durvīm, ko nez kāpēc nevar atvērt. Ja jūs maināt atslēgas, jums ir pienākums paziņot…

-         Pagaidiet, Rebeka viņu pārtrauca. Kur jūs ņēmāt manu numuru?

-         Pie slēdzenes ir zīmīte. Vai tad jūs nestrādājat pils administrācijā? Es domāju…,

-         Gaidiet uz vietas, kapteini, es tūlīt būšu!

Rebeka skrēja lejā pa kāpnēm, turēdama telefonu pie auss.

-         Kurp tās durvis ved?

-Kas?

-          Slēgtās durvis, viņa precizēja. Kurp tās ved?

*

Kāds vinu nesa.

>

Vai kādi? Katrs zem savas paduses, rokas sasietas uz muguras, galvā maiss.

Dйjа vu!

Mirkli HP šķita, ka viss ir tikai sapnis. Ka viņš joprojām atrodas cietumā Dubaijā un orki velk viņu uz Gvantanamo bedri.

Kājas izpalīdzīgi kustējās, bet pārējais ķermenis joprojām bija nejutīgs. Pēdējās minūtes bija sašķēlušās sīkos atmiņu fragmentos.

HP šķita, ka kādu brīdi viņš ir vests nezināmā transportlīdzeklī, taču tā vairāk bija sajūta nekā fakts. It kā pasaule apkārt kustētos, bet viņš pats gulētu nekustīgi.

Viņi uzvilka HP augšā pa kaut kādām kāpnēm. Viņš dzirdēja iešnācamies un iedūcamies durvis.

>

Sauss, auksts gaiss, tomēr tas nebija ārā. Kaut kādi milzīgi bēniņi?

*

Viņa strauji nobremzēja pils ārējā pagalmā, un mašīna aizslīdēja dažus metrus pa slidenajiem bruģakmeņiem.

-         Stāt! — sacīja zaļknābis pusaudzis pie sardzes būdas, pastiepdams uz priekšu roku.

-         Sardzes priekšnieks, Rebeka īsi sacīja, parādīdama viņam savu policistes apliecību. Kur es varu atrast kapteini Sandbergu?

*

Vēl vienas šauras kāpnes augšup. Cilvēks, kas gāja pa priekšu, bija spiests gandrīz vilkt viņu līdzi.

Auksts nakts gaiss, balsis un pilsētas trokšņi lielā attālumā liecināja, ka tagad viņi ir ārā.

Vēl daži klūpoši soļi pa slidenu, skaļu pamatni, tad rokas nospieda viņu sēdus un pārcēla viņa kājas pār kādu malu. Pēkšņi tās brīvi kuļājās, un viegla vēsma ielīda bikšu starās.

Tāpat kā daudzreiz iepriekš kuņģis bija ātrāks par smadzenēm. Jumts! Viņš atradās uz kaut kāda jumta.

★

Pavisam trīs ieroči divi automāti un virsnieka pistole makstī. Nezin kāpēc tie lika Rebekai sajusties nelāgi. Sardze gan lielākoties bija ceremoniāla, tomēr viņa nespēja nedomāt: bīstami vai ne?

Viņasprāt, ticamāks bija pirmais variants.

Viņi uzskrēja pa kāpnēm, kas dīvainā kārtā atgādināja pavisam parastu kāpņutelpu. Kapteinis Sandbergs viņai pa priekšu, divi karavīri maskēšanās tērpos aiz muguras.

Abās pusēs dzīvokļu durvis un viegla ēdiena smarža. Rebeka nekad nebūtu spējusi iedomāties, ka pilī patiesībā dzīvo cilvēki aiz parastām brūnām durvīm ar vēstuļspraugām un vārdu plāksnītēm tāpat kā jebkurā citā adresē pilsētā. Taču šis bija kreisais spārns, labu gabalu no karaliskajām istabām, pils baznīcas, muzejiem un visa pārējā.

Viņi apstājās pie dzelzs durvīm pašā augšā.

-         Lūk, Sandbergs sacīja un norādīja uz šķērskoku, kam bija piestiprināta piekaramā atslēga. Mēs sapratām, ka te kaut kas nav labi, kad mūsu atslēga nederēja.

Pie slēdzenes bija piestiprināta maza līmlapiņa ar telefona numuru. Rebekai vajadzēja nepilnu sekundi, lai konstatētu, ka tas ir viņas numurs.

>

-Vai esat droša, ka nevajag piezvanīt policijai… tas ir, izsaukt vienību? kapteinis ierunājās.

-        Vēl ne, Rebeka īsi atteica un izņēma atslēgu no džinsu kabatas. Nebija ne mazāko šaubu, ka tā ir īstā.

Viņa iebāza atslēgu slēdzenē un pagrieza. Slēdzene tūlīt atsprāga vaļā, viens no karavīriem pacēla šķērskoku un atvēra durvis. Pretī sitās veca koka un putekļu smarža.

-          Kurp tie ved? Rebeka norādīja tumsā.

-         Bēniņi? Nu, tie stiepjas gar visu pili, bet mēs tos izmantojam, lai nokļūtu pie karoga.

-          Karoga?

-        Jā, pie karoga, kas plīvo virs pils, kad karalis atrodas valstī.

*

Kas īsti bija noticis?

HP smadzenes lēnām sāka panākt īstenību.

Viņš bija satvēris rokturi un grasījies atvērt kāpņutelpas durvis, kad piedzīvoja kaut kādu… lēkmi? Vai rokturis bija zem strāvas? Tādā gadījumā viņa plaukstai šobrīd vajadzēja būt pamatīgi apdegušai.

Taču, ja neņem vērā plastmasas auklas, kas griezās plaukstu locītavās, ar rokām viss bija kārtībā.

HP piesardzīgi sagrozījās un pēc dažām sekundēm identificēja vietu krustos, no kuras sāka izstarot dedzinošas sāpes.

Nedaudz tālāk viņš dzirdēja čukstus. Tad atvērās kādas durvis un atskanēja pazīstama balss, kas lika viņam satrūkties.

*

Caur tumsu viņus veda šaura eja ar dubultiem dēļiem. Jo tālāk viņi nokļuva, jo stiprāk te smaržoja pēc darvota koka. Jumts atradās vairākus metrus virs galvas, un kabatas lukturīša gaismā Rebeka pa brīdim saskatīja zaļganas vara plāksnes.

-        Uzmanīgi, sacīja Sandbergs, ar lukturīti apgaismodams lielās koka sijas, kas stiepās šķērsām pāri ejai.

Tad eja pagriezās pa labi nākamajā ēkas daļā un Rebeka saprata, ka tai jābūt pils ziemeļu pusei, kas pavērsta pret parlamenta ēku. Tālu tumsā varēja dzirdēt aizveramies kādas durvis. Sandbergs apstājās un pavērsa gaismas kūli uz priekšu. Divdesmit metru tālāk iezīmējās kāpņu aprises.

-Tas ir apsargājams objekts, — Sandbergs nomurmināja. — Te neviens nedrīkst atrasties, un nepavisam jau ne augšā.

Viņi nokļuva līdz kāpnēm un paspīdināja gaismu uz augšu. Vēl vienas dzelzs durvis, šoreiz ar aizbīdni.

No kabatas atskanēja pīkstiens. Rebeka izņēma savu telefonu un izlasīja īsziņu.

Tā bija no Mikes.

MayBey dzīvo pie E18.

Lielākā daļa trafika iet caur komutatoru Nesbī parkā.

Viņai taisnība MayBey nebija tas, par ko izlikās.

Vai patiesībā bija tieši tas… Atveids, kāda cita kopija.

Rebeka pagriezās pret Sandbergu.

-         Pagaidiet šeit! — viņa īsi sacīja un viena pati devās augšā pa kāpnēm.

Četrdesmit divi i head to head konfrontācija

—     Sveicināta, Rebeka, sacīja cilvēks slēpotāja maskā.

Platforma, uz kuras viņi stāvēja, bija maza, ne lielāka par septiņiem astoņiem kvadrātmetriem. Kreisajā pusē atradās grezna akmens balustrāde, un tālu lejā zem tās vīdēja Lejonbakena, savukārt labajā pusē bija zems mūris un aiz tā viegli ieslīpais vara jumts uz iekšpagalma pusi.

Viņa ieskatījās pulkstenī: 23.51.

Tālumā skanēja salūta dārdi.

-         Mēs ar tavu brāli tevi gaidījām.

Vīrietis pamāja ar galvu, un Rebeka uz mirkli sastinga. Uz balustrādes ar muguru pret viņu sēdēja kāds cilvēks, rokas sasietas uz muguras, galvā melns auduma maiss. No viņa kājām līdz zemei bija vismaz divdesmit metri.

Rebeka atkal pievērsa skatienu vīrietim maskā. Lai gan melnā jaka un maska padarīja viņu vizuāli lielāku, patiesībā viņš bija mazāks, nekā Rebeka iztēlojusies.

-        Tu noteikti šeit saskati poētisko taisnīgumu, viņš sacīja.

Rebeka īsi pamāja, ar skatienu sekodama viņa kustībām. Balss

skanēja savādi, it kā viņš no visa spēka censtos to izkropļot.

-Tavs brālis nogalināja tavu draugu, nogrūzdams viņu lejā…

Rebeka atkal pašķielēja uz sagumušo muguru un tad pārlaida skatienu mazajai platformai. Uz zemā akmens mūra dažus metrus tālāk stāvēja melna soma.

Viņa atkal pamāja.

-        Jā, es saprotu. Tu esi likums, aci pret aci…

-Tieši tā, vīrietis atteica, bet kaut kas viņa balsī atklāja, ka Rebeka nav reaģējusi gluži tā, kā viņš gaidījis.

Jaungada raķešu troksnis pieņēmās spēkā, tomēr tam cauri izlauzās tuvojošos sirēnu pulss. Acīmredzot Sandberga pacietība bija izsmelta.

Vīrietis pagrieza galvu un uzmeta ātru skatienu malai.

-        Viņi ir ceļā, Rebeka sausi konstatēja.

-         Labi, tad vari iet lejā.

Rebeka paspēra pussoli atpakaļ pret lūku un apstājās.

-        Zini, MayBeyi Man šķiet, ka es labāk palikšu šeit.

Vīrietis sarāvās. Izskatījās, ka viņš grasās kaut ko teikt, bet tad klusēdams pietuvojās sēdošajam.

-Tu laikam nesaproti… viņš ierūcās.

-        Saprotu gan. Rebeka pašķielēja uz somu.

Tagad sirēnas bija tuvu, vismaz trīs četras mašīnas. Raķešu blīkšķi kļuva arvien skaļāk.

>                                           >

-          Es visu saprotu. Tu gribi nogrūst manu brāli… viņa norādīja uz sēdošo vīrieti, … no jumta, kā jau solīji saviem faniem. Ja neiebilsti, es gribu te palikt un noskatīties, kā tu to dari.

-         K-ko? Vīrieša balss aizlūza.

-         Es teicu, lai tu ķeries klāt un nogrūd Henki no jumta. Tu par to esi runājis vairākas nedēļas, tā ka lūdzu!

Šķita, ka vīrietis dažas sekundes apdomājas, bet tad viņš paspēra vēl pussoli uz balustrādes pusi. Rebeka redzēja, ka sēdošā mugura nemierīgi sakustas.

Sirēnas bija apklusušas, tas droši vien nozīmēja, ka policisti jau skrien augšup caur kāpņutelpu. Dažas minūtes, lai šķērsotu bēniņus, un tad viņi būs pie kāpnēm.

Rebeka lēnām virzīja roku augšup zem jakas.

-Tu laikam nesaproti, Rebeka, vīrietis nošņācās un pacēla vienu kāju, it kā lai spertu.

-         Nē, viņa mierīgi atteica, sakļaudama pirkstus ap priekšmetu, kas bija piestiprināts pie jostas uz krustiem. Tieši tu nesaproti.

Viņa paspēra divus zibenīgus soļus pār platformu un izrāva roku. Saliekamais steks izstiepās pilnā garumā un trāpīja MayBey pa augšstilba aizmuguri.

Sitiens bija tik stiprs, ka viņa juta kaulu salūstam zem metāla.

Viņš krita atmuguriski, taču Rebeka nemetās viņam virsū. Viņa pielika kāju pie sēdošā muguras.

*

Viņš saklausīja balsis. Vīrieša un sievietes. Abas šķita pazīstamas, tomēr galva joprojām bija pārāk apdullusi, lai tās identificētu.

Tad viņš dzirdēja aiz muguras kaut ko līdzīgu ātrām kustībām.

Kāds pielika kāju viņam pie muguras.

*

-        Nu, MayBey, ļauj man tev mazliet palīdzēt! Rebeka iesaucās, lai pārkliegtu raķetes.

Viņa uzspieda ar kāju.

-         NēēēēH

Abi panikas saucieni sajaucās un pārvērtās vienā aizlūzušā skaņā.

MayBey centās satvert viņas kāju, taču steka sitiens pa rokām lika viņam saliekties sāpēs.

Rebeka satvēra sēdošo vīrieti, novilka viņu lejā no balustrādes un nometa uz platformas grīdas blakus MayBey. Tad izņēma no kabatas roku dzelžus.

Zem biezajiem cimdiem un melnās dūnu jakas MayBey plaukstu locītavas izrādījās pavisam tievas, un Rebekai nebija nekādu grūtību tās saslēgt.

-         Laiks noņemt maskas, kungi.

Viņa novilka MayBey slēpotāja masku un pēc tam atbrīvoja otru vīrieti no vina maisa.

j

-        Ar Jūnatanu Lundu es jau esmu tikusies…

Viņa pamāja ar galvu uz MayBey, kas joprojām viebās sāpēs.

-         Bet kas tu esi?

-        S-sviest… iešņukstējās jaunais vīrietis, kas bija tēlojis viņas brāli. Markuss Lilhāge.

-          Un kā tu pazīsti Lundu junioru? Vai tavs tēvs ari ir policists?

-         N-nē… viņš šņukstēja. Ķīlis un es ejam vienā skolā.

Rebeka klusēdama pamāja un tad pagrieza galvu pret melno

somu.

-        Tajā ir kamera, vai ne?

Jaunais vīrietis pamāja.

Rebeka ar steku iebakstīja Jūnatanam Lundam krūtīs.

-         Kurš stāstīs — tu vai Markuss?

Puisis ar abām rokām saķēra cietušo kāju un izvairījās no viņas skatiena.

-         Nu tad, Markus, vārds tev.

Viņa uzlika steku pār plecu.

-Tas bija tikai projekts… skolai.

-        Turpini!

-         Mēs apgūstam jaunos medijus, gatavojam projektu par informācijas plūsmu. Gribējām redzēt, vai izdosies vadīt debates ar izdomātu tēlu. Ķīļa fāters mēdza lasīt to kruķu lapu, un tā mums radās ideja.

Viņš pašķielēja uz Jūnatanu Lundu, kurš joprojām klusēja.

-         Kādu vakaru viņš uzsēdās uz telefona un nejauši piezvanīja uz mājām. Ķīlis dzirdēja, ko viņi busiņā runā…

-         Par mani, Rebeka iejaucās un juta, ka Jūnatans paceļ acis.

-       Tu kniebies ar manu fāteru! viņš nošņācās. Lai gan zināji, ka viņam ir ģimene.

Rebeka lēnām pamāja ar galvu.

-Tas tiesa, Jūnatan, viņa sacīja. Un es ar to nelepojos, ja tas tev ir kāds mierinājums. Tad tāpēc jūs izvēlējāties mani?

-         Patiesībā projekts nebija tik liels. Mēs gribējām notēlot sajukušu kruķi, kas aizvien biežāk rakstītu, ka grasās padarīt sev galu. Gribējām redzēt, vai kolēģi centīsies viņam palīdzēt, Markuss turpināja. -Tāpēc vajadzēja izveidot profilu, radīt vārdu. Kā meitenei no Mākslas fakultātes, kura notēloja psihozi un kļuva slavena.

-Turi muti, Markus! Jūnatans nošņācās. Mums vairs nav, ko teikt tai mau…

Rebeka iespēra viņam pa celi, un puisis sarāvās kamolā.

-       Tev vajadzētu rūpīgāk apdomāt savus vārdus, Jūnatan. Atceries, ko tu tajā lapā stāsti par manu nelīdzsvaroto psihi? l'ik gudrs puika kā tu varbūt varētu man pastāstīt, kas notiks, ja es sadauzīšu to kameru un pēc tam apgalvošu, ka pašaizsardzības nolūkos biju spiesta nomest jūs abus no jumta?

Rebeka redzēja, kā Jūnatana acis ieplešas, — viņš meklēja zīmes, kas apliecinātu, ka viņa joko. Taču viņa satvēra puiša jaku un aizvilka viņu pie jumta malas.

Apakšā bija sapulcējies ļaužu bariņš.

-       Jūs esat terorizējuši mani vairākas nedēļas, Rebeka turpināja, pielikusi lūpas viņam pie auss. Pamudinājuši cilvēkus rakstīt par mani visādas jēlības, gandrīz mani sabraukuši un draudējuši nogalināt manu brāli.

Viņa pavilka puisi vēl tālāk pār malu. Cauri raķešu blīkšķiem varēja dzirdēt, kā Jūnatans tver pēc elpas.

-         Kā ir? Vai mašīnā pie manas mājas bijāt jūs?

-       Jā! Jā! Jūnatans iekliedzās. M-mēs tikai gribējām t-tevi novērot. K-kad tu atskrēji…

-        Jūs kritāt panikā?

Puisis drudžaini māja ar galvu, nenolaizdams skatienu no bruģa lejā.

-         Un kāda manam brālim ar to visu saistība?

-        Sa-sagadīšanās. K-kādu dienu viņš vienkārši ievēlās veikalā, un t-tad viss sakrita pa vietām.

Rebeka atvilka Jūnatanu Lundu atpakaļ uz platformas un nolaida blakus kompanjonam.

-        Un tas? Viņa ar galvu pamāja uz pils jumtu. Kurš to izdomāja?

-                                Mans brālis ir sardzes virsnieks, Markuss nomurmināja.

-         Viņš mani šovasar te uzveda, kad viņi nolaida karogu.

-       Tātad jūs gribējāt, lai es noticu, ka uz malas sēž Henke? Lūdzos par viņa dzīvību, kamēr jūs filmējat? Tik tālu skaidrs. Bet kā jūs domājāt izsprukt?

Abi puiši saskatījās, bet neviens neatbildēja. Rebeka mirkli domāja.

-        Saprotu… viņa pēdīgi sacīja, nokāpt lejā roku dzelžos un nokļūt televīzijā un avīzēs būtu lielisks projekta noslēgums. Viņa pamāja ar galvu. Tā kā jums patiesībā nebija ķīlnieka, viss noteikti beigtos ar naudas sodu vai nosacītu sodu par sīko huligānismu. Es būtu kritusi apsmieklā, bet jūs kļūtu par slavenībām. Nu ko, vēl nav par vēlu!

Rebeka uzvilka abus kājās, atraisīja karoga auklu un, pirms puiši paguva aptvert, ko viņa grasās darīt, izvilka to caur roku dzelžiem viņiem uz muguras. Tad nostiprināja auklu ar dubultu mezglu ap stangu un pagrūda abus puišus uz balustrādi tik stipri, ka viņi nokrita knūpus pār to.

Divbalsīgs baiļu kliedziens pēc tam aukla ar rāvienu nostiepās un parāva abus gaisā, ceļgaliem joprojām balstoties uz malas.

Rebeka redzēja mobilo telefonu kameru zibšņus pūlī.

-         Smaidiet un mājiet, zēni, — viņa sacīja. Tagad jūs būsiet slaveni.

Viņa atgriezās pie somas, izvilka kameru un izņēma atmiņas karti.

Kāpnēs viņa satika ķīlnieku sarunu vedēju un aiz viņa ieraudzīja smagi bruņotu īpašo uzdevumu vienību melnās formās.

-        Viss mierīgi, viņa sacīja un pavicināja savu apliecību.

Tad norādīja uz telefonu vīrieša rokā.

-         Bet jūs varat piezvanīt Tobem Lundam no Ātrās reaģēšanas vienības un pateikt, lai viņš atbrauc savākt savu dēlu. Starp citu, pabrīdiniet, lai paķer līdzi divus pārus sausu bikšu…

Četrdesmit trīs i All Your Bases Are Belong To Us/ Visas jūsu bāzes pieder mums

Mirklī, kad viņam no galvas norāva maisu, pasaule uzsprāga krāsās, sirēnās un blīkšķos.

Vajadzēja pusi sekundes, lai aptvertu, ka ir divpadsmit, un otru pusi, lai saprastu, kur viņš atrodas. Septiņdesmit metru virs pilsētas, lejā starp kājām Svēavēgenas apsālītā brauktuve. Tikai daži decimetri betona malas zem dibena atturēja viņu no kritiena.

Spēcīgs kājas spiediens pret muguru samazināja malas platumu vēl uz pusi, un HP kuņģis pārvērtās panikas mezglā.

Viņš mēģināja pasvērties atpakaļ, lai noturētu ķermeņa smaguma centru uz malas. Taču kāja viņu apturēja, bez žēlastības stumdama uz priekšu.

-       Tev patīk šis skats, loverboj't — Sofija čukstēja viņam ausī, kamēr ap galvu uzsprāga Stokholmas debesis.

-        Manā labajā bikšu kabatā ir zibatmiņa, HP iesaucās, cenzdamies pārkliegt salūtu. Laidiet mani vaļā!

Viņa gurni lēnām slīdēja pār malu, Elroja kāja turpināja stumt. Deviņpadsmit stāvus zemāk ielu bija piepildījuši Jaunā gada svinētāji.

-        Un ko tu ar to grasījies darīt, Henrik? Tā atkal bija Sofija, pavisam tuvu pie auss.

-         Iebāzt serverī, ielaist trojāni, HP šņukstēja. Lūdzu, lūdzu, laidiet…

Piepeši viņa pēcpuse zaudēja kontaktu ar pamatu, un viņš noslīdēja pār malu.

Mirklī, kad HP atvēra muti nāves brēcienam, Elrojs viņu notvēra un uzvilka atpakaļ uz jumta. Dažas minūtes viņi atstāja HP guļus un tikmēr pārmeklēja viņa kabatas.

Vispirms tika paņemta zibatmiņa.

*

Viņai bija izrādījusies taisnība MayBey un Tobe bija saistīti.

Tomēr viņas interneta nemesis izrādījās nevis muskuļots policists tumšā formastērpā, bet gan divi pumpaini astoņpadsmitgadnieki, kas pārlieku saskatījušies televīziju. Tieši filmu replikas bija uzvedušas Rebeku uz pēdām.

Tiesnesis Dreds, Klints, Taksists… Tas viss atgādināja kaut kādas zēnu fantāzijas. Tiklīdz Rebekai bija ienācis prātā Jūnatana Lunda vārds, vajadzēja tikai apskatīt viņa Facebook profilu, un šaubas apstiprinājās visas filmas bija glīti sarindotas Jūnatana informācijas lapā līdzās faktam, ka viņš mācās IT novirziena ģimnāzijā. Internetā cilvēks var tēlot, ko vien vēlas, Rebeka nodomāja, taču arī tur ir atrodama patiesība, ja vien zina, kur meklēt.

Un, runājot par meklēšanu…

Viņa paņēma savu telefonu un izvēlējās kādu numuru.

-         Kur jūs esat? viņa jautāja, kad vīrietis otrā galā atbildēja.

*

Viņi ganīja HP kā aitu.

Elrojs turēja viņu aiz augšdelma, kaut gan pēc tā nebija nekādas vajadzības. Plastmasas aukla ap rokām bija pārgriezta, taču viņam vairs nebija spēka. Elektrošoka radītais trieciens joprojām apgrūtināja kustības, turklāt uz jumta pieredzēto murgu scenārijs bija viņu pilnīgi salauzis.

HP novilka ar piedurkni pār degunu, lai noslaucītu asaras, kas stūrgalvīgi sūcās no acs kaktiņa.

Kad viņi iegāja lielajā atklātajā telpā, no Filipa biroja skanēja balsis. HP varēja saskatīt siluetus caur matētā stikla sienām. Šķindēja glāzes, tad atskanēja pērļaini smiekli, ko viņš tik labi pazina.

Kājas bez brīdinājuma sagrīļojās, un HP zaudēja līdzsvaru. Galva atsitās pret Sofijas rakstāmgalda malu, un viņš juta, ka āda uz pieres pārplīst.

Viņi pat negrasījās HP uzķert, ļāva viņam bridi rāpot pa grīdu. Ķiķināja, kamēr viņa rokas taustījās zem rakstāmgalda.

Tad HP satvēra krēslu, un ar tā palīdzību viņam izdevās uzvilkties kājās. Cauri uzacīm lēnām sūcās silta asiņu straumīte.

-         Ņem! Elrojs norūca un iespieda HP rokās kabatlakatiņu, stumdams viņu uz priekšu.

Nākamajā mirklī durvis atvērās, un viņi bija iekšā.

Seši cilvēki telpā, visi grupu vadītāji, un visiem rokās šampanieša glāzes.

-         Laipni lūgts, Henrik, mēs tevi gaidījām! jautri sacīja Filips Argoss.

Šefam blakus, mazliet par tuvu, savu skaistāko smaidu viņam veltīja Rilke.

-         Lūdzu. Elrojs uzlika mazo zibatmiņu uz Filipa rakstāmgalda.

-         Dejan, esi tik laipns, Filips pamāja ar galvu.

Dejans paspēra pāris soļu, paņēma zibatmiņu un iesprauda to portatīvajā datorā, kas stāvēja uz galda.

-         Wireless network off…1 viņš ar ļaunu prieku nomurmināja un uzmeta HP ātru skatienu. Mēs taču negribam riskēt.

Visi grupu vadītāji, izņemot Rilki, sapulcējās ap ekrānu. HP nespēja atturēties nepašķielējis bijušās draudzenes virzienā, taču Rilke pat nepaskatījās uz viņu.

HP stiprāk piespieda kabatlakatu brūcei pierē, tomēr asinis nerimās tecēt.

-                                Oho, paskatieties! sacīja Bīnss, norādīdams pār Dejana plecu.

-         Nav slikti!

Dejans brīdi klikšķināja un tad ierakstīja dažas īsas komandas.

-       Jā, varu tikai piekrist Bīnsam. Lai kurš būtu sarakstījis šo spiegu programmu, viņš zina, ko dara.

Dejans ievadīja vēl dažas komandas, tad piecēlās un izņēma zibatmiņu.

-        Ja Trojas zirgs būtu nokļuvis mainframe, mums būtu problēmas. Visticamāk, tas būtu sācis sūtīt konfidenciālu informāciju ārējam saņēmējam. Klientu datus, lietotāju ID, blogu vārdus, you name it. Dievs vien zina, kas būtu noticis, ja viņam izdotos.

Viņš pasniedza zibatmiņu Bīnsam.

-       Tu tiešām mēģināji mūs nogremdēt, vecīt, Dejans sacīja gandrīz pārsteigtā tonī.

Piepeši šķita, ka visi klātesošie skatās uz HP, un viņš burtiski sajuta svelošo naidu viņu skatienos.

Franks savilktām dūrēm paspēra soli uz priekšu, taču HP nepakustināja ne vaibstu. Sitiens pat nebija īpaši stiprs, blieziens pakrūtē, kuram viņš paguva sagatavoties. Ceļi pret paklāju, nopūta, gaisam izplūstot no ķermeņa. Tam muļķim pat nepietika dūšas iesist viņam pa seju…

-        Pietiks, Frank, Filips īsi sacīja, kamēr Sofija un viņas brālis uzvilka HP kājās. Domāju, ka Henriks jau ir sapratis situācijas nopietnību, vai ne?

HP mēmi pamāja.

-        Tu, tiesāts noziedznieks, ielauzies šeit ar nozagtu caurlaides karti, lai nozagtu mūsu firmas noslēpumus.

Viņš paņēma zibatmiņu no Bīnsa un pavicināja to HP sejā.

-        Zādzība vai rūpnieciskā spiegošana, droši vien gads vai divi cietumā. Turklāt tas nenāktu par labu tavas māsas turpmākajai karjerai.

HP sarāvās.

-         Nejauc te iekšā manu māsu! viņš ierūcās.

Filips pasmaidīja.

-Tātad tev tomēr kaut kas rūp, Henrik. Citiem vārdiem sakot, morāle tev nav pavisam sveša.

Franks, Dejans un visi pārējie smīnēja, bet HP to neņēma vērā.

-         Ķeries pie lietas, Filip. Viņš nopūtās. Man ir kaut kas tāds, ko tu gribi dabūt, vai ne? Citādi kruķi jau kasītu mani no asfalta. Jūs taču nevairāties iet pāri līķiem…

HP pacēla galvu un pirmo reizi ieskatījās bijušajiem kolēģiem acīs. Šoreiz bija viņu kārta novērsties.

Visiem, izņemot Filipu. Viņš ar žestu norādīja uz Elroju.

-        Vai vinš…?

>

-        Tīrs, nav ne raidītāju, ne mikrofonu.

-         Labi!

Filips atkal pagriezās pret HP.

-       Tev taisnība, Henrik. Es gribu tavas akcijas, un tu pārdosi tās man par tirgus cenu, lai neviens pēc tam nevarētu apgalvot, ka uz tevi izdarīts nepieņemams spiediens. Es piedāvāšu divreiz lielāku cenu, nekā tu sagrabināji Monikai.

Viņš ar žestu norādīja uz Stofi, kurš paņēma plastikāta mapi un sāka rindot uz rakstāmgalda dokumentus.

-       Turklāt šeit pietiek liecinieku, kas varēs apliecināt, ka pirkums noticis likumīgā kārtībā.

HP gurdi pamāja.

-         Skaidrs, es sapratu.

Viņš dziļi ievilka elpu, lai apdomātos.

-         Bet man šim darījumam ir viens nosacījums.

-       Tu neesi tādā situācijā, lai varētu uzstādīt noteikumus, Henrik, tomēr pastāsti…

-         Es parakstīšu jūsu papīrus un nozudīšu saulrietā tikai tādā gadījumā, ja jūs nezvanīsiet kruķiem. Man nav nekādas vēlēšanās vēlreiz

nokļūt aiz restēm.

)

Filips pamāja ar galvu.

-         Izklausās pēc apdomāšanas vērta priekšlikuma, vai ne?

Viņš pagriezās pret pārējiem, bet tiem nebija iebildumu.

-        Tad ko mēs darīsim ar piķi? HP norūca.

-        Mēs tev esam atvēruši Western Union kontu, nauda tur ieripos, līdzko tu parakstīsi papīrus.

-       Tas nav vajadzīgs, man ir savs numura konts, ko mēs varam izmantot.

Filips mirkli skatījās viņam acīs, tad pasmaidīja.

-Tu biji rēķinājies, ka tā var notikt, vai ne?

HP paraustīja plecus.

-       Tad jau es tomēr neesmu novērtējis tevi gluži aplam, Henrik. Neviens plāns nav tik labs, lai tam nevajadzētu backup3 .

Filips pašūpoja galvu.

-Tu pie mums būtu varējis tālu tikt, Henrik, tālāk, nekā tu vispār būtu varējis iedomāties.

-         Njā… HP noņurdēja. — To mēs vairs nekad neuzzināsim, vai ne?

Filips pamāja ar galvu.

-         Labi, Henrik, tā kā tu esi gatavojies šim scenārijam, tad droši vien esi apdomājis ari cenu. Cik daudz tev izdevās sakasīt, lai pierunātu Moniku pārdot akcijas? Es viņai piedāvāju vienu miljonu, bet varu iedomāties, ka tev viņa iedeva labu atlaidi. Tad kāds bija rēķins piecdesmit, simt?

-         Pieci!

Filips iesmējās.

-        Tev izdevās pierunāt manu svaini pārdot akcijas par nožēlojamiem pieciem tūkstošiem? Vai nu tu esi fantastisks sarunu vedējs, vai arī viņa mani patiešām ienīst… Nu ko, mēs pārskaitīsim uz tavu kontu desmit tūkstošus.

HP klusi papurināja galvu.

-         Ne jau tūkstošus…

Viņš ar nolūku dažas sekundes ieturēja pauzi, pirms turpināja:

-         Piecus miljonus!

Četrdesmit četri I the game is up/spēle ir galā

Ārā uz ielas bija iestājies miers, tikai šur tur nakts debesīs brīžiem uzplauka atsevišķi novēlojušies salūta pušķi.

HP gaidīja. Viņš bija izvests no biroja, lai sakoptos. Brūce virs acs nerimās asiņot, un viņš palūdza parastu līmlenti, lai to kaut kā savilktu kopā. Kad viņš bija beidzis, atvērās biroja durvis.

-        Vari nākt iekšā, Henrik.

Svinību gaisotne šķita mazliet pieklususi. Apkopdams brūci, HP bija dzirdējis daļu skaļās diskusijas.

-        Mēs pārbaudījām tavu informāciju, Filips iesāka. Šķiet, ka tu kaut kādā veidā tiešām esi sadabūjis tos piecus miljonus, par ko runāji. Protams, mūs interesē, kā.

-         Laimests loterijā, HP attrauca.

Viņš redzēja, kā visi pārmij skatienus.

-       Tādā gadījumā mums ir priekšlikums, Filips īsi sacīja. Seši miljoni, tā ir summa, ko varam sagādāt tik īsā laikā.

-         Septiņi! HP ātri piebilda.

Filips dziļi ievilka elpu, un HP ar acs kaktiņu manīja, kā Elrojs pārnes ķermeņa svaru uz otras kājas.

-         Labi, lai būtu seši! viņš teica. Tiksim beidzot ar to galā. Un atcerieties nekādas policijas!

-         Lieliski, Filips sacīja. Dejans uz monitora ir sagatavojis pārskaitījumu.

Viņš pamāja ar galvu Dejanam, kas bija paņēmis jaunu datoru inficētā vietā.

-       Viņš pārskaitīs summu, tiklīdz visi papīri būs parakstīti, un tad tu pats varēsi atvērt kontu un pārbaudīt.

HP pamāja.

Stofe nolika papīrus uz galda viņam priekšā, un viņš pēc kārtas tos parakstīja. Tad Filips izdarīja to pašu, bet Stofe un Franks apliecināja parakstus.

-       Tā, tagad vari pārskaitīt naudu, Filips pavēlēja, kad viņi bija beiguši.

Dejans nospieda pāris taustiņu un pēc tam vēroja, kā HP pārbauda pārskaitījumu.

ArgosEye konts šobrīd noteikti bija iztukšots. Nopirkt akcijas par uzņēmuma naudu vai tas bija likumīgi? Bet kuram gan par to bija kāda dala.

>

-        Apmierināts?

HP pamāja.

-         Labi, tagad mūsu ceļi šķirsies. — Filips pasmaidīja. — Nu tu esi turīgs vīrs, tomēr paies kāds laiks, iekams varēsi izbaudīt savu naudu. Turklāt mēs pieprasīsim pamatīgu kompensāciju. Es minēšu, ka summa varētu būt ap sešiem miljoniem. Kā jūs domājat?

Atskanēja izkliedēti ņirdzīgi smiekli, un piepeši visi izskatījās daudz mierīgāki.

-         Elroj, esi tik laipns un sagādā Henrikam transportu.

-         Labprāt. Elrojs iesmējās un piegāja pie telefona uz rakstāmgalda. Viens, viens, divi…

HP nodūra acis. Protams, tie alkatīgie nelieši grasījās viņu uzmest. Uz viņu godaprātu viņš neliktu ne graša. Par laimi, viņam piedurknē bija vēl viens trumpis…

-        Hallo, policija? Mēs esam pieķēruši zagli nozieguma vietā. Viņš mēģināja nozagt uzņēmuma noslēpumus.

-         Pagaidiet! — sacīja Filips, paceldams roku. — Te kaut kas nav kārtībā…

Viņš uzmeta HP pētošu skatienu.

-        Tu esi pārāk mierīgs, ne kā vīrs, kurš tikko zaudējis spēli.

HP mēģināja izvairīties no Filipa skatiena.

Nolādēts!

-          Ko tu īsti darīji apakšstāvā?

-         Neko, HP nomurmināja.

Filips izskatījās noraizējies. Tad viņš pamāja, lai Elrojs atdod klausuli.

-        Hallo, ar ko es runāju? Ar inspektoru Renko?

Filips sāka smieties.

-          Un kurā nodaļā inspektors strādā, ja drīkstu jautāt? … Izmeklēšanas? Diemžēl pareizā atbilde būtu bijusi dežūrdaļā.

Viņš nolika klausuli un nospieda telefonā dažas pogas.

-Tu nebeidz mani pārsteigt, Henrik! Viņš turpināja uzjautrinātā tonī. Tu biji paredzējis, ka mēs zvanīsim policijai, un pārmainīji ātrās izvēles numuru pret savējo. Vai drīkstu minēt, ka lejā mašīnā kaut kur gaida divi kompanjoni, kas ierastos tev pakaļ? Kaut kas līdzīgs “Oušena bandas” scenārijam, ja?

HP dziļi ievilka elpu.

-          Ducis, viņš nomurmināja. Viltus kruķi viņus izglāba filmā “Oušena ducis”.

Taču šķita, ka neviens neklausās, Filips bija pagriezies pret pārējiem.

-Tā mums visiem ir laba mācība. Nekad nenovērtējiet pretinieku par zemu pat tad, ja viņš liekas uzvarēts.

Filips pastiepa roku pret Elroju, kurš izvilka savu mobilo telefonu.

-         Hallo, policija?

*

Viņa pabeidza sarunu un sameklēja savā telefonu grāmatā jaunu numuru.

-         Labvakar, mīļā, sacīja maiga balss.

-          Labvakar, onkuli Tage, — Rebeka atbildēja, juzdama, ka sirds sāk sisties mazliet straujāk. Es zinu, kur ir Henriks.

-          Lieliski, mīļā, esmu tev lielu pateicību parādā. Kur es varu vinu atrast?

»

Rebeka dziļi ievilka elpu un dažas sekundes to aizturēja, pirms atbildēja.

*

Tātad spēle bija galā.

Filips un kompānija bija nopirkuši viņa akcijas, gan krietni dārgāk, nekā domājuši, bet tomēr. Beidzot viņi bija ieguvuši pilnīgu kontroli pār uzņēmumu.

Birojā noteikti pludoja šampanietis, bet viņš un dvīņu detektīvi bija spiesti sekretariātā gaidīt, līdz uzradīsies kruķi. īstie.

Nolādēts!

HP bija cerējis, ka viņš izspruks, ka blefs ar numuru izdosies un Nokss kopā ar Virsaiti pieklauvēs pie durvīm un viņu savāks. Tad uz Ārlandu ar svaigu naudu kontā…

Bet nu viņu arestēs pa īstam.

Cietumsods patiesībā bija mazākās raizes. Visvairāk HP satrauca tas, ka mirklī, kad viņa personas dati nonāks policijas datorā, Spēles vadītājs saņems brīdinājuma signālu.

Patiesībā HP bija pārsteigts, ka tie vēl nav viņu atraduši. Ka Filips un viņa banda nav ziņojuši. Taisnību sakot, šķita, ka viņi īsti nesaprot, kas HP patiesībā ir. Nūjā, to viņi drīz uzzinās…

Viņa domas pārtrauca ass klauvējiens.

-       Jūs nu gan ātri, — atvēris durvis, Elrojs sacīja abiem civilā tērptajiem vīriem.

-         Mēs bijām tepat aiz stūra, viens no viņiem īsi atteica.

-         Es gribētu redzēt jūsu dokumentus, sacīja Elrojs.

Vīri paraustīja plecus un izvilka katrs savu policista apliecību. Elrojs tos uzmanīgi nopētīja un pamāja ar galvu.

-        Te būs visa informācija. Viņš sniedza mapi vienam no policistiem. Laiks, vieta, personas dati. Plus zibatmiņa ar programmu, ko viņš mēģināja ielaist mūsu serverī.

Elrojs norādīja uz HP.

-         Mūsu advokāti pēc brīvdienām ieradīsies ar kompensācijas prasību.

Viens no policistiem pašķirstīja papīrus un tad pamāja kolēģim.

-         Pagriezies, kolēģis pavēlēja, un HP paklausīja.

Metāliska žvadzēšana, un roku dzelži bija vietā.

-          Labi, ejam. Izmeklēšanas nodaļa piezvanīs rīt no rīta, ja viņiem būs kādi jautājumi.

Abi policisti aizveda HP pie lifta.

-          Pagaidiet! aizmugurē uzsauca Elrojs. Kurš iecirknis tas būs, ja nu mēs gribam kaut ko piebilst?

-         Normalme, atbildēja garākais no policistiem.

-        Vai tas atrodas otrpus Centrālajai stacijai? Elrojs jautāja.

-         Nē, tas ir Kungsholmsgātanā 37, mēs jau sen pārcēlāmies.

Elrojs apmierināti iesmējās.

-         Gribēju tikai pārbaudīt…

Viņi ar liftu nobrauca lejā. Neviens no policistiem nebilda ne vārda. Mašīna stāvēja ārpusē, tipisks kruķu vāģis ar automātisko ātrumkārbu un papildu spoguli.

Garākais no abiem, kurš šķita priekšnieks, apsēdās aizmugures sēdeklī kopā ar HP. Mašīna ierūcās, un, kad tā sāka braukt, viņš

izņēma mobilo telefonu.

-          Mēs viņu savācām un esam ceļā, viņš īsi sacīja kādam līnijas otrā galā.

-         Mēs nebraucam uz Kungsholmenu, vai ne? — HP nomurmināja.

Taču vīrietis neatbildēja.

Četrdesmit pieci I Call! /zvani

-Nu ko, draugi, sacīja Filps Argoss. -Tagad šī nepatīkamā lieta ir nokārtota. Dažkārt nav citas izvēles kā tikai atpirkties, pat ja cena ir augstāka, nekā esam domājuši. Tomēr šis bija vismazāk riskantais risinājums, ja skatāmies tālākā perspektīvā. Mēs ļausim advokātiem piedzīt kompensāciju. Tam vajadzētu būt visai vienkārši, jo mums ir konta numurs. Lai būtu kā būdams, mēs visi nopelnīsim vairāk naudas, nekā jebkad bijām sapņojuši.

Viņš pacēla glāzi.

-         Par nākotni!

Iezvanījās mobilais telefons.

-        Atvainojiet, sacīja Franks, izņēma telefonu no jostas maka un izgāja no telpas.

-        Vai mēs zinām, kam īsti viņš strādāja, šis Henriks? pajautāja Bīnss.

Filips papurināja galvu.

-        Nē, diemžēl ne. Man ir savas nojausmas, taču mēs nevaram būt droši.

-        Tu domā Annai?

Filips paraustīja plecus.

-        Visa mūsu ievāktā informācija liek domāt, ka principā Henriks darbojās pilnīgi viens. Katrā ziņā mēs neesam atraduši nekādu saistību ar mūsu konkurentiem. Varbūt Anna viņu nolīga, pirms…

Viņš pavicināja roku.

-         Vai vēl ticamāk, to izdarīja viņas māsa, ņemot vērā gājienu ar akcijām. Jebkurā gadījumā mēs esam tikuši no viņiem vaļā, akcijas ir mūsu, pilnīgi likumīgi un pēc visiem noteikumiem, un neviens vairs nevar apdraudēt mūsu plānus.

Atgriezās Franks. Viņš joprojām turēja rokā telefonu tik stipri, ka pirksti bija gluži balti.

-         Mums ir radusies problēma, viņš gandrīz čukstēja. Zvanīja Gite no Filtra. Par mums runā visa blogosfēra. Par mums, mūsu darba metodēm, klientiem, troļļiem, blogiem, reģistriem! Šķiet, ka viss ir noplūdis…

Franks norija siekalas un norādīja uz durvīm.

-        Turklāt ārā stāv divi policisti un jautā, kur ir mūsu zaglis.

Filips uzmeta skatienu Dejanam.

-         Neiespējami. Dejans kā aizstāvoties pacēla sev priekšā plaukstas. Dators nebija pievienots tīklam, turklāt tajā nebija informācijas. Trojānis nekur netika.

-Tas nav lab… noņurdēja Rilke.

-         Klusu! Filips viņu pārtrauca.

Viņš pagriezās pret Elroju.

-         Ko viņš darīja, kamēr jūs gaidījāt ārpusē? Vai jūs pielaidāt viņu pie kāda datora?

Elrojs un Sofija gandrīz sinhroni papurināja galvu.

-                                Viņš drīkstēja aiziet uz tualeti, tas arī viss, Sofija sacīja.

-         Viņam vajadzēja apkopt brūci, ko viņš dabūja, kad…

Viņa aprāvās un uzmeta nervozu skatienu brālim.

-         Ko? Filips nošņācās.

-         … sasitās pret manu rakstāmgaldu, Sofija neskanīgi turpināja.

*

Viņi brauca pa Strandvēgenu, turpināja ceļu caur Diplomātu pilsētiņu un tad tālāk uz Jērdetu. Kaknēsas torņa gaismas mirguļoja kaut kur miglā pa kreisi, un mirkli HP nodomāja, ka viņi dodas turp.

Tomēr viņi pabrauca tornim garām un iegriezās nelielā grants ceļā. HP neskaidri atcerējās, ka agrāk te laikam bija atradusies šautuve.

-        Vai jūs esat īsti policisti? viņš jautāja.

Vīrietis, kas sēdēja blakus, paraustīja plecus.

-        Vai tam ir kāda nozīme?

-        Cik ilgi jūs jau man sekojat?

-         Kādu bridi…

-         Kā jūs zinājāt… es domāju… kas jūs uzveda uz pēdām?

-         Kā tev pašam šķiet, Henrik? Ja tu tā kārtīgi padomātu…

Kaut kas vīrieša balss tonī lika HP dūšai sašļukt papēžos.

*

Filips atrāva vaļā biroja durvis un pieskrēja pie Sofijas rakstāmgalda, pārējie viņam sekoja. Dators stāvēja uz grīdas, bet USB porti tā priekšpusē bija tukši.

-          Viltus trauksme, Bīnss atviegloti nopūtās. Ja viņš nav ielaidis trojāni, tad ārā klīst tikai baumas. Henriks acīmredzot visu pastāstīja saviem čomiem un vienojās, ka viņi ap šo laiku palaidīs stāstu gaisā, vienalga, vai trojānis būs piegādājis informāciju vai ne. Bez pierādījumiem tas apklusīs pāris dienu laikā…

-         Pagaidi!

Dejans noliecās un pārbaudīja vienu no mazajiem karšu slotiem tieši virs USB portiem. Jau nākamajā mirklī viņš turēja pirkstos mazu atmiņas karti, ne lielāku par pastmarku.

Jkay A mofos! kāds uz tās bija uzrakstījis.

7

*

Tuvāko māju gaisma attālinājās ar katru minūti. Automašīna gandrīz peldēja pār sniega klāto zemi, mīksti nošūpodamās tikai tad, kad ceļā gadījās kāda gramba vai bedre.

Vienu mirkli šķita, ka viņš ir atgriezies tuksnesī. Tomēr nē, tas bija tikai kārtējais no dīvainajiem dйjа vu brīžiem, par ko pārvērtusies vina dzīve.

>

Beidzot viņi apstājās gandrīz pie pašas mežmalas. HP starp kokiem varēja saskatīt mazus, plīvojošus gaismas punktiņus, un pagāja kāds brīdis, iekams viņš saprata, kas tie ir.

Kapu sveces.

Viņi bija atbraukuši uz mājdzīvnieku kapsētu.

Vīri izkāpa no mašīnas, durvis atvērās un ielaida aukstu nakts gaisu. Viņam, protams, vajadzētu bēgt. Mesties skriešus, mērķējot uz laternām otrpus laukam. Taču HP vairs nejaudāja. Nu reiz bija gana.

-        Vai te tas beigsies? viņš jautāja vīriem, bet neviens neatbildēja. — Jūs varētu būt vismaz tik laipni un pastāstīt, kas notiks?

-         Man šķita, ka tu jau esi sapratis, — atbildēja viens no vīriem,

nonemdams HP roku dzelžus.

t

HP pamāja ar galvu.

-Jā, bet es labprāt dzirdētu, kā jūs to pasakāt.

Vīrietis neatbildēja. Viņš pavilka augšup jaku un piestiprināja roku dzelžus pie jostas blakus pistolei.

-        Vari sākt iet, sacīja otrs vīrietis.

HP mirkli palika stāvam un skatījās uz viņiem, taču nespēja izšķirt sejas tumsā.

Tad viņš sāka iet. Mežā plīvoja gaismiņas, varbūt kādu divdesmit metru attālumā.

Lai gan pilsēta bija tikai dažus kilometrus tālāk, te valdīja gandrīz pilnīgs klusums. Tikai attāla dunoņa un rožainās debesis viņam aiz muguras atgādināja par pilsētas klātbūtni.

Piepeši HP dzirdēja tālumā iekliedzamies putnu. Sausa, ķērcoša skaņa, ko viņš tūlīt atpazina. Un nevilšus nodrebēja.

Desmit metru līdz mežmalai. Sniegs klusi gurkstēja zem kājām. HP pastiepa rokas sāņus un gaidīja.

Pieci metri.

Sirds sitās tik stipri, ka viņš to gandrīz dzirdēja.

Četri.

Trīs.

Divi.

Viens…

Četrdesmit seši I ORLY? tiešām?

HP atradās starp kokiem.

Viņš izbrīnījies pagriezās atpakaļ un paskatījās uz vīriešiem. Abi stāvēja, atspiedušies pret mašīnu, un mierīgi sarunājās.

HP neko nesaprata.

-        Turpini iet! uzsauca viens no vīriešiem, pamanījis HP šaubas.

HP pagriezās un mēģināja kaut ko saskatīt starp kokiem, bet tur

bija tikai spokainas, plīvojošas ēnas, ko meta kapu sveces. Tad viņš dzirdēja, kā aizveras mašīnas durvis un pēc tam ierūcas motors.

Viņš paspēra vēl dažus grīļīgus soļus dziļāk mežā, paklupa pār nelielu apsnigušu kapakmeni un nokrita garšļaukus sniegā. Tad pieslējās kājās un nopurināja no drēbēm sniegu.

Automašīna jau bija pusceļā uz Kaknēsvēgenu.

Vai viņi tiešām ļaus viņam iet? Tā vienkārši?

Piepeši HP sajuta dedzināšanu ceļgalā un, pataustījis ar pirkstiem, atklāja, ka bikšu stara ir mitra no asinīm. Ievainojumu tumsā nebija iespējams novērtēt, tāpēc viņš devās visspožāk degošās kapu sveces virzienā.

Tikai tad, kad līdz mērķim bija palikuši vien daži soļi, HP pamanīja, ka pie kapa kāds stāv.

-         Sveicināts, Henrik, vīrietis sacīja. Mēs tevi ilgi meklējām. Tevi nav tik vienkārši dabūt rokā.

HP atvēra muti, bet nespēja izdvest ne skaņas.

-        Vai drīkstu uzaicināt tevi uz tasi kafijas?

Vīrietis pacēla savu spieķi un norādīja uz kapakmeni, kas patiesībā bija liels, apgāzts akmens bluķis. Uz tā blakus lielajai kapu svecei stāvēja rūtains termoss un divas krūzītes. Vīrietis pasniedza vienu krūzīti HP, kas klusēdams to pieņēma.

Kafija bija stipra un karsta. Viņi dzēra klusēdami.

-         Kas tagad notiks? HP beidzot izstomīja.

-        Tas ir tavā ziņā.

-         Kā tā?

-         Man tev ir uzdevums, Henrik, vīrietis lēnām sacīja. Tev pietiks laika tā izpildei, precīzāk izsakoties, būs vesels gads.

Vīrietis aizbāza roku aiz mēteļa, un HP uz mirkli sastinga,

Taču vīrietis izvilka nevis ieroci, bet gan garenu aploksni un pasniedza to HP.

-        Šī ir interesanta vieta, viņš sacīja, kamēr HP atlocīja papīra lapu. — Vai tu zini tās vēsturi, Henrik?

HP, aizņemts ar lasīšanu, tikai papurināja galvu.

-         Šo kapsētu kaut kad deviņpadsmitā gadsimta vidū nodibināja rakstnieks Augusts Blanšs, apglabādams šeit savu suni. Un pēc tam viņam uzticami sekoja citi stokholmieši. Lojalitāte ir fantastiska īpašība, vai ne, Henrik?

-         Mhm, HP izklaidīgi atrūca.

Viņš bija ticis līdz teksta vidum, taču jau zināja, kā tas beigsies.

Smadzenes strādāja uz pilnu jaudu, sirds dauzījās krūtīs. Tas bija pilnīgi neticami! Pilnīgi traki!

-         Ko teiksi, Hēnrik, vai esi gatavs uzņemties šo uzdevumu? vīrietis pasmaidīja. Yes or no> .

HP atvēra muti.

-         Kāds yes or no?

-        Rebeka! Vīrietis pastiepa brīvo roku. Cik jauki, ka tu mums piebiedrojies.

Rebeka iznira no tumsas un lēnām pienāca pie kapakmens.

HP zibenīgi salocīja papīru.

Ko Rebeka te darīja? Un tieši tagad? Vai viņi bija pazīstami?

-         Kāds yes or no, Henke? Rebeka atkārtoja, nostādamās blakus

HP.

-        Es tikai lūdzu tava brāļa palīdzību vienā lietā. Tas saistīts ar to, ko mēs iepriekš pārrunājām. Vīrietis smaidīja.

-        Ar tēvu?

-       Tā varētu teikt. Starp citu, esmu ļoti pateicīgs, ka tu palīdzēji sarīkot šo tikšanos. Tavi kolēģi visu izdarīja priekšzīmīgi.

Rebeka īsi pamāja.

HP šķita, ka viņa smadzenes uzsprāgs.

Sarīkot? Kolēģi?

Kas, ellē, te notika?

-        Tu nāci tieši īstajā brīdī, Rebeka. Mēs abi tikko pabeidzām sarunu.

Vīrietis izlēja no krūzītēm kafijas atliekas un kopā ar termosu ielika tās mazā piknika grozā, kas stāvēja paslēpts ēnā aiz kapakmens.

-         Mana mašīna ir tur.

Viņš ar spieķi norādīja tumsā.

-         Bija jauki jūs abus atkal satikt, vīrietis sacīja, paceldams cepuri atvadām. Palieciet sveiki, draugi!

-         Mēs taču uzturēsim sakarus, onkuli Tage?

-         Neuztraucies, Rebeka, viņš atbildēja gandrīz uzjautrinātā tonī. Jūs saņemsiet no manis ziņu. Es apsolu.

Dažas sekundes vēlāk viņu bija aprijusi tumsa.

-         Paskaidro! sacīja HP, kamēr viņi brida caur sniegu. Un dari to, pirms es sajūku prātā.

Rebeka nespēja apspiest smaidu.

-         Onkulis Tage palīdzēja man vienā ļoti svarīgā lietā. Par to es viņam apsolīju sarīkot jūsu abu tikšanos. Es par tevi uztraucos, tāpēc pēdējās dienās daži mani kolēģi paturēja tevi acīs. Tieši viņi savāca tevi Hētorjetā. Malmēns, tas garais, uzturēja ar mani kontaktus pa telefonu. Vai tad tu viņi nepazini?

-         Kuru?

-         Onkuli Tagi, bērnībā mēs ciemojāmies viņa vasarnīcā Retvīkā.

Rebeka paņēma brāli zem rokas.

-         Zilās tupelītes ar mūsu vārdiem, tu neatceries? Tu negribēji vilkt tās nost…

HP tikai papurināja galvu. Viņi pameta mežmalu un gāja uz Rebekas mašīnu.

-          Ko viņš gribēja, lai tu izdari? Rebeka jautāja.

-         Neko īpašu, HP nomurmināja. Itin neko īpašu…

Četrdesmit septiņi i aftermath /atskaņas

Viņš jau bija gandrīz pie pasu kontroles un bāza roku mēteļa iekškabatā, kad pienāca trīs vīri.

-        Argosa kungs? — jautāja viens no viņiem, kaut kāds virsnieks pilnā mundierī.

-         Kas jautā?

-         Mani sauc majors Erdogans, virsnieks atbildēja, neiepazīstinādams ar abiem uzvalkos tērptajiem vīriem sev aiz muguras. Vai varu lūgt jūsu pasi?

Viņš pasniedza pasi, un virsnieks to rūpīgi izpētīja.

-         Lieliski, — virsnieks sacīja un iedeva pasi vienam no vīriem aiz muguras. Diemžēl iebraukšana Turcijā jums ir liegta, tāpēc ka tiekat turēt aizdomās par noziegumu citā valstī. Šie abi kungi parūpēsies, lai jūs ar pareizo lidmašīnu…

-         Muļķības! Turcija nav noslēgusi izdošanas līgumu ar Zviedriju. Jums nav tiesību tā rīkoties.

Virsnieks pasmaidīja un saskatījās ar abiem uzvalkos tērptajiem.

-         Kurš te runā par Zviedriju? viņš turpināja. Jūs esat izsludināts meklēšanā par slepkavības organizēšanu Apvienotajos Arābu Emirātos, precīzāk, Dubaijā, un šie abi vīri ir ieradušies jums pakaļ.

Uzvalkos tērptie pienāca viņam klāt, un īsākais no viņiem, omulīga izskata kungs ar brillēm un ūsām, sniedza roku.

-         Mani sauc pulkvedis Azizs, viņš draudzīgi sacīja, un tas ir mans kolēģis, seržants Musads.

Vīrietis ar īkšķi norādīja uz spēcīgas miesasbūves vīru, kura neskūto seju klāja sīkas rētiņas.

-         Diemžēl seržants nerunā angļu valodā, Azizs turpināja ar vieglu smaidu. Patīkami jūs beidzot satikt, Argosa kungs. Mēs ilgi gaidījām izdevību ar jums aprunāties.

*

-        Vari necelties kājās, Rebeka sacīja, ieiedama viņa kabinetā.

-       Jauki tevi redzēt, Rūnebergs norūca un lēnām nocēla kājas no rakstāmgalda malas.

-         Bet ko tu>te dari, Normēna? Tev taču bija jāatgriežas tikai nākamnedēļ.

-         Gribēju atdot šo.

Viņa nolika Rūnebergam priekšā plānu papīru kaudzīti.

-        Turklāt tu gribēsi arī šo, kad būsi izlasījis līdz galam.

Viņa parakājās kabatā un tad lēnām nolika savu policistes apliecību.

-         Ko tas nozīmē, Normēna?

Rūnebergs izslējās krēslā.

-       Tevi taču attaisnoja visos punktos. Dārfūras scenārijs, visticamāk, bija iepriekš inscenēts kaut kāda veida slazds. Tava rīcība droši vien visiem izglāba dzīvību, bet to jau tu zini. Tad kāpēc tu…

-        Gribu ņemt atvaļinājumu, Rebeka viņu pārtrauca. Man ir nepieciešams uz kādu laiku tik prom no šejienes.

-        Vai tas ir saistīts ar… tu pati zini…?

-       Tu domā to interneta lapu? Gan jā, gan nē. Lielākoties gan ar mani pašu.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-         Mans draugs strādā IT drošības uzņēmumā. Viņi nesen nopirka kādu kompāniju, kas vēlas paplašināt darbību. Es palīdzēšu viņiem izveidot personu aizsardzības nodaļu. Man būs brīvas rokas un pietiekami daudz resursu.

Rūnebergs dažas sekundes klusēja, tad pamāja ar galvu.

-         Saprotu. Izklausās pēc piedāvājuma, no kura nav iespējams atteikties. Bet tu mani nostādi sarežģītā situācijā. Mums jau tā trūkst cilvēku. Miesassargu komanda…

-         Es ierosinu par jauno vadītāju iecelt Dāvidu Malmēnu.

Rūnebergs uzmeta viņai pētošu skatienu.

-         Nez kāpēc man šķiet, ka tu jau esi apspriedusi to ar Malmēnu.

Rebeka neatbildēja.

-         Labi, Beka, es nepretošos. Bet tev kaut kas jāapsola.

-         Kas, Lude?

Rebeka savilka vieglu smaidu, uz ko Rūnebergs tūlīt atbildēja.

-         Ka tu saudzēsi sevi…

-        Apsolu. Rebeka iesmējās.

Rūnebergs paķēra pildspalvu, parakstīja papīrus un pasniedza Rebekai kopiju.

-       Tā, tagad tu oficiāli esi atvaļināta uz vienu gadu. Laikam jāsaka, labu veiksmi?

-         Paldies.

Rebeka paņēma papīru, salocīja to un iebāza mugursomā.

-       Tikai viens jautājums, Rūnebergs uzsauca, kad viņa jau gandrīz bija izgājusi pa durvīm. Kā sauc kompāniju, kurā tu strādāsi?

-        PayTag! Rebeka uzsauca atbildē un pamāja uz atvadām.

*

—Jūs lūdz pie telefona, madam, — sacīja mazais mundierotais vīrietis, sniegdams viņai klausuli. — Es sacīju, ka jūs atpūšaties, bet zvanītājs uzstāja, lai es jūs pamodinu.

-          Viss kārtībā, Sridhar, — sieviete atbildēja. — Es gaidīju šo zvanu.

Viņa dziļi ievilka elpu, atzvēlās sauļošanās krēslā un centās koncentrēties.

Augstu virs galvas planēja daži putni. Tuksneša kraukli, gluži kā viņas sapnī.

-         Hallo?

-        Labvakar, dārgā, vai varbūt pie jums vēl ir pēcpusdiena?

Viņa pacēla roku un piemiedza acis pret sauli.

-         Patiesībā vēla pēcpusdiena. Bet jūs taču nezvanījāt man, lai pajautātu, cik pulkstenis, vai ne?

-          Tas tiesa. Man ir labas ziņas. Ļoti labas ziņas…

Mirkli sievietei kļuva grūti runāt, sirds krūtīs tā dauzījās, ka viņa gandrīz saskatīja, kā kustas peldkostīma audums.

— Vai viss izdevās… — viņa iesāka.

-          Tieši tā, kā mēs vēlējāmies, lai gan notikumi reizēm pagriezās neparedzētā virzienā. Tomēr jāteic, ka tā ir mūsu darba burvība. Jūs saņemsiet pilnu atskaiti tuvākajās dienās. Līdz tam es novēlu patīkamu turpmāko atpūtu.

-         Labi, paldies.

—Paldies jums, dārgā. Paldies, ka izvēlējāties vērsties pie mums. Palieciet sveika un sargiet sevi, Argosas kundze.

Tulkojumi un skaidrojumi

1    Failed kļūda, rerouted pārvirzīts.

2     Undisclosed recipients neatklāti saņēmēji.

3     The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist. — Vislielākais triks, ko velns jebkad izspēlējis, bija pārliecināt pasauli par to, ka viņš neeksistē.

4     You are always playing the game! Tu vienmēr spēlē spēli!

5    BFF (best friends forever) labākie draugi uz mūžu.

6     This message did not reach its intended recipients. It was rerouted and removed by the administrator on July 26 at 23-43. Si ziņa nesasniedza paredzētos adresātus. Tā tika pārvirzīta, un administrators to izdzēsa 26. jūlijā, pīkst. 23.43.

7    Aiziet, izkļūt no šībrīža situācijas

Kaut kas aizraujošs, patīkami uzbudinošs, satraucošs

Eiforija, enerģijas pieplūdums, satraukums, uzbudinājums vai vieglas intoksikācijas sajūta

Darbības vārds, kuru izmanto, kaut ko publicējot internetā (galvenokārt Google buzz tlldā)

Griezt, nogriezt, noskūt, apcirpt, aizvākt, nopļaut Veids, kā pievērst tūlītēju uzmanību Būt pārspīlēti un nevajadzīgi agresīvam

Nepārtraukts, dūcošs troksnis, bišu dūkšana; neskaidra murmināšana klusās sarunās

Čuksts; slepeni vai piesardzīgi izplatītas baumas vai ziņas Zvanīt pa telefonu

8     “Ir brīnumaini apcerēt komunikācijas ātrumu. Tiesa ari tas, ka ātrums var palielināt, mūsuprāt, nepatiesas informācijas izplatīšanos.” Edvards R. Marovs (1908-1965) amerikāņu radio un televīzijas žurnālists.

9     “Nekas nepārvietojas ātrāk par gaismu, ja nu vienīgi sliktas ziņas, kas ievēro pašas savus likumus.” Duglass Adamss (1952-2001) angļu rakstnieks, humorists un dramaturgs.

Viens | neverlands

Nekurzeme

1    Blond businesswoman my ass! Blonda biznesmene — ka tik ne ari!

2     Beauty and the fucking beast, in podcast! Skaistule un sasodītais briesmonis podkāstā!

3    Pillowtalk nakts sarunas.

4   Oooh baby it’s a wild world — O, mīļumiņ, šī ir mežonīga pasaule.

5   Help us. No food, no doctor. Palīdziet mums. Nav ēdiena, nav ārstu.

6   Come on, let’s go! All is good, all is good… — Nāciet, iesim! Viss ir labi, viss ir labi…

7  Adult Awards pornogrāfisko filmu balva.

8   Female performer of the year gada aktrise.

9   I’m coming es tūlīt beigšu.

10  Isn’t this a non-smoking room? Vai tad šī nav nesmēķētāju istaba?

11   Who are you the smoking police? Kas tu esi smēķēšanas policija?

Divi | flashback

Retrospekcija

1  Not jitcking even nekādā gadījumā.

2   Down Under — Austrālija.

3  Purchased experiences didn’t count — nopirkti piedzīvojumi neskaitījās.

4   Prisonbitch cietumnieks, kuru pārējie ieslodzītie izmanto seksuālo vajadzību apmierināšanai.

5  Dubai is verii kool, you will loove it, maj frenndmais bien sūr!Dubaija ir ļoti jauka, tev tur noteikti patiks, draugs, jā, kā tad!

6   Note to memo atgādinājums sev.

I   Castaway — kuģa avārijā cietušais.

* You name it nosauc, ko gribi.

9   Correction — labojums.

10   Washed up miris; drag-queen — vīrietis, kas šovā pārģērbies par sievieti.

II   And who could blame him? Un kurš varēja viņu par to vainot?

Trīs ļ Foreplay

Priekšspēle

1    Are you still here? Tu vēl esi te?

2     Then get the hell out, I don’t remember asking you to stay did I? Tad vācies ārā, es neatceros, ka būtu lūgusi tevi palikt, — vai es to lūdzu?

3     Take it easy! — Nomierinies!

4     Four plus one četri plus viens.

5    In Real Life īstajā dzīvē.

6    A tout a l’heure! Uz tikšanos!

7     Game on — spēle turpinās.

Četri | Bad luck charm

Neveiksmes amulets

1    No more hard driving, okay? Vairs nekāda rallija, labi?

2    Salaam-aleikum, welcome, welcome, my friends! — Sveicināti, laipni lūgti, mani draugi!

3    Lover mīlētājs; fighter cīnītājs.

4    Payback is a bitch atmaksa ir maita.

5    Bad things —you understand? — Sliktas lietas saprotat?

Pieci | bad things

Sliktas lietas

1    Cool aukstasinīgs; savvy gudrs.

2    Peace — miers.

3     Compliments to the chef Komplimenti šefpavāram!

4    D’accord?Vai piekriti?

3    Stāsi (Staatssicherheit) Vācijas Demokrātiskās republikas drošības dienests.

Seši | Double dealing

Krāpšana

1    Need embassy. — Man vajag vēstniecību.

2    I have rights, you know! — Man ir tiesības, ziniet!

Septiņi | boardgames

Galda spēles

1    Name, you tell me name now! Vārdu, tūlīt pasaki man vārdu!

2    Next question nākamais jautājums.

3     The money, yes? — Nauda, ja?

4     Did you kill her? Vai jūs viņu nogalinājāt?

5     Policijas wannabies cilvēki, kas vēlētos kļūt par policistiem.

Astoņi ļ redrum?

Slepkavība?

1    No fucking kidding tas nav nekāds sasodīts joks.

2     Understatement of the year gada atturīgākais izteikums.

3    All work and no play makes Jack a dull boy! Tikai darbs bez izpriecām padara Džeku par garlaicīgu puisi.

4     Hello, my name is Henrik and I am a ladykiller! Sveiki, mani sauc Henriks, un es esmu sieviešu slepkava!

Deviņi | Fata Morgana

Fata Morgana

1    So what nu un tad.

2    Business is money — bizness ir nauda.

Desmit | Hide and seek

Paslēpes

1    Fall-guy grēkāzis.

2     DžFK Džons Ficdžeralds Kenedijs (1917-1963), ASV 35. prezidents. Li Hārvijs Osvalds (1939-1963) vīrs, kurš nošāva Dž. F. Kenediju un pats tika nošauts divas dienas vēlāk.

3    Nogood patsy — peramais zēns, vientiesis.

4     Big mistake — liela kļūda.

5     Džeks Rūbijs (1911-1967) — Dalasas naktskluba īpašnieks, kurš nošāva Dž. F. Kenedija slepkavu Ll Hārviju Osvaldu.

6    Letter of cessation — apliecinājums par pases derīguma izbeigšanos.

7    A1KStokholmas hokeja klubs.

Vienpadsmit | Homecoming

Atgriešanās mājās

1    Get his shit together — saņemties.

2     Proudly presents ar lepnumu piedāvā.

3     Rest and relaxation atpūta un relaksācija.

4    Nobrainer pats par sevi saprotams.

5    Anna Franka (1929-1945) ebreju meitene, kura Otrā pasaules kara laikā slēpās no nacistiem un pieredzēto aprakstīja dienasgrāmatā.

6     Brooks was here te bija Brukss; citāts no kinofilmas “Brīvības cena” (1994). Knowledge, security, control zināšanas, drošība, kontrole.

8    Better to bum out than to fade away! Labāk sadegt nekā izplēnēt! (Citāts no Nila Janga dziesmas un Kurta Kobeina pašnāvības vēstules.)

Divpadsmit | Roleplay Lomu spēles

1    Introducing, first runner up. Iepazīstieties, otrais labākais.

2     Whenever one thinks about The Game, one /««/-Tiklīdz tu iedomājies par Spēli, tu jau esi zaudējis!

Trīspadsmit | Raising the stakes

Paceļot likmes

1     Out of office nav birojā.

2     Pretty-boy smukpuisītis.

3    Atsauce uz Greenpeace rīkoto akciju, kas vērsta pret palmu eļļas izmantošanu kompānijas Nestie produktos un līdz ar to ari pret lietusmežu izciršanu (“Ēst KitKat ir tas pats, kas ēst pērtiķu pirkstus.”)

4    Atsauce uz kompānijas British Petroleum darbībām, kas rada apdraudējumu videi.

Četrpadsmit | death by powerpoint

Nāve no PowerPoint

1    Core values, mission statement, code of conduct galvenās vērtības, mērķi un uzdevumi, uzvedības kodekss.

2    Semper Fi do or die! Vienmēr uzticams, izdari vai mirsti!

Piecpadsmit | Bee handlers

Biškopji

1    Instant justice tūlītēja taisnā tiesa.

Sešpadsmit | Whispers, rumours and reports

Čukstēšanās, baumas un ziņojumi

1    Astroturfmākslīgā zāliena veids. Pārnestā nozīmē paņēmiens, kad mākslīgi tiek radīts šķietams sabiedrības viedoklis.

2     Three, two, one. Go, go, go! Trīs, divi, viens. Aiziet, aiziet, aiziet!

3    Scam blēdība.

4     The Busiest bee in the hive darbīgākā bite stropā.

5    Nensija Drū pusaudze detektīve Edvarda Streimaijera sarakstītā grāmatu sērijā, vēlāk arī TV seriālā un tāda paša nosaukuma kinofilmā.

Septiņpadsmit I The hive Strops

1     The hive — strops.

2     The man in control — līderis.

Astoņpadsmit ļ oh What a Tangled Web We Weave…

Ak, kādu samudžinātu tīklu mēs aužam…

Rinda no Valtera Skota poēmas "Marmions".

1   Ali a’board visiem iekāpt.

2     Cover aizsegs.

3    FRA (Forsvarets Radioanstalt) Zviedrijas valdības aģentūra, kas nodarbojas ar radioelektronisko izlūkošanu un IT drošību. NSA (National Security Agency) ASV Nacionālās drošības aģentūra.

4     Džordžs Orvels, īstajā vārdā Ēriks Arturs Blērs (1903-1950) angļu rakstnieks, kura viens no populārākajiem darbiem ir antiutopiskais romāns “1984".

Deviņpadsmit | Buzzy bees Dūcošās bites

Golden boy zelta puisēns.

Halil is my name — blogging is my game… Mani sauc Halila, blogi ir mana spēle. Ghostwriter spoku rakstnieks.

Cool kids stilīgie.

Divdesmit 11 now inform you that you are too far from reality

Es tagad informēju jūs, ka esat pārāk attālinājušies no realitātes Citāts no bijušā Irākas Informācijas ministra Muhamada Saīda al-Sahafa runas.

Stokholmas sindroms psiholoģiska parādība, kad ķīlnieks izrāda simpātijas pret sagūstītāju.

Divdemit viens | The PR of E Tīmekļa PageRank

Hardcore rūdīts.

Divdesmit divi ļ In for a penny Kas iesākts…

Daļa no idiomas In for a penny, in for a pound Kas iesākts, tas jāpabeidz.

Divdesmit trīs | Trust is good…

Uzticēšanās ir laba lieta…

ROLF (rolling on floor laughing) vārtos pa zemi smieklos.

Divdesmit četri | Mud Dubļi

Friendly face draudzīga seja.

Divdesmit pieci | Rat Žurka

Practical joke parupjš joks, izjokošana.

Safe or all in? Droši vai uz visu banku?

My pleasure nav par ko.

Wake up — time to die! Mosties, pienākusi nāves stunda!

Lex Wikileaks Wikileaks mācību stunda.

That’s for damn sure tas nu ir pavisam skaidrs.

Divdesmit seši | Ashes to ashes

Pīšļi pie pīšļiem

1    Business comes first — bizness pirmajā vietā.

2     Google bomb Google meklēšanas rezultātu saraksta izkropļošana; whistleblower ziņotājs.

3     Read the fucking manual, newbie! Izlasi sasodīto instrukciju, jauniņais!

4     Corporate crony korporatīvo interešu aizstāvis.

Divdesmit septiņi ļ Three can play that game

Šo spēli var spēlēt trijatā

1    So fucking what nu un tad.

2     Lover — mīlētājs; hater — nīdējs.

3     Back to normai — atkal normāli.

Divdesmit astoņi ļ Joe Blown Apreibis un piekrāpts

1 No big deal. Tas nav nekas īpašs.

Divdesmit deviņi ļ I'm out!

Esmu brīvībā!

Trīsdesmit ļ homecoming

Atgriešanās mājās

1     The mother o fall pains ne ar ko nesalīdzināmas sāpes.

2     / will clean it all up! Es tikšu ar to visu galā!

3     I will clean them up. Es tikšu ar viņiem galā.

Trīsdesmit viens |… control is better

… kontrole ir labāka

1    Ingvars Kampards (dz. 1926) — kompānijas IKEA dibinātājs un vadītājs.

Trīsdesmit divi | Do not feed the Troll!

Nebarojiet trolli!

1    Instant mindfulness — pašreizējā mirkļa apzināšanās.

2     Helmūts Loti (dz. 1969) beļģu izcelsmes dziedātājs un komponists.

3     Very fengshui stingrā saskaņā ar fen šui.

4     Love!hate relationship mīlestības/naida attiecības.

Trīsdesmit trīs | mirage mirāža

1     Cosa Nostra goes cyberspace mafija pāriet uz kibertelpu.

2     Who benefited?Kurš guva labumu?

. Trīsdesmit četri ļ cut, clip and remove

Izgriez, saīsini un izdzēs

1 Makes people talk liek cilvēkiem runāt.

Trīsdesmit pieci ļ the rabbit hole Truša ala

Trīsdesmit seši | Out of the hole and down the slope

Ārā no alas un lejup pa nogāzi

1 Hovards Filips Lavkrafts (1890-1937) amerikāņu zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu literatūras rakstnieks.

Trīsdesmit septiņi ļ blamegames savstarpēja atbildības novelšana

1    Poor, lonesome cowboy nabaga vientuļš kovbojs.

2     I come in peace. Take me to your leader. Es nāku ar mieru. Aizved mani pie sava vadoņa.

3     Prāmis Estonia 1994. gada 28. septembrī nogrima Baltijas jūrā.

4     Ūlofs Palme, Zviedrijas politiķis un premjerministrs, tika noslepkavots 1986. gada 28. februāri. 7

Trīsdesmit astoņi | online games Tiešsaistes spēles

1   Goodboy.821 &ays Goodboy.821 saka.

2   Farook says Farūks saka.

3   Long time no C — sen neredzēts.

4   Old friend vecais draugs; my bad mana vaina.

5   Did U miss me? — Vai tev manis pietrūka?

6   Go on! Turpini!

7   Full access — pilna pieeja sistēmai.

8   Workstation darba stacija.

9  Mainframe — galvenais dators. Do you copy? — Vai saproti?

10   Leave the rest with me pārējo atstāj manā ziņā.

Trīsdesmit deviņi | Battle for control

Kauja par kontroli

1 Sorry ass bēdīgā pēcpuse.

Četrdesmit | Let the games begin

Lai spēles sākas

1     Check ir.

2     Give it his best shot darīt, ko spēj.

4     So far so good! Pagaidām viss labi!

5    Most likely visticamāk.

Četrdesmit viens | Capture the flag

Sagrābt karogu

Četrdesmit divi ļ Head to head Konfrontācija

Četrdesmit trīs | All Your Bases Are Belong To Us

Visas jūsu bāzes pieder mums Frāze kļūdainā angļu valodā no videospēles Zero Wing.

1    Loverboy mīlnieks.

2     Wireless network off bezvadu tīkls atslēgts.

3     Backup rezerves kopija.

Četrdesmit četri | The games is up Spēle ir galā

Četrdesmit pieci | Call!

Zvani!

Četrdesmit seši | ORLY?

Tiešām?

Saīsinājums no oh really.

Četrdesmit septiņi ļ Aftermath Atskaņas

Ir pagājuši četrpadsmit mēneši, kopš Henriks Peteršons vilcienā atrada dīvainu mobilo telefonu un iesaistījās velnišķīgā realitātes spēlē. Sekoja riskanti uzdevumi, fanu atzinība, gandrīz nāvējošs sprādziens un slepena bēgšana. Tagad viņam ir viss, ko varētu vēlēties, brīvība, nauda, nekādas atbildības. Tomēr HP nejūtas apmierināts. Viņam trūkst Spēles adrenalīna, komfortablā dzīve šķiet garlaicīga, un dažkārt viņš pieķer sevi domājam: kaut Spēle mani atrastu!

Dzirksteli vienmuļajā eksistencē varētu iemest dēka ar svešinieci. Jā, Anna ir tieši HP gaumē bagāta, eleganta un skaista. Tikai zem stilīgās ārienes jaušama nervozitāte, itin kā sieviete no kāda baidītos. Un tad vēl viņas telefons…

Rebekas Normēnas pagātnes tumšie noslēpumi ir atrisinājušies, viņa ir iecelta par miesassargu grupas vadītāju un uzsākusi kopdzīvi ar draugu dzīvei vajadzētu būt lieliskai. Vai vismaz patīkamai. Taču tā nav. Policistu iecienītajā forumā ir parādījušies satraucoši ieraksti, kuri gūst milzīgu publikas atsaucību. Tam nebūtu ne vainas… ja vien ierakstos pieminētā persona nebūtu Rebeka.

Meklējot ceļu līdz patiesībai, Henrikam un Rebekai nākas atbildēt uz daudziem nepatīkamiem jautājumiem. Kuram var uzticēties? Vai ir iespējams pasargāt sevi no draudiem, kas varbūt realitātē nemaz neeksistē?

Anderss de la Mote ir strādājis Stokholmas policijā, bet tagad nodarbojas ar drošības jautājumiem starptautiskā IT uzņēmumā, [buzz] ir turpinājums viņa veiksmīgajam debijas romānam [geim], kas 2010. gadā saņēma Zviedrijas Detektīvromānu akadēmijas debitantu balvu. Triloģijas grāmatas jau ir pārtulkotas vairākās valodās, turklāt SF producēšanas kompānija ir nopirkusi [geim] ekranizēšanas tiesības.

Content

de la Mote Anderss Troksnis

Viens i neverlands/nekurzeme

Divi i flashback /retrospekcija

Trīs i Foreplay/ Priekšspēle

Četri I bad luck charm/ Neveiksmes amulets

Pieci i bad things/ sliktas lietas

Seši I double dealing/ Krāpšana

Septiņi i Boardgames/ Galda spēles

Astoņi / Redrum?/ Slepkavība?

Deviņi i Fata Morgana

Desmit i Hide and seek/ Paslēpes

Vienpadsmit i homecoming/ Atgriešanās mājās

Divpadsmit i roleplay/ Lomu spēles

Trīspadsmit i Raising the stakes/ Paceļot likmes

Četrpadsmit i Death by PowerPoint/ Nāve no PowerPoint

Piecpadsmit i Bee handlers/ Biškopji

Sešpadsmit i Whispers, rumours and reports / Čukstēšanās, baumas un ziņojumi

Septiņpadsmit I the hive/ Strops

Astoņpadsmit i Oh What a Tangled Web We Weave… Ak, kādu samudžinātu tīklu mēs aužam…

Deviņpadsmit i buzzy bees/ Dūcošās bites

Divdesmit i I now inform you that you are too far from reality/ Es tagad informēju jūs, ka esat pārāk attālinājušies no realitātes

Divdesmit viens i the pr of e/ Tīmekļa PageRank

Divdesmit divi i In for a penny. Kas iesākts…

Divdesmit tris i Trust is good Uzticēšanās ir laba lieta…

Divdesmit četri I Mud / Dubļi

Divdesmit pieci / rat /Žurka

Divdesmit seši i Ashes to ashes/ Pīšļi pie pīšļiem

Divdesmit septiņi i Three can play that game /Šo spēli var spēlēt trijatā

Divdesmit astoņi i Joe Blown/ Apreibis un piekrāpts

Divdesmit deviņi / l’m out! Esmu brīvībā!

Trīsdesmit i Homecoming Atgriešanās mājās

Trīsdesmit viens i … control is better … kontrole ir labāka

Trīsdesmit divi i Do not feed the Troll! Nebarojiet trolli!

Trīsdesmit trīs i Mirage/ Mirāža

Trīsdesmit četri i Cut, clip and remove Izgriez, saīsini un izdzēs

Trīsdesmit pieci i The rabbit hole Truša ala

Trīsdesmit seši i Out of the hole and down the slope Ārā no alas un lejup pa nogāzi

Trīsdesmit septiņi i blamegames Savstarpēja atbildības novelšana

Trīsdesmit astoņi i online games tiešsaistes spēles

Trīsdesmit deviņi i Battle for control Kauja par kontroli

Četrdesmit i Let the games begin Lai spēles sākas

Četrdesmit viens I capture the flag Sagrābt karogu

Četrdesmit divi i head to head konfrontācija

Četrdesmit trīs i All Your Bases Are Belong To Us/ Visas jūsu bāzes pieder mums

Četrdesmit četri I the game is up/spēle ir galā

Četrdesmit pieci I Call! /zvani

Četrdesmit seši I ORLY? tiešām?

Četrdesmit septiņi i aftermath /atskaņas

Tulkojumi un skaidrojumi