Alēns Marsels

Suvestrs Pjērs

Fantomass Noziedznieka Meita

MARSELS ALĒNS PJERS SUVESTRS

NOZIEDZNIEKA MEITA

1 MIROŅA GALVA

Vētra dzenāja melnus mākoņus un šūpoja ielas spuldzes. Ostas noliktavas, kur dienās parasti valdīja troksnis un kņada, tagad iegrima klusumā un mierā.

Pie vārtiem snauda sargi, kuru uzdevums bija neielaist nevienu pirms noteiktā laika.

Kāds tomēr neievēroja šos noteikumus.

Ap vienpadsmitiem vakarā pie sētas, kas šķīra noliktavas no ielas, kāds uzmanīgs vērotājs redzētu melnu ēnu — tas bija jātnieks, kas lēni jāja gar ostu.

Zirga pakavi ncklaudzēja uz bruģa, jo tie bija apsieti lupatām. Bija skaidrs, ka vēlais viesis negribēja, lai manītu viņa ierašanos.

Viņš ]oti veikli arvien turējās visdziļākā ēnā un ļoti uzmanīgi izvairījās no spuldžu gaismas.

Pēc pusstundas klejošanas noliktavu rajonā jātnieks nokāpa no zirga un piesēja to pie staba. Tad viņš devās kādā noliktavā un sāka kaut ko meklēt starp preču saiņiem.

Tas bija elegants jauneklis ļoti noteiktām kustībām, maza auguma, bet labi būvēts, apmēram piecpadsmit gadus vecs.

Seja, neraugoties uz brūno, saulē nodegušo ādu, bija vēl |oti jauneklīga un maiga,

Dabiski sprogainos matus slēpa eleganta pelēka filca platmale. Ap vidu jauneklim vijās josta ar revolveri.

Jauneklis bija tērpies sporta uzvalkā, un platās bikses beidzās augstos zābakos.

Pēkšņi viņš pieliecās lielam sainim, kas bija ietīts pelēkā audeklā, un pārsteigumā iekliedzās. Tad viņš satvēra nazi un sāka graizīt iesaiņojumu. Un tad apstājās, it kā dzirdot kādu nākam — sargu, nelūgtu un nevajadzīgu liecinieku.

Bet, kad neviens netuvojās, jauneklis turpināja uzsākto darbu.

Spēcīgiem griezieniem viņš sagraizīja pelēko audeklu, no kura izbira salmi. Jauneklis nometās ceļos.

Uztrauktām un nervozam rokām viņš plosīja salmus. Viņa acis mirdzēja, jo vairāk viņš saredzēja saiņa saturu.

Pēkšņi viņš priekā iekliedzās.

Tad, sasprindzinādams visus muskuļus, dīvainais cilvēks visiem spēkiem izvilka no saiņa kādu tumšu un cietu priekšmetu, nolika to zemē un mirkli dzijā aizgrābtībā tanī nolūkojās.

Tā bija metāla kastīte kuba veidā, apmēram trīsdesmit centimetru augsta.

Jauneklis airi satvēra šo šķirstiņu un, nebēdādams par savas Ielaušanās pēdu slēpšanu, steigā devās prom.

Bet, tikko viņš bija noīdies seglos, zirgs saslējās.

Nebija grūti noprast, kas sabiedēja nabaga lopiņu.

Arī jātnieks pats nobāla un apskatījās. Ap viņiem bija sacēlusies migla vai dūmi. Tie ar katru mirkli kļuva biezāki. Noliktavu stūros parādījās sarkani atspulgi. Vairs nevarēja būt šaubu, ka tas bija ugunsgrēks.

Tagad nebija laika pārdomām. Bija jārīkojas. Zirgs negribēja iet uz priekšu, jauneklis ar visu spēku iesita tam ar pātagu. Zirgs salēcās. Bet šai mirklī atskanēja šāviens.

No ejas iznira cilvēks — pusdzīvs, asiņainām rokām, saplosītām drēbēm. Viņš ar lielām pūlēm izlauzās no milzīgas kastes, ap kuru jau vijās liesmas.

Viņa drēbes jau bija aizdegušās. Viņš tam nepiegrieza vērības, jo dziļi ieelpoja gaisu un beidzot pilnīgi izkāpa no savas kastes. Bet kājas neklausīja — un viņš nokrita zemē.

Cilvēks abām rokām satvēra galvu un kliedza kā ārprā tīgs. Viņš drīzāk atgādināja ģindeni nekā dzīvu cilvēku

Šis nelaimīgais, šis dzīvais ģindenis, kas tikko izbēga liesmām, bija Zeroms Fandors.

Zeroms Fandors, slavenais žurnālists, detektīva Ziva labākais draugs, kas kopā ar viņu jau gadiem ilgi meklēja Fantomasu.

Kā viņš bija nokļuvis šai stāvoklī? Kas viņu bija iesēdinājis šai kastē?

Pirms apmēram mēneša Zeroms Fandors sēdēja Londonā mazas viesnīcas istabā un rakstīja vēstuli savam draugam Zivam, stāstot, ka atradis Fantomasu. Tad pēkšņi viņu sagūstīja noslēpumainais noziedznieks. Tas bija Fantomass.

Fandors nokļuva briesmoņa varā, bet tas viņu nenogalināja. Viņš jaunekli tikai iesēdināja dīvainā cietumā — šai hermētiski no ārpasaules noslēgtā kastē.

Fantomass Fandoram paskaidroja, ka Šai kastē viņam jāpaliek ilgāks laiks, dažas nedēļas, bet ka viņš nejutīšo- ties vientuļš, jo Fantomass viņu katru dienu apmeklēšot.

Bet pretēji solījumam briesmonis vairs nerādījās.

Kas bija noticis? Kādēļ Fantomass nepildīja savu solījumu? Fandors to nezināja.

Vienīgais, ko viņš zināja, bija tas, ka pēc divām dienām viņa dīvainā cietuma kamera sāka kustēties. Tad atkal tā stāvēja mierīgi, bet pēc tam atkal sagrīļojās un šūpojās, it kā viļņu svaidīta.

Fandors, kurš sākumā bija nodomājis, ka viņa cietums novietots uz automobiļa vai vagonā, nolēma, ka tagad

viņš atrodas uz kuģa.

Tad sekoja bezgalīgas dienas.

Fandoram savā kamerā bija nepieciešamie produkti.

Elektriskā gaisina dega, un speciāls aparāts gādāja par svaigu gaisu. Sai ziņā Fandors ne par ko nevarēja sūdzēties, bet morālās ciešanas viņu sagrāva.

Tā pagāja apmēram trīs nedēļas. Viņa cietums tagad stāvēja mierīgi un nekustējās, bet žurnālists manīja, ka gaisma pamazām kļūst nespožāka un arī pārtikas krājumi sāk izsīkt. Visļaunākais bija tas, ka gaiss vairs netika atsvaidzināts un kļuva arvien smacējošāks.

«Lai notiek, kas notikdams,» nolēma Fandors, «vajag aizbēgt vai mirt.»

Žurnālists bija drošsirdīgs un uzņēmīgs. Ilgās ieslodzījuma stundās viņš pamatīgi bija izpētījis savu cietumu. Fandors pamazām atklaja slepeno mehānismu, kas viņu noslēdza no visas pasaules.

Ar bezgalīgu pacietību un neatlaidību Fandors sāka uzlauzt vienu no sienām, bet viņa spēki ar katru dienu mazinājās.

Vai viņš neizbēgs, vai viņš pagurs?

Bet viņa spēkus atkal pavairoja drausmīgs atklājums. Fandors pēkšņi sajuta savā kamerā deguma smaku. Tagad bija jāpieliek visi spēki, ja negribēja te noslāpt.

Tā viņš beidzot izlauzās no sava cietuma. Sašfctumā viņš vēroja no visām pusēm tuvojošās liesmas.

Kur viņš atradās? Kas te notika? Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš vēl arvien bija Fantomasa varā.

šai mirklī viņš izdzirda šāvienu.

Garām viņam aizjoņoja satrakots zirgs, pēkšņi nosvieda jātnieku un nozuda. Jātnieks nokrita taisni pie Fandora kājām.

Bet Fandora uzmanību saistīja metāla kastīte, kuru jātnieks turēja rokās un kura no kritiena bija pavērusies.

Fandors instinktīvi paliecās un, elektrisko spuldžu gaismā ieraugot kastītes saturu, pārsteigumā un bailēs iekliedzās. No kastītes bija izripojis miroņa galvaskauss.

Fandoram nebija laika pārdomāt šo dīvaino atklājumu, jo viņu iztraucēja sāpīgs vaids. Fandors pieliecās jātniekam, kas bāls un nekustīgs gulēja pie viņa kājām.

«Kāds vieglprātīgs zēns,» nodomāja žurnālists. «Viņš tikko nenositās.»

Fandors, aizmirsdams pats savu stāvokli un sev draudošās briesmas, visu uzmanību veltīja jaunajam cilvēkam. Ievainotais pēkšņi atvēra acis.

Izbrīnā viņš skatījās savā glābējā. Fandors tiešām izskatījās dīvaini. Viņš bija bāls, izspūrušiem matiem. Pa ieslodzīšanas laiku viņam bija izaugusi bārda, un visas viņa kustības bija loti nedrošas.

Jauneklis, it kā kaunēdamies no sava vājuma, atgrūda Fandoru, kas viņu gribēja pacelt, pietraucās un grīļodamies stāvēja kājās. Tad viņš pagriezās pret Fandoru.

—   Jūs mani izglābāt. Pateicos!

Jauneklis runāja ang]u valodā, bet ar svešu akcentu

Fandors labi saprata, ko viņam teica jauneklis. Bet ko tagad nozīmēja pateicība un skaisti vārdi? Fandors domāja. tikai par briesmām, kas draudēja no ugunsgrēka, kurš kļuva arvien bīstamāks.

—        Skatieties! — uztrauktā balsī teica žurnālists. — Ja neapslāpēs liesmas, nodegs visa Londona. Esmu pārliecināts, ka tas atkal ir Fantomasa darbs. Briesmonis to tā gribēja.

Fandors aprāvās. Jātnieks viņu paraustīja aiz piedurknes un jautāja:

—   Piedodiet, ko jūs gribējāt teikt?

Fandors, arvien vairāk uztraukdamies, atkārtoja:

—        Londona deg… Londona deg… Redziet, liesmas izšaujas visās malās… Tas ir Fantomass, es jums saku … Viņš mani ieslēdza kastē un novietoja te, starp šīm noliktavām, lai labāk mani iznīcinātu.

—       Atvainojiet, — neatlaidās jauneklis, — bet vai negribat man teikt, kas jūs esat?

Satriektais žurnālists iekliedzās:

—        Kas es esmu? Viņa upuris! Upuris, kuru viņš nolēmis nāvei, bet kas, neraugoties uz visu, tomēr no viņa aizbēg … Ak, mēs vēl redzēsim … Fantomas, Fandors vēl ir dzīvs! Piesargies, Fantomas!

Žurnālists apklusa. Viņš grīļojās kā piedzēries un tad instinktīvi sāka skriet.

Jauneklis viņam sekoja, satvēra viņa rokas un tad mierīgā balsī jautāja:

—       Jūs visu laiku runājāt par Londonu, kungs. Vai tad nezināt, kur jūs atrodaties?

—       Jā, jā… Es to zinu gan. Noliktavas, kuģi, upe… Viss tas ir Londonā.

—   Nē, Durbanā, — lēni paskaidroja jātnieks.

Fandors nesaprata. Viņš atkārtoja:

—   Durbanā? Ko? … Durbanā, jūs sakāt?

—       Jā, Durbanā, — atkārtoja jauneklis, — Durbanā, Na- tālas provincē, Dienvidāfrikā.

Žurnālists iekliedzās un pēkšņi metās prom. Bet viņš netika tālu.

Divas smagas rokas uzgūlās viņa pleciem. Žurnālists pārsteigts ieraudzīja, ka viņu no visām pusēm apstāja cilvēki vienādos brūnos audekla tērpos, šautenēm rokās.

Visi jautāja reizē, uztraukti plātīja rokas, skaļi brēca.

Kā viņš nokļuvis te? No kurienes atnācis? Kā viņš var paskaidrot savu atrašanos te, publikai aizliegtos dokos? Vai viņš nav dedzinātājs?

Fandors, kura fiziskie un garīgie spēki sāka izsīkt, nesaprašanā apskatījās. Viņa domas jaucās, un viņš nespēja pateikt ne vārda.

Viens no apkārtstāvošiein, laikam kāds priekšnieks, teica citiem:

—       Viņš negrib atbildēt… Tas ir nožēlojams cilvēks … Es viņam dodu trīs minūtes … Un tad — jūs zināt likumu. Nostādiet viņu pie sienas un nošaujiet.

Fandors nojauta, ka viņu uzskatīja par noziedznieku. Vai neteica, ka kādu nošaušot? Bet to taču nevarēja attiecināt uz viņu?

Fandors bija tik novājināts, ka, neraugoties uz stāvokļa bīstamību, nespēja skaidri domāt. Viņš tikai čukstēja nesakarīgus vārdus;

—       Ugunsgrēks … Fantomass … 2ivs … Degošā kaste…

Cilvēki dusmīgi viņā paskatījās. Bija skaidrs, ka viņi tikai gaidīja signālu, lai nošautu aizdomīgo indivīdu, kas bija aizdedzinājis noliktavas.

No visām malām tagad skanēja trokšņi. Ostā atsteidzās visas pilsētiņas iedzīvotāji. Drudžaini strādāja ugunsdzēsēji.

Kareivji vēl arvien gaidīja pavēli, bet tā vēl netika dota. Virsnieks bija ieraudzījis jaunekli, ko Fandors bija pamodinājis no nemaņas.

—       Tedij, mazo Tedijl — viņš iekliedzās. — Ko jūs te darāt?

Jauneklis piegāja virsniekam un sirsnīgi pasniedza roku.

—       Leitnant Vilson Drag, priecājos jūs redzēt. Bet kāda nelaime te notikusi? Ko jūs domājat darīt?

Virsnieks atbildēja:

—        Ugunsdzēsēji jau zinās. Mana rota atrodas te tuvumā, un tādēļ mēs ieradāmies pirmie… Bet man liekas — jūs te bijāt jau pirms mums?

Jauneklis mazliet samulsa un novilka:

—        Pirms jums? Nezinu. Bet laikam vienā laikā.,, Es jāju gar doka žogiem, kad ieraudzīju liesmas, tad pārlēcu žogiem, un te nu es esmu. Un tad… un tad šis bandīts man nošāva zirgu.

Leitnants Vilsons Drags, dzirdot šos pēdējos vārdus,- atkal pievērsās Fandoram.

—       Vai viņš ir runājis? Nē? Viņš nekā negrib teikt? Nu tad aizvediet viņu un nošaujiet.

Uztrauktais Tedijs jautāja:

—   Ko jūs gribat darīt?

—        Pildīt savu pienākumu, — atbildēja leitnants. — Sis cilvēks atradies dokos. Tas ir aizliegts. Jūs zināt, ka pirms divām nedējām te izsludināja izņēmuma stāvokli. Tādē| nevar vilcināties. Šis cilvēks nekā neatbild, nedod paskaidrojumus. Esmu pārliecināts, ka viņš ir vainīgais, ka viņš aizdedzinājis noliktavas. Jūs stāstāt, ka jūsu zirgs nošauts? Tas ari droši vien ir šā cilvēka darbs.

Un tad skaļā balsī viņš pavēlēja:

—   Seržant, nošaut!

Fandors stāvēja, piespiedies pie sienas. Viņš tikko saprata, ko runāja ap viņu, un neapzinīgi čukstēja tikai vienu vārdu:

,— Fantomass … Fantomass …

Pēkšņi mazais Tedijs metās pakaļ virsniekam un uztraukti kliedza:

—        Leitnant, nelieciet viņu nošaut! Viņš nav vainīgs: esmu pārliecināts par to. Es jums zvēru. Viņš nenošāva manu zirgu, bet viņš mani pacēla. Es jūs lūdzu — pagaidiet un jautājiet viņam pats.

Leitnants pamāja, un kareivji atkāpās. Fandors bija glābts. Vismaz uz īsu mirkli. Šoreiz virsnieks pats viņam uzstādīja jautājumus.

—   Jūsu vārds?

—   Zeroms Fandors.

—   Tautība?

—   Francūzis.

—       Ko jūs meklējat te dokos? Vai nezināt, ka tas aizliegts?

—   Es nezinu. Es biju kādā kastē ieslodzīts.

—   Kur jūs te dzīvojat?

—   Es dzīvoju Londonā.

—   Ko tad domājat — kur esat?

—       Līdz šim es biju Fantomasa varā, es no viņa aizbēgu, bet tagad viņam atriebšos.

Fandors, lai atbildētu, saņēma visus spēkus. Viņš apzinājās, ka viņa atbildes atstās ļoti dīvainu iespaidu.

Leitnants klusi sarunājās ar kādu no apkārtstāvošiem. Fandors, izmantodams izdevību, noliecās un pacēla savus nosviestos svārkus. Bet, pieskaroties apģērbam, viņš zem tā sajuta kaut ko cietu un smagu. Viņš atcerējās miroņa galvaskausu. Pirmā mirklī Fandors gribēja atstumt šo priekšmetu, bet neuzdrošinājās to darīt. Virsnieks, jauneklis un kareivji uzmanīgi vēroja katru viņa kustību.

«Ko viņi gan domās, ja es viņiem parādīšu savu neparasto atradumu?» domāja Fandors.

Tādēļ žurnālists instinktīvi arī pacēla svārkos ietīto miroņa galvaskausu un to mierīgi paņēma padusē.

Kareivji atkal viņam tuvojās. Vai tiešām Fandoram būs jāmirst?

—        Lcitnant Vilson Drag, — šai mirklī teica jauneklis, — es domāju gluži kā jūs. Sis cilvēks ir slims, viņš ir ārprātīgs. Un jūs darīsiet pareizi, viņu novedot ārprātīgo namā.

Fandors sajtfla, ka viņam uz pieres parādījās auksti sviedri.

«Vai tad es sapņoju, vai es murgoju, vai visi šie cilvēki traki?… Vai varbūt es pats esmu zaudējis prātu?»

2 noslēpumainā zadziba

Hansis Elders, Durbanas lielas briljantu raktuves direktors, šodien svinēja savas vienīgās meitas astoņpadsmito dzimšanas dienu. Viņa meita Vinifreda bija skaista un apburoša.

—   Jā, — turpināja Elders, griezdamies pie savas sarunu biedres, lielas un kalsnas pusmūža sievietes. — Jā, godīgums ir labākais ceļš uz panākumiem dzīvē. So principu es esmu mantojis no sava tēva un tēvu tēviem.

Grosena jaunkundze, kuras pētošās acis mirdzēja aiz lielām zelta brillēm, ironiski atbildēja:

—   Eldera kungs, ja ticam rakstiem, tad godīguma principu pazina vēl daudz agrāk. Bet tomēr varu jūs apsveikt ar tik cēliem uzskatiem, jo taisni šais zemēs pienākumu pildīšana ne vienmēr patīk visiem.

—   Pareizi, — piekrita Elders. — Jūs par to esat pārliecinājusies?

—   Jā, — sausi piezīmēja garā vāciete.

Eldera vārdi zīmējās uz zādzību, kuras upuris pirms dažām nedēļām kļuva Grosena jaunkundze. Viesnīcu ap- zadzējs naktī viņai nolaupīja naudas maku un zelta ķēdi.

Grosena jaunkundze jau vairākus mēnešus atradās Dienvidāfrikā, kur kāda Berlīnes laikraksta uzdevumā pētīja sociālos un saimnieciskos apstākļus. Tā kā zādzības dēļ viņa bija sašutusi par visiem vietējiem, viņas raksti nebija visai glaimojoši.

Hansis Elders, vēlēdamies izgaisināt ļauno iespaidu, viņai visos sīkumos centās paskaidrot vietējās dzīves apstākļus.

Elders šai zemē ieradās pirms apmēram piecdesmit gadiem un nejauši upes smiltīs atrada mazus briljantus.

Elders savu atradumu turēja slepenībā, bet nopirka lielākus zemes gabalus. Viņam veicās, jo viņš tiešām atrada lielus briljantus, un viņa uzņēmums arvien vairāk attīstījās.

Grosena jaunkundze uzstādīja namatēvam arvien jaunus jautājumus, bet tas viņu pēkšņi atstāja, jo bija jāapsveic jauni viesi.

Jaunatnācēji bija Ilustonu laulātais pāris. Sers Hustons bija Durbanas gubernators un ļoti raksturīgs Anglijas pārstāvis.

Elders priecīgi steidzās pretim augstajiem viesiem, kas viņu pagodināja, pirmo reizi pieņemot viņa aicinājumu. Viņš izplūda komplimentos un tos pārtrauca, tikai lai iepazīstinātu viesus ar savu meitu Vinifredu.

—       Sis ir mans visskaistākais dārgakmens, — viņš smaidot paskaidroja.

Kamēr Hustons pieklājīgi palocījās, viņa kundze sirsnīgi sniedza jaunavai roku un piezīmēja:

—   Jā, tiešām, šis ir jūsu brīnišķīgākais dārgakmens.

Tad sākās vispārējas sarunas. Sevišķi dzīvi pārrunāja

neseno ugunsgrēku ostas noliktavās. Visi priecājās, ka zaudējumi bija jāsedz apdrošināšanas biedrībām.

Vinifredas Elderas dabīgais skaistums un grācija saistīja vispārējo uzmanību. Viņai bija jādzird daudzi glaimi. Tagad jaunā meitene turēja par savu pienākumu veltīt sevi Hustona kundzei.

Pats gubernators piegāja virsniekiem, kas sarunājās dārzā koku ēnā.

Hansis Elders, mirkli palikdams viens, devās cauri dejas zālei, kur dedzīgi dejotāji ar savām dāmām lidoja valša taktī. Viņš uzdūrās jauneklim, kas viņu sveicināja ar vieglu galvas palocīšanu.

—       Jūs te, — iesaucās Hansis^EIders, — jūs, mazais mežonis … Kā tad jūs var satikt sabiedrībā?

Jauneklis drusku nobāla un nočukstēja:

—   Es pārvarēju pats sevi, Eldera kungs. Bet ticiet, ka man |oti patīk jūsu viesībās.

Hansis Elders jau bija pagājis tālāk, kad jauneklis vēl arvien satriekts čukstēja:

«Iedomāties vien, ka viņam jāpasniedz roka!… Ka viņam jārāda laipna seja… Sim riebeklim, šim laupītājam.»

Viņa pārdomas iztraucēja daži jaunieši, kas iesteidzas mazajā salonā. Visi priecīgi kliedza:

—   Tedij, Tedij!

Tedijs viņiem uzsmaidīja un sirsnīgi kratīja pasniegtās rokas. Kāds jautrs puisis piedāvāja partiju golfa, bet to izjauca sensacionāla atrakcija. Tedijs ar saviem draugiem aizsteidzās uz verandu, kur stāvēja milzīga auguma nēģeris.

Sis nēģeris Jupiters jau piecus vai sešus gadus bija Eldera uzticamākais kalpotājs. Bet bez tam Jupiters nodevās arī boksam un drīz vien kļuva sava novada čempions.

Bet ar to Jupiteram nepietika. Nesenā sacīkstē, kas sacēla vispārēju ievērību, viņš uzvarēja Austrālijas meistaru, slaveno Buliju Stonu, un tā nopelnīja desmit tūkstošus mārciņu sterliņu.

Jupitera cienītāji dalījās divās drupās. Pirmie bija pārliecināti sportisti, kas jūsmoja par viņa izcilajām spējām. Bet otrie bija tradīciju piekopēji, kas Jupiteru, neskatoties uz viņa panākumiem, negribēja atzīt par sev līdzīgu tikai tādēļ, ka viņš bija melnais. Nēģeris pats bija vēl pilnīgi sajūsmināts par neseno uzvaru, priekā visiem rādīja zelta rokassprādzi, ko viņam bija dāvājis kāds cienītājs,- un lepni sita pa krūšu kabatu, kur bija noglabājis naudu.

Ieraugot Hansi Elderu, kas pagāja garām, viņš tam draudzīgi uzsauca:

—       Hanša kungs, es negribu paturēt šo naudu. Ieliec to savā slepenajā kasē. Jupiteram tā nav vajadzīga… Viņš to paņems tad, kad nopirks sev sievu.

Hansis Elders pasmaidīja par nēģera uzticēšanos, atteicās pieņemt noguldījumu, bet nēģeris bija sašutis kā bērns, kam atteic dāvāt rotaļlietiņu.

Pārējie viesi arī ņēmās pārliecināt Elderu, ka Jupiters naudu citādi nodzeršot, tādēļ Elders beidzot piekrita.

Ar dažiem draugiem Elders nogāja savā darbistabā un naudu pagaidām novietoja atvilktnē.

Jaunais Tedijs pie nēģera nekavējās ilgi, lai gan viņam pret to bija dziļas simpātijas. Likās, ka viņam bija nopietnāka nodarbošanās, jo viņa acis pētoši klejoja uz parka pusi. Tur pastaigājās kāds pāris.

«Ak, šis flirts jau lieliski attīstās' Vinifreda un leitnants Vilsons Drags… Man liekas, ka viņi būtu labs pārītis, bet vecais bandīts Elders tam nekad nepiekritīs.»

Tuvojās vakars. Viesi, kas bija izklīduši pa visu māju un parku, tagad sapulcējas ziemas dārzā, lai dzertu tradicionālo tasi tējas.

Vispārējās sarunas pēkšņi pārtrauca kāds nokavējies viesis. Viņš bija apputējis, nosvīdis, noguris un apjukumā apstājās uz sliekšņa, pārsteigumā raugoties elegantajā sabiedrībā. Tad viņš atkal nozuda. Bet Elders viņam sekoja un to gandrīz ar varu atveda atpakaļ.

— Hustona kungs, — teica Elders, pievezdams nācēju gubernatoram, — atļaujiet jums priekšā stādīt manu līdzstrādnieku un draugu. Ribonāra kungs ir francūzis un galvenokārt nodarbojas ar mūsu briljantu pārdošanu.

Gubernators uzsāka sarunu ar Ribonāru. Pamazām salons tukšojās — viesi sāka izklīst.

Tedijs bija viens no pēdējiem viesiem. Tomēr likās, ka viņam negribētos aiziet. Kas tam varētu būt par iemeslu? Beidzot tomēr viņš sēdās seglos un, neatvadījies no pārējiem, aizjoņoja liela meža virzienā, kura malā atradās ferma. Tur Tedijs bija uzaudzis…

* * *

Salonā pēc viesu aiziešanas satikās Vinlfreda, viņas tēvs un nēģeris Jupiters.

—       Vinijas jaunkundze, — teica melnais, — min nevajag naudas. Ja tavs tēvs grib, es došu visu viņam par atļauju apprecēt tevi.

Jaunava tikai pasmaidīja.

Hansis Elders bija izstiepies uz dīvāna un, acīmredzot dotnās iegrimis, nepiegrieza nekādu vērību neģerim.

Pirms kādas pusstundas Vinifreda savam tēvam bija pateikusi dažus īsus vārdus, kas modināja šīs bailīgās pārdomas.

Elders ar meitu nebija vienās domās, jo jaunava bija paskaidrojusi, ka precēšot leitnantu Vilsonu Dragu.

Jaunieši bija jau ilgi pazīstami. Tagad viņi viens otram bija atklājuši savu mīlu un zvērējuši mūžīgu uzticību. Šodien pēc astoņpadsmitās dzimšanas dienas svinībām Vinija par to bija pastāstījusi tēvam, un tas, dusmās pietvīkdams, bija uzbrēcis meitenei, ka nekad neļaušot viņai precēt jauno virsnieku, kas esot nabags.

Vinifroda nobāla, dzirdot šo kategorisko tēva paskaidrojumu. Viņa pazina sava tēva stūrgalvību un zināja, ka bflttl velti mēģināt viņu pārliecināt.

Vinifreda tagad neteica ne vārda. Viņa piecēlās un aizgāja savā istabā, lai tur visā mierā izraudātos.

Pēkšņi Hansis Elders saslējās un paskatījās pulkstenī.

—   Cik jau vēls! Jupiter, tagad laiks iet.

Kad nēģeris neatbildēja, Elders viņam piegāja. Nēģeris bija izstiepies uz grīdas un iegrimis dziļā miegā, kāds parasti ir piedzērušamies.

Elders ilgi viņā lūkojās un tad, pieņemdams pēkšņu lēmumu, devās uz savu kabinetu.

—1 Ak, — viņš novilka, — kamēr Jupiters pamodīsies…

viņš jau pats atradīs ce]u, lai aizietu. Un, ja viņš grib gulēt tur līdz rītam, tad man arī pret to nav nekādu iebildumu.

Elegantā vasarnīca, kurā pēcpusdienā valdīja jautrība, Iegrima mierā un tumsā. Nakts bija reti klusa, tādē| skaidri varēja sadzirdēt pirmā stāvā paveramies kādas durvis. Mēnesnīcā varēja ieraudzīt divas ēnas, kas tuvojās un saplūda vienā tumšā plankumā.

Tie bija Vilsons Drags un Vinifreda. Jaunā meitene raudādama pieplaka virsnieka plecam.

—    Es esmu pazudusi, — viņa šņukstēja. — Es kritīšu negodā. Mans tēvs pretojas mūsu laulībām. Es nekad nespēšu viņam atzīties, ka esmu jūsu mīļākā… Es zinu viņa principus. Viņš mani nogalinātu.

Aizkustinātais virsnieks centās mierināt meiteni.

—    Mana dārgā, — viņš teica, apbērdams viņu maigiem skūpstiem, — jūs vēl neesat mana laulātā draudzene cilvēku priekšā, bet Dieva priekšā jūs esat mana sieva. Esmu pārliecināts, ka Dievs mums palīdzēs pārvarēt jūsu tēva pretošanos.

—     Ak, — nopūtās Vinija, — kaut tas tā notiktu! Vil- son, mana mīla uz jums ir tik liela, ka, neraugoties uz visu, es nomirtu, ja man būtu jāatsakās no jūsu apkampieniem un no laimes, kuru jūs man dodat.

—   Vai gribat, lai eju pie jūsu tēva? — jautāja Vilsons.

Vinifreda protestēja:

—    Nē, nē… nekad… mans tēvs, kā jūs zināt, ir nelokāms.

Likās, ka Vinifreda pēkšņi atguva savu aukstasinību. Viņa pēdējo reizi noskūpstīja mīļākā pieri, tad pavēra durvis un klausījās.

—   Tagad varat iet, neviena nav. Rīt mēs redzēsimies.

Jupiters, dziļi nopūzdamies, pavēra acis. Kāds kratīja viņa plecus un pie tam tik spēcīgi, ka viskija reibonis izgaisa no viņa galvas.

Tas bija Hansis Elders, kas stāvēja viņa priekšā. Viņš bija tērpies vieglā pidžamā un sandalēs.

—       Jupiter, — jautāja Elders uztrauktā balsī, — vai tu dzirdēji?

—   Nē, kad tad? — brīnījās nēģeris. — Kas noticis?

—   Te kāds ir. Es dzirdēju soļus pirmā stāvā virs mums.

Jupiters berzēja acis, nožāvājās, un tad no viņa smadzenēm izgaisa pēdējie viskija garaiņi.

—   Kāds tavā mājā? Pirmā stāvā… Nakts vidū?

Tas bija acīmredzot taisni tas, ko sagaidīja Elders. Viņš bija apbruņojies ar revolveri un aicināja nēģeri nākt viņam līdzi un pārmeklēt māju.

Ienākot Eldera kabinetā, nēģeris, kas gāja pirmais, pēkšņi iekliedzās: rakstāmgalda atvilktnes bija uzlauztas un visādi papīri nekārtībā izsvaidīti pa istabu.

—        Kungs… kungs… — kliedza nēģeris. — Apskaties te… Banknošu vairs nav. Jupiteru apzaga… Jupiteram vairs nav ne graša.

Arī Elders palika stāvam kā triekas ķerts. Nebija šaubu, ka nēģera mazais kapitāls bija nozagts.

Kamēr pār nēģera melnajiem vaigiem ritēja lielas asaras, Elders pēkšņi ar paceltu revolveri pieskrēja kāpnēm, uz kurām bija dzirdami klusi soļi.

—        Kas nāk? — viņš kliedza un pagrieza elektrības kontaktu. Spuldzes griezīgi uzliesmoja, apgaismojot vestibilu un kāpnes, kas veda uz pirmo stāvu.

Nēģeris metās uz priekšu, lai sekotu kādai bēgošai ēnai.

—        Kungs, — viņš pie tam kliedza, tur ir kāds, kas bēg … Zaglis, ļaundaris.

Elders, mazāk veikls kā Jupiters, skrēja viņam iepakaļ. Kad viņš nokļuva pirmā stāva koridorā, viņš ieraudzīja kādu cilvēku, kuru nēģeris dusmās žņaudza.

—   Tu, zagli, tu mirsi! — izmisumā kliedza melnais.

Bet Elders viņu apstādināja.

—   Jupiter, ko tu dari? Rimsties!

Nēģeris paklausot palaida savu upuri. Tagad Elders varēja pazīt bēgli, un viņš pārsteigumā iesaucās:

—        Leitnants Vilsons Drags!… Ko jūs te darāt, leit- nant? Kurp ejat un no kurienes nākat?

Leitnants neatbildēja. Nēģeris, nespēdams valdīt savas dusmas, tam deva spēcīgu triecienu mugurā.

—       Atbildi kungam! — viņš pavēlēja. — Tu esi zaglis. Tu esi paņēmis manu naudu. Tev viņa nekavējoši jāatdod.

Virsnieks pievērsās Elderam.

—        Lūdzu, lieciet šim nēģerim palaist mani un aiziet. Es neesmu zaglis. Es jums paskaidrošu un attaisnošu savu atrašanos te.

Elders neatbildēdams pacēla revolveri, bet šai mirklī kāpņu galā parādījās Vinifredas slaidais siluets. Viņa bija tērpta vieglā kimono, un viņas melnie mati bija izspūruši. Mirdzošām acīm viņa lūdzoši skatījās virsniekā. Viņas rokas sažņaudzās it kā lūgšanai.

Leitnants Vilsons Drags saprata, ka jaunava vēlējās viņa klusēšanu, ka viņa mīļākā gribēja sargāt savu noslēpumu. Viņam bija jāpaklausa, jo viņš to bija solījis, devis godavārdu sargāt Vinifredas godu.

Tikko Elders ieraudzīja savu meitu, viņš tūdaļ noprata kluso drāmu, kas norisinājās viņa acu priekšā.

Nēģeris savukārt neatlaidās.

—   Tu esi zaglis, tev jāatdod nauda, citādi Jupiters…

Virsnieks nesaprašanā apskatījās. Kas tas bija par muļķīgu pārmetumu, ka viņš esot zaglis? Kādēļ, ko tad viņš nozadzis?

Vinifreda piegāja savam tēvam, un tas viņai paskaidroja:

—   Es izdzirdu troksni. Nesen. Es devos uz savu biroju. Galds bija uzlauzts, Jupitera nauda nozudusi. Mājā iekļuvis kāds zaglis. Es viņam sekoju un to atklāju… Te viņš ir.

Elders ar pirkstu rādīja uz jauno virsnieku, un pārsteigtais Vilsons Drags redzēja, ka viņa mīļākā pat ne ar vienu kustību neprotestēja pret šo apvainojumu. Viņa tikai paslēpa seju rokās un sāka raudāt. Bet viņa vēl arvien neprotestēja.

«Ak tā, vai tad arī viņa domā, ka es esmu vainīgs?» nodomāja jaunais virsnieks un drebošiem pirkstiem rādīja savas kabatas.

—   Bet jūs taču redzat, ka man nekā nav… Es neesmu zaglis, Eldera kungs. Es esmu Anglijas armijas virsnieks … Jūs man atbildēsiet par šo nepamatoto apvainojumu.

Elders pat nepamirkšķināja acu, bet tikai skeptiski pasmaidīja.

—   Neuztraucieties, mans draugs, — viņš novilka. — Jūs no šīs mājas aiziesiet tikai tad, kad nabaga Jupiteram būsiet atdevis viņa naudu… Ak, es jau labi redzu, ka jūsu kabatas ir tukšas. Jūs neesat tik naivs, lai tur slēptu savu laupījumu. Bet pēc stundas es jūs gaidu pie sevis. Jums nav veicies. Atzīstieties, leitnant, un atdodiet laupījumu!

—   Jā, — piekrita Jupiters, no visa spēka kratot virsnieka plecus, — jā, tu atdosi naudu un tad tu pazudīsi.

Vilsons Drags sakrustoja rokas. Viņa seja bija mierīga. Viņš bija nolēmis padoties liktenim.

—   Eldera kungs, es jums jau divas reizes teicu, ka es neesmu zaglis. Es to vairs neatkārtošu. Dariet ar mani, ko gribat.

—       Tātad, — jautāja Elders, — sakiet — ko jūs te darījāt?

Virsnieks klusēja.

Viņš pat nepaskatījās Vinifredas virzienā. Mīļotājs neuzdrošinājās skatīties savā mīļākā, lai sevi nenodotu.

Pēc ilgākas klusēšanas Hansis Elders svinīgi paskaidroja:

—        Jupiter, ļauj šim cilvēkam iet. Lai viņš pazūd no mūsu acīm. Es viņu aizraidu no savas mājas kā šaubīgu indivīdu un ļaundari. Lai viņš nekad vairs nerādās manās acīsl

—       Bet, — jautāja sašutušais Jupiters, — kas tad būs ar manu naudu?

Hansis Elders paskaidroja:

—        Sis cilvēks nekad neatzīsies savā vainā, tādēļ būtu velti mēģināt no viņa kaut ko uzzināt. Bet apmierinies, naudu mēs atradīsim. Viņam sekos negods. Vilson Drag, pazūdiet no šejienes, es jūs izsviežu kā suni!

Virsnieks bāls un drebēdams lēni kāpa lejā. Vestibilā viņu gaidīja vēl lielāks kauns. Tur divās rindās stāvēja kalpotāji, kuri bija saskrējuši, dzirdot troksni, un dzirdējuši visu. Ziņkāriem skatieniem viņi pavadīja virsnieku.

3

vājprātīgo namā

Fandors jau divdesmit četras stundas bija izglābts no nāves, pateicoties jaunā Tedija iemaisīšanai, bet tomēr viņam likās, ka viņš nav pamodies no nomācošā sapņa.

Fandoru no ostas nekavējoši noveda vājprātīgo namā. Kad viņu ieveda pie ārsta, divi sargi gribēja viņam atņemt kastīti ar miroņa galvu, kuru viņš arvien vēl turēja padusē, bet ārsts, manot Fandora uztraukumu, piezīmēja!

—        Lai jau nu paliek. Tas varbūt ir labākais līdzeklis viņu apmierināt. Novietojiet viņu novērojamo nodaļā.

Fandoram pārskrēja drebuļi, kad viņš sekoja diviem kopējiem. Viņu ieveda istabā, kurā atradās divas gultas. Tad bargi viņam pavēlēja:

—        Noģērbies, bet ātri! Tu gulēsi te. Un tad — netaisi muļķības. Un savu kasti — vai tu to gribi paturēt?

Fandors tikai pamāja un nolika kasti uz gultas.

—       Vai tā tava mīļākā? — rupji smiedamies jautāja kopēji, — vai tu ar viņu gulēsi?

Fandors saprata, ka nekādā gadījumā nedrīkst šķirties no šā drausmīgā pavadoņa. Viņš nekādā ziņā nepieļaus atņemt sev šo galvaskausu. Tādēļ viņš paskaidroja:

—   Jā, jums taisnība, es gulēšu kopā ar šo galvaskausu.

* * *

Nākošā rītā septiņos viņu rupji uzmodināja, pavēlēja celties un iet mazgāties.

«Labi,» prātoja Fandors, «es esmu vājprātīgo namā. Skaidrs, ka šie cilvēki mani uzskata par traku. Vēl šorīt man viņiem jāpierāda pretējais.»

Bet Fandoram vairs nebija laika pārdomām. Viņu ieveda mazgājamā telpā un nolika zem Iedusaukstas dušas. Fandors iekliedzās, bet tas nekā nelīdzēja. Beidzot kopējs viņam paskaidroja:

—       Nu, tagad pietiek. Atri apģērbies, tagad tu iesi pastaigāties dārzā.

Fandors nolēma vispār neatbildēt, bet nodrebēdams dzirdēja, kā viens kopējs otram teica, ka šis cilvēks esot galīgi traks.

Dārzā Fandors atkal sāka pārdomāt savu neapskaužamo stāvokli.

«Ko viss tas nozīmē? Vai tā ir jauna Fantomasa fantāzija, drausmīga iegriba, lai atriebtos man? Vai šis Tedijs tiešām mani izglāba? Kādēļ viņam bija šī kaste ar galvaskausu? Un tad — kā izkļūt no šejienes?

Pusdienas laikā sargs viņam rupji uzkliedza, ka laiks doties ēdamzālē.

Tā bija ļoti liela telpa, kurā atradās gari galdi. Katra slimnieka priekšā bija nolikti koka šķīvji, bet nevienas dakšiņas un neviena naža.

Fandors, ienākot telpā, instinktīvi vēroja savus bēdubrāļus. Uz gariem soliem sēdēja apmēram simts slimnieku. Visi bija tērpti audekla ķiteļos, bet vieniem tie bija ziii, citiem sarkani un citiem brūni. Parastos tērpos bija apmēram tikai divpadsmit cilvēku.

— Sēdies! — pavēlēja kopējs. — Tur, pie velna!

Fandoru pieveda galdam, kur sēdēja tie, kas, līdzīgi viņam, vēl nebija ietērpti ķiteļos.

Pagāja daži klusuma brīži. Fandors ienākot bija manījis, ka visi ziņkāri viņā skatās.

Viņa šķīvī ielēja zupu, kurā peldēja daži gabaliņi gaļas. Tad kopējs bargi pavēlēja ēst.

Blakussēdētājs viņam sāka uzstādīt dīvainus, nesakarīgus jautājumus un tad pēkšņi uzbruka Fandoram. Piesteidzās sargi, un uzbrucējs, cenzdamies aizstāvēties, visu vainu uzvēla Fandoram. Beidzot tomēr pusdienas varēja sākties un izsalkušais Fandors aikal atgriezās savā vietā. Bet viņš nebija rēķinājies ar pārējo nenovīdību. Viņa šķīvī bija atlicis tikai apgrauzts kauls.

Fandors nepaguva nekā teikt, kad jau atskanēja elektriskais zvans, un sargi visus atkal izdzina dārzā. Brokastu laiks bija garām — un nelaimīgais Fandors nebija dabūjis ne kumosa.

«Lai maksā, cik maksādams,» domāja Fandorš, iedams pa celiņu, kas veda uz klusāku dārza malu, «tā tas vairs' nevar turpināties! Man par katru cenu jāīzkļūst no šejienes.»

Fandors, padusē arvien stiepdams kasti ar miroņa galvu, pašlaik nolēma visiem līdzekļiem nokļūt pie direktora vai, mazākais, ārsta, kad viņam piesteidzās sargs un sauca nākt līdzi pie direktora.

«Es,» domāja žurnālists, «viņam |oti vienkāršos vārdos pastāstīšu visu, kas ar mani noticis. Direktors, bez šaubām, būs inteliģents cilvēks un sapratīs. Droši vien viņš būs lasījis par Fantomasu un pilnīgi pietiks, ja es viņam nosaukšu savu vārdu.»

Vājprātīgo nama direktors Zerārs Herbons bija maza auguma, apmēram sešdesmit gadus vecs vīrs. Fandoram viņš izlikās simpātisks. Žurnālistam likās, ka visām bēdām pienācis gals, kad direktors laipnā balsī jautāja:

—       Nu, mans draugs, jūs gribat kļūt par manu pansionāru? Kā tas noticis?

Fandors pasmaidīja un, gribēdams būt pieklājīgs, jautāja;

—   Vai man gods runāt ar direktora kungu?

—       Jā, jā. Esmu direktors un galvenais ārsts un jautāju, kā jums klājas.

—   Pateicos, loti labi, doktor.

—   Kā gulējāt?

—   Brīnišķīgi.

—   Jūs vairs negribat būt nerātns, vai ne?

—        Nē, doktor. Jūs pareizi sakāt. Bet taisni mirklī, kad jūs likāt mani atsaukt, es pārdomāju iespēju, kā sarunāties ar jums.

—   Tiešām? Un kādēļ?

—   Doktor, lai informētos par likteni, kas mani gaida.

—   Ak tā, tas jūs tomēr interesē?

Šoreiz Fandors vairs nespēja savaldīt smieklus.

—       Vai jums neliekas dabiski, — viņš jautāja, — ka cilvēks painteresējas par savu likteni?

—        Bet nē, nē, tas nemaz nav dabiski. Vai tad te nejūtaties labi?

—   Jā, bet…

—   Nu, labi, un tad .,.

—   Es gribētu . ..

Ārsts pēkšņi pētoši viņā paskatījās.

—       Citiem vārdiem, jūs gribat teikt, ka nemaz neesat traks, vai ne, draugs?

Katrs cits būtu iekritis uz šo teikumu, bet Fandors bija ļoti uzmanīgs.

—        Doktor, — viņš paskaidroja, — ja es jums atbildēšu, ka neesmu traks, jūs pieņemsiet, ka es vairs neesmu dziedināms… Es ļoti labi zinu, ka viena no galvenajām ārprāta pazīmēm ir apgalvot, ka esi garīgi pilnīgi vesels.

—   Ak, jūs to zināt? Nu un tad?

—   Un tad … es lūdzu atļauju jums neatbildēt.

Ārsts, kas, sarunādamies ar Fandoru, lēni bija pastaigājies pa aleju, pēkšņi satvēra viņa roku.

—       Jūsu atbilde nav slikta. Jūs mani interesējat. Vai gribat nākt man līdzi māja? Tur mierīgāk varēsim parunāt.

—   Doktor, es neko citu nevēlos.

—   Labi, labi. Nāciet!

Fandors sekoja direktoram mazā kabinetā. Logs bija atvērts un izgāja uz pagalmu, kur trokšņoja ārprātīgie.

4

VAJPRATĪGAIS VAI SIMULANTS?

Fandors smaidīdams apskatīja ārsta mazo kabinetu. Direktors nosēdās uz krēsla un, pievērsdamies jauneklim, jautāja:

—       Tad noteikti jūs atsakāties atbildēt man uz jautājumu, vai esat traks vai ne?

—   Jā, direktora kungs, es nevēlos jums atbildēt.

—  Ļoti labi. Kā pats vēlaties. Bet laikam jūs gribat, lai es jūs sīkāk izjautāju?

—   Protams.

—  Visā visumā no jūsu atbildes varu secināt sekošo: jūs negribat man pateikt, ka neesat traks, lai man pierādītu, ka neesat traks, lai man pierādītu, ka tāds neesat. Labi… Definējiet man, kas ir koks.

Fandors atkal priecīgi pasmaidīja.

—  Doktor, jūs tiešām mani pamatīgi eksaminējat. Jūs gribat, lai es jums pasaku, kas ir koks, lai pārliecinātos par manām garaspējām? Labi, lai notiek. Koks ir samērā liela apjoma augs, kuru raksturo trīs dažādas daļas: saknes, stumbrs un lapas. Es jums vēl varētu teikt…

Direktors pārtrauca Fandoru:

—   Pietiek. Jūsu atbilde ir skaidra. Bez tam jūs uzminējāt mana jautājuma iemeslu. Jūs mani interesējat. Man tika teikts, ka jūs esat vai nu aizdedzinājis ostas noliktavas, vai vismaz piedalījies dedzināšanā. Vai tas ir pareizi? Vai jūs to noliedzat? Visā uzticībā pastāstiet man par sevi. Kas jūs esat, ko jūs gribat?

Fandors saprata, ka tagad vairs nevar vilcināties un paskaidroja, kas viņš ir, un īsiem vārdiem atstāstīja, kā nokļuva šurp.

Doktors, jauneklim runājot, visu laiku uzmanīgi vēroja viņu un tad lēni teica:

—  Tātad jūs esat Zeroms Fandors, žurnālists, kas vajā Fantomasu? Šis bandīts jūs ieslodzīja kastē, kuru noveda šurp ostas noliktavās, un jūs no savas kastes iznācāt tieši ugunsgrēka laikā? Tur jūs nejauši atradāt miroņa galvaskausu? Tā tas ir, vai ne?

—   Jā, tā tas ir, doktor.

Zeroms Fandors atbildēja mierīgā balsī, bet nodrebēja, redzot, ka doktors piespieda zvanu un ienākošam kalpotājam lika atvest sargu. Ieradās vecākais sargs

Zoržs, kuram doktors teica dažus klusus vārdus un tad, radot uz Fandoru, beidza:

—   Jūs šo cilvēku nekavējoši aizvediet bīstamo slimnieku noda|ā. Tas nav tikai simulants, bet Joti bīstams. Viņš labi jāuzmana. Jūs viņam varat atstāt galvaskausu. Ejiet!

Pēc šīs īsās pavēles direktors aizgāja, un Fandors

bija tik satriekts, ka bez vārda runas sekoja sargam.

* * *

Fandors sēdēja savā istabiņā un lauzīja galvu. Tātad viņu noturēja par traku tādēļ, ka viņš pastāstīja savus piedzīvojumus. Bet tie taču tiešām bija vairāk nekā traki. Tad viņa domas pievērsās ugunsgrēkam.

«Kas ir šis Tedijs?» domāja Fandors. «Un ko viņš darīja ostā? Ja viņš tik bīstamā situācijā neizlaida no rokām kasti ar galvaskausu, tad tai jābūt kadai sevišķai nozīmei.»

Fandors nometās zemē un uzmanīgi sāka pētīt šos noslēpumainos kaulus. Sākumā tie viņam likās parasti, bet tad, tuvāk paskatoties, viņam šķita, ka uz galvaskausa ir noslēpumainas zīmes.

Fandors pieliecās šim galvaskausam un mēģināja atšifrēt zīmes. Jā — ja tikai viņš būtu brīvs, ja tikai viņš varētu satikt Tediju …

Žurnālists vēl arvien sēdēja uz grīdas un vēl arvien bija iegrimis savās pārdomās, kad pēkšņi aiz sevis izdzirda balsi:

—   Pēc manām domām, doktors ir maldījies. Paskatieties, kā viņš ņemas ar savu galvaskausu! Tas nav bīstams. Pēc manām domām, tas ir vienkārši maniaks, varbūt viņš slimo ar vajāšanas māniju.

Fandors pagriezdamies aiz sevis ieraudzīja jauno ārstu, kas viņu bija uzņēmis šai mājā. Tātad arī tas viņu uzskatīja par traku.

Un pēkšņi Fandoram pārskrēja drebuļi. Viņš saprata stāvokļa nopietnību. Jo visi šie vājprātīgie, kas bija te, taču līdzīgi viņam centās pierādīt, ka ir garīgi veseli. Katram tomēr bija kāda fiksa ideja, un visi bija sajukuši.

«Es tiešām laikam uzvedos līdzīgi viņiem,» sev teica Fandors. «Un vai tiešām, redzot mani ar šo galvaskausu, nevar nodomāt, ka es esmu traks? Vai es te esmu ieslēgts uz visu mūžu? Vai es esmu sajucis jeb vai es tikai sākšu zaudēt prātu?»

Neraugoties uz ārsta pavēli, Fandoru tomēr atstāja līdzšinējā istabā. Viņam tas bija patīkami, jo tur viņš vismaz bija viens un nebija piespiests būt kopā ar citiem bēdubrāļiem.

Vakarā, noguris no jauniem iespaidiem, žurnālists ātri aizmiga. Kā pa sapņiem viņš dzirdēja troksni un redzēja tuvojamies cilvēku, kas bija tērpts kopēju formā.

«Es sapņoju,» sev teica žurnālists, bet pēkšņi pilnīgi atmodās. Viņš izstiepa roku, lai pārliecinātos, ka galvaskauss atrodas vēl blakus gultai uz mazā galdiņa, kur viņš to bija nolicis.

Bet galvaskausa tur vairs nebija.

Fandors saslējās gultā. Viņš redzēja, ka kopējs pieiet logam un izkāpj, aiznesdams galvaskausu. Fandors pie- traucās un skaļi kliedza:

—   Zaglis, zaglis!

Bet viņš neko nespēja darīt. Viņš tikai redzēja nozūdam ēnu, kas aiznesa viņa lielāko dārgumu. Fandors turpināja bļaut:

—   Palīgā, palīgā! Mans galvaskauss, man nozaga manu galvaskausu!

Koridorā atskanēja troksnis, ieradās sargi un uzvilka viņam nemierīgo kreklu.

—   Tā ir lēkme, — teica kāda balss.

— Kā viņš brēca! — piezīmēja otra. — Viņš gandrīz uzmodināja visu slimnīcu.

Un tad Fandors sajuta, ka viņu nogāza zemē un sāka apliet ar aukstu ūdeni.

5

vecā leticija

Bija jau vēls un pilnīga tumsa, bet pēc dažu naktsputnu klaigāšanas Tedijs noprata, ka vajadzēja būt ap vienpadsmitiem.

Nakts bija reti tumša, melna un vēsa, pat zvaigznes likko bija redzamas debesīs.

Jauneklis, nevērodams šīs nakts drūmumu, jautri svilpoja kādu maršu. Viņš jāja uz ātra zirg^, kuram šad un tad nervozi uzsita ar pātagu. Viņš droši jāja uz priekšu, jo bija labs jātnieks un vēl labāk pazina apkārtni.

Kamēr Tedijs steidzās uz fermu, kurā dzīvoja, viņa vecā aukle Leticija bija ļoti noraizējusies.

Pastāvīgi strīdi izcēlās starp veco sievu un Tediju viņa biežo vēlo pārnākšanu dēj. Vecajai tas ļoti nepatika.

Kas tad īsti bija šī Leticija?

Katrs, kas viņu šai vakarā redzētu lielā, plašā istaba, kuru apgaismoja tikai veca e||as spuldze, teiktu, ka viņas Izskats neatgādināja nabadzīgu sievieti un ka vēl mazāk viņa bija smalka dāma vai kaut tikai bagāta koloniste, kādas bieži var satikt Transvālā vai Natālā.

Leticija klausīdamās apstājās uz sliekšņa. Tad viņa sadzirda tuvojamies zirgu un jautāja?

—   Vai tas esi tu, Tedij?

—       Jā, māmiņ, tas esmu es, — atbildēja jautra balss. — Tu mani vēl gaidi? Pilnīgi velti, man nekas nenotiks.

—       Tik vēlu! Tu zini, cik ļoti es uztraucos, ja tu nepār- nāc laikā. Kur tu biji?

Jaunekļa seja bija ļoti nopietna.

—        Nabaga mamma, — viņš atbildēja, — es tev sagādāju uztraukumu un lūdzu man piedot. Tagad ātri ej Istabā, nakts ir mitra un nav laba tavam reimatismam. Es piesiešu zirgu un tad nākšu iekšā, lai tīrītu savus ieročus.

—        Tātad tu biji medībās? — atkal jautāja Leticija. — No kurienes tu nāc?

Tedijs ar nenoteiktu kustību rādīja uz nakts tumsu.

—        No kurienes es nāku? No turienes… Un es neesmu medījis, jo es neko neatvedu.

Tad viņš aizveda zirgu un drīz vien pievienojās vecenei, kas sēdēja lielā virtuvē pie pavarda.

—        Kas tad tev kaiš? — jautāja zēns, sākdams savu darbu. — Tu liecies ļoti domīga.

Vecā Leticija lēni pacēla galvu un skumjā balsī atbildēja:

—1 Tedij, tu man sagādā rūpes.

—   Bet es taču esmu atgriezies vesels un neaizskarts,

—   Man tevis dēļ nav miera, pat ja tu esi mājās.

—   Bet kādēļ?

Leticija paklusēja, likās pārdomājām un tad beidzot tomēr nolēma runāt.

—   Tedij, kas ar tevi noticis? Tu pēdējā laikā esi ļoti

skumjš.

Tedijs, dzirdot šos vienkāršos vārdus, pēkšņi atgrūda šauteni un pietraucās kājās, pieskrēja vecenei un, viņu apkampdams, atbildēja:

—       Man ir bēdas, mamma … Tādēļ, ka es tik daudz gribu zināt.

—   Zināt — ko? i

—   Kas es esmu …

—   Bet, Tedij, to es tev tik bieži teicu …

—  Nē, nē, stāsti vēl! Varbūt tikai jauns sīkums var apmierināt manu nemieru.

—   Tātad tu gribi, lai es tev stāstu? — jautāja vecā.

Nu tad klausies, mazais. Tas bija kara laikā. Šis laiks

bija ļoti drūms, visi jaunie cilvēki bija prom. Toreiz ru- nāja, ka, ja angji uzvarētu, visiem būriem klātos slikti un viņi atkal kļūtu vergi. Neviens negribēja pieļaut angļiem palikt te, nolēma, ka vajadzētu viņus nošaut.

Un tad sākās karš. Ak, tas bija drausmīgi! Katru dienu dzirdēja par mirušiem. Dzirdēja par gūstekņiem.

Ienaidnieks sagūstīja ari bērnus, un viņi mira koncentrācijas nometnēs. Fermas dega. Tām uguni pielaida angļi un ari mūsu puiši. Ak, tas bija drausmīgs laiks!

Un tad kādu nakti, Tedij, angļi pienāca te pavisam tuvu. No logiem mēs redzējām, kā dega kaimiņu fermas. Mēs nezinājām, kāds bija stāvoklis, kas uzvarēja.

Un tad vēlā naktī es sēdēju te, virtuvē. Kāds pieklauvēja. Saimnieks jautāja, kas tur nākot, un kāda balss atbildēja: — Kāds draugs. Vai gribat ļaut kādam bērnam nomirt te aiz durvīm? Tu vari iedomāties, ka saimnieks ātri atvēra.

Uz sliekšņa stāvēja vīrs, kas tevi turēja rokās. Tu biji pavisam mazs, varbūt divus vai trīs gadus vecs. Sis cilvēks paskaidroja: «Es esmu anglis un jūsu ienaidnieks, un tomēr es jums atnesu šo bērnu. Tikko nodedzināja kādu fermu, un es varēju viņu izglābt. Vai gribat viņu paturēt un viņu uzaudzināt. Jā… nē…» Un cilvēks draudēja ar revolveri.

—  Un tavs saimnieks mani pieņēma? — iesaucās Tedijs.

—   Jā. Saimnieks vēl vilcinājās, bet tu biji tik mazs un nevainīgs, ka es piecēlos un paņēmu tevi rokās, un no tā laika tu piederi pie ģimenes.

Vecā Leticija nodūra galvu, bet Tedijs, nomezdamies viņas priekšā, neatlaidīgi jautāja:

—   Un tad, mamma? Kastīte?

Leticijas balss atbildot drebēja:

—        Kaste, Tedij? Nu labi. Cilvēkam tā bija padusē, un, kad viņš redzēja, ka es tevi apkampu, viņš man to iedeva

un teica:

—       Leticija, jūs audzināsiet šo bērnu. Es uzticos jums.. Kādu dienu es atnākšu pēc viņa. Uzglabājiet arī šo kasti. Tanī ir viss, ko varu atstāt šim bērnam, ja es neatnāktu. Bet jāuzmanās, lai viņš to dabūtu tikai tad, kad viņam izpildās divdesmitais gads, nekādā ziņā ne agrāk.

Dzirdot šos pēdējos vārdus, Tedijs piecēlās un sāka skraidīt pa istabu.

—        Tikai tad, kad man izpildīsies divdesmitais gads! — viņš iesaucās. — Un tagad man tikko sešpadsmit. Vēl jāgaida četri gadi. Nē, to es nespēju. Man agrāk jāzina! Mamma, tu atvēri šo kasti, vai ne?

Arī vecā Leticija bija pietraukusies kājās. Droši vien jauneklis šai mirklī aizskāra ļoti svarīgu jautājumu, jo vecene uztraukti kliedza:

—       Ak, klusi, klusi! Nē, ēs negribu, ka par to runā… Tev tas bija jāaizmirst. Tu nekad par to nedrīkstēji domāt … Nē, nejautā man. Es nevaru tev atbildēt.

Tedij, vai tici, ka es tevi mīlu? Kopš tevi atnesa te, es tevi uzskatīju par savu bērnu. Es tev esmu bieži stāstījusi par savas dzīves nelaimēm. Kara laikā mira mana saimnieka meitas, kuras es audzināju, visa ģimene izjuka, un te paliku tikai es un tu. Es tevi mīlu kā savu dēlu.

Tedijs likās aizgrābts un maigā balsī paskaidrojas

—   Tu taču zini, ka arī es tevi mīlu.

—   Tātad nejautā man.

Bet Tedija sejā bija nelokāma enerģija un apņemšanās.

—        Ak, es gribētu zināt tik daudz! Es gribētu zināt, kas es īsti esmu. Ap mani ir kāds noslēpums, un tu to zini, tu to varētu man pateikt.

Vecā Leticija drebēja kā pēkšņa drudža pārņemta.

— Jā, es to zinu, — viņa beidzot atzinās, — es to nejauši uzzināju. Bet es tev to nevaru teikt. Nē, Tedij, nejautā. Tas tev nestu tikai nelaimi. Un ko tas tev dotu? Vai tad tu pašlaik neesi laimīgs? Ko tas tev dotu, ja tagad tu zinātu savas ģimenes vārdu? Tu taču gūsi skaidrību, kad savā divdesmitā dzimšanas dienā atvērsi šo kasti.

Tedijs pēkšņi pacēla galvu un jautāja:

—       Vai tad viss izskaidrojums ir atrodams šai kastītē? Mana tēva vārds, manas mātes vārds?

—       Viss. Tu zināsi visu. Kad tev būs divdesmit gadu, bet ne agrāk.

Iestājās ilgs klusums. Beidzot jauneklis, it kā pamozdamies no sapņa, jautāja:

—       Mamma, vai tu tiešām domā, ka kaste vēl arvien ir tur, kur tu viņu paslēpi? Ierakta zem trešā koka, prērijas malā?

—   Tedij, Tedij, ko tu ar to gribi teikt? — uztraukumā

jautāja vecene.

—        Mamma, es gribu teikt, ka šo kasti tev nozaga. Jā, nozaga. Pirms divām nedēļām. Es manīju, ka tā vairs nebija savā paslēptuvē. Kas varētu būt zaglis? Es tev neko neteicu, lai tevi velti neuztrauktu, un tagad es zinu…

—   Tu to tagad zini?

—   Jā, mamma. Zaglis ir Ilansis Elders.

Vecā bailēs atkārtoja šo vārdu.

—       Hansis Elders… Ak, es saprotu, es saprotu. Tedij, lai maksātu, ko maksādams, bet tev jāatrod šī kaste.

Bet Tedijs tagad likās ļoti mierīgs un noteikti paskaidroja:

—       Es uz to noteikti ceru, mamma. Esi mierīga, es atradīšu kasti.

Tedijs bija dīvains zēns. Viņš veco Leticiju mīlēja kā māti un tomēr tai neuzticēja visas savas domas un neminēja ne vārda par notikumiem ostā. Viņš vecajai novēlēja labu nakti. Un aizgāja savā istabā.

Bez šaubām, Leticija būtu ļoti pārsteigta, ja redzētu, ka Tedijs savā istabiņā spoguļa priekšā ļoti uzmanīgi nomērīja savu galvaskausu.

6

BĒGŠANA

Zeroms Fandors jau piecas dienas dzīvoja vājprātīgo namā. Direktors Herbons nebija vairāk ar viņu nodarbojies, bet, dzirdot par Fandora vēlēšanos runāt ar viņu, to nekavējoši izpildīja un lika Fandoru tūdaļ atvest pie sevis. Viņš pētoši apskatīja žurnālistu un tad tam mierīgi teica:

—   Piesēdi. — Viņa mutē šī izruna skanēja tā, it kā tēvs runātu ar saviem bērniem. — Tu gribēji ar mani runāt, ko tad gribi man teikt?

Zeroms Fandors smagi atkrita uz piedāvātā krēsla. Tas, ka direktors viņu pieņēma, modināja jaunas cerības.

—   Doktor, kad es ar jums sarunājos pirms pāris dienām …

—   Klausies, ko es tev teikšu. Tu gribēji ar mani runāt, un es izpildīju tavu vēlēšanos, bet tagad tev jābūt prātīgam. Ja tu man vēlreiz stāstīsi šos melus, ka esi Zeroms Fandors, es tevi nekavējoši aizsūtīšu. Tu taču zini, ka es esmu tavs draugs, vai ne? Un draugiem taču nemelo?

Zeroma Fandora sejai pārslīdēja skumjš smaids.

—   Doktor, es neatnācu šurp, lai jūs pārliecinātu, ka esmu vesels vai slims, bet lai sūdzētos par kādu sargu. Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti netaisns tas bijis pret mani. Pirms divām dienām vakarā, kad es jau gulēju,

Viņš ienāca manā istabā, paņēma galvaskausu un aizbēga pa logu. Es pieskrēju logam, gribēju skriet viņain pakaļ. Bet es nevarēju to atvērt. Tad es saucu palīgā. Cerēju, ka atnāks cits kopējs…

—   Un vai neviens nenāca?

—   Jā, doktor, nāca gan. Tas pats sargs ar kādu citu. Viņi teica, ka man uznākusi lēkme, mani sasēja. Doktor, jāatrod mans galvaskauss. Jums jādara viss, lai to atrastu.

Zerārs Herbons piecēlās un lieliem soļiem staigāja pa Istabu. Viņš dziļi pārdomāja. Vai tā bija patiesība, ko viņam stāstīja šis cilvēks?

Nebija izslēgts, ka kāds no sargiem, no kuriem daudzi bija ļoti brutāli, gribēja izjokot nabaga slimnieku un nolaupīja tam galvaskausu. Pēkšņi Herbons apstājās un jautāja:

—   Vai tevi sita? Vai tā ir patiesība?

Fandors ātri novilka žaketi un uzlocīja krekla piedurkni.

—   Doktor, te jūs redzat. Mana roka vienos zilumos.

Herbons uzmanīgi apskatīja Fandora roku. Šoreiz viņš

neko neteica. Varbūt pirmo reizi viņu pārņēma šausmas, iedomājoties par milzu atbildību, kas viņam uzlikta šai amatā. Bet, ātri izšķirdamies, viņš teica:

—    Klausies! Es tev ticu. Un, ja viss tiešām bijis tā, kā tu to stāsti, es došu vajadzīgos rīkojumus. Bet, ja tu esi melojis, tevi bargi sodīs. Pārdomā vēlreiz. Tu sūdzies par sargu, tev jāzina viņa vārds. Es viņu jautāšu te, tavā klātbūtnē. Kā viņu sauc?

—   Tas bija Zoržs, — bez mirkļa vilcināšanās atbildēja Fandors.

—    Labi. — Un direktors nekavējoši lika atsaukt Zoržu, kas arī drīz ieradās. Direktors viņam atstāstīja Fandora sūdzību. Bet Zoržs tikai apgalvoja, ka pats slimais galvaskausu esot izsviedis pa logu. Tāpat viņš atspēkoja

arī visus pārējos Fandora apgalvojumus un to darīja tik pārliecinoši, ka doktoram radās pārliecība, ka Fandors samelojis.

—   Tu redzi, — viņš bargi teica, — ka esi man melo- jisl Tu pats izsviedi galvaskausu pa logu.

Fandors saprata, ka tas, kas bija jāpiedzīvo tagad, atkārtosies arvien no jauna. Viņu uzskatīja par ārprātīgu — un tādēļ viņam neticēs. Viņš vēlreiz mēģināja pārliecināt ārstu, bet tas pat neklausījās.

—   Zorž, — viņš teica apkalpotājam, — es redzu, ka šis cilvēks meloja. Bet viņš man likās tik mierīgs un tik prātīgs.

—   Paskatieties tagad, doktora kungs, — atbildēja sargs. — Redziet, kā viņš žņaudz dūres un gatavs mesties jums virsū.

—   Pie velna, — kliedza Fandors, — kas tad varētu palikt mierīgs tādā stāvoklī?

—   Klusi, — viņam uzkliedza ārsts, — jeb es tevi likšu novest zem dušas! Zorž, šis nelaimīgais tik labi spēlē komēdiju! Bet neatriebieties viņam, viņš nav atbildīgs par saviem darbiem. Naktī, kad parasti uznāk lēkmes, piesieniet viņu pie gultas.

Fandors savā mazajā istabiņā varēja pārdomāt savu stāvokli. Tas tiešām bija drausmīgs, un tomēr Fandors gandrīz priecīgi smaidīja, jo pēcpusdienā bija atradis kaut ko ļoti iepriecinošu.

Viņš bija nolēmis, ka ir jāaizbēg, bet kā to panākt? Vispirms bija jāiegūst Zorža uzticība. Fandors apzinājās, ka sargs nebija melojis, teikdams, ka nav paņēmis galvaskausu. Tomēr galvaskauss bija pazudis. Un Fandors pats to nebija izsviedis pa logu! Pēc atgriešanās savā istabiņā žurnālists sāka pārdomāt.

Ārsts viņam bija aizrādījis, ka pa aizrestoto logu neviens nevarēja iekāpt vai izkāpt. Tas bija ļoti vērtīgs aizrādījums, jo pēc atgriešanās Fandors piesteidzās logam un sāka to pārmeklēt. Biezie restu stieņi nebija pārzāģēti, un tomēr Fandors laimē smaidīja.

Drīz ieradās Zoržs un, paklausīdams doktora pavēlei, viņu piesēja pie gultas. Bet Fandors šo nakti nebija skumjš.

—       Ja es esmu paklausīgs un netrokšņoju, viņi pēc nedēļas mani droši vien vairs nepiesies naktī, un tas ir viss, uz ko man jācer!

Slimnīcā viss bija kluss. Fandors jau taisījās aizmigt, kad pēkšņi kāda balss viņa istabā jautāja:

—   Fandora kungs, vai mani dzirdat?

Fandors gribēja saslieties, bet nespēja. Kāds runāja, sauca viņu vārdā, bet istabā taču neviena nebija! Varbūt tā bija halucinācija, jo neviens taču nezināja viņa vārdu. Tādēļ viņš klusi jautāja:

—   Kas runā? Kas ir te?

Fandors pagriezās uz sāniem. Viņa priekšā bija otra gulta, un no tās lēni pacēlās kāds cilvēks, kas klusā balsī teica:

—       Netrokšņojiet, uzmanieties. Tas, kas ar jums runā, ir draugs. Tas esmu es, Tedijs. Es jums pastāstīšu vēlāk, kā nokļuvu te. Es paslēpos šai gultā.

—   Bet ko gribat te?

Tedijs smaidīja.

—       Tas taču ļoti vienkārši, es jums gribu palīdzēt aizliegt.

—       Ak Dievs, tad atrak, ātrāk! Jā, te ir drausmīgi, bet man jums tomēr jāpateicas. Jo, ja jūs toreiz ostā nebūtu ieminējies, ka es esmu vājprātīgs, — mani sen jau būtu

nošāvuši.

—       Tagad par to nerunāsim, — viņu pārtrauca Tedijs, — jūs izglābāt mani — un es izglābju jūs. Bet tagad sakiet — vai jums ir kāda ideja, kā mēs varētu no šejienes aizbēgt?

—   Jā. Ja jūs atraisītu šīs saitesl — lūdza Fandors. — Sargi mani piesēja kā bīstamu vājprātīgo.

Tedijs nometās ce|os un ar asu nazi ātri pārgrieza saites.

—   Tā, Fandora kungs, tagad jūs esat brīvs. Bet netrokšņojiet. Tikai es nezinu — kā mēs lai aizbēgam?

—   Neuztraucieties, — viņu mierināja Fandors, — pēc desmit minūtēm mēs būsim ārā. Nāciet, — un viņš piegāja logam. — Redziet šīs restes. Četri stieņi ir tērauda, bet piektais koka.

To Fandors bija atklājis pēcpusdienā, un tādēļ viņš bija tik priecīgs.

—   Tagad ir bērnu spēle aizbēgt, — Fandors paskaidroja un jau taisījās kapt ārā pa logu. Bet Tedijs viņu aizturēja un jautāja, vai tad viņš neņemšot līdzi galvaskausu. Fandors īsiem vārdiem paskaidroja, ka tas viņam nozagts.

Pēc stundas abi jau bija tālu no pilsētas un, no ātrā skrējiena noguruši, apsēdās pakalnā.

Viņi atkal pārrunāja notikušo, un Fandors atzinās zēnam, ka tik lielu vērību piegriezis galvaskausam tādēļ, ka domājis, ka tas stāvot kaut kādā sakarā ar Fantomasu.

—   Ak, jūs gribēsiet zināt, kādēļ arī es tik ļoti par to interesējos, — teica Tedijs. — Es jums daudz nevarēšu pateikt. Es pat nezinu, kas es esmu. Mani kara laikā aiznesa kādā fermā un tad nodeva arī šo kasti, kurā esot svarīgi aizrādījumi. So kasti nozaga, es meklēju zagli. Tad to kasti atradu atkal ostas noliktavā. Bet es jums zvēru, ka neko nezināju par kastes saturu.

Visas šīs lielas tiešām ir tik ļoti noslēpumainas. Jūs, Fandora kungs, meklējat Fantomasu, un es meklēju noslēpumainos ienaidniekus, kas izpostījuši manu dzīvi. Mani ienaidnieki! Fantomass… Pēc visa, ko jūs man teicāt, man rodas pārliecība, ka tie varbūt ir vieni un tie paši cilvēki. Viņi varbūt apvienojušies pret mums. Fandora kungs, vai negribat, lai arī mēs apvienojamies pret viņiem?

Fandors bija aizkustināts un zēnam pasniedza roku.

—   Es ar vislielāko prieku tam piekrītu.

Tad Tedijs k|uva domīgs un pēkšņi apjautājās, vai Fandoram neesot vajadzīga nauda, bet lepnais Fandors to noraidīja un lūdza tikai sagādāt kādu darbu. Tagad Tedijs savukārt pasmaidīja.

—   Klausieties! — viņš teica, pasniegdams Fandoram revolveri. — Jūs atteicāties no naudas, es to saprq»u, bet izdariet man prieku un paņemiet šo revolveri kā piemiņu. Bet, kas attiecas uz darbu, tad man ir lieliska ideja. Te tuvumā ir dimantu raktuve, kas pieder Hansim Elderam, joti šaubīgam subjektam. Vai gribat strādāt pie viņa? Tas būs ļoti grūts darbs, bet mums ļoti noderīgs.

Fandors smaidīdams pamāja.

7

MIROŅA AUGŠĀMCELŠANAS

Bija astoņpadsmitais jūnijs. Kamēr šie neparastie notikumi norisinājās Dienvidāfrikā, arī Londonas centrā notika ne mazāk dīvainas lietas.

Šai naktī pa lielas Londonas kapsētas aleju gāja kāda blonda sieviete, kas, cik redzams, labi pazina šo drūmo apkārtni. Viņa noteikti devās zināmā virzienā.

Bet laiku pa laikam viņa apstājās un uzmanīgi klausījās. Beidzot viņa nonāca pie mazas kapličas, kas atradās alejas galā. Un tad viņa nodrebēja. Durvis nebija atvērtas, kā viņa to bija cerējusi. Tanīs bija piekārta smaga atslēga.

Viņa visiem spēkiem kratīja tērauda durvis, kas šķira no kapličas iekštelpas, bet tas neko nelīdzēja.

—       Ak Dievs, Dievs, ko lai daru! — viņa iesaucās un tad apslāpēja baiļu kliedzienu, jo tuvumā bija dzirdami soļi. Gar kapu rindu lēni tuvojās kāds cilvēks.

Blondā dāma manīja, ka nācējs viņu vēl nebija ievērojis. Svešiniece tomēr, nojauzdama, ka šis cilvēks viņai nāks palīgā, to uzmanīgi vēroja.

Tas dāmai pienāca pavisam cieši un viņu uzrunājas

—        Piedodiet, kundze, es esmu kapsētas sargs un ļoti brīnos jūs redzot te. Tādēļ atļaujiet jautāt — kas jūs esat? Jūs zināt, ka šādā laikā te nav atļauts nākt svešiem. Tādēļ sekojiet man uz policijas iecirkni.

Svešiniece bija attapusies un mierīgā balsī atbildējas

—        Piedodiet man, es zinu, ka daru nepareizi. Nevediet mani uz iecirkni. Es labāk nomiršu nekā iešu turp.

Sargs atbildēja:

—       Kundze, te lieta negrozās ap miršanu, bet tikai ap paskaidrojumiem, kas, bez šaubām, attaisnos jūsu atrašanos te.

Sieviete uzelpoja un tad jautāja:

—   Sīs durvis aizslēgtas? Kādēļ? Vai tās nevar atvērt?

—        Bez šaubām, kundze, jo te vakar pēcpusdienā atveda kādu liķi.

—       Jā, to es zinu, — atbildēja sieviete, — un tādēļ arī esmu tik izmisusi!

—   Kādēļ, kundze?

Uz to bija jāatbild, un sieviete, cieši skatīdamās sargā, it kā vēlēdamās to hipnotizēt, paskaidroja;

—        Šis līķis, kuru te novietoja pēdējo, ir kāds radinieks, kāds tuvs cilvēks, kuru es mīlu. Noticis drausmīgs pārpratums. Šinī kapā guldīja arī kādu ļoti svarīgu dokumentu. Es jums paskaidroju visu, jo ceru, ka jūs man palīdzēsiet tikt pie šī dokumenta.

Sargs tikai paraustīja plecus un vienkārši atbildēja;

—   Tas nav iespējams.

Sieviete izmisumā iekliedzās un tad sāka raudāt.

—       Ak, nesakiet man to! — viņa kliedza. — Tas nozīmētu manu nāvi, nozīmētu drausmīgu traģēdiju. Es jūs lūdzu, kungs, atslēdziet šo atslēgu, atvērsim šo zārku. Es jums zvēru, ka neviens to neuzzinās. Dieva dēļ palīdziet man.

Sargs vilcinājās. Sīs sievietes prasība bija neparasta, bet galu galā nekas viņam nedraudēja, jo kapsēta bija tukša. Sargs bija godīgs cilvēks, bet viņš nebija bagāts. Tam bija liela ģimene, un tai ļoti noderētu nauda, kuru viņam sniedza svešā dāma.

Pēc ilgākām pārdomām viņš piekāpās un atslēdza durvis. Viņi abi iegāja kapličā, kur stāvēja vairāki zārki.

Noslēpumainā sieviete steidzās uz priekšu un pieskrēja lielam zārkam, uz kura vāka mazā metāla plāksnītē bija iegravēts vienkāršs vārds:

«Toms Bobs»

Sargs, paklausīdams savam solījumam, atskrūvēja zārka vāku un nocēla to. Parādījās miroņa seja. Tas bija apmēram četrdesmit gadus vecs vīrs ar iesirmiem matiem. Viņš likās guļam, jo viņa sejai pat nebija parastā līķa bāluma.

—   Pasteidzieties, kundze! — skubināja sargs.

Sieviete nometās ceļos pie zārka un ātri miroņa mutē

ielēja kādas mazas pudelītes saturu.

—       Kundze, ko jūs darāt? — iekliedzās sargs, bet tad bailēs sastinga.

Mironis lēni saslējās un atvēra acis. Viņa lūpas pavērās.

—       Lēdija Belthema, — viņš čukstēja, — pateicos. Es jūs jau gaidīju … vairāk kā stundu.

—       Vai tad jūs bijāt atmodies? — jautāja lēdija Belthema.

—       Jau vairāk kā stundu, — paskaidroja atmodinātais mironis. — Mans gars gan bija modrs, bet mans ķermenis; vel sastindzis. Es nespēju pakustināt ne pirkstu.

—       Tom Bob, — lūdzās lēdija Belthema, — iesim, bēgsim no šīs drausmīgās vietas.

Toms Bobs lēni izkāpa no zārka un tad, rādīdams uz sargu, kas vēl arvien bija tik nobijies, ka nespēja pakustēties, ar savu parasto brutalitāti paskaidroja:

—   Sis cilvēks ir ļoti nepatīkams liecinieks.

Lēdija, nojauzdama viņa nodomus, lūdza apžēloties par sargu, bet Toms Bobs viņā neklausījās. Viņš savas spēcīgās rokas aplika sarga kaklam un to lēni sāka žņaugt. Nelaimīgais nepretojās.

Lēdija Belthema izmisumā atkrita uz sola un plaši atvērtām acīm sekoja drausmīgajam notikumam.

Toms Bobs pacēla sarga līķi un to ielika tanī pašā i zārkā, no kura pats tikko bija izkāpis. Tad viņš aizvēra vāku. Pēc īsa laika lēdija Belthema un Toms Bobs jau atradās mazā mājiņā klusā Londonas nomalē. Lēdija vēl arvien bija dziji satriekta un klusēja, bet Toms Bobs ar parastu aukstasinību ātri pārģērbās un taisījās aiziet.

—       Tom Bob, — lūdzās lēdija, nojauzdama viņa nodomu, — jūs gribat mani atstāt? Mani, kas jūs izglāba?

—       Jūs mani izglābāt, bet arī es izglābu jūs un glābšu ari turpmāk. Bet man jāpilda savs solījums, un es to arī darīšu.

Lēdija Belthema izbrīnā iekliedzās.

—       Jūs Zivam gribat atdot Fandoru? Vai tad zināt, kur viņš atrodas?

Toms Bobs svinīgi paskaidroja:

—  Es zinu, kur atrodas Fandors, un es viņu atdošu

Živam. Jo, darot to, no saviem vajātājiem gūšu ļoti svarīgas ziņas. Tās man nepieciešamas, lai nobeigtu pirms piecpadsmit gadiem uzsākto darbu.

—  Tom Bob, — atkal iekliedzās lēdija Belthema, — vai tas var būt? Vai noslēpums, kuru jūs man uzticējāt, tiešām būtu īstenība?

—  Jā, kundze. Kas arī nenotiktu, neaizmirstiet, ka ir viena sajūta un viena mīla, kas ir daudz dziļāka par pārējām. Un tā ir tēva mīla.

Toms Bobs, kas tik pārsteidzošā kārtā bija izbēdzis no nāves, nebija tikai angļu kriminālpārvaldes loceklis, bet arī noslēpumainais noziedznieks Fantomass.

Angļu tiesa viņu notiesāja uz nāvi, apvainojot sievas slepkavībā, bet šai noziegumā viņš nebija vainīgs. Viņa kolēģi — detektīvi viņu izglāba, un tā lielākais ienaidnieks Zivs pats viņu aizveda šai mājā.

Bandīts tomēr negribēja palika atkarīgs no šī sava lielākā ienaidnieka žēlastības un tādēļ, sazinoties ar savu mīļāko lēdiju Belthemu, ieņēma indi, kas viņu uz trim dienām padarīja pilnīgi līdzīgu līķim. Lēdija bija solījusi pēc trim dienām viņu izglābt.

Zivs, kas bija klāt pie dīvainās pašnāvības, tomēr nebija pārliecināts par briesmoņa nāvi. Viņš piedalījās arī bērēs, bet tomēr nebija pārliecināts, jo briesmoņa pēdējie vārdi bija:

—   Ziv, pēc trim dienām jūs atkal redzēsiet mani. Es jums atdošu Fandoru.

Zivs paļāvās uz šo solījumu un tādēļ arī nepārraudzīja kapsētu, zinādams, ka lēdija Belthema mēģinās glābt savu mīļāko.

Zivs skaitīja katru stundu un katru mirkli. Tuvojās vakars. Bija pagājusi trešā diena. Ja briesmonis neatnāktu, Zivs bija nolēmis vēl to pašu vakaru doties uz kapsētu un paņemt līdzi angļu policiju.

Bija septiņi, tātad atlika vēl viena stunda. Franču detektīvs nemierīgi skraidīja pa viesnīcas istabu, kad kāda pēkšņi klusi pieklauvēja pie durvīm.

— Iekšā! — uztraukumā aizžņaugtā balsī sauca Zivs

Durvis atvērās.

Ienāca Fantomass.

* * *

Tādi bija notikumi, kas norisinājās Londonā, kamēr Dienvidāfrikā Natālas provincē notika ne mazāk dīvainas lietas.

8

DĪVAINĀS PATRONAS

—        AlTļā Vinija, — mierināja Tedijs, — jums nav ne mazākā iemesla uztraukties. Jūs redzēsiet, viss pats no sevis nokārtosies. Viņa nevainība pierādīsies dienā, kurā atradīs zagli. To noteikti atklās, jo viņš būs neuzmanīgs svaidīsies ar naudu un pats nodos sevi.

Vinija skumji pakratīja galvu.

—        Nē, viņu nekad neatradīs, jo šis zaglis rīkojies pār lieku veikli. Viņš ļoti labi zina, ka leitnantu VilsonuDragu uzskata par vainīgo, un tādēļ darīs visu, lai neizjauktu šo pārliecību. Ir jau tik parasta lieta, ka jācieš nevainī gam. Ko tagad var darīt? Ja viņa draugi un kolēģi uzzt nās par šo lietu, izcelsies neizsakāms skandāls.

—   Vinija, jūsu tēvs neko neteiks.

—       Jā, protams, viņš noklusēs, jo baidīsies no atbildības. Bet Jupiters runās.

Tedijs nekā neatbildēja.

Tedijs bija ieradies apmēram pirms stundas. Ilanša Eldera nebija mājās. Viņš bija aizbraucis uz Durbanu, lai spēlētu kārtis. Un tādēļ Tedijs centās mierināt uztraukto Viniju.

Likās, ka Tedijs nemaz nebija sevišķi pārliecināts par to, ko pats apgalvoja, jo viņš Hansi Elderu taču uzskatīja par lielu blēdi.

Tedijs bija sevišķi drūms, domājot, ka, ja ari izdotos pierādīt Vilsona Draga nevainību, Vinija tomēr nevarēs apprecēt virsnieku.

Pēkšņi abi jaunieši sarāvās, un Vinija uztraukti jautāja:

—   Vai jūs redzējāt?

Tedijs piecēlās un pictraucās pie loga.

—       Hallo, kas nāk? — Neviens neatbildēja. Tedijs vēlreiz atkārtoja jautājumu.

—   Mēs droši vien esam maldījušies, tur nav neviena.

—       Nē, nē, es esmu pārliecināta, ka tur kāds bija. Es pazinu seju aiz loga.

Tedijs visādi mēģināja viņu mierināt. Abi jaunieši stāvēja pie atvērta loga, un tad pēkšņi Vinija atkal iekliedzās:

—   Redziet, redziet, tur viņš ir.

Tedijs ar vērīgām mednieka acīm skatījās tumsā un ieraudzīja melnu ēnu, kas slīdēja zem kokiem. Viņš atgrūda Viniju un metās ārā.

Bet Vinija viņu apstādināja.

—   Vai jums, mazākais, ir revolveris?

Mehāniski Tedijs aptaustīja jostu, pie kuras parasti karājās viņa uzticamais pavadonis, liels revolveris.

—       Nē, es to atstāju seglos, bet tas nekas, neuztraucieties.

—       Tedij, paņemiet šauteni no mana tēva kabineta. Turpat ir arī patronas.

Tedijs, lai mierinātu savu draudzeni, paķēra šauteni un patronas un tad izskrēja ārā.

—   Hallo, kas tur ir, panāciet šurp! — viņš kliedza.! Bet neviens neatbildēja. I

—   Velns, — viņš nolamājās, — nav šaubu, ka dārzāj kāds ir. Bet kur? Nakts ir tik tumša. — Viņš pacēla šau-ļ teni un izšāva, bet neviens neatbildēja.

Tedijs mehāniski iebāza roku kabatā un no jauna ielika patronas, visu laiku acis nenovērsdams no dārza. Bet patronas laikam nebija īstā kalibra, jo neieslīdēja stobrā.)

Patrona tiešām izskatījās citāda kā parastās. Tedijsj izbrīnā to apskatīja un tad steigšus skrēja atpakaļ Eldera kabinetā.

Zeroms Fandors jau trīs dienas strādāja Eldera uzņē-ļ mumā kā vienkāršs strādnieks. Fandors tomēr jutās ļoti apmierināts, kaut gan viņa liktenis vēl nebūt nebija noskaidrots.

Pēc aizbēgšanas no vājprātīgo nama viņi abi ar Tediju bija nolēmuši, ka jāpārrauga aizdomīgais Elders.- Bet Fandors bija pārlieku pieradis pie policijas izziņām, lai bez pierādījumiem ticētu visiem Tedija apgalvojumiem.

— Hansis Elders, — apgalvoja jauneklis, — man pirmo reizi nozaga galvaskausu un tādēļ droši vien to nozadzis arī otro reizi.

Fandors to neapšaubīja, bet viņš tikpat ļoti interesējās par Tedija personību kā par Hansi Elderu. Noteikti jāuzzina, kas viņi īsti bija.

Jau pēc vienas dienas briljantu raktuvēs Fandors nāca pie pārliecības, ka tur notiek dīvainas, noslēpumainas lietas.

Kas tieši? To Fandors nevarētu pateikt, bet likās, ka tur strādāja ļoti šaubīgi subjekti.

Daži strādnieki izskatījās kā tipiski noziedznieki, un nebija skaidrs, ko viņi te meklēja.

Un tad Fandoram lika domāt vēl cita lieta: briljanti, kurus atrada vienmēr šie paši šaubīgie strādnieki.

Hansis Elders viņam likās vismazāk aizdomīgs. Bet, ja tic vecai parunai: «Kāds kungs, tāds kalps,» — šai gadījumā pareizāk varētu varbūt teikt: «Kāds kalps, tāds kungs.» Tādēļ katru vakaru pēc darba nobeigšanas Fandors vēl kavējās raktuvēs vai Eldera mājas dārzā. Viņš tur slēpās krūmu ēnā, cerēdams gūt kādus norādījumus.

Fandoram nebija ilūziju. Viņš zināja, ka tāda spiegošana bija bīstama un ka, ja viņu bez pietiekoša paskaidrojuma pieķertu raktuvju tuvumā, viņu apvainos ļaunprātīgos nodomos. Varbūt teiks, ka viņš gribējis nozagt briljantus.

Sis vakars bija pārsteigumiem bagāts. Viņš izbrīnā vēroja Tedija ierašanos un viņa draudzīgo sarunu ar Viniju. Kā tas bija iespējams, jo Tedijs taču veco Elderu apzīmēja par lielāko blēdi? Viņš negribēja rādīties jauneklim un tādēļ tam neatbildēja uz saucienu. Tedija lodes viņam aizlidoja garām, un tad viņš pārsteigumā redzēja, kā tas atkal nozuda Eldera kabinetā. Bet vēl vairāk viņš bija pārsteigts, dzirdot Tediju saucam:

— Palīgā, Hansi, palīgā, šurpu!

«Viņš ir traks,» nodomāja Fandors, «Viņš šauj gaisā un sauc palīgā.»

Hansis Elders izskrēja no kabineta, kurā, domājams, bija iegājis neredzēts pēc Tedija aizskriešanas. Tad Fandoram bija izdevība noskatīties ļoti interesantā skatā.

Hansis Elders, Tedija saucienu pievilkts, metās jaunekļa virzienā, bet Fandoru visvairāk pārsteidza tas, ka Tedijs, kamēr Elders viņam tuvojās, uzvedās pilnīgi nesaprotami. Tedijs, nenogaidot palīgā piesauktā Ilanša Eldera pienākšanu, paslēpās aiz krūma un tad skriešus dc vās atpakaļ Eldera kabinetā.

«Ak tā, pie velna!» nodomāja Fandors, «Ko gan grib darīt mans draugs Tedijs? Viņš ar nolūku izvilinājis Ilansi no kabineta un to atstājis vienu dārzā, kamēr pats atgriezās mājā.»

Fandors ievēroja, ka Eldera kabineta logus tagad aizsedza smagi dzelzs slēģi. Bet tajos bija izgriezti daži izrotājumi. Žurnālists tādēļ piezagās un lūkojās istabā.

Tedijs bija pārliecies mazam patronu skapītim. Viņš paņēma vienu no patronām, noplēsa papīra čaulīti un pacēla tūkstoš franku banknoti. Tad viņš saplēsa arī pārējās patronas.

«Ak Dievs, ko viņš dara, ko tas nozīmē?» domāja Fandors, bet Tedija rīcība bija ļoti vienkārša. Tedijs uzmanīgi noglabāja visas preparētās patronas kabatā un atkal aizvēra kastīti, lai neviens nespētu nojaust, ka tā ir tukša.

—   Ak, zaglis, zaglis, — čukstēja žurnālists un jau taisījās uzbrukt Tedijam, kad no dārza atgriezās Hansis Elders. Fandors dzirdēja, ka Tedijs ļoti mierīgā balsī paskaidroja namatēvam.

—   Jā, es šāvu uz kādu. Tādēļ es jau jūs saucu. Un, ja jūs mani neatradāt, tad tādēļ, ka es atgriezos šurp, jo man likās, ka zaglis ieskrēja šai kabinetā.

Elders, dzirdot viņa vārdus, nobāla un jautāja:

—   Zaglis — te? Bet ko jūs gribat? …

Fandors diemžēl vairs nekā nedzirdēja, jo Tedijs aizcirta durvis, un Fandoram atlika tikai noskatīties divos cilvēkos, nezinot, par ko viņi runā.

«Sasodīti,» prātoja Fandors. «No visa skaidrs tikai viens: Elders ir liels blēdis, bet kas tad man saka, ka Tedijs nav tāds pats? Tad es jau viņam nevarētu uzticēties! Tiešām — man liekas, ka labākais būs vairs nesatikt šo interesanto zēnu un nepalikt arī vairs raktuvēs.»

Fandors nogāja no loga un drīz vien pazuda nakts tumsā.

9 NEMIERĪGAIS JURAS CEĻOJUMS

«British Queen», liels okeana tvaikonis, atstāja Sauthemptonas ostu un devās uz dienvidiem. Viņa ceļojuma mērķis bija Natāla Dienvidāfrikā.

Pirmās klases pasažieri bija ļoti eleganti un sastāvēja galvenokārt 110 augstākiem virsniekiem un ierēdņiem, kas ar ģimenēm devās uz jauno dienesta vietu kolonijās.

Viņi brauca jau vairākas stundas, kad kāds ļoti elegants vīrs piegāja apkalpotājam un jautāja:

—   Vai Duvāla kungs ir savā kabīnē? Ns 91, vai ne?

Apkalpotājs tūdaļ atbildēja:

—        Duvāla kungs vēl nav savā kabīnē, bet viņam jābūt uz kuģa, jo viņa bagāža ir šeit. Ko lai pieteicu, ja Duvāla kungs atnāktu?

Viesis, ironiski smaidot, paskaidroja:

—       Varat teikt, ka te bija Smita kungs. Bet pagaidiet, nē, vispār nav vērts viņam teikt, ka es pēc viņa jautāju.

Un, lai nodrošinātu pareizu sava rīkojuma izpildīšanu, viņš apkalpotājam pasniedza lielu dzeramnaudu.

liet taisni šai pašā mirklī līdzīga scēna norisinājās otrā tvaikoņa galā, jo pusmūža vīrs jautāja stjuartei:

—       Vai Smita kungs ir savā kabīnē? Ja nemaldos, tad 82. — Un tad, kad kalpotāja teica, ka viņš vēl neesot redzēts, viesis viņai paskaidroja:

—       Tiklīdz viņš atnāk, pasakiet, ka pēc viņa jautāja Duvāls. Bet nē, labāk nesakiet viņam nekā.

Drīz vien Duvāls atgriezās savā kabīnē un nedomāja apjautāties apkalpotājam. Arī stjuarte neteica Smitain, ka viņam bijis viesis.

Kas bija abi šie ceļotāji, kuri steidzās viens otru apmeklēt un tad tomēr noklusēja savu nākšanu? Tie nebija neviens cits kā Živs un Fantomass.

* * *

Pirms pāris dienām Fantomass, pildot savu solījumu, bija ieradies Londonā pie Ziva, un abi ilgi sarunājās. Lai gan viņi bija nāvīgi ienaidnieki, tie tomēr šai gadījumā nolēma sadarboties, jo Fantomass bija zvērējis Zivam atdot Fandoru. Tādē| viņi brauca uz viena kuģa. Zivs uzdevās par Duvālu, bet Fantomass par Smitu.

Tomēr viens otram pilnīgi neuzticējās. Viens otru slepeni uzmanīja. Bet pēc augstāk aprakstītās scēnas viņi abi nozuda un visa cejojuma laikā vairs nebija redzami. Arī kabīnēs viņi neatradās.

Pēc pāris dienām, kad tvaikonis jau tuvojās Portugālei, kuģa priekšgalā, pār margām pārliekušies, stāvēja divi cilvēki.

Viens bija angļu jūrnieka formā, vecs jūras vilks ar sirmu bārdu un sarkanu seju. Otrs izskatījās kā bagātu kungu kučieris. Abi sirsnīgi sarunājās.

Jūrnieks mierīgi aizdedzināja pīpi un jautāja:

—   Vai jums neliekas, ka mašīna strādā nekārtīgi? Bet var jau būt, ka pie tik lielām mašīnām, kādas ir mūsu kuģim, tam nav nekādas nozīmes?

—   Nē, man izklausās, ka kaut kas nav kārtībā, — piekrita kučieris.

Matrozis gribēja kaut ko atbildēt, bet šai mirklī atskanēja spalgs svilpiens un viena no mašīnām apstājās.

Kučieris likās ļoti pārsteigts, bet tad smaidot uzlika roku jūrnieka plecam.

—   Fantomas, nav nozīmes mēģināt mani ilgāk krāpt. Trīs dienas es jums sekoju. Jūs spēlējat lomu, kuru labi nepārvaldāt. Jūs kā vecs jūrnieks nepārzināt mašīnas, un es, vienkāršs kučieris, jūs pamācu.

Fantomass — jo tas tiešām bija viņš, kas slēpās jūrnieka maskā, — atbildēja:

—        So mācību es nesaņēmu no vienkārša kučiera, bet no mana vecā ienaidnieka detektīva Ziva. Labi, jūs mani atradāt, bet kādēļ jūs mani izspiegojat? Jums taču bija goda vīra vārds.

Zivs tikai smējās.

—        Atvainojiet, man bija tikai Fantomasa vārds, un tas tomēr ir kas cits.

Sai mirklī garām gāja kāds kuģa mehāniķis, un Fantomass izmantoja gadījumu, lai pazustu.

—       Nu lai iet vien, — nolēma Zivs, — viņš jau nekur neaizbēgs, jo kuģi viņš nevar atstāt.

Braucēju uzmanību šinī ceļojumā saistīja jaunā tele- grāfiste — Dorotija. Viņa bija pirmā sieviete, kurai bija atļauts ieņemt šādu vietu uz okeāna tvaikoņiem, un tādēļ sacēla lielu sensāciju. Visi Londonas laikraksti bija veltījuši viņai garus rakstus.

Sis bija viņas pirmais ceļojums.

Dorotija bija glīta un jautra. Viņai bija daudz brīva laika, jo telegrammas nosūtīja tikai reti, un tādēļ viņa, kā visas anglietes, labprāt flirtēja.

Sevišķu vērību viņai piegrieza sirms amerikānis, kas likās ļoti bagāts. Bet Zivs drīz vien pazina, kas slēpās aiz vecā pielūdzēja maskas. Tas bija viņa ienaidnieks.

Fantomass pats atklāja savu inkognito.

—        Ziv, — teica Fantomass, — šāda slēpšanās nav mūsu cienīga. Nometīsim maskas. Bet cilvēku priekšā paliksim Duvāls un Smits. Mums atliek tikai dažas dienas uz kuģa, un es, pildot savu solījumu, jums atdošu Fandoru. Un jūs savukārt, pildot savu solījumu, ļausiet ievākt man nepieciešamās izziņas?

—        Jā, Fantomas, — piekrita Zivs, — bet tikai zem viena noteikuma — jūs uzvedīsieties kā godīgs cilvēks.

—   Labi, es to solīju un arī pildīšu.

Živs tomēr bija pārliecināts, ka uz bandītu nevarēja paļauties. Viņi vairs nebija pārģērbušies, bet Zivs — Duvāls slepeni uzraudzīja Smitu — Fantomasu.

Kādu vakaru, klejojot pa kuģi, Zivs uzdūrās važās iekaltam cilvēkam. Tas bija nepaklausīgs kurinātājs, kuram par nepaklausību dzērumā piesprieda šo sodu.

Živam jau bija apnicis arvien uzmanīt Fantomasu. Pēkšņi viņš jautāja ieslodzītajam:

—       Vai jūs labāk negribētu būt brīvs un katru dienu nopelnīt desmit šiliņus?

Kurinātājs izbrīnā viņā pavērās;

—        Jūs laikam gan esat sajucis prātā, uzstādot man šādu jautājumu? Protams, ka man labāk patiktu brīvība un nauda, bet tas taču nav iespējams.

—       Paklausieties, — paskaidroja Zivs, — es no jums prasīšu tikai mazu pakalpojumu.

Tad viņš ātri un veikli atslēdza važas un paskaidroja savus nodomus. Detektīvs gribēja apmainīties lomām ar šo kurinātāju. Tam būtu jāuzrauga Smita kungs un katru vakaru sīki par visu jāziņo detektīvam. Kurinātājs labprāt tam piekrita.

Pirmā dienā ziņojums nebija interesants, bet nākošā dienā kurinātājs stāstīja dīvainas lietas.

—        Es redzēju šo Smita kungu. Viņš bija pie pārtikas noliktavām, un tur droši vien tagad būs žurkas.

—   Kā tā? — brīnījās Zivs.

—   Jā, es redzēju, ka viņš tās izlaida no maisa.

—        Labi, — piekrita Zivs, — turpiniet viņu novērot un ziņojiet man.

Nākošā rītā kurinātājs neatnāca un arī pēcpusdienā nerādījās. Zivs jau sāka domāt par nodevību. Beidzot tomēr tuvojās divi cilvēki. Tie bija kāds kuģa virsnieks un vecāks matrozis.

Virsnieks uzrunāja gūstekni:

— Jūs varat priecāties, ka mēs jūs atbrīvojam priekšlaicīgi. Uz kuģa notiek nepatīkamas lietas, mums ir vajadzīgs katrs cilvēks. Jūs tagad varat nomazgāties un tad dodieties pie katla.

Živs tiešām devās uz mazgājamo telpu, bet tad negāja vis pie mašīnām, bet viņš sāka novērot, kas noticis uz kuģa.

Noskaņojums tiešām bija pārvērties. Vairs neskanēja mūzika un jautri smiekli. Visi braucēji bija ļoti nobijušies.

Živs drīz vien uzzināja pasažieru izmisuma iemeslu, jo uz kuģa izplatījās mēris.

Jau pagājušā dierfa atrada pirmos saslimušos, un nākošā vakarā saslimuši bija jau kādi divdesmit. Desmit no tiem nomira.

Drausmīgā klusumā kuģis tuvojās Durbanas ostai. Bet līdz tai vēl atlika trīs dienu brauciens.

Kapteinis nezaudēja galvu un bija pavēlējis spert visstingrākos aizsardzības so]us.

Paklausot viņa rīkojumiem, mēra upuru vēl siltos līķus nekavējoši iesvieda jūrā. Katru, kuru turēja aizdomās saslimšanā, nekavējoši novietoja izolētā nodaļā, nevērojot viņa tuvinieku un draugu protestus.

Dažās stundās visa dzīve uz kuģa bija pārvērtusies.

Zivs, izmantodams savā ilgajā detektīva praksē gūtos piedzīvojumus, ļoti veikli slēpās tā, lai neviens viņu neievērotu. Viņu pārņčma neizsakāmas dusmas pret cilvēku, kas bija vainīgs pie šīs epidēmijas. Tas nevarēja būt neviens cits kā Fantomass. Detektīvs ļoti labi atcerējās, ko viņam par žurku palaišanu stāstīja kurinātājs.

Tātad Fantomass, pildot kādu nesaprotamu nolūku, bija palaidis saindētos dzīvniekus!

Bet kur tad bija pats Fantomass? Droši vien šis briesmonis spēris visus pretsoļus, lai sevi pasargātu.

Zivs paņēma no kabīnes tur novietotos konservus un paslēpās uz klāja vienā no glābšanas laivām. Tur viņš bija izolēts no pārējiem pasažieriem un, pats paliekot neredzams, varēja vērot, kas notika uz kuģa.

Ne reizi viņš tomēr neredzēja kurinātāju, kam bija uzdevis uzmanīt Fantomasu, jo arī tas bija saslimis. Tādēļ viņš arī nevarēja zināt, ka dienā, kad izcēlās mēris, kāds cilvēks ielēca jūrā un vairs netika izglābts. Kurinātājs to dienu meklēja Zivu, lai pastāstītu, ka tas bija uzmanāmais Smita kungs.

Vai šis cilvēks, kas ielēca jūrā, tiešām bija Fantomass?

10

BAKARĀ PARTIJA

«Natāla tiešām ir jautra zeme,» domāja Fandors, «Te atrod pat tādus briljantus, kas tikai gaida, lai viņus izlietotu skaistu sieviešu greznošanai. Bet te elegantu smokingu ar zīda oderi var nopirkt par smiekla naudu.»

Viņa domas iztraucēja jauna pārdevēja.

—   Vai kungs savus iepirkumus paņems līdzi?

—   Jā, man nav laika gaidīt, kamēr viņus piesūta.

Žurnālists piegāja pie kases un pēc pāris minūtēm atstāja veikalu, kurā bija kavējies loti īsu laiciņu, kas viņam tomēr likās jau pārlieku ilgs.

Fandors, kā visi vīrieši, necieta iepirkties. Viņš veikalos devās tikai nepieciešamības gadījumā un arvien centās nokārtot savus iepirkumus pēc iespējas ātri.

Žurnālists izgāja uz galvenās Durbanas ielas, garas un platas alejas, kas veda taisni uz ostu. Tā šķira pilsētas centru no priekšpilsētas.

Durbana bija pilsēta, kas interesēja ar savu gleznaino austrumniecisko izskatu, ar kuru tomēr savienojās Eiropas moderno pilsētu praktiskums.

Ielās bija daudz cilvēku, joņoja automobiļi un ļoti moderni tramvaji. Viss pilsētā bija jauns, spožs, svaigs.

Vienīgais, kas izklīdināja iespaidu, ka atrodaties Londonas vai citas Eiropas lielpilsētas centrā, bija daudzie kaferi un citi krāsainie, kas mudžēja ielās.

Fandors tomēr ne mazāko vērību nepiegrieza visām šīm ārišķībām. Viņu pārlieku aizņēma pēdējie pārdzīvojumi, un viņš ļoti brīnījās par zemi, kurā, kā likās, visšaubīgākie tipi varēja iegūt vislielāko cieņu, kā viņš to pats bija pieredzējis.

Žurnālists atgriezās mazā istabiņā, kuru bija noīrējis priekšpilsētā. Tur viņš pārdomāja savu stāvokli.

«Pie velna,» sev teica Fandors, «stāvoklis ir ļauns. Un visas lietas — kā manas, tā arī citu — liekas ļoti sarežģītas.»

Žurnālists trīs vai četras reizes dienā, ja tikai viņam gadījās nokļūt šveicara tuvumā, neiztrūkstoši apjautājās, vai viņam nav pienākušas vēstules vai telegrammas. Katru reizi viņam atbildēja, ka tādu neesot, un tomēr viņš vienmēr no jauna jautāja.

Arī šodien pārģērbjoties Fandors no visas sirds nolamāja savu labo draugu Zivu.

— Sis Zivs tiešām ir idiots. Ja iedomājos vien, ka viņš pat nav papūlējies atbildēt uz manu telegrammu! Es taču viņam telegrafēju tā, ka viņam būtu jāuztraucas un vismaz jāapjautājas.

Fandors, tā runājot, tomēr neizteica savas īstās domas, jo sirds dziļumos domāja, ka Zivs nekad ar nolūku neizrādītu tādu vienaldzību un droši vien noticis kāds starpgadījums, kas viņu atturēja 110 atbildes. Skaidrs, ka Zi- vam kas bija noticis. Bet kas?

Žurnālistam bija vēl citas rūpes. Noslēpumainie noti- kurni, kuru liecinieks viņš kļuva pēc ierašanās Natālā, nebūt nebija noskaidrojušies.

Fandors, velkot mugurā smokingu, pats sev skaļā balsī skaidroja;

—   Ir trīs galvenie jautājumi, kas man nedod mieru, tie ir šie: Hansis Elders, mans draugs Tedijs un nozudušais miroņa galvaskauss. Kāds sakars pastāv starp šiem abiem un nozudušo kaulu? Lūk, tas man jāzina, un taisni to es nezinu… No otras puses, es esmu apmierināts, jo vājprātīgo nams, kurā man bija gods viesoties, kā šķiet, nerūpējas par manis meklēšanu.

Man liekas, ka tiešām Elders nozadzis man šo galvaskausu, bet es viņam par to esmu pateicīgs, jo tikai viņa dēļ Tedijs ieinteresējās par mani. Citādi viņš noteikti nebūtu mani meklējis vājprātīgo namā.

Tiešām — šis Tedijs man otro reizi izglāba dzīvību, jo citādi es vēl arvien sēdētu tur. Pirmo reizi viņš mani pasargāja ostā no kareivju šautenēm.

Tagad jāiet, jāiepazīstas ar visu šo pasauli, ar šiem cilvēkiem, kas nav interesanti, bet kuri varbūt noderēs.

Fandors pēc nakts, kurā bija novērojis sava drauga Tedija dīvaino uzvešanos, bija zvērējis atklāt visus noslēpumus, kas vijās ap Eldera māju.

Žurnālists nolēma, ka savā strādnieka lomā daudz ko nepanāks, un tādēļ apņēmās riskēt, par pēdējo nopelnīto naudu saģērbties eleganti un doties sabiedrībā, kur varētu rasties iespēja satikties ar Elderu.

Sai vakarā Fandors bija izvedis pirmo savas programmas daļu — iegādājies elegantu tērpu. Tagad atlika tikai vēl otrā

* *

—   Spēlējiet, kungi… Septiņi pa labi, astoņi pa kreisi. Vai jūs vēl gribat kārtis?… Spēle beidzas… Deviņi un trīs…

Milzīgā, bagāti dekorētā zālē spēle turpinājās bez pārbraukumiem. Dūmu mutuļos redzēja krupjē un aizrautos spēlētājus.

Šī bakarā partija bija viena no aizraujošākām Nacio- nālā klubā, un galvenais krupjē neviltotā priekā ik pēc piecām vai sešām minūtēm ziņoja rezultātu.

Starp pārējiem viesiem atradās arī Zeroms Fandors, kas uzmanīgi vēroja visu, kas norisinājās ap viņu.

Ko žurnālists gan darīja te?

Pēc vakariņām, kas sastāvēja tikai no sviestmaizes un tases kafijas, jo viņam vairs neatlika naudz naudas, žurnālists bija nolēmis ziedot divas mārciņas, lai kā viesis apmeklētu klubu.

Klubs, pie kura koši apgaismotās fasādes stāvēja ziņkāri nēģeri, īstenībā bija vienkārša spēļu ellīte, bet Fandoram bija sevišķa interese tur nokļūt. Jo šai klubā sapulcējās ne tikai angļu virsnieki un bagātie jaunekļi, bet arī visdažādāko veidu veikalnieki, zelta meklētāji un bagātie fermeri.

Tā bija vienīgā iestāde visā Durbanā, kas bija atvērta visu nakti un kur varēja dzert, spēlēt vai smēķēt — kā kuram tas patika.

Apakšējā stāva saloni bija rezervēti cilvēkiem, kuriem patika mierīgi lasīt laikrakstus. Bet pirmajā stāvā gāja jau daudz jautrāk, un sevišķa rosība valdīja lielajā bakarā zālē.

Sievietes šai klubā nepielaida, bet vīriešiem ieeja nebija liegta, vienalga, kāds būtu viņa sabiedriskais stāvoklis, ja tikai viņi varēja samaksāt ieeju.

Kluba rīcības komiteja sastāvēja galvenokārt no amerikāņiem, un tādēļ formāli bija aizliegts melnajiem vai vispār krāsainajiem ierasties šeit. Nevienam krāsainajam — lai cik bagāts viņš arī nebūtu — neļāva pārkāpt kluba slieksni. Toties lielāku pretimnākšanu izrādīja baltajiem, daudz neinteresējoties par viņu sociālo vai sabied risko stāvokli.

Fandors, tikko ienāca lielajā zālē, tūdaļ pazina daža! jau agrāk redzētas sejas.

Mehāniski, kā neredzamas rokas vilkts, viņš lēni tu: vojās cilvēkam, kuram veselu nedēļu bija kalpojis kā vienkāršs strādnieks.

Jo lielā ādas atzveltnī, ērti izgāzies, sēdēja Hansis El' ders un ar vislielāko labpatiku smēķēja milzu cigāru.

Fandors, cenšoties nevērst uz sevi uzmanību, lēni tu vojās mīklainajam Vinifredas tēvam un to uzmanīgi ap lūkoja.

— Šo taču es pazīstu, vai es varbūt tomēr maldos?

Šīs pārdomas bija veltītas Fantomasam, kas bija tik liels meistars grimēšanās mākslā. Fandors ar vislielāko uzmanību pētīja katru Eldera sejas pantu un katru kustību.

Vai Hansis Elders bija Fantomass? Fandors to vienā laikā apšaubīja un cerēja.

Bet, jo ilgāk viņš novēroja, jo skaidrāk nāca pie pārliecības, kas šis cilvēks viņam tiešām bija svešs.

Tas nebija Fantomass.

Fandoram, lai piedalītos spēlē, vajadzētu ziedot lielāko daļu savas naudas. Viņa kabatās atlika tikai nedaudzas mārciņas. Varbūt tomēr bija lietderīgāk riskēt un varbūt vinnēt prāvu summu?

Fandors nebija nekāds kaislīgs spēlētājs, bet pēc ilgākām pārdomām viņš piegāja galdam, kas bija mazāk aizņemts, un noskatījās, cenšoties saprast spēli. Tas bija visvienkāršākais bakarā.

Fandors, redzot, ka labā puse pēdējos mirkļos gandrīz arvien vinnēja, neapzinīgā protestā nolēma spēlēt kreisā.

Viņš riskēja vienu mārciņu … otro reizi… trešo reizi.,

Jo vairāk viņš riskēja, jo vairāk viņš vinnēja.

Spēle tiešām bija |oti vienkārša. Bija jādabū deviņas acis, pie tam ar divām, lielākais, ar trim kārtīm.

Liktenis žurnālistam bija labvēlīgs. Pēc stundas ceturkšņa viņa priekšā jau gulēja vesela kaudzīte zelta un banknošu. Bet pēkšņi bankas turētājs piecēlās. Viņš bija bāls, ne vārda neteica un nogāja blakus istabā. Krupjē vienaldzīgā balsī turpināja:

—       Kas piedalās, kungi? Bankā ir simts mārciņas, divsimt …

—   Piecsimt, — sauca kāda balss.

Fandors šai mirklī bija noglabājis savu vinnestu kabatās un bez mazākā uztraukuma taisījās aiziet. Bet apkārtējie, manot viņa nodomu, protestēja.

—       Neejiet, jums ir laimīgā strāva… Palieciet… Mēs vinnēsim kopā ar jums. Spēlējiet, jums vēlreiz jāiztukšo banka.

Fandors, baidīdamies pārkāpt kluba noteikumus, nolēma palikt. Viņš jutās pat mazliet uztraukts, kad tagad viņam bija rokā jāsaņem kārtis, kuras dalīja baņķieris.

Baņķieris! Paceldams uz viņu acis, Fandors sarāvās. Tas nebija neviens cits kā mazais Tedijs — viņa mīklainais jaunais draugs, kuru viņš satika vienmēr tur, kur to vismazāk sagaidīja.

Fandors vislabprātāk pārtrauktu spēli un sāktu izskaidrošanos ar jaunekli par Elderam nozagto naudu. Bet tad Fandors tomēr savaldījās un nolēma, ka te nebija vieta šā diem paska idrojurniem.

Bez tam Tedijs sāka spēli, nepiegriezdams ne mazāko vērību savam partnerim, it kā to redzētu pirmo reizi.

Nabaga Tedijs.

Laimīgais Fandors …

Liktenis tiešām viņu vēl arvien lutināja. Viņš gandrīz katru reizi vinnēja. Tedijs zaudēja un zaudēja.

Bet, turpinot spēli, Fandoram uzmācās pārdomas un šaubas. No kurienes tad jaunajam Tedijam bija tik daudz naudas?

«Pie velna,» nodomāja Fandors, «tas tikai apstiprin manas aizdomas, ka šis jaunais zēns jau tagad ir īst blēdis.»

Žurnālista domas pēkšņi iztraucēja. Kāda roka uzgūlās viņa plecam, un balss klusumā, kas valdīja ap kāršu galdu, teica, zīmējoties uz Fandoru:

—   Neturpiniet, kungi, šis cilvēks te krāpj.

Fandors mirkli sastinga, dzirdot nepamatoto apvainojumu. Tad piecēlās, lai paskatītos, kas bija runātājs.

Un tad Fandors izbrīnā iekliedzās.

Tas bija leitnants Vilsons Drags.

Fandors nezināja, ko teikt un ko darīt. Viņš pazina virsnieku, bet bija pārliecināts, ka tas viņā nepazina cilvēku, kuru toreiz apsūdzēja ostu noliktavas dedzināšanā.

Virsnieks taču nevarēja iedomāties, ka nabadzīgais vīrietis saplēstā uzvalkā, kuru viņš bija redzējis pirms astoņām dienām, bija šis pats elegantais džentlmenis, kuru viņš apsūdzēja krāpšanā.

—        Kungs, — iekliedzās Fandors, atgūdams savu aukstasinību, — jūs nekavējoši atsauksit savu apgalvojumu un atvainosieties!

Virsnieks tikai pakratīja galvu.

—       Es palieku pie tā, ko teicu. Nav iespējams, ka jūs nekrāpjat, jo jūs par daudz vinnējat.

Virsnieks vairs neko nespēja teikt, jo Fandors viņam iesita pamatīgu plauku.

Spēle bija pārtraukta. Fandors, nedomādams par vinnētās naudas savākšanu, sāka izrēķināties ar savu apvainotāju, un tas, dusmās drebēdams, iekliedzās:

—   Jūs man dosit gandarījumu, kungs!

—   Kad vien vēlaties, — brēca Fandors.

—        Labi, — atbildēja virsnieks, paceldams revolveri, — tūlit?

—   Kur? — vienkārši jautāja Fandors.

Leitnants droši vien piedāvās amerikāņu dueli!

—   Kluba dārzā, kungs, ja jums nav iebildumu.

Apkārtstāvošie tikai paraustīja plecus. Tādi starpgadījumi te nebija nekas neparasts.

Tomēr reti kāds piekrita virsnieka viedoklim. Šim spēlētājam vienkārši bija uznākusi laimīgā strāva. Tādēļ viņš vinnēja bez kādas krāpšanas.

Bet spēle varēja turpināties arī bez šiem diviem, kuri bija nolēmuši kauties. Un tas bija galvenais.

«Labi,» nodomāja Fandors. «Tagad es esmu iepīts tik nepatīkamā afērā. Skaidrs, ka protu šaut, bet šis puisis man liekas speciālists, un tad — vai viņa apvainojums nav tikai iemesls uzsākt strīdu?»

Leitnants Vilsons Drags pieklājīgi rādīja Fandoram ceļu, un žurnālists, sekodams viņam, taisījās atstāt zāli, kad jauna balss viņu uzrunāja:

—   Zerom Fandora kungs?

—   Kas ir? — jautāja žurnālists pagriezdamies.

Tas bija Tedijs.

—       Zerom Fandora kungs, — turpināja jauneklis, — jus nevarat kauties ar šo kungu.

—       Ak tā, — izbrīnā izsaucās Fandors, — kādēļ gan ne?

—        Tādēļ, — atbildēja Tedijs, cenzdamies savai drebošajai balsij piedot noteiktību, — tādēļ, ka šis virsnieks zaudējis godu.

Pēkšņi zālē izcēlās kņada. Pie visiem galdiem pārtrauca spēli, un visi sapulcējās ap dīvaino trio. Apvainotais virsnieks savukārt jautāja Tedijam:

—       Kā, tas esat jūs, Tedij, mans draugs, kas saka tādas lietas? Kā gan to paskaidrosit?

—       Jā, paskaidrojiet, jaunais cilvēk, — prasīja arī apkārtstāvošie.

Jauneklis nebūt nelikās uztraukts.

—       Es teicu, ka leitnants Vilsons Drags zaudējis godu] Viņš ir zaglis, jo pirms nedējas nozaga desmit tūkstošus mārciņu sterliņu, kurus nopelnīja nēģeris Jupiters,.« Jūs saprotat, kungi, ka nevar šauties ar šādu cilvēku. t

—       Pierādījumus, — sauca no visām pusēm, — pierādījumus!

—        Jautājiet to Eldera kungam, — Tedijs skaļi paskaidroja. — Zādzība notika pie viņa. Jupiters iesniedza sūdzību pret nepazīstamo zagli, pildot, kā man liekas, Hanša Eldera lūgumu. Viņš, ja nemaldos, leitnantam Vilsonaih Dragam devis divas dienas, lai izlabotu savu kļūdu. Šis termiņš ir pagājis, virsnieks nav attaisnojies. Tādēļ viņš ir negodīgs. Ar šādu cilvēku nešaujas.

Uztraukumam sekoja vispārējs dziļš klusums.

Hansis Elders lēni tuvojās šiem trim cilvēkiem.

Laimīgā kārtā viņš nepazina Fandoru. Žurnālists gan bija viņa strādnieks, bet par tiem pats uzņēmuma īpašnieks neinteresējās un tos personīgi nepazina.

Hansis Elders, nepiegriezdams vērību Fandoram un Tedijam, līdzcietīgu skatienu uzmeta virsniekam, kas centās kaut kā attaisnoties. Tad Hansis Elders skaļā balsī pa-' skaidroja:

—       Kungi, mūsu draugs Tedijs runāja patiesību. Es no savas mājas izsviedu leitnantu Vilsonu Dragu, jo viņš ir zaglis. )

—       Nē, — pēkšņi iekliedzās nelaimīgais virsnieks. — Eldera kungs, es jums vēlreiz zvēru, ka esmu nevainīgs! f

—   Kļūsiet, — teica brutāla balss.

Virsnieks pagriezās.

—       Ak, pulkvedi, — viņš iekliedzās, — vai tiešām jūs j tam ticat — jūs, kas mani pazīstat?

Aiz leitnanta tiešām stāvēja pulkvedis Moriss, Draga eskadrona komandieris.

Viņš neatbildēja uz virsnieka vārdiem un griezās pie pārēj ienii

— Kungi, ticiet man, ka es pats par šo iictu nekā nezināju. Bet tagad skandāls ir kļuvis zināms vispārībai, un tādēļ, lai glābtu mūsu uniformas godu, mums lieta jāapgaismo visos sīkumos. Mēs attaisnosim leitnantu, ja viņš ir nevainīgs, un sodīsim, ja viņš ir vainīgs.

Tad, pamādams kādam citam virsniekam, pulkvedis īsi pavēlēja:

—       Kaptein Bulter, es nododu leitnantu Vilsonu Dragu jūsu rīcībā, jūs esat atbildīgs par viņu.

Kapteinis Bulters paņēma jauno virsnieku zem rokas un viņu izveda no zāles.

Paliekošie visi apstāja Tediju un Elderu, bet pēdējo paskaidrojumi vairs neatstāja šaubas par leitnanta vainu. Tedijs vispār izturējās klusi un, izmantodams gadījumu, taisījās nozust.

Fandors, neteikdams nevienu vārdu, kas spētu viņu nodot, uzmanīgi sekoja šai scēnai. Ko nozīmēja šis Tedija paceltais apvainojums?

Vai Tedijs bija Hanša Eldera līdzvainīgais? Kādēļ jauneklis no Fandora bija slēpis šo lietu? Un kādēļ Tedijs, kas teicās ienīstam Elderu, solidarizējās ar viņu, lai pazudinātu nelaimīgo, kas likās esam godīgs puisis?

Fandors, kas acis nenovērsa no Tedija, manīja viņa aiziešanu un tam sekoja. Viņš to panāca vestibilā un, nevēlēdamies nodot savas domas, tam jautri un sirsnīgi uzsauca:

—   Ak, tur jau ir mans draugs Tedijs!

—   Ko gribat no manis, Fandora kungs?

—       Ak, cik traģiski jūs izliekaties! Liekas, jūs ļoti steidzaties, bet vai negribat ar mani izsmēķēt cigareti?

Tedijs bailīgi apskatījās.

—   Jā, labi, mazajā salonā.

Fandoram nebija iebildumu, un viņi devās klusā bibliotēkā. Bija jau pāri pusnaktij, un neviens te netraucēja.

Žurnālists, nepacietībā drebēdams, jautāja: — Vai šoreiz man paskaidrosiet?

—       Ko tad? — tik nevainīgā balsī atbildēja Tedijs, ka Fandors pārsteigumā pat sastinga.

— Liekas, — viņš nodomāja, — ka šis puisis ir tiešām nevainīgs jeb rafinēts blēdis.

Bet skaļā balsī viņš teica zēnam:

—   Jūsu izturēšanos … Jūsu dzīvi.

—       Es jūs izglābu no divkaujas ar leitnantu Vilsonu Dragu, — klusi teica Tedijs, — jo viņš jūs, domājams, būtu nošāvis, pirms jūs pagūtu pakustēties.

—        Ļoti pateicos, — atbildēja Fandors, — es atzīstos, ka jūs tiešām ļoti veikli mani glābjat no nepatīkamiem stāvokļiem. Tiešām, jūs esat pārlieku laipns, un šī pārspīlētā simpātija man liek pārdomāt. Ja jūs apvainojat Vilsonu Dragu — vai tiešām esat pārliecināts par viņa vainu?

Tedijs nervozi iesmējās un taisni skatījās Fandora sejā.

—   Es zinu, ka Vilsons Drags šai zādzībā nav vainīgs.

Fandors abām rokām satvēra zēna plecus.

—       Bet, Dieva dēļ, runājiet taču taisnību! Es vairs nekā nesaprotu.

Zēns neatbildēja, bet viss viņa ķermenis drebēja. Likās, ka viņš ar pūlēm apslāpēja raudas.

Fandors, nevērodams zēna uztraukumu, skarbi tam pārmeta arī to, ka viņš pats esot nozadzis Elderam naudu un šo naudu tagad paspēlējis žurnālistam. Nespēdams vairs savaldīties, Fandors dusmās nosvieda vinnēto naudu.

Tedijs pēkšņi atguva savu aukstasinību un mierīgi pacēla banknotes.

—        Fandora kungs, — viņš klusā balsī teica, — šī nauda pieder jums, tai nav nekā kopēja ar to, ko es tovakar paņēmu no Eldera kabineta. Ja tas jums patīk, varu jums atzīties, ka tiešām toreiz no Eldera patronām izņēmu naudu, bet es to nenozagu.

—       Tedij, — pēkšņās bailēs jautāja Fandors, — jūs droši vien zināt arī vairāk par nēģerim nozagto naudu? Es jūs lūdzu — pastāstiet man to.

Tedijs priekā nosarka un sāka stāstīt.

—       Mans draugs Fandor, jūs esat muļķis un, ja jums nepalīdzētu Tedijs, jums klātos slikti. Bet Tedijs jūs glābj tādēļ, ka jūs viņam esat simpātisks.

Mums abiem jānoskaidro šīs noslēpumainās lietas…

Klausieties! Hansis Elders ir zaglis, laupītājs, bandīts. Viņš nozaga Jupiteram naudu un pārliecināja nēģeri, ka vainīgais ir leitnants. Elders atriebās leitnantam tādēļ, ka tas ir viņa meitas Vinifredas mīļākais. Elders ne par kādu cenu negrib pieļaut meitai apprecēt nabaga leitnantu.

Hansim Elderam ir liela godkāre, un viņš cer, ka tā tiks piepildīta …

—       Bet, — pārtrauca viņu Fandors, — tas vēl nepaskaidro …

—        Notikumu ar patronām, vai ne? Tas taču tik vienkārši. Elders naudu paslēpa patronās. Es to atklāju nejauši un nabaga Jupiteram atdevu viņa naudu, tas ir viss.

Jupiters tai pašā vakarā atguva savu īpašumu.

Pēc pārdomām Fandors nolēma, ka jāglābj leitnants Vilsons Drags. Bet Fandoram bija vēl jāuzstāda jautājums:

—       Sakiet man — kādēļ jūs apsūdzējāt leitnantu, ja viņš ir nevainīgs?

—       Fandor, es to jums jau teicu — lai nepieļautu viņam kauties ar jums! Lai jūs glābtu.

—   Lai mani glābtu? — klusā balsī atkārtoja Fandors.

Un tad, cieši skatoties jaunekļa acīs, viņš atkal jautāja:

—   Kādēļ tik ļoti gribat mani glābt?

Tedijs pēkšņā samulsumā piecēlās un sāka skraidīt pa istabu. Fandoram bija jāatkārto jautājums.

—       To jūs sapratīsiet tad, kad būsim atraduši miroņa galvaskausu.

Pēc šiem mīklainajiem vārdiem viņš aizskrēja.

«Dīvains puisis,» nodomāja Fandors, palikdams viens klusajā bibliotēkā.

11

spokainais jātnieks

Katrs nodrebētu, ieraugot šo dīvaino jātnieku.

Tumšā naktī varēja saskatīt tikai nenoteiktu siluetu. Bet tas pats bija ļoti neparasts un baigs. Jātnieks bija ietinies melnā, plašā mētelī, galvu sedza milzu platmale, pāri plecam rēgojās šautene un pie jostas sasitoties skanēja revolveri. Ap zirgu kaucot lēkāja trīs lieli suņi.

Jātnieks aulekšos devās pa vientuļiem smilšu klajumiem un drūmām aizām.

«Tiešām jocīgi, ka es rīkojos tā,» sevī domāja jātnieks. «Es varētu novietot savu atradumu pie viņa — bet vai tas būtu gudri? Viņš uzņem kuru katru, kam gadās jāt viņa mājas tuvumā.»

Jātnieks pēkšņi apturēja savu zirgu un nolēca zemē. Tagad varēja redzēt, ka jātnieks, kas šai vēlā naktī atstāja Durbanu, vēl bija ļoti jauns. Viņš zirgu piesēja pie koka.

Jātnieks ļoti uzmanīgi un klusi tuvojās mazai, atstātai mājiņai. Pavēra kādu logu, uzmanigi ieskatījās istabā. Tās stūrī gulēja kāds cilvēks. Viņš pacēla saini, ko arvien turēja rokā, noņēma papīru un istabā iesvieda dīvainu dāvanu. Tas bija liels gaļas gabals.

Tad jātnieks klusi iesmējās.

—        Mans vecais Jupiter, pēc piecām minūtēm tu ļoti pārbīsies, bet pēc pusstundas tu jau jutīsies pavisam citādil

Sis nēģeris bija ļoti dīvains radījums. Viņš bija stiprs kā vērsis, bet labsirdīgs kā mazs bērns. Nejauši viņš bija kļuvis par slavenu bokseri.

Viņam kā visiem nēģeriem nebija nekādu augstu ideālu. Visas viņa vēlēšanās bija gūt iespēju vest slinku un ērtu dzīvi.

Jupiters gan skuma par savas naudas nozagšanu, bet pēc stundas vairs par to nedomāja.

Tādēļ viņš arī šovakar mierīgi gulēja savā vientuļajā būdiņā un nedomāja par rītdienu. Bet pēkšņi viņš pamodās un bailēs izlēca no gultas. Vai šie kliedzieni, ko viņš dzirdēja, bija īstenībā vai sapnis?

Viņš atvēra acis un ieraudzīja trīs tumšas ēnas, kas lēkāja pa istabu.

—       Palīgā, palīgā, — brēca Jupiters, — te ir velns, te ir pats sātans!

Bet tad nēģeris pēkšņi pārtrauca savu klaigāšanu, jo noslēpumainie viesi rūkdami viņam pielīda. Un tad viņš atkal iekliedzās:

—   Tie nemaz nav velni, tie ir suņi!

Tie tiešām bija lielie suņi, kas pavadīja noslēpumaino jātnieku. Bet laimīgā kārtā tie nebija nikni. Tagad viņi ļoti miermīlīgi plosīja lielo gaļas gabalu.

Nēģera seja pēkšņi smaidīja.

—       Tas ir kāds joku Pēteris, kas mani piemuļķoja! Viņš atvedis suņus, lai tie mani uzmodinātu! Un tad viņš skaļā balsī kliedza:

—   Kas uzdrošinājās mani piemuļķot?

Viņš izteidzās ārā un mēnesnīcā ieraudzīja zirga pēdas.

—        Tas ir negodīgi, — viņš kliedza, — tu nāci mani piesmiet, bet atjāji uz zirga, lai es tevi nevarētu noķert!

Tomēr nēģeris turpināja skriet. Naktī atskanēja svilpiens, un nēģeris, pagriezdams galvu, redzēja, ka viņam pakaļ joņoja suņi, kas bija palikuši viņa būdiņā, rijot gaļu.

Jupiters bez ilgām pārdomām saprata stāvokli. Viņš bija nokļuvis starp suņiem un viņu saimnieku. Ja suņi saniknosies, tie viņu saplosīs. Viņš skrēja arvien tālāk un nonāca mazā pussaliņā jūras krastā. Cilvēks, kas viņu izjokoja, pēkšņi bija pazudis un arī suņi vairs nebija redzami. Tikai kāds smiltīs bija nolicis degošu laternu.

«Es neko nesaprotu,'» nodomāja nēģeris.

Tad viņš gāja tālāk laternas virzienā un pēkšņi priekā iekliedzās. Jupiters blakus laternai bija ieraudzījis sarkanu kabatas portfeli. Viņš to ātri atvēra. Tas bija banknotēm piebāzts!

Viņa galvā jaucās visādākas domas. Sie suņi… jātnieks… svilpieni… laterna… nauda… Beidzot viņš saprata. Ja tā būtu nauda, ko viņam nolaupīja leitnants Drags?

* * *

—   Te nevar iet.

—   Bet kādēļ, es taču esmu Jupiters.

—        Neizliecieties par muļķi. Ja jūs spersiet vēl soli, mēs šausim.

Nēģerim bija jāapstājas. Viņš redzēja, ka tālāk nevarēja tikt, no kareivju runām viņš saprata, ka viņu notur par dezertieri, un pēkšņi metās bēgt. Bet tālu netika. Visapkārt stāvēja kareivji.

«Tātad es esmu gūsteknis,» viņš nodomāja.

Nēģeris nemaldījās.

12

MĪLA!… MĪLA!…

Vinifreda Eldera katru trešdienu pieņēma viesus. Tēvs bija pārlieku aizņemts un neinteresējās par saimniecības jautājumiem. Tādēļ meita varēja rīkoties pilnīgi pēc savas patikas.

Eldera māja bija viena no elegantākajām Durbanā, un tādēļ tur noteiktās dienās labprāt pulcējās smalkākā sabiedrība.

Bet šo trešdienu viesi jutās mazāk jautri. Vinifreda pati bija klusāka kā citām reizēm.

Ar sevišķu interesi visi apstāja pulkvedi Morisu un ziņkāri viņu apbēra jautājumiem.

—   Pulkveža kungs, — viņam jautāja kāda augstāka ierēdņa meita, — vai jūs domājat, ka šīs baumas atbilst patiesībai?

—  Diemžēl, jaunkundze, — atbildēja virsnieks, — stāvoklis man liekas ļoti nopietns.

Sarunā iejaucās jaunā Miriama Tarda kundze.

—  Pulkvedi, jūs esat ļoti noslēpumains. Vai negribat mums skaidrāk pateikt savas domas?

—   Kundze, es negribētu runāt skaidri, lai jūs neble dētu. Lieta īsumā ir tā, ka lielo tvaikoni «British Qticen» neielaida ostā — tādēļ, ka uz tā izcēlās kāda epidēmija Gan noteica karantīnu, bet…

Pēdējie pulkveža vārdi izsauca uztrauktas pārrunas. Vieni gaidīja radiniekus, otri — draugus, dažas dāmas — no Parīzes un Londonas pasūtītās tualetes.

Visi nojauta draudošās briesmas. Viesi sastājās mazos pulciņos un klusi sarunājās.

Pulkvedis Moriss centās mierināt bailīgos.

—  Jāpieņem visbargākie aizsardzības līdzekļi. Cerēsim, ka slimība neskars mūsu apvidu. Bet to nevar noteikti zināt, jo muitas ierēdņi ziņojuši, ka krastā atrasts kāds peldētājs, kas varbūt aizbēdzis no šā tvaikoņa.

Bet tomēr viņš nevar būt ļoti bīstams, jo viņam pavēlēts palikt uz klints un kareivji viņu pa gabalu apsargā.

Es nezinu, kas tas ir par cilvēku. Viņu redzēju tikai no tāles. Liekas, ka viņš ir krāsainais.

Sarunā iejaucās Editas jaunkundze.

—       Ja tas ir nēģeris, tad taču vajadzētu viņu nekavējoši nošaut!

Virsnieks neatbildēja uz šo brutālo jaunavas piezīmi, bet novērsās, lai sekotu Hansim Elderam, kas viņu noveda savā kabinetā.

—       Pulkveža kungs, — jautāja Elders, — ko jūs nolēmāt darīt ar nelaimīgo leitnantu Dragu?

Virsnieks sarauca uzacis. Lieta viņam bija ļoti nepatīkama. Viņš savus virsniekus mīlēja kā bērnus — un tagad starp tiem vajadzēja gadīties kādai melnai aitai!

—        Leitnants Vilsons Drags tagad atrodas apcietinājumā. Pēc pāris dienām sanāks karatiesa, kas lems par viņa likteni. Šis ir |oti nepatīkams gadījums.

Hansis Elders skumji nodūra galvu.

—       Jā, tiešām, pulkveža kungs, — galvenokārt man un manai meitai… Vai nabaga bērns jebkad aizmirsīs pārdzīvoto uztraukumu?!

Viņi piegāja logam un ieraudzīja Vinifredu, kas dārzā pastaigājās kāda jaunekļa pavadībā. Viņa nebūt neizskatījās loti satriekta, jo savas īstās jūtas slēpa no pārējiem.

Tagad viņa Jau kādu pusstundu pastaigājās ar jaunekli, ar kuru iepazinās tikai nesen. Vinifredai ](*ti patika jauni paziņas.

Viņas jaunais kavalieris bija kāds francūzis — neviens cits kā Zeroms Fandors.

Pēc notikuma Nacionālajā klubā Tedijs viņu kā bagātu tūristu iepazīstināja ar dažiem sabiedrības pārstāvjiem, un tā viņš nokļuva arī pie Eldera.

—       Sakiet — vai Natāla jums patīk? — Vinija tagad jautāja žurnālistam.

—   Jā, ļoti, — atbildēja Fandors.

Vinifreda izbrīnā pacēla acis.

—   Jā, tas mani pārsteidz! Mēs taču nevaram Ildzi- nāties ar parīzietēm, ar šim elegantajām un lepnajām sievietēm!

Fandors viņai atbildēja ar komplimentu. Vinifreda tiešām viņam palika, un tomēr viņš nevarēja nebrīnīties, cik mierīgi viņa panesa sava mīļākā apcietināšanu. Viņš nolēma, ka Vinifreda pieder pie tām sievietēm, kas nebēdā par zaudēto, bet dzīvo tikai tagadnei.

Tā tērzējot, viņi pastaigājās, un Fandors nāca pie pārliecības, ka viņa uzdevumu varētu sekmēt tuvāka draudzība ar Eldera meitu.

Ja tik viņam būtu ziņas no Ziva un ja viņš spētu atrast Fantomasu, tad žurnālists justos ļoti priecīgs. Tagad viņš vēl nevarēja mierīgi baudīt dzīvi.

Viņš vēl arvien lauzīja galvu par pēdējo notikumu klubā.

Viņam nebija skaidrs, cik lielā mērā vainojams Elders vai Vilsons Drags un, beidzot, kādi bijuši viņu nolūki. Un kas bija noticis ar noslēpumaino miroņa galvaskausu?

Fandors ieradās šais viesībās, cerēdams uzzināt kaut ko tuvāk. Bet visu cilvēku prātus aizņēma pēdējā sensācija: mēra epidēmija, kas bija izcēlusies uz tvaikoņa «British Queen».

« * *

Vinifreda un Fandors, apmainoties banālām frāzēm, bija nodalījušies no pārējiem viesiem un nokļuvuši vientuļā parka stūrītī.

Fandors dīvainā apmulsumā skatījās jaunavā un pēkšņi satvēra viņas roku.

— Mans kungs, — pārsteigti iekliedzās Vinifreda, — ko jūs darāt?

Bet Vinifreda neatrāva savu roku …

Pēkšņi meitene skaļi iekliedzās un aizskrēja, atstājot

Fandoru ar kādu cilvēku, kas, cik redzams, tikko bija atjājis no medībām un viņiem nemanīts tuvojās.

Tas bija Tedijs.

Fandors, ieraugot savu draugu, dziļi uzelpoja. Viņš pat skaļi iesmējās, apzinoties, cik dīvainā situācijā tas viņu pārsteidza.

—        Ak, mans draugs, — viņš smiedamies teica zēnam, — man gan ir laba dzirde, bet tomēr es nedzirdēju jūs tuvojamies.

—   Jūs bijāt ļoti aizņemts, — sausi atbildēja Tedijs.

—        Pareizi, — piekrita Fandors, — es nebūt negarlaikojos. Sī Eldera jaunkundze ir patīkama jaunava, drusku koķete, bet ļoti gracioza un apburoša.

—        Lūdzu, — viņu pārtrauca Tedijs, — nav vajadzīgs uzskaitīt visas viņas īpašības. Bet es neatnācu šurp, lai iztraucētu jūs un Vinifredu. Es jūs meklēju, es jūs gribu brīdināt.

Fandors kļuva nopietns. Viņš vēroja, ka Tedijs bija ļoti nervozs.

—   Kas jauns? — iejautājās žurnālists.

Tedijs drūmi atbildēja:

—       Jupiters atradis savu naudu, tā kā es to jums teicu. Tātad, redzat, es neesmu melis. Nauda, kuru jūs vinnējāt, nebija nēģera.

Zēna acīs sakāpa asaras. Fandors, zēna uztraukuma aizkustināts, viņu mierināja:

—        Mīļo Tedij, īstenībā es jūs nekad neturēju aizdomās un es redzu jūsu acīs, ka jūs esat godīgs zēns. Jo labāk, ja nēģeris atradis savu naudu. Mums atliek tikai…

Bet Tedijs pārtrauca Fandoru:

—        Viņš to atrada, jā! Bet es visu iekārtoju tā, lai viņš naudu atrastu tālu no šejienes, jūras krastā… Vai jūs kopš tā laika esat redzējis Jupiteru?

—   Tiešām ne, — piekrita Fandors.

Tad viņš pārdomāja un pēkšņi bailēs iekliedzās!

—        Ak, Tedij, mums šī lieta nekavējoši jānoskaidro, Moriss tikko runāja par kādu, kurš esot aizbēdzis no «British Queen» un kuru apsargājot jūras krastā. Tas esot melnais. Varbūt tas ir Jupiters.

—       Jums tiesa, tas tiešām tā varētu būt, — piekrita Tedijs un tad uzsita zirgam. — Es nekavējoši aizjāšu, pārliecināšos.

—       Pagaidiet, — viņam uzkliedza Fandors, — es jums nākšu līdzi

—        Nē, nē, — atbildēja Tedijs, mirkli apturot zirgu, — palieciet labāk te, pie Vinifredas. Labi kavējat laiku!

Tad viņš aizjoņoja.

13

vai «viņš» ir miris?

Hansis Elders piecēlās no rakstāmgalda, ska]i pazvanīja un tad bargi jautāja sulainim:

—   Vai kāds atnācis, vai mani gaida?

—   Jā, četri, kungs.

—        Labi. Lai viņi ienāk viens pēc otra. Tikai tad, kad es zvanīšu. Vai arī Zerārs atnācis?

—   Jā, kungs.

—   Lai viņš nekavējoši nāk.

Hansis Elders atvēra ar tēraudu apkaltu atvilktni un izņēma lielu revolveri, kuru novietoja uz galda, zem laikraksta. Tad piegāja logam un aizvēra slēģus.

Istabu apgaismoja elektriskā spuldze.

Elders vēlreiz apskatījās un likās loti apmierināts. Tad viņš atkal zvanīja. Un nākošā mirklī durvis atvērās.

Ienāca liela auguma ļoti drūma izskata cilvēks. Viņš bija tērpies kā visi būru fermeri. Viņam bija īsi ādas »vārki un augstos zābakos iebāztas platas bikses. Galvā tam bija plata filca cepure.

Ap viduci viņam bija apvītas ādas siksnas, kurās bija Iespraustas patronas un revolveris, kas nepieciešams vientuļos jājienos, kad bieži jāsargā sava dzīvība.

—       Labdien, 2erār, — liekuļotā sirsnībā sveicināja Elders.

—        Labdien, Hansi Elder. Lai velns parauj tavu sulaini! Viņš lika man gaidīt.

—   Tomam bija pavēle.

—        Var jau būt, bet man ir savas tradīcijas. Un, ja es eju pie kāda no saviem biedriem, nemēdzu atrast aizvērtas durvis vai lielot rakstiskus pieteikumus. Tas mani kaitina.

Zerārs runāja rupjā, skaļā balsī. Viņš nenoņēma cepuri un tūdaļ atlaidās lielā atzveltnī.

Tas nebija Eldera darbinieks un vispār nebija no viņa atkarīgs, jo lietoja toni, kas neliecināja ne par kādu cieņu.

Elders, kas tik bargi izturējās pret saviem apakšniekiem, nelikās brīnāmies par sava viesa uzvešanos. Pēc klusēšanas viņš uzsāka sarunu.

—       Zerār, vai zini, ka neesmu tevi redzējis četrus mēnešus?

—   Hansi Elder, vai tad tu ilgojies pēc manis?

—   Par to neiet runa. Kas tev jauns?

—   Nu, tas atkarājas no daudz kā.

—   Ko tas nozīmē?

—   Kādas ziņas tad tu īsti gribi dzirdēt?

Elders paraustīja plecus.

—        Zerār, man tevis tiešām žēl. Vai tad mēs kopā neesam darbojušies? Šodien tu ieradies norunātā dienā. Tātad, domājams, ka gribi man kaut ko piedāvāt? Parādi, kas tev ir, un es tev tad pateikšu savu cenu.

—        Hansi, — atrūca Zerārs, — es tev rādīšu, ja man patiksies. Un taisīšu ar tevi veikalus, ja man tā gribēsies.

—   Ko tad tu ar to gribi teikt?

—        Hansi, tikai to: man pietiek! Un, ja tev tas vēl nav skaidrs, tad teikšu, ka man šīs lietas jau sen ir apnikušas.

—   Kas tad?

Hansis Elders, uzstādot šo jautājumu cilvēkam, kas likās ātrāk viņa ienaidnieks nekā draugs, viegli nodrebēja. Viņš sāka sarunu ar Zerāru, sēdēdams atzveltnī, rokas kabatās iebāzis. Tagad viņš mierīgi nolika roku uz laikraksta, zem kura bija paslēpis revolveri.

—   Tu man jautā — kas man apnicis?

—   Jā.

—        Hansi Elder, tu! Man pietiek tevi redzēt — resnu, bagātu, iedomīgu, kā tu uzstājies par Diamondu silijas kungu, kā tu tēlo pavēlnieku! Tu saki, ka neesi mani redzējis četrus mēnešus? Es vispār negribēju vairs nākt. Es gribēju tevi aizmirst. Tomēr tu biji mans biedrs un tādēļ es tev negribēju novēlēt ļaunu.

—   Man nekas ļauns nenotiks, Zerār.

—        To tu nevari zināt… Bet tagad cita lieta. Hansi, tu man jautāji, no kurienes es nāku. Es nāku no tāles, es ceļoju pāri kalniem. Es spēlēju, es zaudēju. Es biju pilsētā.

—   Kāpā?

—   Arī tur. Es lasīju laikrakstus.

—   Nu un tad?

—   Hansi, tu man meloji…

—   Tā?

—   Ja. Netēlo izbrīnu. «Viņš» nav miris.

Hansis Elders paraustīja plecus.

—        «Viņš» nav miris? — viņš ironiski jautāja. — Ak tā — «viņš» nav miris… Zerār, un tu atgriezies, lai pateiktu man to? Un tu iedomājies, ka es, kas biju viņa palīgs, viņa draugs …

—   Tu, kas viņu nodevi!

—   Es, kuru tu apvaino nodevībā tādēļ, ka es kalpoju viņa interesēm … Un tu domā, ka es nezinātu, ja «viņš» nebūtu miris..? Klausies, Zerār, atstāsim šīs lietas. Es ar tevi esmu runājis tā, kā ne ar vienu citu, kas te strādā. Tādēļ es tev jautāju toreiz — izteicu savas šaubas par viņa nāvi. Bet tagad es vairs nešaubos. Zerār, tas, kas nepatīk tev un citiem ir, ka tagad es būšu kungs. Viņš bija viņš, un es esmu es. Viņš jūs turēja dzelzs rokās, un jums tas likās dabiski. Es pret jums esmu labs, un tagad jūs sadumpojaties. Vai gribat mani iebiedēt? Un tad — vai tad es jums neesmu vajadzīgs?

—       Zerār, atmet masku, tu esi te tādēļ, ka tev ir dārgakmeņi. Parādi! Es tev teikšu savu cenu. Ja tā tev nepatiks, tu vari viņus atkal paņemt, kā tev tīk. Bet neaizmirsti, ka es esmu stiprākais.

Zerāru pārņēma pēkšņas dusmas. Atbildes vietā viņš norūca tikai:

—       Hansi Elder, tu esi tāds pats kungs, kā sulainis ir lifta zēna kungs! Un tu vienmēr biji un paliksi Fanto- masa kalps.

Hansis Elders tikai smējās. Tad iestājās klusums. Beidzot Zerārs piecēlās.

—       Tātad tu gribi akmeņus? Paskaties, te viņi ir. Taisi savu piedāvājumu.

Milzis no kabatas izvilka piecus vai sešus mazus briljantus un tos nosvieda uz galda Eldera priekšā. Tad viņš jautāja:

—   Nu, cik dodi?

Elders uzmanīgi pacēla katru akmeni un tos uzmanīgi pārbaudīja. Tic bija reti skaisti.

Elders savukārt jautāja:

—   No kurienes viņi nāk?

Zerārs nenoteikti atbildēja:

—       No šejienes un turienes… No Parīzes, Vīnes, Berlīnes, Kairas…

—   Tu to nezini?

—   Nē, Hansi, es nezinu.

—   Vai viņus meklē?

—   Nē.

—   Vai zini, kas viņus izlauza no apkalumiem?

—   Es.

—   Labi.

Atkal iestājās klusums. Tad Elders atgrūda briljantus.

—        Sasodīti, — viņš iesaucās, — ka tu prasīji tik daudzi Es viņus noteikti pirktu, ja tikai pirms pāris dienām mani neapzagtu.

Hansis aprāvās, jo Zerārs ska|i iesmējās un vel arvien smiedamies jautāja:

—   Tātad tevi apzaga? … Tas taču nevar but.

—   Jā, man nozaga 100 000 franku!

—   Briljantos?

—   Nē, naudā …

—   Un tu zini zagli?

—   Varbūt…

Zerārs vēl arvien smējās.

—        Ej nu, — viņš novilka, — šīs zādzības dēļ es neuztraucos! Tā droši vien pastāv tikai tavās iedomās, un tu gribi, lai par tevi apžēlojas un tev pārdod par lētu naudu.

Bet Hansis tikai kratīja galvu. Tad viņš atkal pacēla briljantus un spuldzes gaismā viņus apbrīnoja.

—        Tu maldies, — viņš atbildēja. — Mani tiešām apzaga. Man nav ne mazākā iemesla tev melot. Bet šie briljanti ir tiešām jauki, un es tos labprāt paņemtu.

—   Pasaki savu cenu.

—   Divi tūkstoši mārciņu.

—   Atdod man akmeņus!

—   Zerār, tu tiešām esi traks.

—   Dod man trīs tūkstošus …

Beidzot viņi vienojās, un Zerārs, aizpogādams svārkus, piezīmēja:

—   Es varbūt atnākšu pēc divām nedēļām. Bet es tev dodu labu padomu. Pilsētā klīst dažādas baumas, uzmanies.

Tad viņš aizgāja, atstādams Elderu nemierīgās pārdomās par to, ko gan nozīmēja šie pēdējie vārdi.

Elders atkal piespieda zvanu, un melnais sulainis ienākot jautāja:

—   Kungs, vai lai ievedu pārējos ceļotājus vai Leticiju?

Hansis Elders pietraucās kājās un pieskrēja sulainim.

—   Ko, Leticija ir te?… Viņa ir tel Viņa zina, ka es

esmu mājās?

—   Jā, kungs, viņa teica, ka redzējusi tevi pārnākam.

Hansis Elders īsi pavēlēja:

—       Atved viņu. Tu esi pārliecināts, ka Vinijas nav mājās?

—   Jā, kungs.

—   Labi, lai viņa nāk, es gaidu.

Pēc dažiem mirk|iein Hanša Eldera priekšā stāvēja Tedija audžumāte Leticija. Viņa bija bāla, bet Elders bija vēl bālāks. Abu šo cilvēku acīs mirdzēja naids … Hansis Elders jautāja baiļu un naida pilnā balsī:

—   Leticija, ko tu gribi no manis? Tu zvērēji…

—   Jā, Hansi, es zvērēju, bet arī tu…

—   Leticija, es pildīju savu zvērestu.

—   Hansi, tu melo.

—   Vai tad es tevi vajāju? Vai es tevi kādreiz traucēju?

—       Tu melo, — viņa atkārtoja, — un tādēļ es esmu te. Es esmu tikai veca sieviete, bet tu aizmirsi, ka man pret tevi ir drausmīgi ieroči.

Hansi, tu man zvērēji, ka aizmirsīsi bērnu, un es tev solīju, ka bērns līdz divdesmitam gadam neko nezinās. Hansi, šis līgums vēl vienmēr pastāv, bet tikai ar vienu noteikumu. Tev tas jāpieņem jeb tu esi pazudis.

—   Ko tu gribi? — drebēdams jautāja Elders.

Vecene saslējās.

—       Atdod man dokumentus, kurus tu nozagi, atdod man kasti!

Hansis Elders, kas pirms stundas nebija baidījies no saniknotā Zerāra, drebēja šīs veeenes priekšā un mēģināja apgalvot, ka neesot nozadzis kasti.

Bet Leticija neklausījās viņa apgalvojumos.

—        Tu to esi gan nozadzis! Tedijs to zina. Viņš arī bija ostā, lai to meklētu, kad tur aizdedzināja noliktavas. Nerunā, es zinu vēl vairāk. Tu ielauzies arī vājprātīgo namā. Tagad atdod man viņu, citādi, Hansi Elder, es rīt iešu pie policijas!

Hansis Elders taisnojās.

—        Klusi, klusi! — viņš kliedza. — Leticija, tu maldies, es tev zvēru. Tu domā, ka man bija ļauni nolūki, bet es tev pierādīšu pretējo. Tu vari mani nošaut, ja es meloju. Te tev ir revolveris.

Leticija tikai smējās.

—        Nē, nē, tu man revolveri nedosi. Bet es arī nebaidos, ka tu mani nošautu! Jo tu baidies… no «viņa» un Tedija. Es gribu tikai kastīti.

—   Man viņas vairs nav.

—   Bet tu viņu paņēmi.

—   Jā, Leticija, es to paņēmu, lai iznīcinātu.

Leticija pat neklausījās viņa vārdos. Viņa tikai atkārtoja:

—   Atdod man kastīti.

Hansis Elders pieceldamies lūdzās:

Klausies… tici, ka es nemeloju. Es nozagu kastīti, bet man viņas vairs nav. Es zvēru, ka viņu man atņēma. Vai tu domā, ka tagad es viņu tev neatdotu? * * *

Saruna starp veco Leticiju un Hansi Elderu turpinājās vēl ilgu laiku. Leticija neparko negribēja ticēt, ka EI-

—

deram tiešām vairs nav kastītes, kurai Tedijs piegrieza tik izcilu vērību. Beidzot viņa aizgāja, un Hansis Elders viens palika savā darbistabā.

Viņš domīgi stāvēja pie loga un lūkojās dārzā.

— Bā!… — viņš beidzot pusbalsī novilka, — «viņš» ir miris … Bērns paliek bērns, un Leticija ir veca, arī viņa drīz mirs.

Hansis Elders izdzēsa spuldzi un atstāja istabu. Pirms pieņemt pārējos apmeklētājus, viņš gribēja apskatīties pēc Vinijas.

Bet, tikko Elders bija atstājis tumšo istabu, kad tanī norisinājās kaut kas ļoti dīvains un neparasts.

Atskanēja troksnis, it kā kāds nokāptu no augsta priekšmeta. Šis troksnis skanēja no lielā grāmatu skapja…

Bija dzirdami soļi smagos zābakos.

Tad kāds lēni gāja cauri Eldera kabinetam.

Ja Eldera mājas tuvumā atrastos novērotājs, viņš redzētu lēni paveramies Eldera kabineta logu un tanī parādāmies tumšu stāvu.

Tas bija cilvēks, kas lēni atvēra smagos slēģus, tad izlēca pa logu un nozuda dārzā.

Šis cilvēks iegrima tumsā un ātriem soļiem devās tai pašā virzienā, kurā tikko bija nozudusi vecā Leticija.

14

TAS ESMU ES!

Vecā Leticija atgriezusies vientuļajā fermā, kuru viņa apdzīvoja ar jauno Tediju, uztraukta un nogurusi atslīga lielā atzveltnī. Leticija bija ļoti skumja.

Kad Tedijs pirms pāris dienām viņai uzticēja, ka El- dcrs nozadzis galvaskausu, Leticija sākumā bija ļoti pārsteigta, bet tad sajuta zināmu neticību.

Nebija šaubu, ka Leticija i bija svarīgi iemesli neizpaust Tedijam visas savas domas, jo pēc pāris dienām viņa noteikti nolēma rīkoties un devās pie Eldera. Tagad viņa atgriezās satriekta, zaudējusi cerību.

Hansis Elders, protams, nevarēja noliegt, ka nozadzis noslēpumaino galvaskausu, bet — no otras puses — viņš bija zvērējis, ka tas vairs neesot viņa rokas. Leticija beigu beigās viņam noticēja.

Kur tagad atradās noslēpumainais kauls?

Kas būtu centies iegūt to? Kādi zagļi apzaga pirmo zagli — Elderu?

Nebija šaubu, ka starp Leticiju un raktuvju direktoru pastāvēja kāds ļoti svarīgs noslēpums un Leticijai, cik redzams, pār Elderu bija liela vara, jo pēdējais neko neuzdrošinājās darīt pret viņu.

Bet tas tomēr neizslēdza Hanša Eldera dusmas, un no tām Leticija tagad pie domām vien jau nodrebēja.

Vecā Leticija, sēdēdama lielā atzveltnī, aizvēra acis, iegrima drūmās pārdomās, kas bija veltītas Tedijam. Tas viņai bija tikai audžudēls, ko naktī būru un angļu kara laikā atnesa kāds nepazīstams vīrs, bet viņa to mīlēja no visas sirds …

Leticija zēna dēļ bija tik noskumusi, ka, domājot par viņu, aizmirsa gandrīz visas savas bēdas.

Zēns, kas bieži pēdējā laikā vakarā vēl nebija atgriezies fermā.

Kur viņš bija?

Kur viņš klejoja?

Leticija sev velti uzstādīja šos jautājumus, jo uz tiem nezināja atbildi.

Pēkšņi vecene nodrebēja…

Fermas sētā kāds staigāja.

Tas bija ļoti noteikts vīrišķīgs solis. Pēc tā varēja spriest, ka atnācējs vai nu atgriežas savās mājās, vai vismaz pārliecināts par sirsnīgu uzņemšanu.

Leticija uztraucās.

—       Tas taču nav Tedijs!… Kas tad tas varētu būt? Kas varētu nākt tik vēlā stundā?

Durvis pēkšņi atvērās. Ienāca vīrietis, apmēram četrdesmit gadus vecs. Viņa seju nevarēja lāgā saskatīt. Viņš bija tērpies tumšā mētelī. Būru cepurei bija ļoti platas malas, kas apēnoja viņa seju.

Leticijai nebija ne jēgas, kas varētu būt šis cilvēks. Tādēļ viņa, svešiniekam ienākot, mehāniski piecēlās un jautāja:

—   Kas jūs esat un ko vēlaties?

Cilvēks ļoti mierīgi, pat nepaceldams cepuri, kas Na- tālā nebija nekas sevišķs, piegāja vecenei un ziņkāri, neatbildot viņā lūkojās.

Beidzot viņš zemā balsī teica:

—   Labu vakaru. Tas esmu es …

Leticija, dzirdot šo balsi, klusi iekliedzās un atkāpās dažus soļus.

Svešinieks atkārtoja:

—   Jā, tas esmu es. Vai tagad mani pazīstat?

Un, tā kā Leticija, sažņaugdama rokas, vēl arvien klusēja, viņš turpināja:

—       Nu, jūs gan esat muļķe, ja pat neprotat sasveicināties. Vai tad jūs, līdzīgi Hansirn Elderam, domājat, ka es esmu miris?

Leticija klusēdama pakratīja galvu.

—       Tādā gadījumā, — atkal uzsāka svešais, — ceru, ka jūs būsiet labāk pret i\iani noskaņota nekā viņš. Es gan domāju pretējo. Es vairāk paļautos uz Hansi Elderu nekā jūsu gudrību, Leticija… Ak, galu galā tam nav nekādas nozīmes. Bet es te neesmu, lai runātu tukšus vārdus. Jūs taču mani labi pazīstat, vai ne? Atbildiet…

Leticijas bālās lūpas čukstēja vārdu, kas modināja atmiņas par asiņainajiem nedarbiem un drausmīgajiem noziegumiem. Viņa izdvesa:

—   Fantomass… Jūs esat Fantomass!

Svešinieks pasmaidīja.

—       Tiešām, — viņš piekrita, — Fantomass. Jā, es esmu Fantomass. Un Fantomass taču ir kaut kas, vai ne? Es pildīju savu solījumu, vai ne, Leticija? Mani taču pazīst visā pasaulē, vai ne?

Vecene klusēdama pamāja.

Vecās Leticijas uztraukums bija saprotams.

Dzīvojot vietuju, klusu dzīvi, noslēgti no visas pasaules, Leticija īstenībā nekā nezināja par šā nenotveramā briesmoņa pēdējiem nedarbiem …

Bet, ja Leticija nekā nezināja par tiem iemesliem, kas atveda Fantomasu Natālā, viņa tomēr zināja par pēdīgo un drausmīgo slavu, ko bija ieguvis šis cilvēks.

Vai tas tiešām bija Fantomass, nesagūstamais Fantomass, noziedznieks, kas jau gadiem ilgi ar neaprakstāmu veiklību un velnišķīgu laimi turpināja savas noziedzīgās gaitas un izbēga no visas pasaules spējīgāko detektīvu vajāšanas?

Leticija, kas no uztraukuma gandrīz paģība, beidzot saņēmās un jautāja:

—   Ko gribat? Ko gribat no manis?

Fantomass skaļi iesmējās.

—        Es nāku, — viņš vienkārši teica, — lai no jums, Leticija, atprasītu savu meitu… Savu mazo meitu, kuru es jums uzticēju pirms četrpadsmit gadiem. Kur viņa ir? Atdodiet man viņu… Man tagad dzīvē nav cita mērķa un uzdevuma kā tikai rūpēties par viņas laimi.

Tas acīmredzot bija taisni tas jautājums, no kura Leticija visvairāk baidījās visu sarunas laiku. Jo savā laikā Fantomass, vēl nebūdams slavenais bandīts un briesmonis, kāds viņš kļuva vēlāk, viņai uzticēja glītu bērnu, īstu lellīti, un tai pieteica audzināt to ar vislielāko rūpību un sargāt kā savu acuraugu, lai šī meitene izaugtu par apburošu jaunavu, fiziski un garīgi veselu.

Leticija nevarēja paredzēt nākotni. Viņa nevarēja ari paredzēt, ka nepazīstamais varētu kļūt par Fantomasu, šo noziedznieku, kura priekšā drebēja visa pasaule.

Ko lai dara? …

Ko lai saka? …

Vai viņš atriebsies, kad zinās patiesību? …

Tādas bija Leticijas domas, jo vecene neatbildēja. Viņa drudžainā steigā pārdomāja.

Fantomass brutāli iztraucēja viņu.

—• Nu, vecā, — viņš pavēlēja, — ja jūs būsiet diezgan prātojusi, jūs varbūt ari atcerēsieties, ka es gaidu jūsu atbildi. Un ka es esmu nepacietīgs… Kur ir mana meita?

Vecā Leticija beidzot nolēma pavērt lūpas. Nedrošā, aizžņaugtā balsī viņa atbildēja:

—       Jūsu meita, Fantomas? Es nezinu, kur viņa ir… Es pat nezinu, vai viņa ir dzīva vai mirusi…

Leticija vairāk neko neteica.

Tikko viņa bija izdvesusi šos vārdus, kad Fantomass pietraucās kājās un pieskrēja tai. Tagad viņš satvēra viņas plecus un tos dusmīgi kratīja.

—        Tu nezini, kur ir mana meita? — viņš kliedza. — Melot Tu nezini, vai viņa dzīva vai mirusi? Ak, Dievs mani soda… Leticija, uzmanies, nesaki tādas lietas! Tu nezini, kā tev būs jāmaksā, ja mēģināsi mani krāpt!

Bet likās, ka Fantomasa uzbrukums Leticijai atdeva pašsavaldīšanos.

Vecā sieviete tagad bija gatava cīnīties. Viņa bija cīnījusies ar Hansi Elderu un tāpat arī cīnīsies ar Fantomasu.

—        Es nemeloju, — viņa sacīja. — Es nezinu, kur ir tava meita. Klausies, noziedznieku karali, es neuzdrošinātos tev melot… Un, ja tu man prasi paskaidrojumus, aizrādījumus, tad tos tev var dot tikai viens cilvēks pasaulē.

—   Kas?

—   Hansis Elders.

—   Kādēļ?

—        Tadē], ka ir tavs palīgs, kas varēja tevi nodot. Viņš ir vienīgais, kas varēja tevi šķirt no tava bērna. Nenoliedz to. Fantomass, es zvēru, ka tā ir patiesība. Es tev zvēru arī to, ka, ja nespēju tev atdot tavu meitu, ja nespēju tev atdot dārgo ķīlu, ko tu man atstāji, tad tā nav mana vaina. Tas bija Hansis Elders, kas gribēja tavu bērnu dabūt savās rokās, lai to pakļautu savai gribai. Viņš nozaga šo bērnu …

—   Bet kad?

Vecā Leticija paplatīja rokas un tad nenoteikti atbildēja:

—       Tas bija sen, labi sen… Es vairs neatceros, pirms cik gadiem.

Fantomass uztraukti skraidīja pa istabu.

—        Leticija, — viņš beidzot atkal sāka, — tu nemelo? Tu zvēri, ka nezini, kas noticis ar Helēnu?

—   Es tev to zvēru.

—       Ka tu nezini, kas — bez Hanša Eldera — varētu man dot aizrādījumus?

—   Arī to es zvēru.

—   Vai mana meita nav Vinifreda?

—   Vinifreda?

—   Jā, vai Helēna nav kļuvusi par Vinifredu?

—   Nē, pie Dieva, nē.

—       Un tavs dēls? Sis zēns, kuru tu audzini? Tedijs neko nezina par Helēnas likteni?

—   Es Tediju pieņēmu pēc Helēnas nozušanas.

Dažus mirkļus Fantomass turpināja savu uztraukto, nervozo skraidīšanu. Viņu pārņēma vēlēšanās izpostīt un salauzt kaut ko, mazākais — sadragāt mēbeles, lai tā apmierinātu savas dusmas.

Pēkšņi viņš apstājās Lcticijas priekšā, atkal satvēra viņas plecus un jautāja:

—    Leticija, Leticija, vai tu gan domā, ka es tevi sodīšu? Ko domā, ka es tev atriebšos par tavu nepiedodamo vieglprātību? Ko domā, kā Fantomass tev liks atmaksāt par sāpēm, ko tu viņam dari?

—   Es esmu nevainīga, — protestēja Leticija.

Bet Fantomass negribēja atvainot veceni.

—    Nē, — viņš pārtrauca to. — Tu neesi nevainīga, pat nekas nevar atvainot tavu kļūdu, kuras sekas varbūt vairs nav labojamas… Es tev uzticēju savu bērnu, savu mazo Helēnu tad, kad atstāju Natālu, lai iekarotu visu pasauli… Leticija, tu zini, ka pēc drausmīgās dzīves, kurā es piedzīvoju tikai nelaimi, kad mani piemeklēja visbargākie likteņa triecieni, es visas savas jūtas veltīju šim bērnam. Es viņā redzēju savas dzīves laimi, mērķi un attaisnojumu.

Tu man mierīgi paskaidro, ka šis bērns ir nozudis un ka tu man nevari viņu atdot. Leticija, tu to saki tagad, pēc desmit cīņas un briesmu gadiem, kad beidzot es, nabaga velns, esmu kļuvis par noziedznieku karali,..

Un tu iedomājies, ka es tev ticēšu? Un tu iedomājies, ka pietiek man pateikt — Fantomas, es nezinu, kur ir tava meita, — lai es atteiktos no mēģinājuma viņu atkal atrast?

Ak, vecene, redzu, ka tu nezini, kas ir Fantomass un uz ko viņš ir spējīgs.

Leticija neatbildēja. Viņa bija vairāk mirusi nekā dzīva.

—    Klausies, — turpināja Fantomass vēl svinīgākā balsī. — Tu man pateiksi, kur ir Helēna!

—   Bet es taču to nezinu.

—   Ja neteiksi, tad tu mirsi drausmīgās mokās.

—    Fantomas, nogalini mani, moki mani, ja tev gribas. Es nezinu, kur ir tava meita.

* * *

Kas bija šis noslēpums, kas saistīja Leticiju, Hansi Elderu un Fantomasu?

Agrāk nenotveramais briesmonis bija godīgs vīrs. Viņš dzīvoja Transvālā un tad pārgāja pie angļiem, nododams būrus.

Un tomēr viņš pie būriem bija saistīts nesaraujamam saitēm. Jo kāda būru sieviete Pretorijā viņam dzemdēja meiteni, kuru viņš dievināja.

Fantomasu, kas toreiz saucās Gurns, vajāja tie, kurus viņš nodeva. Viņš tādēļ bērnu uzticēja Leticijai, līdz ar to nododams vecenei kasti, kurā atradās galvaskauss. Šai galvaskausā bija paslēpti viņa ģimenes dokumenti.

Tad Gurns aizbēga, solīdams drīz atgriezties. Tomēr viņa dzīve izveidojās citādi.

Gurns, kas vēlāk kļuva par Fantomasu, toreiz Durbanā pazina tikai vienu cilvēku. Tas bija Hansis Elders, viņam līdzīgs bandīts, ar kuru viņš kopā pastrādāja vairākus noziegumus un kurš tagad no tāles sekoja viņa turpmākām dēkārn. Elders zināja, ka Gurns savu bērnu bija uzticējis vecajai Leticijai un pats bija slavenais Fantomass.

Bez šaubām, Fantomasam, kas desmit gados nebija saņēmis nekādas ziņas no Āfrikas, nebija sevišķa iemesla uztraukties par Leticijas paskaidrojumiem. Vecene starplaikā no Eldera bija uzzinājusi, ka Gurns nebija neviens cits kā Fantomass.

Bija ļoti iespējams, ka Leticija nemeloja un ka tiešām nezināja, kas bija noticis ar viņa meitu.

Viens bērns taču tik maz nozīmē pasaulē.

Un sevišķi te, milzīgos Āfrikas klajumos, kur katru dienu dzird par noziegumiem, slepkavībām, kur katru dienu plēsīgi zvēri saplosa ceļotājus, kur valda bīstami drudži un bieži no krūmiem lido ienaidnieku lodes… Tur

tik bieži pazūd kāds bērns. Tas nevienam vairs nesagādā pārsteigumu.

Bet Fantomass, kas nebija baidījies pat vislielākajās briesmās, nespēja panest domas, ka viņa bērns viņam zaudēts.

Viņa sirdi plosīja ne tikai dziļš sašutums, bet arī neizsakāmas dusmas. Vai Leticija runāja patiesību? Vai viņa varbūt viņam, slavenam laupītājam, gribēja ar to teikt, ka viņam nav nekādas daļas gar to, kas noticis ar kādreizējā godīgā Gurna meitu?

—   Vai tu atbildēsi? — brēca Fantomass.

—   Es neko nezinu.

—       Vai gribi man teikt, kur ir bērns? Tam ir zīme, kas atļautu man pazīt, ka tā ir mana meita?

—   Es nezinu.

—       Vai gribi man pateikt, ko redzēji no Helēnas nozušanas?

—        Es neko neredzēju. Kādu dienu viņa palika te fermā. Vakarā, kad es pārnācu, viņam vairs nebija.

Fantomass iekliedzās:

—   Tiešām tu neko neesi redzējusi?

Un tad viņš uzstādīja dīvainu jautājumu:

—   Leticija, vai tavas acis tiešām nekam neder?

—   Fantomas, tā nav mana vaina.

—       Nu labi, tādā gadījumā, ja acis tev vairs nekam neder, es tev viņas atņemšu.

Leticija saslējās, atkāpās dažus soļus un kliedza:

—   Ko ar to gribi teikt?

—   Ka es atriebšos.

Fantomass nesteigdamies, vislielākā mierā tuvojās Leticijai, kas viņam nevarēja izrādīt ne mazāko pretošanos. Viņš satvēra vecenes roku un, paraujot to, brutāli nogāza sievieti zemē.

Leticija viņa priekšā nokrita ceļos un lūdzāsi

—       Apžēlojies, piedod. Kungs, es tev saku, ka es nezinu.

Bet viņš savās dusmās pat nelikās dzirdam vecenes vārdus.

—        Tu nezini? Tātad labi, pēdējo reizi tev dodu iespēju glābt savu dzīvību. Saki man — kur ir mana meita?

Leticija atkal paskaidroja:

—   Es to taču nezinu.

—       Nu redzēsim, vai tu paliksi stūrgalvīga, — norēca bandīts.

Tā runājot, viņš no kabatas izvilka mazu revolveri un stobru tuvoja vecenes sejai.

—   Runā — vai es tev izsvilināšu vienu aci.

—   Apžēlojies …

Fantomass šāva.

—   Tu pati to gribēji, — viņš piezīmēja.

Bandīta dusmas sasniedza visaugstāko pakāpi.

Tikai Fantomass būtu varējis tā rīkoties.

Patronās bija iebērts tikai pulveris, bet ne skrotis. Pulveris tagad uzliesmojot sadedzināja vecās Leticijas aci.

Leticija, applūzdama asinīm, neizsakāmu sāpju pārņemta, pakrita uz grīdas un kliedza:

—        Briesmoni… briesmoni… Bet es tev taču saku, ka nezinu, kas noticis ar tavu meitu.

Briesmonis tikai dziļi ieelpoja asins smaku. Varētu gandrīz teikt, ka viņš to darīja ar prieku. Tad viņš nometās uz grīdas blakus Leticijai.

—        Ak tā, — viņš brēca, — tu vēl te daudz runāsi? Tu mani vēl zobosi? Tu vēl vienmēr apgalvo, ka nezini, kas noticis ar manu meitu?… Nu labi, labi… gan jau Fantomass tiks galā ar tādu veceni kā tevi.

Revolveris atkal tuvojās Leticijas sejai.

—       Apskaties labi, — aicināja bandīts, — apskaties vēlreiz, jo tūdaļ …

Bet šai mirklī istabā atskanēja cits šāviens.

Jupiters, kad saprata, ka viņam neaizbegt no pussali- ņas, kurā bija nokļuvis dīvainā naktī, sev teica:

— Es esmu gūsteknis, bet es negribu palikt gūstā.

Jupiters, sev par laimi, bija labs peldētājs.

Viņš nolēma, ka vajag uzmanīgi tuvoties krastam. Tad nebūs grūti nemanītam mesties ūdenī un peldot sasniegt tur upes grīvu. Kareivji bija pārliecināti, ka gūsteknis nevarēs aizbēgt, un tādēļ krastam piegrieza maz vērības …

Jupiters ātri izšķīrās.

Jūra bija mierīga. Aizbēgšana tiešām likās rotaļlieta. Viņš nekavējoši metās aukstā ūdenī, bet tad nodrebēja.

«Ak, tas nekas,» viņš nodomāja, «peldot atkal sasilšu.»

Viņš tiešām sasniedza upi un izkāpa krāstā. Bet nēģeris pagājušā naktī bija skrējis tik daudz, ka izredze uz jaunu skriešanu viņam nelikās visai vilinoša.

Viņš sāka iet un svilpot kādu būru dziesmiņu, jo bija lieliskā garastāvoklī.

Vai tad viņam labajā rokā nebija portfelis — naudas

Eiebāzts, ko viņš tik mīklainā kārtā atrada pagājušā naktī? fn šī taču bija tā pati nauda, ko viņam pirms kāda laiciņa nozaga.

«Leticija,» domāja Jupiters, «būs ļoti ļoti pārsteigta.»

Jupiters arvien paātrināja soļus. Viņš bija nolēmis nekavējoši ziņot visiem draugiem par šīs nakts laimīgajiem notikumiem.

Pie labākajiem draugiem viņš pieskaitīja arī Leticiju, jo Viņa tam bieži bija izpalīdzējusi. Tādēļ Jupiters nolēma viņai pirmai parādīt savu atradumu.

Bet Jupiters nebija sagatavojies drausmīgam skatam, kādu pieredzēja fermā.

Tikko viņš bija atvēris durvis, kad no bailēm portfelis izslīdēja no viņa rokām un nēģeris iekaukdamies metās uz kaktu, kur gulēja Leticija.

Jupiters viņai pārliecās un nesaprašanā jautāja:

—   Bet kas tad te ir? Kas te noticis?

Nēģeris sacēla tādu troksni, ka viņa balsi sadzirdēja arī kalpu mājās un steidzās palīgā.

Jupiters, dzirdot soļus, piecēlās un acīm uz grīdas meklēja portfeli, ko bija nosviedis pirmajā uztraukuma mirklī.

Bet šā portfeļa tur vairs nebija.

Tas bija pazudis.

Un tad Jupiters izbrīnā konstatēja vēl sekošo. Ienākot viņš bija pievēris durvis — un tagad šīs durvis bija plaši atvērtas.

Nabaga Jupiters tikko sāka raudāt un vaimanāt par savu zaudējumu, kad viņam uzbruka kalpotāji. Tie atsteidzās jau nākošā mirklī un nesaprašanā jautāja asinīm applūdušajai Leticijai:

—   Kas tad tas ir?

—   Kas tad te noticis?

—   Kas to izdarījis?

Un Leticija, no sāpēm zaudēdama prātu, neapzinādamās savus vārdus, atbildēja:

—   Slepkava, tas ir viņš … viņš … apcietiniet viņu …

Veceni novietoja lielā gultā, kamēr pārējie dusmās uzbruka Jupiteram.

Nēģeris redzēja, ka viņam tuvojas visi šie cilvēki dusmās sašķiebtām sejām. Vieni kliedza:

—   Tur ir slepkava! — Bet otri: — Viņam jāmirst!

Sai naktī bija notikušas tik daudzas dīvainas lietas, ka

Jupiters bija galīgi sajucis un daudz nejautāja.

Viņš nesaprata, kas īsti notiek, bet tomēr nojauta, kāds liktenis viņu gaida.

Saņemdams visus spēkus, viņš atkratīja uzbrucējus, izskrēja, aizcirzdams aiz sevis durvis, un skriešus devās Durbanas virzienā.

PakaJ viņam dzinās cilvēki — uztraukti, atriebības kāri kaucot:

— Slepkava… viņam jāmirst… Apcietiniet viņu!

15

noslēpumainais koks

Pulkstenis rādīja tikai astoto vakara stundu, bet Eldera mājā jau visi likās guļam. Mājā un dārzā valdīja klusums.

Nakts bija tumša, un tikai daži mēness stari apgaismoja nama fasādi. Dārzs mēnesnīcā izskatījās drūms un noslēpumains.

Dārzā neviena nebija. Bet kas bija šī ēna — tur, pie koka?

Tas bija kāds cilvēks.

Tas lēni tuvojās, slēpdamies aiz katra krūma un aiz katra koka, mēģinādams vienmēr palikt ēnā. Tagad viņš pienāca mājai.

Cilvēks apstājās un norūca:

— Vai tiešām nevarētu teikt, ka šis ir godīga cilvēka dārzs? Mēness stari rotaļājas strūklakā un glāsta nama sienas… Bet mēness var mani nodot. Labāk, ja tas šodien nerādītos. Pietiek, lai kāds parādītos pie loga un mani tūdaļ redzētu. Tad man labi neklātos.

Viena laime, ka viss ir kluss. Hansis Elders sargās savu naudu, un skaistā Vinija sapņos par savām mīļām… Cik ļoti mani interesē šī jaunava! Ja es skatos viņas smaidā, man liekas, ka viņa ir visnevainīgākā būtne pasaulē. Bet viņa ir arī šā vecā blēža meita… Beidzot es nezinu, kam lai ticu. Viņa dažkārt izturas ļoti noslēpumaini, modina gandrīz aizdomas.

Lai būtu kā būdams, man par katru cenu jāuzzina, kas te īstenībā notiek. Ja es līdz rītam palikšu zem viņas loga, es varbūt zināšu, kā viņa pavada naktis.

Ja nemaldos, tad tā ir viņas istaba — šī te, pirmā stāvā. Man tikai jāuzkāpj kokā, lai redzētu, kas notiek šai telpā.

Noslēpumainais cilvēks nekavējās ar savu nodomu izvešanu, bet tūdaļ taisījās kāpt kokā. Bet tad viņš pēkšņi, apslāpējot lāstu, no kabatas izvilka revolveri.

No lielā krūma ēnas iznāca kāds stāvs un lieliem soļiem tuvojās spiegam. Bet pēkšņi tas apstājās un klusā balsī pavēlēja:

—   Fandor, Dieva dēļ, nešaujietl

—   Tedij, tas esat jūs? Ak, jūs mani sabiedējāt.

Tedijs likās saskaities par Fandora atnākšanu. Viņš īgnā balsī jautāja:

—   Ko jūs darāt? Kādēļ esat te?

Fandors, likās, nepiegrieza vērību jautājuma strupu- main un smaidot atbildēja:

—        Ko es te daru? Es pastaigājos. Nakts ir skaista, vēsa, mēness spīd, tiešām ļoti piemērots laiks pastaigai.

—   Neizliecieties!

—        Es neizliekos. Es jums apgalvoju, ka atnācu, lai pārliecinātos, vai Hansa Eldera dārzs naktī ir tikpat patīkams kā dienā. Es nācu pie slēdziena, ka tas ļoti romantisks.

—        Tātad jūs negribat man atbildēt atklāti? Nu labi, tad es pats jums pateikšu, kādēļ jūs esat te. Jūs atnācāt, lai redzētu Viniju… Jau vairākas dienas man likās, ka jūs viņu mīlat, tagad vairs nešaubos. Viņa droši vien tūdaļ parādīsies pie loga, un jūs viņai nodziedāsiet mīlas serenādi.

—       Mīlas serenādi? Ne prātā nenāk! Nabaga žurnālists briljantu karaļa meitai nevar runāt par mīlu.

—        Bet kādēļ tad gribējāt kāpt šai kokā? Tas atrodas taisni iepretim viņas istabas logam. Nemēģiniet noliegt to, kas ir acīm redzams.

Fandors vēl aizvien smaidīja. Viņš Tedija atrašanos te sev varēja paskaidrot vienīgi tā, ka arī jauneklis iemīlējies Vinijā un pats atnācis, lai dziedātu viņai serenādes.

Bet tad, dzirdot jaunekļa nopūtas, Fandors kļuva nopietns un, satverdams Tedija roku, sirsnīgi teica:

—        Tedij, jūs ļoti maldāties. Es nebūt neesmu iemīlējies Vinijā. Ja viņa zinātu par manu atrašanos te, viņa mani ātrāk uzskatītu par zagli. Bez šaubām, es atrodu, ka šī jaunava ir ļoti glīta. Man patīk redzēt viņu, sarunāties ar viņu. Bet es viņu nemīlu. Un, ja esmu te, tad tikai, lai ievāktu mums abiem vajadzīgās ziņas. Tādēļ nebaidieties, es jums neatņemšu jūsu mīļāko.

—   Bet es taču viņu nemaz nemīlu!

—   Kā — jūs viņu nemīlat?

—   Noteikti nē.

—        Nu, mīļais Tedij, tagad mana kārta jums teikt, ka jūs neesat atklāts. Taču nebūtu kauns viņu mīlēt.

—   Es nemīlu viņu — Viniju.

—       Es vairs nekā nesaprotu. Jūs taču bijāt greizsirdīgs, ieraugot mani te?

—       Fandor, es nebiju greizsirdīgs, es tikai biju drusku uztraukts, bet tam bija citi iemesli. Bet nejautājiet, es neatbildēšu.

—   Nu labi, runāsim par citām lietām.

Tedijs visas šīs sarunas laikā bija tik ļoti sašutis, ka

Fandors nepastāvēja uz savu, un nolēma, ka nav nozīmes izspiest no viņa atzīšanos par mīlu uz Viniju. Tādēļ viņš tagad teica:

—   Mīļo Tedij, man jums jāsaka ļoti nopietnas lietas.

Man liekas lietderīgi, ja mēs paietu mazliet tālāk. Mēs atrodamies pārlieku tuvu no mājas.

Tad viņi abi devās dārzā un nosēdās uz sola aiz lieliem krūmiem.

—  Te mēs varam būt pavisam droši, — piezīmēja Tedijs.

—   Klausieties, kas par lietu. Jūs zināt, ka es uzmanu Hansi Elderu un sekoju viņam katru reizi, kad viņš atstāj savu raktuvi. Pagājušo ceturtdien es viņu redzēju noslēpumaini iznākam no šīs mājas Joti dīvainā apģērbā. Viņš bija tērpies tā, it kā dotos medibās, bet viņam nebija šautenes.

Es viņam sekoju līdz mežam. Tas bija visvientuļākais meža apgabals Durbanas tuvumā.

Jūs sapratīsiet, ka es nevarēju viņam sekot uz pēdām, lai viņš mani nemanitu. Tas nebija viegli izdarāms, jo viņš gāja caur tabakas plantāciju. Ceļš tur ir pilnīgi atklāts. Bet tomēr man izdevās. Un tad es pārsteigts redzēju, ka viņš kāpa kādā lielā kokā.

—   Kādā kokā? Kādēļ?

—   To es nelaimīgā kārtā nevarēju novērot, jo zem manas kājas iekrakšķējās kāds sauss zars.

—   Tātad viņš jūs redzēja?

—   Nē, viņš gan skrēja trokšņa virzienā, bet es biju jau aizbēdzis un paslēpies. Tādēļ es nedrīkstēju pakustēties un neredzēju arī, ko viņš darīja.

— Bet vai tad pēc ceturtdienas viņš vairs nedevās uz mežu?

—   Jā, katru dienu. Es viņam, protams, sekoju ar vislielāko uzmanību. Reiz aizsteidzos viņam priekšā un paslēpos pie zināmā koka. Bet es daudz nekā neredzēju. Viņš kokā tiešām uzkāpa, bet drīz vien nozuda biezā lapotnē un tad viņš drīz atkal kāpa lejā. Tas atkārtojās katru dienu. Vienmēr tas pats, bet es nekā jauna neuzzināju.

—       Kādē| tad jūs pats neuzkāpāt kokā? Tanī droši vien paslēpts kāds priekšmets. Elders taču nenāca, lai sarunātos ar putniņiem!

—       To arī pats sev teicu un uzkāpu kokā, bet tur nekā neparasta neatradu.

—   Tas tiešām ir dīvaini, — novilka Tedijs.

Tagad, kad runa vairs negāja par Viniju, jauneklis bija atguvis savu parasto aukstasinibu un iegrima nopietnās pārdomās.

—   Vai jūs noteikti zināt, kur atrodās šis koks?

—   Protams, jo es taču vairākkārt viņā uzkāpu.

—       Nu labi, es pats tanī uzkāpšu, varbūt es būšu laimīgāks par jums.

Abi jaunie cilvēki klusi atstāja parku un devās meža virzienā. Tērzēdami viņi tuvojās meža malai. Viņu soļu sabiedēti, pamodās un gaisā cēlās lieli naktsputni.

Beidzot viņi sasaniedza lielo koku, kuram Elders izrādīja tik neparastu uzmanību. Tedijs nekavējoši tanī uzkāpa. Pēkšņi viņš uzsauca Fandoram:

—        Es esmu kaut ko atradis. Uz liela zara es redzu pēdas no naglotām kurpēm un tad kādu gabalu, kas norauts no Eldera apģērba. Tātad viņš ir līdis pa šo zaru.

—       Ko jūs darāt, vai jūs kaut ko redzat? — jautāja Fandors.

—   Nē, pagaidām vēl ne.

—       Ko tad jūs gribat atrast — tagad naktī, kad es dienā nekā neatradu?

—   Pacietieties vēl drusku.

Pēkšņi mēness atkal parādījās aiz mākoņiem. Tedijs izbrīnā berzēja acis, it kā neticēdams tam, ko redz. Bet tad viņš triumfējoši iekliedzās:

—   Miroņa galvaskauss, es to atradu.

—   Jums tas ir rokā?

—       Nē, bet es viņu redzu. Tas atrodas koka dobumā virs manis.

Fandors, ilgāk negaidot, arī kāpa kokā, lai paņemtu tagad tik negaidot atrasto, ilgi meklēto galvaskausu. Bet pēkšņi no koka dobuma izšāvās vairākas čūskas. Fandors ātri izķēra revolveri, lai sargātu savu dzīvību, bet Tedijs viņam uzsauca:

—    Nešaujiet, Dieva vārdā, jeb jūs mirsiet! Ar čūskām necīnās. Jūs nošausiet desmit, bet simts paliks dzīvas. Un viens vienīgs kodiens nes nāvi. Bēdziet, cik ātri vien varat. Es bez mazākām briesmām paņemšu kausu.

Fandors vairs nevilcinājās. Viņš zināja, ka Tedijs labi pārzināja visas šīs zemes parādības, un tādēļ deva vislietderīgāko padomu. Tādēļ viņš ātri noslīdēja lejā un paskrēja dažus soļus sāņus. Tad viņš jautāja:

—    Bet ko gribat darīt? Jūs taču nevarat palikt uz koka — pie šim čūskām?

—    Bet jā. Neaizmirstiet, ka čūskas un es esam veci draugi. Vecā Leticija mani iemācīja, kā ar viņām apieties. Tikai jums jāapsola neiemaisīties. Jums jāaiziet tālāk, lai netraucētu.

—    Nu labi, Tedij, bet apsoliet, ka sauksiet palīgā, ja būs vajadzīgs.

Fandors aizgāja, bet Tedijs bez mazākām bailēm tuvojās koka dobumam. Čūskas, gatavojoties uzbrukumam, pacēla galvas, bet Tedijs sāka svilpt dīvainu melodiju, un viņas, aizmirsdamas savus nodomus, sāka līgoties liegā ritmā.

Tedijs, vēl arvien svilpdams, lēni tuvojās un novēroja arī tās čūskas, kas apvija viņa kājas un plecus.

Fandors stāvēja noras malā un uzmanīgi klausījās. Pēkšņi viņš izdzirda zirga pakavu klaudzēšanu.

Vai tas varbūt bija Hansis Elders?

Fandors paspēra dažus soļus jātnieka virzienā un pārsteigts apstājās, ieraugot leitnantu Vilsonu Dragu.

Virsnieks, redzot žurnālistu, nokāpa no zirga un teica:

—   Ak, te esat jūs, Fandora kungs, kas uzbrūkat cilvēkiem un tad atsakāties dot viņiem gandarījumu? Varbūt man šoreiz vairāk laimēsies kā toreiz.

—        Leitnanta kungs, — atbildēja Fandors, — kamēr nav atrasts Jupitera apzadzējs, es ar jums nevaru kauties.

—       Tātad jūs pieturaties pie muļķīgiem apvainojumiem, kurus cēla jūsu draugs Tedijs? Nu, šo jauno nelieti es vēl dabūšu savās rokās, bet tagad atriebšos jums. Es jūs nošaušu.

—       Tā būs slepkavība, jo divkauja starp mums abiem pašlaik nav iespējama. Nu jā — pēc zādzības slepkavībai Tas labi sader.

—       Tiešām — tā vislabāk var izvairīties no kaujas, ja nav drosmes aizstāvēties ar ieročiem rokā. Bet, ja jūs baidāties no mana revolvera, es izrēķināšos ar jums tā, kā to pelnījis gļēvulis. Es jūs piekaušu kā suni.

Vilsons Drags bija tā iekaisis dusmās, ka drebēdams, sažņaugtām dūrēm tuvojās Fandoram. Žurnālists bija visu laiku mierīgs, bet tagad izrāva revolveri un sauca;

—   Nu labi, šausimies!

Leitnants triumfējoši pasmaidīja un teica:

—       Es nostāšos pie šī koka un jūs pie tā tur. Mēs šausim abi reizē. Kad dzirdēsim nokrītam akmeni, kuru tagad sviežu gaisā.

Fandors, ne vārda neteicot, piekrita un nostājās apzīmētā vietā, bet pēkšņi no meža atskanēja balsis:

—       Aizturiet viņu… Aizturiet viņu… Viņš ir slepkava, viņš nošāva vecu sievieti.

Bija dzirdams, ka zem steidzīgām kājām lūza zari un no jauna skanēja kliedzieni:

—   Slepkava … Slepkava!…

Bija skaidrs, ka uztraukts pūlis vajāja kādu, kas skrēja noras virzienā. Tad, ieraugot vajāto, abi vīrieši reizē iekliedzās:

—   Tas ir JupitersI

Nēģeris mirkli apstājās un tad, ieraugot leitnantu, paceltām dūrēm tam metās virsū, kliegdams:

—   Zagli, zagli!

Viņa dūres sitieni bija tik spēcīgi, ka leitnants pakrita un palika guļam nekustīgs kā līķis. Tad Jupiters traucās tālāk.

Viss norisinājās tik ātri, ka Fandors nespēja iejaukties. Tagad viņš gribēja palīdzēt leitnantam, bet nespēja.

Piesteidzās uztrauktais pūlis un apstaja nekustīgo ķermeni un Fandoru. Viņu apbēra jautājumiem. Negribēdams, lai Tedijs nokļūtu neveiklā stāvoklī, viņam neatlika nekas cits kā sekot pūlim, kas viņu vilka sev līdzi.

* * *

Pēkšņi atskanēja spalgs svilpiens un no koka lapām izlīda tedijs. Stāvoklis bija bīstams, bet jaunekļa acis mirdzēja priekā.

Jauneklis bija |oti uztraukts, jo, sēžot koka lapotnē, bija dzirdējis tikai šausmīgu kņadu un brēcienus, nezinot, kas bija noticis.

—        Fandor, — viņš sauca, — man ir laimējies. Es atradu galvaskausu… Ak Dievs, kur tad viņš palicis? Viņš aizskrējis!

Tedijs neredzēja nekustīgo Vilsona Draga līķi.

16

NĒĢERA NĀVE

Teātrī valdīja liela kņada, jo bija ātri jāmaina dekorācijas. Dzims, šā teātra direktors un režisors, uztraukumā skraidīja apkārt. Šis bija lielākais teātris Durbanā, un tas sevī apvienoja kaut ko rēvijai līdzīgu — cirku un kaba- reju.

Izrāde tuvojās beigām.

Pēc akrobātu, žonglieru un ekvilibristu numuriem publika sajūsmā sekoja baletam, kas bija šā vakara nagla.

Sis balets tiešām bija pārsteigums. Tāds kaut kas Durbanā vēl nebija piedzīvots. Kostīmi bija ļoti krāšņi, un daudzās dejotājas pūlējās ar visiem spēkiem.

Dīvaina bija šī publika, kas salasījās te, Durbanas teātra zālē.

Pirmā rindā sēdošie cilvēki puslīdz vēl atgādināja Eiropas teātru publiku, ložās bija redzami augstākie Durbanas ierēdņi un viņu ģimenes. Bet tālāk — balkonos un pēdējās rindās sēdēja visraibākā publika — fermeri, dārznieki, zelta meklētāji un citi, kuru nodarbošanās nebija zināma.

Viņi bija tērpušies parastos darba uzvalkos un pat savas šautenes un patronas nebija atstājuši garderobē.

Baletam uznākot uz skatuves, atskanēja neapvaldāmi aplausi.

Tas tiešām bija lielisks panākums. Džims no kulisēm vēroja publikas noskaņojumu.

—        Pie velna, — viņš čukstēja, — es jau iepriekš biju pārliecināts, ka tik grezns balets viņiem patiks. Bet ko viņi teiks tagad, kad parādīsies mūsu zvaigzne?

Uz skatuves balerīnas pašlaik sakārtojās divās rindās un stāvēja graciozās pozās, gaidot zvaigznes iznākšanu.

Džims priekā smējās, bet pēkšņi apklusa.

Kas tad tur notika?

Jupiters skrēja kā vajāts zvērs. Viņš nezināja, kurp. Sad un tad viņš pagrieza galvu, lai pārliecinātos, kur paliek sekotāji. Tie nepagura, un viņš arvien tuvāk aiz muguras dzirdēja viņu kliedzienus:

—   Slepkava, nāve slepkavaml

Jupiters tikai paātrināja savu gaitu. Beidzot viņš sasniedza Durbanu. Tagad jau sekoja kāds simts cilvēku.

Kurp iet?

Kur atrast patvērumu?

Jupiters to nezināja, jo viņam pat nebija laika pārdomām. Viņš instinktīvi skrēja taisnā virzienā pa galveno Durbanas ielu. Tā tagad, vēlā vakarā, bija gandrīz pilnīgi vientuļa. Viņš sajuta, ka vairs neskrēja tik ātri kā sākumā. Arvien skaļāki kļuva saucieni:

—   Nāvi slepkavam … Nāvi!

Jupiters uz mirkli apstājās un apskatījās. Viņš atradās teātra tuvumā, un tad, ilgi nedomādams, viņš ieskrēja tajā un metās uz skatuvi, cerēdams paslēpties kulisēs.

No zāles skanēja vajātāju kliedzieni.

—   Nāvi, nāvi slepkavam!

Jupiters gribēja skriet tālāk, bet nekur netika. Skatuvi no viņa noslēdza ātri nolaistais dzelzs aizkars, un viņa

priekšā bija uztrauktais pūlis. * * *

Skatītāji gaidītās dejotājas vietā pēkšņi uz skatuves bija ieraudzījuši nelaimīgo Jupiteru.

Neviens nesaprata, ko nozīmēja šā cilvēka parādīšanās. Vai tas bija kāds jauns sensacionāls numurs? Vai kulisēs nolika kāda nelaime?

Skatītāji visi kā viens instinktīvi pietraucās. Pirmais pārsteigums vēl nebija izgaisis, kad zālē ieskrēja Jupitera vajātāji.

Šai mirklī nokrita dzelzs aizkars, nošķirot nēģeri no skatuves. Nēģeris ar visu spēku sitās pret to, mēģinādams salauzt to, izbēgt. Zālē ar jaunu sparu skanēja saucieni:

—   Nāvi… Nāvi.

Un jau ap nelaimīgo Jupiteru sāka svilpt lodes. Vēl daži mirkji — un nāve būs neizbēgama.

Pēkšņi kāda ļoti mierīga balss sauca:

—        Uzmanību, džentlmeņi! Nešaujiet tā, jūs viņu nošausiet pirmā mirklī. Viņu vajag sašaut pamazām. Viņš spīdzināja kādu vecu sievieti.

Kas runāja? Kas deva šo pavēli? Neviens to nezinātu pateikt.

Tomēr visi paklausīja. Skatītājus pārņēma mežonīga asinskāre. No visām malām skanēja šāvieni.

Nabaga Jupiters applūda asinīm. Lodes viņu ķēra visā ķermenī, lidoja arvien jaunas. Viņš vairs nekur nevarēja paglābties.

Nabaga nēģeris mēģināja saslieties, lūgt žēlastību. Bet tad kāda lode ķēra viņu taisni sirdī — un viņš pakrita … Jupiters bija miris.

Pēkšņi kā uz pavēli apklusa visj kliedzieni. Zālē iestājās dzijš klusums. Visi tie, kas bija šāvuši, smaidot saskatījās.

Un tikai no pirmā balkona kāds cilvēks, bāls un uztraukts, sauca:

—   Ak jūs slepkavas, jūs slepkavas!

Viņš, nedomādams par sevi, protestēja pret drausmīgo noziegumu, kura liecinieks viņš bija. Viņš bija pirmais, kas teica kādu vārdu pēc Jupitera salimšanas.

Sis protests bija ārprāts, jo taču viņam pašam varēja uzbrukt!

Fandors redzēja, ka visi pievērsās viņam. Tad pēkšņi visi viņam aplaudēja. Viņš bija drausmīgi pārprasts.

—       Jā, jā! Labi runāts, viņš bija slepkava, mēs viņu notiesājām!

Fandors nodūra galvu un aizgāja. Neviens viņu nebija sapratis. Visi šie skatītāji, kas bija uzņēmušies bendes pienākumus, pat nenojauta, ka Zeroms Fandors viņus pašus nosauca par slepkavām.

17 DROŠSIRDĪGAIS ĀRSTS

—   Major, vai gribat paskatīties telegrammās?

—   Labprāt, ieitnant.

—   Liekas, ka viņi sūta garu telegrammu?

—   Tas tiesa.

—   Nabaga cilvēki. Viņu liktenis ir drausmīgs.

—       Drausmīgs? Jūs pārspīlējat. Bet galu galā viņu stāvoklis tiešām nav patīkams.

—       Es nepārspīlēju, major. Vai varat iedomāties viņu stāvokli? Uz kuģa valda mēris, viņiem nav seruma. Viņiem nav iespējas sazināties ar ostu. Es pat nezinu, ko viņi dara ar saviem līķiem.

—   Droši vien tos sadedzina.

—        Sadedzina… viegli pateikt, bet grūtāk izdarīt. Es domāju, ka mums paziņos, ko viņi telegrafē. Aiziesim uz ostas valdi.

Abi virsnieki, sēžot kādā Durbanas kafejnīcā, sarunājās par kuģi, kas stāvēja jūrā, ostas tuvumā, bet no kura neviens nedrīkstēja nokāpt krastā.

Visa pilsēta ar lielu interesi un zināmām bailēm lauzīja galvas par to, kas varēja norisināties uz šā kuģa. Katru dienu ostmalā ar tālskatiem stāvēja cilvēki, cenzdamies saskatīt, vai uz tā vēl bija kāda dzīvība.

Tagad bija nodibināta gaismas signalizācija ar kuģi. Tā vismaz bija dota iespēja sazināties ar nelaimīgajiem. Virsnieki, kuri garlaikodamies sēdēja kafejnicā, ar lielu interesi sekoja visām telegrammām.

Kad majors un leitnants tuvojās ostas valdei, viņi tās priekšā ieraudzīja ziņkāru pūli, kas līdzīgi viņiem gaidīja jaunas ziņas.

Visa Durbana baidījās, ka iestādes galu galā varētu piekāpties un ļaut uz kuģa atrodošamies piebraukt krastam. Tādē] egoistiskās baiiēs visi nepacietībā gaidīja jaunākās pavēles.

Taisni šai mirklī no mājas iznāca kāds kareivis.

—   Klusu, klusu! — sauca no visām malām.

Kareivis nolasīja proklamāciju, kas mēģināja raksturot stāvokli uz kuģa.

—        Nav ne mazākā iemesla uztraukties, nav jābaidās no mēra izplatīšanās. Ir sperti visstingrākie aizsardzības so]i, kurus bargi ievēro.

Uz kuģa atrodošies nemaz nelūdz, lai viņus atved krastā, bet lūdz tikai vienu — lai viņiem atsūta kādu ārstu.

Nelaimīgie ziņo, ka abi kuģa ārsti miruši, un tagad lūdz mūsu līdzcietību: viņiem vajadzīgs ārsts un serums.

Pūlis, dzirdot šo paziņojumu, pirmā mirklī jutās atvieglots. Būtu ļoti labi, ja varētu viņiem dot serumu un ārstu. Bet vai tomēr nebija riskanti? Vai tie, kas aizbrauktu uz kuģa, nepārnestu mēri uz pilsētu? Tādēļ tagad no visām tnalām skanēja uztraukti kliedzieni:

—   Un komandanta atbilde? Ko komandants atbildēja?

Kareivis turpināja lasīt ziņojumu:

—        Komandants jautā: vai visā pilsētā būtu kāds ārsts, kas būtu ar mieru doties uz kuģi pie tādiem noteikumiem, kas neapdraudētu pilsētas drošību?

Pēc šā paskaidrojuma pūļa domas dalījās. No vienas puses — nožēloja nelaimīgos, bet — no otras — baidījās no epidēmijas.

Kamēr visi vēl uztraukti sarunājās, kāds cilvēks enerģiskiem soļiem pārgāja laukumam un pazuda ostas valdes namā.

Pūlis sačukstējās.

—   Tas ir kāds ārsts… viņš nolēmis uzupurēties.

Cilvēks, ieiedams ostas valdē, devās pie sanitārās komisijas un īsi paskaidroja:

—   Kungi, es dzirdēju ziņojumu. Esmu ar mieru pieņemt aicinājumu, ja tikai noteikumi ir pieņemami. Kādi ir šie

noteikumi?

Komisijas locekli bija galīgi apmulsuši. Slepenībā viņi bija cerējuši, ka neatradīsies neviens ārsts, kas sekotu šim aicinājumam.

Un tagad tāds tomēr stāvēja viņu priekšā!

Neiespējams atraidīt viņa piedāvājumu!

Bet tomēr nedrīkstēja aizmirst, ka bija jāievēro viss, lai nodrošinātu pilsētas iedzīvotāju veselību.

Komisijas priekšsēdētājs — sirms, cienījams vīrs — beidzot atbildēja:

—   Doktor, vai zināt, ka tas varbūt nozīmē nāvi?

— Jā, es to zinu.

—   Ka jūsu upuris jums nenesīs lielu peļņu?

—   Es pildu savu pienākumu.

—        Doktor, te ir mūsu noteikumi. Mēs jums dodam trīs kastes seruma. Motorlaivā jūs aizvedīs līdz kuģim, piebrauks ļoti uzmanīgi. Tad motorlaiva atbrauks — un atgriezīsies pēc stundas ceturkšņa. Jums būs nekavējoši jāizkāpj. Tad jūs novietos karantīnā. Jeb jūs paliksiet uz kuģa, līdz epidēmija būs izbeigusies. Ja jūs paliktu dzīvs, jūs vēlāk atkal varētu praktizēt šeit pilsētā. Vai jūs tiešām gribat braukt turp?

—       Jā, es braukšu. Es uz kuģa palikšu stundas ceturksni. Tad atgriezīšos pilsētā, lai paņemtu nepieciešamos medikamentus. Pēc tam es atkal atgriezīšos uz kuģa un palikšu tur. Mana sirdsapziņa nepielaiž, ka tur gandrīz manu acu priekšā mirst cilvēki, kuriem es varētu palīdzēt un varbūt tos glābt.

Visi komisijas locekļi kā viens vīrs piecēlās.

Sis cilvēks bija īsts varonis, jo nolēma ziedot savu dzīvību līdzcilvēku labā, neprasot nekādu atalgojumu.

Tādēļ viņam vajadzēja novēlēt laimes un izteikt savu apbrīnu.

* * *

Pēc stundas ārsts aizbrauca.

Bija pielietoti parastie aizsardzības līdzekļi.

Virs uzvalka viņam uzvilka divus baltus ķiteļus, kuri bija iemērkti antiseptiskās vielās.

Rokās viņam uzvilka gumijas cimdus. Seju sedza dīvaina maska. Tanī bija tikai mazi atvērumi acīm un elpošanai. Elpošana tomēr bija ļoti apgrūtināta, jo gaiss varēja nokļūt zem maskas tikai caur kādā šķidrumā iemērktu vates kušķi.

Ostmalā pūlis rīkoja jūsmīgas ovācijas.

Beidzot motorlaiva devās ceļā. Visi uztraukti to vēroja. Likās — pagāja vesela mūžība, kamēr tā piebrauca kuģim.

Ko sajuta šis cilvēks, kas devās gandrīz drošā nāvē?

Kamēr motorlaiva tuvojās tvaikonim, viņš likās ļoti mierīgs. Tomēr viņa sirdi plosīja šaubas. Sis vīrs domāja: «Vai viņš vēl ir dzīvs? Vai es viņu atradīšu uz kuģa? Maz ticams, ka viņš būtu izglābies. Ziv, Ziv, vai jūs esat miris?»

Jo šis dīvainais ārsts, kura ārprātīgā drosme sajūsmināja visu pilsētu un kurš devās uz saindēto «British Queen», nebija neviens cits kā Fantomass.

Fantomass, kas pats bija izsaucis šo epidēmiju, lai paralizētu Ziva darbību, zinādams, ka viņš nevarēs atstāt kuģi, uz kura plosījās mēris. Fantomass, kas, neraugoties uz Eldera pārliecību par viņa nāvi, vēl vienmēr bija dzīvs, kas velti bija mocījis nabaga Leticiju, velti meklēja savu mīļoto meitu Helēnu. Jo šā dīvainā briesmoņa sirdī bija tikai vienas tīras jūtas — viņa tēva rnīla uz zaudēto bērnu.

* * *

Motorlaiva ātri tuvojās kuģim.

Tad viņa piestājās pie virvju trepēm. Matroži ātri palīdzēja ārstam izkāpt un nodeva viņa rīcībā seruma kastes.

—        Pēc stundas ceturkšņa mēs atkal būsim klāt, — sauca viņu komandieris.

Tad motorlaiva ātri devās prom.

Fantomass palika viens. Viens ar nāvi un nelaimīgajiem, kuriem bija jācieš viņa dēļ.

Briesmonis tomēr nodrebēja. Viņu pārņēma slepenas bailes.

Tad viņš lēni kāpa kuģī. Klājs .bija tukšs, neviens nebija redzams.

«British Queen» likās milzu kaps. Visapkārt gulēja trūdoši ķermeņi, pildot gaisu ar neciešamu smaku.

Fantomass ātri apskatījās.

—        Ak Dievs, — viņš nopūtās, — cik gan vēl dzīvi no tiem, kuriem taisnīgie un nežēlīgie likumi aizliedz atstāt šo kuģi?

Sis briesmonis pilnīgi aizmirsa, ka viņš pats bija iemesls visām šīm ciešanām.

Vēl arvien neviens nebija redzams. Visapkārt vēl vienmēr valdīja kapa klusums.

«Ak Dievs,» nodomāja Fantomass, «vai tiešām man būs jāpārbauda viss kuģis? Vai tiešām viņi visi ir miruši? Šorīt viņi taču vēl deva signālu — tātad kāds vēl bija dzīvs… Man jāatrod šie pārpalikušie… Un tad — kur tad ir Zivs? Tas ir galvenais, kas man jāzina.»

Pagāja minūte pēc minūtes. Fantomass, atcerēdamies, ka viņam Jauts te palikt tikai stundas ceturksni, nolēma ātri rīkoties. Viņš skaļā balsī sauca:

—   živ, Živ

Atbildes nebija.

Lēni viņš tuvojās kāpnēm, kas veda lejā, pirmās klases telpās.

—       Ja Živs ir dzīvs, viņam jābūt te. Ja viņš ir miris, ari tad viņam jābūt te.

Fantomass, kāpjot pa šaurām kāpnēm, beidzot nokļuva lejā un brīnīdamies manīja, ka tiešām nekur nebija nevienas dzīvas būtnes… Kādēļ pasažieri, kas bija saukuši palīgā, tagad nelikās ne zinis?

Kur viņi bija?

Kādēļ viņi slēpās?

Viņi taču labi zināja, ka cilvēks, kas ieradās uz kuģa, bija ārsts.

Viņiem būtu jāsteidzas klāt, būtu jāizklāsta savas bēdas, jāsteidzas saņemt pretmēra serumu.

Fantomass lēni gāja tālāk.

Viņš tagad ienāca šaurā koridorā, gar kura malām atradās kabīnes.

Katrs elpas vilciens viņam atgādināja, ka visapkārt gaida nāve. Viņam likās pat, ka nekad vairs neizies uz klāja, ka nekad vairs neelpos svaigu gaisu, ka nekad vairs neaizbrauks ostā … Pirmo reizi savā mūžā Fantomass sajuta bailes. Viņa bailes bija īstas. Viņš sev teica, ka tas ir pāri viņa spēkiem.

Tad viņš drebošu roku atvēra vienas kabīnes durvis pēc otrām. Bet visur visās telpās viņš redzēja līķus, nedzīvas, sastingušas sejas. Likās, ka nāvei bija paticies visiem uzspiest vienādas maskas.

Baiļu pārņemts, viņš gāja arvien ātrāk, neatlaidīgi saucot:

—   Živ, Živ!

Pēkšņi Fantomass apstājās.

Viņam pretim nāca divi cilvēki.

Viens no viņiem, tērpts melnās drēbēs, nebija pazīstams. Viņa galva bija aptīta melnām saitēm, un seja nebija redzama.

Bet blakus viņam gāja cilvēks, kas Fantorrrasas nebija svešs.

Tas bija Živs. Pats Živs vai viņa spoks, jo viņa seja bija drausmīgi bāla.

Fantomass apstādamies manīja, ka arī pretimnācēji palika stāvam. Bez šaubām, viņi, ieraugot Fantomasu, bija ne mazāk pārsteigti.

Briesmonis paspēra soli uz priekšu.

Drausmīgās bailēs, kas viņu pārņēma, viņš juta neizsakāmi dziļu vēlēšanos dzirdēt kāda cilvēka balsr.

—   Živ, Živ, — viņš atkal kliedza.

Bet, kad metās uz priekšu pretim šiem diviem cilvēkiem, viņa rokas atdūrās pret kaut ko, kas viņam liedza ceļu, un tai pašā mirklī sajuta, ka kāds brutāli satvēra viņa plecus.

Kāds viņu nometa zemē un ar ceļgalu piespieda viņu pie grīdas.

Divas nervozas rokas sažņaudza viņa ķermeni.

Fantomass nokrītot sajuta, ka ap viņa rokām apvijas virve.

—        Palīgā, palīgā! — viņš brēca, nespēdams pateikt, vai viņš to visu piedzīvo īstenībā vai tikai murgos.

Bet ātra apskatīšanās pārliecināja briesmoni, ka tas viss tomēr ir taisnība.

Jo Živa noteiktā balss skaidri atbildēja:

—        Fantomas, tagad jūsu kārta būt par gūstekni šai mēra apsēstā kuģī. Tagad pienākusi mana kārta triumfēt… Mans mīļais doktora kungs, jūs paliksiet te. Tas būšu es, tikai es viens, kas tūdaļ aizbrauks motorlaivā. F,s, kas būšu tērpies ārsta ķitelī kā jūs, nomaskojies kā jūs. Jo es uzvilkšu jūsu apģērbu un mani noturēs par ārstu.

Šā cilvēka enerģija bija tik neizsmeļama, ka tagad, kad viņš atradās sava lielākā ienaidnieka varā, kad viņu gaidīja neizsakāmas briesmas, viņš jau nākošā mirklī bija attapies un atguvis parasto aukstasinību.

Fantomass klusēja un pārdomāja.

Ko viņam nozīmēja Živa vārdi…

Ja detektīvs arī tagad ļāva vaļu savām dusmām, tad tas bija saprotams, jo viņš gribēja atriebties …

Fantomass, labi pazīstot Zivu, zināja, ka detektīvs nav spējīgs uz nodevību vai gļēvulību. Tādēļ bandīts nemaz ļoti neuztraucās par sekām, kas viņam draudēja no šīs apcietināšanas.

Bet vairāk viņu uztrauca kaut kas pavisam cits — noslēpums.

"Viņam taču bija iespaids, ka pretim nāk Zivs ar kādu citu cilvēku melnā tērpā, lai gan īstenībā Zivs viņam sekoja un bija viens …

Kā izskaidrot šo dīvaino parādību?

Vai tiešām viņam rādījās halucinācijas?

Pēkšņi Fantomass skaļi iesmējās.

—   Ak Dievs, — viņš iesaucās, — tas taču ir spogulisl

Zivs, šīs negaidītās jautrības pārsteigts, nevarēja nociesties neatbildot.

—       Jā, — viņš sāka, atbildot uz Fantoinasa vārdiem, — Es saprotu jūsu maldīšanos. Jās nemanījāt, ka koridora galā ir spogulis, vai ne? Jūs ticējāt, ka es nāku jums pretim, kaut gan gāju aizmugurē.

—   Bet melnais vīrs? — jautāja Fantomass.

—   Melnais vīrs? Tas esat jūs.

Fantomass ātri apskatīja sevi.

Zivam bija taisnība.

Kad Fantomass atstāja Durbanu, viņa ķitelis bija balts, bet iemērcēts antiseptiskās vielās; šīs vielas uzsūca kvēpus no laivas motora — un pamazām Fantomasa baltais tērps bija kļuvis pavisam melns.

Tagad, kad noslēpums bija paskaidrots, Zivs sāka steigties.

Viņš satvēra Fantomasu aiz pleciem un to vilka uz priekšu.

—   Jūs mani saprotat, vai ne? — viņš jautāja, ievedot briesmoni tukšā kabīnē un tur novelkot viņam ķiteli un noņemot masku.

—   Fantomas, jūs saprotat manu nodomu, vai ne? Jums bija velnišķīga ideja — uzlaist mēri šim kuģim, lai mani te noturētu karantīnā un nelaistu krastā. Un jums veicās, jūs varat priecāties.

—   Ak, bet esiet pārliecināts, ka jūs gaida daudz Jaunāks liktenis nekā mani… Bet es jau negribu jūsu nāvi, jo es. Zivs, neesmu slepkava. Es pats šorīt devu signālus. Es liku visiem pārpalikušajiem sapulcēties lej.i. Viņi tur ir brīvi. Tikai viņiem nav tiesības rādīties te augša.

Jūs, Fantomas, varat iet un darīt, ko gribat. Bet jums ;irvien būs jāpaliek vai nu šinīs kabīnēs, vai uz klāja un visur jūs redzēsiet tikai smirdošus līķus. Tomēr jums nedraud briesmas saslimt, jo esmu spēris visus aizsardzības so|us.

Ak, es jums pasaku, ka jūs satiksiet vēl kādu nabaga bērnu, divpadsmit gadus vecu zēnu, kuru vēl nav pārņēmusi šī drausmīgā slimība. Es un viņš pirms jūsu atnākšanas bijām vienīgās būtnes, kas vēl bija veseli. Es ceru, ka jūs te negarlaikosieties. Virves jūs jau ilgi netraucēs. Te ir vesels krājums konservu, bērns jums tos parādīs. Ja jūs negribat mirt, tad ieteicu nepieskarties citai pārtikai kā tikai tai, kas atrodas noslēgtās bundžiņās.

Un tagad, Fantomas, sveiks!… Vai jums man nekas nav sakāms?

Fantomass bailēs sastinga. Zivs savu lēmumu negrozīs. Būtu velti lūgt viņa žēlastību.

Fantomass paliks viens uz šā saindētā kuģa.

—        Ziv, — viņš beidzot sacīja, — jūs aizmirstat, ka tad, ja es miršu, jūs nekad neatradīsiet Fandoru. ļ

Zivs, dzirdot šos briesmoņa vārdus, tikai mežonīgi iesmējās.

—        Ir tikai divas iespējas, Fantomas. Fandors vai nu ir miris, vai dzīvs un atrodas šai zemē. Jūs pats man to teicāt, un es viņu pratīšu izglābt arī bez jums. Jūs mani nodevāt, ieslēdzāt mani šai kuģī. Man nav nekāda iemesla vēl saistīties ar jums. i

Zivs vēl vilcinājās un tad ]oti klusi piebilda:

—        Tomēr, ja es atradīšu Fandoru dzīvu un veselu… Fantomas, iespējams, ka es tad mēģināšu jūs izglābt, ja tas vispār būtu iespējams… Ja jūs vēl būtu šai ellē…

Tad detektīvs iegrima dziļās pārdomās, kuras Fantomass neuzdrošinājās traucēt, un tad, paceldams galvu, teica:

—       Varat ticēt man, Fantomas, esmu svēti pārliecināts, ka man ir tiesības aizstāvēties tā, kā es to daru tagad … Atstāt jūs šai vietā, kur jūs ieslēdzāt mani, kur plosās mēris. Sveiki!

Un Zivs aizgāja.

Mazliet vēlāk no ostas varēja vērot, ka motorlaiva atkal piebrauca «British Queen». Ar tālskatiem varēja pazīt arī, ka ārsts, vēl arvien seju slēpdams zem maskas, nokāpa lejā no saindētā kuģa …

Tad motorlaiva ātri devās Durbanas ostas virzienā.

18 AKLĀ

Istabā skanēja nepārtrauktas, sāpīgas un monotonas žēlabas.

Vecā Leticija nemierīgi vārtījās pa gultu, kurā viņu bija novietojuši.

Katnēr Jupiters, ko uzskatīja par vecenes slepkavu, bēga no ārprātīgi saniknotā pūļa, pie vecenes palika tikai kāds cilvēks, kas bija vecāks un prātīgāks un tādēļ nedomāja par nēģera vajāšanu. Sis cilvēks arī sniedza ievainotajai pirmo palīdzību.

Būtu grūti pateikt šā cilvēka tautību.

Tas nebija baltais un nebija arī nēģeris.

Viņš bija metiss, kuru vienādi ienīda kā būri, tā nēģeri. Abi vienādi naidīgi skatījās uz viņu.

Tas tomēr nebija ļauns.

Ja arī savā ilgā mūžā, kamēr mati viņam kļuva sirmi, viņš bija pastrādājis daudzas slepkavības un uz viņsauli aizsūtījis labu skaitu cilvēku, viņš to bija darījis ar zināmu nevainību, pat vislabākos nolūkos.

Sā cilvēka vārds bija Sostēns.

Viņš iomēr līdzi nēsāja veselu kolekciju visdažādāko zāļu un amuletu. Viņš zināja burvja vārdus, ar kuriem varot apturēt asiņošanu vai sadziedināt lauztus kaulus. Un, lai gan viņš no medicīnas nekā nesaprata, viņš bija pilnīgi pārliecināts par savām izcilus ārsta spējām.

Sostēns bija pūšļotājs un ar vislielāko dedzību nodevās šim savam arodam. Nopietnos gadījumos, ja viņu izsauca pie slimnieka, parasti viņa pacienti mira. Retos gadījumos, kad viņi tomēr izveseļojās, neraugoties uz viņa dīvainajām zālēm, Sostēns par to stāstīja visā apkārtnē un tā tika pie zināmas popularitātes.

Sostēns bija viens no pirmajiem, kas piesteidzās uz vecās Leticijas saucieniem, un tagad sāka pielietot savas dīvainās metodes.

Sostēns atrada Leticiju gultā sāpēs kliedzošu.

Asinis tecēja no acu dobumiem un pārklāja visu viņas seju.

Pūš|otājs priekā pārliecās vecenei.

—       Tas ir labs gadījums, — viņš iesaucās, — tiešām, ļoti labs gadījums!

Un mirkli viņš vilcinājās, kādu no savām zālēm pielietot.

Vai meklēt dzīvas vardes un tās uzlikt uz ievainojumiem? Vai varbūt labāk būtu nokaut jaunu vistu un tās iekšas pielietot asins apstādināšanai?

Bet Sostēns pieņēma tiešām zālamanisku lēmumu:

Vardi viņš uzliks uz kreiso un vistas iekšas uz vecenes labo aci.

Pūšļotājs nešaubījās, ka šādas zāles, ja vēl noskaita dažas kabālistiskās lūgšanas, dos vēlamo rezultātu.

Tādēļ viņš iztraucās ārā un uztraukumā sāka meklēt vardi.

Beidzot viņš to arī atrada un tad ķērās pie jaunas vistas,

Sostēns bija tik ļoti aizņemts, ka nedzirdēja, ka kāds ienāca fermas sētā un tam bargi uzsauca.

Viņš nodrebēja, kad atnācējs pavisam dusmīgi brēca:-

—   Sasodītais nēģeri, ko tu te dari?

—   Tedija kungs, Tedija kungs …

Sostēns tiešām nezināja, ko atbildēt. Viņš viss drebēja, jo Tedijs viņu nevarēja ciest.

Tedijs divas vai trīs reizes, satikdams Sostēnu pie kāda slimnieka gultas, viņu nekavējoši bija iztriecis ārā.

Tedijs bija diezgan izglītots un tādēļ pūšļotājam nedāvāja ne mazāko uzticību.

Ko viņš tagad darīs, ja redzēs, ka Leticija gandrīz mirusi un Sostēns viņu glābs?… Bet Tedijs atkārtojas

—   Ko tu te dari?

—   Es? Es ārstēju.

—   Ko tad?

—   Leticiju.

—   Leticiju?

—   Jā, Leticiju, viņa ļoti slima.

Tedija nervozā seja pēkšņi k|uva ļoti uztraukta un drūma. Viņš nedroši jautāja:

—        Leticija ir slima? Kas tad viņai kaiš? Atbildi… kur viņa ir?

Bet Sostēns vairs nespēja atbildēt un tikai izbijies rādija uz to, kas Tedijam bija padusē. Beidzot viņš izdvesa:

—   Ak, kungs, ko jūs tur nesat… Es tik ļoti nobijos.

Tedijam rokā bija noslēpumainais galvaskauss, ko viņš ar Fandoru bija meklējis. Bet jauneklim nebija ne mazākās vēlēšanās pļāpāt ar Sostēnu.

Viņš zaudēja galvu, domājot, ka vecā Leticija ir ļoti, ļoti slima.

Pēkšņi viņš metās uz priekšu un cieši satvēra Sostēna rokas.

—        Tu, klausies, ko tev tagad saku! Tu tagad pazudīsi, bet nekavējoši. Ja Leticija tiešām ir slima, tad es parūpēšos par viņas kopšanu. Vai dzirdi, sasodītais krāpniek? Nu, pasteidzies! Es negribu, lai tu viņu saindē ar savām zālēm.

Sostēns nepretojās šai pavēlei. Viņš izrāvās no Tedija rokām un aizbēga, cik ātri tas viņam vien bija iespējams.

Bet Tedijs skriešus ieskrēja fermā un sauca:

—   Leticija … Leticija!

Nesaņemdams nekādu atbildi, viņš ieskrēja nabaga vecenes istabā.

Leticija — gandrīz bez samaņas — gulēja mierīgi un pat vairs nevaidēja.

Tedijs uz paša sliekšņa redzēja viņas stāvu. Galvai bija pārklāts palags.

Jauneklis ļoti mīlēja šo veco sievieti, kas viņam bija kļuvusi otrā māte. Tādēļ viņš bija dziļi satriekts.

No jaunekļa drebošām rokām izkrita galvaskauss, ko viņš bija ieguvis ar tik lielām pūlēm. Tedijs ceļos nometās pie vecenes gultas un kliedza:

—   Ak, mamma, nabaga mamma, kas tad ar tevi noticis?

Bet Leticija nespēja atbildēt. Likās, ka viņai jau tuvu nāve.

Tedijs viņai pārliecās un pavisam tuvu pie viņas auss teica:

—       Leticija, Leticija… Vai dzirdi mani? Tas esmu es, Tedijs, tavs naba.ga Tedijs, kas runā ar tevi. Ak pasaki, ka dzirdi manus vārdus.

Mirkli jauneklim likās, ka vecene atbildēs, bet tad viņa atkal sāka smagi elsot kā cilvēks pēdējos dzīves mirkļos. Vecās rokas neapzinīgi plosīja palagus.

Iesākās agonija.

Tedijs, kas arvien bija stāvējis pārliecies gultai, pieskrēja pie loga, to atrāva un skaļi kliedza klusā rītā:

—   Palīgā, palīgā!

Neviens neatbildēja. Un tad jauneklis atcerējās, ka bija redzējis naktī aizskrienam veselu pūli satrakotu ļaužu, kas vajāja nabaga Jupiteru.

Tedijs tos pazina. Tie bija kalpotāji un tuvāko fermu iedzīvotāji. Visi viņi vajāja nēģeri, bet — kādēļ? To viņš pat nevarēja iedomāties.

Bija skaidrs tikai viens — ferma tukša un neviens nenāca palīgā.

Tedijs atstāja logu un atkal nometās ceļos pie vecenes gultas.

—        Leticija, Dieva dēļ, apžēlojies… Pasaki man noslēpumu… vai redzi galvaskausu?… Es viņu tagad atradu, saki, ko tas nozīmē… Tu to zini, tikai tu.

Leticija, saņemdama pēdējos spēkus, nočukstēja dažus vārdus, ko jauneklis nesaprata.

—        Mamma, mamma, — viņš neatlaidīgi sauca, — es tevi lūdzu, pasaki man, skaties!

Leticija piecēlās no gultas — un tagad Tedijs saprata viņas vaimanas.

—   Es vairs neredzu, es vairs neredzu, es esmu akla!

Tediju pārņēma neizsakāmas bailes.

Viņa priekšā mira šī vecene, kas viņam vienīgā varēja pateikt noslēpumu. Viņa vienīgā zināja, kā atšifrēt noslēpumainās zīmes uz šī kaula …

Leticija mira, neatklājusi noslēpumu.

Ja Leticija tiešām paliks akla, viņa nekad nevarēs paskaidrot Tedijam viņa dzimšanas noslēpumu.

Tedijs satriekts pārliecās vecenes gultai un raudādams lūdzās:

—        Mamma, mamma, nesaki, ka tu esi akla… Nē, nē, tevi izārstēs. Mēs tevi izglābsim. Tu atkal redzēsi.

Bet uz Tedija lūgšanu atbildēja tikai drausmīgas elsas.

Vārdi, ka viņa ir akla, bija pēdējie, kas pārslīdēja Leticijas bālajām lūpām.

Tagad mira arī šis Fantomasa atriebības upuris.

Tedijs nezināja, ne ko teikt, ne ko domāt. Viņš ar katru mirkli vairāk zaudēja galvu.

Viņš aizmirsa savas personīgās bēdas un domāja, tikai kā atvieglot Leticijas likteni. Bet bija jau par vēlu. Zēns nometās ceļos un raudādams karsti skūpstīja vecenes rokas.

Un pēc divām stundām, ne vārda vairāk neteikusi, mira Fantomasa nogalinātā Leticija. Viņa līdzi kapā paņēma noslēpumu — Fantomasa un Tedija noslēpumu…

19 IZRĒĶINĀŠANĀS

Vinifreda, Vinifreda! — tumšā nakti šis sauciens Skanēja baiļu pilns.

—   Vinifreda, Vinifreda!

Balss bija nepacietīga, lūdzoša.

Sauciens atskanēja trešo reizi. No Hanša Eldera glītās mājas dārza.

Pirmā stāvā atvērās logs —> un tanī elektriskās spuldzes gaismā parādījās Vinifreda.

Jaunā meitene pētoši skatījās tumsā un uzmanīgi klau- •ījās.

Bet viss bija klusu. Tad atkal atskanēja sauciens;

—   Vinifreda, Vinifreda!

Meitene tagad ļoti uztraucās, jo pazina leitnanta Vil- •ona Draga balsi.

Dārzā atskanēja troksnis — un jaunava liela koka ēnā Ieraudzīja virsnieku, kuru nebija redzējusi kopš nelaimīgās nakts, kad tēvs to apsūdzēja zādzībā.

Vinifreda nervozi un bailīgi atbildēja:

—       Bēdziet, bēdziet… Es vairs negribu… Es vairs negribu jūs redzēt.

Virsnieks tomēr tuvojās līdz pašai mājai. Viņš likās ļoti noguris, un kājas viņu tikko nesa.

—       Vinifreda, — viņš lūdzās, — esmu ievainots, varbūt mirstu. Es jūs lūdzu… man ar jums jārunā, apžēlojieties.

Vinifreda vēl vilcinājās, vai pieņemt šo sava bijušā mīļākā aicinājumu neparastai satikšanai. Bet viņa balss skanēja tik lūdzoši… Leitnants vēlreiz sirsnīgi atkārtoja»

—   Vinifreda, nāciet jel!

Tad iestājās klusums.

Jaunava atstāja logu.

Vai viņa nokāpa lejā, pildot sava mījākā lūgšanos? Vai viņa palika nepielūdzama?

Bet pēc dažiem mirkļiem mājā atskanēja viegli soļi. Klusi pavērās durvis uz verandu — un uz sliekšņa parādījās Vinifreda, kas visā steigā bija apģērbusies.

Leitnants Vilsons Drags, dziļas pateicības pārņemts, viņas priekšā nometās ceļos un pateicīgi skūpstīja viņas rokas.

—       Vinifreda, Vinifreda, — čukstēja viņš, — pateicos, ka jūs atnācāt. Jūs nezināt, ko tas man nozīmē.

Jaunava viegli atvairīja savu mīļāko, bet tad, mēnesnīcā ieraugot viņa seju, nespēja apslāpēt baiļu kliedzienu.

Jaunā virsnieka seja bija asinīm applūdusi. Uz pieres bija plata brūce.

Vinifreda nemierīgi jautāja:

—   Kas tad ar jums noticis?

Leitnantam negribējās modināt viņas līdzjūtību ar savu ievainojumu. Viņš cerēja uz citu līdzjūtību — iespēju pārliecināt savu mīļāko, ka viņš bija nevainīgs.

—        Vinifreda, — viņš izdvesa. — Jūs ticējāt, ka es esmu vainīgs — kā jūsu tēvs, kā visi… Ak, es jums zvēru, ka esmu nevainīgs. Ticiet man, ka es esmu drausmīgu sarežģījumu upuris. Ticiet man …

Vinifreda, kuru aizkustināja leitnanta vārdi, nespēja palikt vienaldzīga.

—   Un šis ievainojums? — viņa jautāja.

īsos vārdos leitnants Vilsons Drags viņai pastāstīja šīs nakts notikumu mežmalā.

Nēģeris Jupiters viņam uzbruka kā nikns zvērs un to ievainoja. Leitnants paģība, kamēr pūlis uzsāka nēģera vajāšanu.

—   Ko jūs darījāt naktī mežā? — jautāja Vinifreda.

—        Es meklēju Zeromu Fandoru, — atbildēja virsnieks, — es gribēju viņu nošaut.

Vinifreda nodrebēja.

Viņa gan sirds dziļumos nopietni mīlēja jauno virsnieku. Bet leitnanta vārdi viņai atgādināja interesanto franču žurnālistu, ar kuru viņa labprāt bija flirtējusi vēl iepriekšējās dienas viesībās.

Droši vien Vilsons Drags bija greizsirdīgs.

Jaunavai tas nepatika, viņa gribēja būt brīva. Brīva savās jūtās un savā rīcībā. Viņa nikni savilka uzacis.

Vilsons Drags nemanīja šo pārvēršanos. Viņam nebija ne jausmas par jūtām, kādas pārņēma skaisto mīļāko, dzirdot Fandora vārdu.

—  Vilson Drag, — iekliedzās Vinifreda, — tas taču nevar būt, jūs maldāties!

—   Ak, es jums zvēru, — apgalvoja virsnieks, paceldams roku, — ka runāju visu taisnību. Sis Fandors ir riebeklis, es viņu pazīstu. Es pirms divām nedēļām viņu gribēju nošaut ostā, kur viņš rīkoja dedzināšanu. Bet viņš izlikās par vājprātīgu, un es kā muļķis tam noticēju. Es paļāvos arī uz Tediju, kas viņu dedzīgi aizstāvēja. Es viņu aizvedu uz vājprātīgo namu. Jā, viņš aizbēga, pateicoties šā blēdīgā zēna palīdzībai…

Vinifreda nesaprašanā klausījās leitnanta vārdos.

Bet virsnieks, arvien vairāk iekaisdams, turpināja savu stāstu.

Viņš minēja notikumu Nacionālajā klubā, savu apcietināšanu, prāvu, ko sāka pret viņu. Viņam draudēja atlaišana no karadienesta, ja visa taisnība nenāktu klajā.

—  Vilson Drag, — jautāja Vinifreda, — jūs bijāt apcietināts un jūs aizbēgāt?

—   Jā, — drūmi piekrita virsnieks, — es nepaklausīju savas priekšniecības pavēlei. Es to nespēju. Vai darīju nepareizi?

Vinifredu pārņēma arvien lielāka līdzjūtība. Viņas sirds saprata, ka leitnants pasliktināja savu stāvokli tikai tādēļ, lai redzētu viņu, lai attaisnotos viņas acīs.

Vinifreda pamazām sāka ticēt leitnanta vārdiem, un viņas sirdī pamodās dusmas.

Bija jānoskaidro šie noslēpumainie notikumi.

Jaunava pēkšņi piecēlās… Jā, viņas pienākums bija glābt savu mīļāko, ja viņš bija nevainīgs, lai gan viņu tas kompromitētu, lai gan visi zinās, ka viņa ir leitnanta mīļākā… Tas bija viņas pienākums.

—       Vilson Drag, — viņa uzsāka, — ja jūs spējat, tad nāciet man līdzi. Mēs nekavējoši, ne mirkli nezaudējot, iesim pie tiem, kas jūs apsūdz, un prasīsim paskaidrojumus.

—       Vinifreda, — sajūsmā piekrita virsnieks, kas, saņemdams visus spēkus, bija piecēlies kājās. — Vinifreda, ar jums iešu līdz pasaules malai!

Jaunava ar savu kabatas lakatiņu pārsēja ievainojumu un tad teica:

—   Iesim.

Abi pazuda nakts tumsā.

Viņi abi tā bija aizņemti ar savām rūpēm un savām

bēdām, ka nemanīja tumšo stāvu, kas viņiem klusi sekoja.

* * *

Lai gan vēl bija nakts, ferma, kur dzīvoja vecā Leticija un mazais Tedijs, bija apgaismota. Aizkari nebija aizvilkti — un pa logiem varēja redzēt visu, kas notiek istabās.

Tomēr viss bija kluss un atstāts. Likās, ka visā mājā neviena nebija.

Durvis, kas tieši no dārza veda uz vecās sievietes istabu, bija plaši atvērtas.

Vinifreda un Vilsons Drags vilcinādamies apstājās uz sliekšņa. Beidzot viņi tomēr gāja tālāk.

Viņi droši cerēja atrast Tediju, bet tad pārsteigti ieraudzīja negaidītu skatu.

Jauneklis bija nometies ce]os pie gultas, kurā gulēja vecās Leticijas ķermenis. Tediju kratīja drudžainas raudas.

Leitnants un Vinifreda vienā mirklī saprata, kas noticis.

Tedijs sēroja par Leticijas nāvi.

Dzirdot viņu soļus, Tedijs piecēlās un tad noslaucīja asaras. Maldīdamies par Vinifredas nākšanas iemeslu, viņš to sirsnīgi sveicināja un teica:

—   Jūs esat laba, jūs atnācāt, jo jūs zinājāt, vai ne?

Tedijs nespēja nobeigt iesākto teikumu, bet raudādams

aizrādīja uz gultu, kur gulēja viņa audžumāte.

Un tad izbrīnījies viņš jautaja leitnantam:

—   Un ari jūs? Arī jūs varējāt atnākt?

Leitnants saprata Tedija izbrīnu, jo zēns — kā visa Durbana — zināja par virsnieka apcietināšanu.

—       Es atnācu, — paskaidroja leitnants, — tādēļ, ka kļuvu brīvs. Es esmu brīvs tādēļ, ka esmu godīgs cilvēks.

Uzbrukums bija tiešs. Vinifreda nodrebēja. Kā norisināsies izskaidrošanās starp šiem abiem jaunekļiem?

Novērsdamās viņa pēkšņi izbrīnā skatījās priekšmetā tur — stūrī. Tas bija noslēpumainais galvaskauss.

Pa to laiku Tedijs atbildēja leitnantam:

—       Mans nabaga draugs, es zinu, ka jūs tiešām esat godīgs cilvēks un ka jūs tiešām esat nevainīgs.

Tedijs aprāvās, jo virsnieks, pārvarēdams sastingumu, kas viņu pārņēma, dzirdot šo negaidīto paskaidrojumu, sažņaugtām dūrēm metās virsū jauneklim, dusmās kliegdams:

—       Bandīts, nelietis! Jūs zināt, ka es esmu nevainīgs? Kādēļ likāt mani apcietināt? Kādēļ? Atbildiet!

Tedijs, apzinoties, ka rīkojies neapdomīgi, klusi atbildēja:

—• Ja esmu rīkojies līdzīgi, Vilson Drag, tad tikai viena Iemesla dēļ — lai neļautu apcietināt vainīgo, kas nozaga Jupitera naudu.

Vilsons Drags nesaprata. Viņš kliedza:

—- Vainīgais? Tas esat jūs, tas ir jūsu biedrs Zeroins Fandors! Jūs abi izvedāt šo zādzību.

Tedijs, dzirdot šo apvainojumu, nobāla un tad atbildēja:

—       Vilson Drag, tikpat noteikti, kā jūs neesat vainīgs, arī es neesmu zaglis. Zaglis ir …

—   Nu, kas tad? — nepacietīgi viņu pārtrauca leitnants.

Tedijs dziļā līdzcietībā paskatījās jaunavā un tad čukstēja:

—   Tas ir … Nē, nav iespējams to pateikt.

Abi nācēji neatlaidās, uzstādīja jautājumus. Tedijs tomēr klusēja.

Vinifreda un Vilsons Drags bija pārliecināti, ka vainīgais ir Fandors un Tedijs nevēlas nodot savu draugu.

Tedijs savukārt ne mirkli nedomāja par Fandoru, un viņam pat prātā nenāca viņu aizstāvēt. Bet viņš sakoda lūpas, lai neteiktu Hanša Eldera vārdu.

Tedijs klusēja. Vinifreda bija Eldera meitai

Vilsons Drags, kļūdams ar katru mirkli nepacietīgāks, uzbruka jauneklim un brutāli viņu nosvieda zemē.

Tediju pārņēma ārprātīgas dusmas… Ko — šis puisis uzdrošinājās viņam uzbrukt?

—        Bandīts! — kliedza virsnieks. — Bērns bez vārda… bez vecākiem. Nēģera un kalpones bērns… Un tu vēl domā mani te izmuļķot!

Tas bija visdrausmīgākais apvainojums, ko varēja teikt Tedijam.

Sai zemē valdīja ļoti daudz aizspriedumu rasu jautājumos. Durbanā runāja, ka Tedijs droši vien esot Leti- cijas un nēģera Jupitera dēls.

Tedijs ļoti mīlēja Leticiju un cienīja Jupiteru. Bet viņš jutās kā īsts, balts aristokrāts un dziļi apvainots, ka viņam pierakstīja šādus vecākus. ^

Tedijs izrāva revolveri.

—   Atvainojieties! — viņš pavēlēja Vilsonam Dragam.

—   Uz ceļiem lūdziet manu piedošanu, jo citādi es jūs nošaušu kā suni.

Tedijs vairs nespēja turpināt. Viņš no dusmām zaudēja prātu.

Virsnieks, kam nebija ieroču, nenodrebēja jaunekļa priekšā. Mehāniski viņš meklēja kaut ko, ar ko varētu aizsargāties, un neapzinīgi satvēra kādu smagu un apaļu priekšmetu.

Vinifreda, redzot šo, bailēs iekliedzās, jo leitnants bija pacēlis galvaskausu.

Pa to laiku Tedijs nolaida revolveri, nevēlēdamies uzbrukt pretiniekam, kam nebija ieroča. Arī viņš redzēja Vilsona Draga kustību.

—   Nē, nepieskarieties tam …

Tedija balss bija mainījusies. Tā tagad bija lūdzoša.

Vilsons Drags negribot paklausīja.

Mirklī, kad viņš taisījās atkal nomest galvaskausu, tanī iedarbojās kāda slepena atspere un augšējā daļa, kā vāks pavērdamās, saspieda virsnieka pirkstus.

Tas sāpēs iekliedzās. Galvaskauss izslīdēja no viņa rokas un nokrita zemē.

Vilsons Drags paspēra dažus soļus, tad pēkšņi pakrita smagi, neteikdams ne vārda, kamēr viņa acis pievērās un locekļi nervozi drebēja. Viņa seja bija pēkšņi kļuvusi zilgana.

Vinifreda, baiļu pārņemta, nometās ceļos blakus savam mīļākajam un centās to pacelt.

Viņa karstiem skūpstiem apbēra lūpas, kas tagad jau bija pavisam zilas, un ar saviem glāstiem mēģināja modināt šo ķermeni, kas jau bija sastindzis.

Tedijs viņu atrāva.

—   Netuvojieties! — viņš ārprātīgās bailēs kliedza.

—  Vinifreda … Sis cilvēks ir noindēts.

Tas bija par daudz .. . Jaunā meitene paģība.

Drīz viņa atkal atjēdzās. Kas bija noticis pa šo laiku?

Viņa apskatījās. Vilsona Draga vairs nebija pie viņas kājām.

Pa atvērto logu plūda pirmā rīta gaisma un skanēja zvani, kas bija piekārti lieliem vēršiem, kurus Transvālā jūdz ratos.

Tedijs bija ļoti bāls un izveda jaunavu no istabas.

—        Sis lāga vīrs, — teica Tedijs, rādot uz kučieri, kas stāvēja blakus pajūgam, — man gribēja palīdzēt, aizvest leitnantu viņa ratos… Pēc stundas viņš būs pilsētā. Pavadiet viņu, Vinifreda, ja nebaidāties, ka kompromitēsieties… Aizvediet Vilsonu Dragu uz slimnīcu. Vēl varēs viņu glābt… Vinifreda, vai uzdrošināties viņu pavadīt?

Jaunava lepni saslējās.

—       Vilsons Drags, — viņa sauca, — ir mans mīļākais, un es viņu pavadīšu visur. Kaut arī nāvē… Bet lai viņš paliktu dzīvs vai mirtu… Tedij, zvēru, ka mēs jūs atradīsim … Jūs riebekli, jūs slepkavai

Tedijs paraustīja plecus un ļoti mierīgi atbildēja:

—        Par to mēs vēl runāsim, Vinifreda. Es atkārtoju, ka neesmu vainīgs pie notikuma ar leitnantu Dragu. Vienīgais zinu, ka viņš ir saindēts, jo es pazīstu šādas pazīmei. Es jums saku — pasteidzieties, ja gribat viņu glābt.

Rati lēni sāka braukt. Vinifreda, nosēdusies blakus savam mīļākajam, atbalstīja viņa galvu uz saviem ccļiein.

—       Neskūpstiet viņu! — sauca Tedijs. — Tas viņam nekā nelīdzēs, un jūs pati arī varat saindēties.

Vinifreda naida pilnu skatienu uzmeta jauneklim, kas lēni atgriezās vecās Leticijas istabā.

Bet tur viņu gaidīja jauns pārsteigums.

Tedijs pēkšņi ievēroja, ka bija nozudis noslēpumainais galvaskauss, kas bija par iemeslu Vilsona Draga saslimšanai.

Kas te bija ienācis viņa prombūtnes laikā?

Kas uzdrošinājās?

Kas to būtu darījis?

Tedijs nepakustēdamies stāvēja durvis un stingušiem skatieniem raudzījās istabā. Visdziļākās ciešanas ir tās, kuras ir klusas.

20

medicīniskā autoritāte

Kad ostā redzēja tuvojamies motorlaivu, kas atveda drošsirdīgo ārstu, pūli pārņēma neaprakstāma sajūsma.

Cilvēki, kas ziņkāri bija stāvējuši ostmalā, metās tuvāk, tomēr visi centās izvairīties no tās vietas, kur motorlaivai būtu jāpiestāj.

Gaisā skanēja sajūsmas kliedzieni. Citi vicināja cepures, citi aizrauti aplaudēja. Tā bija īsta sajūsma… Bet — sajūsma pa gabalu …

Ārsts, kas atgriezās no bīstamā apciemojuma uz «Bri- tish Queen», kas bija izaicinājis nāvi, saprata bailes, kas pārņēma pūli.

Taču nebija vajadzīgs riskēt un pieskarties pārlieku tuvu cilvēkam, kura ķiteļa krokās varēja slēpties nāvigie baciļi.

Veselības komitejas locekļi pirmie nolēma, ka viņu tiešos uzdevumos neietilpst ārsta personīga apsveikšana.

— Mēs esam spiesti arvien satikties tieši ar publiku,— prātoja priekšnieks. — Ja mēs riskētu? Tas būtu pat noziegums.

Tādēļ komitejas locekļi nolēma izpalikt pie sagaidīšanas.

Līdzīgi prātojumi bija par iemeslu arī pārējo pilsētas iestāžu pārstāvju atturībai.

Virsnieki, ģenerāļi, pilsētas valdes priekšsēdētājs —

visi nemaz pat neiedomājās, ka varbūt viņu pienākums būtu oficiāli apsveikt drošsirdīgo ārstu.

Katrs bija tik ļoti aizņemts ar savām rūpēm, ka pie piestātnes nebija neviena, kas apsveiktu atbraucēju.

Situāciju glāba sirms vīrs. Durbanas pilsētas slimnīcas direktors. Viņš bija ļoti ievērojams ārsts, kas darīja visu, lai glābtu savus slimos, viņu labā uzupurējās, bet principiāli noliedza un neatzina visas modernās medicīnas teorijas.

Viņa vārds bija Hārdroks.

Nepatīkami pārsteigts viņš tikai vēlāk dabūja zināt par šā rīta notikumiem un nožēloja, ka pats nebija varējis piedalīties pildīt nabaga mēra upuru vēlēšanos.

Hārdroks šo rītu saviem palīgiem klīnikā bija teicis;

—   Es nožēloju no visas sirds, kungi, ka mums neziņoja! Citādi mēs visi bez izņēmuma būtu devušies uz «British Queen», lai pierādītu pasaulei, ka priekšzīmīgi ārsti neļauj sevi iebiedēt no epidēmijas.

Daži, dzirdot šos vecā ārsta vārdus, tikai pasmīnēja, bet skaļi piekrita. Tagad, kad bija jau par vēlu, lai kaut ko grozītu, jaunie nolēma, ka vairs nekādas briesmas nedraud un ka tādēļ var droši izrādīt savu sajūsmu par varonīgām jūtām.

Hārdroks nekavējoši aizsūtīja uz ostu kādu savas slimnīcas feldšeri, lai ziņotu par motorlaivas atgriešanos. Kad šis kopējs atgriezās, viņš atkal sasauca savu saimi.

—   Kungi, kungi, lūk, ārsts tagad atgriežas! Tagad mūsu pienākums iet viņu apsveikt, mums viņš jāsumina … Es esmu pārliecināts, ka jūs visi uzskatīsiet par godu būt klāt pie svinīgās pieņemšanas, ko es lieku priekšā sarīkot mūsu slimnīcas zālē.

Jaunekļi tikko spēja apslēpt savas bailes. Viņi ātri saskatījās un nolēma nepieiet par daudz tuvu bīstamajai laivai. Tad viņi lēni sekoja Hardrokam.

Kamēr Durbanā tā gaidīja ārsta atgriešanos — vieni,

Jaudami vaļu savam egoismam, bet Hārdroks ar mazliet pārspīlētu sajūsmu —, uz motorlaivas norisinājās ātra un negaidīta traģēdija.

Živs ļoti nemierīgi skatījās uz ostu, kas arvien vairāk tuvojās. Viņš domāja:

«Kas notiks pēc izkāpšanas no laivas? Šorīt, kad redzēju piebraucam ārstu un pazinu, ka tas ir Fantomass, es sapratu, ka viņš spēlēs katru komēdiju, lai tikai pārliecinātos, vai es esmu dzīvs vai ne. To varēja viegli uzminēt. Un tikpat viegli man bija atgriezties viņa vietā. Kamēr es esmu tērpies šinī ķitelī un šinī maskā, nevienam neradīsies aizdomas.

Bet, tikko es noņemšu šo kostīmu, mani droši vien pazīs. Skaidrs, ka man daudz nav jābaidās no iestādēm, kas mani sliktākā gadījumā var atvest atpakaļ uz kuģi. Bet vairāk man jābaidās no tautas. Ja pūlis dabū zināt, ka šķietamais ārsts palicis uz kuģa un tā vietā atgriezies kāds no pasažieriem, — tas spējīgs mani nolinčot. Man kaut kā jāpiesargās.

Živs ar katru mirkli kļuva nervozāks. Viņš jau dzirdēja saucienus un redzēja sajūsminātās sejas.

Živs bija drūms, nemierīgs, nedrošs.

Ja viņš atstāja Fantomasu savā vietā, tad tas nenotika tādēļ, lai pats izglābtos no kuģa, bet lai gūtu iespēju aktīvi uzsākt Fandora meklēšanu.

Visu laiku, kamēr viņš atradās noslēgts no ārpasaules, viņš pārdomāja Fandora likteni. Briesmonis bija solījis atrast Fandoru.

Fantomass bija solījis atdot Fandoru Natālā, tādēļ taču viņi brauca šurp… bet tad Fantomass pēkšņi nozuda no kuģa.

Jau tas vien modināja nemieru.

Bet ko Zivs domāja par Fantomasa gaitām? Vai tad viņš nebija tas, kas izlaida saindētās žurkas, vai tad viņš neturēja Zivu gūstā uz izolētās «British Queen»?

Vai neradās pārliecība, ka viņš Zivu atvedis Natālā tikai tādēļ, lai vieglāk varētu no viņa atkratīties? Varbūt nabaga Fandors jau bija zaudējis cīņu un dabūjis galu?

Živs bija pilnīgi pārliecināts par Fantomasa nodevību un paļāvās tikai uz saviem spēkiem. Tikai viņam vienam būs jāatrod Fandors!

«Tagad Fantomass vairs nevar mani traucēt,» domāja Zivs. «Šai ziņā varu būt mierīgs. Ja liktenis tā lēmis, es atradīšu Fandoru un mēs kopā nolemsim, kā tālāk rīkoties. Ja Fandors ir miris, es apcietināšu viņa slepkavu un atriebšos.»

Laiva arvien vairāk tuvojās krastam. Zivs tik ļoti bija iegrimis savās domās, ka nemaz nebija manījis iebraukšanu ostā. Tādēļ, pārsteigumā paceldams galvu, viņš redzēja, ka laiva piestāja malā, kur gaidīja kāds sirms virs.

—   Doktor, — kliedza šis cilvēks, — arī es esmu ārsts un pirmais pasteidzos, lai paspiestu jūsu roku pēc jūsu bīstamā uzdevuma pildīšanas. Jūs mani nepazīstat? Es esmu profesors Hārdroks, Durbanas pilsētas slimnīcas direktors. šie kungi ir mani palīgi. Mēs esam atnākuši, lai izteiktu mūsu sirsnīgo simpātiju un apbrīnu cilvēkam, kas…

Živs palocījās ļoti aizkustināts, bet vēl nemierīgāks kā līdz šim.

«Tūdaļ,» viņš nodomāja, «es viņiem likšos mazāk simpātisks. Viņiem pret mani nepaliks ne mazākā apbrīna. Velns, kaut es varētu paturēt masku!»

Profesors Hārdroks turpināja:

—    Dārgais kolēģa, ceru, ka jūs neatteiksiet pavadīt mūs uz mūsu slimnīcu? Jūs tur atradīsiet visus vajadzīgos dezinfekcijas līdzekļus. Jūs tur varēsiet noņemt savu masku un novilkt šo apģērbu. Es ļoti ceru, ka pēc tam jūs neatteiksieties no kausa šampanieša un piedalīšanās mūsu vienkāršās pusdienās.

Zivs nolēma riskēt. Hārdroks viņam likās ļoti simpātisks un uzticības cienīgs.

—    Profesor, es pieņemu ar vislielāko prieku. Un es atzīstos, ka baidos novilkt šīs drēbes.

—   Ak, jums nav jābīstas.

Hārdroks tiešām bija drošsirdīgs. Kamēr viņa palīgi turējās zināmā atstatumā no Ziva, profesors pēdējo sirsnīgi paņēma zem rokas un pieveda savam automobilim.

—    Pēc trīs minūtēm mēs būsim slimnīcā, — piezīmēja Hārdroks un tad, savu profesionālo interešu aizrauts, turpināja: — Mīļais kolēģa, jūs negarlaikosieties. Pēc pusdienām es jums izrādīšu slimnīcu. Man tur pašlaik ir vairāki interesanti gadījumi. Kāds ļoti neparasts vēža slimnieks pēdējā stadijā. Viņš droši vien mirs, bet derētu viņu aplūkot.

Živs, dīvainu jūtu pārņemts, noklausījās šā lāga vīra runā.

«Pieņemsim», domāja detektīvs, «ka viņi mani nepazīs. Tad mani sāks iztaujāt par medicīniskiem jautājumiem — un no tiem man nav ne jēgas …»

Živam atkal bija jāpārtrauc savas domas, jo automobilis iebrauca slimnīcas pagalmā un apstājās pie durvīm.

—    Es jums parādīšu ceļu, — teica Hārdroks, — es jums parādīšu istabu, kurā varat mierīgi dezinficēties. Jeb varbūt jums ir speciāla teorija par mēri?

—    Hm, hm… — novilka Zivs, lai iegūtu laiku. — Baidos, ka manas idejas jūs pārsteigs, kolēgas kungs.

Živs visā steigā izstrādāja rīcības plānu un nolēma par katru cenu izkļūt no šā bīstamā stāvokļa.

—    Es ļoti ilgi speciāli esmu nodevies mēra pētīšanai, — viņš tādēļ piezīmēja. — Esmu nācis pie jaunām atziņām, kas daudziem liksies pārsteidzošas. Sakiet, doktor, — ko jūs lietojat dezinfekcijai?

Profesors nevilcinājās ar atbildi!

—        Es pazīstu tikai vienu tiešām derīgu dezinfekcijas līdzekli — sublirnātu. Es mazgājos ar sublimāta ziepēm.

—        Pareizi, — piekrita Zivs, priecādamies par iegūto informāciju, — Es tiešām savu dezinfekciju sākšu šādā veidā. Bet vai zināt, dārgais kolēģa, ko es darīšu pēc tam, kad būšu nomazgājies ar sublirnātu?

—   Nē, ko tad?

—   Nu, es aplaistīšos ar odekolonu.

Profesors Hārdroks mirkli bija neizsakāmi pārsteigts.

—        Odekolonu? — viņš atkārtoja. — Ko tas nozīmē? Kādas labas īpašības jūs pierakstāt odekolonam? Man jāatzīstas, ka tas mani tiešām pārsteidz.

«To es domāju gan,» sev teica Zivs, kas bija runājis uz labu laimi, lai tikai sevi padarītu interesantāku un noslēpumaināku. Skaji viņš piebilda:

—        Kolēgas kungs, es to jums paskaidrošu citu reizi. Pie mēra odekolons dara tiešām brīnumus.

Profesors Hārdroks neuzdrošinājās runāt pretī. Varbūt šis ārsts tiešām bija speciālists mēra apkarošanā un atradis jaunus līdzekļus.

Atstājot Zivu vienu, Hārdroks izgāja, lai liktu sagatavot viņam vannu, kuras ūdenim būtu bagātīgi piejaukts odekolons.

Živs, palicis viens, domāja:

«Galu galā viņš taču man pateica, ka labākā dezinfekcija ir sublimāts, tādēļ lietosim sublirnātu! Odekolons

vēlāk neko nevarēs kaitēt, man liekas.»

* * *

Pēc stundas Živs, svaigs un atspirdzināts, atstāja vannu. Tagad tuvojās izšķirošais mirklis. Bet, lai gan saņemšana bija reti sirsnīga, tomēr pēdējā pusstundā neviens nebija licies gar viņu ne zinis. Tādēļ Zivs sev jautāja:

—       Vai viņi mani jau pazinuši? Tāds vēsums pēc tik siltas saņemšanas tiešām pārsteidzošs! Vai mani atkal aizvedīs atpakaļ uz kuģa?

Tad Živs izgāja plašā koridorā. Viņa domas iztraucēja jautājums:

—   Doktor? Dārgais kolēģa?

Pagriežoties Živs ieraudzīja profesoru Hārdroku.

—       Jā, profesora kungs, — smaidot atbildēja detektīvs. Bet Hārdroks nelikās pārsteigts.

—        Doktor, piedodiet, ka es pēdējās minūtēs par jums nerūpējos. Iedomājieties, slimnīcā atveda dīvainu slimnieku, kas prasa visas mūsu rūpes. Nāciet mums palīgā. Esmu pārliecināts, ka jūs mums dosiet labus aizrādījumus.

«Es neiešu», nodomāja Živs, «kādus padomus es lai viņiem dodu? Bet taču kaut kas jāatbild.»

—   Kāds ievainotais, profesor? Es neesmu ķirurgs.

—        Ak, kolēgas kungs, tas jau nav darbs ķirurgam! Atveda kādu jaunu virsnieku, tas ir saindējies, pusmiris, pavisam zils.

—        Bet ar ko tad saindēts šis virsnieks? — apjautājās Zivs.

—        Es to nezinu, — atbildēja Hārdroks. — Viņa pavadone stāsta dīvainas lietas. Kāds galvaskauss esot viņu saindējis! Un pēkšņi viņš kļuvis pavisam zils. Tas ir fantastisks stāsts!

Živs neatbildēdams nodūra galvu. Viņam kā detektīvam šī lieta šķita sevišķi interesanta.

«Fantomass bija te, viņš ir brīvs. Droši vien viņš atbraucis šurp, lai pastrādātu jaunus noziegumus.»

Živs sekoja profesoram Ilardrokam lielā palātā, kur gulēja nabaga Vilsons Drags.

Živs mirkli uzmanīgi lūkojās viņa sejā. Hārdroks pārliecās slimniekam un paskaidrojas

—   Pēc manām domām, mums darīšana ar kādu ļoti noslēpumainu indi. Pazīmes ir neparastas. Es viņam gribētu iedot vemšanas zāles, ko jūsdomājat?

Živs nekā nedomāja un negribeja uzņemties nekādu atbildību, Tādēļ viņš tikai aptaujājās, vai nav ieradies arī kāds liecinieks, kas varētu atstastīt notikumu. Hārdroks piedāvāja viņu aizvest dārzā, kur atrodoties jaunava, kas atvedusi Dragu.

Živs ar vislielāko prieku sekoja šim uzaicinājumam un steigā atstāja palātu, kur katrs viņa vārds varēja but liktenīgs.

Dārzā viņš satika nelaimīgo Viniju, kas viņam pastāstīja visu, ko pati zināja.

Zivs klusi sev teica:

«Fantomass… Fantomass ir vainīgs pie visiem šiem notikumiem! Es atkal stāvu drausmīgu noslēpumu priekšā.»

Živs gribēja turpināt savu izprašņāšanu, bet viņus iztraucēja Hārdrokā sūtītais jaunais ārsts.

—       Slimniekam klājas labāk, viņš vēlas jūs redzēt, kundze.

Živs piecēlās un piedāvāja Vinijai roku.

—   Ejam!

Viņa ziņkāre bija tik liela, ka viņš vairs nedomāja par savu bīstamo stāvokli.

21

mašīnā ierauts…

Miroņa galvaskauss bija nozudis… Kamēr Tedijs nodevās Vilsona Dragā glābšanai, kāds cilvēks klusi ienāca fermā. Viņš Dragain un Vinifredai bija sekojis no pašas Eldena mājas.

Tagad, redzot, ka istaba ir tukša, viņš iesteidzās, satvēra galvaskausu un, to paslēpdams zem mēte|a, steigā atkal nozuda.

Šis cilvēks nebija neviens cits kā Hansis Elders.

* # *

«Ļoti labi… ļoti labi… Tagad varēšu netraucēts turpināt savu izziņu. Bet vai man tas vispār vajadzīgs, jo viss jau liekas skaidrs?»

Tā prātoja 2eroms Fandors, kas šai svētdienas pēcpusdienā bija iekļuvis briljantu raktuvju telpās.

Fandors tā bija aizrāvies no sava darba, ka nemaz nemanīja, kā pienāca pēcpusdiena.

Žurnālists apstājās pēdējā telpā, kur slīpēja briljantus, lai viņus laistu pārdošanā.

«Labi,» skaļā balsī teica Fandors, «šoreiz esmu pilnīgi pārliecināts. Hansis Elders nav tikai noslēpumains cilvēks, bet arī liels blēdis. Viņš nebūt nav muļķis.»

Fandors bija pārliecināts, ka šie briljanti, kurus atrada Eldera raktuvē, nebija tādi kā citās raktuvēs, jo tie nelikās neapstrādāti.

«Visas šīs mašīnas nemaz netiek lietotas,» domāja žurnālists. «Atrastie briljanti jau ir tādi, it kā būtu iepriekš apstrādāti. Bet kam tad vajadzīga visa šī iekārta?»

Tad Fandors atcerējās, ka Natālā vispār neatrod briljantus. Tur atrod zeltu, platīnu, sudrabu, bet ne dārgakmeņus! Kā tad pēkšņi negaidot Durbanas tuvumā atrada šo neizsmeļamo briljantu avotu? Fandors sev teica:

«Briljantu zagļiem grūti tikt vaļā no akmeņiem. Viņiem grūti nākas tos pārdot. Uzpircēji viņiem maksā maz.

Tādēļ esmu pārliecināts, ka tik apķērīgs puisis kā Elders izdomājis jaunu triku. Viņš uzpērk zagtos briljantus un tos pārdošanā laiž kā jaunatrastus.

Vai Hansis Elders ir Fantomass? Nē, bet noteikti viņš ir nesatveramā bandīta līdzbiedrs. Taču Fantomass mani no Londonas sūtīja tieši šurp!

Un ko es lai domāju par noslēpumaino galvaskausu, jo Elders to taču tik rūpīgi slēpj no Tedija?»

Sai mirklī atskanēja kāds troksnis, un Fandors steigā paslēpās. Žurnālists dzirdēja Hansa Eldera balsi, kas runāja blakus istabā.

Žurnālists gribēja atstāt telpu, bet tad nobāla. Viņš dzirdēja šādu sarunu.

Hansis Elders nebija viens, viņam līdzi bija citas šaubīgas personas, lai gan Elders viņus uzrunāja par policistiem.

—   Jā, — teica Elders, esmu pārliecināts, ka šis puisis paslēpies te, darbnīcā.

—   Viņš droši vien grib zagt briljantus, — atbildēja rupja balss.

—    Bez šaubām, — piekrita Elders. — Bet Zeroms Fandors bēgu|o un slapstās, lai nesastaptos ar valsts iestādēm. Es nezinu, par ko viņu apvaino, bet mūsu zemes likumi nesimpatizē noziedzniekiem.

Fandors ziņkāri klausījās, lai zinātu, ko tad īsti .viņam pārmet. Un viņš tiešām to arī dabūja zināt, jo Elders turpināja:

—   Sis Zeroms Fandors, kas uzdodas par franču žurnālistu, neapšaubāmi ir zaglis. Viņš bija tas, kas viskaislī- gāk vajāja nabaga Jupiteru. Mani kungi, es zinu, ka Jupiters bija tikai nēģeris. Bet viņš nebija parastais melnais, un teātrī tik mežonīgā kārtā izlietās asinis prasa pēc atriebības! Jūs, kungi, noteikti taču zināt gubernatora pavēli sagūstīt Fandoru dzīvu vai mirušu. Nevilcinieties šaut, ja jūs viņu ieraudzītu un ja viņš bēgtu. Un es savukārt, ja es būtu jūsu vietā, nevilcinātos nošaut šo briesmoni.

Fandors apskatījās istabā, bet viņam nebija iespējas izbēgt. Otrā istabas galā viņš ieraudzīja kādu kloķīti. Tas droši vien nebija durvju kloķis, bet elektrisks kontakts, jo, Fandoram tam pieskaroties, pēkšņi uzliesmoja spuldzes, kas apgaismoja visu fabriku. Fandors bija pats nodevis sevil

Instinktīvi Fandors nodzēsa spuldzes, bet neuzmanīgi pieskārās citam blakuskontaktam — un mašīnas sāka rūkdamas strādāt.

«Šoreiz esmu pazudis!» nodomāja Fandors.

Durvis pavērās, un tanīs parādījās vairāki cilvēki.

Atskanēja klasiskā pavēle:

— Rokas gaisā!

Fandors pazina šo pavēli. Viņš savās raibās gaitās pats to vairāk bija devis noziedzniekiem, lai viņus apcietinātu. Nepaklausības gadījumā nekavējoši sāka lidot nāvējošas lodes.

Fandors tādēļ pacēla rokas, padodamies savam liktenim. Instinktīvi viņš pacēla acis gaisā, un viņa uzmanību saistīja plata transmisija, kuras siksna tagad, kad žurnālists bija laidis darbā mašīnas, slīdēja gar griestiem un pazuda sienas izgriezumā.

Vienā mirklī žurnālists saprata stāvokli. Vajadzēja riskēt visu!

Kad policisti metās uz priekšu, Fandors izstieptām rokām ieķērās dzensiksnā un tā viņu pacēla kā salmiņu. Viņš skaidri bija redzējis, ka dzensiksna iziet cauri griestiem. Tad viņš būs glābts!

«Atkal reiz būtu izdevies!» nopūtās Fandors, kad mašīna viņu uzrāva uz jumtu. Bet viņam nebija laika pārdomāt, jo tas ar sparu aizlidoja gaisā un nākošā mirklī viņu jau gaidīja spēcīgs trieciens pret zemi.

Nelaimīgā Fandora ķermenis atsitās pret lielo k'oka ratu, kas stāvēja ūdens baseinā, kuru citkārt lietoja briljantu smilšu mazgāšanai. Viņš pirmā mirklī nespēja pakustēties. Nodrebēdams viņš atcerējās, ko jau agrāk bija redzējis raktuvē. Tie bija lieli zobriteņi, kas griezdamies sadrupināja visu, kas gadījās viņu starpā. Tic samals ari viņu.

Pēkšņi, milzu zobritcņiem griežoties, Fandors nokrita un sajuta ap sevi vēsu ūdeni. Viņu aizrāva strauji viļņi.

Žurnālists, saņemdams visus spēkus, centās iznirt, bet straume ar katru mirkli kļuva ātrāka un aizrāva Fandoru lielā caurulē.

«Tas ir katls,» drausmās nodomāja Fandors, «tvaika mašīnas katls!»

Bet bija nakts …

Fandors, straumes aizrauts, zaudēja samaņu.

22

KUĢIS DEG

Uz «Brilisli Queen» mēris neatlaidīgi prasīja arvien jaunus upurus. Sevišķi no tā cieta otrās klases pasažieri, kuriem nebija atsevišķas kabīnes. Pārpalikušie neuzdrošinājās tuvoties līķiem, kas tagad trūdēja, izplatot gaisā riebīgu smaku.

Pasažierus pārņēma panika.

— Nogrieziet man roku, — lūdzās vieni, kuriem tur parādījās drausmīgās vātis.

— Nogrieziet man kāju, — lūdza citi, tā cerēdami uz izglābšanos.

Pirmās klases pasažieri bija mazliet laimīgāki, bet arī viņi bija stipri apdraudēti.

Sie pasažieri bija sapulcējušies salonā un sevišķi uztraukti pārrunāja kāda noslēpumaina cilvēka parādīšanos. Pie viņa kabīnes durvīm profesors Raimonds šorīt bija atradis seruma pudelīti un noskatījies pa atslēgas caurumu, ka šīs kabīnes iemītniekam ir vēl vesela rinda citu seruma pudelīšu.

—   Tātad mēs būsim glābti! — sauca uztrauktie ļaudis. — Mums nekavējoši no viņa jāpaprasa serums, un, ja viņš nedos labprātīgi, mēs viņam uzbruksim.

Raimonds centās visus mierināt, aizrādīdams, ka jārīkojas ļoti apdomīgi, lai visu nesabojātu.

Tad četri no viņiem nolēma doties pie šā nepazīstamā. Sarunas uzsāka Totijs, jauns dabaspētnieks, kas brauca uz kolonijām.

—   Kungs, drausmīgais stāvoklis mūs piespiež rīkoties noteikti. Jūs ieradāties te uz kuģa, jūs varat palīdzēt mums, bet to nedarāt Tādēļ mēs paši prasām, lai jūs mums izsniegtu serumu.

Svešais likās nesaprotam. Viņš apgalvoja, ka viņam seruma nemaz neesot. Totijs neatlaidās un paskaidroja savu atradumu. Svešais ņēmās iestāstīt viņam, ka redzētā seruma pudelīte esot tikai halucinācija.

—   Nē! Cilvēks, kas to redzēja, nemaz nav uztraukts un pilnīgi pie prāta. Es redzu, ka jūs atsakāties mums izsniegt serumu! Kādēļ? Jūs taču nevarat gribēt mūsu visu nāvi? Apdomājiet, cik daudziem būtu jāiet bojā jūsu dēļ… Paskatieties Dorotejas jaunkundzē, kas bailīgām ļ acīm mūs novēro. Arī viņa, šī skaistā jaunava, ies bojā jūsu dēļ, ja jūs neatinetīsiet savu stūrgalvību!

— Es jums jau teicu, ka man nav seruma. Tas viss, ko varu jums atbildēt,' un lūdzu mani ilgāk netraucēt.

—   Nu labi, — atbildēja Totijs, — jūs labprātīgi nepiekāpjaties. Tātad mēs jūs piespiedīsim ar varu. Sie divi kungi tur pie trepēm tikai gaida manu signālu.

Totijs pamāja Raimondam un Klānam, un abi sāka kāpt lejā. Bet nepazīstamais kliedza:

—   Apstājieties jeb es šaušu!

Viņš no kabatas bija izrāvis lielu brauniņu un to draudot pacēla. Viņš likās ļoti saniknots un gatavs uz visu.

—   Jūs bez manas gribas neieiesiet manā kabīnē. Ko jūs te meklējat? Serumu? Bet es jums saku, ka nedošu jums ne lāsītes. Katrs, kas mēģinās to man atņemt, dabūs lodi galvā!

Pasažieri, kas atradās tuvumā, metās palīgā, bet, redzot revolveri, apstājās. Delegāti stāvēja nekustīgi. Svešais |auni un triumfējoši smaidīja.

Totijs pirmais attapās. Izmantodams mirkli, kad svešinieks neuzmanīgi nolaida revolveri, viņš tam uzbruka. Viņam sekoja Raimonds un Klāns, Briesmonis nespēja vairs pakustināt rokas, revolveris nokrita. Vienā acumirklī stāvoklis pārvērtās. Tas, kas tikko vēl ciniski ņirgājās, tagad bija sagūstīts. Bet tad notika kaut kas negaidīts.

Svešais veikli pieliecās, pacēla revolveri. Atskanēja trīs šāvieni, sāpju kliedzieni. Raimons, Totijs un Klāns bija nāvīgi ievainoti.

Viss tas notika zibens ātrumā. Atkal svešais bija noteicējs. Neviens nedomāja pretoties.

—   Kas ir šis cilvēks? — skanēja bailīgi jautājumi.

Mēs nezinām, mēs viņu nekad neesam redzējuši.

—   Tas ir noziedznieks, — teica vieni.

Tas ir ārprātīgs, — teica citi.

Svešais lepni uzkāpa uz klāja un tur mierīgi pastaigājās. Viņš nevēroja tos, kas, ce|os nometušies, viņam lūdza serumu. Aukstasinīgi viņš pacēla revolveri un nošāva vienu pēc otra …

Tad viņš atgriezās savā kabīnē un, lai Izvairītos no Iespējamās saslimšanas, atkal iešļircināja seruma devu.

«Viņi visi nomirs,» viņš sev teica. «Viņi visi jāsadedzina! Labi, ka tā, jo viņi man sāk jau apnikt. Tagad mani vismaz vairs netraucēs.»

Pēkšņi paceldams acis, viņš iekliedzās;

—        Kas tad tur? Nē, es taču nevaru maldīties! Zivs jau sen ir aizbraucis. Jūs tur, klausieties, kāpiet lejā, citādi es jūs nošaušu. Kāpiet lejā no masta!

Un tad viņš redzēja, ka tas bija bērns — lielām acīm, izbadējušos seju.

1 — Kas tu esi? — jautāja svešais.

—   Es esmu Topsijs, mazmatrozis.

—   Ko tu tur augšā darīji?

—   Es gaidīju, lai slimība pārietu.

—   Cik ilgi tad tu tur sēdēji?

—        No paša sākuma. Kad dzirdēju, ka uz kuģa esot mēris, es nolēmu, ka labākais — paglābties augšā, svaigā gaisā. Es visu laiku sēdēju tur nenokāpjot. Es divas dienas neko neesmu ēdis, jo man vairs nebija pārtikas un es neuzdrošinājos nokāpt…

Svešais viņam pasniedza maizi un pudeli vīna.

—   Ēd un dzer, tu man esi vajadzīgs!

Zēns sāka ēst, kamēr viņa glābējs pārdomāja.

«Ko lai es iesāku ar šo puisi? Viņš būtu jānošauj kā pārējie. Bet žēl — viņš nav mu|ķis. Viņš bija gudrāks par Visiem citiem pasažieriem kopā. Tagad negribas viņu nošaut… Bet man jāpadomā, kā varētu aizbēgt no šejienes. Varbūt viņš varēs man palīdzēt. Kad būsim krastā, varēšu domāt tālāk.»

Zēns pa to laiku bija paēdis un jautājoši pacēla galvu.

—       Nāc man līdzi! — pavēlēja svešais. — Mēs pārliecināsimies, vai uz kuģa neviena vairs nav.

Tad pēc ilgākas pārdomas viņš teica zēnam:

—        Klausies, tu taču arī gribi nokļūt krastā, vai ne? Mūs apsargā un laivu nelaistu ostā. Bet, kad atkal uznāks uzplūdi, mēs pacelsim enkuru un tad jūra mūs izskalos krastā.

—   Jā, bet vai tad jūs domājat, ka mums ļaus izkāpt?

—        Nu, var taču iedomāties, ka ķēdes pašas pārtrūkušas. Te uz kuģa varētu izcelties ugunsgrēks — un tad viss liktos ļoti vienkāršs. Aizskrej lejā un atnes petroleju vai spirtu — ko tu atrodi.

Tā viņi arī darīja. Kad uznāca uzplūdu laiks, «British Queen» lēni, bet neatlaidīgi, viļņu nesta, tuvojās krastam.

Svešais tālskatā vēroja krastu. Viņš redzēja, ka tur uztraukti skraidīja daži cilvēki un kaut ko kārtoja.

— Lielgabals! — iekliedzās zēns, un tad pirmā bumba svilpdama pārlidoja kuģim.

Tad sekoja arvien jauni šāvieni. Kuģis sāka grīļoties un grimt.

Fantomass — jo tas bija viņš, kas bija atteicies no seruma izdalīšanas pārējiem, — mierīgi, sakrustotām rokām stāvēja uz komandtiltiņa.

23

ŽIVA HALUCINĀCIJA

Doktors Hārdroks sūdzēja savas bēdas cilvēkam, ko vēl arvien uzskatīja par savu kolēģu. Viņš bija sašutis, ka tam tagad nav laika uzņemt to pienācīgi un sīki iztaujāt par jaunākiem atradumiem mēra apkarošanai. Bet tagad nevarot atstāt nabaga virsnieku…

—        Doktor, — atbildēja 2ivs, — man tomēr ļoti jāpateicas par laipno uzņemšanu un cs ar lielāko prieku kādu citu reizi apskatīšu jūsu slimnīcu.

Viņi apmainījās sirsnīgiem solījumiem atkal satikties un savas savstarpējās cieņas apliecinājumiem. Tad Zivs ātri paskaidrojas

—       Atvainojiet, bet man tagad jāsteidzas ziņot iestādēm!

Tikko aiz Ziva aizvērās slimnīcas durvis, viņš nesteidzās vis uz pilsētu, bet ārā no tās.

Iznākot no pilsētas, viņš nosēdās ceļmalas zālē un sāka mierīgi pārdomāt. Viņš bija galīgā nesaprašanā, ko tagad darīt, un dziļi nopūtās.

Sarunā ar Viniju Zivs bija dzirdējis jaunu ziņu, kas viņa sirdi modināja bailes. Vinija nejauši bija pieminējusi Fandora vārdu.

Fandors bija dzīvs.

Fandors bija Durbanas tuvumā un iejaukts jaunos, noslēpumainos notikumos.

Zivam bija jāsaņem visa sava griba, lai paliktu mierīgs un neizpaustu prieku par šo ziņu.

«Kas īsti noticis ar Fandoru? Es neesmu dabūjis no viņa ziņas, kopš atstāju Angliju. Pēdējā viņa telegramma bija tā, kurā viņš aicināja palīgā. Kā viņš izbēga no Fan- tornasa varas? Kā viņš neiedomājās, ka es varētu būt uz «British Queen»? Vai viņš nojauš, ka Fantomass ir tuvumā? Vai viņš zina kaut ko par šo galvaskausu?

Es tiešām vairs nesaprotu šo briesmoni. Fandors tiešām ir ie — tātad Fantomass man nav melojis. Un viņš mani tiešām atvedis šurp, lai atdotu man draugu. Bet kādēļ viņš tnan tūdaļ neteica, kur atrodams Fandors? Vai viņš baidījās, ka es izjaukšu viņa nodomus?»

Zivs bija pildījis savu solījumu. Cerēdams atrast savu jauno draugu, viņš bija noslēdzis līgumu ar bandītu, bet tas viņu bija piekrāpis. Beidzot viņš nāca pie šāda slēdziena:

«Fantomass varbūt iedomājas, ka mūsu līgums izpildīts, ja viņš mani atvedis Natālā, jo es pats atradīšu Fandoru. Tagad man tas arī jāpanāk.»

Fantomas, Fantomas, cīņa turpināsies, uzmanies! Ari tava stunda pienāks! Un tavs sods būs drausmīgs, jo arī

tu nepazīsti žēlastības. Tu saindēji veselu kuģi!

* * #

— Kā, tas esi tu, Ribono?

Cilvēks, kas pastaigājās Durbanas ielās, izbrīnā apstājās un jautāja:

— Kas tad tu esi un kā tu mani pazīsti? Sevi viņš nodomāja; «Sis puisis droši vien mani pazīst vēl no tiem laikiem, kad es dzīvoju Parīzē.»

Otrs mierīgi atbildēja;

—   Bet es taču esmu Pjērs, Polē draugs. Mēs taču bieži esam redzējušies Monmartra krodziņos!

Tagad Ribono sāka priecāties. Viņš bija patīkami pārsteigts te, Durbanā, atrast kādu, ar kuru kopā bija staigājis apašu gaitās. Viņš īsiem vārdiem pastāstīja, kā bija nokļuvis te.

—   Saproti, es tagad vairs nesaucos Ribono, bet Ribo- nārs. Un tad es nodarbojos ar tirdzniecību. Es pārdodu briljantus. Mans labākais noņēmējs ir Hansis Elders.

Ribonārs runāja bez mazākām aizdomām. Viņa sarunas biedrs bija ļoti noskrandējies un izskatījās kā īsts pasaules klaidonis.

Ja Hārdroks būtu saticis šo Pjēru, viņš varbūt atrastu, ka tam zināma līdzība ar drošsirdīgo ārstu, jo tas nebija neviens cits kā Zivs. Detektīvs bija pārģērbies un uzsāka Fandora meklēšanu.

Viņš bija nācis pie slēdziena, ka Fandoram pēc izbēgšanas nebūs daudz naudas. No Vinijas vārdiem viņš bija nopratis, ka Zeromam bija zināmi sakari ar Elderu, tādēļ detektīvs nolēma — kaut arī strādnieka izskatā — nokļūt briljantu karaļa raktuvē.

Ribonāru viņš satika tīri nejauši un pazina vēl no tiem laikiem, kad tas spēlēja zināmu lomu Parīzes apašu pasaulē. Ribonārs toreiz bija iejaukts Fantomasa nedarbos.

Tādēļ Zivs bez liekas vilcināšanās nolēma uzdoties par vecu draugu. Tas viņam arī labi izdevās, un abi nolēma uz satikšanās priekiem sadzert.

Kad Ribonārs jau bija iesilis, Zivs riskēja un nevainīgi jautāja:

—   Vai neesi dzirdējis runājam par kādu puisi, vārdā Fandors?

Ribonārs pakratīja galvu.

—       Esmu gan dzirdējis, bet nezinu, kas tad viņš īsti ir. Neieteicu ar viņu ielaisties. Neviens no mūsu puišiem viņu labi nepazīst.

Ziva sirds priekā strauji pukstēja.

—       Kādēļ tad tu man ieteic ar viņu neielaisties? — viņš mierīgi jautāja.

—        Ak, tur ir daudz iemeslu. Tas ir pavisam komisks tips. Tu saproti, Pjēr, ka mēs pārējie cenšamies palikt neievēroti, bet šis Fandors dara visu, lai modinātu aizdomas un uzmanību. Neviens nezina, kā viņš šurp nokļuvis. Un pirmais, ko viņš darīja, — aizdedzināja ostas noliktavas!

Viņu izglāba kāds puisis — Tedijs. Tas viņu ievietoja ārprātīgo namā. Un tad vēlāk pavisam dīvainā kārtā es viņu redzēju pie Hansa Eldera kā viesi, viņš atkal bija ar Tediju un gandrīz jau skūpstīja Eldera meitu.

Ribonārs viņu aicināja līdzi uz kādu opija ellīti, un Zi- vam visas šīs lietas bija ļoti mīklainas un nesaprotamas. Zivs sekoja aicinājumam, cerēdams uzzināt vairāk par Fandoru.

Apašs ātri izsmēķēja vairākas pīpes un iegrima sapņos. Zivs bija ļoti uzmanīgs, baidīdamies no opija skurbuma. Pēkšņi viņš priekšistabā sadzirdēja jaunu balsi.

—       Jā, tas esmu es, Tedijs. Un es šodien gribu smēķēt, jo man šodien ir bēdas.

Živs saslējās. Par Tediju viņš jau bija dzirdējis daudz. Jauneklis ienāca nākošā mirklī un apsēdās viņa tuvumā.

Vai tas bija tas pats, par ko viņam jau tik daudz stāstīts?

Tedija priekšā stāvēja stikla puķu vāze. Viņš izsmēķēja vairākus pīpjus, iegrima sapņos. Viņa acis aizvērās…

Živs paliecās uz priekšu un tad pēkšņi abām rokām satvēra galvu.

—   Vai tad es esmu piedzēries? — viņš jautāja sev.

— Man likās, ka tur miroņa galvaskauss, bet nemaz tāda nav.

Živs atkal atslīga uz spilveniem un cauri puķu vāzei redzēja galvaskausu. Nē, tā nebija halucinācijai

Živs no jauna pārliecās vāzei un atkal nekā neredzēja! Tas taču bija neiespējams, ka viņš būtu ieraudzījis kaut ko tādu, kā te nemaz nebija!

Pēkšņi Živs sarāvās. Viņš dzirdēja lielgabala šāvienu. Detektīvs jau tā bija ļoti nervozs, bet šai mirklī pilnīgi zaudēja apziņu pār to, ko dara. Pārējie smēķētāji nekā nedzirdēja, palika guļam, bet Živs skriešus devās uz ostu.

Ostā lēni tuvojās degošs kuģis. Tas bija «British Queen». To apšaudīja lielgabali, kamēr kuģis lēni sāka grimt.

Živam prātā nāca nabaga slimie, kuriem bija jāpārdzīvo arī šīs briesmas.

—       Ak, nelaimīgie… Bet ko tas nozīmē? Es uz kuģa atstāju Fantomasu. Vai viņš ir vainīgs? Vai viņš aizbēgs?

24

mīlas zvēresti

Jau metās krēsla. Zeroms Fandors atvēra acis. Viņš gulēja uz mīkstām sūnām un aukstumā drebēja, bet nespēja pakustināt locekļus.

Kur viņš atradās?

Viņa drēbes bija slapjas un saplosītas. Pie apvāršņa gaisā slējās jumti un skursteņi.

—        Ak, tagad atceros! — viņš iesaucās. — Es vēlreiz esmu izglābies no nāves. Atceros, ka no lielās caurules straume mani izskaloja taisni upē. Bet kur radās šie suņi, kuri še lēkā ap mani?

Fandors pagriezās un izbrīnā iesaucās:

—       Tas taču ir Tedija zirgs — tur, piesiets pie koka? Kādēļ tad viņš to atstājis, un kur viņš pats?

Fandors piecēlās un pagāja dažus soļus. Un tad ierau» dzija nekustīgu ķermeni.

—   Ak Dievs, tas taču ir Tedijs! I<as ar viņu noticis?

Fandors bija satriekts, jo bija pārliecināts, ka zēns,

viņu glābjot, ievainots vai nošauts. Bet Tedijs nebija miris, viņš klusi un mierīgi elpoja.

Žurnālists mēģināja viņu atmodināt un uzlika tam uz galvas ūdenī iemērktu lakatu. Jauneklis dziļi nopūtās. Žurnālists, lai atvieglotu viņa stāvokli, ātri atpogāja viņa svārkus un kreklu un izbrīnā iepleta acis. Tad Fandors pēkšņi nosarka. Sis atradums tiešām bija kaut kas negaidīts! Tedijs nemaz nebija zēns — bet meitene!

Pamazām viņa atmodās un lēni pavēra acis. Fandors bija tik apjucis, ka nezināja, ko īsti darīt.

Arī Tedijs nosarka un instinktīvi aizpogāja kreklu, tad priecīgi uzsmaidīja žurnālistam.

—       Tedij, Tedij, esmu pārliecināts, ka jūs mani izglābāt. Bet kā jūs zinājāt, ka biju te?

Tedijs atkal nosarka un, noslēpumaini smaidot, atbildēja:

—       Mīļais Fandor, Tedijs vienmēr būs tur, kur viņš jums būs vajadzīgs.

Iestājās klusums, un tad Fandors nedroši jautāja:

—       Tedij, sakiet — vai tas ir jūsu īstais vārds?… Tedijs… tas jau ir atvasinājums no Edvarta, un tas ir vīrieša vārds!

Tedijs nodūra acis, bet tad piecēlās un piegāja pie zirga. Fandors viņam sekoja un saņēma viņa roku.

—        Tedij, — atkal jautāja Fandors, — man jums daudz kas jājautā. Kādēļ neļāvāt mani toreiz nošaut ostā? Arī Nacionālajā klubā jūs mani izglābāt no divkaujas. Bet tad, kad es vēlāk flirtēju ar Vinifredu, jūs man izrādījāt naidu … Kādēļ?

Tedijs raudāja un tad izdvesa:

—   Ak, Fandor, piedodiet, ka es jūs tik ilgi krāpu… Es tā rīkojos tamdēļ, ka jūs mīlu.

Jaunais vīrietis un meitene ilgi sēdēja apkampušies. Kamēr asaras ritēja pār meitenes vaigiem, Fandors sajuta jaunu, gaišu laimi. Tagad viņam daudz kas bija skaidrs. Pēkšņi viņš atkratīja savas domas.

—   Tedij, — viņš iesāka. Bet tad smaidot turpināja:

—   Tas taču nav jūsu vārds, es vairs nezinu, kā jūs uzrunāt … Jaunkundze..,

Arī Tedijs smaidīja. Un tad paskaidroja:

—   Fandor, mīļais Fandor, man nav cita vārda kā šis. Kā mani īsti sauc? Es to nezinu … Leticija man nepaguva pateikt. Hansis Elders sargā manu noslēpumu, un es to nekad laikam nedabūšu zināt. Jūs mani arī turpmāk sauksiet par Tediju. Nevienam nav jāzina, ka esmu meitene. Pēc Leticijas nāves jūs esat vienīgais, kas to zina. Bet mēs abi kopā Elderam atņemsim dokumentus.

—  Jā, mēs tos atradīsim, — zvērēja Fandors. — Bet tagad iesim!

Tedijs maigi uzlika roku Fandora plecam.

—   Fandor, jūs aizmirstat, ka jūs meklē. Policija jūs vajā… Jums ir drausmīgs ienaidnieks — Hansis Elders! Viņš ļoti iespaidīgs un daudz var darīt jums par ļaunu.

Hansis Elders ir spējīgs uz visu ko! Viņš apgalvo policijai, ka jūs sakūdījāt pūli pret Jupiteru. No otras puses, Vilsons Drags apgalvo, ka jūs esat vainīgs pie dedzināšanas ostā. Jums tagad jāslēpjas un vēlāk jāaizbrauc. Un tad… — meitene klusi piebilda, — jūs atstāsiet mani, Fandor.

Bet žurnālists negribēja pielaist šādas domas.

—   Jūs atstāt? Nekad! — viņš iesaucās, apkampdams meiteni. — Labāk mirt!… Jūs redzēsiet, mums izdosies! Ja nav cilvēku taisnības, tad mums palīdzēs dievišķā taisnība, un jūs redzēsiet, ka mēs uzvarēsim. Mēs uzvarēsim, pateicoties drosmei, jaunībai un mīlai!

Abi jaunieši ilgi stāvēja apkampušies. Beidzot meitene teica:

—        Fandor, nepaliksim te. Bēgsim. Te nav droši! Jums jāslēpjas. Neriskējiet velti… Es zinu paslēptuvi tikai dažām dienām, kamēr būsim Elderam atņēmuši galvaskausu.

—   Nu, ja jūs to vēlaties, tad iesim, — piekrita Fandors.

Viņu lūpas satikās ilgā skūpstā.

25

galvaskauss

Zivs pamodās ļoti sliktā garastāvokli. Kas ar viņu bija noticis opija ellltē, no kuras viņš kā muļķis aizbēga, lai noskatītos «British Queen» apšaudīšanā? Un kas bija noticis ar Fantomasu — vai viņš vēl bija dzīvs?

Zivs pēkšņi atguva savu parasto enerģiju, ātri apģērbās, paņēma revolveri un devās ārā no pilsētas.

Viņš gāja raktuvju virzienā, lai tur izvestu izziņu.

Bija svētdiena. Viss bija tukšs un kluss. Neviens nebija redzams.

—       Es zaudēju dienu, es neko neatradīšu. Labāk doties atpakaļ uz pilsētu.

Raktuves tuvumā viņš ieraudzīja mazu baznīciņu un nolēma arī to apskatīt.

Bet, pienākot tuvāk, Zivs pārliecinājās, ka šī baznīciņa atradās kapsētā, bija dīvains kapa piemineklis. Viņš atvēra baznīciņas durvis. Izbrīnā apstājās, jo visa telpa bija piebārstīta miroņu kauliem. Stūrī gulēja vesela kaudze galvaskausu.

—       Ak Dievs, — pasmaidīja Zivs, — es meklēju vienu galvaskausu un atrodu te veselu kaudzi!

Živs pagāja tālāk un sāka apskatīties. Ģindeņi bija jau satrūdējuši. Droši vien tie te atradās jau ilgu laiku. Detektīvs pieliecās un sāka cilāt dažus galvaskausus. Tad pārsteigumā iekliedzās:

—   Viens no galvaskausiem puskrēslā spīd un mirdz!

—    Kā tas var būt? — viņš jautāja. — Bet tas droši vien ir tas galvaskauss, ko es meklēju? Viņš spīd tādēļ, ka ilgu laiku gulējis mitrā vietā… Un cik šis galvaskauss smags! Tanī kaut kas paslēpts.

Sis kauls saindēja Vilsonu Dragu, bet kā atklāt viņa noslēpumu?

Živs to ļoti uzmanīgi sāka aptaustīt. Kad viņš piespieda kādu zobu, vāks lēni atvērās. Galvaskauss bija piebāzts dokumentiem. Zivs tos ātri pāršķirstīja.

Pirmais, kas viņam gadījās rokās, bija kādas Helēnas Gurnas dzimšanas apliecība. Un šī meitene — par to vairs nevarēja šaubīties — bija noziedznieku karaļa Fantomasa meita.

Pēc pirmā pārsteiguma Zivs sāka pētīt arī pārējos dokumentus. Viņš atrada dažus aktus, kas pierādīja, ka šī Helēna bija neizsakāmi bagāta un ka viņas dēļ Fantomass pastrādājis savus drausmīgos noziegumus.

Tad viņš atrada vēl vēstuli, kas paskaidroja, ka bērns bija nodots kādas vecas sievas audzināšanai un ka Fantomass uz bērna maigās ādas izdarījis tetovējumu, kuru ar vienkāršu aci nevarot saredzēt, bet gan tikai ar pavairošanas stiklu. Un šis tetovējums esot miroņa galvaskausa zīmējums.

Tālāk bija teikts, ka šā tetovējuma paraugs atrodams arī uz šā paša galvaskausa.

Živs tagad saprata vēl vairāk. Galvaskauss, ko viņš redzēja opija ellītē, bija ietetovēts uz Tedija rokas. Parasti tas nebija redzams, bet ar ūdeni pildītais stikla trauks iedarbojās kā pavairošanas stikls.

Tātad Tedijs bija Helēna, Fantomasa meita!

Pēc divām stundām baznīciņā atkal valdīja klusums un miers. Noslēpumainais galvaskauss atkal gulēja agrākā vietā. Nekas nekustējās.

Hansis Elders varētu atnākt, lai meklētu to, kas viņam bija vajadzīgs. Un tomēr briljantu karalis neredzētu, ka aiz ģindeņu kaudzes, rokā sažņaugdams revolveri, bet otrā turēdams portfeli ar dokumentiem, stāvēja Zivs, gatavs mesties virsū katram, kas nāktu, lai meklētu šo noslēpumaino galvaskausu.

26

NEGAIDĪTĀ ATGRIEŠANAS

Hansis Elders tikko bija iegājis savā kabinetā un nosēdies pie rakstāmgalda, kad pēkšņi nobāla un saslējās, dzirdot ironisku balsi. Tā teica vienu vienīgu vārdu:

—   Labdien I

Elders sēdēja kā triekas ķerts. Balss sarkastiski turpināja:

—   Labdien, Hansi Elder. Kā jums klājas?

Hansis Elders izstiepa roku, kā atvairīdams spoku, un Izdvesa:

—   Jūs … Tas esat jūs!

Cilvēks, kas viņu uzrunāja, pienāca tuvāk un trešo reizi teica:

—        Labdien, Hansi Elder… Mans draugs, jūs nemaz neliekaties visai iepriecināts. Jūs mani negaidāt? Jūs nepriecājaties mani redzēt — pēc divpadsmit gadiem?

Hansis Elders drebošām lūpām izdvesa tikai vienu vienīgu vārdu:

—   Fantomasl

Tas tiešām bija Fantomass, nesatveramais noziedznieks, kas tagad stāvēja viņa priekšā. Viņš likās ņirgājamies par Hansa Eldera izbrīnu.

—        Fantomass… — viņš atkārtoja, imitēdams Hansa Eldera balsi. — Kā jūs to sakāt, mans draugs! Man tiešām liekas, ka jūs neuzdrošināties mani pazīt? Kādēļ tik Joti uztraucaties? Kādēļ rādāt tik nepamatotas bailes? Vai es jums nezvērēju, ka es atgriezīšos? Vai tad neticējāt manam vārdam? Vai tad jūs tik ļoti iegrimāt darbā, ka nekad neesat dzirdējis manu vārdu, kas slavens visā pasaulē? … Tā, kā es to solīju.

Eldera bālās lūpas tikai no jauna atkārtoja:

—   Fantomas… Tas esat jūs, Fantomas… Ak, kādēļ?

Fantomass ļoti mierīgā balsī atbildēja:

—        Elder, jūs jautājat, kādēļ es atgriežos? Vai tad jūs zaudējāt prātu? Vai tad man jums jāatgādina vienošanās, ko mēs toreiz noslēdzām?

—   Nē, nē.

—   Tātad es atkārtoju — kādēļ tik ļoti brīnāties?

—   Runāja, ka jūs esat miris … Es ticēju …

Bet Hansis Elders pat nevarēja nobeigt savu teikumu. Fantomass skaļi iesmējās.

—       Miris! — viņš iesaucās. — Tā taču ir lieliska ideja! Ko jūs runājat?! Vai tad Fantomass var mirt? Vai tad Fantomass ir mirstīgs?

Tad, kļūdams nopietns, viņš turpināja:

—        Hansi Elder, mēs jau senos laikos bijām labi biedri; kara laikā mūs toreiz redzēja kopā. Mēs toreiz abi laupījām, dedzinājām, slepkavojām. Mēs toreiz bijām vislabākie draugi, vai ne? Un mēs tādi būtu vēl tagad, ja jūs, Hansi, nebūtu vārgulis un gļēvulis. Kamēr es sekoju saviem augstākiem mērķiem, jūs apmierinājāties ar savu likteni.

Toreiz, Hansi, es jums piedāvāju vienošanos, kas mūs saista. Mēs noslēdzām līgumu. Elder, tikai es — Fantomass — jums iestāstīju grandiozo projektu par šo viltus briljantu raktuvi. Es apņēmos sūtīt jums pārdevējus, es jums solīju, ka jums nekad netrūks briljantu… Vai es nepildīju savu solījumu? Vai es piekrāpu jūs? Vai es labprātīgi nedarīju visu? Atbildiet, Hansi Elder!

Nabaga briljantu karalis bija tik satriekts, ka tikko turējās kājās. Fantomass to labi redzēja un, tam ciešāk pieiedams, teica:

—        Hansi, apmierinieties, piesēstiet. Ja jūs tiešām domājat, ka es esmu miris, tad saprotu jūsu izbrīnu pie manas parādīšanās. Bet tagad laiks attapties. Mums jārunā … Mums jāstrādā.

Hansis Elders vāji atbalsoja:

—   Jāstrādā?

—       Jā, — turpināja Fantomass, kas tagad staigāja pa kabinetu. — Bet iepriekš atbildiet man. Vai es jums vienmēr nebiju uzticams biedrs un draugs — kāds solījos būt? Vai jūsu veikali nezēla? Es jums taču ļāvu nopelnīt miljonus, kā solīju. Un līdz ar to jums nodrošināju arī drošību likumu priekšā.

Hansis Elders tikko spēja pamāt ar galvu.

—       Tātad, mans draugs, — turpināja Fantomass, — man liekas, tagad jūsu kārta pildīt solījumus. Izle- miet… dodiet man norēķinus, sakiet, cik pienākas man.

Toreiz, kad viņi abi vēl piedalījās būru karā, Hansis Elders ar vislielāko prieku pieņēma laupītāja piedāvājumu.

Elders toreiz Fantomasa piedāvājumu nodibināt viltus briljantu raktuvi uzskatīja par izdevīgu iespēju iedzīvoties.

Tad Fantomass nozuda un sūtīja tikai savus starpniekus.

Bija pagājuši daudzi gadi.

Eldera veikali gāja lieliski. Zerārs, Ribonārs un pārējie viņam vienmēr piegādāja jaunus dārgakmeņus.

Tā kā Fantomass nesūtīja ziņas, bet ļaudis stāstīja, ka viņš miris, Hansis Elders jau iedomājās, ka kompanjons nekad neatnāks, lai atprasītu savu tiesu.

Bet Hansis Elders bija maldījies. Tagad Fantomass stāvēja viņa priekšā un noteikti teica.

—   Dalīsimies.

Hansis Elders nodrebēja.

Bet tas vēl nebija viss, jo pēkšņi Fantomass mainīja savu izturēšanos.

Tas vairs nebija vecais draugs, kas stāvēja viņa priekšā, bet pavēlnieks, kungs, noziedznieku karalis.

Jo Fantomasa seja pēkšņi kļuva drūma, un viņš dusmās metās virsū Elderam.

—    Nožēlojamais blēdi, — viņš brēca, — nodevējs! Suns, atkritējs… Ak tu iedomājies, ka es nezinu visus tavus nedarbus?… Klausies. Sešus mēnešus es tev sekoju. Sešus mēnešus es zinu katru soli, ko tu spēri. Kopš sešiem mēnešiem es zinu, ka tu katram stāsti, ka es esot miris, un ka tu man — savam labdarim un kungam — gribi nozagt man pienākošos daļu. No šīs rūpnīcas ienākumiem, kurus esmu radījis es viens vienīgais, kas pastāv, tikai pateicoties man!

—    Tā nav taisnība, tā nav taisnība! — bailēs kliedza Elders.

Bet Fantomass jau bija apvaldījies un vēsā balsī jautāja:

—    Tu mani esi piekrāpis, tu to uzdrošinājies… Hansi Elder, es tev vēl piedotu tavu gļēvulību, tavu nodevību, bet vienu es tev nepiedošu. Es tev nepiedošu, ka tu Leti- cijai nozagi kastīti, kurā bija paslēpti manas meitas dokumenti.

Hansis Elders jutās pazudis. Viņš zināja, ka no bandīta nevar gaidīt žēlastību. Bet viņš vēl arvien mēģināja melot.

—    Bet es taču neesmu zadzis šo kastīti, — viņš teica, cerēdams pārliecināt Fantomasu.

Bet viņš bija maldījies.

Fantomasa acīs bija tik ārprātīgās dusmas, ka Elders vairi neuzdrošinājās nekā teikt.

Elders bija bezgala gļēvs.

Viņš piecēlās no krēsla, nometās ceļos un lūdzās:

—       Mans pavēlniek… Apžēlojies… Es domāju, ka tu miris … Tādēļ…

Fantomass viņu partrauca:

—        Ja es būtu miris, mana meita tomēr dzīvotu, vai ne?… Nozagdams šo kastīti, tu gribēji nozagt viņas bagātību. Tādēļ tu nozagi kastīti.

Ak, šie pēdējie vārdi Elderam likās kā cerības stars.

Fantomass bija teicis «mana meita tomēr dzīvotu …». Tātad viņš par to nebija pārliecināts, varbūt to apšaubīja.

Elders, vēl cerēdams uz glābiņu, ļoti svinīgi teica:

—        Fantomas, tu maldies, un es pats drebu, iedomājoties drausmīgo vēsti, kas man tev jāsaka. Jo tu, kā liekas, nezini…

Fantomass nobāla.

—   Mana meita? — viņš bailēs jautāja.

Hansis Elders bija attapies un noteikti apstiprināja:

—        Tava meita ir mirusi. Fantomas, es domāju, ka arī tu esi miris… Tādēļ es nozagu kastīti, tādēļ paņēmu dokumentus, kas tavu meitu padarītu bagātu. Pēc viņas nāve; es varēju droši tā rīkoties, jo es taču nevarēju iedomāties, ka tu tomēr atgriezīsies.

Runājot Elders uzmanīgi vēroja Fantomasa seju, bet tā palika mierīga un neizpauda viņa jūtas.

Vai viņš tiešām ticēja, ka viņa meita mirusi? Vai viņš to apšaubīja?

Fantomass noslēpumaini pasmaidīja.

Tad viņš no kabatas izņēma revolveri un stobru virzīja pret Eidera krūtīm.

—        Hansi, — viņš vēsi teica, — tavā stāstā patiesība Jaucas ar meliem. Esi pārliecināts, ka es lasīšu tavā sirdī.

Klausies, esmu sagatavojies uz visu. Ja gribēšu, es tevi nošaušu kā suni — ja tu mēģinātu bēgti

Klausies manās pavēlēs! Celies un ved mani turp, kur tu noslēpi nevis kastīti, bet galvaskausu, kurā noglabati dokumenti. To, ko es darīšu ar tevi vēlāk, uzzināsi pēc tam.

Fantomasa balss bija tik noteikta un viņa seja pauda tik nelokāmu gribu, ka Hansis Elders, neuzdrošinādamies pat vairs meloti piecēlās un veda Fantomasu uz kapliču raktuvju tuvumā, kur pats pirms pāris dienām bija noglabājis galvaskausu.

27

ES ESMU SLEPKAVA!

Fantomass un Hansis Elders drīz vien sasniedza kapsētu. Elders bailēs drebēja, kurpretim Fantomass bija mierīgs un noteikts.

—       Vai te tu esi paslēpis galvaskausu? — jautāja bandīts.

—   Jā, kungs, un es to viegli atradīšu.

Fantomass lakoniski atbildēja:

—       Hansi Elder, tev atliek vēl piecas minūtes, lai man atdotu to, kas ir mans īpašums, bet ko tu bezkaunīgā kārtā gribēji man nozagt.

Hansis Elders tagad vairs nedrīkstēja vilcināties.

Viņš nedrošu gaitu piegāja galvaskausu kaudzei. Starp pārējiem mirdzēja arī meklētais, noslēpumainais.

—       Kungs, kungs! — kliedza Elders, rādot uz to. — Tu redzi, ka neesmu tev melojis.

Fantomass nemaz neklausījās viņa vārdos, bet, atgrūzdams Elderu, drudžainā steigā pacēla galvaskausu.

Viņš bija joti uztraukts un pilnīgi aizmirsa sava agrākā drauga klātbūtni.

Jā, tas bija tas pats galvaskauss, kura dēļ viņš ieradās Natālā, kurā bija paslēpti viņa meitas dokumenti. Fantomass labi pazina mehānismu, vāks lēni pavērās.

Bet tad Fantomass iekliedzās.

Galvaskauss bija tukšs. Tanī nekā nebija. Visi dokumenti bija nozagti.

Dusmās zaudēdams prātu, Fantomass uzbruka Elderam.

—       Sasodītais blēdi! Kur mani dokumenti? Nodevējs, atdod tos man! Nodevējs!

Hansis Elders nekā nesaprata, jo viņš tiešām nebija ņēmis dokumentus. Tādēļ viņš drebot čukstēja:

—   Es nezinu.

—       Tu ar dzīvību samaksāsi par to, ka esi rotaļājies ar mani, savu kungu!

Fantomass instinktīvi izrāva revolveri un izšāva pat netēmējot. Hansis Elders iekliedzās un saļima. Atskanēja vēl šāviens.

Tad iestājās dziļš klusums, bija dzirdama tikai Fantomasa uztrauktā elpošana. Likās, ka viņš jau bija aizmirsis savu neuzticamo biedru, kas viņam tagad bija arī lieks.

Pagāja daži mirkļi.

Pēkšņi Fantomass pacēla galvu.

Viņam uz pieres parādījās auksti sviedri.

Viss viņa ķermenis nodrebēja.

Kādēļ?

Fantomasam likās, ka dzird soļus. Kapličā bija tikai vienas durtiņas. Vai Jaut sevi šeit sagūstīt kā lamatās?

Jauna un svaiga balss pavēlēja:

—Ne kustības, citādi jums jāmirst!

Fantomass metās uz durvīm, bet tanīs stāvēja kāds jauneklis paceltu šauteni rokās.

—        Ko jūs darāt? — kliedza Fantomass, — ko gribat no manis? Ļaujiet man iet! Nejaucieties lietās, gar kurām jums nav daļas.

Viņš aprāvās, jo jauneklis atkārtoja:

—   Ne kustības — vai jūs mirsiet!

Fantomass pārdzīvoja drausmīgu mirkli.

Ko darīt?

Kas bija šis cilvēks?

Fantomass nolēma riskēt visu un uzbruka jauneklim. Viņš izšāva un metās tam virsū, bet nepaguva izvest savu nodomu.

Fantomasa šāvienu bija dzirdējuši strādnieki un tagad piesteidzās.

Fantomass saprata, ka viņš ir pazudis.

Strādnieki ieraudzīja Eldera līķi. Pret viņu liecinās arī jauneklis, kas vēl arvien stāvēja paceltu šauteni.

Bet tad viņam radās grandioza ideja — un viņš skaļi kliedza:

—   Palīgā, palīgā, mani noslepkavo!

Fantomass tālu aizsvieda revolveri un tagad bija bez ieročiem.

Strādnieki nesaprata, kas īsti noticis. Kāds spēcīgs vīrs satvēra jaunekli.

—       Hallo, Tedij, — viņš kliedza, — kas tad te notiek? Ko jūs te darāt?

Tedijs atbildēja:

—   Es apcietinu Hansa Eldera slepkavu.

Tai pašā laikā Fantomass kliedza:

—       Viņš nošāva Hansi Elderu! Viņš grib nošaut mani. Viņš ir traks, sagūstiet viņu!

—   Jūs apsūdzat Tediju?

—   Kas jūs esat?

—   Kādēļ Tedijs gribētu jūs nošaut?

Tā no visām pusēm apbēra viņu jautājumiem. Fantomass pamāja klusēt, jo bija atguvis savu aukstasinību.

—        Es apsūdzu, ka šis jauneklis, kuru sauc par Tediju, nošāva Hansi Elderu un gribēja ari mani nošaut. Aizvediet viņu, es visu paskaidrošu.

Viss liecināja pret Tediju, jo viņu atrada ar ieroci rokās. Tomēr viņš paskaidroja:

—   Meli! Sis cilvēks ir slepkava.

Bet strādnieki neklausījās, uzbruka Tcdijam un to sasēja. Fantomass palika neievērots un varēja aizbēgt.

Bet kapličas stūrī aiz ģindeņu kaudzes pēkšņi atskanēja troksnis. Tur saslējās kāds cilvēks un uztraukti kliedza:

—        Laidiet Tediju, viņš ir nevainīgs! Slepkava ir šis cilvēks — un tas ir Fantomass!

Zivs vairs nespēja mierīgi noskatīties notikumos.

Viņš bija paslēpies aiz ģindeņiem un nepaguva laikā aizkavēt Fantomasu uzbrukt Elderam.

Noziedznieks rīkojās tik ātri, ka detektīvs nepaguva Iejaukties. Un tad jau bija ieradies arī Tedijs.

Detektīvs izturējās mierīgi, lai redzētu, ko darīs bandīts, ieraugot savu meitu. Bet apvainojums pret Tediju Zivam vairs neļāva vilcināties.

Ja tagad arī atlaida Tediju, tad tomēr neviens neuzbruka Fantomasam. Neviens nepazina Zivu un tādēļ vilcinājās paklausīt.

Fantomass turpināja:

—       Neticiet šim cilvēkam. Viņš grib izglābt savu līdzvainīgo!

Zivs saprata briesmas, kas draudēja no šāda Fantomasa apgalvojuma. Viņš uzbrēca Fantomasam:

—   Vai jūs beidzot klusēsiet?

Un, rādot uz Tedija roku, viņš piebilda:

—   Vai tad neredzējāt tetovējumu uz viņas rokas?

Sos vārdus neviens nesaprata, izņemot Fantomasu. Viņš nobāla un tad ātri pieskrēja durvīm.

—   Pie velna, — viņš kliedza, — ko tas īsti nozīmē?…

Man galu galā nepatīk, ja apvaino nevainīgu. Jūs jautājat — kas noslepkavoja Elderu? Nu labi, tas biju es! Bet aizliedzu man pieskarties. Es aizbēgu no «British Quecn», man ir mēris! Ļaujiet man iet. Pieskaršanās man draud ar nāvi! Dodiet vietu.

Strādnieki instinktīvi atkāpās. Fantomass izgāja no kapličas un pagriežoties sauca:

—       Paldies, Ziv! Jūs tikko izglābāt manu meitu, un es izglābšu Fandoru!

Bandīts nākošā mirklī uzlēca Tedija zirgā un aizjāja.

—   Sasodīti, — norūca 2ivs, — Fantomass bēg!

Viņš iebāza roku kabatā, izvilka revolveri un gribēja šaut. Bet kāds spēcīgi iesita viņam pa roku. Ierocis nokrita.

Zivs tikko pazina savu uzbrucēju. Tas bija Tedijs, kas glāba Fantomasa dzīvi.

28

DIVKAUJA

Fandors slapstījās Tedija fermā. Viņam tas sevišķi nebija pa prātam, bet viņš pildīja jaunekļa vēlēšanos.

«Galu galā,» domāja žurnālists, «nekāda labuma nebūtu, ja mani velti apcietinātu. Mēs iegūsim laiku un vēlāk jau redzēsim, kā rīkoties.»

Viņš paklausīja jaunavas aizrādījumiem un mierīgi sēdēja bēniņos.

Tad pēkšņi viņš dzirdēja ārā balsis un troksni. Cilvēki uztraukti sasaucās:

— Ak, turiet viņu!… Tur viņš jau ir… Aizslēdziet durvis!

Kāds droši vien būs novērojis, ka viņi pārnākuši ar Tediju. Tagad viņu ielenca, droši vien gribēja nodot policijai. Fandors nolēma, ka slēpties nav nozīmes un piegāja logam. Tur viņš ironiski jautāja:

—   Vai jūs mani meklējat?

Atskanēja saucieni:

—   Nāvi slepkavam!

Kāds spēcīgs vīrs panāca uz priekšu un teicas

—        Labi, es nākšu, bet te nav trepju. — Es tomēr negribētu lēkt un salauzt kājas — jūsu dēj!

Virsnieks atbildēja:

—       To visu nokārtos, bet nemēģiniet šaut. Mēs esam apbruņoti un pie mazākās kustības …

Fandors viņu pārtrauca:

—       Ak tas esat jūs, Vilson Drag? Ļoti priecājos redzēt jūs, leitnanta kungs.

Virsnieks neatbildēja. Visa sēta bija pilna kareivjiem, kas draudoši pacēla šautenes.

«Ko tad ar mani darīs?» domāja Fandors. «Laikam gan vēl nenošaus, mani notiesās, vēl diezgan ilgi būs jāgaida uz nāvi!»

Virsnieks piegriezās pret saviem kareivjiem un teica:

—        Uzmaniet šo indivīdu! Nenovērsiet no viņa acis. Pieci viņu apsargās ar paceltiem revolveriem. Pie pirmās kustības šaujiet. Pārējie nāciet man līdzi. Mums jāpārmeklē šī ferma, kur salasījušies visi šie blēži.

Vilsons Drags ļoti lepni aizgāja.

«Sis kustonis,» nodomāja Fandors. «Viņam nekāda lepnuma, ne pašcieņas! Viņš zobojas par mani, savu gūstekni, un tas nav krietni!»

Fandors pats sev neatzītos, bet viņš ļoti pārbijās. Kas viņu gaidīja?

Tikko virsnieks bija nozudis mājā, kad sētā ieauļoja kāds zirgs un no tā nolēca Tedijs. Viņš pieskrēja leitnantam un jautāja:

—   Ko jūs te darāt?

Vilsons Drags atbildējas

—        Man jājautā — ar kādām tiesībām jus te slēpjat slepkavu?

—   Slepkavu? Tas nav slepkava!

—   Ir gan, Tedij.

—   Jūs melojat.

Dzirdot šo apvainojumu, Vilsons Drags nobāla.

—        Tedij, jūs mani apvainojāt zādzībā, tagad nosaucāt par meli. Mans virsnieka pienākums būtu prasīt no jums gandarījumu, bet manas cilvēka jūtas to nepielaiž. Jūs sakāt, ka es meloju? Bet es jums saku, ka jūs esat gļēvulis. Katru reizi jūs izvairāties no paskaidrojumiem!

—   Gļēvulis!

Tikko šis vārds bija izteikts, kā Tedijs ar visu spēku iesita pļauku Vilsonam Dragam.

—       Nelieti, jūs man dosiet gandarījumu! — kliedza virsnieks.

—   Labprāt, kaut tūlīt, — atbildēja Tedijs.

Bet šai mirklī Fandors kliedza:

—   Leitnant, ja gribat ar kādu kauties, tad ar mani!

Fandors nevarēja pieļaut šo divkauju. Tedijs jau bija

meitene!

Ja viņa arī bija ļoti veikla, tad tomēr nespēja spēkiem mēroties ar Dragu.

—        Gļēvulis, — turpināja Fandors, — jūs esat vispēdē- jais gļēvulis, ja gribat kauties ar bērnu. Ja gribat cienīgu pretinieku, tad jums ir vajadzīgs vīrietis!

Fandors ne par ko nebūtu atzinies šo cilvēku priekšā, ka Tedijs bija meitene. Viņš bija pārliecināts, ka Vilsons Drags ar prieku pieņems viņa izaicinājumu. Bet leitnants nicinoši teica:

—   Es lai kautos ar jums, Fandor? Ne prātā nenāk.

—   Jūs atsakāties?

—        Man pat nav jāatsakās. Jūs esat negodīgs — un tādēļ par to nav ko domāt. Atcerieties taču, ka jūs vairākkārt atteicāties no divkaujas ar mani. Jūs teicāt, ka nekausieties ar cilvēku, ko apsūdz zādzībā. Es atkal nekaujos ar slepkavām. Jo jūs esat vainīgs pie Jupitera nāves.

—       Bet jūs taču esat gļēvs, ja gribat kauties ar Tediju, — nerimās Fandors.

Bet tagad jaunava pati iesaucās:

—       Leitnant Vilson Drag, ko mēs tik ilgi runājam! Es aizstāvēšos. Sāksim!

—        Kareivji, aizvediet šo gūstekni uz Durbanu, — pavēlēja leitnants, — Es jums vēlāk sekošu. Man tikai jātiek galā ar šo puisi, kas mani apvainojis.

Kareivji uzbruka Fandoram. Ko viņš viens varēja panākt? Viņam bija jāseko. Vārtos viņš pagrieza galvu un ieraudzīja Tediju, kas paceltu zobenu gaidīja Vilsona Draga uzbrukumu.

Sī bija nikna divkauja. Beidzot leitnantam izdevās izsist Tedijai no rokas zobenu. Bet mirklī, kad virsnieks gatavojās nāvīgam triecienam, viņam piegāja kāds cilvēks.

Jaunatnācēja rokā ātri pazibēja ierocis — un Vilsons Drags iekliegdamies saļima. Viņš bija nāvīgi ievainots.

Tedijs bija sašutis par šo gļēvo aizmugurisko uzbrukumu un dusmās uzbrēca nelūgtajam aizstāvim:

—   Slepkava!

Tad jaunava satvēra revolveri, lai atriebtos, bet pagriežoties ieraudzīja svešinieka seju un iekliegdamās paģība.

Kad viņa atvēra acis, viņa čukstēja:

—   Jūs … Fantomas!

Un cilvēks, kas viņai tikko bija izglābis dzīvību atbildēja:

—   Jā, es … tavs tēvs.

* * *

Tedijs, gujot uz zemes, atkārtoja kā murgos;

—   Jūs, jūs, Fantomass.

Sai mirklī jaunava pārdzīvoja visdziļākās ciešanas. Vina būtu devusi dzīvību, lai nebūtu jāpārdzīvo šis mirklis!

Noziedznieks pārliecās nelaimīgajai Tedijai un saka:

—        Klausies, es visu darīju tevis dēļ. Es tev esmu parādā paskaidrojumus. Tu visu dzirdēsi. Tu visu sapratīsi. Tu mani mīlēsi un piedosi.

No Tedija bālām lūpām atskanēja tikai viens vārds:

—   Nekad!

Bet Fantomass tikai kratīja galvu. Viņš ticēja, ka beidzot sasniegs to, pēc kā visu laiku bija ilgojies.

—        Tu mani mīlēsi, — viņš atkārtoja. — Helēna, tu mani mīlēsi. Un tu zināsi visu, varbūt jau pēc paris dienām. Bet tagad man jābēg, jāslēpjas, mani vajā. Bet es atgriezīšos, jau drīz!

Tedijs — Helēna — vēl arvien nekustīgļ gulēja uz zemes. Pēc Fantomasa aiziešanas viņa piecēlās, bet jaunava nedomāja par savu tēvu, tikai par Fandoru.

—   Kur viņš ir? Ak, es viņu izglābšu!…

29

GLĀBĒJS

Zivs pēc nolikumiem kapličā lēni atgriezās Durbanā. Lai gЈn Fantomass tikko bija aizbēdzis, viņu vairāk interesēja Fandora atrašana nekā bandīta sagūstīšana.

Pilsētā viņš nokļuva uztrauktā pūlī. Kareivju nodaļa veda apcietināto.

Pēkšņi detektīvs nobāla. Tas bija Fandors!

—       Ak Dievs, — iekliedzās Zivs, — es nāku par vēlu! Sis satrakotais pūlis nejaus viņu atbrīvot.

Tad viņš jautāja, ko tad nodarījis šis cilvēks. Viņam atbildēja, ka tas esot nogalinājis vecu sievieti un nēģeri. Pēc pāris dienām viņu aizvedīšot uz galvaspilsētu un tad nošaušot.

—       Ak! — skaļā balsī izsaucās Zivs, nevērodams apkārtējos. — Es glābšu Fandoru, kaut ari ar varu! Vienalga — kādiem līdzekļiem.

# # *

Dzelzceļa pārvaldē šai pašā dienā ieradās kāds cilvēks, kas jautāja pēc galvenā inženiera Mulerstona.

Ierēdnim, kas viņu pieņēma, radās iespaids, ka tas ir kāds no virsvaldes atsūtīts kontrolieris. Tādēļ viņš laipni paskaidroja, ka Mulerstons esot slims.

Viesis vēl apjautājās pēc Mulerstona adreses un tad aizgāja uz inženiera dzīvokli. Tur viņš ilgi sarunājās ar inženiera sulaini un iedeva tam labu dzeramnaudu.

Viņam nebija jānožēlo sava izšķērdība, jo dabūja zināt, ka inženieris ir slims un vēl veselu nedēļu paliks mājā.

Ziņkārais viesis nekavējoši devās uz staciju.

* * *

Nākošā dienā Durbanas šķirotavā valdīja liels uztraukums, jo gaidīja galveno inženieri ierodamies inspekcijā.

Visi bija tik ļoti aizņemti, ka nemaz nevēroja kādu svešinieku. Tas bija tas pats cilvēks, kas iepriekšējā dienā tik dzīvi bija interesējies par Mulerstonu. Sis cilvēks piegāja kādai lokomotīvei un jautājas

—   Kur ir kurinātājs?

>— Tas esmu es, kungs. Ko vēlaties?

—        Es esmu virsvaldes inženieris un slimā Mulerstona vietnieks. Vai jūs vadīsiet ekspresi, kas pusdivos brauks uz galvaspilsētu?

—   Jā, inženiera kungs.

—   Kas tas par dīvainu vagonu? — jautāja inženieris.

—        Mēs tanī uz galvaspilsētu vedīsim apcietināto. Viņa vārds ir Zeroms Fandors, un viņš ir nogalinājis nēģeri Jupiteru!

Inženieris uzmanīgi apskatīja mašīnu un tad atkal jautājas

—   Kad tieši izbrauksiet no depo?

—■ Taisni 1.12. Mēs brauksim līdz pārmijai un tur uzgaidīsim. Mums pievienos aresta vagonu. Tad mēs pārņemsim ekspresi, kas iebrauks stacijā. Tā lokomotīve mūsu vietā atgriezīsies šķirotavā.

—        Labi, — sausi viņu pārtrauca inženieris. — Es braukšu jums līdzi un pēcpusdienā atgriezīšos Durbanā. Es gribu pārbaudīt ce|u. Bet tagad laiks brokastot.

Cilvēks aizgāja un vēl pamatīgi aplūkoja aresta vagonu. Tas nebija neviens cits kā Zivs.

Detektīvam bija tikai viena doma — kā glābt Fandoru. Viņš vienīgo izeju redzēja pārvadāšanā pa dzelzeeju. Tā- dē| viņš jau iepriekšējā dienā bija devies pie galvenā inženiera, lai to pārliecinātu par Fandora nevainību. Bet inženieris bija slims, tādēļ Zivs pats nolēma uztāties viņa vietā.

«Aļans nodoms,» sev teica Zivs, «bez šaubām ir bīstams, bet ceru, ka man izdosies glābt Fandoru!»

30 FANTOMASA MEITA

Vilciena personāls gaidīja signālu aizbraukšanai.

Živs ar apbrīnojamu aukstasinību tēloja inženiera lomu. Pēkšņi viņš pamanīja, ka bija nozudis viens no kurinātājiem.

—        Klausieties, — detektīvs teica mašīnistam, — jūsu palīgs aizgāja meklēt kādu aizmirstu veseri un vēl nav atgriezies.' Paskatieties, kur viņš palicis.

—        Inženiera kungs, instrukcijas man aizliedz atstāt mašīnu, kamēr tā ir aizkurināta.

—       Pareizi, — piekrita Zivs, — bet neaizmirstiet, ka te paliek jūsu priekšnieks. Jūs mierīgi varat iet.

Živs uzelpoja. Stāvoklis bija ļoti labvēligs. Viņš bija viens. Bet pirms stundas ceturkšņa viņš redzēja, ka arestantu vagonā novietoja nelaimīgo Fandoru. Ak, kaut taču ātrāk piekabinātu šo vagonu! Detektīvs pārzināja arī lokomotīves un tādā gadījumā nebūtu vilcinājies un nekavējoši pats aizvadītu vilcienu. Bet Fandora vagons vēl nebija piekabināts!

Živs ar katru mirkli kļuva nemierīgāks. Tepat blakus atradās Fandors — un viņš tam nevarēja nekā teikt!

Pēkšņi viņš uztraukti iekliedzās, savā priekšā ieraudzījis Fandora seju.

Un tas tiešām bija Fandors.

Abi draugi sirsnīgi apkampās.

—   Živ!

—   Fandor!

Kā abi draugi varēja šeit satikties? Viņi nedēļām bija meklējuši viens otru un tagad negaidot…

Kas bija noticis?

Kamēr Živs, nepacietībā drebēdams, palika viena U» savas lokomotīves, Fandora vagonā notika ātra drāma. Savu dzīvību zaudēja arī nelaimīgais kurinātājs, kas tik

pēkšņi bija nozudis.

Viņš bija nogājis meklēt savu aizmirsto veseri. Bet mirklī, kad viņš jau devās atpakaļ, ass duncis pēkšņi iedūrās viņa mugurā.

Nelaimīgais pakrita, asinīm applūzdams, un mira, pirms paguva iekliegties.

Sis noziegums bija pastrādāts reti veikli un aukstasinīgi.

Slepkava ātri aizbēga, atstādams pat savu dunci, un tad skriešus devās aresta vagona virzienā. Sai vagonā atradās tikai Fandors un viņa sargs. Pēdējais izbrīnā jautāja:

—   Ko vēlaties?

Kareivis jau satvēra revolveri, bet nespēja to Izlietot. Jaunatnācējs viņam uzbruka un ātri to nožņaudza. Fandors nodrebēja.

Tas taču bija Fantomass!

Fantomass, kas dažos mirkļos bija pastrādājis šo divkāršo slepkavību! Tad Fantomass piesteidzās žurnālistam, bet ne lai viņu noslepkavotu. Noziedznieks ātri norāva no viņa rokām važas un uzsauca tam:

—   Fandor, jūs esat brīvs, bēdziet, bēdziet ātrāk!

Žurnālists nesaprašanā viņā skatījās.

—        Bēdziet, — turpināja Fantomass. — Sī lokomotīve jūs gaida. Viss ir sagatavots, klausieties tikai… Un neaizmirstiet, ka par savu dzīvību jums jāpateicas Fantomasam.

Fandors bija godīgs cilvēks, un viņš šo priekšlikumu negribēja pieņemt. Bet Fantomass viņam neļāva laiku pārdomām un ar varu izgrūda no vagona.

—       Paklausiet, es taču solīju Zivam jūs atbrīvot, un es savu solījumu pildu!

Ap viņiem jau skanēja uztrauktas balsis.

—   Palīgā, palīgā, noziedznieks aizbēg!

Un tad beidzot Fandors paklausīja.

* * *

Lokomotīve pilnā gaitā joņoja pa sliedēm. Uz tās atradās tikai Zivs un Fandors.

—   Kas tevi atbrīvoja? — jautāja Zivs.

Žurnālists ņēmās paskaidrot to, ko pats zināja.

Viņi joņoja ar vairāk nekā simts kilometru ātrumu stundā. Viņi nejutās visai droši, jo tomēr neviens no viņiem nebija speciālists lokomotīves vadīšanā.

—        Palēnināsim gaitu, — ieteica Zivs, — un tad no- lēksim.

Bet tad sekoja drausmīgs atklājums: bremzes neiedarbojās!

Fantomass bija pildījis savu vārdu. Viņš bija atdevis Fandoru Zivam, bet tikai — lai abi kopēji mirtu!

—   Ko lai darām? Mums nav izejas.

Abi Fantomasa gūstekņi joņoja arvien tālāk, nespēdami savaldīt mašīnu.

—       Mums kaut kas jāmēģina, — iekliedzās Fandors, — bet kas?

Tad viņš izbrīnā vēroja Zivu, kas bija pārliecies lokomotīves malai. Kādēļ? Beidzot viņš to saprata. Ja atraisīšu ķēdes, kas saistīja tenderi pie lokomotīves, mašīna joņos vēl ātrāk, bet toties tenders paliks stāvam.

Abi draugi steigā drudžaini sāka raisīt šīs ķēdes. Tas viņiem arī izdevās.

Mašīna joņoja tālāk, bet tenders palika stāvam.

Viņi bija glābti!

Un tad viņi atkal bailēs iekliedzās.

Uz lokomotīves būdiņas jumta, virs mašīnista vielas, viņi ieraudzīja kādu cilvēku, kas izmisumā maja un sauca palīgā.

Un šo cilvēku abi pazina.

—   Tedij!

—   Helena!

Abi bija pazinuši Fantomasa meitu.

Kā viņa bija nokļuvusi tur?

Droši vien meitene bija zinājusi par Fandora aizvešanu šai vilcienā un nolēmusi slepeni braukt līdzi, lai viņam palīdzētu.

—   Ak Dievs! — kliedza Fandors.

Zivs klusi čukstēja:

—   Viņa ir pazudusi!

Viņu vārdus apslāpēja spalgs svilpiens un troksnis. Lokomotīves katls nespēja vairs panest pārlieko tvaika spiedienu.

Viņi pēdējo reizi dzirdēja baiļu pilno kliedzienu;

—   Fandor, palīgā!

Žurnālists bija tik uztraukts, ka nespēja spert ne soli, un smagi atbalstījās uz Ziva pleca.

—       Es viņu izglābšu! — zvērēja detektīvs. — Zivs tagad neļaus iet bojā Fantomasa meitai.

Beigas

«Fantomasa» sērijā nākošā tiks izdota grāmata «FANTOMASS APCIETINĀTS»

—   Jā, patīkami dzīvot Šveicē — ne visai apdzīvotā vietā, kas nav sevišķi eleganta, neatrodas starp daudziem ezeriem un arī ne kāda kalna galotnē. Tas man patīk!

Tā vecā marķīze Serboi izteica savas domas par lauku dzīvi. Ļoti uzmanīgi viņas vārdos klausījās diplomātiskais, labi audzinātais grāfs Vladimirs Saratovs, lai gan viņu temats nebūt neinteresēja. Viņš klausījās tikai tādēļ, ka būtu nepieklājīgi to nedarīt.

Grāfs Vladimirs Saratovs bija viens no labākiem un iecienītākiem krievu diplomātiem. Kopš trim mēnešiem viņš dzīvoja Parīzē kā ārkārtējais krievu valdības pilnvarotais. Viņam bija uzdots visu sagatavot cara uzņemšanai Francijas galvaspilsētā, ko sagaidīja pēc divām nedēļām.

Sai vakarā grāfs Vladimirs Saratovs rīkoja viesības. | Viesu skaitā bija arī vecā marķīze Serboi, daži augstākie • ārlietu ministrijas ierēdņi un kāds angļu baronets Elliss I Maršals, par kuru stāstīja, ka viņš esot dedzīgs skaistās ļ princeses Soņas Daņidovas pielūdzējs.

Vecā marķīze turpināja:

—   Jā, tāda patīkama maza viesnīca Šveicē ..,

Bet šoreiz namatēvs vairs neklausījās. Viņa uzmanību 'i saistīja kaut kas pavisam neparasts. Viņa sekretārs, jaunais Sergejs, kas sēdēja otrā galda galā, pēc īsas sarunas 5 ar sulaini piecēlās un atstāja ēdamzāli. Sūtnis, kas pazina Sergeja korekto izturēšanos, sev jautāja, kas gan varētu jauneklim likt uzvesties tik nepieklājīgi. Grāfam Vladimiram Saratovam nebija ilgi jāgaida uz atbildi.

Tikko viņš sev bija uzstādījis šo jautājumu, kad Sergejs atgriezās, nostājās aiz sūtņa krēsla un tam čukstēja ausī:

—        Ekselence, Parīzes kriminālpolicijas priekšnieks Anions ir jūsu darbistabā. Viņam jums jāsakot svarīgas lietas. Vai varat viņu pieņemt?

—   Vai tas tik steidzami?

—   Jā, ekselence, Joti.

Grāfs Vladimirs Saratovs atvainojās viesiem un piecēlās no galda.

Tad grāfs devās pa plašo koridoru, kas savienoja ēdamzāli ar viņa kabinetu. Tur tiešām gaidīja Anions.

Kriminālpolicijas priekšnieks stāvēja kājās. Viņš pretēji paradumam izskatījās noraizējies, pat bija aizmirsis parasto smaidu.

Vladimirs Saratovs tūdaļ ievēroja šo viņa izturēšanos un instinktīvi padomāja par savu ķeizaru.

Sūtnis mirkli nobāla pie domas, ka viņa ķeizars varētu krist par upuri kādam atentātam.

Bet Saratovs bija paradis slēpt savas jūtas un tādēļ mierīgi jautāja:

—        Dārgais Anion, kas tad noticis un par ko man jāpateicas priekam redzēt jūs šeit?

—       Noliek dīvainas lietas, un es jūs gribēju informēt. Sūtņa kungs — jūs zināt, ka apmēram mēnesi krievu kreiseris «Skobeļevs» atstājis Monakul

—        Es to zinu, — atkārtoja sūtnis. — Pavēli viņam deva sūtniecība. Ne es, bet kārtējā sūtniecība Parīzē.

—   Pareizi, — piekrita Anions.

Bet pēc īsas vilcināšanās viņš piebilda:

—       Bez šaubām … bet vai zināt arī to, kas noticis ar komandantu Ivanu Ivanoviču?

—   Nē.

—       Nu tad klausieties, — turpināja Anions, — viņš ir miris.

—   Miris? — Iekliedzās grāfs. — Tas nevar būt!

— Diemžēl tomēr. Viņš noslepkavots vai vismaz nošauts.

Sūtnis piesteidzās policijas priekšniekam un, raugoties' viņam cieši sejā, iekliedzās:

—        Tas ir briesmīgi! Kungs, vai noteikti zināt, ko runājat? Tātad «Skobejevs» nevarēja aizbraukt?!

—   «Skobeļevs» aizbraucis pēc sava komandanta nāves.

—       Es neko nesaprotu, — atzinās Saratovs. — Kas tad ; viņu vadīja?

—   Kuģis aizbrauca jauna komandanta vadībā.

—   Viņa vārds?

—   Es to nezinu.

Anions vilcinājās un beidzot tomēr paskaidroja:

—        Klausieties, sūtņa kungs, tā ir ļoti nopietna lieta un pie tam ]oti mīklaina, neizprotama. Mēs esam pārliecināti, ka virsnieks, kas ir pārņēmis kuģa komandēšanu, nemaz nav jūras virsnieks, bet noziedznieks. Es zinu, ka viņa apcietināšanu var sagaidīt katru stundu, un iespējams, ka «Skobeļeva» komanda kaut ko izdarījusi, bet tomēr …

—        Aniona kungs, — viņu pārtrauca sūtnis, — jūs arvien vairāk pārsteidzat. Ko nozīmē viss šis stāsts? Vai esat pārliecināts par to, ko runājat? No kurienes jums ir šīs ziņas?

—       Šīs ziņas man ir no Ziva, — vienkārši atbildēja Anions.

—   No Živa!

Grāfs Vladimirs Saratovs apklusa. Viņš Francijā bija tikai trīs mēnešus, bet tomēr slavenā detektīva vārds viņam nebija svešs.

—   Živs, — atkārtoja sūtnis, — ir cilvēks, kuru loti cienu. Bet vai tas tiešām varētu būt taisnība? Vai nevarētu ar viņu runāt?

—        Es jau biju paredzējis, — atbildēja Anions, — ka jūs vēlēsieties runāt ar viņu, un tādēļ Zivs gaida lejā, mana automobilī.

—   Lai viņš nekavējoši nāk šurp, — iesaucās Saratovs.

Pēc pāris mirkļiem Anions iepazīstināja grāfu ar detektīvu un, atvainojies, ka nevar ilgāk palikt, aizgāja.

Zivs ļoti skaidri pastāstīja grāfam visu, ko zināja par šo lietu.

Viņš apstiprināja visu to, ko Anions jau bija sacījis.

Tiešām — «Skobeļevs» pirms divām dienām izbrauca jūrā un pēdējā mirkli pirms aizbraukšanas tā jaunais komandants parādes formā atstāja kazino terases un devās uz savu kuģi.

Živs tomēr bija noteiktā pārliecībā, ka noslēpumaino komandantu, kas uzdevās par noslepkavoto Ivanu Ivanoviču, visdrīzākā laikā izdosies apcietināt.

Un tad viņš bija nosaucis šī viltus komandanta vārdu, kuru dzirdot grāfs Saratovs nobāla un drebēdams atkrita atzveltnē.

M. Alēns, P. Suvestrs

NOZIEDZNIEKA MEITA

Redaktore L. Betaga Mākslinieciskais redaktors V. Parkovs Tehniskā redaktore I). Radziņa Korektores I. Senkanc, M. Starka

Nodota salikšanai 19.09.90. Parakstīta iespiešanai I7.12.U0. Licence .Ni 000021. 20.04.90. Formāts 70x108/32. Tipogrāfijas papīrs Ni 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7.70 uzsk. iespiedi.; 7.06 uzsk. kr. nov.; 8,30 Udcvn. I. Metiens 100 000 eks. Koop. «Lasse» pašūt. JA 573-6-K. Tlp. «Rota», pas. N» 1143. Cena 3 rb|. Izdevniecība «Avots», 220017 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. M I69/FI/185. Iespiesta Latvijas republikāniskās Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības apvienības «Litta» tipogrāfijā «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40, salikts kooperatīvā «Lasse», Ģertrūdes Ielā 45.

Content

Alēns Marsels, et al Fantomass Noziedznieka Meita

1 MIROŅA GALVA

2 noslēpumainā zadziba

3 vājprātīgo namā

4 VAJPRATĪGAIS VAI SIMULANTS?

5 vecā leticija

6 BĒGŠANA

7 MIROŅA AUGŠĀMCELŠANAS

8 DĪVAINĀS PATRONAS

9 NEMIERĪGAIS JURAS CEĻOJUMS

10 BAKARĀ PARTIJA

11 spokainais jātnieks

12 MĪLA!… MĪLA!…

13 vai «viņš» ir miris?

14 TAS ESMU ES!

15 noslēpumainais koks

16 NĒĢERA NĀVE

17 DROŠSIRDĪGAIS ĀRSTS

18 AKLĀ

19 IZRĒĶINĀŠANĀS

20 medicīniskā autoritāte

21 mašīnā ierauts…

22 KUĢIS DEG

23 ŽIVA HALUCINĀCIJA

24 mīlas zvēresti

25 galvaskauss

26 NEGAIDĪTĀ ATGRIEŠANAS

27 ES ESMU SLEPKAVA!

28 DIVKAUJA

29 GLĀBĒJS

30 FANTOMASA MEITA