Alēns Marsels -

Suvestrs Pjērs -

Slepenais aģents

Marsels Alēns, Pjērs Suvestrs

Slepenais aģents

1 .NĀVE SOĻO PA BULVĀRI

Ap pulksten pusčetriem pēcpusdienā klusās, mazliet nomaļās Lilla ielas pirmā stāva dzīvoklī jau valdīja krēsla.

Bobinete stāvēja spoguļa priekšā un jau pāris minūtes pūlējās aizpogāt savu tērpu. Kapteinis Baroks gulēja uz dīvāna un smēķēja.

—      Esi gan tu uzmanīgs — to nevar noliegt!

—     Piedod . ..

Bobinete pasmaidīja. Viņa bija gara, slaida, rudiem, cirtainiem matiem, un viņas ādai piemita tas žilbinošais baltums, kas raksturīgs tikai sarkanmatēm. Ikvienā viņas kustībā bija jūtams īstas parīzietes īpatnējais šarms. Jau pusgadu viņa bija kapteiņa mīļākā. Broks viņu bija ieraudzījis kādās viesībās, iepazinies un tūlīt iemīlējies.

Pateicoties savām spējām un centībai, kapteinis Broks jau četrdesmit gadu vecumā ieņēma ievērojamu stāvokli ģenerālštāba II nodaļā. Viņš izskatījās labi, lai gan nebija tas, ko mēdz saukt par skaistu vīrieti. Pēc rakstura viņš bija nopietns un atturīgs, un neviens nebūtu varējis pateikt, kā tieši viņam izdevies iekarot apburošo Bobineti.

Domīgi un melanholiski viņš tagad nolūkojās, kā jaunā sieviete straujām, graciozām kustībām sakārtoja matus. Viņu skati spogulī sastapās.

—      Par ko tu domā? Vai atkal risini kādu militāru problēmu, vai arī ilgojies pēc kādas melnmates?

Broks pasmaidīja.

—      Es domāju par nākotni — par mūsu nākotni. — Viņš gribēja Bobineti pievilkt sev klāt, taču viņa izvairījās.

—     Lai nu paliek! Tu mani kaitini ar saviem mūžīgajiem laulības plāniem. Atkārtoju tev pēdējo reizi: es neprecēšos. Nekad! Mēs abi esam brīvi, esam neatkarīgi — lai tā arī paliek! Es nederu laulības dzīvei, jo pārāk mīlu brīvību.

Lai kaut kā mīkstinātu savas atbildes asumu, viņa jokodamās iesaucās:

—     Lai dzīvo brīvība!

Kad Broks tomēr vēl protestēja, viņa sadusmojās.

—    Tu tiešām esi nelga, mans mīļais. Nemaz jau nerunājot par visu citu, ta būtu liela muļķība, ja tu mani apprecētu. Es esmu cēlusies no tautas, man nekā nav; es esmu pat zināmā mērā, tā sacīt, deklasēta. Mani pašu tas nebūt netraucē — nemaz neskaties uz mani tik līdzjūtīgi —, bet tavai karjerai tas nāktu tikai par ļaunu.

Maigiem, mīļiem vārdiem Broks pūlējās viņu pārliecināt, ka tas viss viņam neko nenozīmējot, jo viņš taču Bobineti mīlot… Bet viņa kā niķigs bērns piecirta kāju un iesaucās:

—   Nē, nē un nē! Es gribu būt brīva! Gribu pati būt sev valdniece!

—    Bet ar tavām neatkarības idejām, mīlulīt, tu esi viss kas, tikai ne brīva. Ņemsim kaut vai tikai vienu piemēru: tava vieta pie barona …

—   Tu laikam iedomājies, ka es tur esmu it kā labākās šķiras kalpone?

—   Runa nav par to .. .

—    Tomēr. Barona Narvobeka namā pret mani izturas gandrīz tāpat kā pret Vilhelmīni, viņa paša meitu. Un ari pati Vilhelmīne saskata manī drīzāk draudzeni nekā vienkārši laika kavētāju.

Brokam Bobinetes noraidošā attieksme pret laulību vienmēr bija šķitusi neizprotama, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš zināja tās stāvokli.

Bobinete bija studējusi medicīnu, bet tad izstājusies no augstskolas un beidzot kļuvusi par laika krvētāiu barona Narvobeka namā. Protams, barona namā visi viņu lutināja u ».skatīja gandrīz par ģimenes locekli, un jaunā baronese — barona Narvobeka ™cita — patiešām Bobinetē saskatīja drīzāk draudzeni nekā laika kavētāju; un tomēr .. . Broks viņai varēja piedāvāt ievērojamu bagātību, labu sabiedrisko stāvokli …

Tieši barona namā kapteinis bija ar viņu iepazinies — to viņš vēl skaidri atcerējās. Viņš nebija aizmirsis ari skaisto leitnantu Libersaku, ar kuru Bobinete tovakar bija tik uzkrītoši flirtējusi.

—   Mīlulīt, kāpēc mēs vienmēr ķildojamies?

Bobinete paskatījās savā rokas pulkstenī.

—   O, jau četri — man nu jāiet.

Kapteinis piecēlās. Ari viņu gaidīja ministrijā.

Viņa svārki bija palikuši otrā istabā.

—   Vienu acumirkli, mīļā.

Bobinete noskatījās viņam pakaļ. Tad viņa piegāja pie rakstāmgalda. Dokumenti, aktis, plāni, zīmējumi — viss mētājās juku jukām . .. Atgriežoties istabā, Broks vēl paguva saskatīt, ka jaunā sieviete steigā noslēpj kaut ko savā rokassomiņā.

Mirkli viņš stāvēja kā sastindzis, nenovērsdams no viņas acis. Tad viņš jautāja:

—   Ko tu tur noslēpi?

—   Neko, — Bobinete mierīgi atteica.

—   Ko tu darīji?

Viņš satvēra to aiz elkoņa un mēģinaja atņemt tai somiņu.

—   Laid taču mani — man sāp!

Viņš atlaida tās elkoni.

—    Ko tu, man ienākot, tik steidzīgi noslēpi savā somiņā, Bobinete?

—    Nu, labi, ja jau tu to katrā ziņā gribi zināt: es paņēmu atpakaļ savas vēstules, lai tās nemētātos šeit apkārt. Varbūt tev šķiet gluži dabiski, ka tavi kalpotāji tās var lasīt, kad vien ienāk prātā? Kur gan paliek tava takta izjūta, mīļais?

—    Piedod, Bobinete. Un atdod man tās vēstules — tu redzēsi, turpmāk es tās rūpīgi glabāšu.

—   Nē, nē, nē!

Redzēdama, ka viņa seja satumst, Bobinete pasteidzās piebilst:

—    Bet, mīlulīt, neesi taču tik bērnišķīgs. Tu uzvedies kā ģimnāzists. Lai taču paliek šīs muļķīgās vēstules — varbūt kādreiz es tev tās atdošu. Nu, esi prātīgs un dod savai mazajai Bobinetei vienu bučiņu. Nu, drizāk, citādi man būs jāraud!

Un viņas glītā sejiņa jau savilkās uz raudāšanu, un viņa īsi iešņukstējās. Broks viņu skumji uzlūkoja.

Viņš maz pazina sievietes. Pirmīt viņā bija modušās kaut kādas tumšas aizdomas, taču tagad viņš izjuta tikai bailes, ka Bobinete viņu varētu pamest. Vai viņa vispār Broku mīlēja? Viņš bija atmetis ar roku visam, lai tikai nepazaudētu šo sievieti. Bet ko gan viņš zināja par šo jauno sievieti, kas trīs reizes nedēļā apciemoja viņu Lilla ielā?

Klusā, lūdzošā balsī viņš atvainojās.

Bobinete klausījās, savilkusi lūpas tikko jaušamā, nicīgā smaidā, un apsolījās vairs nedusmoties. Pēkšņi viņa strauji apskava ar abām rokām Broku un to noskūpstīja.

—   Sveiks, mans mazais, nu gan man jāskrien.

Durvis aizcirtās. Broks piegāja pie loga un nolūkojās viņai pakaļ, kamēr tā iegriezās sv. Pētera ielā un nozuda krastmalas virzienā.

Istabā vēl bija jūtams viņas smaržu aromāts. Uz dīvāna gulēja zila lenta, ko Bobinete bija aizmirsusi.

Pulkstenis nosita pieci.

Broks piegāja pie rakstāmgalda.

—   Bet… tas taču nav iespējams!

Viņš drudžaini sāka rakņāties papīros: trūka dokumentu, kurus viņš vēl pirms pāris stundām bija turējis rokās!

Broks arvien vairāk satraucās.

—   Tas taču ir pilnīgi izslēgts! — viņš skaļi noteica. — Es taču pats vēl pirmīt uzrakstīju uz aploksnes: sevišķi slepeni!

Viņš pārmeklēja visu galdu, vēlreiz ielūkojās savā portfelī, izgrāba visus papīrus no atvilktnēm uz galda … Nekā!

Pēkšņi viņš sastinga.

Bobinete?!

Varbūt viņa aiz pārskatīšanās paņēmusi šos papīrus kopā ar savām vēstulēm? Sekas varēja būt neprognozējamas! Šie papīri taču bija austrumu robežas nostiprināšanas plāni… Ja nu Bobinete nejauši pazaudē savu rokassomiņu vai to kaut kur nevērīgi noliek, ja dokumenti nokļūst svešās rokās?!

Broks nolādēja savu neuzmanību. Viņam taču būtu vajadzējis tik svarīgus dokumentus rūpīgi ieslēgt rakstāmgaldā.

Taču pārmetumi šobrīd nelīdzēja — vajadzēja rīkoties!

Paņēmis portfeli, viņš steidzās pakaļ Bobinetei. Sv. Pētera ielas stūri Broks piesteidzās pie tuvākā taksometra šofera.

—    Vai jūs neesat manījis ejam garām kādu jaunu dāmu — garu, slaidu sarkanmati?

Šoferis pasmaidīja. — Droši vien greizsirdīgs vīrs vai arī pievilts mīļākais, — viņš nosprieda.

—    Skaista dāma, — viņš atzinīgi noteica. — Es pats viņai atvēru durvis.

—   Vai jūs nezināt, kādā virzienā viņa aizbrauca?

—   Viņa teica manam kolēģim: vediet mani uz Buloņas mežu.

—   Vai jūs domājat, ka mēs to mašīnu varētu panākt?

—   Gan jau panāksim. Kāpiet tik iekšā, kapteiņa kungs.

Sāka krēslot.

Šai novembra dienai piemita savs Īpatns, skumjš skaistums. Aiz Triumfa arkas mākoņi saules pēdējo staru atspīdumā krāsojās rožaini. No kokiem lēni raisījās pēdējās lapas un virpuļodamas lidinājās lejup. Parīzieši steidzās izmantot vēl pēdējās jaukās rudens dienas. Braucēji un gājēji blīvā straumē plūda no Buloņas meža puses.

Pēkšņi šoferis pagrieza galvu atpakaļ.

—   Tur jau viņa ir!

Piecpadsmit metrus viņiem priekšā brauca taksometrs, kurā sēdēja Bobinete. Šoferis palielināja ātrumu. Viņa brauciens tagad droši bija divsimt franku liela soda vērts. Attālums starp abām mašīnām jūtami saruka.

Nu atlika vairs tikai desmit metru.

Te satiksmes policists deva zīmi apturēt satiksmi. Mašīna, kurā sēdēja Bobinete, tomēr vēl paguva aizjoņot garām policistam.

Kad iela atkal atbrīvojās, priekšējais taksometrs jau bija nozudis.

—    Šofer… — Kapteinis paliecās uz priekšu, it kā gribēdams kaut ko uzsaukt mašīnas vadītājam. Pēc mirkļa mašīna apstājās. Šoferis nebija sapratis teikto un nu pagriezās pret pasažieri.

Kapteinis bija atslīdzis aizmugures sēdeklī, likās, ka viņš zaudējis samaņu.

Mašīnu ielenca ziņkārīgie. Kāds policists pūlējās izklīdināt garāmgājējus.

—   Glīts vīrietis, — kāda sieviete noteica. — Cik viņš bāls!

—   Ejiet garām! Lūdzu nedrūzmēties!

Policists kļuva nervozs.

Atskanēja balsis:

—   Ārstu! Vai tad šeit nav neviena ārsta? Tas cilvēks taču noģībis!

Kāds vecāks kungs jau spiedās cauri pūlim.

—   Atļaujiet — medicīnas akadēmijas profesors Barels.

Viņš pasniedza policistam savu vizītkarti.

Profesors ātri un veikli atpogāja kapteinim svārkus un piespieda ausi viņam pie krūtīm. Tad viņš pārsteigts izslējās un mirkli stāvēja nekustīgi.

—   Vai šo kungu nevajadzētu aizvest līdz tuvākai aptiekai? — policists jautāja.

—    Līdz aptiekai? — profesors klusu atkārtoja, lai apkārtējie to nedzirdētu. — Labāk vediet viņu uz tuvējo policijas komisariātu — viņš ir miris, laikam ar sirdstrieku.

*     * *

Komisārs pirmo nopratināja šoferi.

Gluži nesekmīgi. Šoferis nevarēja pastāstīt nekā tāda, kas jau nebūtu zināms.

Pēc tam komisārs vēlreiz iztaujāja policistu. Arī tas nebija ievērojis nekā tāda, kas varētu dot kādus norādījumus.

Uz komisāra rakstāmgalda vēl gulēja profesora vizītkarte, kuru bija atdevis policists. Komisārs vizītkarti iemeta papīrgrozā.

Pēc tam viņš piezvanīja pa telefonu prefektūrai un, īsi paziņojis, ka pie mirušā atrasti militāri dokumenti, lūdza atsūtīt kādu inspektoru, lai kopā ar viņu šos dokumentus varētu pārskatīt.

Pēc divdesmit minūtēm no prefektūras ieradās inspektors.

—   A, Živ! Tas ir labi, ka tieši jūs esat atnācis!

Komisārs atstāstīja visu notikumu gaitu. Živs uzmanīgi klausījās.

—    Jūs sapratīsiet, mīļais Živ, ka, ieraudzījis virsnieka portfelī slepenos dokumentus, es tūlīt nospriedu, ka šādus papīrus nevar uzticēt kuram katram policistam; tāpēc es griezos prefektūrā …

Živs viņu pārtrauca:

—   Tas bija labi darīts. Šādas lietas vienmēr ir ļoti nopietnas, un tam nepieciešama sevišķa apdomība. Portfelis taču ir pie jums, vai ne tā?

—   Jā, protams, te tas ir.

—   Tūlīt sastādīsim visu šo dokumentu sarakstu divos eksemplāros. Viens paliks jums, bet otru es nosūtīšu kara ministrijai.

Kādu brīdi abi ierēdņi strādāja klusēdami.

Pēkšņi Živs pietrūkās kājās.

—   Vai jūs šo esat lasījis?

Viņš pasniedza komisāram mazu zīmīti, kas bija pievienota dokumentiem. Komisārs lasīja:

«Saraksts par dokumentiem, kurus esmu saņēmis no II nodaļas biroja un kurus apņemos nodot atpakaļ birojā. Pirmdien, 7. novembrī …»

—   Nu, un tad? — komisārs jautāja.

—   Salīdziniet, mīļais, vai mums šeit ir visi sarakstā minētie dokumenti?

—   Nu, protams …

—   Tomēr nē — viena no tiem trūkst.

Komisārs satrūkās un drudžainā steigā vēlreiz salīdzināja dokumentus ar sarakstu. Živam bija taisnība: dokumenta Nr. 6 nebija!

—    Nepatīkama lieta! Kā es nu lai zinu, vai šis dokuments jau atdots atpakaļ ministrijai, vai izkritis taksometrā, vai pat…

—   Vai pat nozagts! — Živs pabeidza.

—   Nozagts? — Komisārs bija ļoti nobijies. — Bet kur un kā? Ceļā? Nē, Živ, tas ir vairāk nekā neticami!

Živs satraukti staigāja turp un atpakaļ pa istabu.

—    Patiesi, ļoti nepatīkams gadījums. Lietas, kurām ir sakars ar II nodaļu, vienmēr mēdz būt sevišķi nopietnas.

Viņš apstājās.

—   Vai es varu redzēt mirušo?

—   Protams.

Komisārs Živu ieveda citā telpā, kur gulēja līķis. Divi policisti to apsargāja. Kāda līdzcietīga roka mironim galvgalī bija nolikusi iedegtu sveci. Živs uzlūkoja Broku.

—   Glīts zēns, — viņš piezīmēja.

—   Mans Dievs, jā!…

—   Jūs sacījāt, ka profesors Barels konstatējis sirdstrieku?

Živs noliecās pār mirušo. Inspektora skaidrās, pelēkās acis vērīgi lūkojās mirušā sejā; tad viņš uzmanīgi aptaustīja tā krūtis.

—   Ko tad jūs tur meklējat, Živ?

—   Šīs sirdstriekas cēloni, — Živs īgni atteica.

Viņš pievērsās policistiem:

—   Izģērbiet šo cilvēku.

—   Bet kāpēc gan? — komisārs neizpratnē jautāja.

—   Tāpēc! — Živs īsi noteica, ar roku noradīdams uz Broka krūtīm.

Komisārs paraustīja plecus.

—    Es… es neredzu tur nekā sevišķa. Tāda pati forma kā visiem virsniekiem.

Živs norādīja uz mazu caurumiņu virsnieka svārkos.

Komisārs uzmeta viņam jautājošu skatu.

—   Tas liecina, — Živs ļoti nopietni paskaidroja, — ka šis cilvēks miris no revolvera vai šautenes lodes.

—   Bet svārki taču nemaz nav cauršauti.

—   To jūs tūlīt redzēsiet.

Policisti novilka mironim svārkus un vesti. Uz krekla bija redzams liels asins traips. Živs atkal pievērsās komisāram:

—    Vai tad jūs nezināt, komisāra kungs, ka mēdz būt ļoti maza kalibra, bet ārkārtīgi spēcīgi šaujamieroči, kuru lodes rada tikai ļoti mazus caurumiņus? Šim cilvēkam lode ieurbusies tieši sirdī.

—    Bet tas taču nav iespējams! Vai tad tiešām jūs domājat, ka cilvēks var nošauties, braucot taksometrā, turklāt tā, ka šoferis nedzirdētu ne mazākā troksnīša? Un tādā gadījumā taču būtu atrasts arī pašnāvības ierocis!

—   Iesim atpakaļ jūsu istabā, — Živs klusu sacīja.

Pārliecinājies, ka durvis cieši aizvērtas un viņus neviens nevar noklausīties, viņš teica:

—    Man šis gadījums šķiet pilnīgi skaidrs. Lode ķērusi virsnieku sirdī tieši tai mirklī, kad viņš paliecies uz priekšu, lai kaut ko pateiktu šoferim. Un tas viss noticis tik veikli, ka neviens nav neko ne redzējis, ne dzirdējis.

—   Man tomēr jāatzīst, ka šī pašnāvība man ir pilnīgi neizprotama.

—   Tā nav pašnāvība, mīļais komisār.

—   Jā, bet kas tad?

—   Slepkavība!

—   Slepkavība? Nē, Živ, nu gan jūs fantazējat!

—    Kapteinis nav nošāvies pats, bet gan no lielāka attāluma nošauts ar šauteni.

Komisārs pārsteigts klusēja.

—    Es saku — ar šauteni, — Živs turpināja, — jo ar revolveri no tik liela attāluma nevar tik precīzi nomērķēt.

—    Bet tas taču ir neprāts! Kur gan atradīsies tāds pārdrošnieks, kas pašā Parīzes vidū, ļaužu pilnā bulvārī, gaišā dienas laikā ar šauteni rokā rīkotu uzbrukumu kādam virsniekam?

—   A, — Živs drūmi pasmaidīja, — es pazīstu tikai vienu, kas to iedrošinātos …

—   Un kas tas ir?

—   Tas ir …

Živs aprāvās, nervozi bungodams ar pirkstiem pa galdu.

—   Pie velna, — viņš strupi nobeidza, — ja jau es to zinātu, tad taču es viņu apcietinātu!

Jau bija iestājusies krēsla, kad Bobinetes taksometrs apstājās pie Buloiias meža jājamceļa. Bija kļuvis manāmi vēsāks, un lielākā daļa atpūtnieku steidzās atpakaļ uz pilsētu.

Samaksājusi par braucienu un atlaidusi šoferi, jaunā sieviete iegriezās kādā alejā, kas veda līdzās jājamceļam. Viņa gāja ātriem soļiem, uzmanīgi vērodama retos pretimnācējus. Pie kāda brīva sola viņa apstājās un, palūkojusies apkārt, apsēdās.

Viņa uzmanīgi izņēma no rokassomiņas dažas salocītas papīra lapas.

Alejas galā parādījās kāds vīrietis, kas bija gluži salīcis zem lielā harmonija smaguma, kuru viņš stiepa uz muguras. Vīrietis varēja būt ap sešdesmit gadu vecs, tomēr sirmā, nekoptā bārda un garie, baltie mati, kas spraucās ārā no cepures apakšas, vērta vientuļo gājēju vēl vecāku. Viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem Parīzes ielu muzikantiem, kuri priekšpilsētās mēdz staigāt no pagalma pagalmā, atskaņodami uz saviem instrumentiem modernos grāvējus. Priekšpilsētu namos arī šo veco vīru labi pazina. Visi viņu dēvēja par Vaglamu, kaut arī neviens nezināja, kā viņu patiesībā sauca un kur viņš dzīvoja.

Vecais apstājās Bobinetes priekšā un klusu jautāja:

—    Nu?

—   Viss kārtībā.

Viņa pasniedza vīrietim papīru žūksnīti.

—   Varēju tos paņemt tikai pašā pēdējā brīdī. Man šķiet, ka viņš vēl neko nenojauš.

Vaglams iesmējās.

—   Nē, viņš vairs nenojauš.

—    Kā tā — vairs?

—    Broks ir beigts!

Bobinete kapteini nemīlēja. Viņa bija kļuvusi kapteiņa mīļākā viņai vienai pašai zināmu iemeslu dēļ. Tomēr, dzirdēdama šos vārdus, sieviete šausmās pietrūkās kājās.

—    Beigts?!

—   Kā muša, — vecis ciniski apstiprināja. — Bet nu esi tik laba un apsēdies. Neaizmirsti taču, ka tu esi lepna, smalka dāma, kas sarunājas ar ubagu.

Bobinete paklausīgi apsēdās.

—    Bet kāpēc … — viņa nobālusi iesāka.

—   Tāpēc, ka tu esi muļķe! Broks, protams, tūlīt pamanīja zādzību un dzinās tev pakaļ. Ja nebūtu manis …

—   Mans Dievs, ko gan jūs esat izdarījis?

—    Es taču tev jau teicu — lodi sirdī, un tā lieta ir nokārtota.

Bobinete mirkli pārdomāja.

—    Mani pratinās, mani turēs aizdomās. Ko lai es saku?

—   Ko lai tu saki? Nu, protams, taisnību.

—   Lai atzīstos, ka esmu bijusi ar viņu pazīstama?

—    Sasodīts! — Vecis nikni piecirta kāju. — Šai acumirklī policija jau droši vien zina, ka Broks bieži viesojies tava maizestēva Narvobeka namā, un ka tu šodien esi pie viņa bijusi. Pēc stundas to jau zinās visas Parīzes laikrakstu reportieri. Tātad, neliedzies nekādā gadījumā. Citādi tu tikai vēl vairāk sakompromitēsi sevi. Saki vienkārši …

Vaglams pēkšņi aprāvās.

—    Klusu! — viņš ātri noteica. — Tur nāk cilvēki. Kad tu man būsi vajadzīga, es tev paziņošu. Un nebaidies — gan es visu nokārtošu.

Vēlīnie gājēji nu jau bija pienākuši gluži tuvu. Viņi dzirdēja, ka vecais muzikants liekulīgā balsī ķērca:

—    Tūkstoškārt pateicos, skaistā jaunkundze … un lai Dievs jūs svētī…

2.NARVOBEKA PILĪ

Mazajā, elegantajā dzīvoklī, ko Žeroms Fandors, Parīzes laikraksta «La Capitale» redaktors un kriminālreportieris, apdzīvoja Rišē ielā, valdīja vislielākā nekārtība. Atvilktnes bija izbīdītas, līdz pusei piekrautas ce|asomas stāvēja visos kaktos, veļa un apģērba gabali mētājās uz visiem krēsliem. Ēdamistabā Fandora vecā saimniecības vadītāja kārtoja uzvalkus milzīgā ce|asomā.

Žeroms Fandors palūkojās pa logu. Šis suņa laiks šoreiz viņu maz traucēja: jau rīt viņš sēdēs Rivjēras siltajā saulē, aizmirsis, ka pasaulē vispār ir rudens.

Atgājis no loga, viņš pārlaida skatu istabai un atkal ķērās pie darba, lai pagūtu vēl laikus visu sakārtot un sakravāt.

Pēkšņi atskanēja telefona zvans. Fandors īgni nocēla klausuli.

—    Kas runā? — Kas, Dipons? — Jā, pilnīgi pareizi. — Pulksten trijos? — Protams. — Uz redzēšanos.

Fandors nometa klausuli. Pie velna, tā tikai vēl trūka! Kaut kādas muļķīgas intervijas dēļ viņam nu pulksten trijos jābūt parlamentā, lai satiktu tur Dipoņu.

Kā lielākā un iespaidīgākā Parīzes vakara laikraksta šefs Dipons bija gluži ideāls. Visu, kas attiecās uz avīzi, viņš bija nodevis sava znota rokās, un pats nodevās vienīgi politikai. Nepilnu piecdesmit gadu vecumā viņš jau bija viens no populārākajiem un iespaidīgākajiem deputātiem Francijas parlamentā.

Kad pirmais sašutums bija pārgājis, Fandors nodomāja: «Ak, nu,

vecais taču tik maz interesējas par avīzes iekšējām lietām, ka droši vien tš0

nemaz nezina, ka man piešķirts divas nedēļas ilgs atvaļinājums. Aiziešu un palūgšu, lai viņš šo muļķīgo interviju uzdod kādam no kolēģiem.

Viņš izgāja ēdamistabā pie saimniecības vadītājas:

—    Anželika, nokārtojiet šeit visu un sagatavojiet somas — es braukšu šovakar, lai vai visi pasaules Diponi nostātos uz galvasl

*     * *

Saīdzis un ļauns Fandors pulksten trijos ieradās deputātu palātā, kur viņam nācās gaidīt gandrīz divas stundas.

Beidzot Dipons atnāca kāda kunga pavadībā. Fandors pazina iekšlietu ministru. Dipons žurnālistu stādīja priekšā:

—   Žeroms Fandors, mans spējīgākais līdzstrādnieks.

Ministrs smaidīdams pateica Fandoram dažus atzinīgus vārdus par tā rakstiem un drīz vien aizgāja. Dipons reportieri ieveda kādā mazā salonā.

—    Man šķiet, godātais šef, ka jūs taču nebūsiet mani aicinājis šurp, lai stādītu priekšā ministram, — Fandors saīdzis sacīja. — Vai varbūt jūs esat nodomājis mani iecelt par prefekta palīgu? Tādā gadījumā man jau pirms stāšanās darbā būtu jāiesniedz demisija — šis amats inan nepatīk.

—    Nebīstieties, mīļais Fandor, es jūs apgrūtināju tikai tādēļ, ka man ir kāda visai kutelīga lieta, kuru es varu uzticēt vienīgi jums.

Fandors pieklājīgi smaidīja un domāja par savu vilcienu, kuram bija jādodas ceļā pēc divām stundām.

—    Jūs jau zināt, ka vakar mēs sniedzām ziņojumu par kapteiņa Broka nāvi, — Dipons turpināja. — Un nu klausieties labi vērīgi. Kapteinis Broks bijis pa.ļoti dažādās sabiedrības aprindās — tas jau bija vajadzīgs viņa darbā. Broks strādāja ģenerālštāba II nodaļā; kā jūs jau zināt, tā ir slepena nodaļa. Ministrs nu gribētu ievākt — protams, ļoti diskrēti — dažc'j ziņas par kādu ģimeni, ar kuru Brokam bijuši draudzīgi sakari. Šā uzdevuma veikšanai mums vajadzīgs tieši tāds cilvēks kā jūs, kas visu redz, visu dzird un prot klusēt.

—    Ļoti glaimojoši, — Fandors piezīmēja. — Tātad es savu atvaļinājumu varu uzskatīt par izjukušu?

—    Nekādā ziņā! — Dipons kļuva vēl laipnāks. — Jūs tikai izbrauksiet dažas stundas vēlāk un paliksiet atvaļinājumā nedēļu ilgāk.

Fandors klusēdams palocījās.

Dipons sniedza viņam vēl dažus sīkākus norādījumus un uzdeva tuvāk iepazīties ar kādu jaunu sievieti, vārdā Bobineti, kurai varētu būt bijusi zināma nozīme kapteiņa Broka dzivē, kā arī izdibināt, kādas personas dzīvo Narvobeka pilī un kādas to visbiežāk apmeklē.

Katram gadījumam Dipons Žeromam iedeva arī ieteikuma vēstuli baronam.

Pēc pāris stundām Fandors jau sēdēja vienā no Narvobeka pils mazajiem saloniem, kura iekārta liecināja par izsmalcinātu gaumi.

Beidzot atvērās durvis, un salonā ienāca jauna, baltā vakara tualetē ģērbusies dāma. Fandors pietrūkās kājās un stādijās priekšā.

—   Diemžēl man jums jāpaziņo, ka barons nav interviju draugs un viņam nepatīk, ka viņa vārds tiek minēts laikrakstos. Un tas jau ari nav nekāds brīnums …

Fandors klusībā domāja: «Šī tiešām apburošā meitene tagad ņemsies man apgalvot, ka viņas tēvs nepieņem nevienu avīžnieku. Un tad nāks viņš pats un pastāstīs man visu, ko es gribu zināt. Tā jau tas ir vienmēr.»

Ieinteresēts viņš vēroja skaisti veidoto, viegli krāsoto muti un gandrīz nemaz neklausījās vārdos, kas nāca pār šīm lūpām. Brītiņu sēdējis, viņš sacīja:

—   Tiešām nožēloju, ka biju spiests traucēt jūsu tēva kungu . ..

—    Jūs maldāties — barons nav mans tēvs. Es esmu viņa meitas Vilhelmīnes kompanjone, un mani sauc Berta jeb, kā draugi mēdz mani dēvēt, — Bobinete.

Fandors atvainojās par savu pārskatīšanos.

Viņš nebūt nebija nemierā ar sevi. Tātad šī bija tā pati jaunā sieviete, ko kapteinis Broks bija redzējis vēl īsi pirms savas nāves. It kā uzminējusi viņa domas, Bobinete ar skumju, maigi! smaidu turpināja:

—    Baidos, ka šis vārds drīz vien jau būs zināms visai Parizei, jo, ja nemaldos, jūs taču esat ieradies, lai ievāktu no barona tuvākas ziņas par skumjo gadījumu, kas mūs jau kopš vakardienas tik dziļi apbēdina.

Fandors tagad gribēja pa savam paradumam sarunu novadīt viņam vēlamā virzienā, taču Bobinete neļāva sevi pārtraukt. Viņa turpināja:

—    Arī barons droši vien nevarētu jums pateikt nekā tāda, ko jūs jau nezinātu. Kapteinis Broks, tāpat kā daudzi viņa biedri — virsnieki —, bija biežs viesis šajā namā, jo barons mīl sabiedrību un labprāt redz ap sevi līksmus cilvēkus.

—    Man stāstīja, ka jums bijusi izdevība redzēt kapteini Broku vēl īsi pirms viņa nāves? — Fandors jautāja.

—   Jā, protams … — Bobinete mirkli vilcinājās. — Es biju pie viņa kādā uzdevumā.

—   Jūs mani uzskatīsiet par ļoti indiskrētu, cienītā jaunkundze, bet vai drīkstu zināt, kas tas bija par uzdevumu?

Bobinete visnevainīgākajā balsī atbildēja:

—   Protams, drīkstat. Barons Narvobeks visā drīzumā rīkos balli. Tā kā kapteinis ļoti skaisti prata zīmēt, tad Vilhelmīnes jaunkundze mani sūtīja pie viņa ar lūgumu uzzīmēt paraugu ielūguma kartēm.

—   Ļoti pateicos, cienītā jaunkundze, un vēlreiz lūdzu piedošanu par manu indiskrēto jautājumu. Bet diemžēl tas jau pieder pie mana -uiiata.

Bobinete lielām, skaidrām acīm uzlūkoja Fandoru. Vai šis cilvēks zināja, cik ilgu laiku viņa pavadījusi kopā ar Broku? Pēc viņa sejas izteiksmes par to nevarēja spriest. Fandors lūkojās grīdā. Un Bobinete, kas bija pavadījusi kapteiņa dzīvoklī vairāk nekā divas stundas, tagad runāja par to tādā tonī, it kā būtu tur iegriezusies tikai uz desmit minūtēm.

Fandoru pēkšņi pārņēma sajūta, it kā viņam aiz muguras kāds stāvētu. Viņš pagriezās.

Aiz viņa krēsla stāvēja vecīgs, cienīga izskata kungs, lieliski šūtā frakā, bet ar ūsām un vaigubārdu pēc 1856. gada modes.

Tas bija barons Narvobeks.

—    Fandora kungs?

Barons sniedza žurnālistam roku.

—   Atvainojiet, ka pats nevarēju jūs pieņemt. Man bija viesi. Bobinetes jaunkundze laikam jau būs pastāstījusi, ko es domāju par intervijām. Tas tomēr nevarētu jūs kavēt iedzert kopā ar mums tasi tējas. Dipoņa kungs man jūs sevišķi silti ieteic.

Barons viesi ieveda bibliotēkā. Viņa laipnība un sirsnība bija pilnīgi neatvairāma.

Bibliotēkā kamīna priekšā stāvēja kāds jauns kungs. Viņam līdzās sēdēja dāma. Barons iepazīstināja:

—   Fandora kungs no «La Capitale» — mana meita Vilhelmīne — leitnants Libersaks.

Fandors jutās neveikli. Viņš bija ielas uzvalkā, turpretī dāmas bija tērpušās vakara tualetēs un kungi frakās.

Viņš paskatījās kamīna pulkstenī. Kaut velns parautu visu šo sabiedrību. Viņš varētu patlaban jau atpūsties guļamvagonā un rīt agri jau būtu Dižonā. Toties tagad viņam ar godbijīgu palocīšanos bija jāpieņem tējas tase, kuru viņ^ n pasniedza Narvobeka jaunkundze.

Barons, kas Fandora nepacietību bija noturējis par kautrību, apbēra viņu ar kompetentiem.

—   Mēs visi, — viņš teica, — pazīstam Fandora vārdu. Fandora kungs bija tas, kas pirms dažiem mēnešiem ar tādu drosmi un izveicību izsekoja cilvēku, par kuru toreiz interesējās visa Parīze.

Fandors mulsi pasmaidīja. Viņam bija nepatīkami šajā mierīgajā, smalkajā sabiedrībā runāt par — Fantomasu.

Bobinete lūkojās viņā un smaidīja ar Parīzes ielaszēna piemīlību.

—   Fandora kungs, vai nu arī es drīkstu jums uzdot kādu indiskrētu jautājumu?

—    Protams, cienītā jaunkundze.

Bobinete piegāja viņam tuvāk.

—   Kas īsti ir Fantomass, Fandora kungs?

Fandors domīgi vērās viņas glītajā sejiņā.

Ja, kas tad īsti bija šis Fantomass, kas vazāja aiz deguna visas pasaules policiju? Živs un Fandors ne vienu reizi vien bija likuši uz spēles savu dzīvību, bet vienmēr tajā acumirklī, kad jau šķita — tūlīt cilpa savilksies ap briesmīgā noziedznieka kaklu — tas atkal pārmainīja savu masku un nozuda, lai pēc tam parādītos atkal jaunā veidolā. — Un nu šī jaunā, sarkanmatainā sieviete pilnīgi naivi jautāja: kas ir Fantomass?

—   Man liekas, — Fandors iesāka, — ka …

—    Vai jūs neuzskatāt, mīļais baron, — leitnants Libersaks pievērsās namatēvam, — ka nu mēs jau pietiekoši esam krāpti ar šo teiksmaino Fantomasu, par kuru runā jau gadiem ilgi? Es personīgi vienkārši neticu šādām’pasakām!

—    Bet, leitnanta kungs, — Bobinete klusi un bikli ieminējās, — par Fantomasu taču tiek tik daudz runāts …

Viņa bija tumši pietvīkusi un gandrīz neiedrošinājās pacelt acu pret skaisto jauno vīrieti. Fandors nosprieda, ka viņa dievina un pielūdz jauno virsnieku, turpretī tas viņai nepievērš ne mazakās uzmanības.

Fandors arī ievēroja, ka Vilhelmīne Narvobeka jaunkundze maz piedalās citu sarunās un ka viņas sejā iegūlusi dziļas un domīgas grūtsirdības izteiksme.

Barons, kas bija uztvēris Fandora skatu, iečukstēja viņam:

—   Nabadzīte vēl ir pilnīgi satriekta par kapteiņa Broka nāvi.

Leitnants turpināja skaļi sarunāties ar Bobineti.

—   Un es jums saku, — viņš satraukts iesaucās, — ka tāda cilvēka vispār nemaz nav pasaulē! Tas taču ir pilnīgi neiespējami, ka cilvēks, kas būtu pastrādājis tik daudz noziegumu, nekad nekristu policijas rokās. Jūs pārāk zemu vērtējat kriminālistiskas zinātni, Fandora kungs, — viņš negaidot pievērsās reportierim. — Ticiet man — Fantomass, šis «ģeniālais noziedznieks», ir vienīgi nespējīgu policistu un sensāciju kāru reportieru fantāzijas radīts tēls.

Iestājās nepatīkams klusums. Leitnanta vārdi bija izskanējuši gandrīz rupji, tomēr uz Fandoru tie neatstāja nekādu iespaidu. Mierīgi, ar ironisku smaidu viņš uzlūkoja satraukto virsnieku.

Barons klusā balsī paskaidroja:

—   Jums jāzina, Fandora kungs, ka leitnants strādā II nodaļā un tātad ir lietpratējs šādos jautājumos.

Un viņš pasteidzās sarunu novirzīt uz citām lietām.

Pēc kādas pusstundas Fandors atvadījās.

Ar lielu līkumu viņš devās mājup. Saltais, spirgtais gaiss yiņu nomierināja. Viņš domāja par cilvēkiem, ar kuriem šodien bija iepazinies, un kurus tikpat labi varēja uzskatīt par aizdomīgiem vai par garlaicīgiem. Protams, nebija grūti iedomāties Bobinetes iespējamos sakarus ar kapteini Broku. Tomēr tie bija tikai ļoti pārdroši, ļoti maz pamatoti minējumi. Galu galā taču būtu smieklīgi katras slepkavības gadījumā turēt

aizdomās tieši to personu, kas pēdējā redzējusi nogalināto. Ar drošu pārliecību varēja apgalvot tikai to, ka Bobinete iemīlējusies leitnantā Libersakā, bet viņš savukārt — Vilhelmīnē.

Un tad: Fandors taču gribēja doties atvaļinājumā un nebūt nevēlējās atklāt kaut ko interesantu, kas viņu varētu vēl ilgāk saistīt Parīzē.

Pārgājis mājās, Fandors nikni iesvieda kaktā vilcienu sarakstu, kas arvien vēl mētājās uz rakstāmgalda, un svilpodams sāka staigāt pa istabu.

Rīt pat viņš aizies pie Živa un pārrunās visu šo gadījumu.

3 divi vĪri — divĒjas domas

Kad Fandors iegāja Živa darbistabā, komisārs sēdēja pie rakstāmgalda, iegrimis kaut kādu dokumentu studēšanā.

—    Labrīt, Živ!

—   Tu, Fandor? Man likās, ka tu jau sen esi Rivjērā un sildi saulē vēderu.

Fandors saviebās.

—   Vari man ticēt, ka arī man tas labāk patiktu. Bet mūsu darbā ir neprāts kaldināt kaut kādus plānus; tik un tā gadīsies kaut kas, kas tos izjauks.

—    Nu, un? — Živs jautāja.

—    Kas — un?

—   Es domāju — kam man vajadzētu pateikties par iespēju tevi redzēt?

Fandors neatbildēja. Novilcis mēteli un nolicis platmali uz rakstāmgalda, viņš aizsmēķēja cigareti un domīgi raudzījās dūmos.

—    Šodien jauks laiks, Živ.

—   Un lai varētu man to paziņot, tu esi atlicis savu ceļojumu? Tātad kaut kas noticis? Kāpēc tu joprojām esi Parīzē?

—    Un tu, Živ? Kāpēc tu esi tik satraukts?

Živs atlaidās krēslā.

—   Vai tu esi pie pilna prāta? Kāpēc lai es būtu satraukts?

—    Jā, un kāpēc tad tu šonakt neesi gulējis?

—   A, neesmu gulējis? Un pēc kā tad tu spried, detektīvu meistar?

Fandors norādīja uz rakstāmgaldu, kur pelnu trauks gandrīz līdz malām bija pilns ar pusizsmēķētām cigaretēm.

—   Tur ir vismaz piecdesmit cigaretes, un tās tu šorīt izsmēķēt nevarēji. Tātad šonakt tu neesi gulējis, jo miegā smēķēt nevar.

Draugi brītiņu lūkojās viens otrā. Tad Živs sacīja:

—    Es domāju par kādu gadījumu, kas mani |oti interesē. Tu taču esi informēts par kapteiņa Broka pēkšņo nāvi? Vai zini, es esmu izdibinājis, ka šeit darīšana ar slepkavību!

Fandors pietrūkās kājās un uztraukts sāka staigāt pa istabu. Tad viņš atkal apsēdās.

—   Tu interesējies par Broka lietu? Lieliski! Es arī. Vai tev ir kāda jausma …

—   Kas Broku noslepkavojis? Vai tad tev vēl tas nav skaidrs?

—    Protams, nē.

—   Fantomass!

Abi klusēja, iegrimuši pārdomās un atmiņās, kas viņiem saistījās ar šo vārdu.

Fantomass! Vai tas maz bija iespējams? Živs taču pats bija apgalvojis, ka slavenajam bandītam pēc drāmas Morvīna ielā katrā ziņā bija vajadzējis bēgt, pazust. Un nu viņš pēkšņi paziņo, ka Fantomass atkal esot parādījies un ka cīņai jāsākas no jauna.

Fandors vēlreiz pārdomāja tos secinājumus, ko bija izdarījis pats Broka lietā. Vai gan viņš būtu maldījies, domadams, ka runa šeit ir par spiegošanu? Bet varbūt drīzāk Živs maldas? Kas tas īsti ir: politisks noziegums vai parasta slepkavība?

Fandors atsāka:

—    Tātad tev liekas, ka Fantomass… Kā gan tu nāci pie šāda slēdziena?

—   Tu jau zini, kādos apstākļos šī slepkavība pastrādata, — Živs mierīgi atbildēja. — Vai tad šis pārdrošais noziegums nav vienīgi Fantomasa cienīgs? v

—   Jā, protams, — Fandors vilcinādamies piebilda, — un tomēr tavs minējums man šķiet absurds. Bīstos, ka Fantomass tev kļuvis jau par uzmācīgu ideju. Katru reizi, kad tu saskaries ar kādu pārdrošu vai īpatnēju noziegumu, tu saskati aiz tā Fantomasu.

—   Ja tev šķiet, ka Fantomasam nav nekā kopīga ar šo lietu, kā tad tu izskaidro šo slepkavību?

—   Šefa uzdevumā man vajadzēja mazliet iepazīties ar šo lietu, un tieši tāpēc es vakar neaizceļoju. Es intervēju baronu Narvobeku, un šai gadījumā man bija iespēja mazliet pavērot arī viņa meitu Vilhelmīni un viņas kompanjoni Bobineti — to pašu dāmu, kas kapteini Broku apmeklējusi vēl īsi pirms tā nāves. Un es nacu pie atziņas, ka runa šeit varētu būt par spiegošanu.

—   Bet abas šīs domas taču neizslēdz viena otru. Kāpēc gan Fanloinass reiz pārmaiņas pēc nevarētu nozagt arī kādu dokumentu, par

I iiru kāda arvalsts viņam labi samaksātu? Profesionāls spiegs nekad nebūtu spējīgs uz tik pārdrošu noziegumu; tik nekaunīgs spēj būt vienīgi l'antomass!

—   Tā nu gan nav, mīļais Živ. Es diezgan labi pazīstu spiegu pasauli un zinu: būt spiegam, tas nozīmē būt gatavam uz visu. Ir spiegi, kas spēj būt tikpat pārdroši un izsmalcināti kā Fantomass.

Živs ironiski pasmaidīja un sacīja:

—   Tu tomēr maldies, Fandor. Broka nogalināšana notikusi apstākļos, kas skaidri un neapšaubāmi norāda uz Fantomasu. Nav nozīmes tīši pievērt acis, lai to neredzētu. Jālūkojas patiesībai tieši sejā. Un mums atkal jāuzsāk cīņa pret Fantomasu.

Fandors iesmējās.

—    Nē, Živ, tu mani nepārliecināsi! Tavi argumenti nav nekādi argumenti, un tavi secinājumi ir tikai hipotēzes. Es pilnīgi piekrītu, ka šī ir ļoti svarīga lieta, tomēr esmu stingri pārliecināts, ka tas ir tikai spiegošanas gadījums.

Fandors piecēlās.

—    Un galu galā, Živ, es taču esmu atvaļinājuma. Man vairs nav jādomā par šo lietu. Šovakar es ievietošu «La Capitale» plašu rakstu, kurā, nepieminot Broka vārdu, sīki iztirzāšu savus ieskatus šai lietā: kas ir spiegi, kā viņi strādā, cik liela var būt viņu vara un cik nepareizi ir viņus uzskatīt par gļēvuļiem, jo viņi bieži vien neapstājas pat vislielāko briesmu priekšā. Izlasi šo rakstu, tas tev patiks. Un pēc divām nedēļām, kad būšu atgriezies no atvaļinājuma, mēs atkal redzēsimies .. .

4 .kaprĀlis vinsons

Fandora plašais raksts sacēla kājās vai visu Parīzi. Kafejnīcās, metro vagonos, dzertuvēs — visur runāja vienīgi par kapteiņa Broka sensacionālo slepkavību.

Fandora raksts radīja sprāgstošas bumbas iespaidu. Fandors centās pierādīt, ka spiega darbība nebūt nav ētiski mazvērtīgāka par jebkura aktīvā karavīra dienestu; ka nevēriba līdzekļu izvēlē, kuru spiegiem tik bieži pārmetot, esot cieši saistīta ar šā slepena kara apstākļiem. Kaut gan šāda nostādne bija pretstata pierastajam jēdzienam par patriotismu, tam tomēr nevarēja liegt zināmu oriģinalitāti. Labam žurnālistam Parīze piedod visu, izņemot vienu noziegumu — lasitaju garlaikošanu.

Nākošajā dienā pēc šā sensacionāla raksta parādīšanās, ap pulksten pieciem pēcpusdienā, Fandors, uzmeties ar ceļgalu savas lielās ceļasomas vākam, pūlējās to aizsprādzēt.

Šai vakarā sākās viņa atvaļinājums.

Viņš bija pilnīgi apmierināts ar sevi un visu pasauli un nolēma paēst pusdienas dzelzce|a stacijas restorānā, lai būtu drošs, ka nekādā gadījumā nenokavēs savu vilcienu.

Zvanīja. Fandors negribīgi devās pie durvīm un atvēra tās.

Viņa priekšā stāvēja jauns kareivis.

—   Es gribētu runāt ar Fandora kungu.

—   Tas esmu es. Ko jūs vēlaties?

—   Vai drīkstu ieiet? Man jums ir kas ļoti svarīgs sakāms.

—    Lūdzu. — Fandors ieveda apmeklētāju darbistaba. — Ar ko man gods runāt?

—   Kaprālis Vinsons.

Fandoram šis vārds bija gluži svešss. Apmeklētajam bija mazas Ūsiņas un lielas, gaišas bērna acis, kuras dīvaini kontrastēja ar tumšo, saulē iedegušo seju.

—    Man nav tas gods būt ar jums pazīstamam, Fandora kungs. Bet es jūs ļoti labi pazīstu pēc jūsu rakstiem.

«Atkal kāds, kas grib dabūt rekomendāciju,» Fandors sevī nodomāja un pieklājīgi, taču vēsi sacīja:

—   Lūdzu, sēdieties. Ar ko varu pakalpot?

Kaprālis atkrita krēslā. Fandors tikai tagad ievēroja, ka jaunais puisis bija stipri uztraukts un samulsis. Viņš stomīdamies iesāka:

—   Atvainojiet, ka es jūs apgrūtinu … bet man jums jāsaka … es vakar lasīju jūsu rakstu «La Capitale» … Jūs tajā izrādījāt tādu sapratni … tādu augstsirdību . ..

Fandors viņu pārtrauca:

—    Ļoti laipni. Pateicos. Bet ja jūs neiebilstat, varbūt mēs varētu norunāt tikšanos kādā citā reizē. Es pašreiz pošos ceļa un ļoti steidzos.

—    O, piedodiet! — Vinsons pietrūkās kajas, bet tūlīt atkal apstājās. — Es … Fandora kungs. .. uzklausiet mani. Ja es tagad visu nepateikšu, tad man vairs nekad nepietiks drosmes to izdarīt. Ir tik ļoti nepieciešams, lai es varētu izteikties atklāti…

Kaprāļa sejā atspoguļojās tik dziļš izmisums, ka Fandoram viņa kļuva žēl, un viņš jau mazliet laipnāk sacīja:

—    Lūdzu, runājiet, Vinsona kungs, ja jau tas ir tik svarīgi.

Kaprālis negaidot izdvesa:

—   Es esmu nodevējs …

Fandora sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš mierīgi sacīja:

—   Tādā gadījumā ieteicu jums pašam atzīties priekšniecībai. Labprātīga atzīšanās vienmēr tiek uzskatīta par vainu mīkstinošu apstākli.

—   O, nē, kareivim šai gadījumā var būt tikai viens sods — nāve. Es atnācu, lai izrunātos ar jums, un pēc tam . ..

—   Un pēc tam?

—    Pēc tam ietriekšu sev lodi galvā.

—    Smieklīgi! Kā gan var runāt tādas blēņas? — Fandora balsi tagad skanēja patiesa līdzjūtība. — Jūs esat pārāk straujš, Vinsona kungs. Varbūt tomēr ir kāds atvainojums tam, ko jūs esat izdarījis?

—    Ak, es … es to darīju kādas sievietes dēļ. Tas ir ļoti grūti, ja cilvēkam ir mīļākā, bet nav naudas. Jūs savā rakstā sakāt, ka vajagot būt līdzjūtīgam pret tādiem kā es . . . Cilvēks, kas reiz nokļuvis šo ļaužu vara, vairs netiek no tās vaļā. Viņam gribot negribot jāklausa tiem. Ak, šī kapteiņa Broka nāve — kāda šausmīga nelaime! Jūs nevarat iedomāties, ko nozīmē būt tādas sievietes mīļākajam, kāda ir …

Pilnīgi pārliecināts, ka tagad var sekot tikai viens vienīgs vārds, Fandors viņu pārtrauca:

—   Kāda ir Bobinete!

Vinsons viņu neizpratnē uzlūkoja. Viņš pirmo reizi dzirdēja šo vārdu. Fandors skaļi ieklepojās, lai slēptu savu mulsumu, un laipni sacīja:

—    Atvainojiet, ka es jūs pārtraucu. Jūs nupat sacījāt: tādas sievietes kā .. .

—    Kā Nišuna, Fandora kungs. Iegūt Nišunu par mīļāko… Visa Salona zina, ko tas nozīmē! Šīs sarkanmates ir tik ļaunas, tik samaitātas … un tomēr nav neviena vīrieša, kas . .. Lai to visu jums izstāstītu, es esmu ieradies šeit… un tad . . .

—   Un tad? — Fandors

Kaprālis ļoti noteikti atbiideja:

—   Tad es katrā ziņā darīšu visam galu!

Fandors vairs nedomāja par savu vilcienu; viņš jau bija atteicies no nodoma vēl šovakar doties ceļā uz Rivjēru un tagad vērīgi klausījās, ko Vinsons viņam stāstīja:

Viņš bija nabadzīgas atraitnes dēls, viņa mātei piederēja neliela grāmatu tirgotava Levalnā Perē. Jau piecpadsmit mēnešus Vinsons dienēja 214. pulkā Salonā. Pateicoties savam jautrajam raksturam, glītajam rokrakstam un kāda ievērojamāka virsnieka ieteikumam, viņš drīz vien ticis paaugstināts par kaprāli un iedalīts pulka kancelejā kā rakstvedis. Viņš bija mierīgs un uzcītīgs jauneklis, kura vienīgā izklaidēšanās bija riteņbraukšana un fotografēšana.

Reiz viņš kopā ar pulka biedriem bija apmeklējis kādu kabarē. Pēc izrādes viņi kopā ar dažām aktrisēm ieturējuši vakariņas atsevišķā kabinetā. Meiteņu vidū bijusi arī kāda glīta sarkanmate, kurā Vinsons iemīlējies jau no pirmā acu uzmetiena. Arī viņai, kā licies, paticis jaunais, brašais puisis.

Pulksten četros no rīta Vinsons pavadījis Nišunu mājup. Tā kā viņš bijis brīvs līdz nākamās dienas vakaram, aktrise uzaicinājusi viņu līdzi savā mazajā mēbelētajā istabiņā.

Ar to sākās Vinsona bojāeja. Viņš visu uztvēra nopietni. Jauns un nepiedzīvojis, viņš domaja, ka viņam kā Nišunas mīļākajam radušies

zināmi pienākumi pret meiteni. Nišuna izmantoja šīs Vinsona jūtas, lai izvirzītu viņam arvien lielākas prasības. Viņa vientiesība bija tikpat liela kā viņa kaisle, un viņš nekad neiedrošinājās ierasties pie mīļākās tukšām rokam.

Zināms, māte laiku pa laikam Vinsonam sūūja nelielas naudas summas; tomēr ar tām nepietika, un viņš sāka aizņemties. Labi zinādams, ka viņš nav vienīgais, kas bauda skaistās dziedātājas labvēlību, viņš tomēr nespēja no viņas atteikties.

Pūlēdamies nomākt sevī rūpes un izmisumu, viņš bieži vien devas garākos izbraucienos ar divriteni.

Reiz, noguris un sakarsis, viņš atlaidies zem kāda koka un aizmidzis. Atmodies viņš pamanījis uz ceļa kādu vīrieti, kas laboja savu motociklu. Vinsons sācis ar viņu runāties, un abi iepazinušies. Svešo sauca par Garēnu, viņš izskatījies labi pārticis un pilnīgi uzticams cilvēks. Garēns stāstīja, ka viņam jau bieži esot gadījies mērot ce|u starp Reimsu un Salonu. Vinsons piedavāja Garēnam savu ģenerālštābā karti, ko viņš vienmēr nēsāja līdzi. Garēns to ļoti uzmanīgi aplūkoja un piedāvaja kaprālim par to piecdesmit franku.

Vinsons vispirms atteicās, jo Salonā tadu karti varēja nopirkt par desmit frankiem. Beidzot viņš tomēr pieņēma no svešinieka piecdesmit frankus, vairāk gan tāpēc, ka viņam kabatā nebija naudas pat glāzei alus.

Pēcpusdiena bija jauka un karsta. Abi vīrieši kopā turpināja ceļu, kopā paēda ari vakariņas, kurās netrūka ne gardu ēdienu, ne arī laba vīna.

Vinsons pamazām kļuva runīgs. Viņš stāstīja par savu dzimto pusi, par Nišunu, par saviem naudas apstākļiem un bezizejas stāvokli. Garēns bija nenogurdināms un uzmanīgs klausītājs. Atvadoties viņš kapralim iespieda rokā simtfranku naudas zīmi.

Lai gan Vinsona stāvoklis bija diezgan ļauns, viņš tomēr šo naudu negribēja pieņemt. Beidzot viņš ļāvās pierunāties, bet stingri apsolīja šo parādu atmaksāt, tiklīdz būs atvaļināts no karadienesta un atgriezīsies privātajā dzīvē . ..

—    Fandora kungs, — Vinsons pārtrauca savu stāstījumu, — es jums zvēru, ka, ņemot šo naudu, man nebija nekādu ļaunu nodomu; es tikai priecājos, ka nu beidzot varēšu atmaksā! dažus steidzamākos parādus …

Fandors klusēja, un Vinsons turpināja savu atzīšanos:

Garēns un kaprālis tikās bieži un drīz vien jau bija sadraudzējušies. Nišuna bieži piedalījās viņu izbraucienos, un Garēns vienmēr maksāja par visiem.

Vēlāk gadījās, ka viņš lūdza Vinsonam dažus sīkus pakalpojumus, kurus Vinsons pildīja ar jo lielāku prieku tāpēc, ka viņa parāds Garenam auga arvien lielāks — par to gādāja Nišuna.

Šie pakalpojumi bija šķietami pilnīgi nevainīgi. Vispirms tie bija fotouzņēmumi no apkārtnes skaistākajām vietām.

Vinsons pamazām tomēr ievēroja, ka vietas, kuras Garēnam sevišķi patika, gandrīz vienmēr atradās lidotāju skolas tuvumā. Taču viņam nekas ļauns pat prātā neienāca, jo lidotāju skola atradās patiešām jaukā apvidū.

Reiz, kad kāds Vinsona kreditors piedraudēja sūdzēties viņa priekšniecībai, Vinsons padevās kārdinājumam un paņēma nepieciešamo summu no viņam uzticētās kases, cerēdams šo iztrūkumu visā drīzumā segt. Vēl tai pašā vakarā viņš Garēnam visu izstāstīja un lūdza viņu vēlreiz palīdzēt. Garēns tūlīt pat piekrita, tomēr saistīja šo aizdevumu ar vienu noteikumu: Vinsonam par to bija jāsagādā fotouzņēmumi no jaunākās konstrukcijas ložmetējiem, kuri tieši tai laikā tika izmēģināti.

Vēl tai pašā naktī Vinsons sedza iztrūkumu kasē, bet nākošajā rītā atdeva Garēnam prasītos fotouzņēmumus. Visas savas aizdomas un šaubas viņš centās nomākt ar attaisnojumu, ka Garēnu šādas lietas interesē vienkārši kā fizikas speciālistu.

Tā Vinsons pamazām nokļuva starp diviem dzirnakmeņiem.

Nišuna izvirzīja arvien jaunas prasības, kuras Vinsons bez Garēna palīdzības nemaz nespēja izpildīt. Garēns, savukārt, par to prasīja pakalpojumus, par kuru patieso raksturu nu jau vairs nevarēja būt ne mazāko šaubu.

Kad pienāca rudens, kaprālis Vinsons Garēnam bija parādā jau divdesmit tūkstošus franku. Par to Garēna rokās pamazam bija pārgājuši dažādi vērtīgi plāni, konstrukciju apraksti un statistikas ziņas.

Vinsons bija tuvu izmisumam. Viņš zināja, ka nekad nespēs atdot tik lielu summu, bet Nišunas prasības bija kļuvušas arvien nepiepildāmākas.

Pamazām bija mainījušās attiecības arī abu vīriešu starpā. Vinsons nu vairs redzēja Garēnā tikai nepielūdzamu kreditoru, kas ar draudiem labi prata iebiedēt nelaimīgo zēnu.

—    Stāvoklis kļuva arvien ļaunāks, — Vinsons turpināja. — Beidzot Garēns pat pieprasīja, lai pagādāju viņam plānu, kas paredz lidotāju un lidmašīnu sadalījumu mobilizācijas gadījumā, un vēl dažus tikpat svarīgus dokumentus.

—   Un jūs to visu izdarījāt? — Fandors vilcinādamies jautāja.

—    Es to visu izdarīju, — kaprālis atbildēja tik klusu, ka Fandors tikko varēja sadzirdēt viņa vārdus.

Mirkli Vinsons uzlūkoja žurnālistu ar neizsakāmu izmisumu, tad sacīja:

—    Un ar to visu vēl nepietika. Garēna prasības un draudi kļuva arvien neciešamāki. Un tad vēl nāca šī šausmīgā lieta ar kapteini Broku …

Fandors aizturēja elpu. Nu viņš beidzot dabūs zināt, kāds sakars ir

starp kaprāļa Vinsona stāstu un kapteiņa Broka lietu . .. Tomēr viņa cerības nepiepildījās.

Vinsonam patiešām vajadzēja ar Garēna starpniecību stāties sakaros ar Broku. Tomēr tas nenotika, jo Vinsonam zeme sāka degt zem kājām. Kreditoru ielenkts, Garēna draudu un prasību nomocīts, viņš labi apzinājās, ka agri vai vēlu viņa priekšniecībai radīsies pret visu aizdomas, ja vien tas jau nebija noticis. Viņš lūdza, lai to pārceļ uz citu vietu, uz kādu garnizonu, kas atrodas tālāk no robežas, lai Garēns vairs nevarētu viņu vajāt ar savām spiegošanas prasībām. Taču Garēns bija dabūjis zināt par šo nodomu — acīmredzot no Nišunas, kurai Vinsons bija uzticējis savu plānu. Garēns sarīkoja kaprālim briesmīgu scēnu, kas beidzās ar to, ka Garēns sāka drausmi smieties un sacīja:

—   Nu, pagaidi vien, draudziņ, gan es sarīkošu tev jauku pārsteigumu!

Un pārsteigums patiešām bija jauks: Vinsonam tika paziņots, ka

viņa lūgums ir ievērots, un ka viņam pēc astoņu dienu atvaļinājuma, 21. novembrī jāierodas jaunajā dienesta vieta. Jaunais garnizons bija Vintimiljā, uz pašas Itālijas robežas. Tas nozīmēja atkal nonākt Garēna un viņam līdzīgu cilvēku pakļautībā.

Vinsons pazaudēja galvu. Viņš saprata, ka viņam nekad neizdosies tikt vaļā no šiem cilvēkiem.

Viņš saslima ar vajāšanas māniju. Viņam likās, ka visi viņu tur aizdomās, ka aizdomas krīt ari uz Nišunu, ka priekšniecība viņu vēro jau ar neuzticību …

—    Es biju kā sajucis no bailēm, — viņš turpināja. — Un tad avīzes atnesa ziņu par kapteiņa Broka drausmīgo nāvi… Ak, es esmu pazudis … es esmu pazudis! … Izlasījis jūsu rakstu, es nolēmu ierasties pie jums un izstāstīt jums visu. Varbūt jūs varat to visu aprakstīt un tādējādi pasargāt no mana likteņa tos jaunos kareivjus, kas cieš no naudas trūkuma un mīlas pret necienīgu sievieti.

Fandors piecēlās. Vispār viņš necieta gļēvuļus, kas kaisles vai vieglprātības dēļ bija izpostījuši savu dzīvi.

—    Saņemieties, taču, cilvēk, — viņš sacīja, — varbūt vēl atradīsim kādu izeju.

—    Nē, Fandora kungs. Jūs esat ļoti laipns pret mani; bet tādam cilvēkam kā man, vairs nav uz ko cerēt.

Pār viņa iedegušo zemnieka seju ritēja lielas asaras.

Istabā valdīja dziļš klusums. Rokas uz krūtīm sakrustojis un atspiedies pret rakstāmgaldu, Fandors pardoināja. Viņš ļoti labi saprata, ka Vinsona stāvoklis ir gandrīz bezcerīgs. Bet viņš taču nevarēja ļaut šim vientiesīgajam, izmisušajam zēnam tik vienkārši aiziet. Viņam katrā ziņā vajadzēja vismaz mēģināt Vinsonam palīdzēt. Varbūt caur Vinsonu un viņa šaubīgajiem sakariem pat izdotos atrisināt Broka lietu? Fandors bija stingri pārliecināts, ka arī šī slepkaviba ir kādas spiegu organizācijas darbs.

Viņš ilgi runāja, likdams lietā visu savu daiļrunību, lai pārlieci* nātu kaprāli par viņa nodoma neprātību.

—   Tātad — mans pēdējais priekšlikums … Vai jūs katrā ziņā gribat' izdarīt pašnāvību?

—   Jā, katrā ziņā.

—   Tādā gadījumā, — Fandors sacīja, — jūs arī tagad varat uzskatīt sevi par mirušu.

Vinsons viņu neizpratnē uzlūkoja.

—   Ja. Kopš ši brīža jūs vairs neeksistējat. Jūs vairs neesat Vinsons — jūs vispār vairs neesat pilnigi nekas.

—   Jā, bet…

Vinsons joprojām neko nesaprata.

—   Vispirms — vai jūs esat ar mieru?

—   Jā gan. Tikai …

—   Vai jūs pieņemat manu priekšlikumu?

—   Protams. Ja jūs tā vēlaties.

—    Labi. Kopš šī brīža jūs esat tikpat ka miris. Jūs esat mans īpašums, jūs piederat man un akli pildīsiet manus rīkojumus. Tikai tādā veidā jūs varbūt vēl varat izpirkt to ļaunumu, ko esat nodarījis savai tēvzemei. Vai gribat?

Vinsons arvien vēl neko nesaprata; tomēr viņš sniedza Fandoram roku. Viņa labsirdīgajās acīs iemirdzējās kaut kas līdzīgs cerībai.

Pēc pusstundas Fandors kaprāļa forma izgāja no dzīvokļa.

5 II NODAĻA

Ģenerālštābā II nodaļa, kuru oficiāli dēvē par «statistikas nodaļu», aizņem vairākas vienkārši iekārtotas telpas kara ministrijas ēkā.

Pirmajā telpā strādā apmēram ducis jaunu vīriešu — ģenerālštāba sekretāru. Viņi tiek bieži mainīti, lai viņiem nebūtu iespējas tuvāk iedziļināties sava darba noslēpumos.

Līdzās šai telpai atrodas istaba, kas paredzēta «statistikas» darbiem. Istabas vidū atrodas liels, balts galds, uz kura mēdz būt sakrautas lielas papīru kaudzes, vai arī izklātas Francijas un ārvalstu kartes, kuras vietām iekrāsotas ar sarkanu zīmuli un malās izraibinātas ar dažādam piezīmēm. Turpat istabā atrodas vel divas lielas pultis, pie kurām strādā divi leitnanti. Vēl istabā parasti atrodas divi dežūrvirsnieki.

Nākošā telpa ir neliels kabinets. Tajā parasti uzturas nodaļas šefa vietnieks, komandants Dimulēns. Šai kabinetā visievērojamākais ir lielais, sienā iemūrētais seifs, kura atslēga ir vienīgi komandantam Di-

rnulēnam, un kura glabājas visi slepenie, ar valsts aizsardzību un mobilizāciju saistītie dokumenti. No kabineta vienas durvis ved statistikas nodaļā, bet otras — liela, svinigi iekārtotā zālē, kurā dežūrvirsnieki pieņem retos apmeklētājus, kuri pa lielākai daļai mēdz būt augstu stāvošas personas4 un kuru ziņojumi gandrīz ik reizes ir ārkārtīgi svarīgi. Vienkāršajam mirstīgajam ir gandrīz neiespējami iekļūt II nodaļā. Visas telpas ir atdalītas bieziem aizkariem un izklātas paklājiem, kas neļauj noklausīties ne vārda no tā, kas tiek runāts aiz sienas.

Gaiteņa gala atrodas nodaļas šefa pulkveža Ofermāna istaba, kas ir vienīgā patiesi elegantā telpa visā nodaļā. Pats šefs to licis iekārtot pec savas gaumes, jo tur viņš pavada ne tikai dienas, bet bieži vien arī cauras naktis. Telefons viņa istabu savieno tieši ar visām ministrijas ēkām. Vēl viens aparāts, kas novietots uz atsevišķa galdiņa, viņam dod iespēju jebkura laikā sarunāties tieši ar ministru.

Ofermāns ir kājnieku pulkvedis, un viņam pareģo spožu nākotni. Viņš ir dzimis elzasietis, un jau trīs gadus it sekmīgi vada II nodaļas kutelīgās darīšanas.

Pulkvedis Ofermāns ir ļoti laipns un patīkams cilvēks, un tieši šā iemesla dēļ — vēlams viesis pašās augstākajās sabiedrības aprindās. Diezgan bieži no viņa istabas redz iznākam glītas, jaunas meitenes, ar kurām viņam diez vai varētu būt risināmas sarunas par valsts aizsardzības jautājumiem . ..

Virsnieku istabā risinājās dzīvas sarunas.

—    Kā jums šķiet, vai mēs dabūsim atkal kādu artilēristu? — jautāja leitnants Armandels. Tas bija īsts milzis, tumši iedegušu seju, kas ilgus gadus bija dienējis kādā Āfrikas zuavu pulkā.

Kapteinis Lorejs, kas bija patlaban aizņemts ar zīmuļa asinašanu, pacēla galvu un iesmējās.

—    O, nē, šoreiz mēs noteikti dabūsim kādu pionieri. — Un, lūkodamies pār savu zelta pensneju, viņš skaļi iedziedājās: «Pionierim nekas nav svēts, nekas nav svēts . ..»

—    No melanholijas jūs droši vien nemirsiet; jūs vienmēr atrodat kaut ko smieklīgu, — leitnants Armandels piezīmēja.

—   Jā, un kāpēc gan nē? Dzīve taču ir īsa, un tā jāizmanto.

Un viņš patiešām prata izmantot dzīvi, šis kapteinis Lorejs.

Viņu varēja noturēt par visu ko, tikai ne par karavīru. Viņš vienmēr bija gludi skuvies un atgādinaja labi barotu lauku notāru. Neviens viņu vēl nebija redzejis bez zelta pensneja. Uz īsām, resnām kājiņām balstījās visai apaļš vēders. Viņš bija infantērists, tomēr neviens vēl nebija viņu redzējis virsnieka formā. Viņa biedri bija Loreju iesaukuši par «notāru».

—    Uniformā es izskatos pēc zemessarga, bet aktīvam virsniekam las nebūt nav izdevīgi, — viņš pats mēdza sacīt.

Tomēr šis neveiklais un pat vientiesīgais izskats netraucēja viņam būt vienam no iecienītākajiem darbiniekiem nodaļā. Un, aplūkojot viņa

rokas, tajās varētu saskatīt tulznas, kas droši vien nebija iegūtas nodaļas darbā.

Viņš bija uz sešiem mēnešiem nozudis, un pēc viņa atgriešanās runāja, ka viņš visu šo laiku esot kā vienkāršs mūrnieks strādājis kādas ārvalsts robežforta būvē, lai tikai varētu iegūt šā forta plānu. Kapteinis pats par to nemēdza runāt, un viņa biedri izvairījās viņu iztaujāt, jo pēkšņas aizceļošanas, noslēpumainas nozušanas un negaidītas atgriešanās II nodaļas dienestā nebija nekāds retums …

Vecais arhivārs Godēns, kas virsnieku istabā šķiroja dokumentus komandanta Dimulēna parakstam, jautāja:

—    Nu, leitnant Armandel, vai tiešām mēs dabūsim pionieru virsnieku nelaimīgā kapteiņa Broka vietā?

—    Liekas gan. Ministrs vakar apstiprinājis viņa iecelšanu. Ap pulksten pusdesmitiem viņam jābūt šeit.

—   A, — Lorejs savā skaļajā balsī iesaucās, — tad tāpēc es šorīt redzēju mūsu šefu pretēji savam paradumam ierodamies darbā jau deviņos, turklāt pilna parādes formā. Viņam vēl jāpārdoma uzruna, ar kuru viņš griezīsies pie kapteiņa … kā viņu sauc?

—    Millers, — leitnants Armandels atbildēja. — Viņš nāk no Beldoras. — Mirkli klusējis, viņš iejautājās: — Bet sakiet, Godēn, kur tad ir leitnants Libersaks?

—   Viņš komandē Amanuijas eskortu.

—    Sasodīts puisis! — Lorejs smējās, aizdedzinādams pīpi. — Viņam jāpiedalās visās svinībās.

Šai mirklī atvērās durvis, un dieninieks pieteica:

—   Kapteinis Millers!

*     * *

Pulkvedis Ofermāns gulēja savā kabinetā uz dīvāna un cītīgi spodrināja nagus. Viņa priekšā izstiepies stāvēja Dimulēns, kas no galvas līdz pat lielos, bezveidīgos zābakos ieautām kājām bija pilnīgs pretstats savam elegantajam šefam. Kamīnā dega uguns un pildīja istabu ar neciešamu karstumu.

—   Jūs ierādīsiet kapteinim Milleram viņa pienākumus, mīļais Dimulēn, — pulkvedis nevērīgi sacīja.

—   Jā gan, tiklīdz būšu ticis šeit galā.

—   Man šoreiz nav nekas sevišķs jums sakāms, Dimulēn.

Dimulēns pagriezās, lai dotos projām, bet pulkvedis viņu aizkavēja:

—    Būs labāk, ja es pats vispirms runāšu ar kapteini Milleru. Viņš iestājas mūsu dienestā tieši tādā brīdī, kad mums gadījušās tik neglītas lietas. Vai nav tiesa, Dimulēn?

—   Tiešām, ārkārtīgi neglītas lietas! — Dimulēns pasteidzās piekrist.

Pulkvedis pazvanīja un pavēlēja ienākušajam dieniniekam:

—   Palūdziet šurp kapteini Milleru.

Pēc brīža kapteinis ienāca. Pulkvedis laipni uzaicināja abus virsniekus apsēsties.

—    Jūs jau zināt, kapteiņa kungs, — Ofermāns iesāka, — ka jūs esat norīkots kapteiņa Broka vietā, kuru mēs esam zaudējuši tik traģiskā veidā. Komandants Dimulēns, jūsu tiešais priekšnieks, jūs iepazīstinās ar jūsu pienākumiem.

Ofermāns partrauca nagu spodrināšanu, piecēlās un laipni sacīja:

—    Mans tēvs savulaik labi pazina jūsu tēvu. Viņi abi cēlušies no Kolmāras.

—    Vai patiesi?! — Millers iesaucās, laimīgs, ka ari viņam ir kaut kas kopīgs ar šo visvareno vīru.

—   Tātad pierādiet savu uzcītību. Es zinu, ka jūs esat nopietns darbinieks. Vai jūs esat precējies?

Millers pamāja ar galvu.

—    Ļoti labi, — pulkvedis piebilda un jokodams padraudēja ar pirkstu. — Bet ievērojiet — nevienas metreses, nevienas dāmas; daudz sakaru un pēc iespējas mazāk draugu!

Millers bija brīvs.

Pulkvedis lika iesaukt leitnantu Libersaku. Leitnants bija pilnā parādes formā; viņš tikai nupat bija ieradies ministrijā.

—    Nekā jauna? — Ofermāns jautāja, ar labpatiku uzlūkodams skaisto, brašo virsnieku.

—    Nekā. Ainanuijas sagaidīšana noritēja priekšzīmīgi. Mēs viņu pavadījām līdz ārlietu ministrijai, kur viņš apmetās.

—   Un tauta?

—   Diezgan vienaldzīga, tomēr ziņkārīga.

Pulkvedis mainīja toni.

—    Leitnant Libersak, jūs jau zināt — šis nozudušais dokuments ir ārkārtīgi svarigs; mums tas jādabū atpakaļ.

—   Jā gan, pulkveža kungs.

—   Vai jūsu rīcībā pašreiz ir kāds veikls, uzticams aģents?

—   Jā, tas pats, kura pārziņā ir arī V. lieta.

—   Kad jūs viņu redzēsiet?

—   Šodien, pulksten pustrijos pēcpusdienā.

—    Šis gadījums gūst ievērību, un tas ir visai nepatīkami. Šie muļķi avīzēs jau raksta par gaidāmo karu, par diplomātisko sakaru pārtraukšanu. Biržā valda sajukums, valstspapīri atkal par dažiem punktiem kritušies… Jūsu aģentam jārīkojas ātri un diskrēti.

—   Un noteikumi?

Pulkvedis mirkli apdomājās un tad atbildēja:

—   Šai ziņa atstāju jums brīvas rokas. Ceru, ka jās visu izdarīsiet kārtīgi.

*     * *

Pulkstenis nosita divpadsmit, un ministrijas plašās telpas pēkšņi piepildīja so|u troksnis, sarunas un smiekli. Darbs tika pārtraukts uz divām stundām.

Leitnants Anrī de Libersaks viens no pirmajiem atstāja namu.

Liels ziņkārīgo pūlis drūzmējās Botāniskajā dārzā ap žogu, aiz kura atradās tvertnes ar krokodiliem. Bērni meta maizi zvēru atplestajās rīklēs, un krokodili to tūlīt norija.

Bija redzami arī daži trūcīgi ģērbti cilvēki, kāda studentu grupa, pāris strādnieku un kāds ļoti elegants, skaists, jauns vīrietis, kas izskatījās kā no modes žurnāla izkāpis. Jaunais vīrietis krokodiliem nepievērsa nekādu vērību. Likās, viņš kādu gaidīja.

Pāris simt metru tālāk, pretim dārza galvenajai ieejai, stāvēja cita cilvēku grupa, kuras vidū kāds vecs vīrs ar baltu bārdu un matiem spēlēja uz harmonija pazīstamu dziesmiņu un ķērcošā balsī dziedāja līdzi. Daži jauni puiši smiedamies viņam piebalsoja.

Vecis beidza spēlēt un noņēma platmali, lai tajā savāktu godīgi nopelnītos ziedojumus. Pūlis acumirklī izklīda, un vecā vīra platmalē iekrita tikai daži vara naudas gabali.

Noglabājis naudu kabata un uzlicis platmali galvā, vecais nedrošiem soļiem, salīcis zem harmonija smaguma, aizvilkas līdz kādam solam viņā pusē muzejam un apsēdās. Pēc brīža viņam tuvojās tas pats skaistais un elegantais jaunais vīrietis, kas tik maz vērības bija pievērsis krokodiliem. Viņš apsēdās līdzās vecajam vīram, izņēma no kabatas avīzi un sāka lasīt. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš klusi vaicāja:

—   Nu, Vaglam, kā klājas?

—    Kā to ņem, — v’ir.'tis skeptiski noteica. — Man nav naudas, leitnanta kungs.

Jaunais vīrietis sadusmojās.

—    Pie velna, ?. &gt;i nav neviena leitnanta! Es jums esmu tikai Anrī kungs un nekas vairāk!

—    Ir jau labi, Anrī kungs, — vecis mierīgi atbildēja. — Jūs taču zināt, ka esmu uzticams, zināt, ka savu amatu es protu — bet tas viss maksā naudu.

—    Zinu, ka jums vienmēr vajag naudu, — Anrī de Libersaks nepacietīgi attrauca, pārmetoši uzlūkodams aģentu, kuru viņš izmantoja II nodaļas uzdevumā.

—    Un vai es drīz to dabūšu?

—   Tas atkarīgs no tā, kadā stāvoklī ir V. lieta.

—    Vienmēr tas pats! — Vaglams iesmējās. — Sievu pasakas. Bet šī mazā Nišuna patiešām ir glīta skuķe … Starp citu — V. pašreiz ir atvaļinājumā.

—   Zinu. Viņš pat ir Parīzē.

—   Tātad, kas man būtu jādara?

—    Aizbrauciet uz Salonu un mēģiniet izdibināt, kur šis kaprālis pēkšņi ņēmis naudu savu parādu nomaksāšanai. Ievāciet ziņas arī par kadu Garēnu.

—   To es pazīstu, Anrī kungs. Tas ir tā dēvētā «pastkaste».

—   Tā. Un tad vēl noskaidrojiet, kādās attiecībās V. bijis ar kapteini Broku.

Vecis pēkšņi atdzīvojās. Viņš familiāri uzsita leitnantam pa ceļgalu.

—    Vai ir kas jauns šai lietā?

Jaunais vīrietis atvirzījās un uzmeta aģentam augstprātīgu skatu.

—    Nerūpējieties par lietām, par kurām jums nav nekādas daļas!

—    Piedodiet. — Vecis izskatījās šķietami samulsis, tomēr viņa acīs pavīdēja ironisks smaids.

Mirkli valdīja klusums. Tad Libersaks atsāka:

—    Vai gribat nopelnīt labu naudu?

—   Cik maksāsiet?

—    Piecdesmit tūkstošus.

—    Par maz.

—   Nu, astoņdesmit!

—    Pie velna, par ko īsti iet runa? — Vaglams klusi jautāja.

Virsnieks tikpat klusi atbildēja:

—    Mums nozudis, varbūt pat nozagts kāds dokuments par jaunajiem nostiprinājumiem uz austrumu robežām. Sā dokumenta nozušana saistīta ar kapteiņa Broka navi. Vai varat šo dokumentu atgūt?

Vecis mirkli klusēja.

—    Labi, Anrī kungs, es to dabūšu. Bet tas maksās simt tūkstošus franku — neviena sū vairāk, neviena sū mazāk.

Leitnants brītiņu vilcinājās.

—    Labi, — viņš beidzot sacīja, — simt piecdesmit tūkstošu, ja jūs to izdarīsiet labi drīz.

Tad viņš piecēlās.

—    Ardievu!

6 NiŠuna

«Kakadū» šai vakarā bija pārpildīts. Visā zālē nebija nevienas lirivas vietas. Publika, kas pārsvarā bija Salonas garnizona kareivji, sarīkoja īstas ovācijas sarkanmatainajai dziedātājai Nišunai, kuru izsauca vnirakas reizes.

Beidzot viņa tomēr nokāpa no skatuves un sāka apstaigāt skatītāju rindas, pārdodama savas fotogrāfijas.

Aizgājusi līdz zāles galam, Nišuna jau gribēja griezties atpakaļ, kad pēkšņi izdzirda kādu klusā balsī saucam viņas vārdu. Kaktā, atspiedies pret sienu, stāvēja kāds vecs vīrs, kura seju zem milzīgas platmales nemaz nevarēja saskatīt.

Dziedātāja tūlīt pievērsās vecajam vīram:

—   Vai vēlaties programmu?

Vecis pamāja ar galvu un, kad Nišuna piegāja viņam klāt, klusu iečukstēja viņai:

—   Tūlīt pēc izrādes atnāc pie manis. Es tevi gaidīšu.

Nišuna klusēdama pamāja ar galvu un, iedevusi vecajam programmu, steidzīgiem soliem devās atpakaļ uz skatuvi, aiz kuras atradās dziedātājas ģērbtuve.

Vecais vīrs, salīcis zem harmonija smaguma, izgāja no kabarē. Labu brīdi gājis pa šaurām, tumšām ieliņām, viņš beidzot sasniedza kādu mazu, pēc izskata nabadzīgu, bet tomēr tīru, viesnīcu. Bija redzams, ka viņam stipri vien jāpiepūlas, lai uzkāptu trešajā stāvā, kur viņš mita mazā istabiņā.

Aizslēdzis durvis un pārliecinājies, ka loga aizkari aizvilkti, viņš ieslēdza gaismu un, novilcis mēteli, apsēdās krēslā.

Spilgtajā apgaismojumā viņa seja nu bija skaidri saskatāma. Šis bija tas pats cilvēks, kas kādā vientuļā Buloņas meža alejā Bobinetei bija atzinies, ka viņš nošāvis kapteini Broku, un tas pats vīrs, kas kā II noda|as aģents bija sarunājies ar leitnantu Libersaku: tas bija Vaglams.

Pēc neilga laika pie durvīm pieklauvēja.

—    Kas tur ir?

—    Es — Nišuna.

Vaglams atvēra du. is.

—   Nāc vien iekšā, mazā, — viņš laipni sacīja. — Tu kļūsti dienu no dienas skaistāka.

—   Tā? .. Vaglam, kāpēc jūs esat ieradies Šalonā? Taču ne jau tāpēc, lai man pateiktu, ka es kļūstu skaistāka? Vai kas noticis?

Viņa nosēdās uz gultas malas un sakrustoja savas slaidās kājas.

—    Nē, taču, nekas nav noticis. Tu vienmēr baiļojies, Nišuna.

—    Nu, ir jau arī diezgan bīstami — tas, ko mēs darām.

—   Tikai mu|ķiem tas ir bīstami, mīļā. Neviens cilvēks taču nenojauš, ka tu veic «pastkastes» lomu starp mani un Rubē.

—    Vai jūs atkal gribat Rubē ar manu starpniecību kaut ko nodot?

Vaglams tieši neatbildēja.

—    Es tikai gribēju tev pateikt, ka rīt šeit brauks cauri Belfors.

—    Bet rit taču nav viņa datums!

Veci šī piezīme, kā šķita, aizkaitināja.

—    Belforam nav nekādu datumu, — viņš sausi atteica. — Viņš ir pats sev kungs un ierodas, kad viņam patīk.

—   Vai viņš ir tas, kas visu šo lietu noorganizējis?

Vaglams sadusmojās.

—   Tu taču zini, Nišuna, ka es vienkārši neciešu nekādus jautā jumusi Un turklāt — arī es pats nepazīstu visus mūsu organizācijas locekļus.

Vaglams mirkli klusēja, tad jau daudz mierīgākā balsī atsāka:

—   Tātad klausies. Belfors rīt, pulksten pusdivpadsmitos dienā brauks šeit cauri. Viņš mani nepazīst, un arī nedrīkst pazīt. Tu nodosi viņam šo vēstuli. — Viņš izņēma no kabatas iegarenu, aizzīmogotu aploksni. — Tikai uzmanies! To bija grūti, ļoti grūti iegūt. Pasaki to Belforam, un pasaki arī, lai viņš pēc iespējas drīzāk nodod to tālāk.

Nišuna izlikās neredzam aploksni, ko vecis viņai sniedza.

—    Man pietiek, — viņa sacīja, — es vairs negribu. Tas ir pārāk bīstami.

Vaglams viņu pārsteigts uzlūkoja.

—   Bet, Nišuna, — viņš ļoti maigi sacīja, — vai tad tu vairs negribi būt mūsu mazā, skaistā «pastkastīte»?

—   Nē.

—   Un tu negribi nodot Belforam šo vēstuli?

—   Nē.

—    Bet kāpēc tad nē?

—   Vienkārši negribu.

—   Nu labi, Nišuna. Bet tev taču droši vien ir kāds iemesls?

Dziedātāja pacēla galvu.

—    Iemesls? Nevis viens, bet simtiem iemeslu! Kopš esmu iestājusies jusu darbā, es vairs nedzīvoju. Man tikai saka: izdari to un to; turklāt es pati vairs nezinu, kāpēc un kam. Es dzīvoju vienās bailēs — tūlīt, tūlīt mani apcietinās! . . Nē, es vienkārši vairs nespēju! Ar Vinsonu es jau visu i/beidzu — es negribu būt mīļākā cilvēkam, kuru varbūt jau rit pakārs … Ne, nē, nē! — viņa pēkšņi iekliedzās tik skaļi, ka Vaglams pat satrūkas. — Es vairs negribu! Tad es labāk jau rit pat piesakos policijā, nekā vel ilgāk turpinu šādu dzīvi!

Viņas balss skanēja tik noteikti un nelokāmi, ka Vaglams uzreiz saprata: tas nebija spiegs, kas draud ar nodevību, lai izspiestu naudas — ta varēja runāt tikai līdz nāvei nobijies un izmisis cilvēks.

Vecais nelikās pārsteigts.

Labi, bērns. Ja tu gribi zaudēt skaistos ienākumus, tā ir tava darīluna. Dari, kā zini — es negribu tevi piespiest. Tikai vienu gan es vēl Hiihetu no tevis izlūgties.

—   Nu?

Belfors rīt būs šeit. Šie papīri ir ārkārtīgi svarīgi. Izdari man vēl

pēdējo pakalpojumu un nodod tos viņam. Labi? Tad es turpmāk nekad vairs tevi neapgrūtināšu ar šādiem uzdevumiem.

Vaglams runāja laipni, gandrīz lūdzoši. Nišuna vilcinādamās pastiepa roku.

—   Labi. Bet šī ir pēdējā reize! Man pietiek.

Vaglams viņai pateicās un pavadīja to līdz durvīm. Aizslēdzis durvis un izslēdzis gaismu, viņš apgūlās.

*     * *

Nakošajā dienā ap pulksten pieciem Vaglams jautāja saimniekam viesnīca «Pie trim mēnešiem», kurā bija apmetusies Nišuna:

—   Vai Nišunas jaunkundze mājās?

—   Nē, labais cilvēk. Ko tad jūs no viņas gribat?

—    Ak, nu galu gala viņa taču nevarēja paredzēt, ka viņas novadnieks viņu apmeklēs.

Saimnieks uzmeta nevērīgu skalu vecajam vīram, kas izskatījās pēc ubaga, un atbildēja:

—   Tomēr. Nišunas jaunkundze man jau sacīja, ka šodien viņu apmeklēšot kāds vecs muzikants, un lūdza jūs pagaidīt.

—    Ak, šī labā meitene! — Vaglams aizkustinātā balsī iesaucās. — Un cik viņa ir čakla …

Ar īstu mazpilsētnieka ziņkāri viesnīcnieks apjautājās:

—   Jūs laikam labi pazīstat Nišunas jaunkundzi?

—    Vai es viņu pazīstu? — ubags iesaucās. — Es taču biju viņas skolotājs. Jums jāzina, ka es kādreiz biju īsts mākslinieks, vijoļvirtuozs … Jā, kas to būtu domājis, ka man kādreiz nāksies klejot apkārt ar šo kasti uz muguras! — viņš nopūtās, norādīdams uz harmoniju. Tad viņš jautāja:— Vai Nišuna ilgi būs prom?

—    Nē, nē. Man šķiet, ka pēc stundas ceturkšņa viņa jau būs atpakaļ. Jūs varat ieiet viņas istabā un mazliet atpūsties, — viesnīcnieks līdzjūtīgi piebilda. — Viņa dzīvo tur, gaiteņa viņā galā, pēdējās durvis pa labi.

Vaglams pateicās un gurdiem, šļūcošiem soļiem devās uz Nišunas istabu. Taču, tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, viņa izskats pēkšņi pārvērtās. Likās, ka pēkšņi bija izzudis viss viņa nogurums un vājums.

Drudžaina steiga viņš pārmeklēja galda atvilktni un skapi. Beidzot zem gultas matrača viņš atrada, ko bija meklējis.

Vecais turēja rokā divas iegarenas aploksnes. Lēni viņš izlasīja adreses.

—   A, — viņš klusu norūca, — lieta ir nopietnāka, nekā es biju do

mājis. Tā jau ir ļoti bīstama rotaļa, mana mazā Nišuna, un par to tev drīz vien nāksies dārgi samaksāt!

Uz vienas aploksnes bija rakstīts: «Belforam»; tas bija dokuments, ko viņai jau pusdienas laikā bija vajadzējis nodot. Otra vēstule bija adresēta «Bonē kungam, izmeklēšanas tiesnesim».

Vaglams domāja: «Viņa grib mūs visus pārdot. Nu, pagaidi vien, mazā Nišuna, es tevi pamatīgi pārmācīšu! Bet,» viņš turpināja, «ja es tūlīt atvēršu šo vēstuli, man varbūt vairs neatliks laika sameklēt citu aploksni un viltot uz tās Nišunas rokrakstu. Nē, labāk būšu apdomīgs un iekārtošu tā, lai varu paņemt šo vēstuli līdz rītam, kad …»

Viņš ļauni pasmaidīja un piegāja pie mazgājamā galdiņa, uz kura atradās dažādi tualetes piederumi. Paņēmis Nišunas zobu suku, viņš izvilka no kabatas mazu pudelīti, no kuras uzpilināja sukai dažus pilienus, un tad nolika to atkal atpakaļ. Pēc tam viņš izvilka no kabatas žūksnīti vēstuļu un iemeta tās galda atvilktnē.

Gaitenī atskanēja soļi. Vaglams ātri noslēpa abas aploksnes atpakaļ zem matrača un tad ar visnevainīgāko sejas izteiksmi nosēdās krēslā.

Nišuna ienāca istabā.

—    Labdien, Vaglam.

—   A, Nišuna! — Viņš izlikās, it kā būtu bijis iesnaudies. — Labdien, mazā. Tātad tu tomēr nesatiki Belforu?

—   Kā jūs to zināt?

—   Es nupat nācu no kāda, kas ar viņu runājis.

Nišuna novērsās.

—   Jā, man šķita, ka man kāds seko, un es biju spiesta griezties atpakaļ.

—   Labi, labi. Tas nekas. Dod man to vēstuli atpakaļ.

Nišuna mirkli vilcinājās, tad iesmējās:

—   Iedomājieties — es aiz bailēm to noslēpu zem gultas matrača. Redzat…

Viņa pasniedza Vaglamam aploksni ar uzrakstu «Belforam». Otro, izmeklēšanas tiesnesim adresēto vēstuli, dziedātāja atstāja zem matrača.

—   Paldies, mazā. — Vaglams vienaldzīgi iebāza aploksni kabatā un piecēlās. — Tā, un nu man jāiet.

Viņš atvadijās, apsolījis Nišunai, ka nekad vairs viņu neapgrūtinās .11 nepatīkamajiem uzdevumiem.

Kad viņš bija aizgājis, jaunā sieviete sāka izģērbties. Izkāpusi no nnnas, viņa tāpat kaila ieskrēja atpakaļ istabā, lai paņemtu ķemmi un /,obu suku …

Vaglams tai brīdī gāja pāri Šalonas galvenajam laukumam un dotu.ija: «Tavs liktenis, Nišuna, būs par biedinājumu tiem, kam patīk i.ilvstīt vēstules izmeklēšanas tiesnešiem!»

Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka vēl jādabū rokā Nišunas vēstule, pašam neradoties viesnīcā.

Garāmgājēji līdzjūtīgi noskatījās paka| vecajam, nabadzīgajam vīram, kuru smagā dzīves nasta bija tā saliekusi …

7 KRUSTMĀTE PALMĪRA

Šalonas viesnīcas «Pie trim mēnešiem» saimnieks pagrabā sveces gaismā pildīja vīnu no mucas pudelēs. Pēkšņi viņš izdzirda augšā kādu balsi:

—   Ei, viesnīcniek! Vai tad Luī tēvs miris, ka nemaz neatsaucas?

Saimnieks uzkāpa augšā.

—   Te es esmu. Ko vajag?

Viņa priekšā stāvēja pusmūža sieviete ar rupju, stipri krāsotu seju un prāvu vēderu, kas priekšā neglīti sacēla augšup viņas zaļo svārku malu. Plecos sievai bija uzmests melns lakats. Viņai līdzās zemē bija nolikts liels grozs ar dārzeņiem.

—    Ak, Luī tēvs, jūs nu gan dzīvojat tālu! — viņa elsa. — Man kājas skrienot kļuvušas par dažiem metriem īsākas. — Viņa pati nosmējās par savu joku. — Un kur tad mana mazā meitenīte?

—    Kas tad jūs īsti esat? — viesnīcnieks diezgan rupji jautaja. — Es jūs nepazīstu.

—   Protams, ka jūs mani nepazīstat un neesat mani redzējis. Bet par mani dzirdējis jūs jau gan laikam būsiet: es esmu krustmāte Palmīra.

—    Krustmāte Palmīra? — Viesnīcnieks velti piepūlē ja atmiņu.

—    Nu jā taču. Es esmu Nišunas krustmāte. Viņa taču droši vien jums par mani ir stāstījusi? Ak, es taisni dievinu šo bērnu!..

Viesnīcnieks nekad vēl nebija dzirdējis no Nišunas Palmīras vārdu; taču viņš negribēja kļūt nepieklājīgs.

—    Patiesi, — viņš nomurminaja, — nu es atceros.

—    Nu, redzat! Es taču pati uzaudzināju šo bērniņu! Četrpadsmit gadu vecuma viņa jau pazaudēja savus vecākus. Ko lai dara, ka viņa kļuvusi kokote, tapat kā es un visas sievietes mūsu ģimenē — tas mums jau iedzimts . .. Bet nu sakiet gan, kur ir Nišunas istaba, lai varu drīzāk viņu apskaut!

—    Pašā gaiteņa galā. Bet šai laikā viņa vēl guļ, un es nedrīkstu viņu modināt.

—    Mani ieraugot, viņa uzreiz izlēks no gultas. Redziet šos skaistos dārzeņus — 10s es atnesu viņai. — Un sieva sāka pilnā balsī saukt, kā to mēdz darīt dārzeņu tirgotājas Parīzes priekšpilsētas ielās: «Skaisti dārzeņi, manas damas! Skaisti, svaigi dārzeņi! Divdesmit sū saišķi, tikai divdesmit sū!»

—   Nu, — saimnieks ieteicās, — pat ja viņa būtu gulējusi, tad nu jūs katrā ziņā esat viņu pamodinājusi.

Viņš aizveda krustmāti Palmlru pie Nišunas istabas durvīm. Taču uz ska|ajiem klauvējieniem neviens istabā neatsaucās.

Viesnīcnieks sāka uztraukties. Nesaņēmis nekādās atbildes, viņš atvēra durvis un iegaja istabā. Istabas vidū viņš pēkšņi palika stāvām.

—    Kas ir? Vai neviena nav? — krustmāte, kas atradās viņam aiz muguras, jautāja.

Viesnīcnieks bija nobālis. Viņš trīcoša balsī murmināja:

—    Mans Dievs, tas taču …

Sniegbaltu seju un cieši aizvērtam acīm Nišuna gulēja savā gultā bez dzīvības.

Viesnīcnieks piegāja viņai klāt un satvēra Nišunas roku — tā bija salta kā ledus.

Ska(i raudadama un vaimanādama, krustmāte atkrita uz dīvāna. Viņa lauzīja rokas un plosījās, un viesnīcniekam bija grūti nolūkoties viņas lielajās bēdās.

Taču tad saimniekam iekrita prātā, ka tūlīt jāizsauc policija.

—   Nekliedziet taču tā! — viņš sacīja. — Apsēdieties tur kaktiņā un nekustieties. Es atsaukšu policiju. Tikai neaiztieciet šeit neko!

Tiklīdz viņš bija izgājis no istabas, krustmāte Palmira pietrūkās kājās un, pieskrējusi pie galda, sāka rakņāties atvilktnē. Viņas sejā skaidri bija lasāms pārsteigums, kad viņa no atvilktnes izvilka žūksni vēstuļu un aizbāza tās sev aiz blūzes.

Saimnieks atgriezās ar kādu policistu, kas palika pie durvīm stāvam. Pēc desmit minūtēm ieradās komisārs.

Viņš gribēja vispirms nopratināt viesnīcnieku, taču izrādījās, ka krustmātes Palmīras klātbūtnē tas bija pilnīgi neiespējami. Viņa raudāja un vaimanāja bez mitas.

—   Pagaidām izejiet ārā, mīļā kundze, — komisārs sacīja. — Es jūs nopratināšu vēlāk, kad būsiet mazliet nomierinājusies.

—   Bet kurp tad lai es eju? Kurp? — sieviete kliedza.

—   Kurp vēlaties — manis dēļ, kaut pie velna! — komisārs nervozi it tc irta.

Krustmāte Palmīra saslējās ar troni zaudējušas karalienes cieņu.

—   Izglītots cilvēks, un tā izturas pret dāmu! — viņa aizskarta sai ija. — Bet tādi jau ir visi komisāri — rupji un slikti audzināti. Nu, labi, es eju.

Durvīs viņa vēlreiz pagriezās atpakaļ.

Iešu, nopirkšu šim nabaga bērnam puķes. Bez manis jau neviens l'iir to neiedomāsies.

Acīmredzot Šalonā puķu tirgotavas bija ļoti retas, vai ari krustmāte Palmīra tās neredzēja, jo viņa steidzīgiem so|iem devās cauri visai pilsētai tieši uz dzelzceļa staciju. Izgājusi cauri uzgaidāmai zālei, viņa pie barjeras uzrādīja biļeti atpakaļbraucienam, un nonāca uz perona tieši tai brīdī, kad vagona pavadonis sauca:

—    Uz Parīzi — iekāpt!

Krustmāte Palmīra iekāpa otrās klases dāmu nodaļā, un vilciens sāka kustēties. Šatotjeri stacijā kupējā ienāca biļešu kontrolieris.

—   Atvainojiet, kungs, — viņš sacīja, modinādams kādu pasažieri, resnu vīrieti ar gludi skutu seju un paretiem matiem, — jūs esat iekāpis dāmu nodaļā.

Pasažieris pietrūkās kājās un sāka berzēt acis. Ar tuvredzīgiem raksturīgu žestu viņš izrāva no kabatas zelta pensneju un paskatījās caur to uz kontrolieri.

—   O, piedodiet, — viņš nomurmināja, — es to nemaz neievēroju.

Paņēmis no sola savu aizsaini, kas bija ietīts melnā lakatā, viņš tūlīt

pārgāja uz citu vagonu.

Pēc stundas, ar nelielu nokavēšanos vilciens sasniedza Parīzi. Pasažieris ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit un četrdesmit minūtes. Tātad viņš vēl varēja pagūt laikā.

Ielēcis pirmajā taksometrā, kas pagadījās ceļā, viņš uzsauca šoferim:

—    Uz kara ministriju Svētā Dc-ninika ielā. Bet ātri!

*     # *

Živs sēdēja II nodaļas komandanta Dimulēna kabinetā, kad ftir ienāca arī pulkvedis Ofermāns. Viņa acis mirdzēja priecīgā satraukumā.

—   A, inspektors Živs! — viņš iesaucās. — Es gan necerēju jūs šeit satikt; bet ja jau nu tas noticis, tad pastāstīšu jums kādu jaunu ziņu, par kuru jūs man teiksiet paldies.

Živs uz viņu jautājoši paskatījās.

—   Vienā ziņā jums bijusi taisnība — Brokam patiešām ir bijusi mīļākā. Tikai tā nekādā ziņā nav bijusi sieviete no labākajām aprindām, kā jūs to apgalvojāt… O, nē, — gluži pretēji!

—   Vai jūs varētu man pateikt, kas tad tā bijusi?

—   Protams, mīļais inspektor. Šī noslēpumainā mīļākā ir kāda dziedātāja no Šalonas priekšpilsētas kabarē.

—    Vai jums ir pierādījumi?

Ofermāns parādīja inspektoram žūksnīti vēstuļu.

—   Te ir vēstules, kuras Broks rakstījis savai mīļākajai. Viens no maniem darbiniekiem vēl tikai pirms stundas tās atradis viņas dzīvoklī.

—   Dīvaini, — Živs nomurmināja, — ārkārtīgi dīvaini! Un kā šo dziedātāju sauc?

—   Nišuna.

—    Bet Šis vārds ne reizi nav minēts vēstulēs.

—   Tajās nav minēts ari neviens cits vārds, un man šķiet, ka vieta, kur šis vēstules atrastas, jau ir pietiekošs pierādījums.

—   Vai vēstules visas bija bez aploksnēm?

—   Jā, — pulkvedis nepacietīgi attrauca, — bet tam taču nav nekādas nozīmes!

Zivs purināja galvu.

—    Ļoti divaini! — viņš klusu atkārtoja. — Cerams, ka jūsu darbinieks arī runājis ar to sievieti?

Pulkvedis sakrustoja rokas.

—    Inspektora kungs, — viņš ironiski sacīja, — jūs mani arvien vairāk pārsteidzat. Nē, mans darbinieks nav runājis ar šo personu, jo, kad viņš pie tās ieradies, meitene jau bijusi mirusi.

—   Mirusi?

—   Jā gan.

Živs bija mazliet izsists no sliedēm, taču papūlējās to noslēpt. Viņš taču pats bija Ofermanam apgalvojis, ka Broka mīļākā bijusi Vilhelmīne fon Narvobeka jaunkundze, bet nu izrādījās, ka tā bijusi kaut kāda kabarē dziedātāja! Te kaut kas nebija kārtībā. Živs apņēmās katrā ziņa ievākt tuvākas ziņas šai lietā. Bet kur īsti lai meklē sarežģīto pavedienu galus, kas novestu pie skaidrības? ..

Viņa pārdomas pārtrauca pulkveža Ofermāna ironiskā balss:

—    Man šķiet, ir pēdējais laiks iet brokastīs, inspektora kungs. Bet pirms mēs šķiramies, atļaujiet man dot jums padomu. Ja jums savā darbā atkal kādreiz nāksies saskarties ar spiegošanas gadījumu, tad mierīgi atstājiet šo lietu mūsu nodaļai. Šim nolūkam esam mēs. Jus labāk nodarbojieties ar savām parastajām slepkavībām, un ja jums vēl atliek brīvs laiks — meklējiet savu noslēpumaino Fantomasu. Tiešām — es jums nopietni iesaku — meklējiet Fantomasu!

Živs dusmās vīstīja dūres, taču viņa sejā saglabājās vienaldzība.

8 FANTOMASA MASKA

Fandors stāvēja pie loga, aiz aizkariem, un šķita -Vērojam garāmgājējus.

Bija pulksten septiņi vakarā. Biezā migla, kas, krēslai uznākot, bija nolaidusies pār Parīzi, jau bija izklīdusi.

Fandora seja bija mierīga, taču nervozās kustības, ar kādām viņš aizdedza vienu cigareti pēc otras, lai pēc brītiņa to pusizsmeķētu atkal nomestu, liecināja par viņa satraukumu.

«Tas tiešām būtu muļķīgi,» viņš domāja, «sabojāt visu vēl pēdēja acumirklī, kad sekmes jau šķiet tik tuvu!»

Uzmanīgi viņš vēroja garāmgājējus. Vai viņš būtu maldījies? Bet nē: šis, augstākais piecpadsmit gadus vecais zēns, kas viņam bija sekojis metro vagonā un pēc tam tramvajā, un kuru Fandors vēlāk atkal bija pamanījis Konkordijas laukumā — tas droši vien nebija tikai nejauši viņam pagadījies ceļā!

Fandors palūkojās pulkstenī: pusastoņi.

Varbūt II nodaļa izdara apcietināšanas arī pēc saulrieta? Varbūt gan … Ak, nu jau redzēs!

Viņš kļuva ik brīdi nervozāks un jau desmito reizi jauta ja sev, vai

II  nodaļa tiešām būtu ko nojautusi par viņa nodomu uzņemties kapraļa Vinsona lomu, un nu uzsūtījusi viņam savus novērotājus.

Varbūt viņu novēro tikai tāpēc, lai tādējādi izsekotu Vinsonu? Fandors zināja, cik priekšzīmīgi ir organizēta ģenerālštāba spiegošanas nodaļa. Ja tikai viņi gribētu dabūt Fandoru rokā, tad jau divdesmit četru stundu laikā viņš būs apcietināts kā Vinsona līdzzinātājs un slēpējs. Ik mirkli varēja ierasties kāds II nodaļas virsnieks, lai pieprasītu no žurnālista kaprāļa Vinsona pareizo adresi.

Ja viņi jautātu tikai to, tad jau vēl būtu labi — viņš vienkārši varētu pateikt, ka neko nezina. Bet j tie gribētu viņu ņemt līdzi — nu, tas jau būtu daudz ļaunak. Pa to laiku spiegi kuriem viņš jau bija uz pēdām, pagūtu iznīcināt visus pret viņiem vērstos pierādījumus …

Pēkšņi Fandoram kaut kas iekrita prātā. Aizvēris logu, viņš piegāja pie telefona un pieprasīja kādu savienojumu.

«Es taču esmu nelabojams ēzelis,» viņš domāja. «Vispirms taču man vajadzēja griezties pie Živa un viņam visu izstāstīt. Ja mani tomēr apcietinās, tad taču neviens par mani neparūpēsies tik enerģiski kā viņš.»

Klausulē atskanēja Živa sulaiņa balss: inspektors vēl nebija pārnācis.

Fandoram nācās aprobežoties ar atgādinājumu sulainim:

—    Pasakiet Živa kungam, ka es nevaru atstāt savu dzīvokli. Lai viņš tūlīt, tiklīdz būs pārnācis mājās, atnak pie manis. Bet noteikti!

Fandors zināja, ka ar to pilnīgi pietiks — viņš varēja akli paļauties uz savu draugu: tiklīdz Živs pārnāks mājās, viņa pirmais ceļš neapšaubāmi būs uz Fandora dzīvokli.

*     * *

«Pulkstens desmit. Pie velna! Ja es nepasteigšos, tad vēl nokavēšu vilcienu.»

Fandors sava darbistabā pārģērbās kaprāļa Vinsona formas tērpā. Tad viņš uzmanīgi aplūkoja sevi spogulī.

«Nevarētu teikt, ka es izskatos elegants. Bet tas nekas — man taču nebūs jāspēlē kinofilmā.»

Sai brīdī ieskanējās durvju zvans.

«Kaut velns visus parautu! Kas gan mani šai laikā varētu meklēt?»

Fandors nekustējās. Pēc brīža atkal atskanēja zvans pie durvīm. Tad atkal un atkal.

«Kaut nelabais parautu šo durvju sardzi! Droši vien viņa atkal grib man pateikt kaut ko pilnīgi nevajadzīgu.»

Zvans ieskanējās vēl skaļāk un griezīgāk.

«Tas laikam labu galu neņems,» Fandors īgni domāja. Viņš klusi piezagās durvīm un piespieda aci atslēgas caurumam, bet tūlīt lādēdamies atlēca atpaka|.

«Tā, te nu ir!» viņš nodomāja. «Šis vīrs tur arā ir II nodaļas aģents šo te es pazīstu pēc izskata. Manas izredzes šo nakti pavadīt cietumā strauji aug.»

Pieliecies vēlreiz pie atslēgas cauruma, Fandors redzēja, ka svešais izņem no kabatas atslēgu saišķi un sāk ap to rīkoties.

«Ideju, ideju — veselu karaļvalsti par vienu vienīgu ideju!»

Fandors iedrāzās darbistabā un aizslēdza durvis tieši tai mirklī, kad svešais jau vēra ārdurvis. Ienācējs vēl redzēja Fandora formas svārkos tērpto muguru pazūdam aiz durvīm.

—    Stāt! Tas taču ir bērnišķīgi! Man ir atslēgas no visām šā dzīvokļa durvīm.

Kad aģents iegāja darbistabā, tā bija ļukša. Arī ēdamistabā neviena nebija. Citu pēc citas viņš vēra aizslēgtās durvis, taču Fandors nebija atrodams.

—   Klausieties, — viņš iesaucās, — tas taču ir muļķīgi! Reiz es jūs tikpat noķeršu.

Bet Fandors šai acumirklī atvēra mazās ģērbtuves otrās durvis, kas veda tieši priekšistaba, kā bulta izšāvās kāpņu telpa un ar troksni aizcirta ārdurvis.

Kāpņu telpa Fandors uz mirkli apstājas. Viņš bija pārliecināts, ka aģents tūlīt viņam sekos, un zināja, ka uz ielas viņš to viegli noķertu ar Kajēju palīdzību. Tāpēc Fandors klusi uzlavījās trešajā stāvā. Nākošajā -mirklī ari aģents izskrēja no dzīvokļa un lieliem lecieniem metās lejup pa kāpnēm.

Taču pēkšņi viņš apstājās. No lejas atskanēja kāda cilvēka soļi, kurš mierīgi kāpa augšup.

Acīmredzot arī aģents negribēja, ka viņu kāds redz, jo nu ari viņš ili vas atpakaļ.

«Tā jau mēs varam dzenāt cits citu līdz pat jumtam,» Fandors nodoimlja.

Te viņam iešāvās prātā kāda doma, un viņš sāka smagiem soļiem kāpt Itfjup.

Lai izvairītos no satikšanās, aģentam nekas cits neatlika, kā atgriezties Fandora dzīvoklī. Viņš aizcirta aiz sevis durvis.

Tagad kāpņu laukumiņā paradījās arī tas cilvēks, kura soļi vispirms bija nobiedējuši aģentu. Viņš piezvanīja pie Fandora dzīvokļa durvīm.

—           A, tas esi tu, mans draugs! — Fandors ironiski nomurmināja.

—    Mazliet par vēlu! Un neviens jau tev neatvērs. Bet tev pašam ir ari atslēga; ej vien iekša — tur tu atradīsi interesantu sabiedrību.

Apmeklētājs patiešām izņēma no kabatas atslēgu un atvēra durvis. Ceļš nu bija brīvs.

Fandors noskrēja lejā un, pamājis tuvākajam taksometram, uzsauca šoferim:

—    Dabūsiet labu dzeramnaudu, ja brauksiet labi ātri, citādi es nokavēšu vilcienu. Uz staciju!

*     * *

Aģents, kas tagad atkal atradās Fandora dzīvoklī, dzirdēja durvju zvanu; taču viņš pat nepakustējās, cerēdams, ka apmeklētājs atkal aizies.

Tomēr notika citādi.

Aģents dzirdēja, kā tika atslēgtas durvis. Mirkli vēlāk kāds ienāca tumšajā darbistabā, kuru apgaismoja tikai ielas spuldzes atspīdums, un piegāja pie loga.

«Droši vien kads reportiera draugs, kas viņu grib sagaidīt,» aģents nosprieda.

Pagāja dažas minūtes.

Vēlāk ienākušais cilvēks atgāja no loga, novilka mēteli, noņēma platmali un to visu nometa uz krēsla. Tad viņš izņēma no etvijas cigareti. Nevarēdams tumsā atrast sērkociņus, viņš piegāja pie elektrības slēdža un ieslēdza gaismu.

Abi vīrieši stāvēja viens otram pretī.

Aģents ātri jautāja:

—   Jūs gaidāt Fandora kungu?

—   Jā gan. Jūs, bez šaubām, arī?

—    Protams. Tikai man liekas, ka mums būs ilgi jagaida. Es nupat ar viņu runāju un neticu, ka viņš tik drīz atgriezīsies.

—   Ak, — otrais atbildēja, — par to nekas, man laika diezgan.

Runādams viņš uzmanīgi vēroja aģentu. Garā bārda un smieklīga

platmale — šo cilvēku viņam taču katrā ziņā vajadzēja pazīt. Ārkārtīgi laipni viņš sacīja:

—   Tā kā mums nu būs kopā jāgaida — atļaujiet stādīties priekšā: Živs, kriminālpolicijas inspektors.

—   Tad jau mēs esam gandrīz vai kolēģi: es esmu spiegošanas uzraudzības nodaļas aģents Vaglams.

Mazliet neveikli viņš sniedza Živam roku.

Šķita, ka inspektors šo brīdi bija gaidījis. Satvēris Vaglama roku, viņš brīdi to paturēja, kamēr galvā viņam zibenīgi šaudījās domas: «Kas gan II nodaļas aģentam meklējams Fandora dzīvoklī? Un kāpēc šis puisis ir pārģērbies? Bez šaubām, viņa bārda un uzacis ir neīstas.»

Straujā kustībā Živs mēģināja pievilkt aģentu sev klāt, lai viņam norautu lieko bardu. Tomēr vīrietis ar neticamu spēku izrāvās, pieskrēja pie elektrības slēdža, un izslēdzis gaismu, nozuda.

Tas viss notika pāris sekunžu laikā.

Kad Živs noskrēja lejā, iela jau bija tukša. Vaglams bija nozudis. Inspektors atgriezās Fandora dzīvoklī.

Ieslēdzis darbistabā gaismu, Živs pēkšņi pamanīja uz grīdas lielu, melnā lakatā ietītu aizsaini.

—   Lai velns mani parauj, ja tas nav Vaglama slavenais harmonijs! — Živs murmināja.

Viņš pacēla instrumentu un, atbrīvojis to no iesaiņojuma, mēģināja no tā izvilināt dažas skaņas. Tomēr harmonijs nedarbojās.

«Te kaut kas nav kārtībā,» Živs nosprieda. «Un kāpēc gan Vaglams būtu ņēmis līdzi harmoniju, apmeklējot Fandoru?»

Izņēmis no kabatas nazi, Živs pārgrieza harmonija plēšas. No turienes izkrita kāds drēbju gabals un vēl kaut kas melns. Živs pacēla zemē nokritušos priekšmetus un tos vērīgi aplūkoja. Pēc tam viņš, saraucis pieri, atslīga tuvākajā krēslā.

Tas, ko viņš turēja roka, bija gara, melna maska, kādas mēdza lietot itāliešu bandīti, un melns, no mīksta auduma pagatavots apmetnis ar kapuci.

Tikai viens valkāja šādu masku.

—   Fantomass! — Živs klusu noteica. — Mans Dievs, nupat Fantomass stāvēja manā priekšā. Nu viņš nekad vairs neizmantos Vaglama masku, jo zina, ka esmu viņu tajā pazinis. Bet kādā izskatā viņš turpmāk parādīsies? ..

Živs visu nakti palika Fandora dzīvoklī, gaidīdams žurnālistu atgriežamies. Taču Fandors nepārnāca.

*     * *

Katrā stacijā no vilciena izkāpa pulciņš kareivju, kas pēc atvaļinājuma atgriezās savās daļās. Vagoni bija tik pārpildīti, ka Fandoram ceļa lielākā daļa bija jānostāv kājās. Beidzot atbrīvojās kāda vieta, un viņš ar atvieglojuma nopūtu nosēdās cietajā koka solā. Fandors ar skaudību domāja par Vinsonu, kas tagad viņa vietā atpūtās guļamvagona mīkstajos spilvenos.

«Patiesi, mīļais,» Fandors sacīja pats sev, «godīgums ir gandrīz tas pats, kas bezgaumība.»

Lietus grabināja vagona rūtis. Lēnām ausa drūms rits.

«Vinsons nu jau laikam ir garām Lionai,» Fandors risināja domu pavedienu. «Droši vien viņš brauks uz Itāliju, no kurienes bez grūtībām var nokļūt tālāk . .. Tomēr interesanti, kā es pratīšu iekārtoties jaunajā garnizonā? Jā, žurnālistam jāmācās izbaudīt visu.»

Fandors cerēja, ka viņam nenāksies piedzīvot sevišķas grūtības. Jaunajā dienesta vietā Vinsonu vēl neviens nebija redzējis, un kaprālis bija sīki informējis savu aizvietotāju, kā tam katrā gadījumā vajadzētu izturēties.

Vispirms Fandors bija gribējis tūlīt pēc ierašanās Vintimiljā Živam nosūtīt telegrammu. Taču tagad, pēc bēgšanas no II nodaļas aģenta, viņš šo nodomu atmeta, jo bija pārliecināts, ka II nodaļa tagad vērīgi sekos ikvienam iedomātā kaprāļa Vinsona solim. Turklāt Živs droši vien būs ap jauta jies guļamvagonu sabiedrībā un dabūjis zināt, ka Fandors 23. novembrī licis rezervēt sev vietu braucienam uz Rivjēru. Tātad pagaidām viss bija vislabākajā kārtībā.

Vilciens sasniedza Vintimilju. Fandors stacijā izdzēra tasi kafijas un tad nesteigdamies devās ceļā.

Kāds policists parādīja viņam 250. pulka kazarmas, kur Fandors bez pūlēm atrada savu daļu. Noguris pēc neērtā brauciena, viņš tūlīt likās gulēt.

9 VILHELMlNE

Ap pusdienas laiku lietus bija rimies. Nu virs Parīzes pletās bieza migla.

Kāds netīrs un noskrandis tips sekoja jaunam, elegantam kungam, kas lēnām soļoja lejup pa Solferino ielu.

—   Hallo, kungs!

Jaunais vīrietis nelikās dzirdam. Tad klaidonis ātriem soļiem viņu panāca un sacīja:

—   Nu paklausieties, Anrī kungs!

Elegantais kungs nepacietīgi pagrieza galvu. Viņam līdzās soļoja Vaglams.

Leitnanta balss dusmās trīcēja, kad viņš sacija:

—    Es ieturēšu tūkstoš franku no jūsu algas — tad jūs zināsiet, kā jāuzvedas. Vai jūs esat prātu zaudējis, ka uzrunājat mani šeit, ielas vidū?

Libersaks bija nikns uz aģentu, kas viņu bija iztraucējis no domām par Vilhelmīni fon Narvobeku, kuru viņš mīlēja un cerēja visā drīzumā apprecēt.

—   Bet man ar jums jārunā, — Vaglams sacīja, iedams viņam līdzās.

—   Labi. Rīt.

—   Nē, tūlīt. Lieta ir ļoti steidzama.

—    Kas tad jums noticis? — Libersaks uz mirkli apstājās. — Jūsu balsi Šodien nemaz nevar pazīt.

—    Ak, saaukstēšanās … Ja valdība man neizmaksās pensiju, es beigšu savu mūžu slimnīcā. — Viņš nokāsējās, pēc tam piebilda, norādīdams uz mazām kāpnēm, kas veda lejup uz Sēnas krastu: — Nokāpsim lejā— tur neviens mūs netraucēs.

Virsnieks pagriezās uz kāpņu pusi. Vecais viņam sekoja.

Ja kāds šai acumirklī būtu pavērojis Vaglamu, tad tas būtu pārsteigts par vecā vīra citkārt nespodrā, klejojošā skata skaidro un saprātīgo izteiksmi. Uzmanīgam vērotājam būtu pamanāmas ari dažas citas pārvērtības vecā ubaga kustībās un gaitā. Taču leitnants nepievērsa savam pavadonim ne mazākās vērības, jo viņam nevarēja ienākt prātā, ka cilvēks, kuru viņš uzskatīja par Vaglamu, īstenībā bija inspektors Živs.

Pēc vakardienas notikuma Živs bija nācis pie slēdziena, ka Fantomass turpmāk vairs neiedrošināsies tēlot Vaglamu. Tā kā inspektors pārģērbšanās mākslā bija īsts meistars, viņš bez kādām pūlēm pārģērbās par Vaglamu, lai tādā veidā stātos sakaros ar leitnantu Libersaku, kas acīmredzot ļoti uzticējās savam aģentam. Živs cerēja, ka gadījums varbūt viņam palīdzēs atrisināt problēmu, kas viņu patlaban nodarbināja. Raizes viņam sagādāja vienīgi balss atdarināšana, tāpēc viņš nolēma izlikties aizsmacis. Un nu, sekodams Libersakam, inspektors bija ar sevi ļoti apmierināts.

Kad viņi bija nokāpuši lejā, leitnants jautāja:

—   Un V. lieta?

—    V. lieta? — Živs pārsteigts atkārtoja. — A . .. nu, tāpat vien, pagaidām nekā jauna.

Pats to nenojauzdams, virsnieks nāca viņam palīgā.

—   Mūsu kaprālis šodien ieradies Vintimiljā.

Nu Živs saprata: runa bija par Vinsonu.

Leitnants turpināja izprašņāt:

—   Vai jums ir kādas jaunas ziņas?

—   Vēl nekādu.

—   Vai domājat braukt uz V. jauno dienesta vietu?

—    Varbūt, — Živs uz labu laimi atbildēja.

—    Un dokuments?

—   Hm … — Živs norūca. Lieta varēja kļūt bīstama. Viens vienīgs m-apdomīgs vārds visu varēja sabojāt.

Par laimi leitnantu patlaban nodarbināja viena vienīga doma — par pazudušo dokumentu, un viņš nopietni turpināja:

—   Es ceru, ka jūs pieliekat visas pūles, lai to atrastu? Šī lieta acumirklī ir pati svarīgākā.

Živs atbildēja ar nenoteiktu žestu, ko varēja saprast pēc patikas.

Bridi klusējis, Libersaks atsāka:

—    Jums taču pašam tas ir svarīgi, lai pēc iespējas drīzāk saņemtu solītos simt piecdesmit frankus.

—    Protams, — Živs apliecināja, — atskaitot tūkstoš franku lielo atvilkumu.

Leitnants pasmaidīja.

—    Nu, par to runāsim vēlāk. — Kopš kapteiņa Broka mīļākās nāves daudz kas noticis …

—   Vai tad viņa mirusi? Nabaga meitene!

Libersaks pārsteigts uzlūkoja ubagu.

—    Sakiet, Vaglam, vai jūs jau esat galīgi prātu zaudējis? Vai tad jūs nekā nezināt par dziedātājās Nišunas noslepkavošanu Salonā?

Živs saprata, ka arī Libersaks ir pārliecināts, ka Nišuna bijusi Broka mīļākā.

—   Zinu gan, — viņš norūca, — tikai es neteikšu.

—    Ko neteiksiet? Kāpēc? Bet es jums pavēlu runāt!

—   Labi, ja jūs vēlaties… Es neticu, ka Nišuna bijusi kapteiņa Broka mīļākā.

Leitnants iesmējās.

—    Bet, Vaglam, ko jūs tur muldat? Jūs taču zināt, ka pie viņas atrastas kapteiņa vēstules. Un turklāt, jūs pats taču esat pēdējais, kas šo sievieti redzējis dzīvu.

—   Es? Nekādā ziņā!

—   Viesnīcnieks jūs redzējis.

Inspektoram šī saruna pavēra pilnīgi jaunas izredzes. Libersaks aiztaupīja viņam atbildi, jautādams:

—   Kā jums šķ 'kas būtu varējis Nišunu nogalināt?

Živs to gan nojauta, taču nedrīkstēja atklāt. Tāpēc viņš atteica:

—    Esmu gandrīz pārliecināts, ka tas ir noslēpumainās krustmātes Palmīras daros.

Libersaks skaļi iesmējās.

—    Lieliski! Vaglam, ar jums šodien nemaz nav iespējams runāt. Jums es varu pateikt patiesību — krustmāte Palinīra bija viens no maniem kolēģiem no II nodaļas.

Tas bija tiesa. Smieklīgās krustmātes Palmīras lomu lieliski bija notēlojis kapteinis Lorejs.

Živs bija ļoti apmierinats. Tagad viņš droši zināja to, ko līdz šim bija tikai nojautis.

—   Tātad jūs, Vaglam, domājāt, ka Nišuna nav bijusi kapteiņa Broka mīļākā. Bet sakiet, kur tad lai meklē šo noslēpumaino dāmu?

Živs pasmaidīja.

—   Es ieteiktu viņu pameklēt barona Narvobeka pili.

Leitnants satrūkās.

—   Esiet apdomigaks savos vārdos, Vaglam. Vai tiešām jus domājāt, ka tā varētu būt Bobinete?

—   Nē.

—   Bet kas tad?

—   Vilhelmīne fon Narvobeka.

Tai pašā acumirklī viņš saņēma tik stipru kājas spērienu, ka pakrita.

Tomēr Živs savaldījās. Viņš vaidēdams piecēlās un nosēdās uz kāpnēm. Leitnants likās viņu pilnīgi aizmirsis. Uztraukts viņš staigāja turp un atpakaļ, pusbalsī murminādams:

—   Neķītrais tēviņš… neķītrie cilvēki… visu tie aptraipa savām netīrajām rokām … Vilhelmīne būtu … kādas nejēdzīgas aizdomas!

Živs nepalaida garām neviena vārda no šā satrauktā monologa. Viņš nebija zinājis, ka Libersaks mīl Vilhelmīni.

—   Anrī kungs … viņš klusu ieteicās.

—    Klusējiet! — leitnants viņam uzkliedza. — Jūs mani padarīsiet ārprātīgu!

—    Bet, Anrī kungs, es taču teicu tikai to, ko mana sirdsapziņa …

—   Jūsu sirdsapziņa! — virsnieks viņu nicīgi pārtrauca. — Kopš kura laika tad jums ir sirdsapziņa?

Viņš pienāca tuvāk.

—    Vai jums ir kāds pierādījums jūsu apgalvojumam?

—   Varbūt.

—   Dodiet to man!

—    Nē, tiešu pierādījumu man vēl nav, ir tikai nojauta, stingra pārliecība, — Živs atzinās.

Libersaka sašutums slēpa dziļas bailes. Viņš zināja, ka šis aģents, kas bija daudz pārāks par citiem, nekad nemēdza svaidīties tukšiem vārdiem.

—   Klausieties, — viņš sacīja, — mēs nevaram ilgāk šeit palikt. Satiksimies rīt parastajā vietā.

—   Labi.

Živs domīgi noskatījās pakaļ leitnantam, kas steidzīgi aizgāja.

—    Parastajā vietā … viņš atkārtoja. — Bet vai tad es maz zinu, kur ir šī vieta?

Viņš pasmaidīja, domādams par leitnanta sašutumu, kad tas uzzinās, ka ticis pievilts. Tad Živs lēnām, domās nogrimis, sāka kāpt pa kāpnēm augšup.

*     * *

—   O, kāds pārsteigums!

Vilhelmīne apstājās un uzsmaidīja jaunajam virsniekam. Libersaks samulsa un pietvīka.

—   Jā, kāda brīnišķa sagadīšanās!.. — viņš nomurmināja.

Tad viņš laipni sasveicinājās ar Bobineti, kas pavadīja jauno sievied.

—    Bet ko jūs šeit darāt? — Vilhelmīne jautāja, kad leitnants viņai blakus devās hipodroma virziena.

—    Es? .. Es … man te bija jāapmeklē kāds cilvēks … tepat, gluži tuvu … Un kurp jūs ejat, ja drīkstu jautāt?

Jaunā sieviete pamāja uz Monparnasa kapsētas pusi.

—   Eju apmeklēt mīļos mirušos.

—   Vai drīkstu jūs pavadīt?

Vilhelmīne pakratīja galvu.

—    Nē. .. lūdzu, nē. Kapsētā es gribu būt viena. Pat Bobineti es neņemu līdzi — viņa gaidīs mani pie vārtiem.

Kā likās, Libersaku šī atbilde neapmierināja. Viņš klusu sacīja:

—    Nenosodiet mani, Vilhelmīne, man jums kaut kas jāsaka. Mūsu satikšanās šodien nav nejaušība, jo es jau visu ceļu jums sekoju. Jau vairākas dienas es esmu nervozs, satraukts … greizsirdīgs. Jā, greizsirdīgs. Es zinu, ka man nav nekāda iemesla greizsirdībai; tomēr es jūtu, ka mūs kaut kas šķir, ka jūs nemīlat mani tā, kā es jūs mīlu.

—   Nesaprotu …

—    Vilhelmīne, jūs teicāt, ka ejat apmeklēt mīļos mirušos… Jūs ejat apmeklēt Broka kapu, vai ne tā?

—    Un ja ari tā būtu? — jaunās sievietes balss kļuva salta. — Broks taču bija tuvs mūsu ģimenes draugs.

—   Tātad jūs tomēr esat viņu mīlējusi.

Viņa balsī izskanēja tik dziļš izmisums, ka Vilhelmīnei kļuva leitnanta žēl, un viņa sacīja:

—    Ja jūs arī agrāk būtu man sekojis, tad zinātu, ka es šo kapsētu bieži apmeklēju arī pi; -s Broka nāves.

Leitnanta sejā pēkšņi atspoguļojās tāds prieks, ka Vilhelmīne jutās aizkustināta. Liber?aks saudzīgi pieskārās viņas rokai.

—   Kam jūs ne^at šīs vijolītes?

—   Tas ir mans noslēpums, Anrī.

Viņš atkal sāka lūgties.

—    Vilhelmīne, atļaujiet man jūs pavadīt. Es jums visu paskaidrošu. Nupat es biju netaisns pret jums, bet tas notika tikai tāpēc, ka mana mīla pret jums ir pārāk dziļa.

Jaunā sieviete beidzot piekāpās, un viņi kopā iegāja kapsētā, bet Bobinete palika viņus gaidām klusajā Rašela avēnijā.

Tiklīdz Bobinete bija palikusi viena, viņas priekšā kā no zemes izauga Vaglama salīkušais stāvs.

Zivs bija sekojis abām sievietēm, cerēdams arī šeit izdibināt kaut ko jaunu par tiem jautājumiem, kas viņu interesēja. Viņš bija tik ļoti līdzīgs Vagīamam, ka pat vecā noziedznieka tuvākie draugi nebūtu varē

juši iedomāties, ka tas nav viņš. Turklāt viņš bija tā salicis, ka Bobinete nevarēja saskatīt viņa seju.

—   Jūs?! — sieviete izbijusies iesaucās.

No viņas balss Živs tūlīt saprata, ka Bobinete bija pilnīgi Vaglama varā.

—    Jau pagājis diezgan ilgs laiks, kopš neesmu jūs redzējusi, godātais Vaglama kungs, — Bobinete mazliet ironiski piezīmēja.

Živs klusēdams pamāja, jo nezināja, kā uzsākt sarunu. Bobinete pati naca viņam talkā:

—   Varētu padomāt, ka jūs pēc sava pēdējā nozieguma esat sācis baiļoties.

Živs neizrādīja ne mazākā pārsteiguma.

—   Pēc mana pēdējā nozieguma? — viņš atkārtoja.

—    Neizliecieties, — Bobinete atbildēja. — Jūs laikam esat aizmirsis, ka todien pats man atzināties, ka esat nošāvis Broku.

—   Jā, jā, ir jau labi, — Živs norūca. — Vecas lietas. Bet vai tad tiešām es tev to būtu stāstījis?

Viņš cerēja, ka dzirdēs varbūt vel kaut ko vairāk, taču Bobinete tikai piezīmēja:

—   Cik līks jūs šodien esat — gluži kā jautājuma zīme!

Domās nogrimis, Živs izklaidīgi atbildēja:

—   Gadi mani saliekuši. Kad tu reiz būsi tik veca kā es …

Bobinete skaļi iesmējās.

—    Vai tiešām jūs domājāt, Vaglam, ka es ticu jūsu vecumam? Nenoliedzami, jūs esat lieliski nogrimējies un pārģērbies, bet tomēr jūs esat vēl jauns cilvēks — par to es esmu pilnīgi pārliecināta.

Živs gribēja vēl kaut ko jautāt, bet šai brīdī kapsētas vārtos parādījās divi stāvi, un Bobinete ātri noteica:

—   Ejiet — viņi nak atpakaļ.

Živam nebija ne mazākās vēlēšanas tagad tikties ar leitnantu Libersaku, tāpēc viņš nočukstēja:

—    Man ar tevi vēl jarunā.

—    Labi. Kad?

—   Šovakar.

Bobinete pakratīja galvu.

—   Jūs taču zināt, ka rīt man jāizbrauc uz robežu. Ja gribat, varam satikties nākošo trešdienu.

—   Labi, — Živs piekrita. — Satiksimies kinoteātrī Puasonjēra ielā.

—   Vienmēr tikai tumšās vietiņās! — Bobinete zobgalīgi piezīmēja.

Vilhelmīne un leitnants jau bija pienākuši pavisam tuvu, un Živs

steidzās nozust kādā mazā dzertuvē, kas atradās tuvējās ielas stūrī. Pēc brīža viņš atkal iznāca no turienes un iegāja kapsētā.

Mitrajās smiltīs bija skaidri saskatāmas Vilhelmīnes un Libersaka pēdu nospiedumi. Sekojot šīm pēdām, viņš nonāca kādā alejā, kur atradās

kapteiņa Broka kaps. Uz tā bija noliktas dažas vijolītes — acīmredzot no tā pušķa, ko Vilhelmīne bija nesusi rokā.

Tālāk pēdas noveda Živu kādā vientuļā kapsētas stūrītī pie brīnišķīgām skulptūrām greznota kapa. Izlasījis zelta burtiem iespiesto vārdu, Živs pārsteigumā iesaucās. Šis vārds modināja viņā daudz rūgtu un baigu atmiņu:

Lēdija Beltema

Pirms vairākiem gadiem Živs bija izdibinājis, ka lēdija Beltema — ļoti bagāta augstākās sabiedrības dāma — bija lielā noziedznieka Fantomasa mīļākā. Vēlāk viņš tās pēdas bija pazaudējis. Bet tad kādu dienu policija bija atradusi noslepkavotu sievieti, kuru identificējusi ka lēdiju Beltemu. Viņa tika apbedīta Monparnasa kapsētā, un lēdijas radi Anglijā bija uzcēluši viņai greznu kapa pieminekli.

Un atkal Živs bija tas, kas noskaidroja, ka lēdija Beltema joprojām bija dzīva un ka viņas vietā šeit tikusi apbedīta cita sieviete. Šo atziņu viņš tomēr paturēja pie sevis, jo cerēja, ka reiz tomēr izdosies notvert un nodot tiesai šo lepno dāmu, kas kopā ar Fantomasu bija pastrādājusi tik daudz noziegumu.

Un nu viņš stāvēja pie kapa, uz kura smaržoja Vilhelmīnes noliktais vijolīšu pušķis, un jautāja sev: kāda gan jaunajai sievietei varētu būt interese par lēdiju Beltemu? Neviļus viņa atmiņā uzpeldēja kādas skaistas, gaišmatainas meitenes tēls, ko viņš bija redzējis pirms daudziem gadiem un kura nu droši vien izaugusi par skaistu jaunu dāmu . ..

Živs sacīja sev: «Acīmredzot Vilhelmīne domā, ka šeit apbedīta īstā lēdija Beltema. Atliek vēl tikai noskaidrot, kāpēc viņa apmeklē šo kapu.»

Živs devās lēnām uz izeju un prātoja:

«Militāriestādes meklē kaut kādu nozagtu dokumentu. Civiliestādes meklē kapteiņa Broka un dziedātājas Nišunas slepkavu. Broka slepkava, bez šaubām, ir Vaglams. Kas ir Nišunas slepkava, to es vēl nezinu, vai — pareizāk sakot — vēl nezinu, ar kādu masku Fantomass pastrādājis šo noziegumu. Bet par vienu gan es nešaubos: Fantomass jāpadara nekaitīgs!»

10 VILTUS KAPRĀLIS

Fandors bija kļuvis apzinīgākais un uzcītīgākais instruktors visā pulkā.

Kādu vakaru leitnants viņu pasauca sāņus un sacīja:

—    Rit jūs visu dienu esat brīvs, lai gan tikai nesen esat pie mums ieradies dienēt. Liekas, jums ir augsti aizbildņi?

Fandors muļķīgi pasmaidīja, salutēja un devās gulēt.

Viņš taču nebija atvaļinājumu lūdzis. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Nākošajā rītā viņš saņēma atbildi uz šo jautājumu: vēstuli no Parīzes. Adrese bija rakstīta ar mašīnu, un aploksnē atradās vienīgi precīzs tā ceļa apzīmējums, kas veda no garnizona uz tuvāko pierobežas staciju. Tas bija viss.

Fandors atcerējās, ko kaprālis Vinsons bija viņam stāstījis:

—    Ļaunākais ir tas, ka cilvēks nekad nezina, kam viņš pieder un kā pavēles izpilda. Kādā jaukā dienā jūs pēkšņi saņemat vēstuli; jūs iepazīstaties ar cilvēkiem, kurus nekad iepriekš neesat redzējis un arī vairs neredzēsiet. Šie cilvēki uzstāda jums reizēm nevainīgus, bet reizēm arī ļoti bīstamus jauta jumus. Jūs pat nezināt, vai runājat ar spiegu, vai gluži pretēji. Katru reizi jums jābaiļojas, ka varat atgriezties no izbraukuma divu policistu apsardzībā. Un neviens nenāks jums palīgā, neviens jūs nebrīdinās …

«Nu, ja,» Fandors domāja, «es saņēmu vēstuli, kurā norādīts ceļš uz pierobežas staciju. Tātad šodien došos pastaigā pa šo ceļu; gan jau viss pārējais nāks pats no sevis.»

Kādu brīdi viņš klaiņāja pa pilsētu, mezdams lielus līkumus, lai pārliecinātos, vai kāds viņam neseko. Tad viņš devās pa norādīto ceļu. Laiks bija jauks, un Fandors ar baudu ieelpoja lauku spirgto gaisu. Viņš bija jau kādu stundu gājis, kad pamanīja uz ceļa stāvam lielu sporta automašīnu.

«Droši vien kaut kadi bagāti tūristi, kam ceļā gadījusies neveiksme,» Fandors nosprieda. «Ja es viņiem palīdzēšu izlabot mašīnu, tad man drīzāk aizritēs laiks, jo gaidīt bezdarbībā nemaz nav patīkami.»

Viņš piegāja luvāk. Pie stūres sēdēja elegants kungs, dārgā ceļojuma kažokā, bet viņam līdzās kāds katoļu mācītājs, kas bija cieši satinies pledos un lakatos.

Fandors dzirdēja garīdznieku sakām:

—   Nu, draugs, kas tad nu atkal tam vāģim noticis?

Elegantais kungs atteica:

—    Nu atkal pārsprāgusi kreisā riepa aizmugurē. Būs jāmaina.

—   Varbūt varu jums palīdzēt? — Fandors bilda.

Kungs pievērsās viņam.

—    Ļoti laipni! Būšu jums pateicīgs.

Viņš izkāpa, un abi ar Fandoru sāka darboties, bet garīdznieks palika sēžam mašīnā.

Brīdi klusējis, kungs iejautājās:

—   Cik tālu ir no šejienes līdz Vintimiljai?

—    Pieci vai seši kilometri.

—    Ne vairāk?

—    Noteikti nē!

—   Tātad tā ir Vintimilja, kas tur tālumā redzama?

—    Jā, protams.

—    Un kas tas tur par baznīcas torni?

—   Tas nav tornis, bet gan armijas maizes ceptuves skurstenis.

—   A, jaunā ceptuve? Es domāju, ka tā vēl nav uzcelta.

—   Gluži gatava tā vēl nav, bet drīz vien darbi būs pabeigti.

Kādu brīdi viņi atkal strādāja klusēdami. Tad kungs atsāka:

—    Sakiet, vai paralēli šim ceļam neiet arī dzelzceļa stiga?

—   Nē. Ir gan paredzēts to būvēt, bet pagaidām pat priekšdarbi vēl nav sākti.

Svešais pasmaidīja.

—    Liekas, tā jau frančiem tāda slimība — vienmēr kaut ko gribēt . . .

—   Jā …

Fandors domāja: «Vai tiešām šie paši lepnie tūristi būtu? . .»

Atkal dažas minūtes aizritēja klusumā.

—   Tā, — nepazīstamais sacīja, — bet nu man mazliet jaizloka kājas. Viņš pagājās dažus soļus turp un šurp.

—   Jauks skats! Vai jūs labi pazīstat šo apvidu, kaprāļa kungs?

—   Jā … diezgan labi.

—   Vai varat pateikt, kas tas ir tur lejā, pa kreisi no ceļa, starp kokiem?

—   Tas ir zvanu lietuves skurstenis.

—   Ak, pareizi — esmu par šo darbnīcu jau dzirdējis. Izskatās, it kā tā būtu tikai dažu soļu attālumā no šejienes.

—    Bet īstenībā līdz turienei ir vienpadsmit kilometru.

—   Un cik tālu tas ir no Vintimiljas? . . Piedodiet, ka es visu laiku jūs izprašņāju; bet karavīriem parasti mēdz būt labi attīstīts acumērs.

Fandors nu jau bija stingri pārliecināts, ka ar viņu sarunājas spiegs. Viņš nevilcinādamies atbildēja:

—   Rēķinot pa gaisa liniju, man liekas, būs ne vairāk kā četri kilometri; bet ceļš tur met lielu līkumu.

Svešais kungs pēkšņi pavērsa sarunu uz citu pusi:

—    Vai jūs šeit negarlaikojaties?

—    Kāpēc gan?

—    Es domāju — vai disciplīna nav pārāk stingra?

—   Nevaru sūdzēties. Es, piemēram, ļoti viegli saņemu atvaļinājumu. Fandors uzmanīgi pētīja svešinieku, taču elegantā kunga seja bija;

pilnīgi mierīga.

—   Tā. Un ko tad jūs .šeit darāt atvaļinājuma dienās? Vai jums šeit ir daudz paziņu?

—   Neviena.

—   Hm … Nu, par to, ka palīdzējāt man salabol mašīnu, es jus iepazīstināšu ar dažiem cilvēkiem, kas jums droši vien patiks.

—   Vai tad jums šeit ir draugi?

—    Jā, es šeit pazīstu vairakus cilvēkus. Atnāciet šovakar septiņos brāļu Norē spiestuvē. Tie ir ļoti patīkami cilvēki. Tur jūs varēsiet iepazīties ar dažiem sava vecuma jauniešiem, kas dienās var kļūt jums noderigi.

Vārdu «noderīgi» viņš sevišķi uzsvēra. Fandors vairs nešaubījās: pie šiem Norē viņš noteikti saņems kaut kādu uzdevumu.

—    Es gan negribētu apgrūtinat… — viņš iesāka.

Bet svešais viņu pārtrauca:

—    Ir jau labi, ir jau labi. Atnāciet tikai pulksten septiņos, bez kādas kautrēšanās!

Viņš sēdās pie stūres un, iedarbinadams motoru, vēl piebilda:

—    Uz redzēšanos! Es nepiedāvāju jās aizvest līdz Vintimiljai, jo manā mašīnā ir vieta tikai diviem braucējiem. Tātad šovakar, tieši septiņos!

—   Tieši septiņos! — Fandors atkārtoja.

Mašīna aizjoņoja.

* * *

Pulksten septiņos Fandors jau stāvēja brāļu Norē spiestuves priekšā; tās adresi viņš bija sameklējis telefonu grāmatā. Viņš piezvanīja un tika ievests vienkārši iekārtotā telpā.

—   Kā drīkstu pieteikt?

—    Kaprālis Vinsons.

Fandora sirds sita straujāk nekā parasti. Ja nu viņš būs iekļuvis slazdā?

Istabā ienāca gara auguma jauns vīrietis rudām Ūsiņām.

—    Labdien, kaprāļa kungs! Jūsu draugi man jau teica, ka jūs atnāksiet. Viņi gan vēl nav ieradušies, bet tas nekas — mēs taču arī paši varam iepazīties.

—    Jūs esat ļoti laipns! — Fandors atbildēja. — Vienmēr ir patīkami svešā pilsētā iepazīties ar mīļiem cilvēkiem.

—   O, man tas šoreiz ir vēl patīkamāk! — jaunais vīrietis galanti sacīja. — Bet varbūt jūs gribētu aplūkot manu uzņēmumu, kamēr mūsu draugi vēl nav ieradušies? Jums tas katrā ziņā būs ļoti interesanti un . .. noderīgi!

Jau atkal tas pats vārds, un ar to pašu uzsvaru! .. Bet jaunais vīrietis turpinaja:

—   Apskatieties mūsu rotācijas mašīnu, kur tiek iespiesta «VintiiniLjas bāka»! Jūs redzēsiet, ka tā ir vismodernākā konstrukcija. Vai jūs zināt, ka šāda mašīna darbojas?

Vīrietis ieveda Fandoru liela ja, gaišajā mašīntelpā. Fandors ar

pūlēm apspieda žāvas. Ja nevar parādīt viņam neko interesantāku!.. Rotācijas mašīnas viņš jau gadiem ilgi pazina līdz apnikumam. Tomēr viņš pieklājīgi atbildēja, turpinādams spēlēt savu lomu:

—   Tas mani ārkārtīgi interesē. Vai nevarētu redzēt šīs mašīnas arī darbā?

—   Citu reizi — labprāt, bet šodien mašīnmeistars jau aizgājis. — Vīrietis pasmaidīja. — Bet tagad es jums parādīšu ari citas mašīnas.

Viņš vadāja Fandoru pa visām telpām un visu plaši izskaidroja. Fandors izlikās visu apbrīnojam, kaut arī mašīnas bija krietni novecojušas. Beidzot jaunais vīrietis viņu ieveda mazā istabiņā, kas izskatījās kā pieliekamais.

—    Redziet, — viņš sacīja, — te ir kāda mašīna, kas jums droši vien sevišķi patiks.

Fandors sāka pētīt dīvaino ierīci. Vīrietis jautāja:

—   Jūs laikam nezināt, ko ar to dara?

—    Nē.

—   Izgatavo naudu.

Fandors pārsteigts nodomāja: «Pie velna, šie puiši nodarbojas ne vien ar spiegošanu, bet arī ar naudas viltošanu!»

—    Protams, šīs banknotes tiek iespiestas tikai joka pēc. Bet dažreiz tās var būt arī ļoti noderīgas.

Šis sasodītais «noderīgums» pamazām sāka krist Fandoram uz nerviem, tomēr viņš sacīja:

—    Šādas lietas mani jau sen interesē. Varbūt arī pašreiz varētu iespiest dažas no šīm joku banknotēm?

—   Protams! Tūlīt pat!

Jaunais vīrietis sāka griezt kādu rokturi, un mašīnas mazie ritenīši sāka lēnām griezties.

—   Paturiet roku zem šis atveres!

Fandors paklausīja. Viņam rokā iekrita pilnīgi jauna piecdesmitfranku naudas zīme.

—   Smalks darbs, vai ne?

—   Apbrīnojami!

—   Paturiet roku vēlreiz apakšā … Tā … Un nu vēlreiz.

Fandoram rokās ieslīdēja vēl deviņas banknotes. Vērīgi tās aplūkojis,

žurnālists secināja, ka tās ir īstas.

Vīrietis sacīja:

—    Šo naudu jūs varat paturēt. Ja tas jums dara prieku — varat to laist arī apgrozībā… protams, tikai joka pēc.

—    Protams! — Fandors saprata, ka tā ir atlīdzība par turpmākajiem pakalpojumiem.

Pie vīna pudeles viņi vēl labu brīdi trieca par dažādām lietām Jaunais vīrietis bija ārkārtīgi laipns.

Beidzot Fandors piecēlās.

—    Diemžēl man jaiet. Man ir atvaļinājums tikai lidz pusnaktij, un es gribētu vēl šo to nokārtot pilsēta.

Vīrietis viņu pavadīja līdz durvīm.

—    Mūsu draugi ļoti nožēlos, ka nav jūs satikuši. Tomēr es ceru, ka jūs taču mūs drīz vien atkal apciemosiet. Un ja jums kas būtu vajadzīgs, griezieties tieši pie mums. Mēs labi pazīstam daudzus virsniekus un viegli varam izgādāt jums arī atvaļinājumu.

Fandors atkal klīda pa pilsētu un beidzot iegriezās kādā kafejnīcā. Aizmirsis kafiju, kas lēnām dzisa tasē, viņš ilgi un pamatīgi pārdomāja visu, kas līdz šim bija noticis.

11 VAGLAMS

Viesības ritēja pilnā sparā. Spilgti apgaismotās telpas pildīja eleganti kungi un greznas dāmas. Bija redzami gandrīz visi deputāti, finansu magnāti, daudzi virsnieki; viesu vidū bija arī daži ievērojami rakstnieki un mākslinieki.

Pirms divām nedēļām Parīzē bija ieradies jaunieceltais Japānas sūtnis Jo, un viņam par godu republikas prezidents rīkoja šo oficiālo pieņemšanu.

Viesi drūzmējās mazajā salonā, kura vidū stāvēja firsts Jo, gurdu smaidu smalkajā, inteliģentajā sejā. Šī izgreznojusies, raibā sabiedrība laikam gan dižciltīgajam, vecajam japānim šķita mazliet smieklīga.

Kādā kabinetā pulkvedis Ofermāns dedzīgi sarunājās ar leitnantu l.ibersaku.

—    Man šodien ministrijā bija tik daudz darba, ka nepaguvu jums pat upjautāties, vai ir kaut kas jauns, leitnant?

—   Nē, nekā … tas ir … patiesībā . ..

—   Ko tas nozīmē? Nāciet, iziesim dārzā. Tur mūs neviens netraucēs. Sie kriminālpolicijas ierēdņi sāk jau krist man uz nerviem ar savu mūžīgo novērošanu un noklausīšanos.

Viņi izgāja dārzā un sāka lēnām staigāt turp un atpakaļ pa kādu nleju. Laiks bija diezgan vēss, tāpēc dārzā nemanīja vairs neviena cilvēka.

—   Kā to lai saprot, leitnant, — pulkvedis atsāka, — jūs nupat teicāt, l&gt; .1 nekā jauna neesot, taču tad piebildāt, ka patiesībā esot gan … Līdz kim man nav gadījies no jums dzirdēt tik nenoteiktas atbildes.

—   Vai esat ievērojis, pulkveža kungs, ka pēdējā laikā es vairs neesmu jums neko ziņojis par aģenta Vaglama darbību? — Libersaks Jautāja.

—   Jā gan. Un ko tas nozīmē?

—    Dziedātāja Nišuna tika atrasta noslepkavota sestdien, 19. novembrī. Bet iepriekšējā dienā pie viņas bijis Vaglams, kuru es nosūtīju uz Salonu kaprāļa Vinsona lietā . ..

—   Nu, un?

—    Un šādas lietas man nekad nepatīk. Dīvainākais šajā lietā ir tas, ka pirms dažām dienam, kad es Vaglamu redzēju pēdējoreiz, viņš apgalvoja, ka nemaz neesot Salonā bijis. Diemžēl es izdarīju lielu k|ūdu un pateicu viņam, ka man jau zināms par viņa apmeklējumu pie Nišunas.

Pulkvedis staigāja satraukts, lieliem soļiem, galvu nodūris un rokas uz muguras sakrustojis. Tad viņš apstājās un jautāja:

—   Kā jūs zināt, ka Vaglams bijis pie Nišunas?

—    Kopš kāda laika Vaglams atrodas kapteiņa Loreja uzraudzībā. Lorejs arī bija tas, kurš, pārģērbies par krustmāti Palinīru, pirmais atklāja Nišunas nāvi. Jau ilgāku laiku viņš turēja Vaglamu aizdomās, jo šā aģenta attiecības ar Nišunu bija visai dīvainas.

Pulkvedis kādu brīdi domāja.

—    Jā, — viņš beidzot sacīja, — šī lieta katrā ziņā ir nopietna. Varētu pat būt, ka Vaglams tēlojis reizē divas lomas: bijis mūsu nodaļas aģents un reizē arī spiegs. Tādā gadījumā ļoti iespējams, ka tieši viņš nogalinājis Nišunu. Bet viņš tar i t: k ilgi un tik sekmīgi darbojies mūsu nodaļā . .. Vai tad ir vēl kāi'i r' ; pierādījumi pret viņu?

—   Jā. Man vakar bija norunāta tikšanās ar viņu, bet viņš neieradās.

Ofermāns paņēma leitnantu zem rokas un pagriezās pret namu.

—    Nāciet. Varbūt kāds mūs patlaban novēro. Noteikti tūlīt pat jāsāk izmeklēšana. Ja Vaglams aizbēdzis, tad tas norāda, ka viņš patiešām ir Nišunas slepkava, un tad kļūst saprotamas arī dažas citas lietas, par kurām es jums tuvāk neko nevaru pastāstīt. .. Redziet, tur stāv Avāra kungs. Iesim uz otru pusi. Es nekādā ziņā negribētu, ka policija kaut ko dabū zināt par šo lietu.

Abi iegāja namā.

—   Tātad, — Ofermāns atvadījās no leitnanta, — mēģiniet atrast Vaglamu. Bet ja trīs dienu laikā jums tas neizdodas — uzdodiet viņu sameklēt mūsu izlūku nodaļai. Rit pulksten desmitos redzēsimies ministrijā.

*     * *

Arī Fandors bija šais viesībās. Viņš bija izlūdzies dažu dienu atvaļinājumu, lai pārrunātu ar Živu turpmāko rīcību. Taču inspektors nekur nebija atrodams, un tā Fandors atkal kā žurnālists bija ieradies šajās svinībās, cerēdams arī šeit uzzināt kaut ko jaunu. Jau pusotras stundas viņš bez jebkādām sekmēm klaiņoja no vienas telpas otrā. Te pēkšņi kāds viņam draudzīgi uzsita uz pleca. Fandors īgni pagriezās.

—   A, tas esat jūs, Bonē! Ka klājas?

—    Man sāk veikties. Esmu iecelts par izmeklēšanas tiesnesi Salonā.

—    Apsveicu! Tad jau jūs kā izmeklēšanas tiesnesis man varēsiet sniegt dažas ziņas par kādu notikumu Salonā, kas mani sevišķi interesē. Pirms neilga laika Salonā tika nogalināta kāda dziedātāja, vārdā Nišuna. Es labprāt gribētu zināt, kas ir viņas slepkava.

Bonē iesmējās.

—    Ari es gribētu to zināt, mīļais!

—    Un jums nav it nekādu aizdomu?

—    Aizdomas man ir, bet ari nekā vairāk. Savas nāves priekšvakarā pie meitenes bijis kāds vecs ubags, kas pēc tam pēkšņi nozudis. — Ja gribat, varu jūs pastāvīgi informēt par lietas gaitu. Vai jūs vēl arvien dzīvojat Rišē iela?

—    Tas būtu ļoti laipni no jūsu puses. Rakstiet man uz to pašu veco adresi.

—    Norunāts! Ziņošu jums tik, cik to atļauj mans amata noslēpums . .. varbūt pat mazliet vairāk. Bet nu nāciet, iziesim cauri salonam.

Viņi vēroja dāmas, kritizējot to tērpus, laiku pa laikam sasveicinājās ar kādu paziņu. Pēkšņi Fandors atvainojās.

—    Neļaunojieties, miļais Bonē, bet man tur vēl vajadzētu dabūt kādu interviju.

Pēc mirkļa žurnālists jau uzrunāja kādu kungu, kas, atspiedies pret sienu, melanholiski noraudzījās dejotājos.

—   Atļaujiet man pāris vārdu, Avāra kungs!

Kriminālpolicijas priekšnieks pagrieza galvu.

—    Ja vēlaties, kaut četrus, mīļais Fandor! Es šausmīgi garlaikojos šajās svinībās. Turklāt es arī pats gribēju ar jums runāt.

—   Lūdzu.

—   Jūs taču esat tuvs draugs Živam. Mēģiniet vismaz jūs viņu pārliecināt, ka viņš kaitē pats savai karjerai, turēdamies pie šīs savas pārliecības — aiz katra sarežģītāka gadījuma uzreiz saskatīt Fantomasu.

.irbūt jūs zināt, kur viņš pašreiz nozudis?

—   Nē.

—    Arī es nezinu. Bet tā taču nevar turpināties. Pirms dažām dienām v ii.tš man paziņoja, ka Broka slepkava nevarot būt neviens cits kā Fanloinass — un kopš tā laika es viņu vairs neesmu redzējis. Tas taču nav pieļaujams, ka es pat nezinu, kur mani ierēdņi uzturas!

Fandors klusēja.

—   Ticiet man, — Avārs turpināja, — Broka slepkava ir tas pats cilvēks, kas nogalinājis arī kaprāļa Vinsona mīļāko, šo Nišunu.

—   Labi. Bet tas taču vēl nenozīmē, ka abus šos noziegumus nebūtu v.īrējis pastrādāt arī Fantomass.

—   Tomēr. Es pat zinu, kas .. .

—   Jūs to zināt?

—   Jā gan. Slepkava ir kāds Vaglatns, II noda|as aģents.

—   Un vai jums ir pierādijumi?

—    Pat ļoti nozīmīgi. Viņš bijis pie Nišunas viņas nāves priekšvakarā, un kopš tā laika ir pilnīgi nozudis. Zinu ari to, ka viņam bijuši tuvi sakari ar aizdomīgiem subjektiem. Varbūt viņš ari pats nodarbojies ar spiegošanu.

—    Bet tāda gadījuma, — Fandors nevainīgi ieteicās, — es jūsu vietā liktu šo Vaglamu vienkārši apcietināt.

—    Arī es to darītu, ja vien zinātu, kur viņš slapstās. Bet esiet drošs — gan es viņu atradīšu un apcietināšu! Tad pulkvedis Ofermāns redzēs, kurš strādā labāk — viņa nodaļa vai policija!

12 BOBINETE

Kad Živs sasniedza mazo kinoteātri Puasonjēra ielā, Bobinete viņu sagaidīja ar pārmetumiem:

—    No citiem jūs prasāt precizitāti, meistar Vaglam, bet pats liekat man veselu pusstundu salt šeit uz ielas! Izrāde jau sen sākusies!

—           Paturi savas pamācības pie sevis! — Živs viņu skarbi partrauca.

—   Te ir nauda — paņem vietas ložā, lai varam netraucēti parunāties.

Živs ar nolūku bija ieradies pēc izrādes sākuma, jo negribēja, lai kinoteātra apmeklētaji vai Bobinete viņu varētu redzēt apgaismotā zālē.

Kad viņi jau sēdēja tumšajā ložā, Bobinete ziņoja par savu veiksmīgo izbraucienu uz robežu, kur viņai izdevies atjaunot sakarus ar kaprāli Vinsonu. Tas esot ļoti prātīgs puisis, un ar viņu viegli varot daril visu, ko vien gribot. Rit viņš ieradīšoties Parīzē un atvedīšot jaunās mantas plānu.

Bobinete apklusa. Živs neapmierināts norūca:

—   Nu jā, plānu; bet ar to taču vēl nepietiek.

Bobinete paraustīja plecus.

—    Es pati turēju rokā to aizslēgu, kas mūsu aģentam Havrā jāsaņem. Bet tas ir tik sarežģīts, ka bez noteikta plana to nemaz nav iespējams atdarināt. Nu, aizslēgs mums ir, un plānu Vinsons rīt atvedīs. Ko tad jums vēl vajag?

—    Man tas aizslēgs jāredz, — Živs sacīja.

Bobinete pārsteigtā uz viņu paskatījās.

—    Ko jūs iedomājieties?! Jūs laikam domājāt, ka es to nēsāju līdzi rokassomiņā?

—   Gluži pretēji — es ceru, ka tu to esi ļoti labi noglabājusi.

—    Protams. Bet jūs taču negribēsiet nākt pie manis? Viņas balsī

ieskanējās bailes. — Un turklāt . .. jūs taču zināt, ka rit man šī lietā janodod tālāk.

—    Nu un tad? Man tas katrā ziņā jāredz un jāpārbauda — tas ir nepieciešams!

Živs nojauta, ka runa ir par jauno lielgabala aizslēgu, kas nesen bija izgatavots. Viņš tikai gribēja par to pārliecināties, lai tad varētu nekavējoties apcietināt Bobineti.

—   Dieva dēļ, bet jūs taču nevarat rādīties Narvobeka pili! ..

—    Varu gan. Pēc stundas es būšu tavā istabā. Atstāj tikai logu vaļā.

Bobinetes istaba atradās trešajā stāvā. Viņa gan atcerējās, ka gar pašu logu iet ūdens notekcaurule, tomēr neuzskatīja, ka kāds cilvēks pa to varētu uzrāpties. Bet viņa zināja, ka Vaglams necieš iebildumus.

Dažas minūtes pirms izrādes beigām viņi izgāja no zāles. Taksometrā viņi vēl sīkāk pārrunāja Živa plānu. Tad viņi izkāpa un devās katrs uz savu pusi. Bobinete bija satraukta. Viņa gan bija pieradusi pie Vaglaina pārdrošībām, tomēr viņai šķita, ka šoreiz viņš uzņemas pārāk lielu risku.

*     * *

Barons Narvobeks ar meitu sēdēja kamīna priekšā. Vilhelmīne stāstīja par saviem sīkajiem dienas notikumiem, un barons ar gudru, maigu smaidu klausījas. Tad viņš it ka nejauši ieminējās par laulībām, un Vilhelmine nosarka.

—    Mīļa Vilhelmīne, — barons sacīja, — leitnants Libersaks man ļoti patīk. Viņš ir bagāts, patīkams jauns vīrietis ar spožu nākotni, un viņam ir cienījams vārds. Tam es pievēršu lielu vērību.

Vilhelmīne pacēla galvu. Viņas sejā bija iegūlusi mazliet skumja izteiksme.

—   Man nav noslēpumu no tevis, tēvs. Jā, es patiešām mīlu leitnantu, un man šķiet, ka arī es viņam patīku. Un tomēr es baidos, ka viņš, dabūjis zināt manas dzimšanas noslēpumu . . .

Barons paraustīja plecus.

—   Mīļais bērns, šis noslēpums nebūt neaizskar tavu godu, ne arī tevi var darīt par to atbildīgu. Ja es šobrīd vēl apgalvoju visiem, ka tu esi mana …

Viņš apklusa, jo durvīs parādījās sulainis, kas ziņoja:

Piedodiet, tur arā gaida kāda sieviete ar savu dēlu — tas būšot jaunais zirgupuisis.

Vilhelmīne piecēlās.

Tiešām, es biju pilnīgi piemirsusi, ka viņam šovakar jāierotliis. Viņa pievērsās sulainim:

Palūdziet Bertas jaunkundzi, lai viņa pieņem šos cilvēkus.

—    Bobinetes jaunkundzes nav mājās.

—    Labi, tad es tūlīt pati iešu.

Apmeklētāji bija ievesti smēķējamā istabā. Jaunais puisis bi.ia ļoti glīts; viņš izskatījās pat pārāk smalks šādam darbam. Vilhelmīne bija patīkami pārsteigta. Viņa apjautājās par rekomendācijām, un sieviete viņai tās pasniedza, nepatīkamā, ķērcošā balsī piebilzdama;

—   Es esmu viņa māte.

Vilhelmīnei viņa ļoti nepatika. Šī sieviete izskatījās pec karikatūras. Virs ārkārtīgi raibās kleitas sieviete bija uzsegusi lielu, melnu lakatu. Viņas seja bija nokrāsota spilgti sārta, gandrīz mēļa. Zelta pensnejs vērta to vēl neglītāku. Ar lielu daiļrunību viņa sāka nosaukt sava dēla labās īpašības. Vilhelmīne pārtrauca viņas vārdu plūius, pievērsdamas jaunajam zirgupuisim:

—   Varbūt jūs gribētu vispirms apskatīt savu istabu?

—    Pareizi! Vispirms taču man jāzina, kā mans bērns tiks iekārtots! — vecene spiedza, un viņi visi trīs uzkāpa trešajā stāvā.

Barons vēl kādu brīdi sēdēja kamīna priekšā. Tad ari viņš atstāja bibliotēku un devas uz savu guļamistabu.

Pēkšņi priekštelpā atskanēja skaļas, uztrauktas balsis. Acīmredzot tur kāds apmeklētājs pūlējās sulainim iegalvot, ka viņam katrā ziņā tūlīt jārunā ar namatēvu.

Barons nokāpa lejā. Tur stāvēja divi vīrieši, kuri godbijīgi, bet noteikti lūdza viņus uzklausīt. Viens no viņiem lv*ronam pasniedza &gt;.:mi vizītkarti:

Policijas inspektors M i š e I s.

—   Lūdzu, kungi.

Barons ieveda abus apmeklētājus smēķējama istabā un ledainā tonī vaicāja:

—   Ar ko varu jums pakalpot, kungi?

Inspektors Mišels paskaidroja:

—    Atvainojiet, ka mēs tik vēla stundā esam spiesti ielauzties jiistt nama; bet mums šeit jāizdara kāda apcietināšana.

—    Vai drīkstu zināt, par ko iet runa?

—    Protams. Mums jāapcietina kāds cilvēks, kas tiek turēts aizdomās . kapteiņa Broka un kabarē dziedātājas Nišunas noslepkavošanā. Viņa vārds ir Vaglams, un mēs .. .

—    Vaglams?! — Narvobeks nobālis iesaucās. Manā namā?!

—    Jā gan, barona kungs, — Mišels apstiprināja. Mēs redzējām, kā Vaglams uzkāpa pa ūdens notekcauruli un pa atvērto logu iek tpa kādā jūsu nama trešā stāva istabā. Tātad mēs nevaram vilcināties.

Viņš pamāja savam pavadonim, un tie abi devās augšup pa kāpnēm, turēdami revolverus šaušanas gatavībā.

*     * *

—   Vaglam, vai jūs dzirdat?!

Bobinete bija nobālusi: apakšstāvā bija dzirdamas skaļas, uztrauktas balsis, taču vārdus nevarēja saprast.

—   Jums jābēg, Vaglam! — viņa sacīja.

—   Kāpēc?

Bobinete viņam piegāja cieši klāt.

—   Vai tad jūs nesaprotat, kas tur notiek? Acīmredzot kāds jus ir redzējis, un nu viņi jūs meklē.

—   Ak, to tu tikai iedomājies.

Bobinete uzmeta Živam asu skatu, un pēkšņi viņai prālā iešāvās doma, kas bija tik šausmīga, ka bija jāsaņemas, lai nezaudētu samaņu: vai šis vīrietis maz bija Vaglams, viņas šefs? Varbūt tas bija kāds pārģērbies policists? Tad viss ir pazudis.

Bobinete grīļodamās piegāja pie kumodes, atvilka atvilktni un izņēma no tās revolveri. Viņas lēmums bija gatavs: ja viņa patiesi iekritusi pretinieku slazdā un pret pašas gribu nodevusi savu bandu — tad atliek vairs tikai viena izeja. Bet pirms tam šim cilvēkam nāksies dārgi samaksāt par savu uzvaru!..

Taču pirms vēl viņa bija paguvusi apgriezties, Živs pielēca viņai klāt un izrāva ieroci no rokas. Skarbā, klusā balsi viņš sacīja:

—    Bez kādām muļķībām! Izej un paskaties, kas tu&gt; noliek! I1 n ne baidies!

Bobinete palūkojās viņā. Tas tomēr bija Vagla;:i

Viņa paklausīgi izgāja no istabas.

*     * *

Kāpnēs satikās četri cilvēki: abi policisti, kuri kāpa augšup, un jaunais zirgupuisis ar savu māti, kuri devās lejup no trešā stāva.

—    Kas tad tie tādi? — resnā sieviete skaļi jautāja, ar pirkstu norādīdama uz abiem policistiem.

—    Un kas jūs esat? Ko jūs šeit meklējat? — inspektors Mišels jautāja, uzrādīdams savu dienesta apliecību.

Resnā sieviete piegaja pie inspektora un iečukstēja viņam dažus vārdus, kas acīmredzot stipri pārsteidza policistu. Bet tad viņš atmeta galvu un augstprātīgi sacīja:

—    Kopš kura laika II nodaļa jaucas mūsu darīšanās? Un kas tad jums devis atļauju pašam izdarīt apcietināšanu, kapteini Loreja kungs?

Kapteinis paraustīja plecus un pamāja ar galvu uz iedomāto zirgupuisi.

—   Šis kungs ir iekšlietu ministrijas izlūkošanas daļas darbinieks.

un . .. Bet acumirklī tam patiešām nav it nekādas nozīmes. Labāk nerunāsim, bet rīkosimies. Kompetences jautājumu varēsim izšķirt ari vēlāk.

Šī saruna norisinājās tik klusu, ka Bobinete dzirdēja tikai neskaidru murmināšanu. Viņai aizrāvās elpa, kad tā redzēja visas četras personas kāpjam augšā un tuvojamies viņas istabas durvīm.

—    Piedodiet, cienītā jaunkundze, — inspektors uzrunāja jauno sievieti, — vai jūs esat viena savā istabā?

Bobinete klusēdama pamāja. Viņa sekoja Mišelam istabā. Vaglams nekur nebija redzams, un Bobinete jau cerēja, ka viņam būs laimējies aizbēgt.

Bet resnā sieviete, kas arī bija ienākusi istabā, sāka to rūpīgi pārmeklēt. Viņa ieskatījās zem krēsliem, palīda zem gultas un beidzot atvēra aizkaru, aiz kura bija noslēpies Živs. Tai pašā mirkli abi policisti metās viņam virsū, uzlika roku dzelžus, un inspektors Mišels sacīja:

—   Likuma vārdā: jūs esat apcietināts, Vaglam!

Živs neatbildēja. Viņš gaidīja, ka tiks apcietināta ari Bobinete un tāpēc bija visai pārsteigts, kad Mišels vēl visai godbijīgi atvainojās Vaglama līdzdalībnieces priekšā.

—   Tā ir jūsu laime, jaunkundz, — viņš sacīja, — ka mums vēl pēdējā brīdī izdevās padarīt mūsu draugu Vaglamu nekaitīgu. Uz redzēšanos!

Živs tikai ar pūlēm apspieda vārdu «Idiots», kas tam ar varu lauzās pār lūpām. Kad inspektors Mišels viņu rupji satvēra aiz pleca un pagrūda, Živs |aunā priekā nodomāja: «Drīz vien tu piedzīvosi patīkamu pārsteigumu, mīļais draugs un kolēģi!» — Živs jau gribēja noraut lieko bārdu un atklāt sevi, bet tad viņam ienāca prātā, ka šī apcietināšana visvairāk nostiprinās Bnbinetes pārliecību, ka viņas priekšā bijis īstais Vaglams. Gan jau vc uz ielas būs pietiekoši daudz laika atklāt savu inkognito.

Lejā Živs pamanīja baronu Narvobeku un Vilhelmlni, kas ar šausmām nolūkojās dīvainajā gājienā. Lorejs, kas atkal tēloja zirgupuiša māti, spiedza:

—   Tas nu gan ir smalks nams! Es nepieļaušu, ka tu kaut mirkli še paliec! Nāc, tava māte tev atradis vietu ari godīgā namā!

Un viņš ciešāk satinās melnajā lakatā, uzmezdams baronam nicīgu skatu.

Bobinete bija bez spēka atslīgusi kādā krēslā. Tūkstošiem domu jaucās viņai galvā. Viens tomēr bija skaidrs: viņai pašai un lielgabala aizslēgam, kuru viņai rit kopā ar Vinsonu bija jānogādā Havrā, patlaban vēl nedraudēja nekādas briesmas.

Bobinete uzvaroši pasmaidīja.

13 SPIEGI

Fandors jau tik joti bija pieradis pie kazarmas trokšņa, ka jutās pārsteigts, atmozdamies viesnīcas mazajā, klusajā istabiņā. Bet tad viņš atcerējās: viņš taču bija Parīzē. Viņš uzslējās gultā sēdus.

—    Kaprāli Vinson, — adjutants viņam aizvakar bija paziņojis, — jums piešķirts atvaļinājums uz astoņām dienām, skaitot no rītdienas.

Fandoru tas nebūt vairs nepārsteidza. Viņš tikai gaidīja vēl kādas ziņas no saviem draugiem — spiegiem. Pēc stundas viņš saņēma vēstuli. To atvēris, Fandors izlasīja:

«Mīlulīt! Neesmu tevi jau tik sen redzējusi. Protams, savu atvaļinājumu tu pavadīsi Parīzē, kur apstāsies «Armijas un flotes» viesnīcā. Satiksimies nākošajā rītā pēc tavas ierašanās. Vai jā? Tieši pulksten vienpadsmitos tu mani satiksi Rivoli ielā, Kastiljonas ielas stūrī. Paēdīsim kopā brokr.stis. Uz drīzu redzēšanos, dārgais! Sūtu tev tūkstoš skūpstu!»

Sekoja nesalasāms paraksts.

Fandors zināja: no viņa gaida, ka viņš atvedīs līdzi jaunā lielgabala aizslēga rasējumu, kuru viņš bez mazākās vilcināšanas bija apsolījis. Protams, žurnālistam nenaca ne prātā šo solījumu pildīt. Viņš vienkārši bija pats kaut ko uzzīmējis — kaut ko, kas kaut nedaudz atgadināja lielgabala aizslēgu. Fandors cerēja, ka Parīzē viņam beidzot izdosies iepazīties ar spiegu organizācijas vadoņiem.

Tagad viņš steigā ģērbās, lai nenokavētu satikšanos. Bet formā iet būtu neērti un bīstami…

Pēkšņi viņam prātā iešāvās lieliska doma. Pārņemdams Vinsona lomu, viņš bija pielīmējis sev mazas Ūsiņas, ko paturēja ari naktīs guļot, un tas ievērojami pārvērta viņa izskatu. Šīs Ūsiņas viņš tagad noņems, pārģērbsies civildrēbēs un tad kā Fandors ieradīsies noteiktajā vietā, lai vispirms pārliecinātos, kas viņu tur gaida.

Pēc pusstundas Fandors jau pastaigājās zem Rivoli ielas arkām. Pēkšņi viņš pamanīja Bobineti, kas stāvēja pie kāda skatloga. Fandors gāja viņai klāt.

—   Labrīt, Bobinetes jaunkundze!

—   A, labrīt, Fandora kungs! Kā klājas?

—    Lieliski. Par jūsu labklājību būtu lieki jautāt, jo jūsu sejā jau lasāms, ka jūtaties labi.

Bobinete pasmaidīja.

—   Kur tad jūs bijāt nozudis, ka nemaz vairs nerādāties mūsu namā?

Mēs vēl nesen runājām par jums. Barons izteicās, ka jūs laikam gan būšot aizceļojis.

—   Jā, es patiesi biju izbraucis. — Ko dara Vilhelmīnes jaunkundze? Vai viņa vēl arvien skumst par kapteiņa Broka nāvi?

—    Nē, nē, viņa jau ir nomierinājusies.

Fandoru gan vairāk interesēja jauta jums, ko Bobinete pati domā par Broka nāvi, taču viņš nevarēja viņai to tieši pajautat. Viņi vēl kādubrīdi parunājās, tad Bobinete atvadījās.

Fandors paskatījās pulksteni. Tas radija pusdivpadsmit. Uz ielas bija maz cilvēku, un neviens no tiem nepiesaistīja žurnālista uzmanību. Pagaidījis vel desmit minūtes, viņš atgriezās viesnīcā. Tur viņš atrada pastkarti, kas nupat bija pienākusi:

«Mīlulīt! Man nebija iespējams ierasties norunataja laikā. Esi pulksten divos tai paša vietā. Bet nāc uniformā. Noteikti, jā? Tā tu man patic daudz labāk.»

Paraksta nebija.

Tieši pulksten divos Fandors jau atkal pastaigājas zem arkām — šoreiz formā. Pēkšņi kāda roka pieskārās viņa elkonim, un saldena balss

sacīja:

—   Labdien, mīļais Vinson! Kā klājas?

Viņa priekšā stāvēja tas pats garīdznieks, kurš bija sēdējis mašīnā, kad Fandors svešajam kungam bija palīdzējis labot mašīnu ceļa no Vintimiljas

uz robežu.

—   Vai ari jusu draugs ir šeit? — Fandors jautaja.

—    Nē, mīļais Vinson, viņam ir tik daudz darba, ka galīgi neatliek laika tālākām ceļojumam. Murns būs jabrauc bez viņa.

—   A. tātad mēs aizceļosim?

Ja. mums stāv priekšā neliels izbraukums. Vai plānus atvedat? Fandors izņ; no kabatas pašdarinalo rasējumu, un tas nozuda kaut kur priestera sutanas krokās.

Redziet, tur jau stav mūsu braucamais, — garīdznieks sacīja, noradīdams uz elegantu tūristu mašīnu, kas stāvēja ielas stūrī. Šoferim bija labsirdīga, ikdienišķa seja.

—    Nu tik kāpsim iekšā. Mums būs jābrauc pa sliktiem ceļiem, un es j gribu laika nokļūt galā.

Fandoram nebija ne jausmas, kurp viņu vedīs. Sēdēt bija ļoti neerti, jo mašīna uz grīdas bija novietots liels aizsainis, kas traucēja izstiept kājas.

—    Vai mēs nevarētu to novietot priekšā pie šofera? — viņš jautāja. Garīdznieks viņam uzmeta niknu skatu.

Es jūs nesaprotu, kaprāļa kungs! Acīmredzot jūs pats vairs nesaprotat, ko runājat!

Fandors saprata, ka pieļāvis kļūdu. Viņš gribēja turpināt sarunu, bet garīdznieks viņu pārtrauca.

Atvainojiet, es esmu ļoti noguris un gribu mazliet nosnausties. stundas laikā es būšu atpūties un tad mēs pagūsim parunāt par visu.

Vai šoferis zina, kurp jābrauc?

. Protams. Mēs braucafn uz Ruānu.

Garīdznieks ciešāk satinās ceļa segā un drīz-vien jau bija aizsnaudies.

Tātad uz Ruānu. Bet kas tad viņam tur būtu darāms? Un kas varētu but lai aizsainī, kuru nekada gadījumā nedrīkstēja uzticēt šoferim?

Fandoram bija viena stunda laika pārdomām. Un kas bija šis garīdznieks? Kairā ziņa francūzis. Varē ja redzēt, ka pie sutanas viņš bija pieradis. jo jutās lajā pilnīgi brīvi. Viņam bija smalkas, maigas rokas — īstas pazmcas kalpotāja rokas, kuras nekad nav pazinušas smagu darbu.

Kad mašīna jau tuvojas Bonjērai, Fandors juta, ka garīdznieks viņu vēro puspiemiegtām acīm.

Jūs jau esat pamodies, priestera kungs?

Ja. Kur mēs esam?

Netālu no Bonjēras.

— Ak ta.

Garīdznieks izslējās un, uzmetis savu segu lielajam aizsainim, sacīja

rundoram:

Dariet tāpat — uzklājiet savu segu aizsainim — tad to neviens neieveros. .1 \parFandors izlikās neko nesaprotam, taču paklausīja.

Kad viņi jau bija izbraukuši cauri pilsētiņai, garīdznieks atsāka saunu:

Ka jums šķiel. kas varētu būt šai aizsainī?

Nezinu, priestera kungs.

Tur iekša ir smuka naudiņa jums un man: jaunais lielgabala aizbēgs! Saprotat? Šonakt mēs pārnakšņosim kaut kur Ruānas tuvumā, bet rīt agri dosimies tālāk uz Havru. Tur mums jāšķiras. Jūs ar šoferi brauksiet uz ostu un tur atradīsiet nelielu tvaikoni, kura kapteinis ir mūsu draugs. Jūs viņam nodosiet šo aizsaini, un viņš tūlīt dosies jūrā.

Fandors jutās parsteigis. To viņš nebija gaidījis.

Kamēr garīdznieks stāstīja, cik šis pasākums bīstams, Fandors domāja: «Protams, es nedrīkstētu pieļaut, ka šis aizslēgs nokļūst kādas citas valsts rokās — tā btmi nodevība. Tatad man katrā ziņā jāpacenšas, lai šis aizsainis nemaz nenokļūst ostā. Ja es būtu civildrēbēs, tad visvienkāršākais būtu griezties tuvakajā policijas iecirknī; bet kā kaprālim Vinsonam man draud seši mēneši izmeklēšanas cietumā …. Un kāpēc tieši man tiek uzticets lik svarīgs uzdevums? Šiem cilvēkiem taču netrūkst savu aģentu, par kuru uzticamību tie jau sen ir pārliecinājušies. Un ko nozīmē šī apstāšanās Ruānā? Kāpēc mēs nebraucam tieši uz Havru? Un ja nu šis garīdz-

nieks zina, kas es esmu, un ir nolēmis Havrā nodot mani ar visu sūtījumu karatiesai? Šie cilvēki taču neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā..

Fandors vērīgāk paskatījās uz garīdznieku, kas šķita atkal iesnaudies. Viņa uzacis droši vien bija uzkrāsotas. Sejas ada šķita maiga, bez jebkādām bārdas pazīmēm . ..

Garīdznieks pamodās un lika šoferim apturēt mašīnu pie kādas mazas viesnīcas, kurai viņi pašreiz tuvojās.

—           Dodiet šoferim glāzi konjaka, — viņš sacīja viesnīcniekam,

—    kaprāļa kungam'rumu, bet man glāzīti anīsa liķiera.

Izdzēris liķieri, garīdznieks pievērsās Fandoram:

—    Mēs nepaliksim pašā Ruānā, bet pavadīsim nakti kādā mazā, labā viesnīciņā, kas atrodas dažus kilometrus ārpus pilsētas.

Mašīna jau brauca pa Ruānas priekšpilsētas ielām.

—   Vai mēs vispār šeit apstāsimies? — Fandors jautāja.

—   Ja, man šeit jānokārto nelielas darīšanas.

Mašīna apstājās pašā pilsētas centrā kādas viesnīcas priekšā. Turpat

līdzās bija redzama arī garāža.

—    Smalki, — Fandors izkāpdams noteica, — nu taču beidzot var mazliet izlocīt kājas!

Garīdznieks piegāja pie viesnīcnieka, kas stāvēja savās durvis.

—    Sakiet, lūdzu, vai nav pienākusi telegramma priesterim Žen-j dronsam?

—   Jā gan, priestera kungs.

Fandors ievēroja, ka garīdznieka seja, izlasot telegrammu, apma-

cās.

—   Vai kādas nepatīkamas ziņas, priestera kungs?

—    Nebūt ne. Šī telegramma ir tikai apstiprinājums tam, ko es pats ] jau nojautu. Starp citu — mēs nebrauksim uz Havru, bet gan uzj Djepu.

Fandors nikni nometa neizsmēķeto cigareti. Ko tad priesteris butuļ nojautis? Un kāpēc viņš tik pēkšņi grozīja maršrutu?

Garīdznieks jau deva šoferim rīkojumu:

—    Brauciet no Ruanas pa Serpentlnas ielu un apstājieties pie viesnī-ļ cas, kas atrodas ceļa labajā pusē un saucas «Ziedošais krustceļš».

—   Kāds dzejisks vārds, — Fandors piezīmēja.

—    Ārkārtīgi muļķīgs vārds! — garīdznieks atbildēja. — Tur nav ne-ļ viena krustceļa, un apvidus, kur šī viesnīca atrodas, nebūt nav ziedoš Bet tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka istabas tur ir pietiekoši labas unļ arī ēdiens diezgan pieklājīgs.

Mašīna turpināja ceļu un drīz vien apstājās viesnīcas plašajā pagalmi Saimnieks — vientiesīga izskata zemnieks — pats izsteidzās saņemt viesus

—   Vai mēs varētu dabūt kaut ko paēst?

—    Protams, mācītājā kungs.

—   Vai jums ir arī garāža, kur varētu novietot mašīnu?

Saimnieks ar plašu žestu norādīja uz pagalmu, kurā bija diezgan daudz zemnieku ratu. Kāpēc gan arī mašīna nevarētu stāvēt turpat?

—   Nu, labi. Un tad mums vajadzīgas trīs istabas.

—   Trīs istabas? — viesnīcnieks noraizējies atkārtoja. — Tas gan nebūs iespējams, mācītāja kungs. Bet gan jau iekārtosimies: man ir brīva mazā jumta istabiņa šoferim un liela, skaista istaba ar divām gultām — jums un kaprā|a kungam.

—   Hm. Tas ir ļoti nepatīkami. Es nevaru aizmigt, ja man jāguļ kopējā istabā. Varbūt jums tomēr atradīsies vēl trešā?

—   Diemžēl nav. Mūsu ciemā ir kāzas un …

—   Priestera kungs, — Fandors ieminējas, — ņemiet vien jūs sev to istabu. Gan es kaut kā pārgulēšu — varbūt ēdamzālē uz krēsliem . ..

—   Nerunājiet niekus! — garīdznieks viņu pārtrauca. — Rīt mums jau agri jādodas ceļā, un nemaz nav vajadzīgs, lai jūs no paša rīta justos kā salauzts. Gan jau iztiksim.

Pie galda Fandoru mazliet pārsteidza tas, ka garīdznieks ne vien aizmirsa noskaitīt lūgšanu, bet arī ar lielu apetīti ēda pasniegtos putnus, lai gan bija piektdiena.

Fandors slepus vēroja šķietamo garīdznieku. Viņa seja bija uzkrītoši maiga, rokas pat garīdzniekam pārāk smalkas un mazas, kā ari visās kustības jautās kaut kas sievišķīgs; arī dzidrā alta balss likās aizdomīga. Pieceļoties no galda, Fandors jau bija pilnīgi pārliecināts, ka šis garīdznieks ir sieviete.

Fandors ar interesi gaidīja turpmākos notikumus, un stingri apņē111as visu nakti palikt nomodā.

Pēc vakariņām viņi tūlīt uzkāpa savā istabā. Garīdznieks nolika aiz••aini savas gultas kājgalī uz grīdas.

—   Es no noguruma krītu no kājām! — Fandors sūdzējās. — Vai tad pīs vēl nedomājāt likties gulēt, priestera kungs?

—   Kā nu nē, tūlīt pat. — Garīdznieks noāva zābakus, noņēma apkaklīti un atlaidās gultā.

—    Bet… vai tad jūs vienmēr guļat apģērbies?

—   Svešā vietā man nepatīk izģērbties. Lūdzu, izslēdziet gaismu, I nprāļa kungs.

Nu Fandors vairs nešaubījās — viņa pavadonis bija sieviete.

Vaļējām acīm žurnālists gulēja savā gultā. Drīz vien viņš saklausīja viltus priestera vienmērīgos elpas vilcienus, kaut gan nojauta, ka viņa knimiņš arī neguļ.

Laiks ritēja bezgalīgi gausi. Fandors gulēja nekustēdamies, plati iecirstām acīm lūkodamies nakts tumsā. Lai neļautos miegam, viņš sāka [ (lomās skaitīt dzejoļus un risināt dažādus atjautības uzdevumus.

14 BĒGŠANA

—    Slēgsim mieru, — Živs sacīja, sniegdams roku leitnantam Libersakam, — un aizmirsīsim visu, kas noticis!

—    Lai notiek! Uz sekmīgu sadarbību!

Abi vīrieši mazliet mulsi uzlūkoja viens otru, nepievērsdami uzmanību aukstajam vējam, kas dzina pret krastu pelēkus, putas sakultus viļņus.

Pulkstens bija trīs pēc pusdienas. Viņi stāvēja uz Djepas ostas dambja.

Iepriekšēja vakara Živs bija apcietinats kā Vaglams. Ceļā uz policijas iecirkni viņš bija vērojis, cik nikni inspektors Mišels sev pārmeta savu kļūdu.

Nākošaja rītā Živs jau pulksten septiņos pieteicās kriminālpolicijas šefam.

Avāram jau bija ienākušās ziņas, ka kaprālis Vinsons šai rītā ieradīsies Djepā, lai kāda ārzemju tvaikoņa kapteinim nodotu jauna lielgabala aizslēga paraugu un varbūt arī pats aizbēgtu ar šo tvaikoni.

Avars informēja Živu par lietas stāvokli, un inspektors uzskatīja par nepieciešamu nekavējoties doties uz Djepu, lai personīgi novērotu spiegu darbību un izjauktu viņu nodomus.

Živs ieradās stacijā jau divdesmit minūtes pirms Djepas vilciena aizbraukšanas. Viņš jutās ļoti pārsteigts, kad viņa kupeja iekapa ari leitnants Libersaks civiluzvalkā.

Abi kungi vēsi sasveicinājās. Libersaks jau bija informēts, ka Živs vakar ticis apcietinats Vaglama inaskā; tātad leitnants zināja, ka Živs bijis arī tas, kurš toreiz sarunājās ar viņu Senas krastā.

Djepas stacijā viņi atkal izšķīrās.

Taču viņiem abiem bija kopējs novērošanas objekts, un gribot negribot viņiem nācās ik stundas ceturksni satikties. Situācija pamazām sāka kļūt smieklīga, un Živs beidzot nolēma piedāvāt leitnantam godīgu izlīgumu . ..

Abi vīrieši apstājas kāda tvaikoņa priekša, kura mastā plīvoja Holandes karogs.

—   Glīts kuģis, vai nav tiesa? Živs piezīmēja. — Man šķiet, ka tas drīz vien uzņems divas interesantas lietas: lielgabala aizslēgu un kaprāli Vinsonu.

Viņš pastāstīja Libersakam, ka pēc pēdējām ziņām no Parīzes Vinsons kopā ar kadu garīdznieku pašreiz esot ceļā uz Ruanu un laikam tikai nakti ieradīšoties Djepa.

—    Žēl, ka nu es vairs nevaru izmantot Vaglama masku, — Živs piebilda.

—   Kāpēc gan nē?

Vienkārši tāpēc, ka pārāk daudz cilvēku mani tajā redzējuši, un to vidū ari, šķiet, pats Vaglams.

—   Kā, vai tad jūs viņu esat saticis? — leitnants izbrīna jautāja.

Kur un kad?

—    Vakar, tieši tai bridi, kad mani apcietināja.

—    Kuru tad jūs turat aizdomās? — Leitnants izskatījās ārkārtīgi pārsteigts.

Živs neatbildēja.

—   Man šķiet, — Libersaks turpināja, — ka ari Bobinetei šaja lietā ir diezgan dīvaina un mazliet neizprotama loma.

Živs iesmējās.

—   Neizprotama? Gluži pretēji: viņas loma taču ir pilnīgi skaidra.

—   Ta? Nu, bet tadā gadījuma es jūsu vieta bez inazakās vilcināšanās šo jaunkundzi apcietinātu.

—    Nenāk ne prātā! Ko gan es iegutu, apcietinot kaut kādu nenozlmigu bandas locekli? Vienīgi to, ka vadoņi tiktu brīdināti — vairak nekā. Bet es gribu padarīt nekaitīgu visu šo organizāciju, izravēt nezāles ar visām saknēm.

Viņiem tuvojās kāds Djepas kriminālpolicijas aģents, kas ziņoja, ka leitnants Libersaks tiek aicinats pie telefona.

Živs un Libersaks steigšus devas uz komisariaiu, kur leitnants saņēma paziņojumu, ka Vinsons nupat ieradies Ruanā. Ari Živam bija pienākusi telegramma, ka Vinsons un garīdznieks, saņēmuši kādu telegrammu, jau atkal atstājuši Ruānu.

Kad abi ierēdņi atgriezās osta, vējš jau bija pilnīgi rimis.

Libersakam jau sen par lūpām lauzās kāds jautājums; nu viņš beidzot to izteica:

—    Sakiet, inspektora kungs… jūs pirmīt teicāt, ka jūsuprāt Narvobeka jaunkundze bijusi tuva kapteinim Brokam? ..

Živs jau bija gaidi jis šo jauta jumu. Viņš pats vairs neticēja, ka Vilhelmīne būtu bijusi Broka mīļāka; taču viņš nojauta, ka jaunās sievietes dzīvē ir kāds noslēpums. Tas apstaklis, ka Vilhelmine bieži apmeklēja lēdijas Beltemas kapu, modināja Živā aizdomas, ka viņa nemaz nav barona Narvobeka meita. Ja viņš ari turpmāk uzturēs Libersakā licibu, ka Vilhelmine bijusi tuvās attiecības ar Broku, greizsirdigais leitnants katrā ziņa prasis no viņas tuvākus paskaidrojumus. Bet Živs cerēja, ka ari viņš šadā veidā izdibinās noslēpumu, kas sedza šās sievietes dzīvi…

To visu pārdomājis, Živs atbildēja:

—   Man ļoti žēl, jo tas, kā liekas, jūs sarūgtina; tomēr man jāsaka, k.i toreiz izteiktās domas ari vēl tagad atbilst maniem uzskatiem.

Leitnants saprata. Viņš nobāla, un pirksti viņam savilkas dū-

i fs.

Pēc pusstundas Živs saņēma no Ruanas telefonisku paziņojumu,

ka kaprālis Vinsons un katoļu garīdznieks apmetušies kādā viesnīcā, kur palikšot pārnakšņot.

īsi apspriedušies, Živs un leitnants Libersaks nolēma tomēr pavadīt nakti savā sargpostenī.

Aizsmēķējuši cigaretes, viņi sāka lēnām pastaigāties pa krastmalu.

*     * *

Fandoram šī nakts šķita bezgalīga.

Beidzot tomēr atausa rīts.

—   Vai esat jau nomoda, kapraļa kungs? — garīdznieks klusu iejautājās.

—   Jā gan. Vai labi gulējāt, priestera kungs?

—   Lieliski.

—    Es arī.

Pāris minūtēs Fandors jau bija apģērbies. To viņš bija iemācījies kazarmās.

—   Ja jūs neiebilstat, priestera kungs, es iešu paraudzīties, vai šoferis jau piecēlies.

—    Lūdzu, dariet to.

Aizvēris durvis, Fandors savilka sej’i ļaunā smīnā.

—   Labu veiksmi, priestera kungs! Ceru, ka Živs jums drīz uzliks pāri ērtu rokassprādžu!

Pagalmā viņš sastapa viesnīcnieku.

—   Mācītājs tūlīt nāks, — žurnālists sacīja. — Es tikai paskatīšos, ko dara mūsu mašīna.

Fandors labi prata vadit mašīnu. Nosēdies pie stūres, viņš sacīja viesnīcniekam:

—   Es nedaudz pavizināšos. Ja kāds mani meklēs, sakiet, ka es pēc pāris minūtēm būšu atpakaļ.

«Visizdevīgāk būtu braukt uz Ruānu,» Fandors domāja. «Tur es visdrīzāk sagaidītu kādu ātrvilcienu uz Parīzi. Bet varbūt bandītiem jau radušās aizdomas un viņi uzmana lielākās stacijas? Tātad braukšu uz kādu mazāku vietiņu un no turienes atgriezīšos Parīzē. Tā būs drošāk.»

Viņš bija stingri apņēmies tagad galīgi nomest kaprāļa formu, jo pēc šās bēgšanas formai vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš atkal kļūs Fandors, lai kopā ar Živu turpinātu izsekot Fantomasu un viņa bandu.

Pamanījis uz ceļa kādu zemnieku, Fandors viņam apvaicājās:

—   Vai jūs nevarētu pateikt, kur šeit ir tuvākā dzelzceļa stacija?

—   Tad jums jābrauc uz Motvilu. Pirmajās kruslcelēs nogriezieties pa labi, tad kādu trešdaļkilometru pari pakalnam — un stacija turpat jau būs.

Fandors pateicās. Sasniedzis krustceļu, viņš iebrauca labibas laukā; tad izkāpa un turpināja kājām ceļu uz staciju.

*     * *

—    Kur mana mašīna? — šoferis kliedza, izskrējis viesnīcas pagalmā.

—   Jūsu mašīna? — viesnīcnieks atkārtoja. — Kaprālis jau pirms pāris stundām aizbrauca pavizināties. Viņš teica, ka būšot pēc pāris minūtēm atpaka|.

—    Un kur ir priesteris? Vai ari tas aizbrauca reizē ar kaprāli?

—    Nē, bet viņš aizgāja drīz pēc tam kājām un ari solījās drīz būt atpakaļ.

—    Nolādētie suņi! — šoferis kliedza. — Viņi nozaguši manu mašīnu!

Viesnīcnieks tikai tagad apjēdza, ka abi viesi aizbēguši, nesamaksājuši rēķinu. Viņš tūlīt piebiedrojās šoferim, un abi devās uz policijas iecirkni.

Tur dežurējošais policists jau pēc pirmajiem vārdiem pārtrauca šoferi ar jautājumu:

—   Vai jūs meklējat lielu, četrvietīgu tūristu automobili ar numuru 1430 G-7?

—   Jā. Vai tas varbūt ir braucis šeit garām?

Policists sāka smieties un tad sacīja:

—    Pirms stundas ceturkšņa jūsu mašīna atrasta Flerī tēva laukā, puskilometra attālumā no Motvilas stacijas. Flerī tēvs ir pārliecināts, ka mašīna viņa laukā nokritusi tieši no debesim.

—   Tātad tie blēži gribējuši piekrāpt tikai mani! — viesnīcnieks vaimanāja.

Šoferis atrada savu mašīnu norādītajā vietā un jau pēc brīža iebrauca atpakaļ viesnīcas pagalmā. Arī viesnīcnieks jau bija pārnācis kopā ar kādu policistu, kam bija uzdota lietas noskaidrošana.

Istabā, kur Fandors un garīdznieks bija pārnakšņojuši, policists atrada uz grīdas lielu aizsaini, kurā izrādījās lielgabala aizslēgs. Policistam lieta saka šķist aizdomīga. Viņš lika pasaukt šoferi.

—   Vai jūs pazināt kādu no pasažieriem? — viņš jautāja tam.

—   Nē, — šoferis atbildēja. — Ja jau es viņus būtu pazinis, tad lāču viņi nebūtu no manis aizbēguši.

Policists brīdi klusēja un tad svinīgi paziņoja:

—   Likuma vārdā: jūs esat arestēts!

15 ABI VINSONI

—    Velns parāvis! — Živs pārsteigts iesaucās, pasniegdams Libersakam Diepas komisariātā nupat saņemto telegrammu. — Tas taču nav iespējams!

Telegrammu bija sūtījis kāds absolūti uzticams cilvēks, un tā skanēja:

«Kaprāli Vinsonu satiku Londonā, Viktorijas stacijā.

Zinu, kur viņš atrodas. Gaidu ziņas no jums.»

—    Ko jūs tagad domājat darīt? — Libersaks jautāja, izlasījis telegrammu.

—    Braukšu tūlīt uz Londonu. Vai jūs brauksiet ar mani?

Leitnants kādu bridi pārdomāja.

—    Nē, — viņš beidzot sacīja. — Pirmkārt, es nevaru to darīt bez priekšniecības piekrišanas; otrkārt, mēs nedrīkstam izlaist no acīm arī Bobineti, kas droši vien arī ir iejaukta šai lietā. Tāpēc es došos atpakaļ uz Parīzi.

Živs saprata: leitnants gribēja drīzāk nokļūt pie Vilhelmines Narvobekas, lai pārbaudītu Živa ' ‘eik:ās aizdomas.

Libersaks drūms sēdēja savā kupejā. Viņa domas kavējas pie Vilhelmīnes. Vai tiešām Živam būtu bijusi taisnība? Viņš nevarēja tam noticēt.

Ruānā viņš izkāpa, lai nopirktu kādu avīzi.

Atgriezies kupejā, viņš tur ieraudzīja negaiditu ceļabiedreni: Bobineti.

—   A, labrīt, leitnanta kungs!

—    Bobinetes jaunkundze? Kāda sagadīšanās! Kā tad jūs nokļuvāt Ruānā?

—    Es viesojos četras dienas kadā pazīstamā ģimenē. Bet kā jūs šeit gadījāties?

—   O, mani vienmēr var satikt visos dzelzceļa vilcienos — tāds jau ir mans dienests. Bet kā klājas Vilhelmines jaunkundzei?

—   Lieliski. Vai jūs mūs drīz apmeklēsiet?

—   Ceru, ka jau šovakar varēšu sveikt cienīto jaunkundzi.

Viņi tērzēja par kopīgiem paziņām, par pēdējiem notikumiem sabiedrībā.

Bobinete bija ļoti jautra. Viņa smējās daudz un skaļi. Te, nejauši izdarot kādu strauju kustību, mazliet pavērās viņas mētelis, un Libersaks ieraudzīja zem tā pavilktu garīdznieka sutanu.

Nu viņš zināja, kā Bobinete nokļuvusi Ruānā. Viņa bija tēlojusi priestera lomu, un nu, pēc kaprāļa bēgšanas, devās atpakaļ uz Parīzi.

Leitnants bija apmulsis, viņš nezināja, ko tagad darīt. Apcietināt Bobineti? Bet kā? Ka II nodaļas virsniekam viņam nebija tiesību izdarīt apcietināšanas. Tātad bija vēl tikai viena izeja: Senlazāra stacijā pirmajam izsteigties no kupejas un ātri sameklēt stacijā vai tuvējā policijas iecirknī kādu ierēdni, kas jauno sievieti varētu apcietināt.

Vilciens jau tuvojās stacijai. Libersaks piecēlās.

—   Atvainojiet, bet man ļoti jāsteidzas — mani gaida ministrijā. Uz redzēšanos, Bobinetes jaunkundze!

Vilciens vēl nebija apstājies, kad viņš jau izlēca uz perona un steidzās uz izeju. Tai mirkli, kad viņš pie barjeras atdeva savu biļeti, aizmugurē izcēlās troksnis un kņada: tur kāds tika apcietināts. Acīmredzot Živs bija dabūjis zināt, kāda loma bijusi Bobinetei, un devis telegrāfisku rīkojumu par viņas apcietināšanu.

Libersaks atvieglots nopūtās un lēnām devās uz izeju.

Bet uz kāpnēm viņš pēkšņi apstājās un nobala.

Viņam garām pagāja divi kriminālpolicisti un starp viņiem, pilnā formā, kaprālis Vinsons.

Tātad Bobinete tomēr bija izglābusies.

Drūms un saīdzis Libersaks iekapa taksometrā un lika šoferim braukt uz kara ministriju.

*     * *

—   Vēl vienu viskiju, draugs!

—   Nē, paldies. Mēs jau tā esam dzēruši pārāk daudz.

—    Ak, ko nu! Caur alkoholu lūkojoties, dzīve rādās daudz jaukāka un bāra meiča daudz slaidāka.

Abi vīrieši sēdēja uz augstajiem bāra sēdekļiem un dzēra. Bet, kamēr jaunākais ik reizes kārtīgi iztukšoja savu glāzi, vecākais katru reizi to izlēja zemē.

Pulkstens bija seši vakara, un šai drūmaja decembra dienā bārā valdīja līksme un mājīgums.

—    Kas tu īsti esi pēc profesijas, Tom? — jaunākais no abiem vīriešiem — slaids puisis brūni iedegušu seju — jautāja otram.

—    Es taču tev jau to stāstīju, — vecākais — pilnīga auguma vīrs ar kailu galvvidu — smiedamies atbildēja. — Es esmu klauns — muzikāls klauns: dziedu, dejoju, pārģērbjos par nēģeri, spēlēju bandžo …

—   Un kādas tautības tu esi?

—   Beļģis. Un tu, Butjē?

Jaunakais atbildēja vilcinādamies kā cilvēks, kas baidās pateikt kaut ko lieku:

—    Es… es esmu kanādietis… Nesen tikai atbraucu no Kanādas.

—   Tā? Un ko tu šeit dari?

—    Es? Man Dievs, meklēju darbu. Bet tā kā es slikti runāju angliski, tad man nemaz neveicas.

—   Ko tu proti strādāt?

—   Nu tā .. no visa pa druskai.

—   Tātad — neko.

—    Es mazliet saprotu biroja darbus, — jaunais vīrietis nedroši ieminējās.

Klauns iesmējās.

—   Ar to tu tālu netiksi.

—   Jā, bet ko tad lai es iesāku?

Resnais uzlika viņam roku uz pleca un ar dzērāja svinīgumu sacīja:

—    Ir tikai viens amats: teātris. Ir tikai viena dzīve: mākslinieka dzīve. Paskaties uz mani! Es gūstu panākumus, kaut gan nekad neko neesmu mācījies.

Butjē apbrīnodams uzlūkoja savu jauno draugu. Tiešām, Toms bija ģērbies eleganti, lai gan mazliet uzkrītoši. Un naudu viņš neskaitīja.

Jauneklis nedroši ieminējās:

—   Jā, es jau labprāt iestātos teātrī, bet es taču neko neprotu.

Acīmredzot klauns tikai bija gaidījis šādu atbildi.

—    Klausies, — viņš noslēpumaini sacīja, — es šorīt satiku kādu impresāriju, savu vecu draugu. Viņš meklē profesoru. Vai tu gribi būt profesors?

—   Kāds profesors? — Butjē nesaprašanā vaicāja.

Toms sāka skaļi smieties.

—    Bet tas taču ir vienalga! Nu, manis pēc, es tev pateikšu: tev būs jāmāca japāņu ķivuļi svilpot!

Butjē to uzskatīja par joku, taču Toms viņu prata tik veikli pārliecināt, ka nabaga puisis beidzot tam noticēja.

—   Tātad atbildi — vai gribi?

—    Mans Dievs, es nezinu .. .

—    Nu, protams, gribi! Vai zini, ko? Es tūlīt pat parunāšu ar impresāriju — viņš sēž tepat lejā. Es viņu uzvedīšu pie tevis, un tad varēsim trijata visu pārrunāt.

Saņēmis visas saprata paliekas, puisis pēkšņi jautāja:

—   Un uz kādu valsti man tad būtu jābrauc?

—    Uz Beļģiju, protams — impresārijs taču ir mans tautietis. Tātad uzgaidi tepat: es tikai nokāpšu leja un paskatīšos, vai mans draugs Pauls jau atnācis.

Toms aizgāja, bet Butjē nopūzdamies iztukšoja vēl vienu glāzīti.

Steidzīgiem soļiem resnais vīrietis nokapa apakšstāva un pārlaida plašajai zālei skatu.

Tad viņš straujiem soļiem tuvojās kādam vientuļam kungam, kas sēdēja" pie atsevišķa galdiņa.

—   Inspektors Živs, ja nemaldos?

Živs pacēla galvu.

—   A, kapteinis Lorejs!

Abi vīrieši sasveicinājās, un kapteinis steigā atbildēja:

—   Tā gan. Bet pašreiz mans vārds ir Toms, un es esmu muzikālais klauns no Beļģijas. Un jūs esat Paula kungs, impresārijs.

—    Vai jūs esat pārliecināts, ka tas patiešām ir Vinsons? — Živs jautāja.

—    Par to nevar būt ne mazāko šaubu. Vai jūs varat viņu tūlīt apcietināt?

Živs ar nožēlu pakratīja galvu.

—    Pašreiz mēs atrodamies svešā valsti, un Vinsons taču ir valsts nodevējs — tātad konvencija par noziedznieku izdošanu uz viņu neattiecas.

—   To es jau biju paredzējis, — Lorejs sacīja un atstāstīja Živam savu sarunu ar Butjē.

—    Tātad jūs tagad zināt, ka esat impresārijs Pauls un gribat angažēt kādu putnu apmācīšanai dziedāšanā, — Lorejs nobeidza. — Tikai nepārsteidzieties, jo tas puisis ir ļoti piesardzīgs. Visu pārējo atstāju jūsu zināšanā.

—   Tomēr būtu ļoti labi, kapteiņa kungs, ja jūs brauktu mums Ildzi, — Živs atbildēja. — Gadījums taču ir tik svarīgs, ka tiešām būtu vēlama jūsu palīdzība.

Kapteinim visa šī lieta bija pretīga. Taču Živam izdevās viņu pārliecināt:

—    Neaizmirstiet, kapteiņa kungs, runa ir nevis par parastu noziegumu, bet gan par valsts nodevību!

Kapteinis Lorejs pamāja ar galvu.

—    Labi. Es esmu ar mieru jums palīdzēt, inspektora kungs. Bet nu dosimies uz bāru, citādi mūsu klients var kļūt nepacietīgs. Bet ar pacietību zaudējušiem klientiem ir visai grūti sarunāties.

16 APCIETINĀTS

Kupeju durvis ar troksni aizcirtās, atskanēja signāls, un Duvras ātrvilciens atstāja Ceringkrosas staciju.

Kādā pirmās klases kupejā bijā iekārtojušies trīs ceļinieki: inspektors Živs, kapteinis Lorejs un kaprālis Vinsons. Ja Vinsons nebūtu

tik stipri apreibis, viņš droši vien nebūtu ļāvis sevi ievilināt šai slazdā. Bet Živs visu laiku bija gādājis, lai netrūktu dzērienu, un nabaga jauneklis svēti noticēja visam, ko viņam stāstīja: ka no Duvras viņš braukšot uz Ostendi un tālāk uz Briseli, kur arī atrodoties putni — Butjē nākamie audzēkņi.

Vagona siltums un riteņu vienmuļā klaudzoņa atstāja nomierinošu iespaidu, un Vinsons drīz vien ieslīga ciešā miegā.

—    Līdz šim viss iet labi, — Živs klusu noteica. — Taču vislielākās grūtības mums vēl priekšā.

Beidzot vilciens apstājās Duvrā. Vinsons joprojām gulēja, un Živs nemaz nesteidzās viņu modināt, jo gribēja iekāpt tvaikonī pēdējā brīdī, lai kaprālis nepagūtu atjēgties, kas īsti notiek.

—    Hallo, Butjē! — Živs beidzot uzsauca Vinsonam, spēcīgi purinādams viņu aiz pleca.

Kaprālis pietrūkās kājās.

—    Kas ir? Ko jūs gribat no manis? — viņš stomījās.

Živs laipni smaidīja.

—   Iesim, mīļais, mums laiks kāpt kuģī.

Vinsons samulsis izstreipuļoja no vagona. Kāds ierēdnis skaļi sauca:

—   Tvaikonis «Victoria» uz Ostendi, tvaikonis «Empress» — uz Kalē!

Pēc brīža viņi jau stāvēja uz steķiem. Taču te Vinsons izlasīja uz

kāda glābšanas riņķa vārdu «Empress».

—    Kā, — viņš samulsis un mazliet satraukts sacīja, — es taču dzirdēju, ka «Empress» ies uz Kalē, bet «Victoria» …

Živs smaidīdams viņu pārtrauca:

—   Nē, mīļais, jūs esat pārklausījies. Šis tvaikonis ies uz Ostendi.

Viņš atviegloti uzelpoja, kad tvaikonis atstāja krastu.

Pār kanālu klājās bieza migla. Pūta spēcīgs dienvidaustrumu vējš, un kuģi stipri mētāja viļņos.

Živs bija nejūtīgs pret jūras slimību. Turpretim Vinsons tikai ar pūlēm turējās kājās. Jūras slimība viņu bija tā sagrābusi, ka puisim pat prātā nenāca painteresēties, vai šis tvaikonis patiešām devās uz Ostendi.

Pēc pusotras stundas «Empress» bija sasniedzis Kalē. Steķi tika nolaisti. un tvaikoņa pasažierus ielenca nesēji, kuri piedāvāja pasažieru bagāžu nogādāt kādā no daudzajiem vilcieniem, kas jau gaidīja dzelzceļa stacijā.

Vinsons galīgi sabrucis sēdēja uz sola. Lielais daudzums viskija, bagātīgās vakariņas un tad vēl šis brauciens — tas viņam bija par daudz.

Živam nācās palīdzēt Vinsonam nokāpt no tvaikoņa. Inspektoram gandrīz vai kļuva viņa žēl.

Ceļotāji drūzmējās lielajā zālē, kur notika muitas apskate. Pēkšņi Živs pamanīja kādu civilā ģērbtu kriminālpolicistu. Viņš pamāja policistam ar roku.

—   Tas ir māsu cilvēks. Aizvediet viņu.

*     * *

Vinsons pamazām atjēdzās. Viņš atvēra acis un neizpratnē palūkojas visapkārt. Tad viņš pievērsās Živam — vienīgajam no trim ierēdņiem, kuru pazina — un jautāja:

—   Kur es atrodos?

Živs ļoti nopietni, taču tomēr laipni paskaidroja:

—   Jūs atrodaties Kalē komisariātā, kaprāli Vinson. Diemžēl man jums jāpaziņo, ka jūs esat apcietināts.

—   Mans Dievs!

Vinsons gribēja pietrūkties kājās, taču pēkšņi juta, ka viņa rokas saslēgtas roku dzelžos. Viņš smagi atkrita atpakaļ krēslā, un lielas asaras sāka ritēt viņam pār vaigiem.

Pēc pusstundas Živs, vēl kāds kriminālierēdnis un Vinsons jau sēdēja vilcienā, kas viņus veda uz Parīzi. Ceļā kaprālis pamazām samierinājās ar savu likteni un vaļsirdīgi Živam izstāstīja visu, ko tas pirms pāris nedēļām bija stāstījis Žeromam Fandoram. Tikai vienu viņš noklusēja: to, ka bija samainījies ar Fandoru un ka Fandors tagad viņa vietā dienēja franču armija. Vinsons Fandoram bija devis vārdu, ka nevienam to nestāstīs. Un doto vārdu kaprālis gribēja turēt.

Viss, ko Vinsons stāstīja, Živam jau bija zināms. Tikai vienu brīdi viņš saausījās — kad kaprālis sarunā ieminējās:

—    Ak, ja jūs zinātu, kas notiek mazajā krodziņā Monža ielā!

Živu šī piezīme ļoti ieinteresēja, un viņš ilgi un sīki Vinsonu izprašņāja par šo dzertuvi. Kaprālis zinaja stāstīt, ka Vaglams tur bieži vien mēdzot tikties ar saviem spiegiem un kopīgi apspriežoties par turpmākajiem plāniem.

Živs apmierināts nodomāja: «Kad būšu nogādājis savu gūstekni kara cietumā, tad gan zināšu, kādā virzienā dzīt pēdas!»

17 GRĒKSŪDZE

—   Vai jūs esat viena, Vilhelmīne?

Jaunā sieviete strauji pagrieza galvu. Viņas priekšā stāvēja leitnants Anrī de Libersaks.

—   Es patiešām esmu viena, — viņa skumji atteica, — vientuļāka liekā jebkad.

—   Jūsu tēvs …

—    Viņš šorīt aizceļoja.

Leitnants vilcinādamies jautāja:

—    Un Bertas jaunkundze?

Vilhelmīne uzlūkoja viņa savām lielajām, skaidrajām acīm.

*     — Jau vairākas dienas es neko par viņu nezinu. Liekas, viņa ir nozudusi.

Libersaks brīdi klusēja. Beidzot viņš iejautājās:

—    Un kurp jūs pašreiz dodaties, Vilhelmīne?

Viņa atbildēja, ka pašreiz viņai neesot nekāda noteikta mērķa, un kad leitnants sacīja, ka gribētu ar viņu runāt kadā svarīgā lietā, viņa lika priekšā kopā pastaigāties.

Vispirms viņi sarunājās par nesvarīgām lietām, bet tad Libersaks strauji pievērsās jautājumam, kas jau vairākas dienas nodarbināja viņa domas:

—    Jūsu dzīvē ir kāds noslēpums, Vilhelmīne, un man ir ļoti sāpīgi, ka jūs to man nevarat uzticēt. Jūs taču zināt, ka es jūs mīlu un vēlos, lai jūs kļūtu mana sieva. Bet, pirms tas notiek, man tomēr jāzina, vai jūs kaut ko no manis slēpjat un kas tas ir!

Vilhelmīne nobāla un apmulsa. Viņa jau sen bija šo jautājumu gaidījusi, un nu par to bija jārunā.

Viņi gāja pār Svētā Sulpīcija laukumu. Negaidot sāka līt.

—    Ieiesim baznīcā, — Vilhelmīne teica. — Tur mēs varēsim netraucēti izrunāties, un es ceru, ka šās vietas svētums jūs pārliecinās par manu vārdu patiesīgumu. Jo tas, kas man jums sakāms, ir gandrīz vai grēksūdze.

Viņi nosēdās mazā soliņā aiz viena no baznīcas pīlāriem, un Vilhelmīne klusā balsī sāka savu stāstu:

Viņa nebija barona Narvobeka meita, viņas īstais vārds bija Terēza Overnuā. Bērnību viņa bija pavadījusi kādā vecā pilī divatā ar savu vecmāmiņu, grāfieni de Langrēnu.

Kādā drūmā deceiv.Dra rītā grāfiene tika atrasta noslepkavota. Aizdomas slepkavībā vērsās pret kādu jaunekli, Šarlu Rambēru, grāfienes de Langrēnas tuva drauga dēlu. Šā Šarla Rambēra tēvs bija pieņēmis bārenīti un uzticējis viņas audzināšanu kādai Anglijas labāko aprindu dāmai — lēdijai Beltemai, kuras vīrs neilgi pirms tam bija kritis no slepkavas rokas.

Terēza bija dedzīgi pieķērusies lēdijai Beltemai. Mierā un laimē aizritēja vairāki gadi. Šai laikā Terēza iepazinās ar Itālijas atašeju baronu Narvobeku, kurš bija lēdijas labākais draugs.

Kādudien lēdijai Beltemai pēkšņi bija jāaizbrauc, bet pēc pāris dienām pienāca vēsts, ka lēdija mirusi. Barons Narvobeks pieņēma jauno meiteni, un visiem stāstīja, ka tā ir viņa meita.

Barons izturējās ļoti labi pret Terēžu, kas tagad sāka saukties Vilhelmīnes vārdā. Viņš bija arī stāstījis, ka ārzemēs uz viņas vārda esot lieli noguldījumi, taču nekādos sīkākos paskaidrojumos nebija ielaidies …

Vilhelmīne pēkšņi pārtrauca stāstījumu. Viņa piecēlās un norādīja uz kadu ēnu aiz viena no altāriem.

—   Vai redzējāt?

—   Protams, — Libersaks nomierinoši atteica, — tur droši vien pagāja garām kāds dievlūdzējs.

Vilhelmīne trīcēja pie visām miesām.

—    Mans Dievs, ja nu kāds mūs būtu noklausījies!

—   Bet no kā tad jūs baidāties?

Pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, Vilhelmīne čukstus sacīja:

—    Jums jāzina viss, Anrī. Es daudzkārt esmu sev jautājusi, kāpēc barons grib, lai es sauktos par Vilhelmīni fon Narvobeku. Pirms dažiem mēnešiem es runāju ar viņu par to un izteicu vēlēšanos atkal saukties Terēzas Overnuā vārdā. Audžutēvs atbildēja, ka tas neesot iespējams, un paskaidroja, ka kopš vecmāmiņas nāves mani un visus manus tuviniekus apdraudot kāds cilvēks, kas ik uz soja sējot nāvi. Viņš rādīja man arī vecas avīzes, no kurām es uzzināju par visiem tiem notikumiem, kas bija ap mani risinājušies senajās dienās, kad biju vēl pusaudze. Un visos šajos notikumos, kuriem bija tuvāks vai tālāks sakars ar manu likteni, vienmēr atkārtojās viens un tas pats vārds: Fantomass.

Libersaks uzmeta Vilhelmīnei neuzticīgu skatu.

Viss šis stāstījums viņam šķita pilnīgi neticams un sadomāts vienīgi patiesības noslēpšanai. Viņš bija mīlējis šo sievieti, bija uzskatījis viņu par līdzīgu sev sabiedriskā stāvokļa ziņā — un nu pēkšņi tā viņam šķita vienkārša afēriste.

Viņam atkal ienāca prātā Živa vārdi.

Un kāpēc gan šī jaunā sieviete ar visai aizdomīgo pagātni nevarēja būt bijusi kapteiņa Broka mīļākā?

Tagad viņam uzkrītoši šķita arī daži citi sīkumi. Kā, piemēram, varētu izskaidrot dīvaino tuvumu starp Vilhelmīni, Bobineti un baronu?

Brītiņu klusējusi, Vilhelmīne turpināja:

—   Cik bieži es esmu redzējusi sapnī šo Fantomasu! Un katru reizi, kad mēs par viņu runājām, atgadījās kaut kas neikdienišķs, kas lika šā baigā cilvēka tēlam atdzīvoties mūsu atmiņās.

Bet leitnants domāja: «Komēdija, un cik neveikla komēdija! Ar šiem šausmu stāstiem viņa grib novērst manas aizdomas!»

Viņš sacīja:

—   Vilhelmīne Narvobeka vai Terēza Overnuā — kas man par to! Bet atbildiet man vaļsirdīgi: vai jūs bijāt Broka mīļākā?

—   Anrī!

Vilhelmīne bija nobālusi. Ar skaidras un mīlošas sirds gaišredzību viņa nojauta arī Libersaka neizteiktās domas. Viņa saprata, cik divdomīgā stāvoklī bija sevi nostādījusi mīļotā cilvēka acīs. Viņa gribēja taisnoties, visu izskaidrot, lūgt, bet tūdaļ arī atteicās no šā nodoma. Anrī taču

viņai tikpat neticēs. Viņa acīs Vilhelinīne tagad bija tikai avantūriste, kas viņam vienmēr melojusi un arī tagad melo. Sirds viņai bija bezgala smaga, kad viņa klusā, bet noteikta balsī sacīja:

—    Ar saviem vārdiem un savam domām jūs mani esat smagi apvainojis, Anrī. Ņemiet atpakaļ vārdus, ko jus nupat teicat, un es mēģināšu tos aizmirst.

Leitnants uzmeta viņai augstprātīgu skatu.

—    Es palieku pie saviem vārdiem, cienītā jaunkundze, kamēr jūs man nebūsiet pierādījusi pretējo.

Vilhelmīne pietrūkās kājās, izsteidzās no baznīcas un pamāja kadam garāmbraucošam taksometram.

Libersaks, kas viņai bija sekojis, redzēja, ka viņa iekāpa mašīnā un vēl sadzirdēja viņas balsi:

—   Dzīvojiet laimīgs, Anrī! Negribu jūs nekad vairs redzēt!

Leitnants paraustīja plecus.

Varbūt viņa tagad izjuta sirdsapziņas pārmetumus… varbūt…

Pēkšņi viņš satrūkās: kada ēna bija paslīdējusi viņam garām un nozudusi.

Anrī de Libersaks tagad bija pārliecināts, ka viņa sarunai ar Vilhelmīni bijis kāds neaicināts liecinieks.

Kas gan varēja būt šis liecinieks?

18 CIETUMĀ

Šai dienā norisinijās vēl daudz dīvainakas lietas nekā Vilheimīnes grēksūdze.

Ap pusdienas laiku Vinsons, kas tūlīt pēc atvešanas Parīzē bija ievietots Se: .’insidi cietuma, izdzirda nožvadzam atslēgu savas kameras durvis.

Živs bija Vinsonu nodevis cietuma ar Butjē vārdu, un neviens nezināja viņa īsto vārdu. Tagad kamera ienaca divi uzraugi, un viens no tiem sacīja:

—    Nāciet, Butjē! Jūs tiekat pārvests uz kara cietumu. Musu cietums paredzēts tiem, kuri jau notiesāti, bet jūs taču vel esat tikai apsūdzētais.

Vinsonam bija pilnīgi vienalga, kur viņu ieslodzīs — viņa likteni nekas vairs nevarēja grozīties.

Viņš gurdi piecēlās, nepretodamies ļāva saslēgt rokas un nokārtu galvu izgaja no cietuma.

Garāmgājēji mazajai grupai nepievērsa nekādu uzmanību — vietējie iedzīvotāji jau bija pārāk pieraduši pie šādiem skatiem, lai par tiem vēl interesētos.

Mazais gājiens jau bija sasniedzis ielas vidu, kad Vinsons pēkšņi izdvesa nopūtu, kas vairāk izklausījās kā vaids, un sabruka uz ielas. Abi uzraugi nešūs pārnesa viņu pāri ielai.

Daži garāmgājēji apstājās un līdzjūtīgi nolūkojās jauneklī, kas pēkšņi bija kļuvis neparasti bāls un, likās, bija zaudējis samaņu.

Uzraugi ienesa Vinsonu tuvējā namā, kur durvju sarga sieva pulējas puisi dabūt pie samaņas. Velti. Vinsons neizrādīja nekādu dzīvības pazīmju.

—    Mans Dievs, — iesaucās durvju sardze, — nesiet viņu uz cietumu un pasauciet cietuma ārstu!

Uzraugi paklausīja šim padomam. Vinsons tika nogādāts cietumā, 27. kamerā, un noguldīts uz salmu maisa.

*     * *

—   Leitnant Servin!

—   Jā, komandanta kungs?

—   Apsoliet man, ka savedīsiet kartībā to nožēlojamo papīru kaudzi. Fulkstens jau ir pusvienpadsmit, un es gribu iet brokastīs.

Leitnants Servins pasmaidīja un sāka kārtot papīrus uz priekšnieka rakstāmgalda.

Šis priekšnieks bija komandants Dimulēns, kas vel pirms pāris nedeļām bija pildījis II nodaļas vicešefa pienākumus, bet tad ka valdības virskomisārs ticis pārcelts I karatiesā. Pirms dažām dienām Dimulēns bija stājies jaunajā amatā un tagad pamazām iepazinās ar lietām, kuras gaidīja izlemšanu.

Vakar no ministrijas bija pienācis paziņojums, ka apcietināts kāds dezertieris Vinsons, kas tiek apsūdzēts valsts nodevībā.

Vinsona vārds Dimulēnam bija pazīstams jau kopš II nodaļas laikiem, bet viņš neko nezināja par sarežģītajiem notikumiem, kas bija ar šo vardu saistīti. ..

Pēc slikti pavadītas nakts komandants bija agri ieradies sava birojā. Par laimi, viņa padoto vidū bija kāds ļoti spējīgs un zinošs darbinieks, leitnants Servins. Tas pašreiz ziņoja savam priekšniekam, un Dimulēns

sacīja:

—   Tātad vispirms identificēsim šā kaprāļa Vinsona personību. Ludzu, lieciet viņu atvest. Cietumnieku sarakstā redzams, ka viņš ievietots 26. kamerā.

—    Atvainojiet, — Servins iebilda, — Vinsons tikai šodien tika pārvests šurp no Šeršmidī cietuma, un pašreiz viņam vajadzētu atrasties 27. kamera.

Dimulēns velreiz ieskatījās sarakstā.

—    Jūs maldāties, — 27. kamerā ieslodzīto sauc Butjē.

—   Jā gan, un šis pats Butjē ir Vinsons.

—    Jūs mani galīgi mulsināt. Kaprālis Vinsons vakar apcietināts Senlazāra stacijā. Viņš tūlīt atvests šurp un ievietots 26. kamerā.

Leitnants pakratīja galvu.

—    Nē, komandanta kungs, Vinsons tika apcietināts Kalē, tiklīdz viņš bija atbraucis no Anglijas. Apcietināšanu izdarīja inspektors Živs, kas savu gūstekni šorīt pulksten sešos nodeva Šeršmidī cietumā. No turienes viņš tika pārvests šurp un ievietots 27. kamerā.

—    Mans Dievs, — komandants jutās aizkaitināts, — es patiesi sāku ticēt, ka jūs esat prātu zaudējisl Vinsons un Butjē — tās taču ir divas atsevišķas personas!

—    Piedodiet, komandanta kungs, Vinsons un Butjē ir viena un tā pati persona.

Komandants Servinam uzmeta niknu skatu.

—    Ir jau labi. Lieciet atvest Vinsonu no 26. kameras.

Pēc brīža divi uzraugi ieveda telpā kādu kareivi.

Dimulēns pacēla galvu.

—   Nāciet tuvāk!

Kareivis paspēra soli tuvāk.

—    Vai jūs esat kaprālis Vinsons?

—    Nē, komandanta kungs! — kareivis atbildēja.

Dimulēns dusmās pietvīka. Vai šis nekauņa gribēja par viņu zoboties?

Komandants atkārtoja jautājumu:

—    Vai jūs esat kaprālis Vinsons? Jā vai nē?

Dimulēns jau gribēja sākt kliegt, bet šai brīdī leitnants Servins pasniedza viņam kādu kartiņu un klusu sacīja:

—    Šis kungs gribētu ar jums tūlīt runāt, komandanta kungs.

Dimulēns izlasīja: Živs, kriminālinspektors.

—    A, viņš ieradies īstā laikā. Lūdziet to kungu ienākt!

Pēc brīža istabā ienāca Živs.

—    Tā kā es kaprāli Vinsonu apcietināju, — viņš sasveicinājies sacīja, — tad ierados pie jums, komandanta kungs, lai vajadzības gadījumā varētu jums sniegt tuvākus paskaidrojumus.

—    Jūsu palīdzība man patiesi ir ļoti vajadzīga. Vispirms panāciet, lai šis cilvēks beidzot atzīstas, ka viņš patiesi ir Vinsons.

Dimulēns norādīja uz kareivi, kas joprojām stāvēja viņa priekšā.

Ziva sejā atspoguļojās pārsteigums. Kareivis atplestām rokām tuvojās viņam.

—    Ziv!

—    Fandor! Velns parāvis, ko tad tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, mīļais Živ, ka es esmu apcietināts kaprāļa Vinsona vietā.

—   Tas taču nav iespējams! Es pats vakar Kalē apcietināju kaprālim Vinsonu. Bet kur tu ņēmi šo tērpu? J

Fandors iesmējās.

—   O, man būs jāstāsta vismaz divas stundas, lai tu to saprastu!

Fandors pievērsās komandantam:

—    Man vēlreiz jāatkārto jums, komandanta kungs, ka es patiešām neesmu kaprālis Vinsons. Es esmu žurnālists Žeroms Fandors, «La Capitale» reportieris. Ja jūs pašreiz redzat mani šādā formā, tad tam par iemeslu ir notikumi, par kuriem es jums labprāt pastāstīšu, tiklīdz būšu mazliet sakārtojis savas domas. Ļoti priecājos, ka mans draugs Živs nejauši gadījies šeit — viņš apliecinās manu vārdu patiesīgumu.

Komandants uzlūkoja te Živu, te Fandoru. Tad viņa skats kā palīdzību meklēdams apstājās pie durvīm, aiz kurām jau šās scēnas sākumā bija nozudis leitnants Servins.

Šai brīdī durvis atvērās un istabā ļoti satraukts iesteidzās Servins. Viņš bija nobālis.

— Komandanta kungs, inspektora kungs… kaut kas šausmīgs, pilnīgi negaidīti… es tikai nupat uzzināju … Redzēdams, kas šeit notiek, es devu rīkojumu atvest Vinsonu — īsto Vinsonu, to, kuru Živa kungs apcietināja ar Butjē vārdu … Nu, un nupat man tika paziņots, ka kaprālis Vinsons miris.

—    Bet… kā tad tā? — Živs iesaucās.

Leitnants pavēlēja vienam no kareivjiem:

—    Palūdziet šurp cietuma ārstu!

Jau pēc pāris minūtēm ieradās cietuma ārste — vēl jauns cilvēks, majora formā.

—   Sakiet, doktor, kas īsti noticis? — Dimulēns jautāja.

Ārsts ziņoja:

—    Apmēram pirms stundas mani izsauca pie kāda apcietinātā, kas pārvešanas laikā no Šeršmidī cietuma pēkšņi bija zaudējis samaņu. Sargi viņu bija novietojuši viņam paredzētajā kamerā uz salmu maisa. Kad es ierados, viņš jau bija miris.

—    Bet no kā tad viņš miris?

—   No lodes, kas viņam izgājusi cauri sirdij.

Komandante pietrūkās kājās un satraukts sāka staigāt pa istabu.

—    Kaut kas nedzirdēts! Es tam vienkārši nevaru noticēt! Lai šautu, taču vajadzīgs ierocis, un šāviens taču rada zināmu troksni …

Živs un Fandors saskatījās.

—    Vai dzirdēji? — inspektors iečukstēja žurnālistam ausī. —Fantomass atkal rīkojas!

Beidzot Fandors tuvojās komandantam.

—    Atvainojiet, lūdzu, ka esmu jums sagādājis tik daudz nepatikšanu; bet tagad es gribētu lūgt jūs mani nekavējoties atbrīvot. Notikumi risinās tik strauji, ka man …

Komandants viņu pārtrauca, ar spēku triekdams dūri pret galdu.

—    Velns parāvis, jums ir drosme, žurnālista kungs! Tātad jūs neesat kaprālis Vinsons? Jūs esat žurnālists? Bet to jums vispirms nāksies pierādīt, kungs! Un pat ja jums to izdosies pierādīt, arī tad jūsu stāvoklis nebūs visai spožs, jo nevienam nav tiesību armiju vazāt aiz deguna! — Seržant, aizvediet šo cilvēku atpakaļ viņa kamerā!

Pirms vēl Fandors kaut ko bija paguvis iebilst, viņš jau atradās aiz durvīm.

Živs mēģināja komandantu nomierināt.

—   Es jums galvoju … — viņš iesāka.

—   Jūs! — komandants dusmās rēca. — Lieciet mani mierā! Jā?! Un tūlīt, ja drīkstu lūgt!

19 MONŽA IELĀ

—   Nu, Kurt, ko dzersi?

—   Ko piedāvāsi.

Žofrī, kas bija pazīstams vairāk ar iesauku Muca, trieca dūri galdā.

—   Ko piedāvāšu? Ko vien velies! Pasūti, kas vien tev garšo, saproti!

Vīrietis, kas sēdēja pretim Žofrī pie galda, bija mazs un ļoti kalsns,

tāpēc draugi viņu bija iesaukuši par Kurtu.

Viņš pasteidzās izmantot Žofrī piedāvājumu, un abi draugi turpināja iedzeršanu.

Monža ielas mazajā dzertuvē valdīja puskrēsla. Vienīgā spuldze, kas karājās telpas vidū pie griestiem, blāvi mirguļoja.

—    Kur tad tu atkal esi iedzīvojies naudā? — Kurts jautāja, atkārtoti pildīdams glāzes.

Žofrī lepni atmeta galvu.

—    Pie velna! Bobinete man atkal izlīdzēja. Tas tik ir velna skuķis! Viņai nekad naudas netrūkst!

—   Ar ko tad tava māsa pašreiz nodarbojas?

—    Nezinu. Bet mēs viņu drīz redzēsim. Viņa man šeit nolikusi satikšanos.

Pulkstenis nosita pusnakti. Žofrī viens pats sēdēja pie galda. Viņa draugs jau bija nozudis, jo zināja, ka Bobinete viņu ne visai ieredz.

Apmēram pēc pusstundas ieradās Bobinete. Uz satikšanos ar brāli viņa bija ģērbusies ļoti vienkārši.

Kopš satikšanās ar leitnantu Libersaku Ruānas—Parīzes vilcienā, viņa vairs nebija rādījusies barona Narvobeka namā. Viņa vienkārši uz-*r ļ rakstīja, ka ir slima. Apmetusies kadā vienkāršā viesnīcā, viņa saka gaidīt, kas notiks tālāk.

Viņa vēl arvien bija pārliecināta, ka policija viņas istabā apcietinājusi īsto Vaglamu, un domāja, ka arī viņu gaida tāds pats liktenis. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika, un viņa pamazām sāka nomierināties.

Pēkšņi Bobinete saņēma vēstuli no Vaglama, kas nāca īstajā bridi, jo viņas nauda visa bija jau gandrīz izsīkusi.. .

—   Sēdies taču, — Žofrī galanti uzaicināja māsu. — Ko dzersi?

Bobinete pasūtīja glāzi vīna. Žofrī sāka stāstīt par saviem mūžīgajiem

kautiņiem. Bobinete savukārt pastāstīja brālim, ka viņa atradusi kompanjones vietu pie kādas bagatas krievu dāmas, kas sava dzimtenē sanākusi konfliktā ar policiju un pastāvīgi dzīvojot Parīzē.

—    Nu, ja jau tev tik labi klājas, tad taču tu varētu samaksāt man šo rēķinu, — Zofrī sacīja.

—   Jā, protams, to es samaksāšu. Vai zini, Žofrī, man liekas, ka ta krieviete . ..

Viņa pēkšņi aprāvās un nobāla.

Dzertuvē bija ienācis kāds vecs, salīcis ubags ar harmoniju uz muguras.

Pavērtu muti un šausmās ieplestam acīm Bobinete uz viņu skatījās.

Tas bija Vaglams.

Bobinetes izturēšanās bija tik uzkrītoša, ka pat Žofrī k|uva uzmanīgs un jautāja:

—    Vai tu pazīsti šo cilvēku? Varbūt viņš tevi apgrūtina? Tad pasaki man tikai vienu vārdu — un viņš būs prom!

Šis laipnais priekšlikums Bobineti nobiedēja vel vairak. Viņa labi pazina Žofrī straujo dabu un apņēmās nekādā ziņā nepie|aut sadursmi. Viņa bija pārliecināta, ka Vaglams šeit ieradies tieši viņas dēļ, lai viņu satiktu.

—   Paliec mierā, Žofrī, — viņa lūdza, — es šo cilvēku nepazīstu, un viņš man nav darījis nekā |auna.

Runādama ar brāli, Bobinete gudroja, kā vislabak būtu iespējams sazināties ar Vaglamu? Uzrunāt viņu šeit dzertuvē bija bīstami. Tāpēc viņa nolēma doties projām. Ja Vaglams patiešām gribēs ar viņu runāt tad viņš tai sekos.

Bobinete ieminējās brālim:

—   Mīļais Žofrī, nu man atkal jāiet…

—    Bet kāpēc tad tā?

—   Vajag. Nu esmu redzējusi un zinu, ka tu arvien vēl esi mans mīļais, labais brālis, bet acumirklī man ir ļoti steidzamas darīšanas.

Žofrī dedzīgi protestēja. Viņš nekādā gadījuma negribēja pieļaut, ka māsa jau tik drīz aiziet. Bobinete saprata viņa nodomu.

—   Te ir nauda — samaksā rēķinu un pārējo vari paturēt

sev.

Žofrī seja noskaidrojās.

—   Labi, ja jau tu maksā, tad es negribu tevi ilgāk aizkavēt.

Atvadījusies no brāļa, Bobinete steidzīgi izgāja no dzertuves un devās

prom pa Monža ielu, pilnīgi pārliecināta, ka Vaglams viņai sekos. Iela bija tukša kā izmirusi. Visapkārt neredzēja neviena cilvēka.

Pēkšņi Vaglams jau soļoja viņai līdzās.

—    Vai tas tēvainis tur bija tavs brālis? — viņš bez jebkāda ievada jautāja.

Bobinete pamāja ar galvu. Tad viņa nedroši iejautājās:

—   Jūs atkal esat brīvs?

—   Kā redzi.

—    Bet kā tad tā? Vai viņi jūs atkal palaida vaļā?

Vaglams neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

—    Iesim mazliet ātrāk, — viņš sacīja, — lai drīzāk tiekam zem jumta.

—   Kurp mēs ejam?

—   Gan jau redzēsi. Pie draugiem.

Bobineti pārņēma dīvainas bailes. Vai tas patiešām bija Vaglams, ar ko viņa pašreiz runāja?

Vaglams uzmeta viņai greizu skatu.

—    Diemžēl tu esi liela muļķe, — viņš sacīja. — Vecis, kuru tavā istabā apcietināja, bija policiste, kas izmantoja manu masku, lai tevi maldinātu. Un tas viņam ari lieliski izdevās. Tu kā īsta idiote esi ļāvusi viņam sevi vazāt aiz deguna.

Bobinete viņu pārsteigta uzlūkoja. Tad tādas bija tās lietas! Tad viņa sacīja:

—    Bet ja jau kāds aģents nolēmis izmantot jūsu masku, tad tas taču pierāda, ka policija zina, kas jūs esat un ko esat darījis. Tādā gadījumā bija neprāts no jūsu puses mani šovakar meklēt. Kāpēc jūs vēl neesat aizbēdzis?

Vaglams pasmaidīja.

—    Laikam taču man tur būs savs iemesls, dārgumiņ — pat ļoti svarīgs iemesls, kuru tu nezini. Bet lai nu tas paliek. Atgriezīsimies pie neīstā Vaglama. Kā gan tu varēji tik muļķīgi iekrist?

Bobinete klusēja.

—           Nu, labi, nerunāsim vairs par pagājušo, — Vaglams turpināja.

—    Par laimi tavai vientiesībai nebija nekādu nopietnāku seku — protams, ja neskaita, ka tu pazaudēji lielgabala aizslēgu un ļāvi aizbēgt viltus kaprālim. Par to, man bērns, mēs vēl kādreiz parunāsim.

—    Bet, — Bobinete nedroši ieminējās, — vai tad es maz varēju rīkoties citādi?

Vaglams viņai uzmeta nicīgu skatu. Bobinete iejautājās:

—   Bet kā jūs uzzinājāt manu adresi?

—   Tā ir mana darīšana. Tu taču laikam būsi ievērojusi, ka es vienmēr visu uzzinu, ja vien gribu zināt.

—    Un kā jūs šovakar nokļuvāt «Raudošajā teļā»? ŽofrI jūs nepazīst, bet viņš bija vienīgais, kas zināja, ka es tur būšu. Vai jūs mani izsekojāt?

Vaglams paraustīja plecus.

—    Manis dēļ vari domāt, ka esmu tev sekojis. Bet nu varbūt tu būsi galā ar savu muļķīgo taujāšanu? Ja kādam šeit ir tiesības jautāt, tad tas esmu vienīgi es!

Bobinete nolieca galvu.

—    Jā, protams, — viņa klusu sacīja. — Man jums vēl jāziņo. Kad es atbraucu no Ruānas, tad vairs neatgriezos pie barona Narvobeka, bet apmetos kādā mazā viesnīcā. Tad es saņēmu jūsu vēstuli, kurā jūs rakstījāt, lai es iekārtojos par kompanjoni pie Olgas Dimitrovas. Nu, es turp aizgāju, viņa mani pieņēma, un es joprojām vēl esmu turpat.

Vaglams pamāja ar galvu.

—    Bet tas taču ari bija mazliet muļķīgi — šādos apstākļos dzīvot viesnīcā. Ja vien policija būtu tevi meklējusi, tad pusstundas laikā tu būtu bijusi tai rokā. Tāpēc es tevi nosūtīju pie kādas manas draudzenes. Bet tagad tev būs jāatstāj arī viņas nams.

—   Un kurp man tagad būs jādodas? — Bobinete jautāja.

—   Tālu prom no šejienes.

—   Bet kāpēc?

Vaglams ļauni pasmīnēja.

—    Tāpēc, ka Živam ir labas acis, un arī Fandors jau sāk skaidrāk redzēt. Lieta sāk kļūt mazliet bīstama, mans bērns. Par sevi es nebaidos — gan es atradīšu veidu, kā izvairīties no šiem kvekšiem. Mani tie nenoķers nevienā slazdā, lai cik sarežģīts tas būtu. Bet tu? Ir pēdējais laiks, ka tu nokļūsti drošībā … Tātad klausies. Es tagad iedošu tev naudu, un pēc piecām dienām, tieši pulksten vienpadsmitos vakarā tu, pārģērbusies par čigānieti, būsi uz ceļa, kas ved no Skonas uz Versaļu. Tur tu mani gaidīsi pie pirmā kilometra staba pa kreisi, skaitot no lidlauka angāriem. Saprati?

Bobinete bailēs trīcēja.

—   Kāpēc man jāpārģērbjas par čigānieti?

—   Tas tev nav jāzina. Dari, ko tev liek, skaidrs?! Es tev dodu tikai pavēles nevis paskaidrojumus.

Viņš izņēma no savu netīro svārku kabatas kādu grāmatu.

—    Ņem. Starp grāmatas lapām tu atradīsi trīs tūkstošfranku naudas zīmes. Tas ir vairāk, nekā tev vajadzīgs apģērba iegādāšanai. Es gribu, lai tu aizbrauc uz ārzemēm, un pirms aizceļošanas iedošu tev vēl lielāku naudas summu.

Viņi bija nonākuši pie kādas aklās ieliņas, kuras galā slējās augsts nams. Apakšstāvu aizņēma kada gramattirgotava. Lai gan skatlogu aizvirtņi bija nolaisti, dažās spraugās tomēr vīdēja gaisma.

Vaglams Bobinetei uzlika roku uz pleca.

—    Uzmanību, — viņš sacīja, — lieta ir nopietna! Es tagad tevi iepazīstināšu ar dažiem draugiem, lai tu zinātu, kur mani vajadzības gadījumā vari atrast. Ja tev pēkšņi vajag man kaut ko sevišķi svarīgu paziņot — pieklauvē tikai šeit un nodod grāmattirgotavas īpašniecei vēstuli priekš manis.

—   Vai šī ir grāmattirgotava?

—    Mans Dievs, jā taču! Kas tad tur tik dīvains? Pēdēja laikā tu patiešām esi mazliet sajukusi.

Vaglams kaut kā īpatnēji trīs reizes pieklauvēja ar dūri pie viena no aizvirtņiem; mirkli nogaidījis, viņš pieklauvēja vēlreiz. Nožvadzēja atslēga, durvis atvērās, un vecis Bobineti iegrūda telpās. Jaunā sieviete apmulsa, no aukstās, tumšās ielas pēkšņi nokļūdama spilgti apgaismotā un patīkami siltā veikala telpā.

—    Labvakar, Sofij, — Vaglams uzrunāja sievieti, kas bija atvērusi durvis. — Vai šodien nekā jauna nav?

—   Nē, Vaglam, nekā.

Bobinete ziņkāri skatijās apkārt. Viņu pārsteidza milzīgās grāmatu un laikrakstu kaudzes, kas pildīja visu tirgotavu.

—    Klausieties, Sofij, — Vaglams sacīja, — te ir kāda draudzene, pilnīgi uzticama draudzene. Var gadīties, ka viņa tuvākajās dienās jums nodod vēstuli priekš manis.

Sieviete uzmeta Bobinetei īsu skatu un jautāja:

—   Vai viņa ir jau pazīstama ar brāļiem?

—   Nē, Sofij, vēl nē. Bet es viņu drīz vien ar tiem iepazīstināšu.

Vaglams vēl nebija pabeidzis teikumu, kad pie aizvirtņiem atskanēja

smagi klauvējieni. Vienmērīgi sitieni dārdēja arī pret dzelzs durvīm, un vairākas balsis sauca:

—   Atveriet! Tūlīt atveriet! Policija!

Šausmās nobālusi, Bobinete tikai ar pūlēm apspieda skaļu kliedzienu un, ka palīdzību lūgdama, paskatījās uz Vaglamu.

«Visam beigas!» viņa izmisusi nodomāja. «Tagad viņi mani atradīs kopā ar Vaglamu un mūs abus apcietinās. Mans Dievs, mans Dievs!»

Bet Vaglams palika pilnīgi mierīgs.

—   Skat vien, — viņš ironiski noteica, — arī likuma sargi strādā vēl tik vēlā laikā!

Nedzirdamiem soļiem viņš piegāja pie kāda aizvirtņa un piespieda aci spraugai, bet tūlīt nobāla un lādēdamies strauji atkāpās.

Satvēris grāmattirgotavas īpašnieces roku, viņš čukstus sacīja:

—    Tā nav tā policija, ko es biju domājis. Tur stāv kriminālpolicijas inspektors Živs un Mišels. Mieru, Sofij! Nevar būt, ka viņi pilnībā zinātu visa nama iekārtojumu. Droši vien runa ir par kādu slepenu apsūdzību. Bet pat tad, ja viņi būtu mūs izsekojuši — viņiem tāpat nāksies aiziet, kad tie nesekmīgi būs pārmeklējuši visu namu! Tatad vēlreiz — mieru!

Diviem soļiem viņš piesteidzās Bobinetei, kas stāvēja bāla un trīcoša, jgtvēra viņu aiz rokas un ievilka dziļāk grāmattirgotavā — kādā kaklā, kur visa grīda bija nokrauta lieliem laikrakstu saiņiem. Tur viņš, pieliecies Bobinetei pie auss, nočukstēja:

—    Nekusties! Saņem ciešāk kopā svārkus! Nekliedz un nebaidies — tev nekas nenotiks!

Gaidītāji ārpusē kļuva nepacietīgi. Vaglams nebija kļūdījies. Te bija vairāki pieredzējuši policisti, kuri klusu kā ēnas, ar ieroci vienā rokā un kabatas bateriju otrā rokā, bija aplenkuši namu. Viņus vadīja inspektors Živs.

—    Uzmaniet labi, Mišel, — Živs pašreiz sacīja, — mēs paši savām acīm redzējām, kā viņi iegāja — tātad viņi ir iekšā. Ievērojiet — no tā brīža, kad es būšu iegājis grāmattirgotavā, neatejiet ne soli no durvīm. Citas izejas šai namā nav, un jums jāraugās, lai viņi neaizbēg pa šīm durvīm. Skaidrs?

Mišels pamāja ar galvu.

—    Neuztraucieties, Živ. Es nekustēšos no vietas, un pa šīm durvīm neviens ārā netiks.

Kopš Živs no Vinsona bija uzzinājis, ka Vaglams bieži iegriežoties dzertuvē «Raudošais teļš» Monža ielā, viņš bija organizējis nepārtrauktu un neuzkrītošu novērošanu visā kvartālā.

Živs bija redzējis gan Bobineti, gan Vaglamu ieejam dzertuvē un atkal iznākam. Neuzkrītoši viņš kopā ar saviem policistiem bija sekojis abiem līdz pat grāmattirgotavas durvīm. Viņš zināja šā nama plānojumu un varēja būt pārliecināts, ka šoreiz abus noziedzniekus izdosies apcietināt. īsu brīdi pagaidījis, viņš bija sācis dauzīties pie aizvirtņiem.

—    Tātad, Mišel, — viņš atkārtoja, — jūs zināt: neviens nedrīkst iziet no grāmatveikala — protams, tas neattiecas uz mani. Ja es saku: «Tas esmu es, Živs», tad laidiet mani garām, bet citādi nevienu. Jūs sapratāt?

— Protams, — Mišels apstiprināja, juzdamies mazliet aizskarts, ka Živs viņu uzskata par tik neattapīgu.

Živs atkal sāka dauzīt durvis, skaļi saukdams:

—    Atveriet! Tūlīt atveriet! Policija!

Pēc pāris minūtēm durvis atvērās. Bet Vaglams bija paguvis šīs trīs minūtes labi izmantot. Viņš vēlreiz iečukstēja Bobinetei: «Nebaidies!» — un tad viņa juta, ka grīda zem kājām lēni grimst kaut kur dziļumā, un dzirdēja, kā aizvērdamās noklaudzēja lūka virs galvas. Abi atradās kādā pagrabtelpā, kas tāpat bija piekrauta grāmatu un laikrakstu kaudzēm.

—    Tā, — Vaglams īsi iesmējās, — mūsu ceļojums ir galā. Nu tie nelgas tur augšā izšķirstīs visas grāmatas, lai redzētu, vai mēs neesam noslēpušies starp lapām.

Tad viņš jau nopietnāk piebilda:

—   Cik es pazīstu krietno Živu, tad viņš jau pēc pāris minūtēm būs atradis slepenās durvis un ieradīsies pie mums viesos.

—    Mans Dievs, ko mēs tad iesāksim? — Bobinete jautāja.

Vaglams neatbildēja. Piegājis pie kāda grāmatskapja, viņš uzsita ar

roku pa vienu no biezajiem sējumiem un sacīja:

—   Atveriet. Šeit ir draugi.

Bobinete redzēja, kā milzīgie sējumi viegli sakustējās un atvērās slepenas durvis.

—    Kā redzi, mī|ā, — Vaglams sacīja, vilkdams Bobineti sev līdzi, nekad nav par ļaunu, ja cilvēkam ir sakari visā pasaulē. Tas bija laimīgs gadījums, ka tava Olga Dimitrova man pastāstīja, kur mēdz pulcēties krievu slepenā savienība cīņai pret padomju varu.

Bobinete ievēroja, ka viņi atradās plašā zālē, kur bija sapulcējušies kādi divdesmit jaunieši, kuri godbijīgi sveica Vaglamu . ..

Ienācis grāmattirgotavā, Živs tūlīt redzēja, ka tur bija tikai īpašniece.

—    Nu, gan jau es viņus atradīšu! — viņš noteica, nepievērsdams uzmanību īpašnieces apgalvojumiem.

Tad viņš griezās pie saviem pavadoņiem:

—    Pārbaudiet visas grāmatas, varbūt kaut ko atradīsiet. Un neizlaidiet no acīm mazās kāpnes, kas ved pagrabā. Es pats šoreiz izmantošu citu ceļu.

Sofija dedzīgi protestēja:

—    Bet manā pagraba taču nekā sevišķa nav! Es vispār nesaprotu, ko policija no manis grib!

Živam bija zināmas visas slepenās politiskās un nepolitiskās organizācijas. Viņš zināja arī to, ka pastāv «Savienība padomju varas gāšanai», tikai līdz šim vēl nebija izdibinājis, kur ta notur savas sanāksmes.

Bet viņš zināja arī to, ka grāmattirgotavas viena kakta zem grāmatu kaudzēm atradās slepena lūka, kas veda pagraba. Živs bija pārliecināts, ka abi bēgļi izmantojuši šo ceļu, un tāpēc devas tieši uz zināmo kaktu.

Turēdams rokā revolveri, Živs atvēra slepenās durvis, kas pēc viņa nozušanas ar klusu troksni atkal aizvērās viņam virs galvas.

Viņš nokļuva pagrabā tikai dažus mirkļus pēc tam, kad Vaglams un Bobinete bija to atstājuši.

Živs neko nezināja par lielo zāli un slepenajam durvīm, kas turp veda, un tāpēc bija ļoti pārsteigts, neatrazdams pagraba neviena cilvēka.

Pēkšņi viņš pamanīja kādas grāmatu kaudzes vidu spilgtas gaismas strēli, kura strauji sašaurinājās. Živs paguva sprauga iegrūst revolvera stobru, lai neļautu lūkai aizvērties.

Viņš ieklausījās. No blakus telpas skanēja neskaidrs balsu troksnis. Pēkšņi Živs saausījās: viņš bija izdzirdējis Fantoinasa vardu.

—   Jums taisnība, — kāda balss sacīja, — Fantomass ir tas, kuram mēs varam pateikties par mūžīgajam kratīšanām un citām nepatikšanām. Viņš vienmēr uzrīda mums policiju.

Kāda cita balss atbildēja:

—   Tā ir. Cik man zināms, ari šovakar nama pārmeklēšana notiek šā noziedznieka dēļ.

Balsis saplūda satrauktā, neskaidrā murdoņā; tad atkal noskanēja kāda balss:

—    Ja jau mēs zinām, ka tiekam vajāti Fantomasa dēj, tad mums tam jāatriebjas. Ko gan nozīmē viena atsevišķa cilvēka dzīvība pret mūsu svēto lietu! Ja Fantomass mūs traucē, tad viņam jāmirst. Rīt, bet varbūt jau šonakt ieradīsies Tropovs. Viņš mūs vedīs cīņā pret šo bandītu, kas tik labi prot noslēpties. Tropovs ir varonis. Kaut arī neviens no mums viņu nav redzējis, mēs tomēr droši varam viņam uzticēties — viņa darbi ir vislabākais pierādījums tam.

Balsis atkal saplūda neskaidrā dūkoņā. Živa seja atplaiksnīja dīvains smaids.

Iebāzis abas rokas spraugā, viņš atvēra durvis un iegāja zālē.

—   Dievs, sargi Krieviju!

Zivs izteica šos vārdus svinīga, kaislā balsī. Vecākais no klātesošajiem lēnām tuvojās inspektoram.

—   Kas tu esi?

Živa sejā nepakustējās ne vaibsts, kad viņš tikpat svinīgi atbildēja:

—   Es esmu Tropovs!

Živs labi apzinājās, cik šī spele bija bīstama. Savas idejas labā šie fanātiķi nesaudzēja ne savas, ne citu dzīvības. Ja viņi zinātu, ka Živs bija policists, viņi bez žēlastības to nošautu, pat ja zinātu, ka viņa nāve tūdaļ tiks atriebta.

Tomēr šoreiz viņa bailes bija nevietā. Neviens no sazvērniekiem nešaubījās, ka patiesi savā priekšā redz slaveno Tropovu.

—    Dievs lai ir ar tevi, Tropov! — vecākais sacīja, un visi klātesošie sveicienā nolieca galvas.

Živs ar skatu veltīgi meklēja Vaglamu un Bobineti.

—    Draugi, — viņš sacīja, — mirklis ir nopietns. Jūs taču laikam jau zināt, ka policija patlaban pārmeklē namu?

—    Mēs nezinājām, — kāds jauneklis atbildēja, — bet mūsu draugs Vaglams ar kadu draudzeni nupat bija šeit un brīdināja. Taču neuztraucies, Tropov, policija nav ieradusies mūsu dēļ. Tā meklē kādu noziedznieku — Fantomasu —, kura dēļ mums jau vairākkart bijušas nepatikšanas un kuru mēs esam nolēmuši nogalinat. Pamācījis, kā izturēties policijas ielaušanās gadījumā, Vaglams mūs atkal atstāja.

Živs gribēja sev iekniebt rokā, lai pārliecinātos, vai nesapņo.

Viņš sacīja:

—   Vaglams maldās, brā|i. Vienīgi es varu jums palīdzēt un tāpēc tagad atstāšu jūs, lai varētu rīkoties.

Vecākais no sazvērniekiem palocījās:

—    Dari, ka uzskati par pareizu, Tropov. Tikai esi uzmanīgs un saudzē savu dzīvību, kura pieder mums visiem.

Viņš Živam norādīja uz kādām mazām kāpnēm:

—    Šīs kāpnes ved tieši tirgotavā. Ja policisti jautās, no kurienes tu nāc, saki, ka meklēji pagraba kādu grāmatu. Lai viņi pārmeklē pagrabu — slepenās durvis viņi tikpat neatradīs.

Živs pateicās sazvērnieku vecākajam un svinīgi atvadījās no visiem.

Taču tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, svinīgums un cienība Živa sejā izgaisa, un viņš skriešus metās augšup.

Pildīdams viņa rīkojumu, inspektors Mišels nebija ne soli atgājis no tirgotavas durvīm. Viņš jau sāka kļūt nepacietīgs, kad Živs beidzot pieskrēja viņam klāt.

Satvēris Mišelu aiz pleciem un purinādams no visa spēka, Živs satraukts kliedza:

—   Jūs esat ļāvis viņiem aizbēgt!

Mišels atraisījās no inspektora rokām.

—    Varu apzvērēt, ka neviens cilvēks nav pagājis man garām — ne pirms, ne pēc jums.

—   Tātad viņi vēl slēpjas veikalā?

Mišels mierīgi atbildēja:

—    Nezinu, neesmu no sava posteņa aizgājis. Bet viens gan ir skaidrs: jūs un jūsu gūstekne ir vienīgās personas, kas atstājušas šo namu.

Zivs mēmi skatījās uz Mišelu.

Ko viņš tur sacīja?! Neviens neesot atstājis namu, kā vienīgi Živs un viņa gūstekne?!

Živs izskatijas tik briesmīgs, ka Mišels pasteidzās piebilst:

—    Bet, protams, Živ — jūs taču pirms apmēram piecpadsmit minūtēm pagājāt šeit garām un iečukstējāt man: «Palieciet savā vietā, Mišel. Tas esmu es, Živs. Es tikai aizvedīšu savu gūstekni.»

Živs aizsmacis jautāja:

—   Es laikam biju pārģērbies?

—   Jā, atkal Vaglama maskā.

Živs saprata.

Vaglams bija apbrīnojami aukstasinīgi uzdevies par pārģērbto Živu un tādējādi netraucēts aizgājis.

—    Ak, Mišel, vai jūs zināt, ko jūs esat izdarījis! Jūs esat ļāvis Vaglamam aizbēgt! īstais, patiesais Vaglams šeit pagājis garām jūsu acu priekšā!

* * *

Nelielas policijas vienības priekšgalā abi inspektori gāja pa Monža ielu.

Mišels bija nelaimīgs, ka ļāvis Vaglamam pazust, un Živs pat mēģināja viņu mierināt:

—    Būs jau labi, Mišel. Tā nav jūsu vaina. Man vajadzēja jums dot precīzākus norādījumus.

Živam vēl bija atlikusi maza cerība.

Tiklīdz bija noskaidrojies, ka Vaglams aizbēdzis, Živs tūlīt saviem cilvēkiem bija devis pavēli pārtraukt meklēšanu, jo negribēja, ka tie atrastu slepeno pagrabtelpu ar krievu sazvērniekiem. Viņš atvainojās grāmattirgotavas īpašniecei, apgalvodams, ka kāds viņu esot slepeni apsūdzējis, it kā viņa līdz pat vēlai naktij nostrādinot savus kalpotājus. Živs cerēja, ka Vaglams kādudien atkal ieradīsies sapulču zālē, kur tad nebūs grūti viņu apcietināt.

Tagad Živs vispirms gribēja pārliecināties, vai Mišelam kaut kas bija zināms par slepeno sazvērestību, un viņš jautāja:

—    Sakiet, Mišel, vai jūs neesat dzirdējis kaut kādas aizdomīgas runas? Vai šī Sofijas kundze nekā sevišķa neteica?

Mišels noliedzoši pakratīja galvu.

—   Pilnīgi nekā.

—   Un vai mūsu cilvēki zina, ko mēs tur meklējām?

Mišels smiedamies atteica:

— O, viņiem nav ne mazākās jausmas, ka mēs tvarstījām Vaglamu. Šodien mēs saņēmām ziņojumu, ka kādā gadatirgū nozagts lācis, un cilvēki domā, ka kratīšana izdarīta sakarā ar šo zādzību. Viņiem tas šķiet jo ticamāk tāpēc, ka viens no viņiem zināja stāstīt, ka viņa brālis — važonis, saņēmis rīkojumu pēc piecām dienām pulksten sešos no rīta ar diviem zirgiem ierasties uz Robinsonas ceļa, lai tur pārņemtu kādus ratus un nogādātu tos divdesmit kilometrus tālāk. Cilvēki doma, ka starp šo mazliet dīvaino rīkojumu un nozagto lāci vajagot būt kaut kādam sakaram.

Živs izrādīja ārkārtīgu interesi par šo lietu, un Mišelam nācās smalki izstāstīt visu, kas viņam bija zināms par lāča zādzību un važoņa pasūtīšanu.

20 NOPRATINĀŠANA

—    Bet, Dieva dēļ, — Fandors uzkliedza valdības komisāram pie I karatiesas, uztraukumā pat piecirzdams kāju, — tas taču ir smieklīgi — apgalvot, ka es neesot Žeroms Fandors!

Jau sešas dienas žurnālists mita 27. kamera, un viņam bija liegta jebkura iespēja sazinaties ar ārpasauli. Pirmās dienas viņš bija pavadījis pārmaiņus te dusmu trakumā, te pretēji — galīgā nomāktībā. Domās viņš bija pats sev sūdzējies, ka visi viņu aizmirsuši, un beidzot viņš bija nācis pie atziņas, ka arī Živs, kas taču bija viņa vienīgais draugs un aizstāvis, šai gadījumā izrādījies bezspēcīgs. Pandora vienīgā izklaidēšanās bija ilgās un nogurdinošās pratināšanas komandanta Dimulēna kabinetā.

Šīs pārrunas Fandoru pamazām noveda līdz trakumam. Pārrunu sākumā komandants vismaz vēl centās būt pieklājīgs un savaldīgs. Taču nopratināšanas gaitā viņa straujais temperaments nenovēršami guva virsroku, viņš aizrāvās un kļuva neiecietīgs. Viņš nebija radis diskutēt, un katru reizi zaudēja savaldīšanos, kad veiklākais pretinieks satrieca vienu vai otru no komandanta nepamatotajiem slēdzieniem.

Fandors nupat jau divdesmito reizi bija apliecinājis savu identitāti. Dimulēns atkal jau kuro reizi bija triecis savu smago dūri uz aktīm, kas gulēja viņa priekšā uz galda, tā ka gaisā pacēlās vesels putekļu mākonis, un kliedza:

—    Jā, labi! Es tagad atzīstu, ka jūs esat Žeroms Fandors, pēc profesijas žurnālists — cik nu to vispār var nosaukt par profesiju. Bet pašreiz runa nav par to. Problēma, kas man patlaban jāatrisina, ir: kad, kurā brīdī šis Fandors piesavinājies kaprāļa Vinsona personību?

Žurnālists skumji pakratīja galvu.

—    To es jau vairākkārt esmu jums sacījis, komandanta kungs. Jums vajadzētu tikai pārlasīt manus aizvakardienas izteikumus … Bet, lūdzu, es varu atkārtot vēlreiz. Svētdien, 13. novembri mani manā dzīvoklī apmeklēja kāds nepazīstams kareivis. Viņš sacīja, ka viņa vārds esot Vinsons, ka viņf , &gt;'ret paša gribu esot iesaistīts kādā spiegu organizācijā un ļoti to pārdzīvojot. Viņam neatliekot nekas cits, kā nošauties. Es gribēju, no vienas puses, palīdzēt šim nelaimīgajam, bet, no otras — iepazīties ar šc sniegu organizāciju. Tāpēc es liku viņam priekšā mainīties lomām — es gribēju viņa vietā ierasties Vintimiljas garnizonā, kur Vinsons nupat bija pārcelts un kur viņu vēl neviens nepazina. Vinsons tam piekrita, un pēc nedēļas, ap 20. novembri, es ar kaprāļa Vinsona vārdu ierados Vintimiljā.

—   Tātad jūs apgalvojat, ka pirms šā datuma neesat rīkojies viņa vārdā? — komandants ieminējās, šķirstīdams aktis savā priekšā.

—   Jā, komandanta kungs, to es apgalvoju.

Dimulēns noslēpumaini pasmaidīja.

—    Nu, lai tas pagaidām paliek. Vispirms sarīkosim konfrontāciju. Tas varētu jums tikai nākt par labu.

Fandors saausījas. Viņš labi apzinājās, cik daudz bija atkarīgs no šās konfrontācijas rezultāta, jo Dimulēns visu laiku pūlējās pieradīt, ka Fandors jau agrāk, pirms Vinsona pārcelšanas uz Vintimilju, Salonā tē

lojis kaprāļa lomu. Tāpēc Fandors bija lūdzis izsaukt no Šalonas garnizona dažus kareivjus, kuri varētu apliecināt, ka šis Vinsons nav tas pats, ar kuru kopā viņi dienējuši Šalonā. Ievērojot šo lūgumu, Dimulēns bija no Šalonas uzaicinājis ierasties divus kareivjus, kas bija dzīvojuši vienā istabā ar Vinsonu un kuri tātad viņu labi pazina.

Komandants pamāja, leitnants Servins izgāja un ieveda divus lieciniekus. Kareivji ienāca un godbijīgi apstājās pie durvīm.

Komandants nolasīja abu vārdus:

—    Iluārs, Žistēns.

—   Šeit, komandanta kungs!

—   Tarbutēns, Nikodēms.

—   Šeit, komandanta kungs!

Lai visu procedūru vienkāršotu, Dimulēns griezās reizē pie abiem:

—   Vai jūs dienat 214. kājnieku pulkā?

—   Jā gan, komandanta kungs!

—    Vai jūs pazīstat kaprāli Vinsonu?

—   Jā gan, komandanta kungs!

Dimulēns norādīja uz Fandoru:

—   Vai tas ir kaprālisVinsons?

—   Jā gan, komandanta kungs!

Taču šai brīdī leitnants Servins komandantam aizrādīja, ka abi kareivji apliecinājuši kaprāļa personību, pat nepaskatījušies uz viņu.

Dimulēns kļuva nikns.

—    Jūs, idioti! — viņš kliedza. — Pirms jūs apgalvojat, ka kādu pazīstat, jums taču tas vispirms ir jāredz! Paskatieties uz šo kaprāli!

Kareivji paklausīja.

—   Tātad: vai tas ir kaprālis Vinsons?

—   Jā gan, komandanta kungs!

—    Vai jūs par to esat pilnīgi pārliecināti?

—   Nē, komandanta kungs!

Lai gan stāvoklis patiešām bija nopietns, Fandoram bija jāpasmaida par abu kareivju mulsumu un izbailēm. Bija redzams, ka tie paši neapzinājās, ko runāja.

Dimulēns sāka ārdīties aiz niknuma.

—    Velns parāvis, — viņš rēca, — jūs laikam par mani smejaties? Es jums uzlikšu pa nedēļai aresta, ja jūs ari turpmāk izturēsieties tik idiotiski! Vai jūs vispār saprotat, kāpēc esat šeit?

Abi kareivji nobijušies saskatījās. Beidzot Tarbutēns sacīja:

—    Seržanta kungs mums sacīja, ka mums vajadzēšot apliecināt kaprāļa Vinsona personību. Nu, un …

—    Un mēs to apliecinām, — Iluārs pašapzinīgi pabeidza teikumu.

Un abi vienā balsī piebilda, lepodamies ar to, ka izpratuši priekšniecības gribu:

—    Pavēle paliek pavēle: ko liek, tas jādara!

Komandanta seja bija pietvīkusi gandrīz zila. Viņš pievērsās leitnantam Servinam un dusmās trīcošā balsī piezīmēja:

—    Tiešām nesaprotu, kāpēc kapteinis izvēlējies tieši šos divus lielākos idiotus no visa sava pulka! Sakiet, vai šiem diviem stulbeņiem tika parādīts arī otrā Vinsona līķis?

Leitnants atbildēja apstiprinoši.

—    Un ko viņi sacīja?

—    Nekā noteikta. No viņiem jau vispār nevar dabūt nekādu skaidrību.

Fandors uztraukts iejaucās sarunā:

—    Man šķiet, komandanta kungs, mazākais, dīvaini, ka jūs esat izsaucis šos divus kareivjus. Man taču ir tiesības prasīt, lai izmeklēšanā tiktu ievērota lielāka nopietnība. Tiesnesim jābūt objektīvam un …

Dimulēns pielēca kajas un dusmās pārvērstu seju iekliedzās:

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Tikai to, — Fandors atbildēja, — ka visā izmeklēšanas gaitā jūs ik uz soļa esat devis pierādījumus savai neobjektivitātei.

Dimulēns izskatījās tik aizskarts, samulsis un pārsteigts, ka likās — viņš tūlīt metīsies Fandoram virsū un to nožņaugs.

—    Kungs, — viņš kliedza, — kā liekas, jūs vēl nezināt, ka es esmu godīgs cilvēks!

Dimulēns patiesi bija godājams un cienījams virsnieks, un, ja šai lietā viņš izrādīja pārāk lielu neiecietību un impulsivitāti, tad savā sirdī viņš tomēr bija stingri pārliecināts, ka tas viss notiek vienīgi taisnības un patiesības labā. Viņš bija īsts vecās skolas virsnieks, bez īpašām spējām un bez sevišķas inteliģences.

Ka konfrontācijas cnākums bija negatīvs, to viņam ari pašam tagad nācās atzīt.

Mazliet savaidījies, viņš atsāka:

—    Fandora kungs…

Pēkšņi viņa skats krita uz abiem kareivjiem, kuri muļķīgām sejām joprojām stāvēja istabas vidū.

—    Ko tad tie idioti vēl šeit gaida?! — Dimulēns gribēja atkal sākt kliegt, taču savaldījās un jau mazliet mierīgāk piebilda: — Leitnanta kungs, vediet viņus abus projām, un lai viņi nekad vairs nerādās man acīs!

Juzdams nepieciešamību mazliet atpūsties pēc visiem šiem uztraukumiem, viņš paziņoja:

—    Pēc kādām piecām minūtēm turpināsim pratināšanu.

* * *

Komandants jau bija savaldījies. Arī Fandors bija mazliet nomierinājies, jo saprata, ka smieklīgais starpgadījums varēja viņam nākt tikai par labu.

Pratināšana sākās no gala.

Taču tagad tie vairs nebija neiecietīgais tiesnesis un no pacietības izvestais apsūdzētais, bet gan divi sabiedrības cilvēki, kas mierīgi un saprātīgi sarunājās savā starpā.

—    Fandora kungs, — Dimulēns sacīja īsta priestera balsī, — jūs taču tomēr esat līdzdalībnieks šai lietā. Jūs esat darījis lietas, kas . .. nu, labi. Bet tagad nosauciet man savus līdzdalībniekus.

Žurnālists tikpat laipni atbildēja:

—    Jūs maldāties, komandanta kungs, es nekur neesmu līdzdalībnieks. Spiegošanas jomā man nav it nekādās praktiskas pieredzes. Vinsona lomu es uzņēmos tikai tāpēc, ka gribēju tuvāk iepazīt spiegu organizāciju. Mans nodoms bija to atmaskot un nodot mūsu tiesu iestādēm.

Dimulēns ironiski pasmīnēja.

—   Tā jau jūs visi mēdzat taisnoties. Šis aizstāvēšanās paņēmiens, mans dārgais, ir jau novecojis.

—    Ļoti nožēloju, bet tomēr nevaru no tā atteikties, jo tas pilnīgi atbilst patiesībai, — Fandors pieklājīgi atbildēja.

Fandors uztraucās arvien vairāk, jo viņa stāvoklis sarežģījas. Dimulēns uzskatīja šo brīdi par īsti piemērotu jaunam uzbrukumam.

—    Fandora kungs, vai jūs saņēmāt kaut kādu atlīdzību no tiem līdzdalībniekiem, kuru vārdus jūs atsakāties nosaukt?

—    Kā jūs to domājat?

—   Vai viņi jums naudu nemaksāja?

—   Nē.

—   Padomājiet labi un esiet patiess!

Fandors pārdomāja, un saltas trīsas pārskrēja viņa mugurai. Viņam iešāvās prātā piedzīvojums brāļu Norē spiestuvē: banknotes, kuras jaunais vīrietis bija izlicies iespiežam viņa acu priekšā. Vai atzīties? — Fandors to labprāt būtu darījis, taču viņš bija nolēmis pagaidām neko neizpaust, lai vēlāk varētu netraucēts turpināt izsekot spiegus pats uz savu roku.

Viņš pakratīja galvu.

—    Nē, komandanta kungs, spiegi man nekādu naudu nav devuši.

Komandants pievērsās rakstvedim:

—    Atzīmējiet to protokolā un pasvītrojiet ar sarkanu, — viņš piebilda. — Šim paskaidrojumam ir sevišķi svarīga nozīme.

Parakņājies galda atvilktnē, Dimulēns no turienes izņēma aploksni.

Fandors ieinteresēts vēroja komandanta kustības. Un kas tad nu atkal būs?

Komandants izvilka no aploksnes dažas naudas zīmes un turpinaja:

—   Šeit ir trīs jaunas piecdesmitfranku naudas zīmes ar šādiem

numuriem: A 4998, O 4390, U 5108. Sl nauda atrasta jūsu formas svārku kabatā. Vai atzīstat to par savu?

—   Kā lai es to zinu? Viena banknote taču izskatās tāpat kā cita.

—   Tomēr nē — tai katrai ir savs numurs, — komandants laipni paskaidroja. — Tomēr es labprāt ticu, ka jūs nemēdzat iegaumēt ikvienas naudas zīmes numuru, kas nokļūst jūsu kabatās. Bet man ir neapstrīdams pierādījums, ka šī nauda atradusies jūsu rokās, jo uz vienas banknotes atrasti jūsu pirkstu nospiedumi.

Dimulēna sejā atspoguļojās bezgalīgs gandarījums.

—   Tātad jūs atzīstat, ka šīs banknotes pieder jums?

—   Jā, ja uz tām atrasti mani pirkstu nospiedumi, tad, protams…

Komandants atkal pievērsās rakstvedim:

—   Atzīmējiet arī to un pasvītrojiet ar sarkanu. Tas ir ļoti, ļoti svarīgi.

Tad viņš piecēlās un piegāja Fandoram cieši klāt.

—   Vai jūs pazināt kapteini Broku, Fandora kungs?

—    Nē, komandanta kungs. Bet kā gan jūs pēkšņi nokļuvāt līdz šādam jautājumam?

Dimulēns mirkli klusēja, bet tad negaidot jautāja:

—    Vai tad jūs nezināt, ka kapteinis Broks noslepkavots un ka turklāt nozudis kāds ļoti svarīgs dokuments?

—   Jā, es to zinu.

—    Bet tas vēl nav viss. Slepkava viņam nozadzis arī prāvu naudas summu. Un tagad jums jāzina, ka Brokam bija paradums vienmēr atzīmēt piezīmju grāmatiņā,cik skaidras naudas viņam katru brīdi bijis, kā arī šo naudas zīmju numurus. Un tagad es esmu nonācis pie paša svarīgāka, Fandora kungs. No Broka galda atvilktnes nozudušas vairākas banknotes, kuru numuri pilnīgi saskan ar šīm naudas zīmēm, kuras es turu rokā un kuras atrastas jūsu svārku kabatā.

Iestājās dziļš klusums.

Fandora sirds sita tik skaļi, ka viņam likās — arī komandantam vajadzēja to dzirdēt. Tātad viss vērsās pret viņu. Viņš bija noķerts kā pele slazdā.

Šīs trīs banknotes bija tās, ko Fandors bija saņēmis brāļu Norē spiestuvē. Toreiz viņš nekā nenojauta par šo banknošu izcelsmi un domāja, ka tās ir iepriekšēja samaksa par kādu pakalpojumu, ko spiegi no viņa prasīs. Acīmredzot bandīti jau toreiz zinājuši, ka viņš nav īstais Vinsons. Nu viņš bija ielīdis pats savā cilpā.

Tas bija Fantomasa darbs.

Fandors pūlējās sakārtot domas, bet Dimulēns deva viņam vēl vienu triecienu, skaļi un svinīgi paziņodams:

—    Žerom Fandor, jūs tiekat apsūdzēts ne tikai valsts nodevībā un spiegošanā; es jūs apsūdzu arī kapteiņa Broka slepkavībā un viņa aplaupīšanā, turklāt jūs esat piesavinājies slepeno dokumentu un naudu!

21 TIESA

Šķita, it kā ziema šogad vispār nemaz negribētu nākt. Ar īsiem pārtraukumiem lietus lija gandrīz bez mitas. Vējš neaprimis plosījās Parīzes ielās, un katrs, kas varēja, labāk palika mājās.

Pa Skonas ceļu soļoja kāda čigāniete, ar pūlēm cīnīdamās pret vētru, kas trieca tai sejā rupjas lietus lāses.

Pulkstenis kādā tornī nosita vienpadsmit. Nakts bija melna kā darva, un negaiss ar katru brīdi pieņēmās spēkā.

Tomēr Bobinete, vientuļā čigāniete, droši un steidzīgi soļoja tik uz priekšu. Pirms piecām dienām Vaglams viņai bija pavēlējis šovakar ierasties zināmā vietā, un viņa bija paradusi bez domāšanas pildīt viņa pavēles.

Bobinetei bija mazliet bail. Nakts tumsa, vētras drūmā gaudošana un neskaitāmie sīkie troksnīši, kas traucēja vientuļo klusumu, neviļus lika viņai notrīcēt.

Ko Vaglams gribēja no viņas?

Un kas vispār bija Vaglams?

Bobinete vienmēr bija izvairījusies no šīm domām, bet nu tās neatvairāmi uzmācās viņai. Ko gan viņa zināja par šo veci, kura kalpībā bija nokļuvusi? Neko! Pilnīgi neko!

Viņa bija pietiekoši zinoša, lai no atsevišķiem sīkumiem, no it kā mazsvarīgiem novērojumiem nojaustu, ka tas varēja būt tikai viens: Fantomass! Tikai līdz šodienai viņa pati nebija gribējusi to zināt.

Fantomass!

Arī viņai šis vārds iedvesa šausmas, un viņa centās sevi pārliecināt, ka Vaglams tas nevarētu būt. Soļojot tumsā un lietū pa vientuļo ceļu, Bobinetei šie trīs balsieni ik uz soļa skanēja ausīs kā baiga nāves zvanu dunoņa, ka tumšs drauds.

Vaglams bija sacījis, ka gribot satikt viņu šeit, uz Skonas ceļa, lai iedotu viņai naudu un palīdzētu aizbēgt uz ārzemēm, kur Francijas policija viņai vairs nebūtu bīstama.

Bet… vai viņš maz bija teicis taisnību?

Vai tāds patiesi bija šā briesmīgā cilvēka nodoms? Un, soļojot uz priekšu vētrā un tumsā, Bobinetei atkal un atkal bija jādomā par paredzamo tikšanos tik neparastos apstākļos — uz vientuļa, nomaļa lauku ceļa, kur tuvumā nebija ne dzelzceļa, ne arī kāda cita satiksmes līdzekļa, ar kuru varētu nokļūt ārzemēs.

Ik uz soļa viņa dzirdēja klusu iežvadzamies monētu virkni, kas viņai bija iepīta matos rotas vietā. Viņai skanēja ausīs vecā grabažu tirgotāja balss, kāda tas viņai bija dziedājis priekšā kādu čigānu dziesmiņu:

«Sidraba rotu melnajos matos,

Droši soļoju laimei pretim .. .»

Vai la bija? Vai šai drausmajā naktī viņ^ soļoja prelim laimei? Ak, ko! Ja jau Vaglams viņai bija licis pārģērbties par čigānieti, tad taču viņš droši vien gribēja palīdzēt viņai aizbēgt. Kāda gan nozīme citādi būtu šai maskarādei?

Bobinete palukojās apkārt. Vaglama pieminētais kilometru stabs vairs nevarēja būl tālu.

Pēkšņi sieviete šausmās iekliedzās.

Pa kreisi no ceļa stāvēja daži kaili koki, un starp tiem viņa bija pamanījusi kaut ko tumšu — vēl melnāku nekā šī nakts.

Šai mirklī klusumu pārtrauca garš, dobjš, kaucošs rēciens. Bobinete izbijusies apstājās. Un pēkšņi cauri vētras auriem viņa izdzirda pazīstamu, pavēlošu nn mazliet ironisku balsi Vaglama balsi:

—   Ej taču tālāk, muļķe! Kāpēc iu apstājies?

Bobinete sāka atkal soļo: uz priekšu. Paspērusi dažus soļus, viņa («raudzīja Vaglamu, kas bija nācis viņai pretī.

—    Vai jūs dzirdējāt? viņa aizelsusies izdvesa.

Vaglams paraustīja plecus.

Dzirdēju, kā vētra gaudo, kā lietus šalc un koki vētra brikšķ. Kas tad tur sevišķs?

—   Tur kāds kliedza.

Nu, kas gan šeit varētu kliegt? Mēs taču esam divi vien. Bobinete.

Mirkli klusējis, viņš ironiski piebilda:

—   Es ceru, ka tu taču nebaidies?

—    Nē, Vaglam, bet.. .

Bet tu trīci, Vaglams piebilda, māksloti iesmiedamies.

Viņš satvēra Bobineti zem rokas, un sieviete sajuta, ka neatvairāms spēks viņu rava uz priekšu.

Nāc! Nāc taču! Iesim turp, zem tā koka.

Viņš vilka Bobineti tieši uz tumšo plankumu, kas sievieti pirmīt bija izbiedējis.

Nostāsimies šeit. Pie velna, mums taču jāizrunājas, vai nav

tieši?

Pēc mirkļa viņi jau stāvēja, atspiedušies pret čigānu kulbu, kas bija apstājusies ceļmalā.

Tavs nākamais mājoklis, — Vaglams piezīmēja, pamadams uz kulbu. — Bet vispirms mums vēl jārunā kāds vārds.

Vecis bija ietinies platā, tumšā mēteli, kas noslēpa viņa stāvu. Arī sej-i nebija saskatāma, jo to aizsedza dziļi par pieri uzmauktas platmales malas. Bobinete sarāvās viņa pēdējos vārdos bi ja skaidri sadzirdami draudi.

—   Ko jūs gribat man teiki? Vai man būs jādara kaut kas sevišķs?

Vaglams saslējās.

—    Bobinete, — viņš sacīja, — uzklausies vērīgi, ko tev teikšu, jo tie būs pēdējie vārdi, kurus tu savā mūžā dzirdēsi. Saki, Bobinete, vai tu zini kaut ko nožēlojamāku un nicināmāku par nodevību? Vai var būt vēl kaut kas zemāks par Jūdasu, kas skūpstot nodeva savu kungu? Vai var būt kaut kas nepiedodamāks par gļēvulību, kas liek nodot savu biedru? Ko pelnījis cilvēks, kas nodod savu kungu par neko — varbūt par naudu, varbūt pat par vēl kaut ko mazvērtīgāku — vienkārši aiz bailēm, lai glābtu vienīgi sevi?

Bobinete klusēja. Viņa nesaprata, par ko Vaglams runāja, bet tomēr šausmās trīcēja pie visām miesām.

Vaglams satvēra viņu aiz pleciem un, rupji sapurinājis, atgrūda pret kulbas malu.

—   Atbildi, Bobinete! Atbildi, es tev pavēlu!

—    Es jūs nesaprotu! Laidiet mani! Man bail!

Vaglams aprauti iesmējās.

—   Tiešām? Tu mani nesaproti! Tev bail? Ej nu, ej, mazā — ja jau tu baidies, tad tas skaidri pierāda, ka tu esi mani sapratusi. Bobinete, tu taču zini, ko es tev pārmetu, kas tev jāizpērk?

—   Jūs esat traks, Vaglam! — Bobinete iekliedzās. — Ko gan jūs domājat! Esiet taču līdzcietīgs!

Taču Vaglams atteica mierīgā, skarbā balsī, un ikviens vārds kā pātagas cirtiens ķēra Bobineti:

—    Dārgā Bobinete, tu ļoti maldies: es neesmu no tiem, kas pazīst līdzcietību. Nē, manī nav šās vājības — nekad un ne pret vienu!

Viņš atkal apklusa, bet tad, it kā pēkšņa sašutuma pārņemts, iekliedzās:

—    Un tev šķiet, ka es esmu traks! Bet kāda tad esi tu, ja iedomājies, ka vari mani maldināt! Kā gan tu iedrošinies mēģināt mani pievilt ar saviem tukšajiem vārdiem, ko tev iedveš tavs sievietes prāts? Vai gan tu iedomājies, ka varēsi grozīt to, ko es reiz esmu nolēmis?!

Bailēs stomīdamās, Bobinete izdvesa:

—    Bet.. . kas jūs esat?

—    Kas es esmu? Tu to gribi zināt, jā? Labi, tu to dabūsi zināt! Lai tā ir tava pēdējā vēlēšanās, un tā tiks izpildīta! Paskaties šurp!

Vaglams svinīgi nometa mēteli un norāva no galvas platmali. Izslējies, uz krūtīm sakrustotām rokām, viņš draudoši stāvēja sievietes priekšā.

—   Nu, nosauc taču pati manu vārdu! Iedrošinies to izrunāt!

Tas vairs nebija vecais, salīkušais ubags, bet gan spēcīgs vīrietis, kura muskuļoto stāvu sedza vienīgi cieši piegulošs triko. Viņa seju Bobinete nevarēja saskatīt, jo to pilnīgi noslēpa melna, plata maska, no kuras raudzījās divas kvēlojošas, mežonīgas acis. Viss viņa izskats bija tik baigs, ka Bobinete neviļus iekliedzās:

—   Jūs esat Fantomass!

Un viņa vēlreiz klusi atkārtoja:

—   Tātad jūs tomēr esat Fantomass!

It kā izbaudīdams jaunās sievietes šausmas un izbailes, Vaglams nesteidzās atbildēt.

—    Jā, — viņš beidzot pēc klusuma brīža sacīja, — es esmu Fantomass. Es esmu tas, ko meklē visa pasaule, bet kura seju vēl neviens nav redzējis. Man nav sejas, jo arī naktij, arī noziegumam nav sejas. Es esmu neierobežota vara, Bobinete. Tu uzminēji — es esmu Fantomass.

Bobinetei šķita, it kā ledaina roka pēkšņi sažņaugtu tās sirdi. Spējš nespēks ielija locekļos, un viņa nokrita ceļos, iesaukdamās:

—   Žēlastību, Fantomas, žēlastību!

Viņš īsi iesmējās.

—    Bet, Bobinete, cik nožēlojamas gan ir tavas smadzenes, cik niecīga tava inteliģence! Fantomass — un žēlastība! Kāds absurds! Fantomass nekad nelūdz — viņš tikai pavēl, un kas viņam neklausa, tas pazūd!

—    Bet ko tad es esmu izdarījusi? Fantomas, ko es esmu nogrēkojusies?

Fantomass nesteigdamies ietinās sava mētelī. Viņam pat prātā nenāca, ka Bobinete varētu mēģināt aizbēgt. Viņš zināja, ka sieviete ir pilnīgi viņa varā.

—    Ko tu esi izdarījusi? — viņš mierīgi atkārtoja. — Tu esi mani uzrādījusi policijai — Živam vai Fandoram, maniem personīgajiem ienaidniekiem, kuri sev par dzīves mērķi izvirzījuši manis notveršanu. Tu atklāji Živam slepenās savienības mītni, jo cerēji, ka tur viņš mani noteikti sagūstīs.

—    Es zvēru, ka nevienu neesmu nodevusi! — Bobinete iesaucās.

Taču Fantomass nebija pārliecināms. Viņš ticēja, ka Bobinete viņu

nodevusi.

Šoreiz viņa citkārt nemaldīgais prāts bija viņu pievīlis.

—    Tev jāmirst, — viņš auksti sacīja, — bet es pats tevi nenogalināšu. Es nekad nemēdzu nogalināt cilvēku, kas man kalpojis. Bet jāmirst tev tik un tā, kaut arī ne no manas rokas.

Un viņš atkal iesmējās.

*     * *

Bobinetei likās, ka viņa lēni grimst dziļumā. Izmisusi viņa pūlējās atgūt sajēgu.

Beidzot viņa atkal sēdēja, plati ieplestām acīm vērdamās nakts tumsā. Viņa saprata, ka kritiena izjūta, ko viņa nupat bija pārvarējusi, bijusi atmoda no dziļas nesamaņas.

Tikai pamazām atgriezās apziņa. Aiz laimes noreibusi, viņa jautāja sev, kā gan tas iespējams, ka viņa vēl dzīvo? Fantomass taču bija viņai piespriedis nāvessodu — un tomēr viņa vēl bija dzīva! Tas taču nebija iespējams! Viņu atkal sagrāba bailes .. .

Kur viņa atradās? Viņa jutās tik vārga un nogurusi, ka nespēja pakustēties. Bobinete sēdēja un mēģināja atcerēties, kas bija noticis.

Kad Fantomass bija paziņojis, ka viņai jāmirst, viņa bija noslīgusi zemē … Bet kas bija noticis pēc tam?

Bobinete dzirdēja vētras aurus un lietus šalkoņu, bet vairs nejuta mitrumu.

Kur viņa atradās?

Pēkšņi viņa visu saprata.

Fantomass viņu bija ieslēdzis čigānu kulbā! Viņa bija sagūstīta!

Bobinete aptaustīja grīdu. Tā bija sasista no bieziem, ēvelētiem dēliem. Viņa izstiepa rokas, un pirksti atdūrās pret sienu.

Jā, viņa patiešām bija kulbā. Fantomass droši vien bija tepat tuvuma. Drīz viņš atkal atnāks.

Tātad viņa tomēr nebija glābta?

Bobinete sakopoja visus spēkus, lai varētu sakarīgi un loģiski domāt.

Tad sieviete piecēlās.

Kulbai taču vajadzēja būt arī izejai. Vai viņai izdosies atdarīt durvis? Viņa bija jauna un stipra, un viņai vajadzēja cīnīties par savu dzīvību.

Taustīdamās gar sava cietuma sienām, Bobinete lēnām virzījās uz priekšu.

Pēkšņi viņas roka skāra kaut ko mīkstu un siltu, kas tūlīt sāka kustēties.. .

Bobinete strauji atrāvās.

«Es taču neesmu prātu zaudējusi — nu jau sāk rādīties halucinācijas!» viņa nodomāja.

Bet tai pašā acumirklī turpat līdzās atskanēja baigs, nikns rēciens — tāds pats, kādu viņa bija dzirdējusi jau pirmīt, kad nāca pa vientuļo ceļu.

Bobinete šausmās sastinga.

Viņa saprata: kulbā viņa nebija viena. Te bija ari gadatirgū pazudušais lācis. Viņas pieskāriens dzīvnieku bija pamodinājis.

Fantomass viņu bija ieslodzījis kopā ar lāci, lai tas viņu dzīvu saplosītu!

Sieviete aizturēja elpu un cieši iespiedās kulbas pretējā kaktā.

Šķita, ka lācis norimis — viņa dzirdēja tikai zvēra skaļo, smago šņakšanu.

Gaiss mazajā kulbā kļuva ar katru brīdi smagāks. Zvēra asā smaka bija neciešama.

Ritēja stundas. Kulbā pamazām spiedās rīta gaisma.

Bobinete dzirdēja, ka vētra pamazām pierima un lietus beidzās. Lācis laiski piecēlās, nožāvājās, tad pagriezās pret Bobineti un sastinga, nenovērsdams no viņas glūnīgu skatu.

*     * *

—   Nū, nū! Sasodītais lops!.. Es gan laikam esmu nekur nederīgs važonis, ja pat šis kaulainais lops mani negrib klausīt!.. Nū! Tev taču jāiet pa šo pusi, maita!

Pa Skonas ceļu lieliem soļiem gāja kāds vīrietis strādnieka drēbēs un dzina sev pa priekšu vāju zirdziņu, kas neizrādīja ne mazākās vēlēšanās klausīt sava saimnieka pavēlēm.

Kaut arī važonis viņu neatlaidīgi dzina uz labo pusi, zirģelis stūrgalvīgi tiecās uz kreiso pusi.

Pēkšņi važonis apstājās un nobāla. Tai pašā acumirklī zirgs nogriezās no ceļa un ieskrēja laukā. Arī viņu bija nobiedējis tas pats baigais rēciens, kas bija licis apstāties arī važonim.

«Mans Dievs, vai es būtu ieradies jau par vēlu?»

Važonis metās skriešus kulbas virzienā. Tā stāvēja ceļmalā, apmēram simt soļu attālumā no vīrieša.

Viņš piespieda ausi kulbas sienai.

Rēciens atkārtojās. Važoņa pieri pārklāja salti sviedri.

Atkāpies pāris soļus, viņš ar visu sparu metās kulbas durvīs.

Agro rīta klusumu pārtrauca spalgs revolvera šāviens. Lācis nogāzās uz grīdas.

Važonis pieskrēja pie Bobinetes, kas nemaņā gulēja kulbas kaktā, lielu, asiņojošu brūci pāri visai sejai.

Vīrietis piespieda roku jaunajai sievietei pie krūtīm.

«Dzīva!»

Viņš saudzīgi piecēla sievieti un maigi sacīja:

—   Nebaidieties, Bobinete. Jūs esat glābta. Es esmu Živs…

22 STARPSPĒLE

—   Kuras lentas cienījamā jaunkundze izvēlēsies? Daudzkrāsainākās ir spilgtākas, bet arī vienkrāsainās izskatās ļoti labi, — «Deju paradīzes» pārdevēja sacīja.

—    Atstājiet man abas, — Vilhelmīne izklaidīgi atbildēja.

Kad pārdevēja bija aizgājusi, Vilhelmīne iegāja bibliotēkā un, apsēdusies uz dīvāna, iegrima skumjās pārdomās.

Viņa jutās ārkārtīgi vientuļa. Barons vel nebija atgriezies no ceļojuma, un ari Bobinete bija nozudusi. Vilhelmīnei šķita, ka nevar būt nekas drūmāks un nepatikaināks, kā gatavošanās svētkiem, kad sirdi māc skumjas.

Barons Narvobeks rīkoja šīs svinības, lai atzīmētu savu iecelšanu Itālijas sūtniecības atašeja amatā: līdz šim viņš vadījis tikai šās valsts oficiālo tirdzniecības pārstāvniecību. Turklāt viņš gribēja šajās viesībās paziņot par Vilhelmīnes saderināšanos ar leitnantu Libersaku.

Nu.no šā nodoma viņam tagad gan nāksies atteikties.

Vilhelmīnes sirds bija bezgala smaga. Viņai vairs nebija nekādu vēlēšanos, nekādu cerību.

Jauno sievieti drūmajās pārdomās iztraucēja sulainis, kas ienāca bibliotēkā un paziņoja, ka leitnants Libersaks liekot jautāt, vai cienīta jaunkundze viņu varētu pieņemt.

Vilhelmine strauji pietrūkās kājas un satraukumā trīcošā balsī sacīja:

Lūdziet leitnanta kungu ienākt!

Pēc brīža virsnieks jau stāvēja jaunās sievietes priekšā. Viņš izskatījās nelaimīgs un satriekts.

—    Kam es varu pateikties par šo godu, leitnanta kungs?

Vilhelmīne velti centās savai balsij piešķirt skarbu izteiksmi.

—    Piedodiet man! — Libersaks tikko dzirdami sacīja.

Kopš viņu pēdējās tikšanās leitnants bija daudz ko pārdomājis un dziļi nožēloja savu pārsteidzīgo izturēšanos. Viņa greizsirdība viņam bija sagādājusi daudz ciešanu. Vēlāk, kad pirmās dusmas bija pārgājušas, viņam bija nācies atzīt, ka viss, ko Vilhelmīne bija stāstījusi par savu bērnibu un vēlāko dzīvi, nevarēja būt vienkārša izdoma. Un tagad, raudzīdamies jaunās sievietes skaidrajā, nevainīgajā sejā, viņš sevī domāja: «Nē, cilvēks ar šādu seju nevar melot!»

Libersaks šai laika bija runājis ari ar Živu. Živs nebija izradījis ne mazāko pārsteigumu, kad leitnants viņam bija pastāstījis, ka Vilhelmīnes īstais vārds esot Terēza Overnua.

Živam vairs nebija iemesla atstat leitnantu maldīgajās domās, it kā Vilhelmīne būtu bijusi Broka mīļākā. Tā leitnants arī no Živa bija saņēmis apstiprinājumu, ka Terēza Overnuā ir augstākā nu-rā cienījama un godīga jauna sieviete.

Situācija bija leitnantam labvēlīga: viņš ieradās pie Vilhelmīnes tieši tad, kad viņa jutās ārkārtīgi vientuļa un noskumusi.

Libersaks turpināja:

—   O, kā es nožēloju-tos netaisnos un aizvainojošos vārdus, ko toreiz jums pateicu! Vai jūs kādreiz varēsiet man tos piedot?

Vilhelmīne pietvīka, atceroties sarunu baznīca.

—   Varbūt, ka es jums varu piedot, — viņa vēsi atteica, — bet tas tad ari ir viss, ko es jums varu solīt.

—    Un jūs… nekad vairs nespēsiet mani mīlēt? — leitnants stomij damies jautāja.

—    Nē, nekad.

Anrī Libersaks nobāla.

—    Vilhelmīne, uzklausiet mani. Es zinu, jums ir pilnīgs pamats dus; moties uz mani. Bet es cerēju, ka jūs tomēr spēsiet man piedot. .. ; mani mīlēt…

Viņš apklusa. Sieviete sēdēja nekustēdamās, seju rokās ieslēpusi.

—    Bet ja tas vairs nav iespējams, ja jūs mani vairs nevarat mīlēt … Es zinu, esmu jūs pārāk dziļi aizvainojis. Dzīvojiet laimīga, Vilhelmīne! Tās ir ardievas uz mūžu — es lūgšu, lai mani pārceļ uz Āfriku. Varbūt priekšējās līnijās pie Marokas es vēl varēšu kaut ko labu izdarīt — tur vienmēr noderēs cilvēki, kuriem dzīve zaudējusi jebkādu vērtību. Dzīvojiet laimīga, Vilhelmīne! Ceļā es paņemu līdzi brīnišķīgu piemiņu — atmiņas par jums.

Viņš godbijīgi palocījās un devās uz durvīm.

—   Anrī!

—    Vilhelmīne!

Viņi krita viens otram rokās un apskāvās, it kā gribētu visu mūžu palikt kopā.

Tai mirklī, kad Anrī bija gatavs aiziet uz visiem laikiem, Vilhelmīni bija pārņēmušas tādas šausmas, ka viņa bija aizmirsusi visu lepnumu un saukusi leitnantu atpakaļ. Bez viņa dzīvei taču nebija nekādas jēgas.

Ko gan līdzētu palikt lepnai, bet nelaimīgai?

Un tad — viņš taču bija sirsnīgi nožēlojis notikušo. Šai brīdī Vilhelmīne Anrī rīcībai atrada tūkstošiem attaisnojumu un bija laimīga, ka drīkst viņu apskaut…

Abi jaunie cilvēki sēdēja uz dīvana un kala nākotnes plānus. Bija jau diezgan vēls, kalpotāji bija aizgājuši gulēt, un namā valdīja dziļš klusums.

Vilhelmīne pārtrauca leitnantu un maigi pārmeta tam:

—   Anrī, vai tu ari zini, ka pusnakts jau sen pāri?

—    Piedod! Bet man patiesi liekas, it kā es tikai nupat būtu atnācis!

—   Tu taču nedrīksti kompromitēt savu līgavu, Anrī. Vai tad kāds tik vēlu mēdz aizkavēties pie savas līgavas?

—    It īpaši, ja viņa ir viena un kopā ar viņu namā atrodas vēl tikai ap divdesmit kalpotāju! — leitnants smaidīdams piebilda.

—           Un tomēr viena! — Vilhelmīnes sejai pārslīdēja viegla ēna.

—    Barons joprojām nav pārbraucis. Es jau sāku uztraukties. Ak, jā, politika un diplomātija un mīlestība — tās visas patiesi ir lietas, kas cilvēku var padarīt mēnessērdzīgu! — Bet nu, mīļais, tev gan jāiet.

Leitnants piecēlās. *

—   Un tu noteikti esi man piedevusi, Vilhelmīne?

—    Pilnīgi noteikti. Vai tad tu to nejūti?

—   Jā. Bet es cerēju, ka tu uz šo jautājumu dosi garu atbildi un es tādējādi varēšu vēl brītiņu pabūt ar tevi kopā.

Jaunā sieviete smaidīdama ļāva sevi noskūpstīt.

Un tad aizritēja vēl desmit minūtes, iekams Libersaks beidzot tomēr aizgāja.

23 FANTOMASS?

Atkal un atkal Fandors pētīja savu attēlu lielajā spogulī pie pretējās sienas.

Vai tas viss nebija tikai [auns sapnis, baigi murgi?

Pirms stundas viņš vēl sēdēja cietumā. Te uzraugs atvēra durvis, un kamerā ienāca, par advokātu pārģērbies — barons Narvobeks. Reti kad savā mūžā Fandors bija juties tik pārsteigts, kā tai brīdi. Bet viņa izbrīns kļuva vēl lielāks, kad barons no liela portfeļa izņēma advokāta talāru, bereti un tumšas bikses, un uzaicināja Fandoru to visu vilkt mugurā. Fandoram tas nebija divreiz jāsaka un pēc neilga laika viņš kopa ar baronu jau izgāja no kameras. Taksometrā viņi aizbrauca uz Monmartru. Kādas drūmas ielas galā viņi izkāpa un, izgājuši cauri pussagruvušam namam un mazam dārziņam, nokļuva plašā paviljonā. Narvobeks jau bija gatavs atbildēt uz Fandora jautājumiem, kad pēkšņi nodzisa gaisma. Vairākas rokas tumsā sagraba Fandoru un ievilka viņu kaktā. Viņš juta, ka advokāta talārs viņam tiek norauts, tā vietā viņam tika uzvilkts kaut kāds cits apģērba gabals, bel sejai aizsieta priekšā maska. Tad neredzamas rokas uzrāva viņu kājās un piesēja pie kāda staba.

Tumsā atskanēja skarba, zobgalīga balss:

—   Arī tu mirsi Fantomasa dēļ!

Nākošajā mirklī gaisma atkal iedegās.

Fandors bija viens pats plašajā telpā. Pie pretējās sienas karājās liels spogulis, un tajā Fandors ieraudzīja savu attēlu — viņš bija pārģērbts par Fantomasu!. .

Ko tas nozīmēja? Kāpēc Narvobeks viņu bija atbrīvojis no cietuma? Kas viņam bija uzvilcis Fantomasa tērpu? Kāpēc? Kas tagad notiks? ..

Fandoram ausīs vēl skanēja draudīga balss: «Arī tu mirsi Fantomasa dēļ!»

Fandors nebija gļēvulis. Viņš domāja: «Labi, es esmu sagūstīts un

nolemts nāvei. Bet ja jau man tikpat jāmirst, tad centīšos neizrādīt bailes.»

Viņa acu priekšā aizslīdēja visa dzīve, kas jau no agras jaunības bija ritējusi Fantomasa ēnā.

«Tas viss ir gluži loģiski,» žurnālists mierīgi domāja. «Es esmu cīnījies pret Fantomasu, esmu viņu reizem pat pieveicis — un nu pienācis viņa atriebības bridis. Un vienīgi viņam es varu pateikties par šiem jaunajiem mirkļiem, tas nav apšaubāms. Nu, jā, šo spēli esmu zaudējis un nu man jāmaksā. Tātad man nav ne mazākā iemesla gausties.»

Ar viegli jaušamu rezignāciju, gandrīz ar vieglu ziņkāri Fandors gaidīja nāvi.

Pēkšņi gandrīz bez trokšņa atvērās durvis, un telpā ienāca kādi divdesmit vīrieši — lēnām, nopietni, gandrīz svinīgi.

Visi bija ģērbušies melnās drēbēs, viņu sejas sedza samta maskas, kas [āva saskatīt tikai acis. Fandors ieinteresēts raudzījās viņos, bet vīrieši novērsa acis, it ka gribētu izvairīties no viņa skata.

Ne vārda nerunādami, nepazīstamie iznāca telpas vidū un nostājās puslokā ap Fandoru. Tikai viens no viņiem — iespējams, viņu vadonis — apstājās attālāk un, rokas sakrustojis, cieši vērās žurnālistā. Tad viņš pievērsās pārējiem, un viņa skarba balss pārtrauca klusumu:

—   Draugi, jūs esat zvērējuši visiem līdzekļiem sekmēt Krievijas atbrīvošanu. Apzvēriet to vēlreiz!

—   Mēs zvēram! — sazvērnieki vienā balsī atsaucās.

—   Draugi! — nepazīstamais turpināja. — Es esmu atnācis, jo jūs mani saucāt. Vai esat gatavi darīt visu mūsu svētās lietas labā?

—    Esam gatavi!

Vīrieši, kuri līdz šim bija stāvējuši nekustēdamies, tagad tuvojās savam vadonim. Tas turpināja:

—   Parīzē ir cilvēks, kas mums nodarījis daudz ļauna — mums un visai cilvēcei. Šis cilvēks pret mums saceļ tautu, pastrādājot mūsu vārdā visnekrietnākos noziegumus. Es, Tropovs, jums apsolīju, ka nodošu šo cilvēku jūsu atriebībai. Draugi, šeit ir tas cilvēks — nododu viņu jūsu tiesai.

Maskās tērptie vīrieši raudzījās uz Fandoru, un viņu acīs bija lasāms naids, draudi un nicinājums.

—    Fantomass!

Tātad tas bija šā nelieša pēdējais, viltīgais gājiens!

Fandors labi saprata, kas še notika. Tropovs, slepenās organizācijas vadītājs, nebija neviens cits kā Fantomass. Un nu viņš atdeva Fandoru šo fanātiķu atriebībai, apgalvodams, ka tas esot Fantomass!

Tikai īsu mirkli Fandoram gribējās iekliegties:

«Es neesmu Fantomass! Jūsu Tropovs jūs maldina!»

Taču viņš to pašu mirkli saprata, ka tas būtu veltīgi. Viņam taču nebija ■•nekādu pierādījumu.

Kas gan bija redzējis Fantomasu? Kas pazina viņa seju?

Fandors saprata, ka šie cilvēki Tropovā redz savu elku un ka neviens viņus nespētu pārliecināt, ka šis cilvēks ir nevis Tropovs, bet gan Fantomass.

Visu šo sazvērnieku acīs Fantomass bija viņš, Fandors. Nu, lai, tad viņš Fantomasa acu priekšā pratīs mirt kā Fantomass, bez kliedzieniem, bez bailēm, bez lūgšanās.

Sazvērnieku dusmas un satraukums auga. Viens no viņiem tuvojās žurnālistam un sacīja:

—    Fantomas, tu dzirdēji visu, kas šeit tika runāts. Ko tu vari sacīt, lai sevi aizstāvētu?

Fandors klusēja.

—   Tātad tu negribi runāt, Fantomas? Labi. Bet mēs gribam redzēt tavu seju!

Viņš jau pacēla roku, lai norautu Fandoram masku, bet Tropovs to aizkavēja:

—    Nepieskaries viņam! — viņš iesaucās. — Šis nelietis pieder man! Draugi, — viņš pievērsās pārējiem, — vai jūs man uzticaties? Es viņu šurp atvedu, un mana roka lai izpilda viņam spriedumu!

Pēc tam viņš turpināja jau mierīgāk, bez līdzšinējā patosa:

—    Neviens no mums nekad vairs šai namā neatgriezīsies. Esiet prātīgi, draugi! Varbūt policija jau saodusi, ko mēs gribam darīt un vēl pēdējā mirkli ieradīsies, lai mūsu nodomus izjauktu. Ja policija mūs visus šeit atradīs, tā nospriedīs, ka mēs visi esam vainīgi. Tāpēc nepalieciet šeit, dodieties jau tūlīt pat projām. Es pats tikšu galā ar šo nelieti. Viņš mirs tādā nāvē, kādu ir pelnījis!

Fandors saprata, kas viņu gaida.

Viens no sazvērniekiem atbildēja:

—   Mēs tev paklausām, Tropov. Lai notiek, kā tu pavēli!

Tropovs pievērsās Fandoram un, dūri pacēlis, sacīja tai neciešami

patētiskajā tonī, kas Fandoram droši vien būtu licies smieklīgs, ja vien situācija nebūtu tik nopietna:

—   Lai notiek taisnā tiesa!

Tad viņš kopā ar visiem atstāja telpu.

Tiklīdz durvis aiz viņiem bija aizvērušās, Fandors izdzirda aiz muguras klusu, aizelsušos balsi:

—   Ātrāk, ātrāk, Fandor! Tropovs ir Vaglams un Fantomass. Mums viņš jāsaņem par katru cenu!

Fandors juta, ka saites tiek pārgrieztas, un pēc mirk|a viņš jau bija brīvs.

Viņš izstaipīja notirpušos locekļus, pagrieza galvu — un sev līdzās ieraudzīja baronu Narvobeku.

—   Jūs? — žurnālists pārsteigts iesaucās.

—   Jā, es. Vēlāk visu izstāstīšu. Tagad ņemiet šo revolveri — tas jums

noderēs. Bandīti ari mani bija nolēmuši nāvei, bet man palaimējās izglābties. Klausieties, Fandora kungs, cilvēks, kas sevi dēvē par Tropovu, driz atgriezisies — atriebsimies viņam!

Kāpnēs jau bija dzirdami steidzīgi soļi.

Tropovs ienāca lēniem, mierīgiem soļiem, jo bija pārliecināts, ka telpā būs tikai viens sasaistīts, pretoties nespējīgs cilvēks.

Fandors uzsauca baronam, kas bija nostājies aiz durvīm:

—    Nešaujiet! Ja tas ir Fantomass, tad man viņš dzīvs jādabū rokā!

Tai pašā mirkli viņš metās Tropovam virsū un, saķēris to aiz rīkles, sauca:

—   Šurp, baron, šurp! Nu tu beidzot būsi man rokā, Fantomas!

Fandora uzbrukums bija tik straujš un negaidīts, ka Tropovs nepaguva aizstāvēties. Tagad arī barons Narvobeks metās viņam virsū, dusmu un naida pārvērstā balsi kliegdams:

—   Tev jāmirst, tu, suns! Nu tu beidzot mirsi!

Cīņa turpinājās tikai dažus mirkļus, jo Fandors pēkšņi izdzirdēja pazīstamu balsi:

—    Atjēdzies taču, Fandor! Labāk uzmani Narvobeku — viņu vajag apcietināt nevis mani!

Tai pašā acumirklī nodzisa gaisma.

—   Nolādētais nelietis! Viņš aizbēgs, Fandor, viņš aizbēgs!

Fandors vairs neko nesaprata.

Tad atkal atskanēja Živa mierīgā, mazliet ironiskā balss:

—    Šie sērkociņi ne velnam neder… A, vienam gan labpatika iedegties!

Fandors redzēja, kā Tropovs piegāja pie galda un aizdedza tur stāvošo sveci. Tad viņš atkrita kādā krēslā.

—    Galu galā, mīļais Fandor, — viņš turpināja, — kāpēc tu esi apģērbis Fantomasa masku? Kara cietuma ieslodzītajam, man šķiet, tā nemaz nepiestāv.

Fandors neticēja savām acīm.

Kā?! Tātad Tropovs bija Živs? Tas pats Tropovs, kuru viņš vēl pirms neilga laika bija uzskatījis par Vaglamu un Fantomasu, un kurš vēl nupat viņam bija draudējis ar nāvi?!

Viņš tikai ar pūlēm spēja izteikt:

—   Tu … tas esi tu, Živ?

—    Liekas gan. Vai tas tev šķiet tik neticami? Nu, tad klausies. Es zinu šo slepeno organizāciju, un man izdevās pārliecināt šos cilvēkus, ka es esmu Tropovs — viens no viņu vadoņiem. Šovakar es dabūju zināt, ka šie muļķi noticējuši, ka Fantomass kritis viņu rokās. Viņi sapulcējās šai namā, lai viņu tiesātu. Uzdodamies par Tropovu^ arī es viņiem pievienojos. Fantomasa maskā tu izskaties tik lieliski, ka pirmajā brīdi arī es nepamanīju krāpšanu. Bet tad tavas rokas man pa

teica, ka tas esi tu — tu taču zini, ka es protu atšķirt cilvēkus pēc viņu rokām. Nu vajadzēja dabūt prom manus draugus no slepenās organizācijas. Kad es beidzot atgriezos, lai tevi atbrīvotu — tu un barons Narvobeks sagaidījāt mani tik sirsnīgi, ka es jau nodomāju: nupat mana pēdējā stundiņa situsi! Iedomājies tikai: ja tu būtu izšāvis, tu būtu nogalinājis savu draugu Živu, un pēc tam arī pats kritis no …

Fandors pēkšņi visu saprata.

—   Narvobeks! Narvobeks ir Fantomass!

—    Tā ir, mīļais. Fantomass, Vaglams, Narvobeks —ir viens un tas pats nelietis; diemžēl nelietis, kura īstā seja mums nav pazīstama!

Fandors uztraukts viņu pārtrauca:

—    Bet mēs taču abi esam prātu zaudējuši: sēžam šeit un pļāpājam, un ļaujam Narvobekam aizbēgt! Viņš vēl nevar būt tālu aizgajis. Viņš zina, ka esam to pazinuši, un nekad vairs neuzdrošināsies parādīties savā līdzšinējā maskā. Dzīsimies taču viņam pakaļ!

—    Pagājušas jau piecas minūtes, kopš Narvobeks ir prom, un tu vēl ceri viņu panākt? Tas taču ir smieklīgi, Fandor!

—    Bet viņš taču vēl iegriezīsies savā pilī — vismaz uz īsu brītiņu. Steigsimies turp un izliksim viņam slazdus.

—    Es nevaru viņu apcietināt, — Živs klusu sacīja.

—   Kāpēc? Ko tas nozīmē?

—    Jā, mīļais Fandor, tu nezini šā nezvēra pēdējo trumpi. Man gan ir tiesības apcietināt Fantomasu, bet ne baronu Narvobeku. Pagaidām es vēl nedrīkstu to izpaust, bet to tu man vari ticēt: pašreiz barons Narvobeks vēl ir neaizskarams.

Fandors vairs nejautāja. Viņš saprata, ka Živs viņam nedrīkst stāstīt. Žurnālista sejā atspoguļojās tik dziļš izmisums, ka Živs neviļus pasmaidīja.

—    Neuztraucies, Fandor, — viņš sacīja, — tāpēc jau spēle vēl nav zaudēta. Man vēl atlikusi viena kārts, un to es šonakt izspēlēšu. Bet lai tas pagaidām paliek. Labāk pastāsti, kā tu atkļuvi šurp no cietuma un kāpēc tu tēlo Fantomasu?

Fandors pastāstīja, kā viņš ticis atbrīvots no Šeršmidī cietuma un atvests šurp. Beidzis savu stāstu, viņš jautāja:

—   Un ko mēs tagad iesāksim?

—    Tu gribi zināt, kas tev būtu jādara? Visprātīgāk bus, ja tu tūlīt pat atgriezīsies cietumā. Bēgt — tas nozīmē sevi atzīt par vainīgu. Tātad atgriezies mierīgi savā kamerā — es tev apsolu, ka ilgi tu tur vairs nepaliksi. i

—    Un tu, Živ, ko tu darīsi?

Živs piecēlās.

—    Ak, man tagad jādara kaut kas ļoti garlaicīgs. Man jāapģērbj pats elegantākais no maniem tumšajiem uzvalkiem un tad jakāpj vilcienā. Bēdīgi, vai ne?

*     * *

Zivs stāvēja grezni iekārtotā darbistabā un godbijīgi klausījās kāda kunga vārdos, kas runāja laipni un draudzīgi:

—    Tas, ko jūs no manis prasāt, ir pilnīgi neiespējami. Jūs nevarat iedomāties, mī|ais Živ, kādu troksni tas saceltu, ja es tagad iejauktos, bet vēlāk izradītos, ka jūs esat maldījies. Es pilnīgi pa|aujos uz jūsu godīgumu un apzinīgumu; bet arī jūs varat kādreiz kļūdīties. Turklāt visa šī lieta ir tik neticama, ka tiešām šķiet — šoreiz jūs esat kļūdījies. Es nevaru dot savu parakstu šai lietā.

—    Es zinu, ka neprasu nekā tāda, ko jūs nevarētu izpildīt, ekselence, — Živs jau kādu divdesmito reizi atkārtoja. — Līdz šim es jūs lūdzu, bet tagad to vairs nedarīšu. Es vienkārši saku jums, ekselence: Živs prasa no jums šo parakstu!

—   Saprotu. Jūs reiz izglābāt manu un manu sievu no nāves, liekot uz spēles pats savu dzīvību. Toreiz es apsolīju, ka izpildīšu ikvienu jūsu lūgumu, lai kāds tas būtu. Es to neesmu aizmirsis, Živ.

Ministrs uztraukts staigāja pa darbistabu. Tad viņš smagi atkrita krēslā.

—    Ja es jums parakstīšu šo dokumentu, jūs taču tūlīt pēc atgriešanās Parīzē to atdotu sava priekšnieka kancelejā? — viņš jautāja.

—   Jā, ekselence.

—    Jūs vismaz esat atklāts. Un tagad klausieties, Živ. Ja jūs prasāt šo rīkojumu ka atlīdzību par manu toreizējo solījumu — es jums to došu. Bet tāda gadījumā jūs zaudēsiet manu draudzību. Tātad, izlemiet pats.

Živs vilcinājās. Beidzot viņš klusu sacīja:

—    Nē, ekselence, es vairs neprasīšu šo dokumentu. Bet ar to zūd manas dzīves lielākais sasniegums.

—    Sakiet, Živ, vai jūs varētu mani savest kopā ar šo cilvēku un manā klātbūtnē apsūdzēt viņu visos šajos noziegumos?

—   Ekselence …

—    Redziet, Živ, es nekavējoties parakstītu šo rīkojumu, ja vien būtu pārliecināts, ka jūs nemaldāties. Panāciet, lai šis cilvēks kaut uz mirkli nomet masku manā klātbūtnē — un es izdarīšu visu, ko jūs prasāt.

—    Labi, ekselence, tādā gadījumā es lūdzu, lai jūs pēc trim dienām dodaties ar mani nelielā ceļojumā, kas…

Un viņš sāka stāstīt savu plānu.

24 PRĀVA PAR VALSTS NODEVĪBU

—    Piecelties, tiesa nāk!

Publika, kas parsvarā sastāvēja no privātpersonām, ziņkāri vēroja tiesnešus, kuru vidū bija septiņi virsnieki.

Bija 28. decembris, un pulkstenis rādija vienu dienā, kad karatiesa stājās pie Žeroma Fandora lietas iztiesāšanas.

Tiesas priekšsēdētājs bija jātnieku ģenerālis — skaists, patīkama izskata vīrietis ar enerģisku seju un gaišiem, mazliet iesirmiem matiem. Par piesēdētājiem bija norīkoti divi pulku komandieri viens no kājniekiem, otrs no artilērijas.

Tālāk tiesas sastāvā bija vēl kads flotes kapteinis un divi leitnanti. Pašā galda galā sēdēja kāds resns adjutants.

Pa labi no tiesas, pie atsevišķa galda, uz kura bija sakrautas lielas aktu kaudzes, bija novietojušies tie virsnieki, kas pildīja prokuratūras uzdevumus: komandants Dimulēns, kas izskatījās satrauktāks nekā jebkad, un leitnants Servins.

Tieši pretim Dimulēnam atradas apsūdzēto sols, ko apsargāja divi kareivji ar uzspraustiem durkļiem. Aiz ša sola stāvēja advokata galds.

Kad tiesa bija ieņēmusi vietas, visu interese pievērsās pravas galvenajai personai — cilvēkam, kura darbi jau vairākas dienas satrauca visu Franciju.

—    Tiesa stājas pie liecinieku nopratināšanas, — priekšsēdētājs paziņoja.

Kāds seržants nolasīja daudzo liecinieku vārdus, kas aizņēma gandrīz desmit minūtes. Liecinieku lielākā daļa bija Salonas un Vintimiljas garnizona virsnieki un kareivji. Fandors vienaldzīgi klausījās seržanta balsī. Pēkšņi viņš satrūkās: seržants nosauca Živa vārdu. Inspektors paziņoja par savu ierašanos un kopā ar pārējiem lieciniekiem atstaja zāli.

Živa klātbūtne Fandoru mazliet nomierināja. Viņš cerēja, ka ar drauga palīdzību viss vēl beigsies laimīgi.

—   Apsūdzētais, piecelieties!

*         * *

Bija pagājusi viena stunda.

Živs pie liecinieku barjeras pašreiz beidza sniegt paskaidrojumus. Iekams uzstādīt apsūdzētajam svarīgākos jautājumus, vajadzēja galīgi noskaidrot viņa personību. Vienīgais, kas sai jautājumā varēja sniegt izsmeļošas ziņas, bija Živs. Tāpēc viņš tika izsaukts kā viens no pirmajiem lieciniekiem.

Neiedziļinādamies sīkumos, Živs īsumā atstāstīja tiesai Fandora dzīves gājumu, tomēr ne ar vienu vārdu neieminēdamies, ka tā īstais vārds bija Šarls Rambērs. Protams, Živa cildinošās atsauksmes nekā nespēja grozīt izmeklēšanas izvirzītajās apsūdzībās, un lieta tādējādi nebūt nekļuva mazāk sarežģīta.

Kad Živs bija beidzis, tiesas priekšsēdētājs piezīmēja:

—   Tas jau viss būtu ļoti jauki, kungi. Taču lieta šādi kļūst vēl sarežģītāka. Es to nespēju atrisināt. Un kas gan var atrisināt tik komplicētu gadījumu?

Klusumā, kas sekoja šim naivajam jautājumam, pēkšņi atskanēja kāda balss:

—   Es!

Vai tas bija joks vai provokācija?

Priekšsēdētājs jautāja:

—   Kas te nupat atsaucās?

Un atkal ta pati balss atsaucās:

—   Es!

Satraukums klausītāju solos auga.

—    Mierā! — priekšsēdētājs kliedza. — Vismazākā trokšņa gadījumā es likšu izraidīt publiku!

Kamēr viņš pūlējās nomierināt zāli, pie liecinieku barjeras bija nostājusies jauna, ļoti eleganta, melnā kažokā ģērbusies dāma, kuras seju sedza biezs plīvurs.

—   Tātad jūs bijāt tā, kas divas reizes atsaucās: «Es»? — priekšsēdētājs jautāja.

—    Jā, priekšsēdētāja kungs, — jaunā dāma satrauktā, taču noteiktā balsī sacīja.

—   Un kas jūs esat?

Nepazīstamā mirkli vilcinājās.

—   Mani sauc Berta … draugi mani pazīst kā Bobineti. ..

Lai gan priekšsēdētājs atkārtoti draudēja izraidīt publiku, zālē atskanēja apslāpēta murmināšana. Visiem vēl bija atmiņā kapteiņa Broka slepkavība, sakarā ar kuru laikrakstos vairākkārt bija minēts arī Bobinetes vārds, jo šī sieviete bija pēdējā, kas noslepkavoto kapteini bija apmeklejusi pirms šā traģiskā notikuma.

Kad vispārējais uztraukums zālē bija mazliet norimis, priekšsēdētājs jautāja:

—   Un kāpēc jūs, jaunkundz, traucējat sēdes gaitu?

—   Jūs jautājāt, priekšsēdētāja kungs, kas šo nelaimīgo mīklu varētu atrisināt, un es atbildēju — es. Jo tagad es esmu gatava atzīties. Tas ir ne tikai pienākums, ko man liek pildīt mana sirdsapziņa, bet arī mana patiesā vēlēšanās.

Tiesneši dedzīgi apspriedās savā starpā.Mirkli sačukstējies ar piesēdētājiem, tiesas priekšsēdētājs paziņoja:

' — Tiesa nolemj nopratināt liecinieci.

.Un, pievērsies Bobinetei, viņš piebilda:

—   Jums tiek dots vārds, jaunkundz. Bet vispirms nosauciet savu vārdu un zvēriet, ka runāsiet patiesību. Paceliet labo roku un atkārtojiet, ko es teikšu jums priekšā. Es zvēru . ..

Sākumā bikli, bet tad arvien drošākā balsī Bobinete sāka stāstīt par savu dzīvi, sākot no agras bērnības.

Viņa bija piedzimusi strādnieku ģimenē, taču guvusi labu audzināšanu. Pamazām dažādi dzīves kārdinājumi viņu bija novērsuši no taisnā ce|a. Tomēr viņa turpinājusi izglītoties un pēc sekmīgas abitūrijas iestājusies universitātē, kur sākusi studēt medicīnu. Tomēr dažādas neveiksmes un mūžīgais naudas trūkums laupījuši viņai darba prieku, un jau pēc pāris gadiem viņa pametusi studijas un sākusi strādāt par slimnieku kopēju kādā ārstnieciskā iestādē …

Šai brīdī priekšsēdētājs viņu pārtrauca:

—    Jaunkundz, šie sīkumi mūs neinteresē, jo tiem nav nekāda sakara ar iztiesājamo lietu.

Bobinete nopietni atbildēja:

—    Ja jūs vēl mazu brīdi pacietīsieties, priekšsēdētāja kungs, tad redzēsiet, ka šis īsais manas dzīves atstāsts bijis nepieciešams, lai kjūtu saprotami arī pārējie notikumi.

īsos vārdos viņa attēloja vēl dažus savas dzīves posmus lidz pat tai dienai, kad bija iepazinusies ar baronu Narvobeku. Rūpīgā gādība, ar kuru viņa bija kopusi Vilhelmīni tās slimības laikā, piešķīrusi viņai barona un viņa meitas sirsnīgu draudzību . ..

Bobinete pēkšņi aprāvās un raudādama iesaucās:

—    Es nolādu to dienu, kad iegāju šai namā! Kopš tā laika mani vajājusi nelaime, un mana vaina k[uvusi arvien smagāka!

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — priekšsēdētājs jautāja.

—   Ar to es gribu teikt, ka es esmu vainīga kapteiņa Broka nāvē. Es nozagu viņam šo dokumentu. Es biju viņa mī|ākā.

Zālē iestājās kapa klusums. Tiesas priekšsēdētājs, tiesneši, advokāts un pat Fandors bija tik pārsteigti, ka acumirklī neatrada neviena jautājuma, nevienas sakarīgas domas. Vienīgi Živs, kas stāvēja netālu no liecinieku barjeras, paturēja savu parasto, vienaldzīgo sejas izteiksmi.

Bobinete turpināja:

—    Mans Jaunais gars bija kāds šausmīgs bandīts — cilvēks, kuru jūs pazināt kā Vaglamu. Tas bija II noda(as aģents un vienlaikus kādas ārvalsts spiegs. Viņš noslepkavoja Broku un vēlāk arī dziedātāju Nišunu. Šis Vaglams prata arī mani padarīt par bezgribas ieroci savās rokās, par savu verdzeni. Es nozagu Brokam arī dažas naudas zīmes — tās pašas, kuras jūs vēlāk atradāt Fandora kunga kabatās. Šīs banknotes kāds no mūsu aģentiem atdeva neīstajam Vinsonam, lai nodrošinātu pret viņu pierādījumus … Es zinu, tas, ko es esmu izdarījusi, ir zemiski un

nosodāmi, un es neesmu pelnījusi nekādu žēlastību. Bet es zvēru, ka neesmu to darījusi aiz mantkārības — tas viss notika aiz naida pret cilvēkiem, aiz bēdām, aiz nicināšanas … un mīlestības dēļ, — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Pagāja daži mirkļi, iekams Bobinete mazliet nomierinājās. Tad viņa turpināja:

—    Jā, mīlestības dēļ .. . Ticiet man, šī atzīšanās man ir visgrūtākā. Taču es vairs negribu turpināt šo nožēlojamo dzīvi — es pastāstīšu visu. Cilvēks, kuru es mīlēju, bet kurš vienaldzīgi mani noraidīja, ir Vilhelmīnes līgavainis, leitnants Anri de Li …

Tiesas priekšsēdētājs viņu steidzīgi pārtrauca:

—    Ar to pietiek, jaunkundz — viņa vārds šeit nav svarīgs. Lūdzu, pastāstiet, kas jums vēl zināms spiegošanas lietā.

Bobinete pastāstīja, ka viņa glabājusi pie sevis nozagto lielgabala aizslēgu, kuru Vaglams viņai kādudien atdevis; kā viņi abi kopīgi izstrādājuši plānu šā aizslēga nogādāšanai uz tvaikoņa, kur to jau gaidīja svešas valsts aģents.

Pārģērbusies par garīdznieku, viņa gribējusi Vinsonu pavadīt braucienā uz Djepu. Toreiz viņa vēl nezinājusi, ka tas īstenībā bijis Fandors. Tikai ceļā viņa saņēmusi Vaglama telegrammu, ka cilvēks, kuru viņa pavada, nav īstais Vinsons.

—    Un vai zināt, kas nošāva īsto kaprāli Vinsonu, kad tas uzraugu pavadībā gaja pari ielai? — Bobinete iesaucās. — Es to zinu. Ari tas bija Vaglams. Jūs meklējat viņu tautas zemākajos slāņos … Bet paceliet acis augstāk, kungi, daudz augstāk — līdz pat sabiedrības augstākajiem slāņiem, līdz arvalstu sūtniecību darbiniekiem …

Komandants Dimulēns bija pielēcis kājās un atstājis savu vietu. Kad atskanēja Bobinetes pēdējie vārdi, viņš metās tai klāt un ar savu plato plaukstu aizspieda viņai muti. Brīdi abi nekustīgi stāvēja. Tad Dimulēns pagriežas pret tiesas galdu un sacīja:

—    Priekšsēdētāja kungs, es iesniedzu prasību sēdi turpināt aiz slēgtām durvīm. Nevar taču pieļaut, ka šadi apvainojumi tiek izteikti publikas priekša.

Fandora advokāts piecēlās un pilnīgi mierigā balsī piebilda:

—    Priekšsēdētāja kungs, arī es pievienojos Dimulēna kunga lūgumam turpināt prāvas iztiesāšanu aiz slēgtām durvīm.

Sargkareivji sāka atbrīvot zāli, publika dedzīgi protestēja, bet tiesneši klusu sarunajas.

Komandants Dimulēns, kas jau bija paguvis apspriesties ar leitnantu S^rvinu, atkal iznāca priekšā un sacīja:

— Priekšsēdētāja kungs! Augsta tiesa! Ņemot vēra to, ka lieciniece pati atzīstas daudzos smagos nodarījumos, es prasu viņas tūlītēju apcietināšanu.

Dimulēns vēl nebija beidzis teikumu, kad zālē atskanēja kliedziens.

Zivs pieskreja pie Bobinetes un vēl pēdēja bridi paguva viņu uztvert rokās.

Pārliecināta, ka viņas sniegta liecība būs pilnīgi pietiekoša, lai Fandoru attaisnotu, Bobinete pie komandanta pēdējiem vārdiem bija izņēmusi no rokassomiņas mazu pudelīti un strauji visu saturu ielējusi sev mutē.

Nelaimīgā! — Živs skaļi piezīmēja. — Viņa noindējusies.

Tiesas zālē valdīja sajukums. Nevērojot sargkareivju pūles, zāles durvis bija atrautas, un publika saplūda atpakaļ zālē.

Pravas iztiesāšana tiek pārtraukta uz divām stundām! — priekšsēdētājs skaļi paziņoja, uzskatīdams, ka tas ir vienīgais lidzeklis, lai pārtrauktu nekārtības.

*     * *

Pulkstens bija jau deviņi vakarā, taču klausītāju pūlis zālē

nemazinājās.

Apmēram divas stundas pēc Bobinetes pašnāvības mēģinājuma — viņa bija tikai bīstami saindējusies un nogādāta slimnīcā, kur ārsti bija pārliecināti, ka sievietes dzivibu izdosies glābt — prāvas iztiesāšana tika atsakta. Pašreiz tiesa bija izgājusi apspriesties.

Bobinetes atzīšanās bija ne vien galīgi sajaukusi izmeklēšanas darbu, bet ari pilnīgi pārliecinājusi tiesu par apsūdzētā nevainību.

Tiesa atgriezās zālē, un priekšsēdētājs pasludinaja attaisnojošu spriedumu.

Publika noklausījās spriedumu ar jūtamu gandarījumu.

Fandors nu bija brīvs. Viņš labprāt būtu tūlīt pat atstājis zāli, taču las nebija iespējams. Ziņkārīgo pūlis viņu bija apstājis no visam pusēm, cilvēki Fandoru apbēra ar visneiedomājākajiem jautājumiem. Žurnālists mehāniski spieda neskaitamās rokas, kas sniedzās tam pretim.

Pamazām cilvēki sāka izklīst, un Fandors, kas pašreiz sarunājās ar dažiem kolēģiem, atviegloti uzelpoja.

Pienāca Živs. Visā prāvas iztiesāšanas laikā viņš bija saglabājis savu atturīgo vēsumu, bet tagad tam sejā atspoguļojās patiess prieks.

Vienīgi Fandors, kas prata lasīt drauga acīs, tajās pamanīja satraukumu.

Izspiedies cauri avīžnieku pūlītim, Živs apsveica Fandoru ar attaisnojošu spriedumu. Tad viņš klusu iečukstēja žurnālistam:

Un nu, mīļais, taisies, ka tiec prom. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Vispirms es tevi pavadīšu uz tavu dzīvokli. Tur tu labi aši pārģērbsies, un tad mēs vēl šovakar nokārtosim kādu svarīgu lietu.

Šovakar? Kas tā par lietu? — Fandors pārsteigts jautāja.

Bet Živs jau vilka viņu uz izeju.

Gan jau redzēsi…

25 TRAĢISKAS BEIGAS

—   Ātrāk, Fandor! Mums jāpasteidzas, ka nenokavējam!

Kad abi draugi jau steidzās lejup pa kāpnēm, Fandors iejautājās:

—    Pasaki taču, kurp īsti mēs dosimies?

—    Uz balli, — Živs atbildēja. — Un man šķiet, ka kāds tur dabūs krietni padejot.

—   Kas tad tas tāds būtu?

—    Pats namatēvs.

—   Živ, tev vienmer patīk runāt mīklās.

—   Mēs braucam pie Fantomasa, lai viņu apcietinātu.

Fandors bija pārsteigts. Tikai jau taksometrā, sēžot līdzās Živam, viņš atkal atguva valodu.

—    Kā tā — pie Fantomasa? Bet tu taču vēl nesen teici, ka viņu nevarot apcietināt. Un tagad tas ir iespējams?

Atbildes vietā Živs izņēma pulksteni.

—    Pusvienpadsmit. Bez ceturkšņa vienpadsmitos mēs būsim pie Narvobeka. Pagaidām es vēl nevarēšu viņu apcietināt, bet to tu sapratīsi tikai apmēram divdesmit minūtes pēc vienpadsmitiem. Bet bez ceturkšņa divpadsmitos Fantomass jau būs man rokās.

Ak, Živ, tu tiešām k|ūsti neciešams ar savu mūžīgo noslēpumainību!

—    Mīļo zēn, — Živs atbildēja, — šoreiz tev vēl jāsamierinās ar to. Man vēl jādabū kādas zināmās personas piekrišana Fantomasa apcietināšanai.

—   Un kas ir šī zināmā persona?

—    Kādas ārvalsts valdības loceklis. Bet nejautā vairāk nekā — pagaidām es vēl nevaru tev atbildēt.

*    * *

Narvobeka pils laistījās vienās ugunīs. Kamēr vesela sulaiņu armija zāli pārvērta ēdamzalē, balle pirmā stāva salonos ritēja pilnā gaitā.

Visas telpas bija pēc iespējas atbrīvotas no mēbelēm, un tikai bibliotēka, kas atradās galerijas viņā gala, bija piekrauta galdiem, skapjiem un dīvāniem, kuriem citur vairs nebija atlicis vietas.

Lielajā zālē, kur spēlēja slavena salonkapela, bija sapulcējušies viesi — visi, kam vien Parīzē bija skanīgs vārds.

Iekšlietu ministra kundze, nolūkodamās uz Vilhelmīni, kas pašreiz aizdejoja garām ar Libersaku, sacīja namatēvam:

—    Es dzirdēju, mīļais baron, ka jaunie [audis tūlīt pēc kāzām gribot jūs atstāt?

—    Jā, mans nākamais znots patiešām grib atstāt dienestu karrf" ministrijā. Viņš tiek paaugstināts par kapteini un pārcelts uz Alžīru.

Atvainojies ministra kundzei, barons steidzas pretī diviem viesiem, kas tikai nupat bija ieradušies.

—    Labvakar, Živa kungs! Sveicinu, Fandora kungs! Ļoti priecājos jūs sveikt manā namā.

—   Mēs tikai atnācām jūs apsveikt.

—   A, sakarā ar Vilhelmines saderināšanos?

—    Nē, tos apsveikumus mēs rezervēsim de Libersaka kungam un Terēzas … piedošanu, Vilhelmīnes jaunkundzei personīgi.

—    Ko jūs ar to gribat teikt, Živa kungs?

—   Tikai to, barona kungs, ka es nupat uzzināju par jūsu iecelšanu Itālijas sūtniecības atašeja amatā un ka jūs vēl šovakar gribat iesniegt prezidentam savas pilnvaras. Varu iedomāties, ka jūs esat loti laimīgs par šo iecelšanu.

Narvobeks smaidīdams palocījās.

—    Jums taisnība, inspektora kungs — jo vairak tāpēc, ka šis postenis man piešķir neaizskaramības tiesības.

Barons atvainojās, jo pašreiz ieradās atkal jauni viesi.

Fandors ievilka Živu kādā loga nišā un nesaprašanā jauta ja:

—   Ko nozīmē šī komēdija?

—    Tā nebūt nav komēdija. Narvobeks jau pāris dienas ir Itālijas sūtniecības atašejs, un viņam ir neaizskaramības tiesības. Bet nu atvaino mani uz brītiņu.

Živs tuvojās kādam kungam, kas viens pats stāvēja maza salona durvīs un ar interesi vēroja raibo pūli. Živs godbijīgi palocijas un sacīja:

—    Pateicos jums, ka esat ieradies, ekselence.

—    Šeit es neesmu ekselence, mīļais Živ, bet gan tikai grāfs Nurvo. Neviens nezina, ka es esmu Parīzē.

Iekams Živs kaut ko paguva atbildēt, kāds aizskāra viņa elkoni, un inspektors ieraudzīja sev līdzās leitnantu Libersaku.

—    Priecājos jūs šeit redzet, inspektora kungs. Lepēna kungs jau veselu stundu jūs meklē visās malās.

—    Pateicos, leitnanta kungs, bet vispirms atļaujiet man izteikt jums manus vissirsnīgākos laimes vēlējumus . ..

Živs ieraudzīja policijas prefektu Lepēnu kādā galerijas stūrī. Ar laipnu smaidu un rūpju izteiksmi sejā Lepēns jautāja:

—   Sakiet, Živ, vai jūs šeit esat dienesta darīšanās?

—   Jā un nē, prefekta kungs.

—   Kā tas saprotams?

—   To es jums vēlāk paskaidrošu, prefekta kungs. Pagaidām visa šī lieta vēl ir tik tumša …

—    Bet vai jūs arī zināt, kāda augsta persona atrodas barona viesu vidū? — Lepēns pēkšņi iejautājās.

—   Jā, — Živs mierīgi atbildēja, — Italijas ministrs … — Un viņš nosauca ministra vārdu.

—   Ja jau jūs esat tik gudrs, varbūt varat man pateikt, ko ministra kungs šeit dara? — prefekts jautāja.

—    Ministra kungs ieradies, lai redzētu mani, — Živs nesatricināma īnierā paskaidroja.

—   Jūs esat prātu zaudējis!

—   Lūdzu, pārliecinieties pats.

Živs piegāja pie ministra un kādu brītiņu sarunājās ar to.

Prefekts pārsteigts noskatījās, kā ministrs piekrītoši pamāja ar galvu un, izgājis cauri galerijai, iegāja bibliotēkā.

Živs pavērās pulkstenī. Viņa seja bija kļuvusi ļoti nopietna. Piegājis pie barona Narvobeka, viņš ierunājās:

—    Barona kungs, vai jūs būtu tik laipns un uzklausītu mani? Tikai ne šeit. Varbūt mēs varētu ieiet bibliotēkā.

Abu vīriešu skati sastapās, un tajos pavīdēja kaut kas draudīgs.

—    Un kāds būtu šās sarunas nolūks? — barons jautāja.

Živs ļoti skaļi, skaidri un pat ar uzsvaru atbildēja:

—   Šās sarunas nolūks ir atmaskot un apcietināt Fantomasu.

—   Cik interesanti! Nāciet, inspektora kungs!

*     * *

Bibliotēkā starp mēbelēm, kuras te nemaz neiederejās, Živs un Narvobeks izcīnīja īstu divkauju. Živs zināja, ka bibliotēkai ir tikai viena izeja, un tai viņš pats bija aizstājies priekša. Viņam nebija jabaidās, ka Narvobeks varētu aizbēgt pa logu, jo Živs labi zinaja, ka aiz smagā aizkara stāv kāds, kas šo bēgšanu aizkavētu.

—    Barona kungs, — Živs iesāka, — vai atceraties to vakaru, kad policija ierādās jūsu namā, lai apcietinātu Vaglamu?

—   Atceros, un zinu arī, ka Vaglama maskā manā namā bijāt jūs.

—   Jā, — Živs atzinās,— tas biju es. Un vai atceraties, barona kungs, sarunu, kas notika starp inspektoru Živu un īsto Vaglamu Žeroma Fandora dzīvoklī?

—   Nē, — barons atbildēja, — un tas jau arī nav iespējams, jo jus taču pats teicāt, ka saruna notikusi tikai divu cilvēku starpā.

—   Bet šis Vaglams bija neviens cits kā Fantomass.

—   Var jau būt, — barons smaidīdams piekrita.

Živs mirkli klusēja, bet tad strauji sacīja:

—   Narvobek, nav taču nekādas nozīmes vēl ilgāk slapstīties. Vaglams ir Fantomass; Vaglams esat jūs — Fantomass esat jūs! Mēs to zinām, un rit tas būs zināms visai pasaulei! Jūs pats jūtat, ka cilpa ap jūsu kaklu savelkas arvien cješāk. Savu pēdējo trumpi jūs izspēlējāt, kad jums izdevās —nezinu, kadā veidā — piekrāpt sūtni un iegūt neaizskaramības tiesibas. Tiešām, tā nebija slikta ideja .. .

—   Jā, vai nav tiesa? — Narvobeks pasmaidīja.

—   Tātad jūs atzīstat?

—    Ko es lai vēl atzīstu? Jūs taču zināt visu patiesību. Bez šaubām, jūs pacentīsieties izmantot to, kas jums zināms. Taču mani ne mazākā mērā neuztrauc tas, ka jūs varbūt jau pēc pāris nedēļām dabūsiet atļauju mani apcietināt. . .

—   O, nē, — Živs viņu pārtrauca, — nevis pēc dažām nedēļām, bet es to dabūšu tūlīt, vēl šai pašā acumirklī!

—    Piedodiet, mīļais, bet manas pilnvaras ir kārtībā, un neviens man nevar tās atņemt.

—   Viens cilvēks tomēr var to izdarīt — jūsu ministrs, — Živs aizradlja.

—   Jums taisnība, inspektora kungs. Taču ministrs, par laimi, ir Romā.

Živs pamāja ar roku uz loga pusi.

Narvobeks ar acīm sekoja šai kustībai, un pēkšņi pār viņa lūpām izlauzās pārsteiguma un niknuma kliedziens.

Loga aizkari pavērās, un ministrs iznāca istabas vidū. Viņš bija ļoti bals un tikai ar pūlēm valdījās.

Izņēmis no kabatas iegarenu aploksni, viņš to pasniedza Živam.

—    Es esmu kritis par upuri šim noziedzniekam, Živa kungs. Bet es atzīstu savu kļūdu un gribu to labot. Te ir jūsu prasītais rikojums, kas anulē šā cilvēka iecelšanu atašeja amatā.

Šās sarunas laikā Fantomass bija atkapies istabas kaktā. Viņa nobālušajā sejā uz bridi atspoguļojās dzīvnieciskas bailes.

Bet tad viņš saslējās.

Ari viņš izņēma no kabatas kādu dokumentu un ar ļaunu smaidu sniedza to ministram.

—   Ekselence, es no savas puses dodu jums šo. Tas ir kapteinim Brokam nozagtais dokuments, un tajā ir …

—   Cietiet klusu! — ministrs sašutis iesaucās, nicīgi nomezdams dokumentu uz grīdas.

Živs noliecās, pacēla dokumentu un, brīdi to pētījis, iebāza kabatā.

—    Šis dokuments pieder jūsu valstij, Živa kungs, un mēs nekad neesam gribējuši to iegūt, — ministrs nopietni sacīja.

Tikai īsu mirkli abi vīrieši bija novērsuši acis no Fantomasa, bet arto viņam pietika: Fantomass bija nozudis!

Zivs piesteidzas pie durvīm un uzsauca:

—   Hallo, Mišel!

Nākamajā mirklī bibliotēkā iesteidzās Mišels un vēl daži kungi ci, viļā — tie visi bija kriminālpolicijas inspektori.

Živs viņiem paskaidroja:

—    Fantomass ir šeit. Viņš tikai ir kaut kur paslēpies — aizbēgt viņš nekādā ziņā nevarēja. Varbūt sienā ir ierīkota kāda slēptuve, bet izejas tur nav. Pārbaudiet visas mēbeles — gan tas bandīts kaut kur atradīsies.

Pēc Živa lūguma ministrs bija atstājis telpu, kuras durvis apsargāja Živs un Mišels.

Policisti pārbīdīja visas mēbeles, ieskatījās ikvienā skapī, paraudzījās zem ikviena dīvāna.

No Fantomasa nebija ne pēdu.

Salti sviedri Živam izspiedās uz pieres. Viņš vislabāk zināja, cik veikls un atjautīgs bija Fantomass.

Tomēr viņš bija pārliecināts par panākumiem. Nebija taču nevienas izejas, pa kuru Fantomass varētu izkļūt no bibliotēkas.

Beidzot Živam pietrūka pacietības.

—    Iznesiet visas mēbeles galerijā! — viņš izrīkoja savus cilvēkus.

—    Fantomass taču nav neredzams, un viņam tepat jābūt!

Živa padotie sāka nest no bibliotēkas ārā visas mēbeles. Viņi jau bija pārvietojuši uz galeriju divas etažeres, milzīgu ādas dīvānu un mazu galdiņu, kad durvīs pēkšņi parādījās Vilhelmīne.

Ieraudzījusi bibliotēkā valdošo nekārtību, viņa pārsteigta apstājās.

—    Živa kungs, — viņa sacīja, — labi, ka es jūs šeit satieku. Mani pie jums sūta barons Narvobeks . ..

—   Kā?! Barons Narvobeks jūs sūtīja pie manis?! Kad?

—   Nupat satiku tēvu lielā salona durvīs. Viņš man teica: «Es esmu mazliet noguris, iešu atpūsties savā istabā. Aizej pie Živa kunga …

Bet Živs vairs neklausījās. Viņš jau bija izskrējis galerijā.

Tur viņš pēkšņi palika stāvam, šausmās raudzīdamies uz milzīgo ādas dīvānu, ko policisti pirms dažām minūtēm bija iznesuši no bibliotēkas.

Dīvāna sēdeklis bija pacelts uz augšu, un zem tā bija redzama liela kaste, kurā cilvēks varēja ērti iegulties.

Živs saprata, kas bija noticis.

Izmantodams to vienīgo īso mirkli, kad viņu neviens neievēroja, Fantomass bija noslēpies šajā dīvānā un vēlāk ar to iznests galerijā. Tur viņš mierīgi bija izkāpis no savas paslēptuves un netraucēts aizgājis …

Fandors, kas bija redzējis, kā Živs kopā ar baronu nozūd, pamazām sāka uztraukties par drauga ilgo prombūtni. Beidzot viņš vairs nevarēja nociesties un devās Živu meklēt. Viņš atrada inspektoru galerijā stāvam

lielā ādas dīvāna priekšā. Živs izskatījās bāls un satriekts, un viņa sejā atspoguļojās bezcerība un izmisums.

Balsī, kurā skanēja bezgalīgas skumjas un žēlums, viņš sacīja:

—   Fantomass jau bija man rokā — man tikai vajadzēja viņu apcietināti Un es vēl pats liku iznest no bibliotēkas dīvānu, kura kaste viņš bija noslēpiesl Es pats palīdzēju viņam aizbēgt!

Fandors stāvēja mēms. Viņš saprata, ko Živam nozīmēja šis trieciens.

u Nenotveramais Fantomass atkal reiz bija izslīdējis no viņu rokām.

Vai viņiem vispār kādreiz izdosies to noķert?

To rādīs nākotne.

SATURS

1.  Nāve soļo pa bulvāri'. . .

2.  Narvobeka pili………………..

3.  Divi vīri — divējas cļļomas -

4.  Kapralis Vinsons …

5.  11 nodala……………………

6.  Nišuna……………………….

7.  Krustmāte Palmīra . .

8.  Fantomasa maska .

9.  Vilhelmīne…………………

10.  Viltus kaprālis ….

11.  Vaglams……………………..

12. Bobinete ……

13. Spiegi ……………………….

14.  Bēgšanu………………………

15. Abi Vinsoni……………….

16. Apcietināts…………………

17. Grēksūdze…………………..

18. Cietumā…………………………………….

19.  Monia ielā………………….

20.  Nopratināšana ….

21.  Tiesa………………………….

22.  Starpspēle…………………..

23.  Famomass?…………………

24.  Prāva par valsts nodevību

25.  Traģiskas beigas . . .

Marsels Alēns. PJērs Suvestrs slepenais Aģents

Romāns

Formāts 60x84 | 16. 7.44 uzsk. iespiedi. Metiens, 20 000 eks. Līgumcena. Izdevniecība «Avīze». 226001 Higā. bruņinieku 47. Iespiests Daugavpils tipogrāfija. 228400 Daugavpilī. Valkas iela 1.

Pasūt Nr. 1564

Content

Alēns Marsels -, et al Slepenais aģents

1 .NĀVE SOĻO PA BULVĀRI

2.NARVOBEKA PILĪ

3 divi vĪri — divĒjas domas

4 .kaprĀlis vinsons

5 II NODAĻA

6 NiŠuna

7 KRUSTMĀTE PALMĪRA

8 FANTOMASA MASKA

9 VILHELMlNE

10 VILTUS KAPRĀLIS

11 VAGLAMS

12 BOBINETE

13 SPIEGI

14 BĒGŠANA

15 ABI VINSONI

16 APCIETINĀTS

17 GRĒKSŪDZE

18 CIETUMĀ

19 MONŽA IELĀ

20 NOPRATINĀŠANA

21 TIESA

22 STARPSPĒLE

23 FANTOMASS?

24 PRĀVA PAR VALSTS NODEVĪBU

25 TRAĢISKAS BEIGAS

SATURS