Alēns Marsels

Suvestrs Pjērs

Fantomass - 10. Monako ruletes karalis

Marsels Alēns, Pjērs Suvestrs

Monako ruletes karalis

1 Savādais spēlmanis

Montekarlo spēļu kazino zālē pulkstenis tikko bija nositis pusdesmit vakarā, taču visā spēļu namā, nevērojot pavēlo stundu, vēl kūsāja drudžaina rosme, jo ruletes vēl arvien griezās un darīja vienus bagātus, bet citus — nabagus.

Šeit nebija manāmas nogurušas sejas, neizteiksmīgi vaibsti. Visu acis drudžaini mirdzēja, vērojot mazo kaula bumbiņu. Arī sievietes bija pietvīkušas, sasarkušas. Viņas nemanīja sajauktos matus vai nobirušo pūderi.

Lielajā zālē, kas atradās pirms spēļu zāles, nebija daudz cilvēku. Trīs vai četri nelieli pulciņi dedzīgi pārsprieda kādu ievērojamu sēriju, kas šai vakarā bija tikusi izspēlēta pie viena no ruletes galdiem.

Skanēja aprauti izsaucieni:

—   Piecas reizes pēc kārtas laimēja četrinieks… Tas ir neaptverami!

—   Tiešām, pārsteidzoši, ka šodien laimēja melnais!..

—    Vai jūs daudz zaudējāt?

—    Ak, nerunājiet!..

Bet spēles salonos cilvēki bija tik ļoti aizrāvušies, ka spēlēdami aizmirsa visu pasauli.

—   Spēlējiet, kungi… Spēlējiet… Spēle beidzas…

Zālēs, kur krupjē monotonā balsī atkārtoja spēles gaitu noteicošās frāzes, dzirdēja šķindam zeltu un čaukstam banknotes. Tur valdīja karsta un saspringta gaisotne.

Te virmoja dažādas smaržas, jaucoties ar cigāru dūmiem. Atkal un atkal skanēja vārdi:

—    Kasieri, naudu!..

—   Vēlreiz sarkano…

—   Ak, Dievs, es esmu pazaudējis jau vairāk nekā tūkstoš franku! Tas ir par traku…

—   Neviena kombinācija neder.

—   Spēlējiet, kungi… Vai jūs jau esat uzlicis, kungs?

—   Jā, uz trijnieku.

—   Labi, spēle beidzas.

Visi aizturētu elpu sekoja mazajai lēkājošai bumbiņai, visu spēlētāju sirdis drebēja uztraukumā, bailēs un cerībās…

*****

«Ak, Dievs, cik te ir karsti! Un cik nejēdzīgs vakars — trīskārt nejēdzīgs! Jā, bet tur vairs neko nevar grozīt…»

Durvīs, kas no spēļu zāles veda priekštelpā, stāvēja vīrietis. Viņa sejas izteiksme bija enerģiska un saspringta.

Bija redzams, ka vīrietis visiem spēkiem cenšas savaldīties. Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs. Mati bija melni kā ogle, kuplas ūsas ietvēra kaislīgās lūpas. Skatu papildināja bārda, kas rotāja šo patiesi neikdienišķo seju.

Šis vīrietis bija stalta auguma un, skatoties viņā, varēja nojaust, ka viņš ir arī ļoti spēcīgs. Ģērbies viņš bija tumšā, elegantā uzvalkā…

Tagad vīrietis stāvēja un vēroja pustukšo priekštelpu.

Tad, saraucis uzacis, viņš straujiem soļiem devās klāt kādai cilvēku grupai, kas skaļi apsprieda notikumus pie spēļu galdiem. Kad vīrietis bija pienācis tuvāk, atskanēja izbrīna pilnas balsis:

—    Ivan Ivanovič! Jūs vēl esat šeit? Šai stundā?.. Vai vinnējāt krietnu žūksni?

—   Varbūt zaudējāt? Tam, ka cilvēks atrodas kazino vēl tik vēlā vakara stundā taču var būt divēji iemesli.

—   Nu, un kura iemesla dēļ tad šeit esat jūs, komandant?

Vīrietis, kuru uzrunāja par Ivanu Ivanoviču un godāja par

komandantu, paraustīja plecus un ar nevērīgu žestu paskaidroja:

—    Hm… Jūs jautājāt, vai esmu zaudējis, vai vinnējis? Es pat vairs neatceros. Es spēlēju ļoti ilgi, man tagad jāatpūšas, turklāt…

—   Vai rīt jums gaidāms nopietns darbs?

—   Jums taisnība, dārgais!

—   Tātad jūs atgriezīsieties uz kuģa?

Krievs, kas bija draudzīgi sarunājies ar pārējiem, pameta ašu skatu Monako reida virzienā.

Apmēram divus kilometrus no krasta bija nojaušams tumšais karakuģa siluets. Tad vīrietis vēlreiz paraustīja plecus.

—    Nē, — viņš atteica, — es šovakar vairs neatgriezīšos uz «Skobeļeva».

—   Komandanta kungs, jūs reti redz uz jūsu kuģa…

Šī frāze tika teikta draudzīgi jautrā tonī.

Taču krievs atbildēja īsi un nelaipni:

—   Man par savu rīcību ir jāatbild tikai viņa majestātei — manam virspavēlniekam, un es došos uz savu kuģi tad, kad uzskatīšu par vajadzīgu.

Viegli palocījis galvu, Ivans Ivanovičs pagriezās un aizgāja. Bija skaidri redzams, ka šovakar viņš ir nelāgā omā.

Izgājis cauri lielajai priekštelpai, viņš platiem, līganiem jūrnieka soļiem devās uz kazino parku. Tur viņš iegriezās šaurā un tumšā alejā.

Vīrietis gāja ātri, neskatīdamies apkārt…

Lai gan vakars bija vēss, uz viņa pieres parādījās sviedru lāses. Viņš nervozi kodīja sakniebtās lūpas.

«Skobcļevs?..» viņš domāja. «Kuģis, kas man bija uzticēts un kuru es vadīju ar tik lielu lepnumu…»

Virsnieks apstājās vietā, no kuras varēja redzēt kuģi reidā, un ilgi tajā noskatījās. Viņa acis pildījās asarām…

Tad viņš dziļi nopūtās.

«Ak, lai velns visus parauj» viņš dev sacīja. «Man ir lielgabali, kas ir nepārspējami, man ir flotes labākie artilēristi… »Skobeļevs" ir lepns kuģis.. Vajadzētu…"

Tad viņš pagriezās un devās ostas virzienā. Viņš nebija necik tālu nogājis, kad apstājās…

Viņam pretī steidzās vīrietis jūras virsnieka formā, kas, viņu pazinis, vēl vairāk paātrināja gaitu.

Ivans Ivanovičs jautāja:

—   Jūs nākat pēc pavēlēm?

—   Jā, komandanta kungs. Es nāku saņemt jūsu rīkojumus. Vai laivai jūs jāsagaida?

—   Sakiet matrožiem, ka viņi var atgriezties uz kuģa.

—    Labi, komandanta kungs. Vai viņiem jāatbrauc jums pakaļ vēlāk?

—    Nē, jūs tūlīt dosieties uz kuģi un nodosiet pavēli manam vietniekam.

—   Kādu pavēli, komandanta kungs?

—   Tātad — visi lai paliek uz kuģa, bet komandai kā gandarījumu lai izsniedz vīnu. Tas būs uz mana personīgā rēķina. Es negribu, lai kāds šodien, rīt, vai parit saņemtu atvaļinājumu krastā! Skaidrs? Vai jums nekas vairāk nav man ziņojams?

—   Jūs mani atvainojiet, komandanta kungs… bet algas izmaksa?

—    Pareizi. Jūs pateiksiet, ka alga tiks izmaksāta rīt… Ne no rīta, bet vakarā… Tad… kad es atgriezīšos uz kuģa…

—   Tiks izdarīts, komandanta kungs!..

Virsnieks sveicināja un atgriezās krastmalā. Ivans Ivanovičs laipni atņēma sveicienu. Tas bija visai neparasti, jo viņš pret padotajiem arvien bija ļoti bargs un nelaipns. Tad viņš pagriezās un devās atpakaļ uz kazino.

Tur viņš devās tieši uz bibliotēku, izņēma no kabatas portfeli, paņēma papīra loksni, uz kuras augšējā stūra iespiestā atzīme rādīja, ka tā bija «Skobeļeva» komandantūras oficiāla blanka, — un apsēdās rakstīt vēstuli.

Pēc pusstundas viņš parakstīja savu vārdu un dienesta pakāpi, tad vēstuli ielika aploksnē un to aizlīmēja. Adresi viņš neuzrakstīja, bet vēstuli ielika kabatā.

Kādu brīdi Ivans Ivanovičs palika sēžam, rokās atbalstījis galvu un nogrimis tik dziļās pārdomās, ka nemaz neievēroja divus cilvēkus, kas bija ienākuši bibliotēkā un uzmanīgi viņu vēroja…

—    Paklausieties, — čukstēja viens no viņiem, pieliecies savam kaimiņam, — man liekas, ka komandants Ivans Ivanovičs visai slikti pacieš šīs nakts zaudējumus!

—   Tātad jūs uzskatāt, ka vajadzētu viņam sekot, lai izvairītos no skandāla?

Abi vīrieši bija labi ģērbti. Tie bija kazino detektīvi, kuru pienākumos ietilpa uzraudzīt neveiksmīgos spēlētājus un atturēt tos no iespējamiem kļūmīgajiem soļiem, jo tas Monako varētu sagādāt sliktu slavu.

Ivans Ivanovičs, viņus nemaz neievērodams, piecēlās un strauji atgrūda krēslu.

—   Ak, — virsnieks čukstēja, — es esmu izpostīts! Mans gods būs pazaudēts. Bet es izdarīšu pakalpojumu daudziem spēlētājiem. Tāpēc man jāsaņemas, es nedrīkstu būt gļēvs!

Nodurtu galvu Ivans Ivanovičs izgāja no bibliotēkas. Viņam neuzkrītoši sekoja abi detektīvi.

—      Uzmanību, — čukstēja viens no viņiem. — Krievu komandants noteikti tagad šausies.

Taču tāds nemaz nebija «Skobcļeva» komandanta nodoms. Viņš devās tieši uz kazino administrācijas telpām un lūdza šveicaru steidzamā lietā viņu nekavējoties pieteikt direktoram.

—          Direktora šeit nav, cienītais kungs, — šveicars paskaidroja.

—   Ir jau pārāk vēls, bet kungs noteikti sekretariātā atradīs kādu, kas viņu uzklausīs.

Ivans Ivanovičs pamāja un devās uz sekretariātu. Plašais gaitenis šai vēlajā stundā bija tukšs. Viņš pieklauvēja pie sekretariāta durvīm un gaidīja, līdz kāds cits šveicars jautāja, ko kungs vēloties.

—   Es tikai gribēju nodot šo vēstuli kazino direktora kungam vai viņa vietniekam.

Šveicars nebūt nebija pārsteigts un neprasīja nekādus paskaidrojumus. Monako norisinājās tik daudz traģēdiju, ka kazino kalpotāji pie tā sen jau bija pieraduši.

—    Lūdzu, sekojiet, kungs. Varbūt mēs te vēl kādu sastapsim. Pretējā gadījumā lūdzu jūs atnākt rīt ap vienpadsmitiem.

—   Labi, ejiet, paskatieties!

Šveicars ieveda Ivanu Ivanoviču nelielā kabinetā, kura sienas bija noklātas bieziem paklājiem un arī durvis bija polsterētas.

*       * * * *

Ivans Ivanovičs bija palicis viens. Tagad, kļūdams arvien nervozāks, viņš sev jautāja, vai būs iespējams šai nakts stundā atrast vēl kādu no atbildīgajiem kazino darbiniekiem. Te atvērās durvis, un ienāca kāds respektabls kungs.

Šis cilvēks bija tikko pasveicinājis komandantu, kā tas pietraucās kājās.

—   Vai man ir tas gods runāt ar vienu no kazino direktoriem vai atbildīgajiem darbiniekiem?

Uz šo jautājumu ienākušais kungs neatbildēja. Taču viņš laikam bija informēts par krievu virsnieka nodomiem, jo paskaidroja:

—   Kungs, jūs laikam gribat nodot kādu ziņojumu direkcijai? Vai jūs uzticēsiet to man?

Viņš tik mierīgi un noteikti pastiepa roku, ka Ivans Ivanovičs instinktīvi pasniedza viņam kazino direktoram adresēto vēstuli.

—   Šis ziņojums… — aizsmakušā balsī teica virsnieks, redzēdams, ka svešais kungs grasījās vēstuli iebāzt kabatā, — ir domāts direkcijai… Direkcijai.

Bet, kamēr kuģa komandants vēl īpaši uzsvēra vārdu direkcija, viņš redzēja, ka viņa sarunu biedrs atvēra aploksni.

—    Apsēdieties, kungs, — noteica respektablais kungs, — un atvainojiet, ka es ar vēstules saturu iepazīšos uzreiz. Tā ir nokļuvusi īstajās rokās.

Te komandantam nebija nekas, ko iebilst. Viņš mierīgi vēroja cilvēku, kuru uzskatīja par direkcijas pārstāvi. Toties viņa sarunu biedrs izrādīja nepatīkama pārsteiguma un pat īgnuma pazīmes.

Tad, beidzis lasīt vēstuli, viņš, nepaceldams acis no papīra, iesaucās:

—    Bet… Tas nav iespējams… Vai tam var ticēt?.. Komandanta kungs, vai jūs nedomājat… Nē, tas taču nav iespējams!

Ivans Ivanovičs mierīgi iebilda:

—   Tas pat ir ļoti iespējams, mans kungs. Un tas arī tiks izdarīts.

—   Jūs to neuzdrošināsieties, kungs!

—   Es to uzdrošināšos gan! Jau šovakar.

—   Bet tas ir šausmīgi!

—   Tas būs tikai taisnīgi.

—   Tas jau ir ļaunāk par slepkavību!

—   Atvainojiet, kungs, tā būs tikai soda izpildīšana.

—   Jūs esat nenormāls!

—   Es esmu pie pilna prāta.

—   Bet es varētu tagad pasaukt ļaudis palīgā. Vai tas jums nav ienācis prātā?

—   Jā, kungs. Es visu esmu pārdomājis. Viss ir paredzēts. Jo jūs nesauksiet nevienu palīgā, bet padosieties. Jūs esat aizmirsis šo…

Pie pēdējiem vārdiem virsnieks no kabatas izvilka mazu revolveri un pavērsa to pret savu sarunu biedru.

Iestājās dziļš klusums.

Ivans Ivanovičs izskatījās pilnīgi mierīgs, ierocis viņa rokā nedrebēja, toties viņa sarunu biedrs, redzēdams pret sevi pavērsto ieroci, bija nobālējis un tagad atslīga atzveltnes krēslā.

Saņēmies viņš jautāja:

—   Komandanta kungs, tas taču nav iespējams? Tas viss ir tikai ļauns murgs, vai ne?.. Jūs esat godavīrs. Nē, nē, es tam nevaru noticēt. Sakiet man, ka esat to rakstījis izmisuma vai prāta aptumsuma brīdī!

—    Mans kungs, es atkārtoju vēlreiz, ka ilgi esmu pārdomājis katru vārdu šai vēstulē. Lūdzu, izlasiet to vēlreiz. Jūs redzēsiet, ka

tie nav ārprātīgā murgi. Nevilcinieties, kungs, laiks rit, bet šī lieta ir steidzama.

Ivans Ivanovičs runāja tik pārliecināti, ka viņa sarunu biedrs nevi]us paklausīja un pārlasīja vēstuli:

«Direktora kungs!

Mans vārds ir Ivans Ivanovičs. Pateicoties Viņa majestātes, mana virspavēlnieka, žēlastībai, es esmu krievu bruņukuģa «Skobeļevs» komandants. Kuģis pašlaik ir noenkurojies reidā jūsu kazino priekšā.

Man ir tas gods ziņot Jums par šādiem notikumiem: es spēlēju ruleti un zaudēju. Ne tikai tos 800000 franku, kas bija mana personiskā nauda, bet vēl 800000, kurus es paņēmu no kuģa kases.

Man nav ne mazākā nolūka izvairīties no pelnītā soda, bet es gribu atmaksāt no kuģa kases paņemto naudu. Un es gribu, lai šo maksājumu izdarītu jūs!

Uzskatiet, šo vēstuli par ultimātu. Dodiet man 800000 franku, kurus es paspēlēju, lai gan tie man nepiederēja. Atdodiet man šo summu vēl pirms rītausmas — pretējā gadījumā «Skobeļevs» apšaudīs kazino. Izvēlieties — 800000 franku, vai apšaude.

Es gaidu Jūsu lēmumu, direktora kungs!

Ivans Ivanovičs, «Skobeļeva» komandants."

Virsnieks, kas visu laiku bija klusējis, tagad noteikti jautāja:

—    Nu, ko jūs izvēlēsieties, kungs? Atmaksāsiet man naudu, vai ļausiet apšaudīt kazino?

Virsnieks izskatījās tik noteikts, ka nebija iemesla šaubīties par viņa nolūku nopietnību. Ierēdnis vēl mēģināja pretoties, taču krievs asi atcirta:

—    Tas taču būs tikai taisnīgi, vai ne?

—     Te negaidīti Ivans Ivanovičs metās virsū vīrietim un uzkliedza:

—   Jūs vēl gribat pārdomāt? Labi, kungs! Tad nepretojieties!

Nākošajā mirklī virsnieks izvilka no kabatas auklu un ar to

piesēja kazino pārstāvi pie krēsla. Tad viņš nostājās sava gūstekņa priekšā un sacīja:

—   Jūs lūdzāt man laiku pārdomām. Labi, dodu jums pusstundu laika. Ticiet, man nudien nav nekādu ļaunu nolūku un es jūs piesēju tikai, lai pats būtu drošībā. Tātad jūs visu varat mierīgi pārdomāt.

Ivans Ivanovičs viegli palocījās un, savādi smaidīdams, izgāja no istabas tuvākajā gaitenī.

2 Hāberlaufu ģimenes pansija

—    Ko tu atkal dari, Hāberlauf?

Mazā un tuklā Hāberlaufa kundze griezīgā un nepatīkamā balsī jau kuro reizi jautāja savam vīram — kalsnējam vīrietim ar skumju seju un lēnām kustībām.

Hāberlaufs rimti un svinīgi atbildēja, lai gan viņa balss uztraukumā viegli drebēja:

—   Vai tad tu neredzi, ka es kārtoju logu aizkarus?

—   Tu kārto aizkarus? Patiešām?..

—   Tu taču to pati labi redzi, mana dārgā, — Hāberlaufs paraustīja plecus.

Bet tuklā sieviete tikai dusmīgi piespēra kāju.

—   Tu te pārāk ilgi noņemies ar vienu logu, — viņa īgni sacīja.

—    Es tevi meklēju jau veselu pusstundu.

Hāberlaufa kundze devās tieši šķērsām pāri visai istabai, piesteidzās logam un, atgrūdusi vīru sāņus, atrāva aizkaru, lai paskatītos, kas aiz tā notiek tik interesants, ka vīrs nespēj atrauties no loga.

Taču, pametusi skatu caur logu, Hāberlaufa kundze dusmās iespiedzās — pretējās mājas logā viņa ieraudzīja jaunas un glītas tumšmates seju.

Jaunā sieviete bija elegantā rītatērpā, kas diezgan atklāti rādīja viņas plecus un kaklu. Rokās skaistajai svešiniecei bija liels sārtu puķu pušķis. Viņas slaidajos pirkstos mirguļoja gredzeni.

Tā bija spāniešu dejotāja, kas Montckarlo bija guvusi lielu piekrišanu ar savu tango.

Končita Končesa — tā sauca šo skaistuli — nepievērsa nekādu vērību Hāberlaufa kundzes indiskrētajiem un ne visai draudzīgajiem skatieniem.

Hāberlaufa kundze draudoši pievērsās savam laulātajam draugam.

—    Paliec te, Hābcrlauf, — viņa pavēlēja, manīdama, ka viņš grasās pazust, — un paskaidro man, kā tas nākas, ka tu vienmēr esi te pie šā loga, kad šī drausmīgā spāniete sēž pie sava loga vai koķetē no balkona?

—   Tā ir tīrā nejaušība, — Hāberlaufs steidzās nomierināt sievu.

—    Dodu tev vārdu, ka es pat neievēroju, ka viņa tur sēž.

—   Nepūt tu man pīlītes, — Hāberlaufa kundze iespiedzās, — es tev saku, tev klāsies slikti, ja tu ielaidīsies jel kādās darīšanās ar šo sievieti. Tad mēs nekavējoties aizbrauksim no šejienes.

—   Aizbrauksim! — Hāberlaufs sasita rokas. — Tas taču būtu tīrais neprāts! — Un tad, savilcis seju žēlabainā izteiksmē, viņš piebilda:

—   Kopš ļaunais liktenis mūs vajā, mēs nekur neesam jutušies tik mierīgi kā šeit. Tik laimīgi…

Hāberlaufa kundze, lai gan joprojām dusmojās, nevarēja nepiekrist vīra piezīmei.

Kas bija Hāberlaufu laulātais pāris?

Tas bija dīvains pāris, kas šai aristokrātiskajā un elegantajā apkārtnē likās drusku nevietā.

Hāberlaufu liktenis bija diezgan neparasts.

Hāberlaufs pirms apmēram trīsdesmit gadiem bija iesvētīts par mācītāju un savā draudzē iepazinās ar kāda tirgotāja meitu, kuru apprecēja.

Tā bija pašreizēja Hāberlaufa kundze.

Pateicoties savas sievas nerimtīgajai aktivitātei, mācītājs atstāja lauku draudzi. Viņš devās uz Hānavas-Ritlingas galvaspilsētu. Tur viņam pamazām izdevās sev pievērst lielhercoga Fridriha Kristiāna II uzmanību. Hāberlaufa kundzes enerģija panāca to, ka bijušais mācītājs iestājās slepenpolicijas dienestā un beidzot izkalpojās pat par hercogistes policijas priekšnieku.

Hāberlaufa kungam bija goda pilns amats, lai gan īstenībā šo amatu veica drīzāk Hāberlaufa kundze. Reiz viņas vīram uznāca iegriba darboties patstāvīgi, bet viņš uzreiz pieļāva tādu kļūdu, ka viņu nekavējoties atcēla no amata un viņam steigšus bija jāatstāj mazā hercogiste.

Hāberlaufi kādu laiku apceļoja pasauli, ieradās Berlīnē, Londonā, Parīzē.

Beidzot liktenis viņus atveda uz Monako un te, Zilā krasta skaistuma savaldzināti, viņi nolēma apmesties un atvērt ģimenes pansiju.

Pansija bija atvērta jau divus mēnešus, un Hāberlaufiem bija pat viena pansionāre.

Tā bija slaida, eleganta blondīne, ar lielām un sapņainām acīm. Viņa šķita esam vēl ļoti jauna. Grūti bija noteikt viņas tautību — pēc izskata un izturēšanās varētu teikt, ka tā ir amerikāniete, taču viņa runāja tīrā franču valodā. Jaunā dāma izskatījās ļoti bagāta. Viņa bija ieradusies pansijā ar daudziem čemodāniem. Pēc apmešanās

pie Hāberlaufiem viņa katru dienu parādījās citā tērpā, kuri turklāt visi bija loti eleganti un dārgi.

No kurienes viņa bija ieradusies?

Kā viņu sauca?

Hāberlaufi to nezināja.

Viesu grāmatā jaunā sieviete bija ierakstījusies vienkārši kā Denīza.

Denīzas jaunkundze!

Tas patiesībā bija viss, kas par viņu bija zināms. Viņa reti rakstīja vēstules un nekad nesaņēma pati tās.

Hāberlaufa kundze tagad, nojaušot vīra interesi par spānieti, piedraudēja:

—    Jā, jā, Hāberlauf, ja tu uzvedīsies tik piedauzīgi, tad mēs nekavējoties aizbrauksim no šejienes, lai gan bijām iecerējuši te daudz ko uzsākt.

Hāberlaufs nomierinoši sacīja:

—  Jā, mana dārgā, ja tas tā turpināsies, tad mēs drīz vien kļūsim bagāti. Mums pašlaik ir tikai viena pansionāre, toties viņa maksā ļoti daudz, un, droši vien, drīz mums būs vēl pansionāri. Man pat liekas, ka tas jaunais cilvēks, ar kuru viņa katru dienu spēlē tenisu, drīz vien apmetīsies mūsu mājā.

—          Tu domā Norbertu Randu? — Hāberlaufa kundze iejautājās.

—   Es arī ceru to pašu. Man pat liekas, ka viņš iemīlējies Denīzas jaunkundzē.

Hāberlaufs priecīgi saberzēja rokas.

—    Ja viņi gribēs apprecēties, tad es arī šai ziņā varu viņiem izpalīdzēt. Es atcerēšos, ka esmu arī mācītājs, un viņus salaulāšu.

—   Hāberlauf, — sieva sadusmojās, — tu tiešām nemaz neapjēdz, ko runā. Tu gribi salaulāt divus cilvēkus, par kuriem zini tikai to, ka viņa kārtīgi maksā katru nedēļu un viņš katru dienu ierodas spēlēt tenisu. Es savukārt varu teikt tikai to, ka šī Denīzas jaunkundze man gan liekas ļoti simpātiska, bet es apšaubu, ka viņai ir godīgi nodomi.

*****

Kamēr Hāberlaufu laulātais pāris pirmajā stāvā strīdējās, lielajā dārzā aiz mājas spēlēja tenisu.

Denīzas jaunkundze, Hāberlaufu vienīgā pansionāre, neapšaubāmi saistīja visu uzmanību.

Pašlaik viņa beidza partiju ar kādu jaunu sievieti. Tā bija neliela auguma tumšmate, bagāta Marseļas tirgotāja vienīgā meita. Viņu sauca Zenevjēra AI bēra.

Spēlētāju vidū bija arī vairāki vīrieši, kas, nostājušies koku paēnā, vēroja jauno sieviešu spēli.

Tepat bija arī grāfs Mascpo, kāds provinces aristokrāts, kas savas veselības dēļ ziemas pavadīja dienvidos. Viņa tenisa partneris parasti bija jau vecākais un elegantais Paradola kungs, kas ilgu laiku bija kalpojis diplomātiskajā dienestā un strādājis vairākās valstīs. Viņš brīvi runāja vairākās svešvalodās un bija ļoti asprātīgs.

Šo kungu vidū bija arī Norberts Rands, jauns, blonds un bāls cilvēks, Denīzas jaunkundzes pielūdzējs. Norberts nesen bija kļuvis bārenis un no vecākiem mantojis milzu bagātības.

Denīza un Ženevjēva beidza tenisa partiju un tuvojās tējas galdam liela koka paēnā. Paradols šai mirklī uzsauca Norbertam:

—  Mīļais draugs, jūs izskatāties ļoti laimīgs, ka jums atkal ir iespēja būt šo apburošo dāmu sabiedrībā?

Norberts Rands pakratīja galvu, bet tad tomēr ar nedaudz pārspīlētu galantumu noskūpstīja abām jaunajām dāmām roku. Ženevjēva ievēroja viņam pirkstā vēl neredzētu gredzenu. Tas bija smags un plats, un to rotāja rets dārgakmens. Viņa par to apjautājās Randam.

Jaunais vīrietis lepni atbildēja:

—  Pareizi, Zenevjēvas jaunkundz, es šo gredzenu ieguvu tikai šorīt. Man to uzdāvināja.

—  Uzdāvināja? — Paradola balsī skanēja neslēpta zobgalība.

Norberts ātri uzmeta skatu Denīzai, lai pārliecinātos, ka viņa visu

dzird, un tad noslēpumaini turpināja:

—  Viselementārākā diskrēcija liedz man jums pastāstīt, no kā es esmu ieguvis šo gredzenu.

Tad viņš uzaicināja Zenevjēvu uz tenisa partiju.

Grāfs Masepo, kam patika visādas intrigas, nevarēja novaldīties un jautāja Paradolam:

—  Jūs droši vien zināt šā gredzena dāvinātāju?

—  Nē, — bijušais diplomāts atteica, — es neko nezinu.

—  Nu, tad klausieties. Viena no skaistākajām viegla rakstura sievietēm, kura ļoti labi pazīstama Parīzē un Montekarlo, šādus gredzenus dāvina vīriešiem, kuri baudījuši viņas labvēlību. Tā ir Izabella Žerē.

—    Ak, tā, Izabella Zerē! — vecais diplomāts iesaucās. — Par viņu es jau esmu dzirdējis.

Denīza sēdēja mierīgi, it kā nemaz neklausīdamās abu kungu sarunā, lai gan tā īstenībā bija domāta tieši viņai. Šķita, ka Norberta jaunā uzvara viņai pilnīgi neko nenozīmēja.

Tagad mazās sabiedrības uzmanību piesaistīja Končita, kas no savas istabas iznāca uz balkona un smēķēdama skatījās dārzā.

Laiku pa laikam viņa raidīja dedzīgu skatu Hāberlaufu mājas virzienā un smaidīja, atklādama savus pērļu baltos zobus.

Visi ar lielu ziņkāri sekoja šai pantomīmai. Nebija nekādu šaubu, ka dejotāja gatavoja uzbrukumu bijušajam policijas priekšniekam un mācītājam Hāberlaufam.

Vīrieši pārmija zobgalīgas piezīmes, līdz beidzot Paradols atgriezās pie jau aizsāktā temata.

—   Redziet, runā, ka šī Izabella Zerē, kuru pielūdz tik daudz bagātu jaunu vīriešu, tomēr slepeni mīlot kādu vienkāršu kazino kalpotāju — Luiju Menānu, kasieri vienā no spēļu zālēm.

—     Ak, Dievs, — Masepo iesaucās, — Izabella ir gudra sieviete. Viņa meklē vīru, kas aizvērtu acis un neredzētu viņas neskaitāmās dēkas. To vis tik viegli nevar atrast.

Norberts Rands, lai gan centās būt pilnīgi mierīgs, nespēja slēpt savu sašutumu, dzirdol šādu spriedumu par sievieti, kurai viņš pievērsa uzmanību, domādams, ka tādā veidā izdosies vismaz izraisīt Denīzas greizsirdību, jo Denīzā viņš patiešām bija nopietni iemīlējies.

Bet Denīza šai vakarā bija ļoti izklaidīga. Viņa piecēlās un lēni devās pa dārza celiņu uz vārtu pusi. Pie ' vārtiem viņa satika kādu cilvēku, kas nupat bija atnācis.

Viņa draudzīgi jautāja:

—     Kā jums klājas?

Atnācējs bija «Skobeļeva» komandants Ivans Ivanovičs. Viņš atbildēja ar sirsnīgu rokasspiedienu un tad sekoja Denīzai, kas atkal atgriezās pie tējas galda.

Jaunā sieviete bija pamanījusi virsnieka apputējušās kurpes un saprata, ka viņš mērojis visu ceļu no ostas līdz Hāberlaufu pansijai kājām. Tas bija pretēji viņa paradumam.

—    Man jums jāizsaka pārmetumi, — Denīza pasmaidīja, — jūs man neko nestāstāt, lai gan es zinu, kas notiek.

Virsnieks mēģināja pasmaidīt, taču varēja redzēt, ka viņam nebija jautrs prāts.

Viņš jautāja:

—    Vai tad cs jūsuprāt esmu pastrādājis lielu noziegumu? Jūs taču zināt, ka es atnācu šurp, lai ieraudzītu jūs un aizmirstu visu pārējo.

—  Jūs esat ļoti galants, — Denīza pasmaidīja. — It īpaši tāpēc, ka esat vīrietis, kas nemīl nevienu, izņemot pīķa dāmu.

Virsnieks sarāvās.

—   Jūs zināt? Bet ko tad vēl jūs zināt?

Ar atvieglojuma nopūtu viņš klausījās Denīzas vārdos:

—   Visi zina tikai to, ka jūs vakar esat daudz zaudējis. Tas gan nav svarīgi, tomēr jums nevajadzētu tā spēlēt.

Virsnieks ātri viņu pārtrauca:

—     Denīzas jaunkundz, lūdzu, nerunājiet tā. Šī muļķība ir pastrādāta. Nekas vairs nevar to padarīt nebijušu. Kas pagājis, pagājis, nerunāsim vairs par to.

Denīza domīgi paskatījās uz virsnieku. Ivans Ivanovičs nemaz neievēroja, ka klātesošie ar interesi noskatījās viņos.

Vai patiesi skaistā Denīza būtu iemīlējusies krievu virsniekā?

Denīza joprojām dīvaini pētoši raudzījās viņam sejā.

Komandants, it kā vairīdamies no neizteiktā jautājuma, nodūra galvu un novērsās

3 Lielais vinnests

Ivans Ivanovičs lieliem soļiem staigāja pa kazino zālēm, kas bija spilgti apgaismotas un kur drūzmējās daudz apmeklētāju.

Bija apmēram desmit vakarā. Visur valdīja rosība. Ne likai spēļu zālēs, bet arī blakus telpās, kur kazino administrācija kādam augstam viesim pa godu rīkoja lielu balli.

Ivans Ivanovičs nepievērsa vērību spēļu galdiem. Uz brīdi apstfpies, viņš pagriezās un cauri priekštelpai devās uz dārza galeriju, no kurienes pavērās skals uz satumsušo jūru.

Tuvumā mirguļoja zvejas laivu ugunis, bet tālāk, apmēram divus kilometrus no krasta bija saskatāms «Skobeļeva» siluets.

Virsnieks šovakar bija ģērbies elegantā smokingā. Tagad viņš izliecās pa atvērto logu un dziļi ieelpoja spirgto nakts gaisu.

Pēc tējas Hāberlaufu pansijā virsnieks vairs nebija atgriezies uz sava kuģa, bet devies uz viesnīcu «Imperial», kur bija noīrējis numuru

Viņš pārģērbās, paēda vakariņas bez īpašas baudas un ap desmitiem devās uz kazino.

Komandants izturējās diezgan dīvaini, bet šķita, ka tam bija svarīgi iemesli.

Pašreiz viņš bija tik ļoti iegrimis pārdomās, kanemanīja pienākam veco diplomātu Paradolu. Tas Ivanu Ivanoviču negaidot uzrunāja.

—    Komandanta kungs, jūs šovakar izskatāties ļoti drūms. Runā gan, ka krievi esot materiālisti, bet jūs man liekaties vairāk sapņotājs.

—   Nav taču svarīgi, kāda man dvēsele, — diezgan nelaipni atteica komandants. — Patiesība laikam ir tā, ka man ir mežonīga barbara dvēsele.

Diplomāts sarauca uzacis un grasījās atbildēt, bet tad ievēroja kādu sievieti, kas viņu tik ļoti ieinteresēja, ka viņš klusēdams palocījās pret komandantu un sekoja dāmai. Virsnieks pat nemēģināja viņu aizkavēt.

Viņš atkal pagriezās pret logu un skatījās jūrā. Pēkšņi zem loga atskanēja troksnis.

Lai gan komandants patiesi jutās nomākts, viņš nevarēja nepasmaidīt, ieraugot savādo pārīti, kas stāvēja lejā dārzā, kaktusu ēnā.

Sievietē Ivans Ivanovičs bija sazīmējis slaido spāņu dejotāju. Viņa smaidīja un tērzēja ar garu un ļoti kalsnēju vīrieti, kas turklāt šķita samulsis un nedrošs.

«Hāberlaufs,» komandants nodomāja. «Kā tad šis izbijušais mācītājs kļuvis par spānietes pielūdzēju? Ak, kaut viņš zinātu, cik nepatīkamas sekas var būt šādai dēkai! Tad viņš nekavējoties atgrieztos savā ģimenes pansijā un uz skaisto spānieti pat nepaskatītos!»

Un, sažņaudzis rokas dūrēs, Ivans Ivanovičs klusi noteica:

—   Jo ļaunāk viņam, jo ļaunāk viņai, jo ļaunāk visiem…

*****

Lielajā ruletes zālē jaunais Norberts Rands jau ilgāku laiku tērzēja ar daiļo Izabellu Zerē.

Jā, Izabella patiesi kādreiz bija bijusi izcila skaistule, taču tagad viņas košums bija jau novītis. Pašreiz viņa ar vislaipnāko smaidu klausījās Norberta vārdos. Norberts savukārt ar gandarījumu vēroja, ka citi viņos noskatās, un tas viņa jauno un naivo sirdi pildīja ar prieku un lepnumu.

Pēkšņi Izabella kategoriski sacīja:

—     Mīļais draugs, iedodiet man piecdesmit frankus. Esmu pārliecināta, ka šovakar laimēšu.

Norberts tikai laimīgi pasmaidīja, jo viņam patika dižoties ar savu bagātību, un jau tāpēc vien viņš nekad nenoraidītu elegantās dāmas lūgumu.

Tikko Izabella bija saņēmusi no viņa naudu, viņa aizsteidzās uz blakus zāli, kur uzmeklēja kādu ne visai elegantu, bet korekti ģērbtu jaunu vīrieti.

Šeit Izabella bija gluži citāda — koķetērija un izaicinošā izturēšanās bija izzudusi. Viņa vairs nebija tāda, kā parasti vīriešu sabiedrībā, tagad viņa bija kautra un atturīga.

Norberts noskatījās viņai pakaļ un nopūtās. Beidzot viņš saprata, ka Izabella pret viņu gan laikam neko nejuta. Varēja redzēt, ka jaunais kazino kasieris viņai ir daudz tuvāks. Tāpēc viņš nosprieda atdot sievietei viņas vakardien dāvināto gredzenu.

Norberts nopūtās vēlreiz un tad cauri ļaužu pilnajai spēļu zālei izgāja priekštelpā, kur spēlēja čigānu orķestris.

Kāds viegli pieskārās viņa rokai. Tas bija Ivans IvanoviČs.

—   Kas tad ar jums, jaunais draugs? — virsnieks jautāja. — Jūs šovakar nespēlējat?

—    Ak, — Norberts novilka, — man vienam pašam garlaicīgi. Man gadījās nepatīkami partneri, ka zuda vēlēšanās spēlēt.

Ivana Ivanoviča acis drudžaini mirdzēja. Viņš paskatījās pulkstenī.

—   Bez divdesmit minūtēm vienpadsmit, — viņš čukstēja. — Tagad īstais laiks iegūt bagātību. Bet, mīļais Norbert, jums nav īsta spēlētāja temperamenta. Jūs nesaprotat, kad jāriskē daudz. Kad jāatturas, kad uznāk neveiksmju sērija. Nedrīkst zaudēt paškontroli arī tad, kad laimē.

Norberts drusku zobgalīgi pasmaidīja.

—   Vai tad jūs pats vienmēr ievērojat šos noteikumus?

Virsnieks neviļus savilka rokas dūrēs, bet tad drūmi atbildēja:

—   Vakar varbūt nē, bet šovakar es to spētu gan!

Komandants bija kaislīgs spēlētājs, taču ļoti nevēlējās, lai to zinātu

citi. Un vēl vairāk — lai citi zinātu par viņa neveiksmi vakardien. Viņš neuzticīgi pavērās Norbertā, bet, brīdi padomājis, satvēra jauno vīrieti aiz rokas un ieveda galerijā.

Te pašreiz pusbalsī sarunājās četri kazino detektīvi. Krievs garāmejot dzirdēja, ka pie septītā galda dīvainā veidā gandrīz arvien iznākot septītais numurs.

Tad krievs ar Norbertu atkal iejuka cilvēku drūzmā. Pie septītā galda, kurp viņi devās, bija sapulcējušies ļoti bagāti cilvēki. Visvairāk zaudēja

divi brāļi, amerikāņu miljonāri. Līdzās krupjē sēdēja arī Izabella Žcrē. Arī viņa zaudēja.

lvans lvanovičs kādu brīdi uzmanīgi vēroja spēli. Sarkanā bumbiņa lēkāja ruletē, monotoni skanēja krupjē saucieni.

Pulkstens bija pusvienpadsmit.

Ivans lvanovičs apmēram pusstundu nostāvēja pie ruletes galda un vēroja spēli. Visu laiku viņš deva padomus Norbertam. Jaunais vīrietis visu laiku vinnēja.

—  Lieciet uz septiņi, — virsnieks bija viņam sacījis.

Katru reizi viņš vinnēja. Pārējie spēlētāji lika uz citiem skaitļiem, bet Norberts un krievu virsnieks — visu laiku neatlaidīgi tikai uz septītnieku.

Kad Ivans lvanovičs beidzot pacēla acis no ruletes galdiņa, viņš bija ārkārtīgi bāls. Toties Norberts bija pilnīgi mierīgs. Viņa priekšā gulēja vesela kaudze banknošu.

Pēc īsa laika viņš pagriezās pret komandantu:

— Ziniet, es braukšu uz Nicu pulksten 11.25. Tāpēc pēc trim minūtēm man vajadzētu celties un iet.

Un tad Ivans lvanovičs deva savam jaunajam draugam vistrakāko un pārdrošāko padomu.

Vienā mirklī Norberts uzlika maksimālo likmi uz septītnieku, sarkano un vēl dažiem citiem skaitļiem un trīs reizes pēc kārtas vinnēja vislielāko iespējamo summu.

Tad viņš lika vēl vienu reizi. Atkal pēc Ivana Ivanoviča norādījuma. Visu acis bija pievērstas galdam, jo pārējie saprata, ka pēc šis spēles jaunais vīrietis aizies.

Un tad ruletes bumbiņa atkal dejoja. Beidzot tā apstājās.

No visām galda pusēm tagad atskanēja protesta saucieni.

Norberts bija ceturto reizi laimējis, likdams to pašu kombināciju'

Krupjē, ārkārtīgi mierīgs, izmaksāja Norbertam veselu kapitālu un tad tikpat mierīgi sacīja:

—  Dāmas un kungi, spēlējiet!

Dažs cēlās no savas vietas bāls visu zaudējis.

Norberts bija piecēlies lepns un tagad lika banknotes kabatās.

Ivans lvanovičs viņu gādigi vilka ārā no zāles. Bija ceturksnis pāri vienpadsmitiem un likās, ka virsnieks steidzās pazust no kazino.

—  Sakiet, — viņš jautāja Norbertam, kad viņi bija izgājuši priekštelpā, — kā jums šķiet, cik jūs vinnējāt?

Norberts nevērīgi, kā cilvēks, kas tādiem sīkumiem nepievērš uzmanību, norūca:

—     Ak, es nemaz nezinu. Varbūt 800000, varbūt 900000 franku!

4 Liktenis atriebjas

Katru vakaru mazajā Monako stacijā valdīja tas pats satraukums. Šai laikā spēlētāji parasti ar pēdējo vilcienu atgriezās Nicā. Turklāt visi ieradās stacijā pēdējā bridi. Visur skanēja jautri saucieni, banknošu čaukstoņa, smiekli.

Tā tas turpinājās ari vilcienā. Bet, ja dažos vagonos valdīja jautrība, tad citos brauca arī drūmi, noskumuši un nerunīgi cilvēki. Tie bija tie, kuriem liktenis nav bijis labvēlīgs.

Norberts Rands tūlīt pēc iekāpšanas vilcienā nometa platmali uz sola, steidzīgi novilka cimdus, izvilka kabatas portfeli un sāka pārskaitīt naudu, kuru bija vinnējis, klausīdams Ivana Ivanoviča padomiem.

Vīrieti pārņēma patiesi bērnišķīgs prieks.

«Astoņsimt tūkstošu franku! Es vinnēju astoņsimt tūkstošus! Kā es pārsteigšu visus savus draugus! Es nopirkšu briljantu Izabellai. Es aizsūtīšu puķes Denīzai. Ak, es zināju, ka liktenis ir man labvēlīgs. Es zināju, ka esmu ticis laimīgajā strāvā. Es esmu laimīgs!»

Tas viss bija drusku nesakarīgi un naivi, bet Norberts ar pārāk Uelu gudrību neizcēlās.

Vilciens tai laikā traucās tālāk gar piekrasti, gar dārziem un klusumā grimstošajām mājām.

*****

Pašā pēdējā mirklī vilcienā bija ielēcis vēl viens pasažieris. Tomēr viņš neiegāja kupejā, kurā sēdēja tikai laimīgais Norberts, lai gan visas pārējās bija aizņemtas.

Kas bija šis pasažieris?

Viņš bija visai dīvaini ģērbies. Lai gan laiks bija diezgan silts, viņam mugurā bija biezs un smags mētelis, kura apkakli viņš bija augstu sacēlis.

Galvā šim pasažierim bija plata, mīksta cepure, kādas valkā mākslinieki. Tās malas bija noliektas pār seju tā, ka īstenībā bija redzama tikai melna, sprogaina bārda.

Turklāt savādais pasažieris šķita esam sliktā omā.

Ienācis vagonā, viņš tūlīt aizvilka logu aizkarus un izslēdza gaiteni apgaismojumu. Kupejās jau tāpat valdīja puskrēsla.

Pasažieris bija apsēdies gaiteņa galā, sakrustojis rokas, un likās iegrimis dziļās pārdomās.

Kādu brīdi nekustīgi sēdējis, viņš sakustējās, paskatījās gaitenī un, pārliecinājies, ka tas ir tukšs, .zvilka no kabatas melnu masku.

«Tas ir ļoti vienkārši,» viņš domāja. «Man veicas, kā arvien!»

Tad vīrietis, paslēpis seju maskā un uzvilcis cepuri vēl dziļāk uz acīm, Klusiem soļiem devās uz kupeju, kurā brauca jaunais Norberts Rands.

Viss notika dažu minūšu laikā.

Mirklī, kad svešinieks ienāca kupejā, Norberts bija nometies ceļos, pagriezis muguru durvīm, un skaitīja savu naudu. Viņš neko nedomāja un neko nedzirdēja, jo visas viņa domas aizņēma tikai prieks par lielo vinnestu.

Viņam nebija pat laika iekliegties. Viņš tikai kā pa sapņiem dzirdēja rupju balsi, kas noteica:

—  Un tagad rīkosimies ātri, lai vagons nebūtu netīrs un lai nepaliktu nekādas pēdas! Ak, Dievs, šis idiots iedomājies, ka varēs mierīgi aizvest visu naudu. Muļķis, viņš taču ir galīgs idiots!

Runādams svešinieks satvēra Norbertu un piespieda sēdeklim.

Izvilcis no kabatas garu nazi, kas uz mirkli iezibējās blāvās spuldzes gaismā, viņš ātri to iedūra Norbertam mugurā starp lāpstiņām.

—  Lai Dievs ir žēlīgs viņa dvēselei, jo man liekas, ka …

Nebija vajadzības pabeigt teikumu, jo Norberts, nāvīgi ievainots vai pat jau nogalināts, vairs nespēja pretoties.

Nazis bija iedurts tik veikli, ka uz sēdekļa nenoritēja neviena asins lāsīte, neatskanēja neviens vaids vai palīgā sauciens.

Cilvēks maskā piebilda:

—  Viss izdevies lieliski. Man liekas, ka varēšu bez pūlēm tikt vaļā no šā līķa.

Ar labo roku viņš no kabatas izvilka garu zīda drānu un aptina ar to sava upura galvu.

—   Tā, un tagad te mazliet vajadzēs piekārtot, — viņš itin mierīgi piezīmēja.

Piegājis pie kupejas durvīm, vīrietis paskatījās gaitenī, tad atkal atgriezās kupejā un atlieca sava upura pirkstus, kuros vēl arvien bija sažņaugtas banknotes. Vīrietis iesmējās:

—  Ak, Dievs, jaunais draugs, jums nav nekādas vajadzības ņemt šos papīrus sev līdzi, jums tie vairs nebūs vajadzīgi. Bet man tic noderēs. Viens, divi, trīs…

Vīrietis atvēra kupejas logu, satvēra Norberta ķermeni un strauji izgrūda to pa atvērto logu.

Vilciens joņoja tālāk.

Neviens neko nebija redzējis, neko nebija dzirdējis.

Slepkava mierīgi savāca uz sola un grīdas nokritušās banknotes, sabāza tās kabatās, noņēma masku un atgriezās tai vagonā, kurā viņš Monako bija iekāpis.

Tur viņš sēdēja savā kupejā, mierīgs un neuztraucams. Nevienam pat prātā neienāktu, ka viņš tikko noslepkavojis cilvēku.

*****

Norberts Rands atvēra acis un dziļi ievilka elpu. Viņš nesaprata, kur bija nokļuvis un kas ar viņu noticis.

Elegantais Norberts gulēja kaut kur tumšā naktī, un asaras ritēja pār viņa vaigiem. Viņš mēģināja saukt palīgā, taču lūpas neklausīja.

Lēni un neskaidri atmiņā atgriezās pēdējie brīži kupejā. Uz pieres vīrietim izspiedās baiļu sviedri. Viņš pūlējās pakustēties, bet katra kustība sagādāja sāpes. Viņš pat nevarēja pacelt galvu.

Vīrietis saprata, ka te viņš nolemts bojāejai.

Norberts saprata, ka nosviests uz dzelzceļa stigas, ka tagad, ja tumsā nāks kāds vilciens, viņš nespēs ne pakustēties, ne izglābties.

Nāves bailes lika jaunajam vīrietim sasprindzināt spēkus. Viņš gribēja dzīvot! Nevarēja tā vienkārši palikt guļam un padevīgi gaidīt nāvi!

Sāpes plosīja visu ķermeni, bet bailes no nāves bija stiprākas. Norberts lēni sāka rāpties uz priekšu. Pēc mirkļa viņš ieraudzīja sev priekšā citas sliedes. Arī tām bija jātiek pāri.

Uz lūpām parādījās putas. Norberts juta, ka zuda spēki. Viņš pat uz mirkli aizmirsa savu ievainojumu, jo bailes no nākošā vilciena aizņēma visu viņa prātu. Tās būtu beigas.

Pēdējiem spēkiem viņš sauca palīgā.

Norberta roka pacēlās, taču sāpes viņu pārvarēja, acis aizvērās un vīrietis smagi noslīga uz akmeņiem.

Viņš bija atkal zaudējis samaņu.

*       * * * *

Pēdējā laikā lokomotīvju vadītāji sūdzējās, ka ccļš starp Nicu un Vintimilju neesot kārtībā. Ja ceļu nesalabošot, varot notikt katastrofa.

Kādam dzelzceļa strādniekam bija uzdots pārbaudīt stigu. Tagad viņš lēni soļoja gar stigu, uzmanīgi pārbaudīdams visas aizdomīgās vietas.

Pēkšņi viņš apstājās un iesaucās:

—   Kas tur?

Strādnieks ieklausījās.

«Es taču dzirdēju kādu saucam,» viņš nodomāja, «it kā palīgā saucienu… Varbūt man tas tikai izlikās.»

Tomēr drošības labad viņš vēlreiz uzsauca:

—   Vai te kāds ir?

Ne troksnītis netraucēja nakts klusumu.

Strādnieks devās tālāk, bet pēkšņi nodrebēja un apstājās — tumsā viņš bija uzkāpis kaut kam mīkstam.

—   Ak, žēlīgā Dievmāte, šis nelaimīgais… Kā tad viņš te nokļuvis? Laikam kāds, kas Monako visu paspēlējis un tagad izmisumā meties ārā no vilciena.

Strādnieks nosvieda savus darbarīkus un, satvēris ievainoto, vilka viņu nost no sliedēm.

—    Hei, vai jūs mani dzirdat? — viņš sauca. — Viņš laikam tiešām nopietni ievainots, — strādnieks nomurmināja sev zem deguna, tad vēlreiz skaļi uzsauca: — Vai jūs mani dzirdat?

Ievainotais neatbildēja.

Strādnieks, uztraukumā runādams pats ar sevi, vilka ievainoto tālāk.

—    Ak, Dievs, ja nu viņš vēl ir dzīvs!.. Ko lai dara? Te taču nav neviena, kas varētu sniegt palīdzību! Ak, sasodīta būšana!

Tad viņam ienāca prātā kāda doma.

Kabatā viņam bija pudele, no kuras viņš nekad nešķīrās. Strādnieks uzmanīgi atkorķēja pudeli un uzmanīgi ielēja ievainotajam mutē dažus pilienus.

Ugunīgā dzira lika Norbertam pavērt acis. Viņš nopūtās. Strādnieks jutās atvieglots.

—   Nu, kā klājas? — viņš jautāja. — Vai jums ir drusku labāk? Tas nu gan ir nelāgi… Kā jūs nokļuvāt te?

Norberts, saņēmis spēkus, klusi nočukstēja:

—   Mani izsvieda no vilciena… Mani noslepkavoja…

—          Noslepkavoja, — strādnieks jutās pārsteigts. — Bet jus taču ct.tt dzīvs!

—   Jā, bet man uzbruka mans draugs… tas ir…

Sai brīdī garām dārdēdams aizdrāzās ātrvilciens. Dzelzceļa .uadnieks bija pilnīgi aizmirsis par vilcienu. Viņš tikko paguva atlēkt s.iņus.

Tikko vilciens bija aizdrāzies garām, strādnieks atkal noliecās pie ievainotā:

—   Kas tad jūs izsvieda? Kas tas bija?

Ieskatījies ciešāk ievainotajā vīrietī, strādnieks atliecās un noņēma cepuri. Viņš saprata, ka ievainotais bija miris.

Norberts Rands bija miris, pagūdams pirms nāves nosaukt sava slepkavas vārdu. Bet to neviens nebija dzirdējis.

5 Lieki 300000 franku

Balles troksnis un mūzika klusi bija dzirdama ari kazino pārvaldes telpās.

Vogrelāns, sabiedrības direktors un uzticības vīrs, snauda lielā ādas atzveltnī, kas bija piestumts pie milzīgā rakstāmgalda.

Vogrelāns bija pusmūža vīrs, ļoti smalks, korekts un elegants. Kopš viņš vadīja kazino, viņš vienmēr un visur centās izskatīties mierīgs un nosvērts.

Vogrelāns bija sācis savu karjeru Monako kā vienkāršs inspektors, bet pamazām, likdams lietā savu inteliģenci un godīgumu, bija izpelnījies priekšniecības ievērību.

Tagad viņš jau desmito gadu bija kazino direktora postenī.

Šai naktī Vogrelāns vēl kavējās kazino pretēji savam paradumam, jo parasti devās mājup ap vienpadsmitiem. Bet šovakar taču bija lielā balle.

Direktors šai vakarā bija apstaigājis visas telpas un tad atgriezies savā kabinetā. Tur viņš bija kļuvis neparasti miegains.

Sadzirdējis klauvējienus pie durvīm, viņš nokratīja nogurumu. Ienāca izsūtāmais zēns un ziņoja:

—        Direktora kungs, tur ir kāds, kas noteikti grib ar jums runāt. Kāds, kas visu ir paspēlējis un tagad ar visiem strīdas.

—          Vai tad inspektori ar viņu nerunāja? — Vogrelāns sarauca uzacis. — Te taču jānovērš visi iespējamie skandāli!

Direktors nepaguva pateikt visu, ko domāja šai sakarā, kad durvis atsprāga un tajās parādījās vīrietis, kas nedroši vaicāja:

—   Ar ko man tas gods runāt?

Vogrelāns bija tik pārsteigts par šo negaidīto ielaušanos, ka aizmirsa piespiest zvana pogu, lai izsauktu šveicaru.

Taču, ātri' atguvis parasto mierīgo sejas izteiksmi, Vogrelāns ironiski palocījās un atbildēja ar pretjautājumu:

—          Mans kungs, es esmu savā kabinetā, tāpēc jājautā būtu man

—   kas esat jūs?

—    Savā? — ienācējs pārsteigts jautāja. — Vai tad jūs esat direktors?

—   Jā, es tiešām esmu kazino direktors, — Vogrelāns atbildēja, ne mazāk pārsteigts.

Neparastais viesis paraustīja plecus, tad sakrustoja rokas, paskatījās visapkārt un, it kā runādams pats ar sevi, noteica:

—   Nu, ja tas patiešām ir tā, tad tas ir diezgan neparasti.

Vogrelāns neko neatbildēja, bet gaidīja tālākus paskaidrojumus.

Viņš pazina šo vīrieti, kas tik negaidīti bija ielauzies viņa kabinetā.

Tas bija Ivans Ivanovičs, krievu kreisera «Skobeļevs» komandants. Kreiseris jau vairākas dienas bija noenkurojies Monako reidā.

Pēkšņi Ivans Ivanovičs iešņācās kā saniknots vērsis. Piere bija nosvīdusi un acis nikni dzalkstīja.

Vogrelāns klusi iejautājās:

—   Komandanta kungs, man liekas, ka es nesen jau dzirdēju par jums. Jūs taču sacēlāt traci administrācijas telpās, vai ne? Es būtu pateicīgs, ja jūs man paskaidrotu iemeslu.

Krievu virsnieks uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu un skaļi iesaucās:

—   Es gribu zināt, ko nozīmē šie joki! Vai par mani te zobojas?

—   Ko jūs ar to gribat teikt, mans kungs?

—   Tas nozīmē, ka es jau vairāk nekā stundu meklēju to direktoru, ar kuru runāju vakar vakarā, bet man rāda visdažādākās personas, kuras es nepazīstu.

—   Te ir tikai viens direktors, — Vogrelāns iebilda, — te ir tikai viens cilvēks, kas izpilda šo amatu, un tas esmu es. Bet man nebija tas gods tikties ar jums vakar.

—   Ja tas nebijāt jūs, tad te bija cits direktors, — neatlaidās krievs.

—   Jūs maldāties, mans kungs.

—    Es nemaldos! Jo tas noteikti bija direktors. Viņš rīkojās tik noteikti un pierādīja man vakar, ka viņam šeit pieder noteicošais vārds. Vai es varētu parunāt ar šo kungu?

Vogrclāns mirkli padomāja, ka krievs par viņu zobojās. Viņa pacietība sāka izsīkt.

—    Paklausieties, komandanta kungs, es nešaubos, ka te kāds Izspēlējis ļaunu joku ar mums abiem. Es lūdzu jūs, saņemieties un paskaidrojiet man, kāpēc jūs esat picf manis ieradies un vai es varu jums kaut ko palīdzēt!

Dažus mirkļus Ivans Ivanovičs klusēja, bet tad pasmaidīja un atteica:

—   Ja tas nebija direktors, tad tas noteikti varēja būt kasieris… Vogrelāna kungs, vai es varētu parunāt ar to kasieri, kas vakar vakarā dežurēja ap pulksten vienpadsmitiem vai divpadsmitiem? Viņš sēdēja tur tai telpā.

Un krievs norādīja uz nelielu telpu, kas atradās blakus direktora kabinetam.

Vogrclāns neko vairs nesaprata. Viņš paņēma no galda sarakstu, ieskatījās tajā un sacīja kalpotājam:

—   Noejiet lejā un, ja iespējams, palūdziet atnākt Menāna kungu.

—   Pagriezies pret virsnieku, Vogrclāns īsi noteica:

—   Tas ir kasieris, kas vakar dežurēja. Kāpēc jūs vēlaties viņu redzēt?

Komandants drūmi atcirtav

—   To es pateikšu viņam pašam!

Kasieris ieradās pēc pāris minūtēm.

Krievs viņam piegāja tuvāk, tad apgāja apkārt, ziņkāri nopētīja no galvas līdz kājām, bet tad paraustīja plecus un paskaidroja:

—   Nē, tas nav viņš.

Kamēr pārējie klātesošie pārsteigumā nezināja, ko darīt un ko teikt. Ivans Ivanovičs sāka uztraukti skraidīt pa lielo kabinetu.

—    Tas nav saprotams! Tas nav aptverams! Tas ir kaut kāds absurds, — viņš kliedza. Tad komandants apstājās Vogrelāna priekšā.

—    Tā tas nevar turpināties, tā lieta beidzot jānokārto. Vai jūs patiešām esat direktors?

—   Es jums jau sacīju, — Vogrclāns pacietīgi atkārtoja.

—   Labi, nu, tad klausieties. Jūs droši vien jau zināt, ka vakar naktī, kad biju zaudējis lielu summu, es uzkāpu tc augšā. Vispirms nevarēju nevienu atrast. Tad blakus telpā satiku kādu kungu, kas sacīja, ka esot kazino direktors.

Es viņam sacīju… nu, to, kas man tai brīdī viņam bija sakāms. Domāju, ka tas nav tagad jāatkārto. Katrā gadījumā, ja ne direktors, tad viņš ir bijis kāds no jūsu padotajiem un viņam vajadzēja jūs informēt par to, ko es viņam darīju zināmu.

Tomēr naudu es no kazino saņēmu šorīt. Aploksnē bija lieki 300000 franku. Tos es jums atnesu. Te ir nauda, pārskaitiet!

To pateicis, virsnieks izvilka no kabatas banknošu paciņu un pasniedza to kasierim. Kasieris paskatījās jautājoši savā šefā, bet naudu neņēma.

Vogrelāna kungs jautāja kasierim:

—   Sakiet, Menāna kungs, vai jūs komandanta kungam samaksājāt šo summu?

—   Nebūt nē. Es vakar birojā ierados bez ceturkšņa divpadsmitos, bet nevienu neredzēju. Neesmu saņēmis arī nekādu rīkojumu vai prasību izmaksāt naudu komandanta kungam.

Vogrelāns pagriezās pret virsnieku:

—   Mans kungs, mēs patiešām nezinām, ko jūs no mums vēlaties.

Krievs naudu atkal noglabāja kabatā un tagad izskatījās patiesi

pārsteigts. Viņš vērīgi paskatījās klātesošajos.

Vogrelāns gribēja vēl kaut ko piebilst, bet te atvērās durvis un iesteidzās sirmais Peruzīns, spēļu zāles galvenais pārzinis. Viņš pat nebija pieklauvējis. Direktors jau gribēja viņam sašutumā aizrādīt par pārkāpumu, bet Peruzīns satraukti iesaucās:

—     Direktora kungs, nepatīkams gadījums, traģisks gadījums! Norberts Rands miris. Viņš noslepkavots un, droši vien, ari apzagts. Viņa ķermenis tikko atrasts.

—    Vai kazino dārzā? — strauji viņu pārtrauca direktors, jo viņu visvairāk biedēja drāmas un traģēdijas kazino telpās vai tā tuvākajā apkārtnē.

—   Nē, direktora kungs, par laimi nē. Nozieguma upuris atrasts uz dzelzceļa stigas.

Vogrelāns atviegloti uzelpoja, bet tad, pametis skatu uz Ivana Ivanoviča pusi, sarauca uzacis.

Izdzirdis Peruzīna vārdus, komandants sarāvās un lēni atkāpās no rakstāmgalda. Likās, ka viņam bija grūti nostāvēt kājās, viņš sagrīļojās un smagi noslīga atzveltnes krēslā.

—    Norberts, — viņš izdvesa, — Norberts noslepkavots!.. Nicas vilcienā! Ak, tas nevar būt!

Nicas vilcienā, — tā bija teicis komandants. Tas direktoram bija kā gaismas uzplaiksnījums tumšā naktī. Kā krievs zināja, ka tas noticis tieši Nicas vilcienā? Tas bija ļoti aizdomīgi.

Vogrelāns, neko tālāk nedomādams, piespieda zvana pogu. Iesteidzās šveicars.

—  Atsauciet nekavējoties visus inspektorus un galveno krupjē, kas veda spēli no desmitiem līdz pusdivpadsmitiem, — viņš pavēlēja.

Direktora kabinetā visai bieži ieradās spēlētāji, kas apgalvoja, ka zaudējuši lielas summas. Taču neviens nezināja, ka spēļu galdus uzmanīgi vēroja kazino detektīvi, kas varēja precīzi nosaukt visas paspēlētās vai laimētās summas.

Kāpēc Vogrelāns lika atsaukt savus darbiniekus?

Ienākušie detektīvi un vakardienas krupjē pārsteigti skatījās krievu komandantā.

Direktors īsos vārdos pastāstīja notikušo.

Inspektori paskaidroja, ka Ivans Ivanovičs pats šai naktī neesot spēlējis, bet visu laiku bijis kopā ar Norbertu Randu, kas vakar laimējis ļoti lielu naudas summu.

—          Komandanta kungs, — direktors griezās pie Ivana Ivanoviča,

—   es būšu jums ļoti pateicīgs, ja jās palīdzēsiet noskaidrot šo lietu. Pat, ja tā būtu tikai pasīva palīdzība. Vai jūs neiebilstu, ja mani detektīvi jūs pārmeklēs?

—   Kāpēc? Ar kādām tiesībām? — virsnieks nikni iekliedzās.

—   Es jūs lūdzu, — direktors atkārtoja, — šī formalitāte ir gluži vienkārši nepieciešama.

Bija redzams, ka krievs labprātīgi nepiekritīs pārmeklēšanai. Viņš tvēra pēc ieroča, bet te abi detektīvi bija ātrāki un veikli atbruņoja Ivanu Ivanoviču. Komandants dusmās ārdījās:

—   Kā jūs iedrošināties! Tā ir patvarība!

—    Nebūt nē, — Vogrelāns paskaidroja. — Man nav tiesību jūs apcietināt. Es varu tikai noskaidrot faktus, kas attiecas uz jūsu atrašanos mūsu kazino telpās. Sakiet, vai jums līdzi ir nauda?

Komandants mazliet nomierinājās un atbildēja:

—   Jā, man ir nauda, man ir līdzi daudz naudas.

—   Un jūs šodien nespēlējāt?

—   Nespēlēju.

—   Kur ir šī nauda?

Ivans Ivanovičs, kuru abi detektīvi joprojām turēja aiz rokām, gurdā balsī paskaidroja:

—   Mana smokinga iekškabatās.

Peruzīns iebāza savu milzīgo roku virsnieka kabatā un izvilka no tās vairākas banknošu paciņas. Viņš jau sāka tās skaitīt, kad Vogrelāns jautāja:

—    Acumirkli! Sakiet, Peruzīn, kādu summu jūsuprāt Norberts Rands varēja aiznest no kazino?

—    Es domāju, ka vismaz 600000 franku!

Nosauktā summa acīmredzot sagādāja komandantam jaunu, nepatīkamu pārsteigumu, jo viņš iesaucās:

—   Tā ir tieši tā summa, kas man ir līdzi!

—   Tā es arī domāju, — piezīmēja direktors. — Kungi, lūdzu, pārskaitiet naudu!

—    Ak, es tagad sāku saprast, ko nozīmē šī komēdija… Jums varbūt ir pat nodoms apsūdzēt mani, ka tieši es esmu apzadzis Norbertu, varbūt pat viņu noslepkavojis?.. Ak, tas ir nenopietni, tas ir smieklīgi… Neaizmirstiet, ka esmu krievu virsnieks, un jums būs darīšana ar manu valdību!

Vogrelāns viegli pamāja ar galvu un mierīgi jautāja:

—    Kā jūs varat izskaidrot to. ka jūsu kabatās atrodas summa, kas sakrīt ar to, kas bija nelaimīgajam Norbertam Randam, ar kuru jūs visu vakaru bijāt kopā?

Ivans Ivanovičs aptvēra, ka lieta ir pārāk nopietna. Tagad viņš nosprieda, ka kļuvis par nelaimīgas sagadīšanās upuri.

—   Kungi, — viņš iesāka, — paklausieties, ko es teikšu, tā būs tikai patiesība. Es patiesi biju vakar kopā ar Randu un es viņam devu padomu spēlēt. Viņš paklausīja maniem norādījumiem un laimēja krietnu summu. Mes norunājām, ka šo laimestu sadalīsim. Norberts aizgāja no kazino, kad viņam bija apmēram 600000 franku. Man viņš iedeva 300000 franku. Tas notika, pirms viņš iekāpa vilcienā. Šī summa atradās mana smokinga kreisajā kabatā.

—   Un tie 300000, kuri bija labajā kabatā? — Vogrelāns jautāja.

—   Es jums jau sacīju, ka šo summu man šodien samaksāja kazino administrācija.

—   Kāpēc tad administrācija jums maksāja šo summu?

Tagad Ivans Ivanovičs samulsa un, bridi svārstījies, atteica:

—   Es to nevaru paskaidrot, es esmu devis savu goda vārdu, ka klusēšu. Bet es zvēru, ka tā ir patiesība.

—   Bet kas tad jums to iedeva? — atkal jautāja direktors.

—    Es taču jums jau sacīju, ka visu dienu meklēju šo cilvēku, bet viņš laikam slēpjas. Ak, tagad man šķiet, ka es pat zinu, kāpēc.

Te sarunā iejaucās Peruzīns.

—    Komandanta kungs, tagad ir pusviens. Jūs spēļu zāli atstājāt kopā ar Norbertu Randu ceturksni uz divpadsmitiem un apmēram ceturksni uz vieniem ienācāt direktora kabinetā. Vai jūs varētu mums paskaidrot, kur jūs bijāt starplaikā?

—   Bet, protams! — krievs atsaucās. — Klausieties. Es pavadīju Norbertu Randu, tad mēs šķīrāmies. Nelaimīgā kārtā es nezinu

nevienu, kas to varētu apliecināt. Pēc tam es biju kazino koncertzālē, kur klausījos mūziku.

—    Un tad, ko jūs darījāt pēc tam? — direktors jautāja.

—    Es izgāju kazino dārzā un nosēdos uz sola. Zināt, pašā dārza galā zem trim lielajām cipresēm.

—    Vai jūs nevienu neredzējāt? — direktors jautāja.

Šai brīdī detektīvs klusi sacīja direktoram:

—    Mums neviens neziņoja, ka dārzā uz šī sola kāds sēž.

—      Tam nav nekādas nozīmes, — Vogrelāns atteica. — Jābrīnās, ka jūs palikāt parkā līdz ceturksni pāri divpadsmitiem un ieradāties te pēc paskaidrojumiem tikai tad, kad kazino jau slēdz. Es lūgšu ataicināt policijas komisāru.

—     Ko? — iesaucās komandants. — Jūs gribat likt mani apcietināt?

—         Nē, uz to man nav nekādu tiesību, — Vogrelāns paskaidroja.

—    Tikai policijas komisārs pats izlems, kas darāms.

*****

Kamēr kazino augšstāvā risinājās šie dramatiskie notikumi, lejā notika lieliska, pirmā šās sezonas balle.

Bija jau vēls, un daudzi bija aizgājuši, bet ļoti daudzi nevarēja vēl šķirties.

Vēsts par Norberta Randa slepkavību zibenīgi aplidoja zāli. To pārrunāja visās malās, un tad sekoja jauns satraukums — stāstīja, ka esot apcietināts krievu kreisera komandants.

Cilvēks, kas šo ziņu atnesa, laikam pat nevarēja iedomāties, ka tā ļoti uztrauca un skumdināja Denīzu, kas pirms tam bija visu vakaru bijusi jautra un bezbēdīga.

Uzzinājusi par Ivana Ivanoviča apcietināšanu, jaunā sieviete nobāla. Atvainojusies savam kavalierim, viņa devās pie atvērtā loga un dziļi ieelpoja dzestro nakts gaisu.

Dcnīzas kavalieris tai brīdī bija grāfs Mascpo. Viņš neko pat nepaguva iebilst, kad Denīza strauji pagriezās un steigšus devās uz augšējo stāvu. Tur viņa jautāja pēc Vogrelāna kunga.

—    Direktora kungs nepieņem, — kalpotājs paskaidroja.

—     Es zinu, — Denīza mazliet nepacietīgi attrauca, — bet man viņš tomēr nekavējoties jāredz. Es nāku nozieguma lietā.

Pēc šā paskaidrojuma kalpotājs vairs nevarēja jauno dāmu noraidīt. Denīza pat negaidīja, ka viņu pieteiks, bet, atvērusi pati durvis uz direktora kabinetu, iesteidzās un skaļi iesaucās:

—   Paklausieties, kungi, šis cilvēks nav vainīgs!

Tad jaunā sieviete apklusa, jo visi klātesošie ziņkāri pievērsi

viņai. Vogrelāns, korekts, kā vienmēr, klusēdams piedāvāja viņaij krēslu.

Denīza bija zaudējusi drosmi. Bāla un nemierīga viņa apsēdāsJ piedāvātajā krēslā un satraukti paskatījās krievu virsniekā.

—   Ak, Dievs, kungi, es nezinu, es gribēju… Jums palīdzēt glābt? manu draugu īvanu Ivanoviču, kas ir godīgs cilvēks un nav spējīgs ] izdarīt tādu noziegumu. Mēs tikko vēl bijām ballē, es ar viņu runāju. ] Vairāki cilvēki mūs redzēja.

Vogrelāna seja, dzirdot Denīzas vārdus, pauda izbrīnu. 1 '

—   Atvainojiet, jaunkundz, — jūs sacījāt, ka tikko esat bijusi kopā i ar Ivanu Ivanoviču, — vai varat pateikt precīzu laiku?

—    Man šķita, ka viņš ieradās tieši pusdivpadsmitos un palika ļ kopā ar mani līdz apmēram piecas vai desmit minūtes pēc ī divpadsmitiem.

Komisārs un Vogrelāns saskatījās.

—   Mēs izdarījām muļķību, — Vogrelāns nočukstēja.

Komisārs tāpat čukstus atcirta:

—   Jūs sakāt — mēs… Sakiet labāk, ka jūs pats izdarījāt muļķību. 1 Es no savas puses nemaz negribēju apcietināt šo virsnieku. Bet jaunā ' dāma liecina, ka viņš nemaz nevar būt Norberta Randa slepkava, ļ jo visu vakaru atradies kazino telpās.

Vogrelānam bija jāpiekrīt, ka Denīzas sniegto alibi nevarēja tik vienj kārši apšaubīt. Taču tagad viņš sāka prātot, kāpēc virsnieks nupat bija melojis. Vogrelāns jautāja, kāpēc Ivans 'Ivanovičs apgalvojis, ka bijis kazino dārzā.

Ivans Ivanovičs lēni tuvojās direktoram. Šai brīdī galda lampas gaisma krita viņam tieši sejā. Denīza pēkšņi plati iepleta acis un pārsteigta vērās virsniekā.

Citi neko nebija ievērojuši. Visi saspringti gaidīja komandanta atbildi.

—   Kungi, es klusēju par to, ka visu laiku biju sarunājies ar Denīzas jaunkundzi, jo nezināju, vai viņai būtu patīkdirfr; ja es to šeit’atstāstītu.

Direktors komandantam izteica sirsnīgu nožēlu par notikušo incidentu, un virsnieks tam sirsnīgi pakratīja roku.

Neviens neievēroja, ka par visu notikušo visvairāk brīnījās Denīza.

*       * *  *

R IVi pusstundas virsnieks uzvilka mēteli un devās prom no kazino. | Irl.iļa priekštelpā uz kāpnēm viņš ieraudzīja Denīzu un apstājās. Ara gaidīja automašīna. Denīza devās turp un iekāpa.

Ivuns Ivanovičs pa to laiku bija attapies no pārsteiguma un skriešus ilovflfi pakaļ sievietei, saukdams:

Denīzas jaunkundz, pagaidiet! Ļaujiet man jums pateikties! Pavēris mašīnas durvis, viņš klusāk piebilda:

—        Kāpēc jūs iejaucāties? Kas jūs iedvesmoja šim cēlajam darbam, kApēc jūs centāties glābt to, kuru visi uzskatīja par vainīgu?.. Ak, Denīza, vai tas būtu tāpēc, ka jās mani… mīlat?

Jaunā dāma rūgti un ironiski iesmējās:

—         Es jūs mīlu? Nē, nekad! Es gribēju jūs glābt un es to izdarīju! Tas ir viss. Necentieties to saprast.

Virsnieks atkāpās. Automašīna jau sāka kustēties, bet Denīza vēl Izliecās pa logu un uzsauca:

—   Es ne tikai jūs nemīlu, es jūs pat ienīstu!

*       * * * iķ

Direktora kabinetā pēc krievu kotnandanta aiziešanas vēl domīgi kavējās Vogrelāns un viņa detektīvi.

Tagad izskatījās, ka neviens no viņiem nebija pārāk pārliecināts par krieva nevainību, jo pie viņa taču atrada liekus 300000 franku. Turklāt arī jaunās dāmas iejaukšanās bija visai dīvaina.

—         Kungi, ko jās domājat par visu šo lietu? — Vogrelāns jautāja.

—   Man tā nav visai skaidra. Šķiet, ka drīz šī lieta nebūs atrisināma. Taču mūsu iestādei katrā ziņā jāizvairās no jebkura skandāla, kas varētu kaitēt kazino reputācijai. Vai jums nebūtu kāda laba ideja?

—   Jā, — novilka Peruzīns, — un es to jums tūlīt pateikšu.

Šai brīdī kabineta durvīs parādījās izsūtāmais, kas ziņoja:

—         Direktora .kungs, ārā gaida kāds žurnālists. Viņš gribētu saņemt informāciju par to, kaš noticis direktora kunga kabinetā.

Vogrelāns savā parasti mierīgajā balsī atteica:

—          Pasakiet žurnālistam, ka es nesaprotu, ko viņš vēlas. Šeit nekas nav noticis.

.Žurnālists, saņēmis šo atbildi, vairs neko nejautāja, bet aizsteidzās un pieprasīja tālsarunu ar Parīzi.

6 Miroņa roka

Laikraksta «La Capitale» galvenais redaktors Dipons sarunājās ar savu sekretāru Pantelū. Abi sarunājās jau ilgāku laiku, bet priekštelpā tikmēr pacietīgi gaidīja daudzie apmeklētāji.

—   Paklausieties, Pantelū, — Dipons sacīja, — mums šī lieta jānoskaidro. Mūsu reputācija prasa, lai mēs pirmie sniegtu izsmeļošas ziņas. Kas noticis Montekarlo?

Pantelū īsi atstāstīja nesenos notikumus un Norberta Randa slepkavību, ko pa telefonu nesen bija paziņojis kāds vietējā laikraksta korespondents.

Abi nosprieda, ka tas ir mīklains gadījums un ka tas jānoskaidro. Dipons lika atsaukt kādu no saviem līdzstrādniekiem, kuru viņš uzskatīja par visvairāk piemērotu šādam uzdevumam.

Pēc neilga laika ieradās apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, kas atstāja ļoti inteliģentu iespaidu.

—   Mīļais Fandor, — Dipons iesāka, — man jums ir ļoti svarīgs uzdevums, kas jums būs jāveic pilnīgā slepenībā.

Tad Dipons viņam izstāstīja visu, ko pats zināja par notikumiem Monako.

Žeroms Fandors jau ilgus gadus bija viens no slavenākajiem žurnālistiem, kas darbojās kriminālhronikā. Viņam izdevās sniegt sensacionālus ziņojumus par noslēpumainiem noziegumiem. Dažreiz viņš uz vairākiem mēnešiem nozuda, bet vēlāk atkal atgriezās Parīzē. Dipons allaž bija priecīgs viņu redzēt.

—  Jūs brauksiet uz Montekarlo, — direktors beidza savu izklāstu. — Dzīvosiet parasto dzīvi — apmeklēsiet kazino, teātrus, restorānus. Dosieties izbraukumos ar draugiem un draudzenēm, bet pacentīsieties viņus uzmanīgi novērot. Vai sapratāt? Varbūt jūs varētu braukt jau ar nākošo vilcienu, kas aizbrauc apmēram septiņos?

*****

Parīzes stacijā ap pulksten septiņiem nāca un gāja ceļotāji. To vidū bija arī Žeroms Fandors, kas vairs necerēja atrast labu vietu ekspresī.

Fandors bija patīkami pārsteigts, kad vagona pavadonis viņam paskaidroja, ka iespējams dabūt vielu pat guļamvagonā.

—  Nu, tad vediet mani labi ātri turp, lai kāds cits to neaizņem, — žurnālists atbildēja, sniegdams pavadonim prāvu dzeramnaudu.

Iegājis kupejā, viņš pārsteigumā iepleta acis.

—  Ak, tas taču ir kaut kas traks! Ko tad tu te dari? Esmu priecīgs tevi redzēt!

Uzrunātais bija slavenais franču detektīvs Živs, Fandora labākais draugs. Tagad viņš atbildēja ar pretjautājumu:

—  Nu, mazais, bet ko tad tu pats te dari?

—  Tu taču redzi, ka es dodos uz Montekarlo. Tagad es esmu bagāts ceļotājs.

—  Ak, tā, — atsaucās Živs, — un tev patiesi nav nekādu citu nolūku?

—   Nu, protams, Živ! Esmu nolēmis sev jauki pakavēt laiku. Ēst bagātīgas pusdienas, dzert izmeklētus kokteiļus un flirtēt ar skaistām sievietēm, kā arī pamēģināt laimi ruletē. Bet tu pats, ko darīsi tu?

Živs noslēpumaini pasmaidīja.

—  Nu, mazais, es arī domāju rīkoties apmēram tāpat. Es arī dodos uz Monako. Baidos, ka Parīzes klimats šai laikā kaitīgs manam reimatismam, tāpēc došos sildīties dienvidu saulē.

—  Kur ir tava vieta? — Fandors jautāja.

Živs norādīja uz vietu tai pašā kupejā, kur pavadonis nupat bija ienesis Fandora lietas.

Abi draugi iegāja nelielajā kupejā un aizvēra durvis. Tagad, kad viņi bija palikuši pilnīgi vieni, abi sāka sirsnīgi smieties.

—  Živ, tu taču negribi man iestāstīt, ka brauc uz Monako, lai gozētos saulītē?

—   Nu, un tu, Fandor, tu taču man neiegalvosi, ka brauc turp tikai tāpēc, lai katru vakaru uzvilktu smokingu un flirtētu ar jaunkundzēm? Tu jau laikam arī brauc šās krievu virsnieka afēras dēļ?

—  Un tu, Živ, dodies turp noskaidrot Norberta Randa slepkavību?

Abi draugi lieliski sapratās.

*****

—  Živ, — sāka Fandors, kad abi draugi nedaudz vēlāk sēdēja restorānvagonā, — vai zini, ka visā šai lietā ļoti liela nozīme ir skaitlim septiņi? Uz šo skaitli krita lielais vinnests. Bet es pašlaik ne par to. Vai tu ievēroji, ka arī mūsu kupejai ir…

—  Septītais numurs? — Živs viņu pārtrauca.

—  Ak, tu jau zini, — Fandors vīlies novilka, — arī mūsu guļvietām ir numurs…

—   Jā, arī tām ir numurs scpliņi un septiņi «A».

—  Živ, — Fandors dusmojās, — tu man izjauc visus labi iecerētos efektus! Bet man ir vēl labāks pārsteigums. Vai tu zini, kāds numurs ir mūsu vagonam?

—   Nu, protams, — Živs pasmaidīja, — 3211.

—         Jā, bet kad tu saskaiti šā skaitļa ciparus, tad dabūsi septiņi,

—   Fandors iesmējās.

Restorānvagonā pa to laiku jau bija sanākusi eleganta publika. Daudzi bija savā starpā pazīstami un dzīvi sarunājās.

Živs un Fandors bija paraduši allaž uzmanīgi vērot apkārtni. Ari tagad viņi ievēroja divus pārus. Tie bija divi kungi un divas dāmas. Kungi savā starpā nebija pazīstami, un pēc izskata varēja spriest, ka viņi piederēja pie dažādiem sabiedrības slāņiem.

Toties sievietes bija pazīstamas.

Abi pāri sēdēja gandrīz pie blakus galdiņiem. Sievietes laiku pa laikam draudzīgi saskatījās un uzsmaidīja viena otrai, kā ari izteica saviem draugiem piezīmes par draudzenes izskatu un apģērbu.

Fandors, kas labi pazina Parīzes dzīvi, zināja arī teikt, kas bija abas sievietes. Viņš to pastāstīja Živam.

—    Šī mazā, melnā, kas izskatās kā piecpadsmit gadus veca nevainība, ir pazīstama kurtizāne. Agrāk viņu sauca par mazo Lupu. Man gan šķiet, ka tagad viņai būs cits, daudz aristokrātiskāks vārds. Jo liekas, ka viņa ceļo ar bagātu kungu. Bet es viņu nepazīstu.

—   Tas ir godīgs cilvēks, — paskaidroja Živs. — Tas ir deputāts Lorāns. Parlamentā runā, ka viņš dienās varētu kļūt par ministru. Bet saki, kas ir tā otrā, blondā meiča?

—    Tā taču ir slavenā Monmartras angliete, kas katru vakaru ierodas uz bulvāriem un līdz trijiem no rīta pagūst pilnīgi piedzerties. Tā ir Dēzija. Vai tu nekad par viņu neesi dzirdējis?

Živs klusēdams pakratīja galvu un visu uzmanību pievērsa blondās anglietes pavadonim. Tas bija vīrietis ar ļoti tumšu sejas krāsu, un ieeļļotiem matiem. Viņš atstāja nepatīkamu iespaidu.

«Kas las varētu būt?» prātoja Živs.

Viņš gribēja to pajautāt Fandoram, bet las bija novērsies un sācis sarunu ar deputāta pavadoni. Šī saruna gan pagaidām nolika likai ar skatienu un smaidu palīdzību. Mazā melnmate, ievērojusi Fandoru, ar žestiem centās viņam darīt saprotamu, ka viņi varētu satikties un ka no viņas pavadoņa nav jābaidās.

Pusdienas tuvojās nobeigumam.

Vairāki pasažieri jau bija aizgājuši. Palika tikai nedaudzi kungi un dāmas, kas dzēra kafiju un smēķēja.

Živs un Fandors ievēroja, ka mazā Lupa kaut ko dedzīgi skaidroja savam pavadonim.

Lorāns uzmanīgi klausījās savas draudzenes vārdos. Pēc dažiem mirkļiem šķita, ka viņai izdevies deputātu pārliecināt, jo viņa kļuva jautra , viņas acis iemirdzējās.

Deputāts piecēlās, samaksāja rēķinu un tad svinīgi devās uz savu kupeju. Bet Lupa apsēdās līdzās Dēzijai.

Tikko deputāts bija aizvēris restorānvagona durvis, Lupa piecēlās un piesteidzās Fandoram.

—  Nu, draudziņ, — viņa iesmējās, uzlikusi abas rokas žurnālistam uz pleciem, — es beidzot aizsūtīju savu veco projām. Cik es zinu, tad viņš jau pēc desmit minūtēm sirsnīgi krāks. Mans mazais Fandor, es ļoti priecājos tevi redzēt. Vai tu izmaksāsi? Vai tavs draugs par mani nezobojas?

Živs pasmaidīja par šo tirādi un apgalvoja, ka viņam ne prātā nenākot zoboties par jauno meiteni.

Lupa jau bija aizmirsusi savu jautājumu un bez kautrēšanās apsēdās pie abu draugu galdiņa.

—   Nu, tagad pasūti gan kaut ko prātīgu, — viņa teica, — man visu laiku bija jādzer cukurūdens, lai pārliecinātu onkuli Lorānu, ka man nav nekādu netikumu. Bet tu mani vēl neesi iepazīstinājis ar savu draugu.

Fandors īsi noteica;

—   Dibuā kungs.

Arī Monmartras anglietei starp divām viskija glāzītēm uznāca vēlēšanās iepazīties ar Lupas draugiem.

Likās, ka viņa vismaz pēc izskata pazina Fandoru, un tas, pēc viņas domām, bija pietiekošs iemesls, lai pienāktu pie viņu galdiņa.

Arī viņa prasīja, lai viņu iepazīstina ar Fandora draugu.

—   Divāla kungs, — ļoti svinīgi iepazīstināja Fandors.

Lupa iekliedzās:

—    Ak, nu jūs abi muļķojaties! Vēl nupat tevi sauca Dibuā, — viņa teica, rādīdama uz Živu ar roku, kas izskatījās ļoti pārsteigts par šādu familiaritāti. — Un tagad pēkšņi tu esi Divāls. Varbūt vēl pēc brīža tu būsi Dirāns?

Angliete, kas jau bija jūtami iereibusi, vairākas reizes piedāvāja vīriešus iepazīstināt ar savu pavadoni Mario Isolino — tas esot ļoti cienījams sinjors, bet ļoti aizraujoties ar kāršu spēli.

Dēzija aizsteidzās pie sava drauga, bet Lupa īgni noteica:

—    Viņš ir grieķis — krāpnieks un afērists!

Živs un Fandors nevarēja valdīt smaidu. Abi saskatījās.

Patiesi, ekspresī varēja iepazīties ar visai dīvainiem pasažieriem!

Pēc kādas stundas Živam un Fandoram apnika šī sabiedrība.

Jau bija pusnakts. Dēzija bija gandrīz pilnīgi noreibusi. Lupa mēģinājusi savaldzināt Živu, bet pēc tam Fandoru. Tas viņai neizdevās. Beidzot viņa savu uzmanību pievērsa tam, kuru vēl nesen bija nosaukusi par krāpnieku un afēristu.

Živs un Fandors piecēlās un devās uz savu kupeju.

*****

Vilciens joņoja nakts tumsā.

Živs un Fandors saldi gulēja. Jau svīda gaisma. Te viņus miegā iztraucēja.

Viss vagons strauji salīgojās, un spējš grūdiens viņus tik tikko neizsvieda no guļvietas.

—   Velns lai parauj! — Fandors lādējās, — kas tad tā bremzē? Tā jau var galīgi sasisties.

—  Jāatzīst, — piekrita Živs, — ka šāds manevrs ir patiesi brutāls. Bet varbūt tā nemaz nebija mašīnista vaiņa.

Abi draugi ieklausījās.

Nekas nebija dzirdams.

Fandors pacēla loga aizkaru.

Lai gan bija Joti agrs rīts un bieza migla, tomēr varēja redzēt, ka vilciens bija apstājies nevis stacijā, bet gan klajā laukā.

—    Kaut kas noticis, — Živs piezīmēja. — Varbūt vajadzētu apskatīties?

—   Pareizi, — Fandors piekrita un steigšus sāka ģērbties.

Abi ātri apģērbās un izkāpa no vagona. Tur jau stāvēja daži pasažieri un vairāki dzelzceļnieki, kas uztraukti kaut ko apsprieda.

Fandors un Živs devās šai virzienā, lai noskaidrotu, kas noticis. Živs pēkšņi sacīja:

—    Fandor, paskatieties uz sliedēm, uz kurām atrodas mūsu vilciens.

—   Jā, nu, un?

—   Šīs sliedes ir pilnīgi aprūsējušas.

—   Nu, un ko no tā var secināt? — žurnālists jautāja.

—   Es no tā secinu, ka mēs neatrodamies uz galvenās līnijas, jo tur brauc daudz vilcienu un tur sliedes ir gludas kā spogulis. Mēs, cik noprotams, esam uz blakus sliedēm. Bet kāpēc?

Fandors paraustīja plecus:

—   Kāpēc? To mēs uzzināsim, kad pajautāsim dzelzceļniekiem.

Ierēdņi bija sašutuši. Mašīnistam pēkšņi bija dots signāls braukt

pa kreisi, uz sliedēm, kuras viņš nepazina, jo nekad tur nebija braucis. Mašīnists bija apturējis lokomotīvi. Tas bija pareizi darīts, jo pēc simts metriem ceļam šķērsām pāri bija pārlikta barjera. Ja vilciens nebūtu tik strauji bremzējis, būtu notikusi katastrofa.

—   Liktenis mums atkal bijis labvēlīgs, — klusi noteica živs.

Živs jau bija paguvis noskaidrot, kur viņi atradās. Tagad bija

zināms, ka tuvumā atrodas neliela stacija.

Kamēr ierēdņi vēl apsprieda nolikušo, Živs aizvilka Fandoru sev līdzi un paskaidroja:

—  Mēs stāvam uz sliedēm, kur nemaz nedrīkstētu atrasties. Kāpēc, Fandor? To tu varbūt nezini, bet es tev paskaidrošu. Tāpēc, ka pārmijā mūsu vilciens novirzīts nepareizā virzienā. Bet, lai šo lietu saprastu, jāizpēta visi cēloņi. Tāpēc izpētīsim tagad visu apkārtni.

Kad viņi gāja gar vagonu, kurā brauca deputāts Lorāns un viņa mazā mīļākā Lupa, tā pabāza galvu caur logiem un jautāja, kas noticis un kurp dodas abi draugi.

—     Mēs ejam pastaigāties, paelpot svaigu gaisu, — Fandors atbildēja, sekodams Živam, kas acīmredzot nevēlējās ielaisties sarunās ar jauno sievieti.

Taču Lupa neatlaidās un uzsauca viņiem:

—   Pagaidiet, es arī gribu iet ar jums! Te vagonā ir pārāk karsti un es arī gribu paelpot svaigu gaisu!

Jau pēc pāris mirkļiem viņa patiesi izlēca no vagona un sirsnīgi uzsmaidīja Živam, apbērdama viņu ar jautrām piezīmēm.

Živs nemaz neklausījās.

Lieliem soļiem viņš devās uz priekšu.

Vilciens jau sen bija palicis aiz muguras. Tuvumā nebija nevienas mājas, bet vēl mazliet tālāk atradās maza stacija, kas bija iegrimusi tik dziļā miegā, ka neviens pat nebija manījis neparasti? notikumu.

Kā tas bija noticis, ka vilciens tik pēkšņi un negaidīt/ bija mainījis virzienu?

Mirklī, kad Fandors un Lupa panāca Živu, tas norietās ceļos un

pārsteigumā iesaucās:

—   Fandor, skaties!

Un tad viņi ieraudzīja pārmiju, kas bija ierīkota neredzami zem sliedēm. Un tad viņi ieraudzīja vēl kaut ko. Fandors klusēja, bet mazā Lupa iekliedzās:

—   Ak, Dievs, cik tas ir šausmīgi! Tā taču ir roka, cilvēka roka! Kā tā nokļuvusi pārmijā? Skaidrs, ka vilciens to nobraucis! Ak, Dievs, es vairs neko negribu redzēt, es tūlīt eju atpakaļ!

Ātrvilciens uz Nicu turpināja ceļu. Lielākā daļa pasažieru gulēja un pat nenojauta nelielo starpgadījumu.

Lupa arī bija atgriezusies pie sava deputāta, tikai Fandors un Živs bija palikuši nomodā.

Pirmajā mirklī arī Živs bija iedomājies, ka roka pieder kādam nelaimīgajam, ko sabraucis vilciens un ka viss ķermenis arī būs atrodams vilciena tuvumā.

Taču uzmanīgāk apskatījis notikuma vietu, Živs nāca pie slēdziena, ka te bija tikai roka. Turklāt tā bija nogriezta no ķermeņa jau pirms vairākām stundām. Tātad roka bija tīšām ievietota pārmijā.

Živs to bija nekavējoties paziņojis vilciena vadītājam un stacijas priekšniekam, lūgdams neko neizpaust par notikušo. Laimīgā kārtā visi pasažieri vēl gulēja un tikai mazā Lupa bija redzējusi roku.

Un tieši Lupa bija tā, kas mudināja Živu uz pārdomām. Ieraudzījusi uz rokas smagu zelta gredzenu ar neparastu dārgakmeni, viņa bija piezīmējusi:

—  Tas ir Izabellas Zerē gredzens. Tādus viņa mēdz dāvināt saviem pielūdzējiem!

Živs un Fandors, kas līdz šim nebija zinājuši, ka vairs ne jaunā kurtizāne mēdz dāvāt gredzenus, tomēr nāca pie cita slēdziena.

—    Šī roka varbūt ir tikai no kāda līķa, no kāda cilvēka, kas agrāk bijis viņas mīļākais. Varbūt tā ir Norberta Randa roka.

—  Živ, — Fandors domīgi noteica, — vai tev neliekas, ka slepkava zināja, ka mēs brauksim šai vilcienā?

—   Jā, Fandor, man šķiet, ka kāds nevēlas, lai mēs šo lietu izpētītu!

Abi vīrieši klusēja, taču abu domas bija vērstas vienā virzienā.

Viņi abi domāja par Fantomasu.

7 Pārsteigums

Fantomass!

Jau desmit gadus abi draugi centās notvert ^šo noziedznieku. Nekad viņiem tas nebija izdevies. Vai šis briesmonis atkal nostājās viņiem ceļā?

—    Vai tu jau esi padomājis, kurā viesnīcā apstāties? — Živs jautāja, kad vilciens tuvojās Monako.

—    Nē, man tas ir pilnīgi vienalga. Es tikai gribētu, lai tā būtu laba un ērta viesnīca, kurā varētu atpūsties.

—     Tā? — domīgi novilka Živs. — Ja mēs gribam kaut ko tuvāk uzzināt šai lietā, tad ir tikai viena iespēja. Mums ir jāapmetas visvienkāršākajā viesnīcā, jo citur mūs gaidīs. Tas būtu visprātīgākais, pat ja mums neizdosies izvairīties no satikšanās.

Fandors, kas labprāt būtu baudījis visas ērtības smalkā viesnīcā, neapmierināti jautāja:

—    Živ, ja te patiešām atkal iejaukts Fantomass, tad es tomēr nesaprotu, kāpēc mums vajadzētu apmesties viszemākās šķiras viesnīcā!

—    Fantomass, — pamācoši noteica Živs, — noteikti zina par mūsu ierašanos. Droši vien viņš mums ceļā nolicis šo līķa roku. Bet es domāju, ka viņš ir pārliecināts, ka mēs esam palikuši tur, netālu no mazās stacijas, lai uz vietas izmeklētu šo lietu.

—    Nu, bet tad taču Fantomass mūs šeit negaida!

—   Ir jau iespējams, Fandor. Bet tomēr labāk būtu apmesties tur, kur viņš to nevarētu tūlīt uzzināt. Lielajās viesnīcās viņš noteikti pārbaudīs viesu sarakstus.

Detektīvs un žurnālists apmetās mazā un vienkāršā viesnīcā. Tagad abiem bija svarīgs darbs.

Uz galda, gultas, krēsliem, Živam uz ceļiem bija izklāti dokumenti, kurus detektīvs vienu pēc otra sniedza Fandoram.

—    Redzi, — Živs skaidroja, — kamēr tu gulēji, es darīju zināmu vietējai policijai, ka man nav ne mazākās vēlēšanās redzēt tās pārstāvjus.

—    Živ, tas nebija visai laipni!

—     Bet tas bija nepieciešams. Tādējādi atkratījos no viņu uzmācības un muļķīgajām piezīmēm. Es tomēr panācu, ka man atsūtīja visus protokolus, kas attiecas uz Norberta Randa slepkavību. Pagaidām varam gūt informāciju, izlasot visus šos papīrus. Mēs pat varam neiet ārā no viesnīcas. Bet, Fandor, kas ar tevi noticis? Atbildi, taču, Fandor!

Živa uztraukumam bija pamats, jo Fandors, kas visu laiku bija mierīgi sēdējis uz krēsla, pēkšņi pielēca kājās, atgrūda mazo galdiņu, uz kura Živs bija izklājis dokumentus.

Tagad Fandors bija piesteidzies gultai, kur bija nometis pirmos izskatītos dokumentus, un drudžaini sāka tos pārlapot.

—    Kas ir ar tevi? — atkārtoja Živs.

Atbildes vietā Fandors iesaucās:

—    Živ, mēs abi esam traki, piedzērušies vai akli!

—    Runā skaidrāk, — Živs joprojām neko nesaprata.

Fandoru bija pārņēmušas tādas dusmas, ka viņš nemaz neklausījās,

satvēra Živu aiz piedurknes, pievilka viņu pie loga un pagrūda zem deguna detektīvam kaut kādus papīrus.

—   Vai tu redzi, kas tas ir?

—   Tā ir Norberta Randa fotogrāfija, kas uzņemta morgā, — Živs paskatījās uz Fandoru.

—   Nu, jā, jā, bet kas tad tas?

—   Tas? Nu, es redzu, ka tā ir līķa kreisā roka.

—   Ak, tiešām? Un te, uz šās fotogrāfijas?

Fandors triumfēdams parādīja Živam citu fotogrāfiju, ko bija uzņēmusi Monako policija.

—   Un ko tu redzi te?

Tagad Živs bija tikpat pārsteigts kā Fandors.

—  Ak, Dievs, tev taisnība! — viņš iesaucās. — Te skaidri redzama labā roka. Par to nevar šaubīties.

Tas bija patiesi sensacionāls atklājums.

Abas fotogrāfijas bija uzņemtas iepriekšējā vakarā. Uz abām bija redzamas līķa rokas — uz vienas — labā, uz otras — kreisā roka.

Tagad bija skaidrs, ka līķim vakar vakarā bija vēl abas rokas un ka tieši tāpēc uz dzelzceļa stigas atrastā roka nepiederēja Norbertam Randam, kā Fandors un Živs to bija iedomājušies.

Tā sabruka visas teorijas, kuras abi draugi iepriekšējā vakarā bija rūpīgi izstrādājuši.

*****

—   Lūdzu, sekojiet man, kungs. Direktors būs priecīgs jūs redzēt.

Živs un Fandors dažas minūtes bija gaidījuši mazajā salonā, kurā

pirms pāris dienām bija gaidījis arī Ivans Ivanovičs.

—    Klausies, — Živs bija teicis Fandoram, — es tevi stādīšu priekšā kā savu sekretāru. Tā mēs abi varēsim noklausīties direktora paskaidrojumos. Tas, droši vien, būs diezgan interesanti.

Tad viņi iegāja kazino direktora kabinetā, kur Vogrelāns viņus sagaidīja ar vārdiem:

—    Živa kungs, es ļoti priecājos par jūsu ierašanos, jo esmu pārliecināts, ka tikai jums…

Živam nepatika komplimenti, tāpēc viņš diezgan strupi atbildēja:

—   Vai jūs tā domājat, Vogrelāna kungs? Es tomēr par to stipri šaubos. Vai jums nav nekas jauns zināms Roberta Randa lietā? Vai jūsu personāls ir sniedzis liecības?

—   Hm… jā… nē…

—    Ko tas nozīmē? Jā vai nē? Jūs neesat nopratinājis savus darbiniekus, bet to taču jau sen vajadzēja izdarīt!

Živs sašutis pagriezās.

—      Neuztraucieties, Živa kungs, — direktors centās viņu nomierināt. — Jūs esat ļoti straujš. Padomājiet taču par iespējamo skandālu. Šeit skandālus nerīko.

—   Pat, ja ir miris cilvēks?

—   Tieši tad.

Uz to, cik varēja saprast, Živs vairs neko nevarēja iebilst. Visi protesti bija lieki. Bija skaidrs, ka direktors darīs tikai to, kas viņam pašam bija pa prātam.

—    Živa kungs, — Vogrelāns turpināja. — Skaidrs, ka ari mēs esam ieinteresēti uzzināt slepkavas vārdu. Bet visvairāk mēs lomēr esam ieinteresēti tai faktā, lai šī slepkavība tiktu pēc Iespējas ātrāk aizmirsta. Saskaņā ar to mēs rīkojamies. Bet jūs, Živa kungs, jums taču policija nodevusi visus dokumentus. Vai

tiešām jums nav nekādu aizdomu, varbūt jūs jau varat nosaukt kādu konkrētu vārdu?

Živs kaut ko nesaprotamu noņurdēja. Viņam negribējās stāstīt par savu darbu šim cilvēkam, kas vairāk rūpējās par kazino labo slavu nekā par patiesības atklāšanu.

Taču Živam vajadzēja uzzināt vairāk par Norberta Randa noslepkavošanas apstākļiem. Viņš mēģināja kaut ko uzzināt no direktora, bet tas viņam neko nevarēja pastāstīt. Vogrelāns zināja pateikt tikai to, ko Živs jau bija uzzinājis no protokoliem.

—    Tātad, — Živs pārtrauca direktoru, — jūs zināt tikai to, ka Norberts Rands noslepkavots. Vairāk neko?

—    Nē, vairāk neko.

—    Vai viņam bija abas rokas?

—    Kā jūs to domājat? Abas rokas?

Živs jau sāka direktoram skaidrot par pārmijā atrasto miroņa roku, kad kabinetā notika pavisam negaidītas lietas.

Te bija vainīgs Fandors.

Tikko Živs bija iesācis teikumu, Fandors pielēca kājās un asi iesaucās:

—    Živ! Klusē! Nerunā!

Pēc tam žurnālists klusi, steidzīgiem soļiem, nevērodams direktora un Živa pārsteigumu, piesteidzās pie durvīm.

Viņa izturēšanās bija tik dīvaina, ka Živs nespēja savaldīties un klusā balsī jautāja:

—   Ko tu dari? Vai tu esi jucis?

Bet žurnālists bija satvēris durvju rokturi un kratīja to no visa spēka.

—    Aizslēgtas! — viņš iekliedzās. — Tā jau es domāju! Durvis aizslēgtas!

Detektīvs un direktors vienlaikus jautāja:

—   Kas tad noticis?

Taču Fandors neatbildēja.

Viņš joprojām kratīja durvju rokturi. Tad apcirtās un iekliedzās:

—   Ja durvis ir aizslēgtas, tad jāiet caur…

Viņš nepabeidza teikumu. Istabā atskanēja troksnis. Fandors bija meties pāri visai telpai. Apgāzis nelielu žurnālu galdiņu un atrāvis logu. Tad viņš izlēca caur logu.

Likās, ka Fandors patiesi sajucis, jo viņš neatbildēja uz jautājumiem un saucieniem. Živs vēl uzsauca:

—   Fandor, kurp tu ej? Esi piesardzīgs, Fandor!

Bet Fandors jau pazuda kazino dārzā.

8 Brauciens laivā

Žeroms Fandors nebūt nebija zaudējis prātu. Viņš nebija ne nok'ritis, ne sasities, bet uzmanīgi nolaidies zemē, veikli lurēdamies pie fasādes greznojumime.

Kāpēc?

Kamēr Živs bija sarunājies ar direktoru, Fandors bija ievērojis, ka no ārpuses durvju slēdzenē tika iebāzta atslēga un durvis tika aizslēgtas.

Tas bija tikai acumirklis, bet Fandors saprata, ka cilvēks, kas to izdarījis, bēgs uz galeriju. No turienes platas kāpnes veda kazino dārzā.

Skaidrs, ka Fandoram noteikti gribējās uzzināt, kas bija šis cilvēks, un tāpēc viņš, nevarēdams izkļūt pa durvīm, izkāpa pa logu, lai ātrāk nokļūtu dārzā.

Fandors bija rīkojies ātri, taču ne pietiekoši ātri, lai ieraudzītu noslēpumaino svešinieku.

Dārzā neviena nebija.

Bet tad, pametis skatu visapkārt, Fandors apslāpēja skaļu lāstu

—    tālumā alejas galā bija redzama sieviete rožainā tērpā. Sieviete steidzās, tomēr pameta skatu atpakaļ.

Fandors ilgi neprātoja, bet metās pakaļ sievietei, neievērodams nekādus šķēršļus, jo bija pārliecināts, ka uzdūries pareizām pēdām.

Fandoram nenācās viegli. Pulkstens bija apmēram trīs, un kazino dārzā bija daudz cilvēku, kas pastaigājās un tērzēja. Ik brīdi Fandoram nācās apstāties vai izvairīties no kāda, lai neuzskrietu virsū cilvēkiem.

Bija skaidrs, ka sieviete drīz nozudīs skatienam.

Tomēr arī sievietei vajadzēja izvairīties no pretimnācējiem, tas kavēja arī viņu. Fandors vairs nešaubījās, ka nepazīstamā bēga.

Pēc īsa brīža Fandors nokļuva ēnainā un tukšā alejā. Tagad viņš bija sievieti pazaudējis.

«Ak, Dievs, bet kāpēc viņa mūs ieslēdza?» viņš lauzīja galvu.

Šai brīdī viņš bija uzskrējis virsū vīrietim, kurš tagad no sirds lādējās.

Fandoram nebija laika atbildēt, un viņš gribēja aizsteigties vīrietim garām, bet tas satvēra žurnālistu aiz rokas un īgni uzsauca, ka , izsaukšot viņu uz divkauju, jo Fandors esot viņu aizskāris, pagrūzdams un vēl nosaukdams par idiotu.

—    Lūdzu, kā jums tīk, — Fandors atteica. — Mans vārds ir Žeroms Fandors un es dzīvoju…

Žurnālists aprāvās, jo vīrietis sacīja:

—   Un es esmu komandants Ivans Ivanovičs.

Fandors pārsteigts iesaucās:

—   Kā, tas esat jūs?.. Ak, tas ir tik savādi! Bet nekas, gan mēs satiksimies vēlāk, tagad man jāsteidzas.

Krievs joprojām turēja Fandoru aiz rokas un jautāja:

—   Kāpēc jūs sekojāt šai dāmai?

—   Kādai dāmai?

—     Nu, šai dāmai sārtajā kleitā, Denīzas jaunkundzei, — komandants paskaidroja.

—   Vai tad tā bija Denīzas jaunkundze? — Fandors jautāja.

—   Kāpēc jūs izliekaties? — virsnieks atkal kļuva nikns. — Jūs taču to labi zināt, citādi viņai nesekotu!

—   Velns parāvis, laidiet taču mani vaļā! — žurnālists nepacietīgi iesaucās. Bet virsnieks bija roku saspiedis kā spīlēs.

Lai gan stāvoklis bija diezgan muļķīgs, Fandors jutās apmierināts, jo bija paguvis iepazīties ar aizdomīgo krievu kreisera komandantu un uzzinājis, ka nepazīstamā sieviete bija Denīzas jaunkundze. !

Šā Ivana Ivanoviča dēļ viņš taču bija mērojis ceļu no Parīzes uz Monako… Un tad šī jaunā dāma, šī Denīzas jaunkundze, kas vēl pirms neilga laika bija ieslēgusi viņu, Živu un Vogrelānu…

Fandors bija pārliecināts, ka tā bija viņa.

Žurnālists nosprieda, ka vairs nav nekādas vajadzības steigties pakaļ nepazīstamajai, jo komandants bija pateicis viņas vārdu. Arī adresi, droši vien, būs iespējams uzzināt pavisam vienkārši. Tāpēc Fandors nolēma izskaidroties ar krievu. Viņš pagriezās pret virsnieku un sacīja:

—   Ivan Ivanovič, es gribētu nekavējoties ar jums izskaidroties.

—   Kur tad, cienītais? — virsnieks ironiski jautāja.

—   Policijas iecirknī.

—    Labi, — krievs noslēpumaini pasmaidīja. — Tad varbūt jūs j vismaz liksiet mierā Denīzas jaunkundzi.

Tagad Fandors bija |oti muļķīgā situācijā, jo viņam nebija ne mazākās jausmas, kur atradās policijas iecirknis.

—   Atļaujiet, es jums parādīšu ceļu, — krievs laipni piedāvājās. Pēc tam abi, viens otru joprojām turēdami aiz piedurknes, vīrieši iegriezās vientuļā alejā.

«Mēs taču ejam uz jūru,» Fandors pārsteigts domāja. «Es nebūtu iedomājies, ka Monako policijas pārvalde atrodas ostā. Bet es te redzu tikai peldu kabīnes.»

Nonākuši pie kādas klints, viņi apstājās. Paspēris vēl dažus soļus, Fandors aiz klints ieraudzīja laivu. Krievs palaida Fandora roku un veikli piesteidzās gaidošajai laivai. Fandoru tikmēr satvēra vairāki matroži.

Žurnālists bija tik apstulbis, ka pirmajā mirklī pat nedomāja pretoties. Viņš tikai dzirdēja, kā krievs uzsauca:

—   Šim kungam ļoti gribas pavizināties jūrā. Jūs ļausiet viņam šo prieku tieši sešas stundas un pēc tam atkal atvedīsiet viņu šurp krastā!

Matroži paklausīja, un laiva devās jūrā.

*****

Pēc šā mazā notikuma komandants devās uz Hāberlaufu vasarnīcu un apjautājās par Denīzas jaunkundzi.

Kalpone atbildēja:

—     Es nezinu, vai jaunkundze mājās. Vai kungs mazliet neuzgaidītu?

Pēc brīža kalpone atgriezās un lūdza komandanta kungu viņai sekot. Virsnieks iegāja istabā, kur viņu jau gaidīja Denīza. Jaunās sievietes seja pauda dziļu sašutumu.

—   Ko jūs vēlaties? — viņa izaicinoši jautāja.

Tad Denīza aprāvās, paskatījās uz komandantu, un viņas acīs pavīdēja nemiers un bailes.

—    Kas noticis, Denīzas jaunkundz? Jūs esat tik uztraukta, — virsnieks jautāja.

Denīza pietvīka un tad, kā cilvēks, kas cenšas slēpt patiesību, atbildēja nedrošā balsī:

—    Es patiesi esmu uztraukta… Par kādu sarunu. Jā, tā bija saruna šās Končitas dēļ… Jūs zināt, tā spāņu dejotāja… Hāberlaufi strīdējās viņas dēļ, un tas mani ļoti uztrauca, jo es viņus abus ļoti cienu.

Tvans Ivanovičs nojauta, ka Dcnīza neteica patiesību.

Nu, labi, tad bija jārunā viņam.

—    Denīzas jaunkundz, es jūs nesaprotu. Es ļoti labi zinu, ka pēdējā laikā notiek visai nesaprotamas lietas. Liekas, ka mēs tur neesam iejaukti, bet jau vairākas dienas arī man ir kāds noslēpums, kuru es nevaru atklāt, un tas attiecas uz jums. Pēc dažām dienām, varbūt pēc dažām stundām, es būšu savu solījumu izpildījis, un tad es drīkstēšu runāt.

Denīza strauji pakratīja galvu.

—   Nē, — viņa iesaucās, — nestāstiet man to! Es negribu zināt jūsu noslēpumu. Ja jūs esat devis vārdu, tad esiet godīgs un pildiet to!

Virsnieks nodūra galvu, bet pēc tam sacīja:

—    Denīzas jaunkundze, man jums vēl kas sakāms. Jums kāds seko. Jūs taču pirms pāris stundām bijāt kazino dārzā, vai ne? Jums mugurā bija rožaina kleita un jūs steidzāties prom. Es jūs pazinu pēc gaitas un sapratu, ka jūs negribējāt sastapt šo cilvēku.

—   Jā, un tad?

—    Tad varu jums pateikt, ka es šo vīrieti aizkavēju, lai viņš jums nevarētu sekot. Es liku aizvest viņu jūrā.

—    Žēlīgais Dievs! — jaunā sieviete šausmās iekliedzās. — Ko jūs ar viņu izdarījāt?

Krievs labsirdīgi pasmaidīja.

—   Neko sliktu es viņam neizdarīju. Es šo cilvēku uzticēju maniem matrožiem, un viņi atvedīs šo vīrieti pulksten desmitos vakarā krastā.

—   Kāpēc jūs to visu darījāt? — Denīza neizpratnē jautāja.

Taču tad jaunā sieviete aprāvās un pietvīka. Šis jautājums varēja

kļūt bīstams. Denīza baidījās, ka krievs varētu viņai atzīties mīlestībā. Tāpēc viņa steigšus mainīja tematu.

—   Vai jūs nepateiktu, kā sauca cilvēku, kas man sekoja?

—   Viņš sevi nosauca par Žeromu Fandoru.

Denīza sarāvās, taču ātri pacentās izlikties, it kā nekas nebūtu nolicis.

—    Ivan Ivanovič, — sieviete laipni uzsmaidīja krievam, — es jums gribu lūgt lielu pakalpojumu, un gribētu, lai jūs to noteikti izpildītu. Es gribu, lai jūs šovakar atvedat Fandoru pie manis.

—   Es viņu atvedīšu ar varu, ja viņš nenāks ar labu, — virsnieks pamāja ar galvu. — Mani matroži viņu atvedīs krastā pulksten desmitos.

—   Vara nebūs vajadzīga, pasakiet viņam tikai, ka Denīza vēlas viņu redzēt.

9 Atkal roka!

Kad Fandors izlēca pa logu, Živs un Vogrclāns pārsteigti palika kabinetā. Bridi valdīja klusums.

Bet pēkšņi arī Živs metās pie loga un gribēja pazust tāpat kā Fandors. Direktors vēl pēdējā brīdī paguva viņu satvert aiz piedurknes.

Živs mēģināja nokratīt direktora roku un atbrīvoties. Detektīvs i/.rāva no kabatas revolveri. Viņš biia pārliecināts, ka Fandora nozušanai bija nopietns iemesls un ih-main. ka jāsteidzas draugam palīgā.

Arī Vogrclāns nobijās, jo nesaprata, kas notiek, un nosprieda, ka te visi sajukuši prātā. Direktors metās pie sava rakstāmgalda, atrāva atvilktni, satvēra brauniņu un sagatavojās aizstāvēties. Viss bija noticis vienā mirklī. Bet pēkšņi Vogrclāns bailēs iekliedzās, atkāpās no galda un, nespēdams vairāk neko pateikt, izstomīja:

—   Tur, tur, skatieties, ak, Dievs!

Živs pagriezās, bet neko neparastu neredzēja. Tad viņš saprata, ka direktors rādīja uz rakstāmgalda atvilktni. Vogrclāns joprojām nespēja bilst ne vārda.

Živs tuvojās rakstāmgaldam un ieskatījās atvilktnē. Tur, pa pusei ietīta baltā papīrā, gulēja nogriezta miroņa roka.

—   Ak, Dievs, un tagad tā ir kreisā roka! Varbūt tā pieder tam pašam līķim, kura labo roku mēs ar Fandoru atradām iepriekš?

Živs pagriezās pret Vogrelānu un sacīja:

—     Direktora kungs, šis apstāklis ļoti sarežģī lietu. Es jums nepaguvu pateikt, ka, braukdami vilcienā uz Monako, mēs ar manu sekretāru atradām labo roku. Vai jūs varat man paskaidrot šo atradumu jūsu rakstāmgaldā? Nomierinieties! Vai šis ir jūsu personīgais rakstāmgalds?

—    Protams.

—    Vai pie tā var strādāt arī citas personas?

—   Nē, neviens.

—   Vai jūs vienmēr aizslēdzat atvilktnes?

—   Jā, bez šaubām.

—    Kad jūs šo atvilktni atvērāt pēdējo reizi?

—    Man šķiet, ka vakar vakarā.

—   Tātad šis atradums jums ir pārsteigums?

—   Nu, protams!

Vai varēja ticēt direktora vārdiem? Vai varbūt Vogrelāns liekuļoja?] Živs uz mirkli pat iedomājās, ka direktors meloja.

īsu bridi domājis, detektīvs teica:

—    Vogrelāna kungs, kaut ko taču jūs domājat, jums taču jābūtļ kaut kādai hipotēzei. Jūs taču zināt, kādas personas varētu ienākt jūsu kabinetā. Tātad kāda no tām varētu nolikt atvilktnē ari šo roku. ļ

Bet Vogrelāns jautāja kaut ko citu:

—   Živa kungs, bet ko tad redzēja jūsu sekretārs?

Direktora jautājums bija pamatots. Varbūt, ka Fandora izturēšanās ļ

kaut kā bija saistīta ar šo roku rakstāmgaldā?

Živs īsi noteica:

—   Vogrelāna kungs, es jūs lūdzu neiziet no šā kabineta, kamēr ļ es nebūšu atgriezies. Man jāatrod Fandors.

Bet, kad Živs jau gribēja atkārtot Fandora ceļu caur logu, tad saprata, ka nokāpt gar fasādi iespējams jaunam un veiklam vīrietim, bet ne viņam. Tāpēc Živs niknumā metās pret kabineta durvīm, sāka tās dauzīt un saukt palīgā.

Gaitenī bija dzirdamas uztrauktas balsis. Tuvumā skanēja steidzīgi soļi. Živs kliedza:

—   Atveriet durvis!

—   Kāpēc? Kas noticis?

—   Mēs esam ieslēgti.

Aiz durvīm atskanēja pārsteiguma izsaucieni. Atslēga pagriezās slēdzenē un durvis atvērās.

—   Vai jūs redzējāt kādu iznākam no šīm telpām? — Živs metās virsū kalpotājiem.

—   Nē, kungs.

—   Vai jūs nezināt, kas varētu aizslēgt šīs durvis?

—   Nē, kungs!

—   Varbūt tas bijis kāds izklaidīgs kolēģis?

—   Mēs visi apmēram stundas ceturksni bijām lejā, lai saņemtu rīkojumus. Šeit neviens nav bijis.

Živs būtu vēl turpinājis izprašņāt neko nezinošos kazino kalpotājus, bet šai mirklī gaiteņa galā parādījās Moriss, viens no labākajiem krupjē. Viņš nepacietīgi jautāja:

—   Kur ir direktors?

Izdzirdis Morisa balsi, Vogrelāns saņēmās:

—   Jūs mani meklējat? Es esmu šeit.

—    Nepatīkams gadījums, direktora kungs! Izabellas Zerē mājas verandā pēkšņi miris deputāts Lorāns. Pēc jautrām pusdienām ar draugiem. Kā liekas, trieka.

10 Apašu krodziņā

—    Nu, Fandor, ko teiksi?

—    Un tu, Živ?

—    Vai zini, šis Ivans Ivanovičs man liekas ļoti savāds. Es pat teiktu — liels blēdis.

Izdzirdīs šos vārdus, Fandors izskatījās ļoti pārsteigts.

—    Ivans Ivanovičs? Tu tā domā? — viņš domīgi jautāja.

—    Nu, jā, taču! Viņš taču šāva uz mani!

Žurnālists iepleta acis.

—   Tu domā, ka krievs šāva uz tevi? Bet, mīļais draugs, domāju, ka tu maldies. Es visu laiku atrados viņam blakus un varu apliecināt, ka viņš šāva tikai uz mūsu uzbrucējiem.

—     Fandor, tu neapjēdz, ko runā. Viņa lode aizspindza man garām, bet es noteikti redzēju, ka viņš uz mani tēmēja.

—   Živ, tu maldies!

—   Es tev dodu savu vārdu!

—   Tomēr tu maldies!

—    Fandor, tu pats maldies. Ivans Ivanovičs ir blēdis.

—   Ivans Ivanovičs ir drošsirdīgs draugs!

Šī saruna notika tās pašas dienas vēlā vakarā, Abi draugi lēni gāja gar krastu.

Par ko viņi runāja?

Kas vēl bija noticis?

Krievu kreisera matroži, kā viņiem bija pavēlēts, Fandoru desmitos vakarā atveda atpakaļ krastā. Tur viņu gaidīja komandants, lai žurnālistu aizvestu pie Denīzas jaunkundzes, kas viņu gaidīja.

Ceļā uz Hāberlaufu pansiju viņi satika Živu, un visi trīs devās tālāk. Taču klusā un tumšā ieliņā viņiem uzbruka bars šaubīgu subjektu, kuri acīmredzot gribēja trijotni aizkavēt.

Uzbrucēji bija vairākumā, un trijiem vīriešiem atlika tikai bēgt. Negaidot viņi uzdūrās apašam Buzilam, ko Živs un Fandors labi pazina no Parīzes laikiem. Buzils viņiem pievienojās. Tālāk viņi steidzās tumsā. Krievs tikmēr bija nozudis. Tieši tāpēc abi draugi sastrīdējās.

Živs ar Fandoru būtu vēl krietnu brīdi strīdējušies par «Skobeļcva* komandantu, bet Buzils viņus svinīgi pārtrauca:

—    Ja abi kungi gribētu man parādīt godu un ienākt manā vienkāršajā mājoklī, tad es būtu ļoti priecīgs. Visa Buzila māja ir viņa draugu Živa un Fandora rīcībā.

Kur tad bija Buzila mājoklis?

Sekodami viņam, Fandors un Živs bija izgājuši no pilsētas un devušies lauku virzienā. Tagad viņi stāvēja vientulīgā vietā, kur nebija nevienas mājas.

—    Buzil, — Fandors ieteicās, — jūs gan esat ļoti laipns, bet nav labi, ja jūs par mums zobojaties. Kur tad jūs dzīvojat, vai klajā laukā?

—   Nebūt nē, — Buzils smaidīdams paskaidroja. — Mana māja ir celta no akmeņiem un atrodas tepat tuvumā, klintī.

—   Ko tas nozīmē, Buzil?

—    Tas nozīmē, Fandora kungs, ka es dzīvoju tai alā, kas tur rēgojas. Redziet, tur ir kāpnes.

Buzils norādīja uz vecām trepēm.

—   Esiet tik laipni un kāpiet augšā, tikai trepes nav visai drošas.

Ne živs, ne Fandors nebija cilvēki, kurus šādi sīkumi varētu

uztraukt. Viņi nekavējoties devās Buzila mājoklī iekšā.

—   Tagad, — apašs paskaidroja, — jūs esat manā Monako p: h, acumirkli, es tikai pacēlšu trepes, lai neviens cits šurp nevan'iu iekļūt. Tagad jau grūti atrast labus kalpotājus, tāpēc nākas māju apkopt pašam. Ko es jums varu piedāvāt — sarkano vai balto vīnu?

Fandors un Živs tomēr atteicās no laipnā piedāvājuma.

—    Mēs neesam nākuši dzert, — Živs atvairīja Buzilu. — Mēs gribētu šo to noskaidrot.

—   Labprāt atbildēšu, Živa kungs, ja vien spēšu.

—  Jūs to noteikti spēsiet, Buzil. Sakiet, ko jus darījāt Hāberlaufu pansijas tuvumā?

—   Es tikai izpildīju pavēli, Živa kungs.

—   Kā pavēli, Buzil?

—   Kā? To gan es nezinu teikt. Man tika teikts tur ierasties ar dažiem draugiem. Jūs viņus nepazīstat.

—   Bet ko jūs tur darījāt?

Tagad Buzils saprata, ka lieta kļūst nopietna un no atbildes būs grūti izvairīties. Bet jautājumi un atbildes viņam nepavisam nepatika.

—   Mēs tur bijām tāpēc, ka mēs tur aizgājām… Jā, un tad mums bija arī citas pavēles.

—   Kādas pavēles?

—   Es lāgā nezinu. Bet tās bija jāpilda.

Ja arī Buzils bija cerējis no Živa atkratīties, tad te viņš bija maldījies, Živs bija neatlaidīgs un piedraudēja vecajam apašam:

—   Buzil, tagad runājiet skaidri! Pasakiet man, vai jums bija kāds noteikts iemesls atrasties Hābcrlaufu pansijas tuvumā?

—  Jā, Živa kungs, mums bija uzdots skatīties, lai neviens netuvotos mājai.

—   Skaidrs. Un kas jums deva šo pavēli?

Buzils paraustīja plecus.

—   To gan man nejautājiet, Živa kungs. To gan es nevaru pateikt. Mani draugi vienkārši sacīja, ka tas esot jādara, un solīja labu atalgojumu. Varat man ticēt, ka šo naudu es esmu godīgi nopelnījis.

Sarunā iejaucās Fandors:

—   Buzil, bet kas jums iedeva šo naudu?

—   Man to vēl nemaz neiedeva, Fandora kungs.

—   Un kur tad jūs lo saņemsiet?

—   Vai tas patiesi varētu jūs interesēt, Fandora kungs?

Taču Živs šai brīdī izskatījās tik noskaities, ka Buzils saprata, ka jebkura izlocīšanās ir lieka.

—   Ak, tad jūs gribat zināt, kur man izmaksās naudu? — viņš novilka, — Kanādas krodziņā.

—   Kad, Buzil?

—   Bet tūlīt, Živa kungs!

Živs un Fandors pielēca kājās.

—   Živ, mes taču iesim uz šo krodziņu? — Fandors jautāja.

—   Protams, es arī tā domāju.

Buzils, kas nekad nelaida garām izdevību nopelnīt kaut grasi, ieteica:

—   Paklausieties labāk, ko es jums teikšu. Ja es jūsu vietā dotos uz šo krodziņu, tad gan es iepriekš no vecā Buzila nopirktu kaut ko vienkāršu, ko uzvilkt mugurā. Jo, ja jūs tur pazīs, tad jums labi neklāsies.

Pēc stundas ceturkšņa Živs un Fandors, ietērpušies noskrandušos apģērbos, devās uz Monako priekšpilsētu, kur atradās Kanādas krodziņš.

No ārpuses šī vieta izskatījās diezgan pieklājīga, bet, tikko abi draugi tur iegāja, bija skaidrs, ka šī nebija nekāda labā

vieta.

Živs un Fandors |āva Buzilam iet pirmajam un tikai pēc kāda laika viņam sekoja.

Krodziņā bija daudz cilvēku, tāpēc viņu atnākšanai neviens īpašu vērību nepievērsa.

.Živs pasūtīja vīnu un, kad apkalpotājs bija aizgājis, pieliecās Fandoram:

—   Skaties uzmanīgi, es tikmēr pavērošu Buzilu.

Šis aizrādījums nemaz nebija vajadzīgs, jo Fandors jau bija pats nolēmis tā rīkoties. Kuri no šiem cilvēkiem bija Buzila bandā? Kas viņiem bija solījis samaksāt?

—       Živ, — žurnālists čukstēja, — man šķiet, ka Buzils mūs piekrāpis.

—     Tu esi muļķis, — detektīvs klusi atteica, — vai tad tu neievēroji to cilvēku stūrī?

Fandors sakoda lūpas, lai pārsteigumā neiesauktos, jo tips, kuru viņam parādīja Živs, bija vecs paziņa, drūmais Parīzes apašs Bedo.

Ko tad Bedo darīja Monako?

Abi draugi uzmanīgi vēroja drūmo apašu un otru cilvēku, ar kuru Bedo sarunājās. Taču diemžēl to nevarēja redzēt, jo vīrietis sēdēja pret viņiem ar muguru.

—   Ko darīsim?

Živs viegli pamāja Fandoram. Fandors saprata un palika sēžam pie galdiņa, bet Živs piecēlās un tuvojās bāra letei.

—   Glāzi madeiras, — viņš sacīja apkalpotājam.

Kamēr apkalpotājs pildīja glāzi, Živs pagriezās un ieskatījās tieši Bedo sarunas biedra sejā.

Tagad arī Fandors nesteidzīgi tuvojās letei, nostājās līdzās Živam, bet neuzdrošinājās pagriezties un paskatīties telpā. Viņš tikai klusi jautāja:

—   Kas tas ir?

—      Tas ir Mario Isolino. Bet klusē, mums vajadzētu dzirdēt, par ko viņi runā.

Tas gan nebija īpaši grūti, jo abi vīrieši sarunājās skaļā balsī, nepievērsdami uzmanību pārējiem. Cik varēja saprast, viņi sarunājās par Dēzijas dārglietām.

Vai Mario bija Dēziju apzadzis?

Živam neatlika laika pārdomām, jo tagad viņam vajadzēja vērot ne tikai Bedo un Isolino, bet arī Buzilu. Pie Buzila bija piegājis vīrietis, kas izskatījās pēc tipiska sulaiņa, un iespiedis agrākajam skursteņslauķim rokā naudu.

—   Paskaties, Fandor, — uztraukti nočukstēja Živs. — Skaties, kas Buzilam maksā naudu! Man liekas, ka mēs nekad neuzzināsim, kas licis uzmanīt Hāberlaufu pansiju!

Bet šai mirklī atskanēja Bedo saniknotā balss:

—   Nē, es tev saku, ka tāda cilvēka uzdevumā es vairs nestrādāšu! Viņam vajadzētu saukties nevis par Ivanu, bet vienkārši par skopuli! Trīsdesmit franku uz galviņu — tas ir par maz!

Apaša turpmākos vārdus noslāpēja krodziņā valdošais troksnis. Živs tomēr izskatījās apmierināts.

—   Redzi, — viņš gandarīts noteica, — Fandor, tagad ir skaidrs, ka šiem puišiem maksā Ivans Ivanovičs. Tas ir viņš, kas noslepkavojis Norbertu Randu un gribēja uzbrukt arī mums. Vai tu dzirdēji, ka šiem puišiem maksājot Ivans?

—   Bet tas jau neko nepierāda, Živ.

—   Kā tā, neko nepierāda?

—   Jā!

Fandors īsi atstāstīja Živam savus šīsdienas piedzīvojumus. Viņš pastāstīja, kā bija sekojis nepazīstamajam, kas viņus ieslēdzis Vogrelāna kabinetā, un ka tā izrādījusies Denīzas jaunkundze. Stāstīja, kā saskrējies ar krievu virsnieku, par vizināšanos jūrā un kā krievs viņu vedis pie Denīzas, kas gribējusi viņu redzēt vēl šai pašā vakarā.

—    Živ, — Fandors bilda, — es nezinu, ko tu gribi, bet tu joprojām turi aizdomās šo nelaimīgo krievu jūrnieku. Jā, šiem apašiem samaksāja, bet nekur nav teikts, ka tā bija maksa par tevi. Varbūt vienkārši negribēja, ka es tiekos ar šo Denīzas jaunkundzi, vai arī uzbrukums lika rīkots pret pašu Ivanu. Kas to lai zina? Živ, vai tu to saproti?

—   Nu, protams!

—   Nu, tad taču tu saproti arī, ka mēs nenonāksim ne pie kādas skaidrības, kamēr es nebūšu runājis ar Denīzas jaunkundzi.

Živs gribēja kaut ko iebilst, bet skaļas balsis viņu pārtrauca.

Bedo bija saķildojies ar Mario Isolino.

—   Blēdi! — Mario brēca. — Tu man esi nozadzis Dēzijas rotas!

—    Pats tu esi blēdis! — atbrēca Bedo, — tu esi nodevējs, es atsakos ar tevi dalīties!

Konflikts gandrīz tūlīt beidzās, jo krodziņa īpašnieks ātri piegāja durvīm un izslēdza gaismu.

Tumsā kauties jau nebija iespējams.

Apmeklētāji steigšus devās ārā, lai uz ielas nokārtotu savu strīdu.

—   Fandor, — Živs čukstēja, — mums jāredz, kas tur notiek.

Sai brīdī viņa plecam uzgūla saimnieka smaga roka, un skaļa balss draudoši sacīja:

—     Nu, putniņi laikam grasījās pazust no šejienes? Vai jūs iedomājāties, ka te varbūt ir naktspatversme?

Živs un Fandors steigšus nometa uz letes naudu un metās ārā, kur Mario un Bedo jau kārtoja rēķinus. Abiem rokā zibēja atvāzti naži. Pēkšņi Živs iekliedzās:

—    Policija, glābjas, kas var!

Tad arī viņš pats metās bēgt. Fandors sekoja detektīvam, neko nesaprazdams, taču paguva skaļi uzsaukt:

—    Kāpēc tu to darīji?

—    Tūlīt redzēsi. Palaid viņus garām!

Živs patiesi bija izdomājis interesantu gājienu. Viņš palaida Bedo garām, bet Mario satvēra aiz rokas.

—    Stāvi, — viņš tam uzsauca. — Tu redzi, ka es izdarīju visu, lai tevi glābtu no Bedo ķepām.

Mario apstājās, bet pārējie tikmēr nozuda šķērsielās. Kad viņi bija palikuši ielas vidū vieni, Živs pēkšņi mainīja toni.

—     Muļķi, — detektīvs sacīja. — Vai tu mani nepazini? Es esmu detektīvs Živs. Un tagad es tevi apcietināšu. Nerunā pretī, citādi es šaušu!

11 Vēlreiz miroņa roka

-

—    Živ?

—    Fandor?

—    Jau ir gaišs. Cik pulkstens?

—    Nezinu.

Živs slinki pacēla roku un paskatījās pulkstenī. Tad viņš strauji atmeta segu.

—    Velns lai parauj! Jau pieci!

—     Ak, pieci no rīta? — Fandors miegaini novilka. — Tad jau vēl agrs un mēs varam mierīgi gulēt.

—   Nē, taču, pieci pēcpusdienā, — Živs paskaidroja. — Mēs esam gulējuši kā īsti miegamices.

—  Jā, Živ, — Fandors saldi nožāvājās. — Bet mums patiesi reiz bija jāizguļas.

Arī tas bija pareizi.

Vēlu pēc pusnakts viņi bija atgriezušies mazajā viesnīcā, atvezdami līdzi arī aizturēto Mario lsolino, Dēzijas draugu, kuru bija ievērojuši jau vilcienā ceļā uz Monako. Abi bija nolēmuši pagaidām Mario nevest uz policijas iecirkni.

Živs bija ieslēdzis Mario blakus istabā, lai puisis nevarētu aizbēgt. Tad Fandors ar Živu bija steigšus izģērbušies un iekrituši gultās. Tā viņi bija nogulējuši līdz pēcpusdienai.

Tagad abi klusēja, pārdomādami pēdējās nakts notikumus. Tur nebija nekā priecīga. Pamazām abu sejas kļuva drūmas.

Katram šai lietā bija sava noteikta pārliecība. Katrs centās pārliecināt otru par savu taisnību, tomēr katrs palika pie sava viedokļa.

Tā bija gandrīz vai pirmā rcue, kad abu draugu domas tik krasi atšķīrās. Līdz šim viņu uzskatos tomēr bija valdījusi vienprātība.

Un vainīgais šoreiz bija komandants Ivans Ivanovičs.

Živs bija noteikti iedomājies, ka krievu virsniekam pret viņiem abiem ir visļaunākie nodomi, ka viņš ir vienkārši bandīts.

Fandors, gluži pretēji, pēc sarunas ar šo cilvēku un pat pēc atgriešanās no piespiedu vizināšanās pa jūru, bija nācis pie pārliecības, ka viņam darīšana ar godīgu virsnieku, kas nav spējīgs izdarīt noziegumu.

Saruna abu draugu starpā par Ivanu Ivanoviču bija notikusi jau iepriekšējā vakarā.

Fandors bija pārmetis Živam viņa pārlieko pesimismu, toties Živs ironiski norādīja uz Fandora pārliecīgo naivitāti.

Tagad, pamodušies abi negribēja tūlīt atgriezties pie vakardienas sarunas. Pēkšņi no blakus istabas atskanēja tā kā skaļas žāvas, tā kā apslāpēts vaids.

—   Tas taču ir mūsu itālis, — Živs atcerējās. — Liekas, ka viņš būs gulējis tikpat saldi kā mēs.

Abi ātri saģērbās un atslēdza blakus istabas durvis.

Šī istaba bija ļoti šaura un gara, to apgaismoja tikai mazs lodziņš augstu gandrīz pie pašiem griestiem. Šai telpā viesnīcas īpašnieks mēdza novietot vecas mēbeles. Stūrī uz matrača gulēja Mario.

Viņš bija noguris vēl vairāk nekā Živs ar Fandoru. Ari tagad viņš nebija pamodies, bet nemierīgi grozījās, laiku pa laikam miegā nopūzdamies vai ievaidēdamies.

—   Nu, ko mēs ar vinu darīsim? — Živs jautāja.

—         Šā vai tā, bet mums jātiek no viņa vaļā, — Fandors sprieda.

—   Viņš taču mūs vairāk neinteresē.

—     Tu kļūsti mazliet smieklīgs, — Živs piezīmēja. — Tevi neinteresē neviens, ja tam nav tieša sakara ar Fantomasu! Tev varbūt ir taisnība no žurnālista viedokļa, bet es esmu detektīvs, un man tāpēc jānodarbojas ar šo puisi. Turklāt, vai tu vari galvot, ka šis puisis nepieder pie mūsu nenotveramā noziedznieka bandas?

Šai brīdī Mario atvēra acis. Ieraudzījis Živu, viņš sāka lūgties, lai laižot viņu vaļā, jo neesot nekur vainīgs. Viņš solīja pastāstīt visu, ko zināja, ja Živs noņemšot viņam roku dzelžus.

Živs un Fandors saskatījās.

Kas varējazināt, kādi šim puisim bija nodomi? Varbūt tiešām varēja atslēgt roku dzelžus?

Živs atslēdza tos, noņēma un stingri brīdināja Mario:

—   Tikai neplāties daudz, bet stāsti taisnību, tikai taisnību!

Živs no Mario garā un juceklīgā stāstījuma vērību pievērsa tikai

tam, kas interesēja viņu pašu. Kad itālis beidza, detektīvs sacīja:

—    Liekas, Mario, ka tu nemaz neesi tik slikts puisis. Varbūt trūkums pamudinājis tevi uz nekrietnībām.

—   Pareizi, Živa kungs, — Mario steigšus piekrita. — Jums pilnīga taisnība!

—   Klausies, Mario, man ir priekšlikums. Es gribu, lai tu divas dienas dari, ko es likšu, tad es trešajā dienā būšu tik nevērīgs, ka ļaušu tev aizbēgt. Saprati?

—   Protams, sapratu, Živa kungs! — Mario dedzīgi iesaucās. — Varat uz mani paļauties, goda vārds!

Tagad Živs skaidroja itālim, kas no viņa vajadzīgs.

—    Klausies, Mario, Montekarlo kazino notiek savādas lietas, it īpaši pie septītā galda. Es gribu zināt, kas krāpj, un ko krāpj. Tu man stāstīji, ka esi agrāk bijis krupjē, tāpēc tev nenāksies grūti šo lietu noskaidrot. Šo pēcpusdienu tu kopā ar mums iesi uz kazino un pavērosi šo galdu.

Mēs ar Fandoru būsim tuvumā un, ja notiks kaut kas neparasts, tu mums dosi ziņu. Vai saprati?

Bet sargies, Mario, mūs apkrāpt. Ja tu neklausīsi, es tevi atkal ieslēgšu roku dzelžos. Turklāt neaizmirsti, ka mums ir arī ieroči.

*       * * * *

Desmitos vakarā kazino telpas atkal pildīja kaislīgi spēlētāji.

Zālē skanēja krupjē monotonie saucieni, uz galdiem ripoja ruletes bumbiņas, tad sekoja klusuma brīdis, kurā krupjē izsauca laimējušos numurus.

Pie septītā galda, kam bija bijusi tik liktenīga loma Norberta Randa dzīvē, neviens pēc jaunā vīrieša bojāejas neuzdrošinājās likt uz septīto numuru.

Spēlētāji, kā jau visur, bija māņticīgi un tagad bija pārliecināti, ka šim skaitlim bija ļauna nozīme.

Živs un Fandors, šķietami vienaldzīgi pret notiekošo, pastaigājās pa kazino zālēm.

Pēc kāda laika viņi tuvojās septītajam galdam, kas viņiem šķita tik noslēpumains.

Mario, kas sēdēja pie galda, laiku pa laikam paskatījās viņos, bet varēja redzēt, ka viņš neko vēl nav ievērojis.

Šķita, ka viss bija kārtībā. Laimēja dažādi numuri un neviens neizskatījās pārāk laimīgs.

Fandors cilvēku drūzmā ap septīto galdu manīja vairākas pazīstamas sejas.

Tur bija grāfs Masepo, vairāki pazīstami parīzieši, sievietes, dejotāja Koncila.

Pavērojis uzmanīgāk, Fandors ievēroja ari krievu karakuģa komandantu, kas atradās turpat septītā galda tuvumā.

Abi draugi novērsās un jau grasījās doties tālāk, kad pie galda atskanēja satrauktas balsis.

Živs strauji apcirtās. Vairāki cilvēki uztraukti rādīja uz galdu. Tikai krupjē bija mierīgs kā parasti un monotonā balsī sauca:

—    Kungi un dāmas, spēlējiet!

Živs un Fandors tūlīt saprata šā pārsteiguma iemeslu. Pirmo reizi pēc traģiskā notikuma kāds bija uzdrošinājies likt uz septītnieku, uz šo liktenīgo skaitli.

Turklāt šis cilvēks riskēja ar summu, kas bija diezgan iespaidīga, jo uz galda atradās piecsimt franku.

Kas bija šis pārdrošnieks?

Živs ar Fandoru saskatījās, un detektīvs, kas tikai tagad bija ievērojis Ivanu Ivanoviču, satvēra Fandoru aiz piedurknes:

—    Varu derēt, ka tavs komandants vinnēs!

Ruletes bumbiņa lēkāja. Visu acis tai uzmanīgi sekoja un, kad bumbiņa apstājās, atskanēja izbrīna pilni čuksti un izsaucieni.

Vinnējis bija liktenīgais skaitlis.

Kasieris nesteigdamies izmaksāja laimestu trīsdesmitpieckārtīgā apmērā.

Visu acis bijīgi pievērsās cilvēkam, kas bija laimējis kaudzi naudas.

Pēc naudas pastiepās divas rokas. Vai tad divi spēlētāji vinnesta dēļ sāks strīdu?

Živs un Fandors paliecās uz priekšu, bet šai mirklī atskanēja izbaiļu kliedzieni.

Kas bija noticis?

Pirmā roka, pavisam bāla un balta bija pastiepusies no melna apmetņa apakšas un apklājusi naudu. Tai pašā mirklī to bija satvērusi cita roka.

Šī otrā bija Mario Isolino roka.

Živs un Fandors tūdaļ saprata, ka itālis nespēja pretoties spēles kaislei un tāpēc pārkāpis Živa pavēli.

Bet ari tas vēl nebija viss, jo melnais apmetnis, no kura apakšas bija parādījusies bālā roka, bija pazudis, bet Mario iekaucās un atgrūda roku, it kā būtu pieskāries čūskai.

Šī roka, kas gulēja uz naudas kaudzītes, bija miroņa roka, nogriezta no ķermeņa.

Živs un Fandors metās uz priekšu. Viņi steigšus pameta skatu apkārt cerībā ieraudzīt melno apmetni, zem kura roka bija bijusi paslēpta.

—   Tas atkal ir tavs krievs! — dusmojās Živs.

Bet arī kazino detektīvi nesnauda. Septītais galds nekavējoties tika izslēgts no spēles, itāli neuzkrītoši izvadīja no spēļu zāles, nauda ; ātri tika nodota atpakaļ kasē un inspektors paņēma miroņa roku.

Tad visus, kas bija iejaukti šai piedzīvojumā, palūdza blakus telpā.

Komisārs Amizū tur itālim bargi jautāja:

—    Jūsu vārds, dzīvesvieta? Paskaidrojiet, kas tikko notika pie ļ septītā galda, no kurienes radusies šī roka?

Mario neko nespēja atbildēt, Jo pats neko nesaprata. Viņš tikai kaut ko nesakarīgu čukstēja un ar skatienu meklēja Živu. &gt;

Živs saprata, ka itāli šai lietā nevarēja iejaukt. Viņš bija pazinis miroņa roku. Tā bija tā pati, ko iepriekšējā dienā savā rakstāmgaldā bija atradis Vogrelāns. Droši vien kazino direktors bija to atdevis policijas komisāram, bet komisārs nebija to pietiekoši piesardzīgi noglabājis.

Taču arī Živs un Fandors bija pārsteigti, jo nesaprata, kā šī roka nokļuvusi kazino spēļu zālē.

Komisārs, ilgi nedomādams, lika pārmeklēt Mario. Mario tam nepretojās, jo bija pārliecināts, ka viņam nekas ļauns nedraudēja. Bet viņa pārsteigums bija patiesi bezgalīgs, kad no viņa kabatām tika izvilktas vairākas rotaslietas.

—   Ak, tās taču ir Dēzijas rotas! — viņš neviļus iekliedzās.

Živs lēni tuvojās.

Tagad komisārs un viņa padotie visu uzmanību pievērsa rotām un kādu bridi vairs nepievērsa vērību rokai.

—   Aizvest, — īsi pamājis uz Mario pusi, komisārs sacīja.

Itālis sāka skaļi lūgt žēlastību un raudāja kā mazs bērns. Taču nekas nelīdzēja. Viņu aizveda. Ārā jau gaidīja policijas mašīna.

*****

—   Nu, labi, Dēzijas jaunkundz, ko jūs domājat par šo atradumu?

Šo jautājumu Fandors uzdeva anglietei, kas sēdēja bārā un lēni

dzēra kokteili.

Kā parasti, Dēzija bija jau iereibusi. Pirms stundas viņa lika uzaicināta kazino direkcijā aprakstīt viņas pazudušās rotas.

Jaunā sieviete nemaz neizskatījās ļoti iepriecināta, kad komisārs viņai paziņoja, ka nozagtās rotas atristas. Tās viņai tika izsniegtas pret kvīti.

Dēzija rotas nevērīgi iemeta rokassomiņā, parakstīja kvīti un atkal atgriezās bārā. Tur viņu bija atradis Fandors.

—   Jūs laikam ļoti priecājaties, ka rotas atradušās? — žurnālists jautāja un nevarēja nociesties, ironiski nepiebildis:

—   Varbūt tas ir ģimenes mantojums, dārgas piemiņas?

—   Ak, Fandor, jūs maldāties! — Dēzija iesaucās. — Tā ir pat nelaime, ka tās atradušās!

—   Bet kāpēc? — žurnālists brīnījās.

Angliete, kura bija jau krietni iereibusi, pieliecās Fandoram tuvāk:

—   Nu, gluži vienkārši. Visas šīs rotas ir viltotas. Es savas īstas rotas nekad nevedu līdzi. Bet šie stikla gabali bija apdrošināti ka īsti dārgakmeņi, un pazušanas gadījumā es no apdrošināšanas sabiedrības varētu pieprasīt lielu naudu.

—    Mēs patiesi dzīvojam interesantā laikā, — domīgi notina Fandors.

Bet Dēzija jau dzēra nākošo glāzi viskija.

12 Detektīvs amatieris

Mazajā viesnīcas numurā Živs ar Fandoru bija nolikuši uz mazā galdiņa kazino atrasto miroņa roku un to ziņkārīgi aplūkoja.

—   Živ, — beidzot noteica Fandors, — man riebj skatīties uz šo roku. Nesaprotu, ko tu vēl gribi uzzināt, skatoties uz to. Es ieteiktu nogādāt to uz morgu.

Žurnālists nesaprata detektīva interesi. Živs pat nedomāja klausīties Fandora aizrādījumos.

—   Fandor, tu runā kā bērns. Tu nesaproti, ko es meklēju? Tev taču ir acis, bet tu neko neredzi!

—   Var jau būt, Živ. Bet ko redz tavas acis?

—    Interesantas lietas. Vispirms, vai tā ir vīrieša, vai sievietes roka?

—   Vīrieša, protams.

—    Labi, es tev piekrītu. Bagāta cilvēka vai strādnieka roka?

—    Hm… es domāju, ka strādnieka. Nagi nav kopti.

—   Jā, ari tagad tev taisnība. Bet tagad ļoti svarīgs jautājums…

—    Kāds?

—   Vai šīs abas rokas piederējušas vienam cilvēkam?

—   Jā, es domāju…

—   Jā, Fandor, tu domā, bet tu nebūt neesi pārliecināts. Un tieši tas mums ir jānoskaidro. Bet kā to izdarīt? Ja kreisā roka ir neskarta, tad tas nav tā ar labo, kuru mēs atradām pārmijā. Atceries, sabraukto?

Bet mums tas jāzina, Fandor. Neaizmirsti, ka mēs esam Monako galvenokārt tāpēc, lai apcietinātu Roberta Randa slepkavu. Un tad, varbūt, apcietināsim ari Fantomasu.

Randa slepkavu… par to mēs vēl nekā nezinām. Bet, kas attiecas uz Fantomasu, tad esmu pilnīgi pārliecināts, ka tieši viņš mums ceļā nolicis šīs rokas. Tāpēc es domāju, ka vispirms vajadzētu noskaidrot, kas ir upuris un tad jāatrod līķis, kam šīs rokas nogrieztas.

Fandors skeptiski pašūpoja galvu. Viņš neticēja, ka tas varētu izdoties.

Pie durvīm klauvēja.

Živs ātri pārklāja abas rokas ar dvieli un tikai tad lika Fandoram atvērt durvis.

Žurnālists nesteidzīgi atvēra durvis, bet, ieraudzījis atnācēju, izbrīnā iesaucās:

—   Jūs, Buzil, kas tad jūs šurp atveda?

Buzils pārspīlēti dziļi palocījās un tad svinīgi paskaidroja:

—  Jūs interesējaties par manas ierašanās iemesliem? Mīļie kolēģi, mani šurp atvedusi augstākā taisnība!

Abi draugi neizpratnē skatījās agrākajā klaidonī.

Fandors jautāja:

—   Sakiet, Buzil, vai jūs kaut ko nejaucat? Jūs mūs uzrunājat par dārgajiem kolēģiem — bet kādā ziņā tad mēs esam kolēģi? Varbūt jūs tagad esat žurnālists?

Buzils izskatījās aizvainots.

—   Žurnālists? Lai Dievs pasargā… Tas taču ir arods, kad raksta to, ko nezina. Nē, sirsnīgi pateicos, Fandora kungs, es nekad nebūšu žurnālists!

—   Tad jau jūs laikam gribat kļūt par detektīvu?

—   Gribu kļūt? — atkārtoja Buzils. — Jūs aizmirstat, ka es tas jau esmu. Vai tad es jūs vakar neaizvedu uz krodziņu?

Živs viņu pārtrauca:

—    Klausieties, Buzil, mums nav daudz laika. Sakiet skaidri un gaiši, kas jūs šurp atvedis. Sakiet un tad pazūdiet! Mums jāstrādā.

Taču Živs bija aizmirsis, ka iespaidot Buzilu bija vēl grūtāk, nekā apcietināt Fantomasu.

Buzils lēni pārgāja istabai, mierīgi apsēdās atzveltnes krēslā un tad atkal sāka runāt.

— Živa kungs, mans dārgais kolēģi, man jāsaka, ka jūs esat nelaipns. Tā pret kolēģi neizturas.

Živs zaudēja pacietību un uzkliedza:

—   Buzil, pazūdiet no šejienes!

—   Nē, nē, Živa kungs! — Buzils protestēja. — Tā nevajag runāt. Es taču nācu, lai darbotos kopā ar jums!

—   Ar mums? Kā tā? Vai tad jums būtu mums kaut kas sakāms? Nu, tad runājiet taču!

—    Nē, nē, tā nē, Živa kungs! Es jums varu pastāstīt ļoti interesantas lietas, bet jums par to vajadzēs samaksāt.

Živs dusmās sagrāba Buzilu aiz pleca.

—    Es jums vēlreiz saku — pazūdiet no šejienes! Jums vispār nekas nav sakāms, jūs tikai gribat izkrāpt naudu!

Taču šoreiz Fandors bija pacietīgāks nekā Živs.

—   Lai paliek, — viņš mēģināja Živu nomierināt, nekad nevar zināt. Buzil, sakiet, kas jums uz sirds?

Bet Buzils vispār nevēlējās runāt, kamēr nebūs saņēmis naudu. Galu galā uz Buzilu varēja puslīdz droši paļauties, jo viņš parasti

necentās kādu piekrāpt. Šad tad gan viņš pastrādāja kādu sīku blēdību, bet visumā viņam varēja ticēt.

—  Buzil, — Fandors turpināja, — Živam taisnība. Labāk pazūdiet. Te ir desmit franku. Ja jums nekas nav sakāms, tad jūs esat blēdis un es vairs neesmu jūsu draugs.

—   Ak, Fandora kungs, tā nerunājiet…

Buzils ātri noslēpa naudu kabatā un devās uz durvīm. Pirms aiziešanas viņš piebilda:

—   Fandora kungs, jūs darāt pareizi, ka paļaujaties uz mani. Man jums īstenībā nekas nav sakāms, bet es jums gribu izdarīt pakalpojumu. Ja pie durvīm klauvēs, tad tās vajag atvērt.

Pēc šiem noslēpumainajiem vārdiem Buzils ātri aizgāja.

Pēc desmit minūtēm abi draugi jau bija aizmirsuši gan Buzilu, gan viņa norādījumu un atkal uzmanīgi pētīja abas miroņa rokas. Pēkšņi aiz durvīm atkal atskanēja klauvējiens.

—   Klausies, — klusi sacīja Fandors, — vai tas nebūs viesis, ko pieteica mūsu kolēģis Buzils? Ienāciet!

Cilvēkam, kas parādījās durvīs, galvā bija liela salmu cepure. Viņam mugurā bija samērā tīrs pelēks uzvalks. Bet Živu un Fandoru neinteresēja viņa apģērbs.

Šim cilvēkam nebija roku!

Detektīvs no uztraukuma viegli drebošā balsī jautāja:

—   Kas jūs esat? Ko jūs vēlaties?

—   Kas es esmu? Mani sauc Fortunato. Jūs taču zināt…

—    Nē, es neko nezinu, — atbildēja Živs. — Ko tad īsti jūs vēlaties?

—   Ak, es tās pazīstu, pazīstu…

—    Ko jūs pazīstat?

—   Tās, manas rokas! Tur, uz jūsu galda!

Izdzirduši šos vārdus, Živs un Fandors vienā balsī iesaucās:

—   Tās ir jūsu rokas?

Šķita, ka Fortunato nemaz nebija pārsteigts, ieraudzījis savas rokas šeit, viesnīcas numurā, uz galda.

—     Jā. Tās ir manas rokas. Priecājos tās atkal redzēt. Bet es tomēr nedomāju… Ko tad jūs darāt ar manām rokām?

Uz šo jautājumu nudien nebija viegli atbildēt.

Živs ātri noprata, ka no Fortunato jāizzina viss iespējamais.

—    Cienītais kungs, — sāka apdomīgi Živs, dodams Fandoram mājienu klusēt, — te jūsu priekšā ir divi policijas pārstāvji.

—    Policijas? Man nav nekādu darīšanu ar policiju!

—   Jums ne, bet jūsu rokām gan.

—   Manas rokas. Jā, es paliesi nezinu, ko tās darījušas, kopš es no viņām šķīros.

—    Kad lad jūs no viņām šķīrāties?

—    Ak, to jau es varu labprāt pateikt. Tās man nogrieza pirms diviem mēnešiem.

—    Nogrieza? Kas? Kad? Kur?

—   Ne tik strauji… Kas man tās nogrieza? Ķirurgs, bez šaubām… Nicas slimnīcas ķirurgs, pēc manas nelaimes.

—    Kādas?

—   Nu, kad man iedzēla čūska. Tā apvijās man ap abām rokām, un ārsti teica, ka rokas jānogriež. Bet Buzils to visu labi zina, vai tad viņš jums nestāstīja?

—    Tātad Buzils jūs alsūlīja šurp?

—   Jā. Ak, šis labais cilvēks! Viņš man teica, ka viņam esot divi labi draugi, kas interesējoties par manām rokām un ka tā man būšot pēdējā iespēja tās vēlreiz redzēt. Tāpēc es atnācu šurp.

—    Bet kur tad bija jūsu rokas?

Forlunato plati iepleta acis.

—    Ko jūs ar to gribai teikt? Kur tās bija? Tas bija man pie pleciem, pirms tās man nogrieza.

—    Par to es nešaubos, — Živs piezīmēja, — bet vēlāk?

—   Vēlāk? Es nezinu… Tās palika slimnīcā.

Abi draugi vēl ilgi sarunājās ar dīvaino cilvēku un pārliecinājās, ka viņam patiešām abas rokas tikušas amputētas Nicas slimnīcā. Bet kā bija iespējams, ka tās vēlāk no slimnīcas pazuda?

Tagad abiem šķita pilnīgi skaidrs, ka šai lietā iejaukts Fantomass un ka noziedznieks vainīgs ari Norberta Randa nāvē.

Kad Fortunato bija aizgājis, detektīvs sacīja žurnālistam:

—    Redzi, Fandor, lieta ar rokām tagad ir noskaidrota, un tik tiešām, pateicoties Buzilam. Esmu pārliecināts, ka Fantomass to i/darījis tikai tāpēc, lai sarežģītu lietas izmeklēšanu. Viņš negrib, lai mēs atrastu Randa slepkavu.

Draugi steigšus devās uz pilsētas morgu, lai tur atdotu abas rokas un vēlreiz apskatītu Randa līķi. Viņi cerēja gūt vēl kaut kādus norādījumus šai lietā.

Živs ilgi skatījās uz Randa ķermeni, taču gudrāks nekļuva. Taču, kad viņi jau iznāca no morga uz ielas, Živs teica:

—     Fandor, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir FantomasaJ noziegums. Mums atkal tiek piedāvāta cīņa pret šo nenotveramo. Lai gan mēs to tagad zinām, mums nav ne mazākā mājiena par to, kur| viņu meklēt!

—   Živ, kāpēc tu pašlaik runā to, ko nemaz nedomā?

Živs pasmaidīja.

—   Tev taisnība. Es gribēju tevi mazliet paķircināt. Ja atceramies pēdējos notikumus Montekarlo, tad skaidrs, ka Ivans IvanovičsJ noslepkavojis Norbertu Randu un ka viņš arī ir Fantomass.

Živs tikko bija pabeidzis teikumu, kad viņiem aiz mugurasj atskanēja rāma balss:

—   Mani mīļie kolēģi, tas viss būtu ļoti pareizi, ja vien tas nebūtu pilnīgi neiespējami. Mirklī, kad Rands tika noslepkavots, Ivansl Ivanovičs viens pats atradās kazino dārzā.

Živs un Fandors pārsteigti pagriezās.

Aiz muguras stāvēja un smaidīja Buzils.

—    Fandora kungs, es taču būtu slikts detektīvs, ja neierastos| brīdī, kad jūs iznākat no morga, pārliecinājušies; ka es jums šorīt neizkrāpu desmit frankus! Es taču jums jau sacīju, ka esmu lielisksļ detektīvs!

—    Tātad, detektīva kungs, — Fandors zobgalīgi jautāja, — vai jūs mums tagad paziņosiet kaut ko par Ivanu Ivanoviču?

—   Jā. Bet neaizmirstiet, ka tas atkal maksās desmit frankus.

Kad Buzils bija naudu noglabājis dziļi kabatā, viņš vairsl

nevilcinājās.

—     Es tikai varu pateikt to, ka Ivans Ivanovičs patiešām bijal dārzā. Es arī tur biju, gluži nejauši. Tātad viņš vienlaicīgi nevarēja! atrasties Nicas vilcienā! Es jums pat varu dot pierādījumu — te irj viņa pusizsmēķētā cigarete!

Šis pierādījums bija visai pārliecinošs, jo Ivans Ivanovičs smēķēja tikai tādu krievu cigarešu šķirni, kuras Monako nebija nopērkamas.]

Živs gan neuzticīgi nopētīja izsmēķi un neticīgi pakratīja galvu.

—   Nevar būt, ka krievs bijis parkā. Neviens cits nevar būt Randaj slepkava. Turklāt atceries, Fandor, viņam bija cits alibi. Viņš stāstīja,ļ ka bijis ballē kopā ar Denīzas jaunkundzi.

—   Bet, Živ, — Fandors iesaucās, — ja krievs ir melojis, tad jauī melojusi ir arī Denīzas. jaunkundze!

Vai tad nevarēja būt, ka vainīga ir Denīza? Ka viņa izdomājusi šo pasaciņu ar balli un ka krievs, būdams viņā iemīlējies, neko| neteica pretī, lai neatklātu Denīzas melus?

13 Živam veicas

—   Živ, to tu nedarīsi!

—    Bet kāpēc?

—   Tāpēc, ka tas ir muļķīgi.

—   Tu esi ļoti atklāts.

—   Tas ir bīstami!

—    Nemaz!

—   Nē, tas tomēr ir bīstami…

—    Kāpēc?

—   Živ, nekad neko nevar zināt…

—   Tu runā kā bērns.

—    Es runāju, tāpēc ka tu esi mans draugs.

—    Fandor, es par to nešaubos un esmu tev pateicīgs, bet…

—   Apsoli, ka nedarīsi to!

—    Labi, labi, redzēsim!

Živs un Fandors atgriezās no Hāberlaufu pansijas. Viņi bija nolēmuši noteikti satikties ar šo noslēpumaino Denīzas jaunkundzi, kura, kā šķita, bija arī iejaukta pēdējo dienu notikumos.

Tomēr viņiem nebija izdevies tikties ar Denīzu, jo viņa jau no agra rīta bija aizbraukusi un solījusies atgriezties tikai nākošajā dienā.

Živs par to nemaz neskuma, jo viņam šķita, ka tas pat pierāda Denīzas nevainību. Viņaprāt slepkava nedotos ekskursijā, bet paliktu uz vietas, lai redzētu, kā attīstīsies tālākie notikumi. Viņš joprojām bija pārliecināts, ka vainīgais bija krievu virsnieks.

Kopš ierašanās Monako viņi ar Fandoru bija jau diezgan daudz noskaidrojuši. Tomēr viss it kā likās apstiprinām Ivana Ivanoviča vainu. Bet Fandors tomēr tam negribēja ticēt.

Žurnālists nolēma doties vēlreiz uz kazino, lai pavērotu, kā notiek spēle pie septītā galda un kā laimē liktenīgais skaitlis.

Živs nolēma pats likt uz septītnieku, bet Fandors, lai gan nebija māņticīgs, tomēr klusībā baidījās no šā skaitļa.

Kāpēc?

Žurnālists nebija aizmirsis dīvaino sagadīšanos, kad ceļā uz Monako viņiem visur ceļā šā vai tā gadījās šis skaitlis. Pēc tam pie septītā galda viņi atrada otru roku. Fandors nespēja aizmirst arī to, ka Rands pirms nāves bija licis tieši uz septītnieku.

Tāpēc viņš mēģināja iebilst:

—   Živ, es tev neļaušu likt uz šo skaitli.

—    Labi, labi, redzēsim.

Abi iegāja spēļu zālē. Živs paskatījās apkārt un tad sacīja Fandoram:

—    Mazais, tu uzmani šo krievu. Redzi, tur jau viņš sēž. Pieej viņam klāt, parunā, viņš taču tev patīk. Bet es atradīšu sev citu nodarbošanos.

Kamēr Fandors devās pie komandanta, detektīvs bez vilcināšanās piegāja septītajam galdam un nopētīja pārējos spēlētājus.

Pa labi sēdēja vecs kungs, pa kreisi eleganta jauna dāma. Abi aizrautīgi spēlēja.

Te varēja redzēt, ka katram spēlētājam bija kaut kāda īpatnība. Blakus krupjē sēdēja tukls vīrs, kas rokās grozīja nelielu amuletu, kādam citam priekšā uz galda atradās paliels rubīns.

Te Živs pamanīja mazo Lupu.

Viņa spēlēja nevis tāpēc, ka būtu kaislīga spēlētāja, bet gan tikai tāpēc, ka atradās Montekarlo un kaut kas bija jādara. Viņai pretī sēdēja Izabella Zerē, kas uztraukumā drebēja.

«Šie nelaimīgie,» Živs nodomāja, «cik bēdīga ir šī kaislība!»

Tad detektīvs, ātri paskatījies visapkārt, lika divus zelta gabalus uz septītnieku.

Viņš manīja, ka šī likme izsauca nelielu sensāciju, jo šai vakarā vēl neviens nebija iedrošinājies likt uz šo skaitli.

Bumbiņa lēkāja, spēlētāji satraukti minēja, kur tā apstāsies.

—    Septiņi! — skaļi sauca krupjē.

Živam tika piestumta laimētā nauda. Viņš atkal riskēja, bet lika uz citu skaitli.

Pēc brīža krupjē paziņoja:

—   Trīspadsmit. Lūdzu, spēlējiet…

Acīmredzot visiem patika, ka bija laimējis trīspadsmit.

Šķita, ka Izabella Zerē uzmanīgi vēroja Živu un tad, kad detektīvs atkal nosvieda dažus zelta gabalus uz 7, sieviete iesaucās:

—   Jūs likāt uz melno septītnieku, es likšu uz sarkano!

Pēc brīža no spēlētāju lūpām atskanēja izsauciens:

—    Septiņi, melns!

Živs bija bāls. Vai bija jātic liktenim, vai nejaušībai? Tomēr viņš nedomādams vēlreiz lika uz 7.

Ap galdu iestājās klusums. Varētu sadzirdēt pat mušu sīcam, bet bumbiņas klusā lēkāšana šķita kā pērkona dārdi. Un atkal atskanēja krupjē mierīgā balss:

* — Septiņi… Lūdzu, spēlējiet!

—   Živ!

—   Kas ir? Laid mani!

—   Nē, nāc!

—   Kāpēc?

—   Tu jau esi pieliekoši laimējis.

—   Liec mani mierā!

—   Nāc, es tevi lūdzu!

—   Netraucē.

Fandors neatlaidās.

—   Cik reizes tu spēlēji?

—    Divdesmit septiņas.

—    Un cik reizes tu laimēji?

—   Visas divdesmit septiņas.

—   Nu, tu redzi, ka pietiek. Nāc!

—    Nē!

—   Tu izaicini likteni!

Živs paraustīja plecus.

—    Es pat nezinu, cik es laimēju. Varbūt desmit tūkstošus, bet varbūt arī vairāk.

—   Tu atkal visu zaudēsi!

—   Redzēsim!

—   Živ, es baidos!

—   Tu esi zaķapastala!

Kamēr abi draugi klusi strīdējās, krupjē paziņoja:

—   Septiņi… Spēlējiet,, dāmas un kungi…

Bet tagad arī krupjē nodrebēja, jo septītnieks laimēja divdesmit astoto reizi…

Živs mierīgi sagrāba laimestu un veselu sauju naudas nosvieda atkal uz septītnieku.

Fandors neatlaidās:

—   Jā, man bail. Tas izbiedēja pat Ivanu lvanoviču!

Izdzirdis šo vārdu, Živs pacēla galvu:

—    Kur viņš ir?

—   Kas? Ivans Ivanovičs? Viņš vēl arvien sēž turpat uz dīvāna.

—    Ej atpakaļ pie viņa un neatkāpies ne soli!

Un atkal atskanēja krupjē balss:

—   Septiņi! Spēlējiet!

Živs ari šai mirklī kļuva nemierīgs, viņa acis drudžaini mirdzēja, lai gan lūpās saglabājās smaids.

Viņš bija gandrīz vienīgais, kas turpināja spēli.

Pēdējais laimests patiesi bija neparasti liels. Viņa priekšā gulēja gandrīz 100000 franku.

—   Turpināsim, — detektīvs nočukstēja.

Un viņš uzlika maksimālo summu uz septītnieku.

Taču atkal pienāca Fandors.

—    Živ, es neļaušu tev te palikt, — viņš noteikti paskaidroja. — Ja tu nenāksi labprātīgi, tad es tevi aizvedīšu ar varu.

Detektīvs klusi atcirta:

—    Klusē, muļķi! Nesaki nekā un gaidi nākošo spēli.

Fandors paklausīja, lai gan neko nesaprata. Viņš patiesi bija nobijies, redzēdams, ka Živs atkal liek uz liktenīgo skaitli. Tad viņš paskatījās ciešāk uz savu draugu. Živa acīs mirdzēja apņēmība un noteiktība.

Droši vien, Živam pašam bija skaidrs, kāpēc viņš tā rīkojās.

Kāpēc?

—    Iedod man savas brilles, — klusi sacīja Živs.

Fandors neizprašanā izvilka no kabatas saules brilles, kuras bija no rīta nopircis, un sniedza tās Živam.

—    Ko tu darīsi?

—   Tūlīt redzēsi!

—   Septiņi… melns. Kungi un dāmas, spēlējiet!

Krupjē balss tagad skanēja diezgan nedroši. '

Živs atkal lika uz 7.

Fandors manīja, ka detektīvs vairs nevēro ruleti, bet, pacēlis galvu, uzmanīgi raugās pretējā sienā.

Kas gan tur būtu?

Fandoru jo vairāk pārsteidza drauga izturēšanās, jo viņam šķita, ka Živa rīcībā vairs nevar atrast nekādu jēgu.

Viņš tikko bija palūdzis Fandora saules brilles, bet nolika tās sev priekšā uz galda.

«Ak, Dievs,» Fandors nodomāja, «varbūt viņš atkal grib mani iznerrot.»

Tai pašā mirklī Fandoram bija jāgroza savs spriedums.

Krupjē nikni iesaucās:

—   Septiņi… melns!

Krupjē pastūma uz Živa pusi veselu kaudzi banknošu.

Živs strauji piecēlās.

Tagad viņš izskatījās apmierināts. Atstūmis kasiera sniegto naudu, viņš skaļi teica:

—   Jūs varat naudu ņemt atpakaļ, kungs. Tā ir zagta. Rulete ii viltota. Es to pierādīšu!

14 Monako briesmās

—    Lieciet, lai visi atstāj spčļu zāles. Rulete ir viltota. Es to pierādīšu!

Živs vēlreiz ska|i atkārtoja vārdus, kas bija radījuši zibens spērienam līdzīgu iespaidu.

Zālē izcēlās neaprakstāms satraukums.

Jau sen Montekarlo nebija piedzīvots līdzīgs skandāls. Te neviens pat neticēja, ka kaut kas tāds iespējams.

Ja Živs patiesi būtu konstatējis, ka kaut kas nav kārtība, tad viņam, kā tas bija pieņemts, vajadzēja doties pie direkcijas un visu nokārtot klusībā. Neviens cits neko nebūtu manījis.

Bet Živam bija noteikti iemesli rīkoties citādi.

Viņš labi zināja, ka Vogrelāns par katru cenu centās izvairīties no skandāliem. Tad detektīvs bija sev teicis, ka vajag sacelt patiešām milzīgu skandālu, lai radītu sabiedrības irtteresi un tādējādi piespiestu kazino direkciju palīdzēt viņam izmeklēt lietu. Jo pagaidām direkcija ne tikai nebija viņam palīdzējusi, bet pat gluži pretēji — centusies visu bremzēt.

Živs tāpēc savu nodomu īstenoja tā, kā bija iecerējis. Uztraukums, kā jau teikts, bija neaprakstāms.

Krupjē visiem spēkiem centās nomierināt satrauktos spēlētājus un mierīgi izvadīt viņus no zāles.

Pēc desmit minūtēm spēļu zālē palika tikai Živs, visi krupjē, Žeroms Fandors un Vogrelāns, kas dusmās šņāca uz Živu:

—    Jūs apgalvojat, ka rulete nav kārtībā? Jūs esat jucis, pavisam jucis! Par saviem krupjē es esmu pārliecināts. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs maldāties! Tātad…

Bet Živs tagad mierīgi pārtrauca direktoru:

—    Ko nozīmē — tātad? Turklāt tas nemaz nekompromitē jūsu krupjē, jo ne jau viņi viltojuši ruleti. Es nezinu, kas ir vainīgais, bet liekas, ka pietiek jau ar to, ka es konstatēju šo faktu.

—    Ja jūs to paliesi varai pierādīt, — iebilda direktors.

—     Esmu pārliecināts, ka tūlīt pat spēšu jums to pierādīt.

Zālē pie griestiem bija lielas un spilgtas spuldzes, kas parasti

apgaismoja spēļu galdus. Tagad šīs spuldzes bija izslēgtas. Živs mierīgi sacīja:

—    Vogrelāna kungs, ja jūs patiesi gribat zināt, kā es atklāju krāpšanu, lieciet ieslēgt visu griestu apgaismojumu. Tieši pateicoties šai spilgtajai gaismai, es atklāju to, ko atklāju.

Pēc mirkļa spoža gaisma apmirdzēja lielo kazino spēļu zāli.

—      Un tagad es jums paskaidrošu, — Živs turpināja. —; Vogrelāna kungs, jūs jau zināt, ka pēdējās dienās skaitlis 7 laimēja ar apbrīnojamu noteiktību. Man, protams, bija zināms arī tas, ka, lai laimētu ilgāku laiku tikai viens skaitlis, jārīkojas ļoti vienkārši — jāizjauc galda horizontāle, tad viegli panākt, ka visu laiku laimēs viens un tas pats skaitlis — tas, kurš atrodas galda viszemākajā punktā.

—     Bet, — iejaucās krupjē Moriss, — visi galdi ir pilnīgi horizontāli, tos taču pārbauda uzstādot. Nevar būt, ka tie tikuši apmainīti!

—      Turklāt, Živa kungs, — piebilda Vogrelāns, — tādā gadījumā vajadzētu laimēt visu laiku vienam un tikai vienam skaitlim! Bet jūs taču pats redzējāt, ka, lai gan septītnieks laimēja katru reizi, kad uz to kāds lika, tomēr šad un tad laimēja arī citi skaitļi.

Živs iesmējās.

—     Te viss bijis diezgan labi pārdomāts, bet jūsu slēdziens ir pārsteidzīgs. Jūs tūlīt redzēsiet.

Živs piegāja ruletes galdam, atspiedās pret tā malu un, kā skolotājs saviem skolēniem, sāka skaidrot:

—     Mani kungi, kā jau sacīju, krāpšana balstās uz galda nelīdzsvaroto stāvokli. Taču pareizi ir arī tas, ka tas bija manāms tikai tad, kad kāds lika uz septītnieku.

—           Bet tas taču nav iespējams, — Vogrelāns sašutis iebilda.

—     Živa kungs, jūs maldāties — spēles laikā nav iespējams kustināt galdus.

—     Bet kāpēc gan ne, kungi? Es varu jums paskaidrot, ka pilnīgi pietiek ar niecīgām svārstībām. Un šovakar šīs svārstības bija tik mazas, ka to pat nebija iespējams saskatīt.

—     Bet kā tad jums to izdevās izdarīt?

—     Ļoti vienkārši.

Detektīvs izņēma no kabatas Fandora saules brilles un paskaidroja:

—    Es varēju konstatēt galda svārstības ar šo briļļu palīdzību. Es tās noliku sev priekšā tad, kad man radās aizdomas, un uzmanīgi vēroju mazo, spīdošo plankumiņu, ko šīs brilles meta uz zāles sienu. Ja kustējās galds, tad sakustējās arī manas saules brilles. Tā es redzēju, ka gaismas plankumi kustējās. Tas nozīmē, ka kustējās galds.

Pēc optikas likumiem šāds gaismas plankums ir jo lielāks, jo tālāk atrodas no stikla. Tāpēc skaidri varēja redzēt, ka katru reizi, kad laimēja septītnieks, brilles uz galda sakustējās.

Kā to var izdarīt, jūs jautāsiet. Es domāju, ka mehānisms paslēpts zem parketa, lai gan vēl neesmu par to pārliecinājies.

—   Ja tas, ko jūs sakāt, ir patiesība, — Vogrelāns iesaucās, tad mēs esam jums lielu pateicību parādā. Tādu lietu neviens nebūtu atminējis.

—   Ja jūs man neticat, tad mēs varam tūlīt par to pārliecināties!

Kad lika pacelts parketa dēlītis, uz kura balstījās galda kāja, zem

tā atrada mazu gumijas maisiņu, no kura stieple pa grīdas apakšu stiepās tieši līdz dīvānam, uz kura diemžēl šovakar bija sēdējuši vairāki cilvēki. Tā arī nebija iespējams pateikt, kurš no viņiem bijis vainīgais.

—   Živ!

—    Kas ir, Fandor?

—   Vai zini, ko šie cilvēki domā? Viņi ir pārliecināti, ka tu pats esi ļoti aizdomīgs!

—    Nu, un tad?

—    Bet, Živ, ja es būtu viņu vietā, tad droši vien, arī domātu, ka šai spēlē blēdis esi tieši tu!

Abi draugi sēdēja elegantā Monako restorānā un tikko bija beiguši vakariņot.

—   Ak, Fandor, nu tu pārspīlē! Septītnieks taču laimēja jau pirms manas atbraukšanas. Un tad, tev taču jāpiekrīt, ka manu nevainību un neieinteresētību vislabāk pierāda tas, ka tieši es atdevu krupjē visu laimestu.

Živs bija ļoti apmierināts.

Kad Živs bija parādījis krāpšanas mehānismu pie septītā galda,, Vogrclāns bija viņam no sirds pateicīgs, jo tādējādi tikai novērsts ■ liels skandāls, kas radītu kazino ievērojamus zaudējumus. Tāpēc] Vogrclāns mierīgi uzdāvināja Živam visu viņa šāvakara laimestu.

Vispirms gan Živs negribēja pieņemt ievērojamo naudas summu, taču vēlāk piekāpās.

Toties tagad Živs bija priecīgs pretēji Fandoram, kas izskatījās! drūms un nomākts, jā, pat nedaudz izbijies.

—    Paklausies, Živ, — viņš beidzot sacīja, kad Živs sajūsmināts , stāstīja par savām sajūtām pie spēļu galda, — vai arī tevi būtu paņēmis savā varā spēles velns?

Živs paraustīja plecus, iztukšoja glāzi vīna un tad, mīklaini smaidīdams, atteica;

—    Ko var zināt, varbūt!

15 Erca dāma… pīķa dāma

Nākošajā rītā Fandors devās pa saules apmirdzēto ceļu, kas veda uz Hāberlaufu pansiju. Viņš bija nolēmis vēlreiz pacensties satikt Denīzas jaunkundzi.

Durvis atbvēra sulainis:

—     Ko kungs vēlas?

—     Es gribētu runāt ar Denīzas jaunkundzi.

—     Es nezinu, vai jaunkundze ir runājama. Vai drīkstu lūgt jūsu vizītkarti?

Pēc neilga laika sulainis atgriezās un ieveda Fandoru telpā, kur gaidīja jaunā sieviete.

Kad Fandors ienāca, sieviete bija pagriezusi viņam muguru un skatījās pa logu. Jā, tā patiešām izskatījās tā pati sieviete, kuru viņš bija redzējis tikai iztālēm kazino dārzā un kura no viņa aizbēga.

Sieviete lēni pagriezās pret žurnālistu.

Fandors nobālēja.

—     Helēna… Helēna… Fantomasa meita!..

Arī jaunā sieviete bija nobālusi. Taču viņa neteica neviena

vārda, tikai skatījās uz žurnālistu.

Fantomasa meita? Helēna? &lt;

Ko tas nozīmēja?

Fandors zibenīgi atcerējās visus nesenos notikumus.

Helēna!

Tā bija meitene, kuru Fandors bija paglābis no viņas noziedzīgā tēva. Neviens nevarēja izprast, ko Fantomass īstenībā juta pret savu bērnu.

Fandors atcerējās Dienvidāfriku, kur bija saticis Helēnu pirmo reizi. Tad sekoja drūmie notikumi Parīzē, bet ne reizi viņam nebija bijusi iespēja izskaidroties ar meiteni.

Abi kādu brīdi klusēja, līdz beidzot ierunājās Helēna;

—     Es klausos, kungs. Kas jums būtu man sakāms?

—     Helēna… — Fandors izdvesa, — jūs mani gribējāt redzēt citu vakaru, bet neparedzētu apstākļu dēļ es nevarēju ierasties.

—     Es neko nezinu, — vēsi atteica Fantomasa meita. — Kas jums vajadzīgs? Ja arī esmu teikusi, ka gribu jūs redzēt, tad ne jau savas vēlēšanās dēļ! Jūs esat man pretīgs. Bet jūs bijāt tas, kas gribēja mani redzēt! Es jums varu pateikt tikai vienu

—     ja pasaulē ir cilvēks, kas ir riebīgs, viltīgs un gļēvs, kas spēj aizmirst visu labo, kas viņam izdarīts, un atmaksāt ar ļaunu, — tad tas esat jūs!

—     Helēna! — dusmās iesaucās Fandors.

Arī Helēna iekaisa.

—    Vai tad es nerunāju taisnību? Vai es jūs neizglābu Natālā? Toreiz es jūs mīlēju, jā! Bet kā jūs atbildējāt uz manām jūtām? Jūs man nepalīdzējāt, kad man bija vajadzīga palīdzība, jūs pat atbalstījāt savu draugu Živu, kad viņš mani vajāja! Jūsu nelietīgais draugs ir nozadzis manus dokumentus!

—     Helēna, ja jūs runājat par saviem dokumentiem, tad Živs tos paņēma, lai pasargātu jūs pret jūsu nekrietno tēvu! Mēs gribējām jums palīdzēt!

Helēna, tas viss ir nožēlojams pārpratums. Es jūs meklēju jau ilgu laiku. Jūs taču pazudāt tai mirklī, kad es gribēju doties kopā ar jums!

Un tad, Helēna, atcerieties aizvakardienu! Tā taču bijāt jūs, kas Vogrelāna kabinetā mūs ieslēdza!

Helēnas noskaņojums bija mainījies. Viņa atslīga atzveltnes krēslā un aizsedza seju ar rokām. Pēc klusuma brīža viņa gurdi noteica:

—     Labi, Fandor, aizmirsīsim pagājušo. Varbūt mēs patiesi esam likteņa upuri. Mēs varam pat būt draugi, bet jums jāliek mierā Fantomass!

Fandors noliedzoši pakratīja galvu.

—         Helēna, neprasiet to! Vai tad jūs kaut mirkli nopietni domājat aizstāvēt šo briesmoni?

—     Šis briesmonis ir mans tēvs! — Helēna spītīgi atmeta galvu.

—    Tātad jūs viņu mīlat? — Fandors bija neizpratnē.

—     Nē, es viņu ienīstu!.. Bet tas ir mans tēvs!

Fandors neatbildēja. Brīdi klusējis, viņš atgriezās pie pēdējo dienu notikumiem.

—      Helēna, kāpēc jūs mūs ieslēdzāt? Kāpēc jūs pēc tam aizbēgāt? Jūs taču redzējāt, ka es jums sekoju?

—    Ja es to darīju, tad ne jau tāpēc, lai glābtu manu tēvu, bet lai palīdzētu nevainīgajam Ivanam Ivanovičam.

Fandors paskatījās uz sievieti. Te varbūt varēja uzzināt kaut ko vairāk.

—     Ko? Komandantu? Jūs sakāt — nevainīgo? Bet viņš ir Norberta Randa slepkava, viņš uzbruka Živam naktī…

Helēna tuvojās žurnālistam un draudzīgi uzlika roku viņam uz elkoņa.

—     Kādas muļķības jūs runājat! Krievu virsnieks nav vainīgs! Viņš ir godīgākais cilvēks pasaulē!

—    Bet, ja tas nav viņš, tad vainīgais var būt tikai Fantomass!

Fandors pētoši pavērās sievietei acīs.

—    Apklustiet! — Helēnas balss mirklī izmainījās. — Es neko nezinu un nevaru jums pateikt!

—     Helēna, jums jāpastāsta, ko jūs zināt! Mums jānoskaidro patiesība!

Helēna bija nobālusi. Auksti viņa paskatījās uz Fandoru un pakratīja galvu:

—     Fandor, es ceru, ka mēs vairs neredzēsimies. Bet neaizmirstiet, ka es nekad nesadarbošos ar Živu, ka es nekad nenodošu savu tēvu! Es lūdzu jūs nevajāt Fantomasu tāpēc, ka domāju, ka varbūt ar laiku es spētu viņu pārliecināt un viņš atteiktos no savas noziedzīgās dzīves. Bet jūs tam nepiekritāt! Ko gan jūs domātu par bērnu, kas kļūst par sava tēva nodevēju!

Helēna apklusa. Ari Fandors neteica ne vārda. Helēna pazvanīja. Ienāca sulainis. Sieviete, neskatīdamās uz Fandoru, stingrā balsī sacīja:

—     Kungs vēlas aiziet. Pavadiet viņu!

Fandors jutās apmulsis. Durvīs viņš pagriezās un vēlreiz paskatījās jaunajā sievietē — Fantomasa meitā, kas viņu bija mīlējusi toreiz, Natālā, un varbūt mīlēja arī tagad…

Stāvēdams uz sliekšņa, Fandors jautāja:

—   Vai es jūs vēl redzēšu?

Helēna noraidoši pakratīja galvu.

—    Pēc stundas es aizbraukšu no šejienes. Nemeklējiet mani un necentieties satikt!

*****

Fandors un Živs sēdēja mazajā viesnīcas istabā.

—     Tu esi rīkojies muļķīgi! — Živs dusmojās. — Tas ir nepiedodami, ka tu palaidi Fantomasa meitu! Tu vienkārši ļāvi viņai aizbēgt!

Fandors paraustīja plecus.

—   Živ, es neesmu nelietis. Es neko nevarēju izdarīt!

—     Fandor, tu uzvedies kā muļķis.

Abi draugi nikni saskatījās un atkal klusēja.

—     Živ, bet kāpēc tu agrāk neapcietināji Fantomasa meitu? Tu taču ari varēji to izdarīt, vai ne? Bet tu aizrāvies ar pīķa dāmu!

—    Varbūt tas ir labāk, nekā ļaut sevi apmu|ķot erca dāmai?

Patiesi, detektīvs visu laiku, kamēr Fandors bija devies apciemot

Fantomasa meitu, bija pavadījis kazino, kur aizrautīgi nodevās spēlei.

Tagad viņš vairs nespēlēja, lai kaut ko izpētītu, bet tikai sava prieka pēc.

Živs bija aizrāvies tiktāl, ka paspēlēja visu naudu, ko kazino direkcija bija viņam uzdāvinājusi iepriekšējā dienā.

Abi draugi, kuru starpā līdz šim bija valdījusi vislabākā saskaņa, tagad viens otru gandrīz vai ienīda.

Živs paņēma cepuri un izgāja no istabas, pat nepaskatījies uz Fandoru.

Fandors drīz sekoja viņam, bet, izgājis uz ielas, paskatījās, ka detektīvs devās pa labi, un nogriezās pa kreisi.

Pirmo reizi šais gados abi draugi bija nopietni sastrīdējušies.

Vainīga bija spēles kaislība, kas te, Monako, bija pārņēmusi Živu.

16 Pie seifu telpas durvīm

Gar jūras krastu pastaigājās divi cilvēki, kurus varēja noturēt par mīlas pārīti. Šad un tad abi pagriezās pret jūru un skatījās tālē.

—    Ak, cik te ir skaisti! — sieviete iesaucās. — Es varētu te dzīvot visu mūžu!

—   Ak, nu nav jau nekas sevišķs, — vīrietis atteica. — Man gan nebūtu iebildumu apskatīt arī citas zemes.

—    Luij, — sieviete pieglaudās sava pavadoņa plecam, — tu esi saīdzis. Vai tev šodien bija kādas nepatikšanas?

Luijs Menāns īsi atlieca:

—    Es garlaikojos, tas ir viss. Man apnikusi šāda dzīve.

—    Tas viss mainīsies, mans draugs, — viņu mierināja Izabella Zerē, — tiklīdz mēs apprecēsimies. Kad mēs vēl ciešāk būsim saistīti nesaraujamām važām!

Luijs īsi iesmējās.

—   Mīļā Izabella, tu šodien esi ārkārtīgi sentimentāla!

Taču jautrība pārgāja tikpat ātri. Luijs atkal nogrima drūmās pārdomās.

Izabella klusēja, neuzdrošinādamās pārtraukt viņa domas. Viņai likās, ka viņa ir tuvu savas dzīves lielākajam mērķim. Tagad viņa, kurtizāne, beidzot varēs apprecēties un kļūt par cienījamu sievu.

Menānu viņa pazina jau ilgāku laiku, bet tikai nesen viņai bija izdevies panākt, ka Luijs bija solījis viņu apprecēt pēc spēļu sezonas beigām.

Protams, kazino kasieris bija vēl ļoti jauns un nemaz nebija bagāts, bet ideāli jau dzīvē nebija sastopami.

Izabella turējās pie Luija galvenokārt tāpēc, ka viņš nemaz neinteresējās par viņas pagātni. Viņa gan labi apzinājās, ka jauno vīrieti vairāk vilināja viņas bagātība, nekā jau krietni apvītušais skaistums. Taču, kā visi iemīlējušies, viņa cerēja ar laiku iegūt visu Luija sirdi.

Sezonas sākumā patiesi tā arī izskatījās, taču tad sekoja notikumi, kas satrauca visu Monako.

Jaunajam kasierim nebija iebildumu apprecēt šo sievieti, kurai par bagātību bija jāpateicas daudzajiem mīļākajiem. Bet viņam nebija pieņemama doma, ka viņa līgava, varbūt pašai negribot, bija iejaukta šais notikumos.

Izabella to zināja, bet nekā nevarēja izdarīt, jo nevarēja taču liegt laikrakstiem minēt viņas vārdu, ja uz vienas no atrastajām miroņa rokām bija gredzens, kādu Izabella mēdza dāvināt saviem mīļākajiem. Tāds gredzens bija arī noslepkavotajam Norbertam Randam… Un vai tad deputāts Lorāns nenomira dīvainā kārtā tieši pēc Izabellas rīkotajām vakariņām?..

Izabella bija nolēmusi šodien izskaidroties ar savu nākamo vīru. Tāpēc viņa bija uzaicinājusi viņu pastaigā gar jūras krastu.

—    Luij, — viņa uzmanīgi sāka, — mēs vairs nevaram paciest šādu dzīvi, tā ir jāpārkārto. Ja jau mēs varam apprecēties pēc pusgada vai gada, tad kāpēc mēs nevaram apprecēties tūlīt? Aizej no kazino, un arī es aizbraukšu no Monako!

—    Ko? — Luijs bija pārsteigts. — Tu gribi saraut te sakarus ar visiem un aizbraukt no Montekarlo? Vai tad tu nezini, ka tūlīt visi sāks to pārspriest un interesēties, kas noticis ar skaisto Izabellu?

Izabella viegli pasmaidīja.

—      Luij, es visu esmu labi pārdomājusi. Kad es būšu precējusies, mana dzīve k|ūs pilnīgi savādāka nekā līdz šim. Vakardienas draugi vairs nebūs mani rītdienas draugi.

Luijs Menāns izskatījās patiesi pārsteigts.

Bija skaidrs, ka tas ir Izabellas ultimāts. To varēja vai nu atraidīt, vai pieņemt. Vai viņš bija gatavs pieņemt tās priekšrocības un tās neērtības, ko solīja precības ar kurtizāni?

Viņi bija sasnieguši nelielu kafejnīcu mežmalā, un Izabellai iegribējās tur atpūsties. Kad viņi apsēdās uz terases, Izabella sev pasūtīja lielu glāzi piena. Luijs nevarēja valdīt smieklus.

—    Ak, mana mīļā, tu šodien patiesi esi ārkārtīgi sentimentāla, ja jau pat sāc dzert pienu! Es gan dzeršu absintu!

Izabella neatbildēja. Mazliet trauksmaini viņa paskatījās apkārt. Jau pirmīt viņa bija ievērojusi mežā dažus aizdomīgus tipus, kas viņiem sekoja.

Menāns, pamanījis viņas satraukumu, arī paskatījās nepazīstamo vīriešu virzienā, bet tad paraustīja plecus.

—    Tie ir aģenti, — viņš vienaldzīgi noteica.

—   Policijas aģenti, tu domā? — Izabella satraukti jautāja. Viņa bija iedomājusies, ka šie cilvēki sekoja viņai, lai noskaidrotu, vai Izabella nav kaut kā saistīta ar pēdējo dienu notikumiem. Viņa par to neuzdrošinājās runāt ar Luiju.

Luijs atmeta ar roku.

—    Kāpēc policijas? Tie ir mani aģenti, mani pavadoņi.

Izabella izskatījās pārsteigta. Luijs, redzēdams viņas neizpratnes

pilno skatu, lepni paskaidroja:

—    Vai tad tu nemaz nezini, ka es esmu pietiekoši ievērojama persona un mani vienmēr apsargā? Citādi taču es vēl varētu aizbēgt, jo man taču ir kases atslēgas!

—   Vai tiešām? — Izabella neticīgi jautāja.

—  Jā, sākumā tas nav patīkami, bet vēlāk par to var pat pasmieties. Ar laiku to vispār vairs neievēro.

Izabella pieliecās viņam tuvāk un klusi jautāja:

—     Vai tu gribi mainīt savu dzīvi? Vai tu gribi jau šovakar aizbraukt ar mani? Es pametīšu visu!

Luijs bija aizkustināts un tikpat maigi atbildēja:

—   Lai notiek, kā tu vēlies, Izabella! Gatavosimies aizbraukšanai. Pēc nedēļas būsim tālu un sāksim jaunu dzīvi.

Izabella nevarēja apvaldīt savas jūtas un, nelikdamās zinis par detektīvu ziņkārīgajiem skatiem, sirsnīgi noskūpstīja savu līgavaini.

Pēc atgriešanās pilsētā Luijs devās uz darbu un paziņoja priekšniecībai par savu nodomu. Tas gan nevienu nepārsteidza, jo visi zināja par Luija attiecībām ar skaisto Izabellu.

Direktors tomēr lūdza viņu palikt vēl divas dienas, kamēr būs atrasts vietnieks. Tam Luijs labprāt piekrita. Pēc tam viņš devās uz seifu telpu.

Kazino administrācija šai sezonā bija izdarījusi lielas pārbūves un novietojusi seifus speciāli šim nolūkam izbūvētajās pagraba telpās. Ieeja seifu telpā atradās zem lielajām kāpnēm starp divām galerijām.

Administrācija nepaļāvās tikai uz tērauda velvēm vien, kuras sargātu kazino bagātības. Šai telpā visur atradās elektrības vadi, kas nezinātājam varēja nest nāvi.

Ļoti bieži pat pagraba durvis palika neaizslēgtas, un tomēr neviens neuzdrošinājās ieiet šai telpā.

To varēja mierīgi darīt tikai viens cilvēks — Luijs Menāns. Katru vakaru bez ceturkšņa astoņos viņš devās uz seifu telpu.

Ari šai vakarā Luijs pildīja savus parastos pienākumus. Drīz, pēc pāris dienām viņa vietā jau būs cits kasieris, bet Luijs būs jau tālu prom no šejienes.

Galerijas vienā galā dziļā krēslā jau no pulksten septiņiem sēdēja cilvēks, kas garlaikodamies smēķēja vienu cigareti pēc otras.

Tas bija Živs.

Pēc strīda ar Fandoru viņš bija atnācis uz kazino un tagad īsti nezināja, ko darīt. Dusmas uz Fandoru nenorima, jo detektīvs bija pārliecināts, ka Fandors rīkojies nepiedodami muļķīgi, ļaudams Fantomasa meitai aizbēgt.

Živs _pats bija pārliecinājies, ka Denīzas jaunkundze aizbraukusi no Hāberlaufu pansijas.

Laiku pa laikam Živs īgni norūca pie sevis:

—    Tā ir nepiedodama muļķība!

Živs negribēja pats sev atzīties, ka viņa īgnais garastāvoklis bija arī cita iemesla dēļ. Tie bija Fandora pārmetumi par Živa aizraušanos kazino spēļu zālē.

Tāpēc detektīvs tagad sēdēja šai krēslā, jo zināja, ka nevarēs savaldīties un, tikko būs piecēlies, dosies tieši uz zāli.

Domās Živs sev atkārtoja:

«Es vakar visu paspēlēju. Man ir vēl tikai pavisam nedaudz naudas, un ar to man nepieliks. Man jāspēlē, un es laimēšu. Es zinu, ka laimēšu!

Detektīvs pielēca kājās, bet straujā kustība it kā aizdzina ļaunu murgu, un Živs atkal atkrita krēslā.

Otrajā galerijā arī atradās kāds cilvēks. Tikai viņš nesēdēja krēslā, bet gan nemierīgi skraidīja šurpu turpu.

Tas bija Fandors.

Pēc strīda ar Živu viņš nezināja, ko iesākt. Abi draugi bija paraduši rikolies kopā. Tagad Fandors nevarēja piedot Živam viņa skandalozo uzvedību. Vai tad varēja piedot pieredzējušam un slavenam detektīvam, ka viņš kā bērns pilnīgi zaudēja galvu?

Žurnālists gan saprata, ka arī pats nebija rīkojies pareizi, ļaudams Helēnai netraucēti aizbraukt. Bet viņš nebija skaidrībā par savām jūtām pret jauno sievieti.

Vai viņš viņu mīlēja? Tas bija jautājums, kuru Fandors sev negribēja uzdot.

Tagad abi — Živs un Fandors atradās savā galerijā, pa labi un pa kreisi no ieejas seifu telpās. Turklāt abi par otra par klātesamību neko nezināja.

Pēc kāda laika, apmēram divdesmit minūtes pēc Luija Menāna nozušanas kases telpās, no vestibila galerijā ienāca vēl kāds cilvēks.

Tas bija Ivans Ivanovičs, kas steidzīgiem soļiem tuvojās seifu telpai, ieskatījās caur pavērtajām durvīm un tad skaļi iekliedzās:

—    Palīgā, palīgā!

Kas bija noticis?

Piesteidzās vairāki cilvēki, kas bija seifu telpas tuvumā. Galerijā pulkstenis nosita deviņi.

17 Meli

Izdzirdis palīgā saucienu, Živs pielēca kājās un metās uz priekšu. Bet krievs jau bija nozudis.

Živs pat nedomāja viņu meklēt, bet atrāva durvis, kuras komandants bija aizcirtis, un arī pats sastinga uz sliekšņa.

Seifu telpa bija ļoti liela, tai bija divas ieejas, un tā bija gandrīz tukša.

Telpas vidū uz grīdas nekustīgs gulēja Luijs Menāns. Viņa ķermeni bija caururbis zobens. Šausmīgi bija tas, ka šis zobens bija iedurts tik taisni, it kā rādītu ceļu uz mirušo.

Attapies no pārsteiguma, Živs uzsauca:

—   Atsauciet administrāciju, te neviens nedrīkst ienākt!

Nākošajā mirklī pretējās durvīs parādījās Fandors.

—   Vai tu kaut ko dzirdēji? — žurnālists kliedza.

Detektīvs tikai pakratīja galvu.

—    Nē, es neko neesmu ne redzējis, ne dzirdējis. Varbūt tas noticis jau pirms kādas pusstundas.

Bet ziņa par nogalināto kasieri bija zibenīgi izplatījusies visā spēļu namā, un ziņkārīgie steidzās uz visu paskatīties paši savām acīm.

—   Fandor, aizver durvis no savas puses, — Živs izrīkoja. Fandors paklausīja. Tagad viņi ar Živu bija divi vien. Detektīvs domīgi noteica:

—   Skaties, nekusties no vietas. Tu redzi, visa grīda nokaisīta ar smiltīm, bet uz tām nav nekādu pēdu.

Patiesi, smiltīs bija redzami tikai kasiera kurpju nospiedumi.

Kā tas varēja būt? Kāds taču bija ienācis seifu telpā un viņu noslepkavojis!

—   Tā taču nav pašnāvība! — Živs iesaucās. — Paskaties, zobens taču iedurts viņam mugurā!

Viņa pārdomas iztraucēja Vogrelāns, kas tikai tagad bija atsteidzies.

—   Nenāciet iekšā, — detektīvs viņam uzsauca, — viss jau tāpat ir diezgan sarežģīts. Mums vispirms jānoskaidro, kā šī slepkavība varēja notikt. Acīmredzot, ja slepkava nav gājis pa grīdu, tātad viņš pārvietojies pa griestiem!

Fandors metās uz priekšu, bet tūlīt atskanēja signalizācijas sirēna un Fandors sarāvās, jo bija nejauši aizskāris elektrības vadu.

—    Piesargieties, — Vogrelāns bija uztraukts, — te ir spēcīga strāva, tā var jūs nogalināt.

—   Ak, tā, tagad es saprotu — uz grīdas ir elektrības vadi, tāpēc noziedzniekam vajadzēja pārvietoties pa griestiem. Fandor, vai tu saprati?

Živs pagriezās pret Fandoru.

—   Nē, es neko nesaprotu.

—   Nu, tad tu tomēr esi idiots!

Živs stāvēja, atgāzis galvu, un vērīgi pētīja griestus.

—       Tas taču ir tik vienkārši! Kā jūs nevarat saprast, — viņš brīnījās. — Paskatieties augšup! Vai tad jūs neredzat pēdas pie griestiem?

Redzēdams pārējo neizpratnes pilnās sejas, viņš paskaidroja:

—     Tas varētu būt bijis tā: Luijs Menāns ienācis telpā un, kā parasti, devies pie seifiem, jo labi zinājis, kur atrodas elektrības vadi. Taču viņš tālu netika. Slepkava veikli svieda zobenu, pats turēdamies pie griestiem. Droši vien, viņš turējies pie virves. Izskatās, ka šis noziegums bijis rūpīgi izplānots un sagatavots. Slepkava labi pārzinājis seifu telpas iekārtojumu. Virve bijusi pārstiepta no vienām durvīm līdz otrām. Tātad viņš virzījies uz priekšu, ar rokām turēdamies pie virves un ar kājām balstīdamies pret griestiem. Tāpēc Menāns viņu nav redzējis, jo visu uzmanību pievērsis vadiem uz grīdas, lai tiem neuzkāptu.

Pārējie klusēja. Pirmais, klusumu pārtrauca Vogrelāns, kura balsī izskanēja bijība:

—  Živa kungs, esmu pārliecināts, ka šādu noziegumu spēj izgudrot tikai nenotveramais Fantomass.

Vogrelāns bija skaļi pateicis to, ko Živs un Fandors visu laiku bija klusībā domājuši.

Fantomass… Kas viņam bija vajadzīgs? Vai tiešām viņš gribēja iegūt visu Montekarlo kazino seifa naudu?

—    Fandor, — klusinātā balsī ieteicās Živs, — kāpēc tu atvēri šīs durvis? Vai tev radušās kādas aizdomas?

—    Man likās, ka dzirdēju palīgā saucienus.

—   Tāpat kā es, kad ieraudzīju bēgam Ivanu Ivanoviču.

—    Bez šaubām, — Živs pamāja. — Viņš vēra ziemeļu galerijas durvis.

Fandors viņu pārtrauca:

—    Tu nevarēji viņu redzēt ziemeļu galerijā, jo viņš taču bija kopā ar mani dienvidu galerijā.

Mirkli abi draugi klusēdami skatījās viens otrā.

—    Fandor, vai tu nemaldies? Es taču tev sacīju, ka redzēju komandantu ziemeļu galerijā…

Fandors īgni atcirta:

—    Nē, tu nevarēji viņu redzēt. Viņš bija kopā ar mani dienvidu galerijā. Tu maldies.

Detektīvs pētoši paskatījās žurnālistā, bet tomēr iebilda:

—    Tu saki, ka viņš bija ar tevi dienvidu galerijā? Tu laikam . maldies, viņu redzēju es — ziemeļu galerijā.

Abi bija pārliecināti katrs par savu taisnību, un tagad nikni skatījās viens otrā.

Fandors satvēra Živa roku un vilka detektīvu sev līdzi uz dienvidu galeriju.

—    Ivans Ivanovičs un es, — Fandors skaidroja, — mēs abi bijām tur pie loga tai brīdī, kad atskanēja palīgā sauciens. Redzi, tur viņš nometis pusizsmēķētu cigareti.

Živs klusēdams pagriezās un devās uz ziemeļu galeriju, kur norādīja Fandoram uz krēslu, kurā bija sēdējis.

—     Redzi, te viņš nāca un atvēra durvis!

Fandors paraustīja plecus. Pagaidām nekas nebija saprotams. Ziņkārīgo pūlī viņš ievēroja arī Ivanu Ivanoviču un nopriecājās.

—     Ivan Ivanovič, nāciet šurp! Mēs gribētu jums teikt dažus vārdus.

Krievs nevilcinādamies izpildīja Fandora lūgumu.

—    Komandanta kungs, — detektīvs jautāja, — sakiet, kur jūs tikko bijāt un kā nokļuvāt šeit?

Krievs izbrīnā paskatījās detektīvā.

—    Kur es biju, cienītais kungs? Es jūs nesaprotu. To taču jums varēja pateikt jūsu draugs — es biju kopā ar viņu!

—   Jūs bijāt kopā ar Fandoru?

—   Protams.

—   Jūs nebijāt ziemeļu galerijā?

—    Nē. Es visu laiku biju dienvidu galerijā.

Virsnieka izbrīns pieauga ar katru jautājumu. Fandors triumfējoši paskatījās uz Živu.

—    Nu, redzi, ka tu esi maldījies! Tu, nevis es!

Živs noteikti pakratīja galvu. Viņš nespēja noticēt, ka tas nebija bijis Ivans Ivanovičs, kuru viņš bija redzējis ziemeļu galerijā paveram durvis un pēc tam saucam palīgā.

Ko nu?

Živam iešāvās prātā doma, kuru bija baismi izdomāt līdz galam.

Živa balss bija nomākta, kad viņš sacīja:

—    Fandor, es tevi nesaprotu un varbūt negribu saprast. Ivans Ivanovičs bija ziemeļu galerijā. Nav nozīmes apgalvot pretējo. Es pats viņu redzēju.

Neteicis vairāk ne vārda, Živs pagriezās un devās projām. Viņš nesaprata, kāpēc Fandors viņam meloja. Kāpēc viņš apgalvoja, ka redzējis krievu tur, kur 1as nebija iespējams?

To pašu domāja arī Fandors.

Viens no abiem bija melojis, viens no abiem bija nodevis veco draudzību. Viens no abiem vēl nezināmu iemeslu dēļ bija kļuvis negodīgs.

Živs bija aizgājis nodurtu galvu. Fandoram acīs sariesās asaras.

18 Fandora gūsteknis

Noskumis un satraukts, Fandors pastaigājās gar krastmalu.

Bija jau vēla nakts, bet žurnālistam pēc šā vakara traģiskajiem notikumiem nebija ne mazākās vēlēšanās doties pie miera.

Fandors klejoja viens pats tumšā naktī un domās sarunājās pats ar sevi.

«Jā, tas vairs nav apšaubāms! Živs ir pazudis cilvēks. Viņam vairs nav sirdsapziņas, viņš vairs nespēj atšķirt labu no ļauna. Viņš taču meloja — meloja man, savam labākajam draugam!

Bet visa šī lieta patiešām ir nesaprotama. Kamēr es biju kopā ar Ivanu Ivanoviču, arī Živs viņu esot redzējis…

Bet tas taču fiziski nav iespējams… Kāpēc Živs meloja?"

Fandors, domās nogrimis, bija nonācis ostā un nemaz neievēroja, ka sāka līņāt lietus. Jūra bija nemierīga, un viļņi dārdēdami brāzās pret klintīm.

Žurnālists bija pārāk aizņemts ar savām domām, lai pievērstu vērību apkārtnei. Beidzot viņš apsēdās uz liela akmens un atspieda galvu rokās.

Laiku pa laikam vēja brāzmas pierima, un tad nakts tumsā bija dzirdami citi trokšņi. Fandors gluži instinktīvi ieklausījās, jo ilgajos sadarbības gados ar Živu bija paradis ievērot visu.

Ieskatījies trokšņa virzienā, Fandors pamanīja pludmalē tumšu ēnu, kas viņam lēni tuvojās.

Atskanēja ūdens šļaksti, it kā kaut kas smags iekristu ūdenī, un tad tumšā ēna devās atpakaļ, virzienā, no kurienes bija nākusi.

«Muitnieks vai kontrabandists,» Fandors nodomāja. «Kāds, kas, izmantodams negaisu, grib dabūt krastā savu preci!»

Žurnālists piecēlās un devās lejup uz pludmali. Kad viņš bija pienācis tuvāk, ēna strauji sakustējās.

Šai brīdī starp mākoņiem parādījās mēness. Fandors izbrīnā iekliedzās.

Viņš pazina tumšo ēnu — tas bija Buzils. Savukārt arī Buzils bija viņu pazinis.

Pārvarēdams pārsteigumu, apašs apspieda izsaucienu un nočukstēja:

—    Netaisiet troksni, tas ir bīstami!

—    Kas ir bīstami? Kāpēc? — Fandors jautāja.

—          Nu, tāpēc, ka tas var aizbiedēt Živis, — Buzils paskaidroja.

—   vairākas jau esmu noķēris un ceru, ka dabūšu vēl. Vētras laikā vispār Živis ķeras labāk.

Žurnālists negribot pasmaidīja. Buzils patiešām bija vienreizējs! Varēja iedomāties, ka šis blēdis naktī, vētras laikā būs devies ķert Živis. Katru dienu viņš atrada sev jaunus ienākumu avotus. Droši vien ari tagad viņš zvejoja aizliegtos ūdeņos un negribēja sacelt troksni.

—    Man taču kaut kā jāpiepelnās, — Buzils mierīgi skaidroja, — līdz tam laikam, kad Živa kungs mani pieņems policijas dienesta.

Fandora sejā smaids izzuda. Viņš uz mirkli bija aizmirsis šā vakara notikumus, bet Buzila vārdi uzvilnīja rūgtuma sajūtu sirdī.

—    Policijas dienestā, — viņš novilka, — man gan liekas, Bnzil, jūs drīzāk nonāksiet tieši cietumā.

Lai gan laiks nebija nekāds labais, Buzils bija šonakt filozofiski noskaņots:

—    Sākas ar to, ka tevi apcietina citi, bet tad pienāk laiks, kad tu pats apcietini. Tā jau tas dzīvē notiek. Es kaut ko tādu lasīju jūsu avīzē, Fandora kungs.

Fandors klusēdams paraustīja plecus. Buzils, kuram ne visai patikai negaidītā sastapšanās, kautrīgi jautāja:

—    Starp citu, Fandora kungs, kam man jāpateicas par godu, ka jūs mani še apmeklējat?

Žurnālists norādīja uz nelielu laivu krasta tuvumā.

—   Vai tā ir jūsu?

—   Jā, Fandora kungs, vismaz līdz rītam, jo es to esmu aizņēmies. Vai jūs neiesiet mājās?

—    Nē.

—   Nu, tad kāpiet laivā. Tur jūs jutīsieties labāk. Tur ir brezents, kas jūs pasargās no vēja brāzmām un lietus.

Fandors nevilcinājās, jo viņam bija pilnīgi vienalga, kur pavadīt šo nakti — viņš tikai negribēja atgriezties viesnīcā. Tikko viņš bija iekārtojies laivā, krastā atskanēja sauciens:

—    Laiva, laiva!

Buzils nosprieda, ka tas ir muitnieks, un arī steigšus ielēca laivā.

—   Nekustēsimies un neatbildēsim, — Buzils čukstēja Fandoram.

—    izliksimies, ka esam aizmiguši.

Taču Fandors, izdzirdis šo balsi, nodrebēja, jo bija pazinis Ivana Ivanoviča balsi.

Kāds liktenis bija šai naktī atvedis komandantu vientulīgajā krastā? Kāds liktenis atkal lika krustoties viņu ceļiem?

—    Hei, laivā! — atkal atskanēja balss no krasta.

Fandors iegrūda Buzilam sānos:

—   Atbildiet!

—    Bet, Fandora kungs, -1 Buzils pretojās.

Žurnālists dusmīgi uzsauca:

—    Es saku, atbildiet taču!

Buzilam atlika tikai paklausīt. Viņš izslējās kājās un skaļi sauca:

—    Ko jūs gribat?

Krievs, redzēdams ka viņa sauciens sadzirdēts, tuvojās un sauca:

—   Man jānokļūst uz karakuģa, kas noenkurojies reidā. Cik jūs gribat par šo pakalpojumu?.. Neprātojiet ilgi, man jāsteidzas. Es dodu desmit franku.

Buzils paskatījās uz Fandoru:

—    Ko man darīt?

—    Pieņemiet piedāvājumu, — žurnālists atsaucās.

—   Bet, — Buzils iebilda, — es jau neesmu nekāds jūrnieks. Jūra ir tik nemierīga, un man ir bail braukt tik tālu.

Fandors atkārtoja:

—    Piekrītiet. Par braukšanu es parūpēšos. Ja negribat nokļūt policijā, izpildiet visu, ko jums saka. Skaidrs?

Apašs klusi atbildēja:

—    Skaidrs, Fandora kungs. Es zinu, ka varu paļauties uz jūsu devīgumu. Par naudu jūs varat ar Buzilu darīt visu, kas jums ienāk prātā.

Krievu virsnieka nepacietīgā balss pārtrauca viņu sarunu. Komandants atkārtoja savu jautājumu un prasīja, vai Buzils viņa piedāvājumu pieņemot.

—    Tūlīt, cienītais kungs, — Buzils atsaucās. Fandors palīdzēja airēt. Tikko laiva bija pie krasta, krievs ātri ielēca tajā.

Buzils sāka airēt, bet Fandors vērīgi skatījās komandantā, cenzdamies ieskatīties tam sejā. Laikam Ivans Ivanovičs Fandoru nepazina, jo žurnālistam mugurā bija mētelis un kapuce pret lietu.

Virsnieks nepacietīgi paskatījās rokas pulkstenī, it kā baidītos nokavēt.

Viļņos laiva tikai ar grūtībām kustējās uz priekšu.

Pēkšņi klusumā atskanēja balss:

—    Komandant?

Virsnieks izbrīnā paskatījās cilvēkā pie stūres un pazina žurnālistu.

—    Fandor, ko tad jūs šeit darāt?

—    Kā redzat, es vizinos.

Virsnieks nepatikā sarauca uzacis.

—   Ko nozīmē šie joki?

Fandors ironiski atbildēja:

—   Tic nav nekādi joki. Tā ir tikai patiesība. Pirms pāris dienām es biju jūsu viesis lieliskā laivā, kuru vadīja krievu jūrnieki. Mana laiva gan ir krietni mazāk grezna, bet taču arī visskaistākā sieviete nespēj dot to, kā viņai nav. Es jums labprāt piedāvāju savu viesmīlību.

—    Atvainojiet, — sarunā iejaucās Buzils, — bija taču norunāts, ka kungs man maksās desmit frankus?

Žurnālists uzmeta apašam niknu skatienu.

—   Komandant, atļaujiet izteikt manu prieku par vēlreizēju tikšanos ar jums. Ap mums te notiek tik interesantas un nopietnas lietas.

Tās man vajadzētu noskaidrot, jo mēs abi taču esam ieinteresētās personas. Vai jūs man palīdzēsiet?

Virsnieks neuzticīgi paskatījās Fandorā.

—   Vai jūs gribat apgalvot, ka mani vajā ļauns liktenis? Es gribu teikt, ka nekādā gadījumā nejaukšos jūsu un Živa avantūrā. Jūs ar Živu pārmaiņus spēlējat gan varoņu, gan upuru lomas. Man tur vietas nav.

—     Ivan Ivanovič, — Fandors atteica, — neironizējiet, lūdzu, runāsim nopietni. Jūs vēl nesen bijāt kopā ar mani dienvidu galerijā. Bet jūs esat vienlaikus bijis ar Živu arī ziemeļu galerijā. Varbūt tas bijis mazliet agrāk vai vēlāk. Sakiet man taisnību !

Virsnieka rokas sažņaudzās dūrēs.

—    Manuprāt šis jautājums ir jau izrunāts. Turklāt es pašreiz kavēju. Varbūt jūs atļausiet man airēt?..

Fandors deva Buzilam mājienu airēt atpakaļ krasta virzienā. Tad viņš griezās pie komandanta:

—    Un es pašreiz gribēju jūs lūgt neatgriezties uz kuģa.

—    Kāpēc? Tas nav iespējams!

—   Tas ir nepieciešams!

—   Tas nav iespējams, — virsnieks atkārtoja. — Man ir pavēles, kurām es nevaru nepaklausīt.

—    Pavēles? — Fandors bija pārsteigts. — Līdz šim es domāju, ka jūs uz sava kuģa esat vienīgais un absolūtais pavēlnieks.

—   Tāds es patiesi esmu.

—   Tātad?

Ivans Ivanovičs sakoda zobus.

Varbūt viņš bija pateicis kaut ko lieku? Varbūt Fandoram bija radušās kaut kādas aizdomas?

Arī Fandors apmulsa. Vai tas patiesi bija Ivans Ivanovičs, kas ta»ad sēdēja laivā? Citiem vārdiem, — vai tas bija īstais komandants?

Jau kazino, pēc strīda ar Živu, Fandoram bija ienācis prātā, vai !;rievu komandantam nebija dubultnieks.

Fandors izrāva ieroci no kabatas un skaļi uzsauca:

—    Nekustieties, citādi es šaušu!

—   Fandor, — virsnieks iekliedzās.

—    Es šaušu, — žurnālists atkārtoja.

Virsnieks paraustīja plecus. Viņa apziņā pēkšņi uzplaiksnīja doma, ka žurnālists sajucis. Tāpēc viņš nekustējās. Fandors, savukārt, skaidroja:

—   Varat būt mierīgs, komandanta kungs. Man nav nekādu ļaunu nolūku, es tikai gribu noskaidrot, kur jūs bijāt kādā noteiktā laikā. Turklāt man ir nodoms izjaukt jūsu plānus.

—   Velns parāvis, — nikni iesaucās komandants. — Ko jūs gribat?

Fandors ironiski palocījās.

—      Esmu ārkārtīgi priecīgs, ka man izdevās aizkavēt jūsu atgriešanos uz karakuģa. Tādējādi man izdevās izjaukt to pavēļu izpildi, kas jums likās tik svarīgas.

Komandants izskatījās rāms un vienaldzīgs.

—   Fandora kungs, jās mani nostādāt ļoti nepatīkamā situācijā.

—     «Skobeļevs», — iebilda Fandors, — taču, manuprāt, nav nekādās briesmās, un tāpēc krievu valdībai varētu būt pilnīgi vienaldzīgi, vai jūs tur atgriežaties šovakar vakarā, vai rīt no rīta.

—    Kāpēc jūs tā domājat? — krievs jautāja.

—    Bet atcerieties pats, pirms pāris stundām, kad mēs ar jums dienvidu galerijā sarunājāmies, jūs man sacījāt, ka šodien varbūt pārgulēšot viesnīcā, ka uz kuģa jums noteikti jābūt tikai rīt pēcpusdienā.

Ivans Ivanovičs kādu brīdi klusēja, bet tad vēsi atteica:

—   Apstākļi mainījušies.

—   Beidzot, — Fandors vairs nespēja savaldīties, — paskaidrojiet taču man, kas notiek? Kas jūs esat?

Fandors varbūt bija cerējis saņemt skaidru atbildi, taču virsnieks mierīgi atkārtoja, ka viņš nemaz nemelojot. Fandors atkārtoja vēlreiz:

—    Kas jūs esat?

Virsnieks paskatījās uz Fandoru tik pārsteigts, ka žurnālists saprata, ka visa izprašņāšana ir veltīga, ka tas patiesi bija kuģa komandants Ivans Ivanovičs.

Bet kāpēc tad bija vajadzīga šī noslēpumainība?

—    Skatieties, — šai brīdī iesaucās Buzils, — mēs atkal esam krastā un turklāt netālu no manas mājas!

Fandoram ienāca prātā kāda doma.

—    Komandant, tagad jūs esat mans gūsteknis. Un paliksiet vēl kādu brītiņu. Nemēģiniet pretoties, tas ir mūsu abu labā.

Bet šai mirklī krievs negaidot iesita Fandoram pa roku un pagrūda žurnālistu pret klinti. Fandors nebija gaidījis uzbrukumu. Revolveris izslīdēja viņam no rokas.

Buzils arī bija sapratis komandanta nodomu. Komandants centīsies ātrāk ielēkt laivā un viens aizbraukt uz savu kuģi, lai pildītu šīs noslēpumainās pavēles.

Apašs ātri pieliecās un, pagrābis savu makšķerauklu, metās no mugurpuses virsū virsniekam. Uzbrukums bija tik negaidīts, ka krievs nespēja atvairīties, un Buzilam izdevās viņu sasiet.

—    Man gandrīz liekas, — Buzils norūca, — ka kungs gribēja aiziet nesamaksājis?

Virsnieks skaļi lādējās un solījās sūdzēties savai valdībai.

Fandors tagad paraustīja plecus un mierīgi paskaidroja:

—   Celieties kājās, mans kungs, un nāciet mums līdzi. Te nenotiek nekāds noziegums pret jums, pat ne ļauns joks. Es tikai gribu jūs piespiest darīt to, ko jūs pats negribat.

Mums kopējās interesēs jāpierāda, ka jūs noteiktā laikā bijāt noteiktā vielā un neaizgājāt no turienes projām. Es negribu jums sagādāt nepatikšanas, gluži pretēji — es gribu jūs glābt.

Mums ir ienaidnieki, kurus mēs nepazīstam. Arī jūs pats varbūt esat upuris, pats to nemaz nezinot.

Krievs norima un padevās. Viņš klusēdams sekoja Fandoram uz Buzila alu. Īstenībā virsnieks bija nobijies, jo klusībā domāja, ka pienākusi viņa pēdējā stundiņa.

—    Vai jūs mani nogalināsiet? — viņš pēc brīža jautāja.

Žurnālists iesmējās.

—   Nebaidieties, komandant, es vedu jūs pie mūsu drauga Buzila. Tā gan nav lepna viesnīca, bet mūsdienās var priecāties arī par to.

Toties Buzilam Fandors klusi iečukstēja:

—    Mans draugs, es jums uzticu šo gūstekni. Nekādā gadījumā viņš nedrīkst aizbēgt. Jums jāpalick ar viņu kopā visu laiku, līdz es atgriezīšos.

Pulkstens bija ap diviem vai trijiem naktī.

Fandors ātri aizsteidzās gar krastu.

19 Mirt skaistai!

Izabella Žerē dzīvoja mājā, kas atradās ļoti skaistā apkārtnē. Kvartāls nebija pārāk apdzīvots, bet arī ne pārāk vientulīgs.

Apakšējo stāvu aizņēma plašs vestibils, vairāki saloni, ēdamzāle un slavenā veranda, kurā bija atrasts mirušais Lorāns.

Visas telpas bija iekārtotas eleganti un liecināja par to īpašnieces smalko gaumi.

Mājas olrais slāvs bija vēl greznāks, jo tur atradās buduāri un istabas, kur Izabella pieņēma tikai savus labākos draugus.

Līdzās Izabellas guļamistabai, kuras sienas bija pārklātas ar dārgu brokātu, atradās ļoti eleganta tualetes istaba.

Pašreiz te sēdēja Izabella un gatavojās vakaram. Viņa sēdēja liela spoguļa priekšā un apbrīnoja pati savu skaistumu.

Viņai palīdzēja istabene.

Visi Izabellas kalpotāji bija izlutināti un nekad nebūtu ar mieru mitināties jumtistabiņās. Tāpēc Izabella visiem bija ierādījusi telpas nelielā dārza mājiņā.

Tur viņi jutās netraucēti. Arī pati Izabella jutās omulīgāk bez viņu uzraudzības, vienalga, vai viņa rīkoja pieņemšanu tuviem draugiem, vai greznas svinības.

Šovakar nebija neviens ielūgts. Izabella paēda vakariņas pilnīgā vientulībā un tad ātri devās savās istabās.

Taču Izabella vēl negribēja iet gulēt. Viņa apsēdās lielā spoguļa priekšā. Beidzot viņa atlaida arī istabeni, ieslēdza visas spuldzes un vērīgi ieskatījās spogulī. Kas bija vēl atlicis no viņas kādreizējā skaistuma?

īstenībā viņa nemaz nejutās satriekta, jo gadiem ilgi lietoja labāko, kas tika ražots kosmētikas rūpniecībā. Tāpēc tagad, lai cik bargi viņa gribēja sevi kritizēt, viņai tomēr nācās pasmaidīt.

Tāpat smaidīdama viņa nopūderēja rokas un plecus. Tad viņa sāka rūpīgi krāsoties. Tad pienāca kārta tērpam. Taču Izabella nedomāja doties uz kazino.

Šovakar viņai bija tikšanās, kas lika straujāk iepukstēties sirdij

—    tāpat, kā tas bija jaunības laikā.

Izabella taču bija gribējusi sākt jaunu dzīvi.

Šovakar ap vienpadsmitiem viņa gaidīja vīrieti, kuru tagad uzskatīja par savu līgavaini. Luijs Menāns bija solījis atnākt pēc darba kazino un pārrunāt ar Izabellu visu, kas bija lemjams tuvākajā nākotnē.

Pirmo reizi viņa ar Luiju būs viena! Viņi būs tikai divi. Viņa pati atvērs viņam durvis un ievedīs istabās, kurās viņš vēl nekad nav bijis Izabella gudroja, kā šis vakars varētu beigties. Līdz šim Luijs bija izturējies pret viņu ar vislielāko cieņu un pat atturību. Bet tagad? Vai tagad, kad viss bija galīgi izlemts, viņš neizturēsies citādi, vai neļaus vaļu savai kaislībai?

Un ko tad darīt? Atraidīt? Tas bija jautājums, kas Izabellai šobrīd sagādāja galvassāpes.

Viņas pārdomas iztraucēja viegla nopūta.

«Tas ir viņš,» Izabella nodomāja, nemaz nebūdama pārsteigta par to, kā gan Luijs varējis iekļūt mājā.

Tad atkal viss palika kluss. Izabella nosprieda, ka maldījusies. Viņa vēlreiz pagriezās pret spoguli, lai pārliecinātos, ka ir skaista…

Atkal nopūta…

Izabella nebija bailīga. Logs visu laiku bija plaši atvērts, un viņai ienāca prātā, ka Luijs varbūt kā romantisks mīlētājs uzkāpis balkonā un tagad vēro viņu. Taču šāda izturēšanās viņai tomēr nebija pa prātam.

Tagad Izabella sēdēja pie spoguļa. Vairs nebija ko darīt. Taču Luijs joprojām nenāca iekšā.

Izabella lēni piecēlās, paņēma mežģīņu šalli, apmeta to ap pleciem un tuvojās logam. Tad viņa atvilka aizkarus.

Sieviete neviļus iekliedzās. Viņa nebija maldījusies. Tur patiešām stāvēja vīrietis, bet tas nebija Luijs Menāns.

Svešais vīrietis bija lērpies platā, melnā apmetnī un platmalē. Rokas bija koptas, bet seju slēpa melna maska.

Izabella nespēja pakustēties no vietas. Mazliet attapusies, viņa saņēmās un jautāja:

—   Kas jūs esat, ko jūs te gribat? Kas tie par muļķīgiem jokiem?

Vīrietis svinīgi atteica:

—   Es nekad nejokoju, kundze, ņemiet to vērā! Turklāt es nemaz negribu jums teikt, kas es esmu! Nepūlieties saukt savus kalpotājus, tie nenāks. Daļa no viņiem aizgājusi uz pilsētu. Turklāt es pārgriezu vadus.

—    Es tomēr labprāt zinātu, kas jūs šurp atsūtījis? — Izabella jautāja.

—    Mani sūtīja Luijs Menāns, — svešais atbildēja.

—    Kāpēc? — Izabella pārsteigta jautāja.

—   Kundze, jūs gribat zināt, kāpēc esmu pie jums ieradies? Luijs Menāns, kazino kasieris, kas šo pēcpusdienu solīja jūs precēt, pēkšņi kļuvis par dīvaina notikuma upuri. Iedomājieties, kundze, tai mirklī, kad viņš devās pie seifiem, viņš pēkšņi aizmirsa šifru. Atslēgas viņam bija, bet šifru viņš nezināja. Viņš atsūtīja mani pajautāt, vai jūs neatceraties šifru.

Izabella klausījās pilnīgā pārliecībā, ka šis vīrietis viņai stāsta blēņas. Tiesa, kādā sarunā Luijs viņai bija pateicis seifa šifru, bet viņa bija to tūlīt pat aizmirsusi. Dīvaini bija ari tas, ka Luijs nebija ieradies pats, bet atsūtījis šo vīrieti, turklāt maskā!

Tad, bailēs iekliegdamās, Izabella noslīga ceļos. Kā zibens šautra uzplaiksnīja doma, kas bija šis vīrietis. Tagad viņa bija pārsteigta, kā nebija iedomājusies par to agrāk…

Tas bija Fantomass…

Fantomass, kas bija pazīstams tālu aiz Francijas robežām, kuru meklēja vairāku valstu detektīvi un kuru nevienam neizdevās notvert.

Tad Izabellai ienāca prātā vēl kaut kas. Ja tas bija Fantomass,

—     varbūt viņa to bija satikusi jau agrāk, varbūt citā izskatā? Fantomasam taču bija vairāki veidoli, bet neviens nezināja viņa īsto seju.

Ja jau Fantomass bija ieradies pie viņas, tad noteikti tādā nolūka, par ko viņa pat neiedrošinājās iedomāties.

—    Apžēlojieties, — viņa kliedza, pacēlusi rokas. — Kas noticis ar Luiju Menānu? Ko jūs gribat no manis? Palīgā! Palīgā!

Bandīts viņu rupji sagrāba aiz rokas.

—    Tātad beidzot jūs mani pazināt! Jā, es esmu Fantomass. To, kas noticis ar Luiju Menānu, jūs uzzināsiet vēlāk, kad izpildīsiet manu prasību. Bet tagad nezaudējiet velti laiku! Sakiet šifru, tad jums nekas ļauns nenotiks!

Izabella nodrebēdama jautāja:

—   Bet, ja es to neteikšu?

Iestājās baigs klusums.

Vīrietis neko neatbildēja, tikai viņa drūmās acis šķita dedzinām Izabellu.

Sieviete saprata, ka izJarījusi muļķību.

—   Fantomas, — viņa, saņēmusi spēkus, nočukstēja, — es zvēru! Apžēlojieties! Es zvēru, ka nezinu šifru, ka to vairs nezinu!

Noziedznieks pakratīja galvu.

—   Jūs velti mēģināt mani krāpt. Jums jāzina šifrs. Jūs to man pateiksiet. Citādi…

—   Citādi?

Fantomass mierīgi paskaidroja:

—   Citādi jūs mirsiet!

*       * * * *

Pagāja desmit minūtes. Izabella dziļās bailēs vēroja savu negaidīto viesi.

Fantomass vēl cerēja, ka sieviete padosies un pateiks slepeno šifru, bet Izabella to vienkārši nespēja, viņa neko neatcerējās. Viņa

bija tik satraukta, ka nespēja pat pretoties, kad noziedznieks viņu piesēja pie krēsla.

Ko viņš darīs? Vai vienkārši nogalinās, vai vēl spīdzinās, lai izspiestu no viņas atzīšanos?

—    Fantomas, — Izabella čukstēja, — ko jūs ar mani darīsiet?

Fantomass nežēlīgi atbildēja:

—   Izabella Zerē, es jūs nogalināšu. Bet, ņemot vērā, ka jūs esat sieviele, es jums ļaušu nomirt skaistai. Jūs mirsiet eleganti.

Fantomass satvēra sievietes locītavu.

—   Tūlīt es jums pārgriezīšu vēnas.

Izabella iepleta acis. Viņa ne mirkli nešaubījās, ka šis nelietis savu vārdu pildīs.

Fantomass jau bija sameklējis skaistu zīda lakatu un" aizsēja Izabellai acis.

—    Jūs varbūt uztrauktos, redzēdama plūstam asinis, — viņš paskaidroja., — Es nemaz negribu, lai jūs uztrauktos!

Izabella neatbildēja. Sieviete saprata, ka visi vārdi bija lieki.

Vīrietis pēdējo reizi jautāja:

—          Kundze, vai jūs beidzot man pateiksiet šifru? Tikai šo vārdu

—   un jūs būsiet brīva!

. Izabella mēģināja atcerēties. Viņa sasprindzināja atmiņu. Bet šifrs bija pilnīgi pagaisis no atmiņas.

Vai Izabellai kaut ko nozīmēja kazino bagātības, kuras Fantomass gribēja nolaupīt? Viņa neko nezināja par Luija nāvi un cerēja, ka viņam nekas nebija noticis, bet liktenīgais vārds bija aizmirsts.

—     Labi, tad beigsim šo spēli, — Fantomass aukstā nežēlībā noteica.

Izabella juta, ka kaut kas auksts un ass pieskārās viņas locītavām. Sāpes viņa nejuta, tikai šķidrumu, kas sāka plūst pa pirkstiem.

Tātad tās bija beigas!

Sievietei vairs nebija spēka kliegt, viņa čukstus izdvesa:

—    Fantomas, apžēlojieties!

Noziedznieks neatbildēja.

Cik ilgi vilkās šī agonija?

Izabella nemaz necieta fiziskas sāpes. Vismaz te briesmonis turēja vārdu — viņa mira bez ciešanām.

Toties jo lielākas bija viņas dvēseles ciešanas.

Sieviete juta, ka viņas spēki izsīka ar katru bridi. Visapkārt valdīja klusums. Vai slepkava vēl stāvēja viņai līdzās?

Ārā uz ielas atskanēja automašīnas motora troksnis. Tas kļuva ar katru brīdi skaļāks. Izabellu uz mirkli pārņēma vārga cerība.

Varbūt kāds brauca pie viņas? Varbūt tas bija Luijs, varbūt viņu vēl pagūs izglābt?

Saņēmusi spēkus, Izabella sarāva saiti, ar kuru viņas labā roka bija piesieta krēslam un paguva nobīdīt lakatu, kas aizsedza acis. Taču Fantomass bija tepat. Vienā mirklī Izabellai acis bija atkal aizsietas un viņa vēl stingrāk piesieta pie krēsla.

Vienu īsu acumirkli Izabella bija redzējusi noziedznieka seju, no kuras bija noslīdējusi maska.

Mašīnas troksnis bija dzirdams jau pie pašas mājas. Atskanēja kluss klikšķis — bandīts bija izslēdzis elektrību.

Izabella dzirdēja soļus un viņai likās, ka noziedznieks bēga.

Mašīna apstājās pie viņas mājas. Bija jau dzirdamas balsis.

Izabellai zuda spēki. No pārgrieztajām vēnām plūda asinis, taču bailes no nāves radīja viņā pārdabisku spēku.

Sievietei atkal izdevās saraut saites. Izabella gribēja piekļūt logam, bet kājas neklausīja. Acīs metās tumšs. Sieviete noslīga uz ceļiem un mēģināja aizrāpot līdz logam.

Rokas slīdēja.

Bet tagad viņa zināja, kas bija tas, kas viņu mocīja. Viņa atriebsies!… Saukt palīgā vairs nebija spēka.

Bezspēkā Izabella saļima netālu no loga. Pēc pāris minūtēm viņas sirds stājās pukstēt.

Automašīna, kas bija apstājusies pie viņas mājas, aizbrauca pilsētas virzienā.

Tiklīdz aizbraucošās mašīnas troksnis bija izzudis, istabā atkal kāds ienāca un ieslēdza gaismu.

20 Ivans Ivanov…

No automašīnas izkāpa divi cilvēki. Viņi vairākas reizes piezvanīja pie mājas durvīm. Taču iekšā viss palika klusu.

Viens no atbraucējiem bija eleganta dāma, otrs bija vīrietis mētelī ar paceltu apkakli.

Abi sarunājās.

Sieviete nepacietīgi piecirta kāju:

—   Tas taču ir traki! Viņa izliekas, ka mūs nedzird, bet es esmu pārliecināta, ka Izabella ir mājās!

—    Varbūt viņa tomēr ir aizgājusi, — vīrietis iebilda, — un mēs velti te kavējamies.

—   Hāberlauf, — sieviete pagriezās pret viņu, — jūs varbūt esat ļoti labs mācītājs, bet jūs neesat cilvēku pazinējs. Jūs nepazīstat Izabellu… Viņa nekad neaizies no mājas un neatstās ieslēgtu elektrību.

Sieviete, kas to sacīja, bija spāņu dejotāja Končita. Tagad viņa ar roku norādīja uz šauro gaismas strēli, kas plūda no otrā stāva loga,

—    Vai redzat, — viņa sacīja, — iesim vien iekšā!

Končita mierīgi atgrūda dārza vārtiņus. Hāberlaufs gribēja viņu aizkavēt.

—    Mēs esam indiskrēti, — viņš aizrādīja, — un turklāt, kas mums vajadzīgs no Izabellas?

—     Velns parāvis, — spāniete iekliedzās, — mēs taču gribam izklaidēties! Izabella prot lieliski pakavēt laiku un, ja jau mums laiks jāpavada kopā, līdz varam atgriezties Nicā, tad vislabāk būtu apciemot Izabellu. Mašīna drīz atgriezīsies, un mēs varēsim braukt uz kazino.

Hāberlaufs nopūtās un lūdzoši sacīja:

—   Mīļā Končita, varbūt būtu daudz jaukāk, ja mēs ar tevi paliktu tikai divatā?

Spāniete paraustīja plecus un novilka:

—    Ļoti jauki, patiešām…

Končitas paradumos bija vienmēr atrast jaunus draugus, vienmēr meklēt iepazīšanos ar jauniem cilvēkiem, kas viņai varētu pakavēt laiku, jo vecie paziņas viņai parasti ļoti ātri apnika.

Tagad Končita, ievērojusi gaismu otrā stāva logā, bija stingri apņēmusies salikt Izabellu un noteikti pavēra dārza vārtus.

Hāberlaufs nopūzdamies pakļāvās skaistules kaprīzei un sekoja. Tad abi apstājās.

No bulvāra otrā gala tuvojās mašīna.

—   Tā ir cita mašīna, — ieklausīdamies sacīja Končita. — Varbūt tie ir vēl kādi draugi, kas grib apciemot Izabellu?

Mašīna patiešām apstājās mājas tuvumā, bet no tās izkāpa divi ļoti nopietna izskata kungi. Tie bija Živs un policijas komisārs Amizū.

Kas viņiem šai vēlajā stundā bija meklējams pie Izabellas?

Turklāt abi izskatījās ļoti pārsteigti, satiekot šeit vēl divus cits viesus. Živs klusēdams sveicināja, bet Amizū draudzīgi, taču diezgan netaktiski uzsauca Hābcrlaufam:

—     Ak, tā, tā, mīļais draugs! Tātad tā jūs izklaidējaties… Zināmā mērā jūs esat pieķerts nozieguma vietā! Ko par to sacītu jūsu kundze?

Hāberlaufs, apmulsis un nelaimīgs, tikai klusēdams plātīja rokas.

Končita atbraucējiem nepievērsa nekādu uzmanību, bet noteiktiem soļiem devās uz māju. Durvis nebija aizslēgtas.

Hāberlaufs viņai sekoja.

—   Amizū kungs, — Živs izskatījās neapmierināts, — šie cilvēki mūs var tikai traucēt. Viņiem jāpazūd no šejienes, jo citādi mēs nevarēsim pajautāt Izabellai to, kas mūs pašreiz visvairāk interesē.

—   Jā, — Amizū piekrita. — Bet šis Hāberlaufs patiesi ir jocīgs!

Abi bija pienākuši pie mājas durvīm un apstājās, jo gaidīja, ka

tūlīt parādīsies kāds no kalpotājiem un pieteiks viņus kundzei.

Taču visapkārt bija klusums. Likās, ka viss iegrimis dziļā miegā.

Živs un policijas komisārs devās tālāk un apstājās neapgaismotajā verandā, kur apsēdās Hāberlaufs, gaidīdams Končitas atgriešanos.

Taču Končita joprojām kavējās augšstāvā.

—   Varbūt Izabella jau guļ? — ieteicās Hāberlaufs.

Komisārs to apšaubīja:

—     Vienpadsmitos… Tas patiesi būtu neticami… Drīzāk viņa ģērbjas, lai brauktu uz kazino. Ja nemaldos, gaisma plūda no viņas tualetes istabas.

—   Liekas, ka jūs ļoti labi pārzināt šās mājas iekārtojumu, komisāra kungs? — piezīmēja izbijušais mācītājs.

—   O, nē, — komisārs iesmējās. — To prasa mans darbs, lai es orientētos visu pilsētas namu plānos. Atkārtoju jums vēlreiz, ka tas ir pilnīgi oficiāli!

Tikmēr atgriezās Končita.

—    Dīvaini… Tas patiešām ir ļoti dīvaini… — tagad spānietes balsī bija dzirdams nemiers.

Komisārs pagrieza elektrības slēdzi, un veranda pielija ar spožu gaismu. Končita turpināja:

—    Es biju pie Izabellas… Viņa ir savā tualetes istabā, pa pusei apģērbusies. Es viņu vairākas reizes pasaucu, bet viņa neatbild. Viņa sēž uz krēsla un guļ.

Vīrieši saskatījās.

Hāberlaufs, kas domāja tikai par to, kā varētu palikt ar Končitu divatā, teica:

—    Labākais būtu aiziet no šejienes. Mēs uzvedamies nepieklājīgi svešā mājā.

Apakšā uz ielas piebrauca mašīna.

Hāberlaufs ātri teica:

—    Tā ir mūsu mašīna, kas atgriežas.

—    Man arī lā šķiet, — Živs viņam atviegloti piekrita. — Tas patiešām būtu labākais, ko jūs varētu darīt! Brauciet vien, mēs jums drīz sekosim.

Detektīvam tagad visvairāk rūpēja tikt vaļā no šiem diviem, kurus viņš uzskatīja par traucēkli. Komisārs toties gribēja ātrāk uzzināt, kāpēc Izabella guļ. Tāpēc viņš straujiem soļiem devās otrajā stāvā un skaļi iesaucās:

—    Izabella, kaunieties gulēt!… Mostieties, te ir jūsu draugi!

Pēc mirkļa Amizū atgriezās. Viņš bija bāls un vairs nesmaidīja.

Pārējie skatījās jautājoši uz viņu.

—    Kungi, — Amizū sacīja, — man liekas, ka notikusi nelaime! Es redzēju Izabellu Zerē. Viņa neguļ, kā domāja Končita, drīzāk viņa ir zaudējusi samaņu, vai pat mirusi.

—    Izabella mirusi! — Končita skaļi iekliedzās un metās kāpņu virzienā.

Živs paguva Končitu satvert pie rokas.

—    Jaunkundz, lūdzu, neejiet vairs augšā! Ja Izabella Zerē ir mirusi, tad šis skats jūs veltīgi uztrauks.

Končita izrāva roku no Živa tvēriena un neatlaidīgi apgalvoja, ka viņas pienākums ir noskaidrot, kas noticis ar draudzeni.

—    Nē, nē, — iejaucās arī Amizū, — jūs nevarat šeit palikt. Tagad brauciet uz kazino. Pēc piecām minūtēm mēs jums sekosim. Varbūt, ka Izabella ir tikai paģībusi.

Beidzot komisāram un Živam izdevās pārliecināt savādo pārīti, ka viņu klātbūtne Izabellas mājā nebūt nebija nepieciešama. Hāberlaufs ar Končitu aizbrauca, taču vēl piekodināja abiem palicējiem nekavējoties sekot viņiem un pastāstīt tuvāk par notikušo.

Komisārs un Živs klusēdami kāpa otrajā stāvā. Živs vērīgi paraudzījās apkārt. Izabella sēdēja istabas vidū uz krēsla pilnīgi dabīgā pozā. Arī viņas apģērbs bija kārtībā. Viņa izskatījās tā, it kā būtu ļoti nogurusi un uz mirkli iesnaudusies. Tomēr viņas krūtis vairs necilājās. Ķermenis bija nekustīgs.

—   Jā, viņa ir mirusi, tas ir skaidrs, — detektīvs sacīja. — Tagad mums jānoskaidro, no kā viņa mirusi, vai kas viņu nogalinājis.

Amizū savilka uzacis.

—   Nogalinājis?

Živs nepaguva atbildēt, jo naksnīgo klusumu pēkšņi pārtrauca skaļas balsis dārzā un vairāki šāvieni.

Živs izsteidzās no istabas un metās lejup pa kāpnēm.

Amizū gribēja viņam sekot, bet Živs viņam uzsauca:

—   Nē, jūs palieciet mājā, es pats apskatīšos, kas tur notiek!

—   Labi, — atsaucās Amizū un lēni atgriezās istabā, kur sēdēja nekustīgā Izabella. Komisārs mehāniski izvilka revolveri.

Živs izskrēja dārzā.

Tur nekas un neviens nebija redzams. Arī troksnis bija norimis. Živs izgāja uz ielas, piegāja mašīnai, ar kuru bija atbraucis un nosēdās blakus šoferim.

—    Brauciet, — viņš īsi sacīja.

—    Kurp? — šoferis pārsteigts jautāja.

Živs klusēja.

Dažus metrus tālāk bulvāri krustoja iela. Kādā virzienā braukt? Tieši priekšā slējās milzīga klints.

—    Vai jūs kādu redzējāt? — Živs jautāja.

—   Jā. Pirms īsa brīža iznāca kungs ar dāmu. Viņi aizbrauca ar mašīnu.

—   To es zinu, — Živs nepacietīgi pārtrauca. — Bet pēc tam?

—   Pēc tam? Nē, pēc tam es nevienu neredzēju.

—   Vai tad jūs nedzirdējāt revolvera šāvienus?

—   Revolvera šāvienus? — šoferis iesaucās. — Ak, cienītais kungs, tagad es saprotu! Es nodomāju, ka tās bija raķetes, nu, tā, kā dažreiz cilvēki viesībās vai svinībās mēdz šaut. Bet tad man jāsaka, ka pirms pāris minūtēm man likās, ka divas ēnas zagās gar žogu.

Živs nepacietīgi iesaucās:

—    Nu, un kur tās palika? Vai tās nogriezās pa labi, vai pa kreisi?

Šoferis paraustīja plecus — to viņš nebija ievērojis.

Šai brīdī atkal bija sadzirdami trokšņi. Kaut kur tuvumā skanēja balsis, atkal atskanēja šāvieni.

Živs lika šoferim braukt pa labi.

Taču iela bija pilnīgi tukša.

—   Es esmu stulbenis! — negaidot iesaucās Živs.

Neko tuvāk nepaskaidrojis, viņš pavēlēja šoferim.

—   Grieziet mašīnu apkārt! Mums jābrauc pa kreisi. Es aizmirsu, ka kalnainā apvidū ir arī atbalss. Tāpēc nospriedu, ka balsis un šāvieni skan no labās puses. Es ceru, ka mēs viņus vēl panāksim.

—    Uzmanību! — pēkšņi iesaucās šoferis. — Turieties!

Živs nedomādams aizvēra acis un izstiepa rokas uz priekšu, bet tai pašā mirklī ietriecās ar galvu priekšējā stiklā. Mašīna apstājās.

—    Kas tas? — nikni jautāja Živs.

—   Tikai to, ka ceļš šai vielā beidzas, — nu jau mierīgi paskaidroja šoferis. — Ja mēs tāpat brāztos uz priekšu, tad mēs būtu ietriekušies sienā.

Živs izkāpa un mašīnas spuldžu gaismā paskatījās apkārt.

—    Pareizi, — viņš nočukstēja, — mēs esam strupceļā.

Pa labi un kreisi bija mājas, bet tās visas bija tumšas. Pašā ielas vidū slējās klints.

Detektīvs paraustīja plecus un dusmās savilka dūres.

—   Nav taču iespējams, ka viņi aizbēguši šeit! Jābrauc atpakaļ.

Viss šis brauciens bija ildzis ne vairāk kā desmit minūtes.

Komisārs Živam pastāstīja, ka zvanījis uz policijas pārvaldi un

lūdzis nekavējoties atsūtīt dažus inspektorus. Kuru katru mirkli tic būšot klāt.

—  Jūs darījāt pareizi, — Živs pamāja. — Būs jāizdara izmeklēšana, lai gan šī sieviete mirusi dabīgā nāvē.

Komisārs pārsteigts viņā paskatījās.

—    Kā tad tā? Vēl pirms neilga laika jūs apgalvojāt, ka viņa nogalināta!

—    Tieši tā, Amizū kungs. Es ari tagad esmu pārliecināts, ka Izabella Zerē ir nogalināta.

—    Živa kungs, jūsu vārdos ir pretruna. Ja viņa ir slepkavības upuris, tad taču viņa nav mirusi dabīgā nāvē!

—    To mēs vēl nemaz neesam noskaidrojuši, — tādā pašā tonī turpināja Živs. — Ir iespējams, ka viņa mirusi dabīgā nāvē, bet slepkava tikai noteicis, kad pienāks šis mirklis.

—   Tagad es vairs neko nesaprotu! — Amizū neizpratnē iesaucās.

—    Nu, tas arī pagaidām nemaz nav vajadzīgs, — Živs tagad pasmaidīja. — Gan es šo lietu noskaidrošu! Skatieties, komisāra kungs, Izabella sēž uz krēsla pilnīgi dabīgā pozā. Bet tā taču nesēdēs cilvēks, kas aizmidzis! Arī mēbeles istabā ir pilnīgā kārtībā. Var būt, ka viņai iedota kāda ātri iedarbīga inde, bet man gan šķiet, ka viņa mirusi ar sirdstrieku.

Mēs vēl nemaz neesam pārbaudījuši līķi un nezinām, vai viņai ir kādi ievainojumi. Lai gan tad būtu redzamas asinis.

Es gribētu vērst jūsu uzmanību arī uz to, komisāra kungs, ka viņa atrodas netālu no vannas istabas. Un mitra ir ne tikai grīda, bet arī viņas apģērbs.

—    Un kādi būtu jūsu secinājumi, Živa kungs?

—    Nekādi, komisāra kungs, es tikai konstatēju faktu.

Brīdi padomājis, Živs turpināja:

—   Ievērojiet arī to, ka viņas apģērbs pie pleciem ir saburzīts, it kā, kāds būtu viņu turējis vai piesējis.

Živs noliecās un uzmanīgi apskatīja krēslu, uz kura sēdēja Izabella.

Ar klusu izsaucienu viņš kaut ko pacēla. Tad detektīvs triumfējoši sacīja komisāram:

—   Skatieties! Tagad skaidrs, ka Izabella bijusi piesieta. Tagad man viss ir skaidrs.

—    Toties man nekas nav skaidrs! — iesaucās Amizū.

Živs bija aizgājis uz vannas istabu un apskatīja dušu. Pēc brīža viņš pilnīgi nopietni atsaucās:

—    Viņa mirusi no bailēm, tas ir viss!

Gaitenī atskanēja balsis.

—    Tie ir mani inspektori, — Amizū paskaidroja. — Ko tagad darīsim?

—   Lieciet viņiem apsargāt dārzu, varbūt viņi atradīs kaut kādas pēdas!

Runādams Živs atgriezās istabā un tuvojās Izabellas krēslam. Iesvilpies viņš satvēra Izabellas roku un pacēla to uz augšu. Pie rokas bija piestiprināta smalka gumijas caurulīte, no kuras vēl pilēja ūdens.

—   Redziet, — Živs pasauca Amizū, — caurulīte bijusi pievienota ūdens krānam vannas istabā. Vai tagad jūs saprotat, kas noticis? Izabella bija pārliecināta, ka viņai pārgrieztas vēnas, jo juta tekam šķidrumu pa roku.

Pametis skatu uz komisāru, Živs turpināja:

—    Komisāra kungs, esmu vairākkārt sastapies ar noziegumiem, kad cilvēki ar aizsietām acīm iesēdināti vannā un pārliecināti, ka viņiem pārgrieztas vēnas. Aiz bailēm cilvēks patiešām jūtas tā, it kā tecētu viņa asinis. Šīs bailes ir pārāk lielas. Un tad viņi mirst.

Tagad detektīvs pievērsa uzmanību spogulim.

—  Redziet, te uz tualetes galdiņa ir daži traipi. Izabella acīmredzot nodarbojusies ar savu tualeti, un negaidītais apmeklējums viņu pārsteidzis. Laikam viņa aiz bailēm kaut ko apgāzusi un izlējusi. No šī krēsla, kur viņa sēž, viņa varējusi ar lielām grūtībām sasniegt spoguli un, samērcējusi pirkstus šai šķidrumā, mēģinājusi uz spoguļa kaut ko uzrakstīt.

Ieskatījies vērīgāk spogulī, Živs iesaucās:

—  Šķiet, ka nabaga upuris, droši vien, izmantodams sava slepkavas neuzmanību, paguvis kaut ko uzrakstīt uz spoguļa. Visticamāk, ka tas bijis…

Živs apklusa un pūlējās saburtot nesaprotamās zīmes.

—    Ivans Ivanov…

—   Ivans Ivanovičs! — iesaucās komisārs. — Vai tas varētu būt Izabellas slepkava?

—    Man šķiet, — detektīvs noteica, — ka tas tā varētu būt. Ko citu tad viņa.vēl tādā brīdī būtu rakstījusi, ja ne slepkavas vārdu?

Istabā ienāca viens no inspektoriem.

—    Komisāra kungs, — viņš griezās pie Amizū, — mēs dārzā atradām vairākus pēdu nospiedumus. Nesen te bijuši divi vīrieši un divas sievietes.

«Hāberlaufs un Končita,» — nodomāja Živs un komisārs.

—    Un tad, — turpināja inspektors, — pie mājas mēs atradām pēdas, kas liecina, ka šie cilvēki bēguši. Ari tās ir vīrieša un sievietes pēdas.

«Tie, kas šāva ar revolveri,» Živs nodomāja.

Inspektors pasniedza komisāram vairākas papīra lapas, uz kurām bija uzzīmētas dārzā atrastās pēdas. Arī Živs piegāja tuvāk, lai uz tām paskatītos.

Brīdi pētījis pēdu nospiedumus, Živs izņēma no kabatas kaut kādus mērinstrumentus un sāka uzmanīgi mērīt nospiedumus. Pārējie viņu klusēdami vēroja.

—    Vai jums šie pēdu nospiedumi pazīstami? — Amizū jautāja.

Detektīvs, it kā pamozdamies no sapņa, atbildēja:

—    Nē! Es nezinu. Nekas, sevišķs…

Īstenībā Živs ļoti labi pazina šīs pēdas.

Tie bija Fandora kāju nospiedumi.

v Ko tad Fandors te meklēja? Kā viņš bija iejaukts šai lietā?

21 «Tā, ko es mīlu…»

Fandors lieliem soļiem gāja pa bulvāriem un ielām, kas šai vēlajā stundā bija vientulīgas un pamestas. Vairums māju bija tumšas, jo to iemītnieki bija vai nu kazino , vai gulēja.

Žurnālists bija iegrimis pārdomās par savu pēdējo piedzīvojumu un «Skobeļeva» komandanta sagūstīšanu.

Pēkšņi Fandors pacēla galvu. Viņš bija netālu no kazino — tālumā varēja jau redzēt kazino ugunis. Žurnālists klusi iesvilpās un paātrināja soļus. «Nu, to gan es necerēju! Ko viņa te dara? Kurp viņa dodas?»

Pavisam netālu sev priekšā viņš bija ieraudzījis sievieti. Pat tumsā Fandors viņu pazina. Tā bija Fantomasa meita.

Klusām Fandors zagās viņai luvāk. Vēl daži metri, un viņš varēs beidzot ar Helēnu izskaidroties, parunāt mierīgi!

Taču sieviete bija izdzirdusi soļus sev aiz muguras un strauji pagriezās.

—     Apstājieties! — viņa pavēloši uzsauca.

Fandors neklausījās, taču jau nākamajā mirklī bija spiests palēkt sāņus. Gar ausīm aizspindza lode.

«Velns lai parauj,» viņš domās lādējās, «nudien nav vēlams viņai sekot!»

Taču tad Fandors nosprieda, ka Helēna viņu nav pazinusi, un skaļi sacīja:

—     Pateicos, jaunkundz. Varbūt jums palikusi vēl kāda lode? Žeroms Fandors ir jūsu rīcībā.

Taču Helēna neapstājās. Gluži pretēji. Viņa metās skriet. Fandors arī sāka skriet. Helēna bija nonākusi līdz kādai privātmājai un atvēra dārza vārtiņus.

«Kas viņai te vajadzīgs?» viņš nodomāja.

Piesteidzies pie vārtiņiem, viņš ieraudzīja, ka Helēna stāvēja turpat ar paceltu ieroci. Fandors arī šoreiz neapstājās. Sekoja divi šāvieni.

Šoreiz Fandors pat nepielieca galvu, jo saprata, ka Helēna gribēja viņu tikai iebiedēt.

—     Helēna, paklausieties,— Fandors sāka, — es jūs lūdzu…

Taču bija skaidrs, ka Helēna arī bija Fandoru pazinusi, bet

nebūt nevēlējās ar viņu runāt.

Kādu brīdi viņa domīgi klusēja, bet tad pēkšņi ātri un lūdzoši sacīja:

—     Fandor, bēdziet, Dieva dēļ, citādi jūs. kritīsiet Fantomasa rokās!

Tad Denīza — Helēna pagriezās, izsteidzās no dārza garām Fandoram, aizskrēja līdz bulvāra stūrim, pagriezās pa kreisi, atskatījās. Pamanījusi, ka Fandors dodas viņai pakaļ, sieviete vēlreiz izšāva.

Viņa stāvēja, ļauni skatījās uz Fandoru un jautāja:

—     Ko jūs gribat no manis?

Fandors pieklājīgi palocījās.

—    Jaunkundz, es tikai gribēju jums piedāvāt savu pavadību. Bet tagad redzu, ka jums tā nav patīkama. Taču jaunai dāmai, pat ja tā ir tik drosmīga kā jūs, nav ieteicams vienai pastaigāties

tik vēlā stundā. Turklāt jūs tik droši devāties svešā dārzā. Tur taču jās varētu ļoti nelaipni uzņemt.

Kamēr Fandors runāja, Denīza nolaida ieroci un panāca dažus soļus atpakaļ. Viņa pat viegli pasmaidīja:

—     Nevar noliegt, Fandor, ka jūs esat drosmīgs!

—     Drosmīgs? — Fandors pārjautāja. — Kāpēc?

—     Tāpēc, ka nenobijāties no šāvieniem.

—     Ak, — žurnālists atmeta ar roku, — tik un tā reiz jāmirst! Turklāt nāve no jūsu rokas būtu tikai patīkama. Bet jūs jau šāvāt gaisā!

Sieviete pietvīka un nodūra acis. Šai brīdī atskanēja automašīnas troksnis, kas strauji tuvojās. Abi nodrebēja un ieklausījās. Pie stūra mašīna apstājās.

Denīza satvēra Fandoru aiz rokas.

—    Nu mēs esam pazuduši! Viņi mūs laikam redzēja un tagad seko mums!

—     Kas? Fantomass mums seko? — Fandors iesaucās. — Labi, tad es viņu šeit sagaidīšu!

Bet Denīza vilka viņu sev līdzi.

—    Es negribu, lai jūs viņu te gaidītu! Fantomass jūs nošaus kā -suni. Un es to negribu! Es negribu tāpat, lai jūs viņu nošautu. Un mēs jau nemaz nezinām, vai tas vispār ir viņš. Nāciet, es tā gribu!

Denīza vilka Fandoru sev līdzi. Uz brīdi viņa apstājās, meklēdama vietu, kur varētu paslēpties.

Tad Denīza sev pie kājām pamanīja šahtu, kas bija pārklāta ar lielu dzelzs plāksni. Sieviete satvēra riņķi un atvēra šahtu. Iekšā bija redzamas kāpnes, kas veda lejup.

Abi klusēdami ātri nolaidās šahtā. Pēc brīža blakus aizdārda automašīna. Vēl bija dzirdamas kaut kādas balsis, tad viss noklusa.

Fandors piesardzīgi pacēla plāksni un paskatījās apkārt. Tad viņš sniedza roku Denīzai, un abi atkal izkāpa uz ielas.

Fandors sacīja:

—     Jaunkundz, es jūs paklausīju. Jūsu dēļ es neizmantoju lielisko izdevību tikties ar Fantomasu.

Denīza nicīgi iesmējās.

—     Kā jūs zināt, ka tas bija Fantomass? Varbūt tas bija Živs vai kāds cits policists!

—    Živs? — Fandors domīgi noteica. — Nē! Tas droši vien bija kāds no kazino dctcklīviem, kas tagad nodarbosies ar Luija Menāna slepkavības izmeklēšanu.

—    Luija Menāna slepkavības? — Denīzas balss nodrebēja. — Vai tad…

—    Jā, — Fandors pamāja, — viņš ir miris. Tas ir pēdējais Fantomasa noziegums.

—    Jūs domājat — pēdējais? — Denīza nočukstēja.

—     Ko jūs sakāt? — Fandors iesaucās. — Vai tad jums ir zināms vēl kaut kas?

—      Varbūt, — Fantomasa meita pamāja. — Un ja šis noziegums noticis, tad jūs tur esat vainīgs.

Fandors drūmi paskatījās uz sievieti.

—     Kā? Kā jūs to domājat?

—    Es gribēju aizkavēt šo noziegumu, bet jūs mani iztraucējāt. Jā, varbūt man vajadzēja uzreiz visu jums izstāstīt un jūs man palīdzētu! Bet es to nevarēju! Jūs nedrīkstējāt sagūstīt vainīgo, bet jūs taču to būtu darījis!

—      Ak, Dievs, — Fandors nopūtās, — tātad vēl viena slepkavība?

Denīza klusēja. Pēc brīža viņa lēni sacīja:

—   Jūs un jūsu draugi vienmēr aizdomās turat tikai Fantomasu. Bet es gribētu jums jautāt par Ivanu lvanoviču. Vai tad viņš…

—     Ak, — Fandors viņu strauji pārtrauca, — es jums varu zvērēt, ka viņš šai vakarā nevarēja pastrādāt nevienu noziegumu.

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka šovakar viņš ir mans gūsteknis.

Denīza izskatījās ārkārtīgi pārsteigta, taču pēc brīža pakratīja galvu un piebilda:

—     Fandor, jūs kaut ko jaucat, tas nevar būt!

—     Un tomēr tas ir tā! — Fandors dedzīgi atkārtoja. — Tad, kad es jūs ieraudzīju uz ielas, es nācu tieši no Buzila, pie kura alā palika krievu virsnieks.

Denīzas acis plati iepletās.

—     Vai tā ir patiesība, Fandor? Zvēriet, ka sakāt patiesību!

Žurnālists nevilcinādamies apzvērēja savu vārdu patiesīgumu.

—    Lieliski, — Fantomasa meita iesaucās, — tas ir brīnišķīgi! Bet viņš tūlīt pat ir jāatbrīvo! Pasteidzieties!

Fandors neizpratnē jautāja:

—     Bet kāpēc? Vai jūs tik ļoti par viņu raizējaties?

—    Viņš nedrīkst būt jūsu gūsteknis. Živs nedrīkst viņu atrast, citādi Živs viņu noslepkavos. Bet vai tas patiešām ir Ivans Ivanovičs, ko jūs sagūstījāt? Vai tas patiešām ir «Skobeļeva» komandants?

—    Nu, protams, — Fandors brīnījās arvien vairāk.

Denīza vēl uzstādīja viņam vairākus jautājumus un tad atviegloti nopūtās:

—    Jums taisnība, es tiešām biju muļķe, ka tā uztraucos. Šis virsnieks mierīgi var palikt jūsu gūstā, un Živs viņam neko ļaunu nenodarīs.

—     Jaunkundz, es neko pašreiz nesaprotu. Varbūt jūs man paskaidrosiet? — žurnālists lūdza.

Bet te viņam ienāca prātā kāda doma.

Varbūt te bija divi Ivani Ivanoviči? Varbūt viens no viņiem bija Fantomass? Tad jau Denīzas uztraukums bija labi saprotams. Viņa bija noraizējusies par viltus komandantu, jo gribēja glābt savu tēvu.

—    Palieciet sveiks, — sieviete pēkšņi sacīja.

—   Nē, jūs neiesiet, — Fandors iesaucās. — Es jūs nekur nelaidīšu. Es jums visur sekošu. To jūs man nevarat aizliegt!

Denīza salti paskatījās viņā.

—    Kaut kas jūs tomēr var atturēt no šādas rīcības.

—    Kas? — Fandors jautāja.

—    Nāve.

Fandors pasmaidīja.

—   Jaunkundz, jūs patiesi varat mani nošaut, jums ir revolveris. Un es jums apsolu, ka es savu ieroci neizmantošu, lai aizstāvētos.

Denīza lepni atmeta galvu:

—    Kungs, es nešaušu, jums nav jābaidās, bet…

To pateikusi, Fantomasa meita kaut ko ielika mutē. Tad viņa turpināja:

—    Man mutē ir indes ampula. Tā iedarbojas acumirklī. Tagad jūs saprotat? Ja jūs man sekosiet, tad es ampulu pārkodīšu un pēc pāris minūtēm miršu. Tagad jums viss ir skaidrs, Fandora kungs?

Fandors klusēja.

Denīza viegli pamāja ar galvu, pagriezās un aizgāja.

Fandors neuzdrošinājās pat soli paspert.

«Fantomasa meita,» domāja Fandors un neriskēja izdomāt savu domu līdz galam. «Vai viņa mīl mani, un vai es mīlu viņu?»

22 Baismais viesis

—   Direktora kungs, es jau sacīju šim kungam, ka jūs nepieņemat, bet viņš neklausās. Viņš lūdza nodot jums vēstuli. Turklāt viņš sacīja, ka pēc vēstules izlasīšanas jūs viņu noteikti pieņemšot.

Vogrelāns, kas pēc pēdējo dienu notikumiem bija kļuvis stipri nervozs, negribīgi paņēma šveicara sniegto vēstuli un atvēra to. Izlasījis vēstuli, Vogrelāns nobāla un šveicaram sacīja:

—    Nē, nē, es nevaru viņu pieņemt!

—   Tātad man jāpasaka, ka jūs viņu nepieņemsiet?

—    Nē, nē, Dieva dēļ! Jūs esat traks, nedariet to!

Šveicars mulsi skatījās kazino direktorā un nesaprata, ko tagad darīt. Acīmredzot Vogrelāns pats vairs nesaprata, ko viņš runāja. Viņš negribēja pieņemt apmeklētāju un vienlaikus neļāva to noraidīt. Šveicars paraustīja plecus un jau pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet te uz sliekšņa parādījās vīrietis. Rokā viņš turēja platmali. Pieklājīgi palocījies, viņš teica:

—      Direktora kungs, es atvainojos, bet man likās, ka jūs vilcinājāties mani pieņemt. Man tomēr ar jums jārunā ļoti svarīgā lietā.

Vīrietis tuvojās Vogrelāna rakstāmgaldam, aiz kura sēdēja apstulbušais Vogrelāns.

—    Direktora kungs, ja jūs gribai ar mani runāt, tad aizsūtiet prom savu šveicaru!

Direktors tikai spēja vārgi pamāt ar galvu. Šveicars klusēdams pazuda.

—   Tā, tagad mēs varam runāt, — svešais turpināja. — Cienītais kungs, vispirms noskaidrosi.n kādu jautājumu. Vai jūs zināt, kas es esmu? Vai jūs mani gaidījāt? Jūsu seja rāda, ka jūs esat pārsteigts vai pat izbijies!

—     Bet… apžēlojieties…. Nenogaliniet mani! Ko jūs no manis gribat?

Vogrelāns drebēja.

Viesis izaicinoši iesmējās.

—   Par ko jūs uztraucaties? Nomierinieties! Vai tad es patiesi tik baismīgi izskatos? Līdz šim es taču izturējos pret jums ļoti labi. Un tagad esmu ieradies, lai jums izdarītu pakalpojumu.

—    Pakalpojumu?

—    Jā, lielu pakalpojumu…. Vai redzat, ka man ir vislabākie nolūki?

—     Es jūs nesaprotu!

—    Ari man tā šķiet. Ak, nedomājiet, ka es jūs muļķoju. Es labi saprotu jūs pārsteigumu par to, ka pie jums viesos ieradies pats Fantomass!

Jā, es patiesi esmu Fantomass, tas, ko dēvē par noziedznieku karali, par nenotveramo… Jā, es tas esmu, varat nešaubīties. Pasaulē nav neviena cilvēka, kas uzdrīkstētos izmantot manu vārdu nesodīts… Bet beidziet taču trīcēt!

—     Ko jūs gribat? — nobālušām lūpām šļupstēja Vogrelāns.

—    Nesteidzieties. — baismais apmeklētājs pasmīnēja. — Pirms es jums pateikšu, ko es gribu un ko izdarīšu jūsu labā, es prasu niecīgu pakalpojumu no jums. Pēc tam jūs vēl būsiet man pateicīgs!

Fantomass izvilka no kabatas mazu atslēdziņu. Viņš pastiepa to uz plaukstas pretī Vogrelānam. — Vai jūs to pazīstat? Tā ir kazino seifa atslēga. To es dabūju no Luija Menāna. — Viņš draudoši paskatījās direktoram acīs. — Bet esiet taču mierīgs! Un nepūlieties zvanīt. Esmu pie jums ieradies vislabākajos nolūkos. Tagad runāsim mierīgi!

Vogrelāns pamāja:

—    Jā… runāsim.

—     Tātad man ir atslēga. Klausieties tālāk. Pirms kāda laika tika noslepkavots Norberts Rands. Ko jūs izdarījāt? Jūs telegrafējāt uz Parīzi. Pēc tam te ieradās divi tipi — detektīvs Živs un šis Fandors. Bija taču skaidrs, ka mūsu starpā sāksies cīņa. Es varēju jau toreiz sodīt jūs par jūsu muļķību, bet es to nedarīju. Es gribēju šeit atpūsties, bet šie divi mani traucē. Atkārtoju,

—     es Monako ierados atpūsties!

—     Bet… bet…

—     Jā, tā tas ir. Šie cilvēki grib manu nāvi. Es uzmanīgi sekoju visiem notikumiem… Ir skaidrs, ka Menānu nogalinājis kāds, kas gribēja iegūt seifa atslēgu. Tas arī izdevās. Šī atslēga ir vienīgā, un ja jums tās nebūtu, jūs nevarētu šovakar atvērt kazino. Es sadabūju šo atslēgu un atdošu to jums. Domāju, ka no manas puses tas ir ļoti liels pakalpojums. I*t»r to jums prasu tikai sīkumu — jums jāpanāk, lai Živs un Fandors aizvācas no šejienes. Lai viņi brauc atpakaļ uz Parīzi, vai lai vācas pie velna! Bet es gribu, lai viņi mani šeit netraucē!

Vogrelāns klausījās un brīnījās.

Tātad šis briesmonis apgalvo, ka viņš ir pilnīgi nevainīgs šajos briesmīgajos notikumos Monako?

Vai viņam varēja ticēt?

—           Es… es nezinu, ko jums atbildēt… — stostījās Vogrelāns.

—     Vai Živs un Fandors gribēs tik vienkārši aizbraukt?.. Un tad… ja viņi ari aizbrauks un ja jūs neesat vainīgs, skandāli taču turpināsies.

Fantomass skaļi iesmējās un uzsita Vogrelānam uz pleca:

—     Mīļais draugs, kāpēc jūs tā uztraucaties? Es taču jums ļaunu nedaru! Sakiet, vai jūs izdarīsiet to, ko es prasu? Jums taču jādomā ari par kazino interesēm. Es jums apsolu, ka pēc Živa un Fandora aizbraukšanas te viss būs mierīgi. Sakiet, kādu summu kazino direkcija gatava maksāt, lai atrastu visu šo nepatīkamo notikumu vaininieku?

Vogrelāns ne mirkli nevilcinājās.

—     Ak, Dievs, kazino direkcija būtu ar mieru dot veselu kapitālu, lai te atkal būtu miers. Es no savas puses varu solīt 500000 franku.

Fantomass lieliem soļiem staigāja pa kabinetu. Tad viņš apstājās Vogrelāna priekšā un, cieši skatīdamies direktoram acīs, lēni sacīja:

—     Tad nezaudēsim laiku! Vispirms iegaumējiet, ka par šo mūsu sarunu neviens neko nedrīkst uzzināt, citādi jūs mirsiet! Tatad — es jums dodu piecas dienas laika, lai jūs pārliecinātu Živu un Fandoru, ka viņu atrašanās šeit ir nevēlama un lieka.

Tālāk. Jūs tūlīt dosiet rīkojumu savam kasierim izrakstīt čeku par 500 000 franku. To jūs ieliksiet aploksnē un pilnīgi bez kaut kādiem paskaidrojumiem liksiet nodot «Skobeļeva» komandantam Ivanam Ivanovičam.

—     Ivanam Ivanovičam? Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Pilnīgi neko, Vogrelāna kungs. Necentieties te neko saprast. Dariet tikai to, ko es jums lieku. Šis virsnieks ar savu karakuģi nekavējoties pametīs Monako reidu, jūs redzēsiet…

Un nebaidieties, ja es atkal kādu dienu ieradīšos pie jums, ja man atkal gadīsies kaut kas interesants. Tad es jums varēšu pateikt, kas bijis šis noziedznieks, kura dēļ radās visi šie uztraukumi Monako. Un jūs, ja jūs neesat galīgs muļķis, būsiet priecīgs par to dienu, kad Fantomass kļuvis par jūsu sabiedroto…

23 Buzila neveiksmes

Pēc tam, kad Dcnīza bija aizgājusi, Fandors atjēdzās. Tagad viņš varēja visu rāmi apsvērt.

«Beidzot mums jāizkļūst no šīm dēkām,» — Fandors domāja. — «Fantomasam jāsaņem pelnītais sods un Dcnīza — Helēna beidzot jāatbrīvo no ļaundara — tēva!»

Brīdi domājis, Fandors pagriezās un enerģiskiem soļiem devās uz Izabellas Zerē māju.

«Tur jābūt Živam,» — viņš sprieda, — «viņam ir man jāpalīdz, viņam jāpārvar šīs muļķīgās aizdomas pret mani!»

Nelaimīgā kārtā Fandoram nebija ne mazākās jausmas par to, ko Živs darījis pēc viņu šķiršanās. Bet viņš to patiešām satika Izabellas Zerē mājā.

—    Živ, — mazliet nedroši sāka Fandors, — mums vajadzētu parunāt.

—   Runā, Fandor. Bet vai tu zini, kas vēl noticis?

—    Nē, Živ! Kas tad?

—    Vēl viens noziegums. Izabella Zerē mirusi. Un vai tu zini, kas vainīgs viņas nāvē?

Fandors, kā atvairīdams ļaunu murgu, izstiepa pret Živu roku un iesaucās:

—     Živ, vai beidzot tu zini, kas ir slepkava? Saki to arī man, nemoci mani!

Živs mierīgi un noteikti paskatījās uz Fandoru un sacīja:

—     Fandor, man nenāk ne prātā mocīt tevi! Cilvēks, kas noslepkavoja Izabellu, neapšaubāmi ir Fantomass. Bet vai tu zini, kas ir Fantomass?

—     Kas? Saki!

—    Tas ir Ivans Ivanovičsl

To teikdams, Živs skatījās uz Fandoru. Viņa skatienā jaucās dusmas, izsmiekls un arī mazliet līdzjūtības.

«Tā,» domāja Živs. «Tagad es izjaucu tavus plānus, kurus tu nezin kāpēc saisti ar šo noziedzīgo virsnieku! Ak, nožēlojamais draugs, tu gribēji mani nodot, bet tava nodevība tev neko nedos, jo es zinu vainīgā vārdu!»

Živs jutās ļoti pārsteigts. Viņš bija iedomājies, ka Fandors būs sašutis, bet viņš maldījās — Fandors sāka skaļi smieties.

—     Nu, un kas tad tev te liekas tik smieklīgs? — saīdzis jautāja Živs.

Fandors ar pūlēm valdīja smieklus.

—     Atvaino, Živ. Tic bija muļķīgi smiekli. Bet laikam nervi neizturēja. Tu domā, ka vainīgais ir Ivans Ivanovičs. Bet kāpēc tu tā domā?

Živam nebija saprotama Fandora izturēšanās.

—    Kāpēc es tā domāju? Nu, tāpēc, ka viss to pierāda.

Fandors īgni atcirta:

—      Kas viss? Vai tev ir pierādījumi? Tādā gadījumā — apsveicu! Bet vai tu vari arī man nosaukt kādu pierādījumu? Živ, ja tu būtu manā vietā…

—     Apklusti, Fandor, — Živs viņu pārtrauca. — Es vairs negribu dzirdēt, kā tu aizstāvi šo nožēlojamo cilvēku, šo noziedznieku — Fantomasu! Tu gribi noteiktus pierādījumus? Lūdzu! Izabella Zerē pirms nāves uz spoguļa stikla uzrakstījusi sava slepkavas vārdu!

Tālāk Živs sīki pastāstīja Fandoram visu, kas bija noticis Izabellas mājā. Taču Živu pārsteidza Fandora izturēšanās — žurnālists joprojām nevarēja valdīt smieklus.

Noklausījies Živa stāstījumu, Fandors sacīja:

—    Ja tev ir pierādījumi, ka komandants ir vairiīgs, tad man savukārt ir fakti, kas pierāda viņa nevainību!

Živs saknieba lūpas.

—   Labi, pierādi man, ka viņš nav Izabellas Zerē slepkava!

Detektīvs joprojām bija pārliecināts, ka Fandors viņam nezināmu

iemeslu dēļ melo.

Savukārt Fandors Živam izstāstīja savus šāvakara piedzīvojumus un arī to, ka sagūstītais krievu virsnieks atradās Buzila alā.

Živs neticīgi kratīja galvu, tad abi nolēma doties pie Buzila, lai pārliecinātos, ka krievs sēž alā.

Pēkšņi detektīvs jautāja:

—     Vai tu zini, ka Izabellas mājas dārzā atrasti tavi pēdu nospiedumi. Ko tu te darīji?

Žurnālists gribēja atbildēt, bet saprata, ka Živs atkal izteiks pārmetumus, ka viņš palaidis Fantomasa meitu.

—     Živ, domā, ko tu gribi, — viņš atteica. — Es neko nevaru tev tuvāk paskaidrot, es biju te tāpēc, ka tas bija nepieciešams, bet es tev dodu savu goda vārdu, ka Ivans Ivanovičs nav vainīgs visos šajos noziegumos, kuros tu viņu turi aizdomās.

Ej pie Buzila viens, bet es tikmēr atgriezīšos Izabellas mājā un turpināšu tavā vietā izmeklēšanu.

—     Ej vien, — drūmi atteica Živs. Viņš neticēja nevienam Fandora vārdam.

Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Fandors visu bija izdomājis, lai tiktu vaļā no Živa un lai pašam būtu iespēja pazust.

Pēc divdesmit minūtēm Buzils piedzīvoja pamatīgas nepatikšanas. Alā ieradās Živs un jautāja, kur bija krievu komandants. Bet Ivana Ivanoviča alā nebija.

Ko darīt? Vai drīkstēja detektīvam atzīties, ka viņš par trīsdesmit frankiem bija palaidis virsnieku? Buzils nolēma melot.

—     Bet, Živa kungs! Ivans Ivanovičs te nemaz nav bijis! Taču, ieraudzījis, ka Živs izskatās ārkārtīgi pārsteigts, Buzils

mainīja taktiku un atzinās, ka palaidis krievu. Živs neticēja nevienam Buzila vārdam.

—    Buzil, — viņš nikni sacīja, — man apnikusi tava melošana. Tagad tu nāksi man līdzi.

—     Kurp, Živa kungs?

—    Uz cietumu!

—     Kāpēc uz cietumu? Es taču neko sliktu neesmu izdarījis! Živs bija nolēmis konfrontēt Fandoru un Buzilu. Tāpēc viņš

īsi pavēlēja apašam bez ierunām sekot uz pilsētu.

Ceļā viņi satika mašīnu, kurā brauca Končita. Detektīvs to apturēja un pavēlēja šoferim aizvest viņu uz Izabellas māju.

24 Aploksne ar 500 000 franku

Fandors bija pilnīgi pārliecināts, ka visu traģisko notikumu vaininieks Monako bija Fantomass. Viņš bija noteikti vainīgs arī Izabellas Zerē nāvē. Bija saprotams, ka šī slepkavība pastrādāta, lai gūlu iespēju izlaupīt kazino seifus. To vajadzēja katrā ziņā aizkavēt!

Tāpēc Fandors nolēma nekavējoties doties uz kazino. Lielajā priekštelpā viņš pamanīja Ivanu Ivanoviču.

«Kā tad viņš te nokļuvis?» žurnālists bija pārsteigts. Bet tad Fandors nosprieda, ka Živs būs komandantu atbrīvojis un virsnieks tūlīt devies tieši uz kazino.

Fandors negribēja runāt ar komandantu, bet tūlīt doties iekšā spēļu zālē. Šai brīdi virsniekam tuvojās kazino šveicars un pasniedza aploksni. Fandors pat dzirdēja paskaidrojumu — direkcijas uzdevumā. Neviļus Fandors paspēra dažus soļua tuvāk.

Krievs likās ārkārtīgi izbrīnījies. Viņš atvēra aploksni un pārsteigts iesaucās:

—     Ko tas nozīmē?

Rokā viņš turēja veselu žūksni banknošu.

—           Vai tad komandanta kungs nezina? — šveicars brīnījās.

—     Direkcija man lika to nodot jums.

Ivans Ivanovičs dusmās pietvīka.

—     Es nezinu, ko jums likusi direkcija! — viņš iesaucās. — Man pietiek! Nesiet to atpakaļ un sakiet, ka «Skobeļeva» komandants šo naudu nepieņem!

Fandors izbrīnā vēroja šo scēnu. Virsnieks iegrūda šveicaram rokās aploksni un ātri izgāja dārzā. Žurnālists viņam sekoja, taču krievs jau bija pazudis.

*****

Živs drūms un nerunīgs sēdēja Končitas automašīnā, kas veda viņu uz kazino.

Buzilu viņš pameta kāda kazino detektīva uzraudzībā un lika viņu nogādāt cietumā. Tad viņš devās uz spēļu zālēm.

Pēkšņi Živs apstājās kā piekalts — zālē viņš ieraudzīja Ivanu Ivanoviču.

«Tas patiesi ir briesmonis,» Živā uzbangoja dusmas, «nupat pastrādājis slepkavību un atkal ieradies izklaidēties! Tas ir īsti Fantomasa garā! Nu, redzēsim, vai man izdosies noskaidrot patiesību!»

Noteiktiem so|iem Živs tuvojās ruletes galdam, pie kura bija apstājies komandants. Apstājies līdzās virsniekam, Živs sacīja:

—     Komandanta kungs, man ar jums jārunā daži vārdi!

—     Esmu jūsu rīcībā, Živa kungs!

—      Komandanta kungs, — detektīvs turpināja, — es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs skaidri atbildētu, vai jūs šovakar bijāt Buzila mājoklī — alā netālu no krasta? Vai jūs tikai nesen no turienes aizgājāt?

Komandants iepleta acis.

—    Ko jūs runājat? Kas ir Buzils? Jūs laikam visiem uzmācaties ar jautājumiem. Bet ja jūs gribat zināt, no kurienes es ierados kazino, tad varu jums pastāstīt, ka esmu šeit jau kādu stundu un ka pirms tam biju uz sava kuģa. Vai jūs vēl kaut ko no manis gribat?

Živs ar pūlēm valdījās. Viņam gribējās skaļi kliegt, ka virsnieks tagad melo, ka viņš ir nelietīgs slepkava, ka viņš apkrāpis Živa draugu Fandoru, bet viņš klusēja, jo saprata, ka šobrīd viņam nebija nekādu pierādījumu.

Živs jau pavēra muti, bet šai brīdī atkal tuvojās šveicars ar aploksni rokā.

—     Komandanta kungs, — viņš sacīja, — mani sūta direktora kungs vēlreiz šās aploksnes dēļ. Vogrelāna kungs apgalvo, ka jūs zinot…

—     Kāda aploksne, parādiet!

Virsnieks paņēma aploksni un atvēra to. Aploksnē bija banknotes. Živs izbrīnā skatījās, bet Ivans Ivanovičs mierīgi pamāja:

—    Ak, tā, pareizi! Pateicos tam, kas jūs atsūtīja.

—     Komandanta kungs, — Živs tikko valdījās, — jūs mani atvainojiet, bet es gribētu jautāt… Es tiešām nezinu…

Ivans Ivanovičs vienaldzīgi paraustīja plecus.

—     Ak, atvainošanās nav vajadzīga, es jums piedodu…

Viņš īsi palocīja galvu, pagriezās un aizgāja.

«Ak, šis sasodītais krievs!» domās nolamājās Živs. «Viņš par mani smejas! Bet es viņu piespiedīšu visu man paskaidrot!»

Detektīvs aizsteidzās pakaļ virsniekam. Ivans Ivanovičs, pametis pār plecu skatienu, paātrināja gaitu. Arī Živs pielika soli un pēc brīža sāka skriet. Taču komandants ātri attālinājās.

25 Cietumā

Buzilu aizveda uz cietumu. Viņš, protams, nejutās par to visai apmierināts, bet te nu neko nevarēja padarīt. Apašu ieveda kamerā, kur priekšā jau bija cits iemītnieks. To ieraudzījis, Buzils atplauka:

—    Ak, tas esat jūs, Mario!

Tas patiesi bija Mario Isolino. Arī viņš apliecināja savu prieku par tikšanos un pastāstīja, kā pats te nokluvis.

Taču pēc tam Mario sāka stāstīt pavisam jocīgas Jietas. Pie viņa vairākas reizes esot ieradusies kāda sieviete no labdarības, kura nodarbojoties ar ieslodzīto aprūpēšanu. Reiz viņš esot iemidzis, kamēr viņa tam esot sprediķojusi, bet pamodies no šīs sievietes skūpsta.

—   Skūpsta? — Buzils smējās. — Vai viņa vismaz ir izskatīga?

—     Ak, Dievs, — Mario nopūtās. — Ja viņa vismaz būtu bijusi glīta! Viņa ir veca, resna, riebīga. Varbūt tu viņu zini? Tā ir kaut kāda Hāberlaufa kundze.

Hāberlaufa kundze bija izdomājusi grandiozu Mario bēgšanas plānu. Viņa jau bija atnesusi Mario nelielu metāla zāģi, ar kuru viņam vajadzēja pārzāģēt savas kameras loga restes. Un tieši šonakt viņam vajadzēja bēgt!

Taču Mario nemaz nebija priecīgs, jo izredzes uz Hāberlaufa kundzes mīlu viņu nemaz nevilināja.

—     Bet, ja es šonakt neaizbēgšu, — Mario nopūtās, — tad rīt viņa atkal ieradīsies mani apmeklēt un mocīs ar pārmetumiem!

Buzils gan viņu pārliecināja, ka jābēg noteikti. Abi blēži brālīgi apkampās, saskūpstījās un šķīrās.

Buzils, palicis viens, uzmanīgi novietoja restes iepriekšējā vietā, apsvērdams, vai ari viņam pašam nebūs vajadzība izmantot šo ceļu uz brīvību.

—          Ak, cik labi, ka es esmu viens, — viņš atviegloti nopūtās.

—    Šis Mario gan nav slikts cilvēks, kā šķiet, bet ko var zināt, varbūt viņš mani gribēja apzagt!

Mario bija tikmēr nolaidies pa virvi lejup un nemaz nejutās laimīgs. Ja Buzils nebūtu steigšus ievilcis virvi atpakaļ kamerā, Mario, nudien, būtu atgriezies cietuma kamerā.

Lejā viņu gaidīja pārsteigums.

Cietuma tuvumā viņu bija solījusi sagaidīt Hāberlaufa kundze, bet tagad viņš savā priekšā ieraudzīja vīrieti melnā apmetnī un maskā.

—     Nu, nāciet tuvāk, — vīrietis pavēloši sacīja.

Mario nedroši paspēra dažus soļus un izstomīja:

—     Lūdzu piedošanu, es jau neko ļaunu negribu darīt!

—    Lieliski! — iesmējās vīrietis maskā. — Tā tikai vēl trūka 1 Tevi, draugs, patiesi nav par ko apskaust. Ja es tevi tagad nogādātu atpakaļ cietumā, tad tevi tūlīt pat ieslēgtu dzelžos.Ja tas tevi neapmierina, tad klausi, ko es sacīšū! Ja klausa Fantomasa pavēlēm, tad nekad neklājas slikti!

Mario, bailēs drebēdams, skatījās vīrietī, kas viņam bija pilnīgi svešs. Tikmēr Fantomass turpināja:

—     Tagad, Mario, tu iesi uz krastu un pievienosies bandai, kas tur gaida manas pavēles. Tu viņus satiksi pie alas, kurā dzīvo Buzils. Tu sameklēsi Bedo un teiksi, ka tevi sūtījis Fantomass. Šo te tu viņam atdosi, viņš jau zina, ko tas nozīmē. Tev akli jāklausa Bedo pavēlēm, citādi Fantomass tevi sodīs.

Mario skriešus metās krasta virzienā.

Tad jau labāk šāds piedzīvojums, nekā mīlas stundas ar veco un resno Hāberlaufa kundzi!

# 4c # *

—   Žerom Fandor!

—   Ja, kas ir?

—    Nerunā, celies.

—    Ko jūs gribat? Kas jūs esat?

—    Par to tev nav nekādas daļas. Celies!

Fandors redzēja pret sevi vērstus ieroču stobrus.

«Ko tad 1as nozīmē!» viņš nodomāja.

Žurnālists bija visu nakti klejojis. Ap trijiem naktī viņš beidzot bija tik noguris, ka nespēja vairs tālāk paiet.

Tas bija netālu no Buzila alas. Fandors bija nokritis turpat zālē un ļāvies miegam. Tagad viņš berzēja acis un mulsi raudzījās uzbraucējos.

—    Hei! — viņš piepeši iesaucās, jo vēl arvien cerēja, ka tas ir kaut kāds muļķīgs joks. — Te jau ir arī mans draugs Bedo!

Bedo klusēja.

Pamazām Fandors pazina arī pārējos. Te bija Beks un Befs, tālāk stāvēja Barbī. Bet viņi vairs neizskatījās pēc apašiem, kā tas bija Parīzē. Šeit visi centās izskatīties pēc elegantiem dīkdieņiem, lai gan viņu izskatā bija jaušams, kas viņi īstenībā bija. Fandors ieraudzīja arī Mario Isolino.

Acīmredzot neatlika nekas cits, kā sākt draudzīgu sarunu. Fandors to ari mēģināja, bet uz uzbrucējiem tas neatstāja nekādu iespaidu. Tad Fandors mēģināja noskaidrot, ko no viņa grib.

—    Fandor, — laiski sacīja Bedo. — Vai tu zini, kas ir muša?

—   Protams, — žurnālists iesmējās. — Tas ir tāds mazs kukainis ar spārniem…

Bedo viņu pārtrauca:

—    Nepļāpā. Vai tu zini, ko dara ar mušām?

—  Ak, Dievs, — Fandors kļuva nemierīgs, — ar mušām nedara neko.

—  Tu maldies, — pamācoši noteica Bedo. — Ja mušu noķer, tad viņu iznīcina. Tāpat mēs tagad izdarīsim ar tevi. Mēs atnācām šurp tieši tevis dēļ. Tagad pienākusi atriebības stunda, Fandor. Tagad mēs gribam tavu ādu.

Fandors zaudēja galvu. Viņam vairs nebija laika neko izdomāt. Viņš nolēma mesties uzbrukumā.

—    Jūs esat gļēvuļi, — viņš iesaucās. — Nu, nošaujiet mani, ja gribat! Jūs zināt, ka es aizstāvētos, ja varētu, bet man nav ieroča. Jūs uzbrūkat vesels bars man vienam!

Izmisumā Fandors metās uz priekšu, taču tuvāk stāvošais Bedo viņam iesita. Fandors sagrīļojās un pakrita.

Uz mirkli Fandors aizvēra acis, atcerējās Živu un sievieti, ar kuru vēl nesen bija runājis — Fantomasa meitu. Šis mirklis viņam šķita kā mūžība.

Tūlīt vajadzēja pienākt pēdējam brīdim viņa trauksmainajā dzīvē, tūlīt atskanēs šāviens, kas pārtrauks viņa domas.

Taču tad viņš ieklausījās. Bandīti sarunājās. Tagad bija skaidrs, ka tie viņu negrasījās nogalināt uzreiz. Bedo izrīkoja pārējos:

—    No revolvera būs tikai troksnis. Turklāt šāvējus var atrast. Viņš jānobeidz klusām un bez lieka trokšņa. Jūs ejiet uz priekšu, jūs jau zināt, kas jādara. Es ari tūlīt nākšu.

Fandors ātri aptvēra, kāda nāve viņam tika gatavota — viņu gribēja no klints iesviest jūrā.

Kas bija pavēlējis apašiem tā rīkoties?

Skaidrs — tas bija Fantomass!

26 Cilvēks uz klints

—     Tas esat jūs, Živa kungs?

—     Jā, tas esmu es, Vogrelāna kungs. Jūs gribējāt mani redzēt?

—    Jā, lūdzu, apsēdieties.

Živs klusībā brīnījās par pārmaiņām, kas bija notikušas ar direktoru. Tas vairs nebija iepriekšējais iebiedētais vīrietis, kas neuzdrošinājās neko darīt, lai tikai netiktu skarta viņa iestādes labā slava. Tagad Vogrelāns bija mierīgs un notēikts. Viņš īsi paskaidroja:

—    Živa kungs, jūs taču visu laiku vērīgi sekojāt notikumiem kazino. Ko jūs esat izdarījis?

—     Kā jūs to domājat? — Živs jautāja.

—    Es gribēju teikt, Živa kungs, ka būtu loti priecīgs, ja jūs pastāstītu par kaut ko jaunu šai lietā. Līdz šim jūs neko neesat izdarījis!

Živam šķita, ka šādas sarunas ir nevietā, tāpēc viņš vēsi atteica:

—    Vogrelāna kungs, jūsu vārdi ir aizskaroši. Jūs gribat teikt, ka turpmāk man vajadzētu rīkoties gudrāk un…

Viņš nepaguva pabeigt teikumu, jo Vogrelāns pēkšņi iedegās dusmās. Direktors bija pietvīcis sarkans un tagad gandrīz vai kliedza.

—   Jūs iedomājāties, ka esat līdz šim rīkojies pareizi? Visa jūsu rīcība liek spriest par pilnīgi pretējo! Es izsaucu šurp detektīvu no Parīzes, lai tas noskaidrotu Norberta Randa slepkavību, bet šis detektīvs nav uzzinājis it neko! Un tas vēl nav viss.

Jau pēc jūsu ierašanās šeit mīklainā veidā nomira kāds deputāts, pēc viņa nogalināts mans kasieris un viņa mīļākā! Tā vien šķiet, ka visi noziedznieki sapulcējušies uzreiz tieši šeit. Katru dienu notiek kāds skandāls. Šie nolikumi ļoti kaitē mūsu iestādes reputācijai!

Živs pārsteigts klausījās un nevarēja saprast, kāpēc Vogrelāns viņam lagad rīkoja šo muļķīgo scēnu. Tāpēc viņš atgādināja direktoram, ka, gluži pretēji, palīdzējis saglabāt iestādes labo slavu, atklādams viltoto ruleti.

Bet Vogrelāns tikai atmela ar roku un atteica, ka Živs esot sarīkojis muļķīgu skandālu, kas bijis gluži lieks.

Živs neatbildēja. Viņš uzskatīja, ka direktora pārmetumi bija pilnīgi nepamatoti. Domās viņš meklēja izskaidrojumu šim pēkšņajam uzbrukumam.

—   Labi, — detektīvs beidzot noteica, — paskaidrojiet, Vogrelāna kungs, ko jūs īsti gribat panākt, lagad izsakot man visus šos nepamatotos pārmetumus?

—          Ak, ko es gribu panākt? — Vogrelāns sašutumā iekliedzās.

—     Tūlīt es jums to pateikšu. Ja divu dienu laikā jūs nebūsiet apcietinājis slepkavu, tad es sazināšos ar Parīzes policiju un lūgšu atsūtīt šurp kādu citu detektīvu, bet jūs ar savu drauģeli Fandoru varat vākties pie velna!

Živs greizi pasmīnēja.

—     Vogrelāna kungs, vai man tas būtu jāsaprot kā ultimāts? Domāju tikai, direktora kungs, ka ar šādu ultimātu jūs it neko nepanāksiet! Vispirms iegaumējiet, ka jūs man nevarat neko pavēlēt, un arī tad, ja jums ienāks prātā pavēlēt man aizvākties, es varu palikt šeit, cik vien ilgi man patiks! Tālāk iegaumējiet, ka Parīzes prefektūra atsūtīja tieši mani, jo uzskatīja, ka es esmu vienīgais, kas ar šo lielu spēj tikt galā. Vai tiešām jūs iedomājāties, ka pietiks ar vienu jūsu vārdu, lai mana priekšniecība grozītu uzskatus par mani?

—    Kas jums vajadzīgs? — nikni jautāja Vogrclāns. Abi bija tā aizrāvušies, ka nebija dzirdējuši šveicaru, kas tagad stāvēja direktora priekšā.

—   Steidzama telegramma, direktora kungs, — šveicars sacīja.

Direktors ātri izlasīja telegrammu. Tad viņš samulsis paskatījās

uz Živu.

Vogrclāns izskatījās tā, ka Živs neviļus pajautāja:

—    Vai kādas nepatikšanas, direktora kungs?

Vogrclāns nedomādams atteica:

—   Šai telegrammā ir runa par jūsu draugu Fandoru. Es saprotu, ka tagad taisās viņu noslepkavot!

Živs satrūkās. Lai gan pēdējās dienās saskaņa starp viņu un Fandoru šķita pilnīgi izzudusi, Živs atcerējās, ka ilgus gadus viņi bija bijuši vislabākie draugi. Detektīvs izrāva Vogrelānam telegrammu no rokām. Tajā bija rak tīts:

«Es atrodas uz »Skobeļeva" un gribu jums paziņot, ka piekrastē pie klints piesiets cilvēks. No kuģa viņš nav skaidri saredzams, bet liekas, ka tas varētu būt Zcroms Fandors. Varbūt šī ziņa ieinteresēs Živa kungu. Izskatās, ka šis cilvēks ir nāves briesmās.

Ivans Ivanovičs,

«Skobeļeva» komandants."

Živs vairākas reizes pārlasīja nedaudzos vārdus. Vogrclāns izņēma viņam telegrammu no rokam.

—    Nu, par ko jūs tagad domājat? — viņš jautāja. — Varbūt gudrojat, iet vai neiet savam draugam palīgā?

Živs piecēlās, ne vārda nctcicis, pagriezās un izgāja no Vogrelāna kabineta. Ārpusē viņš sadūrās ar Ivanu Ivanoviču.

«Kā tad tas var būt? Telegramma tikko nosūtīta no »Skobeļeva", bet viņš ir šeit! Ja es viņam jautāšu, viņš man atkal kaut ko samelos. Varbūt telegrammu sūtījis kāds cits? Varbūt tās ir tikai lamatas?" prātoja Živs. «Ir taču skaidrs, ka es metīšos draugam palīgā un nedomāšu par sevi… Bet tad šis joks dārgi maksās gan šim sasodītajam krievam, gan… Fantomasam!»

Živs vairs nevilcinājās. (

Izgājis no kazino, viņš skriešus metās uz krastu, kur, ja vien varēja ticēt telegrammai, pie klints bija piesiets Fandors.

27 Draudzīgāki neka jebkad!

Živs skrēja. Viņam gan nebija skaidrs, vai viss notikušais bija lamatas viņam un vai Fandora vārds nebija izmantots detektīva ievilināšanai lamatās.

Živs prātoja, ka labākais būtu doties lejup un pēc tam gar krastu, nekā augšā pa klintīm. .

Krasts bija vientulīgs, klintis šai vietā slējās apmēram sešdesmit metru augstumā.

Pēkšņi Živs apstājās. Viņš nevarēja novaldīt kliedzienu. Viņš bija ieraudzījis cilvēku, kas, garā virvē piesiets, nokarājās no klints.

Tas patiesi bija Fandors!

Kas un kāpēc bija uzbrucis Fandoram?

Živs saprata, ka Fandora stāvoklis bija diezgan kritisks, taču tiešas briesmas viņa dzīvībai pašreiz nedraudēja. Živs steidzās. Viņš gan neko ari nevarēja izdarīt, jo žurnālists karājās apmēram trīsdesmit metru augstumā.

Vēlreiz paskatījies augšup, Živs satrūkās.

Klints galā stāvēja sieviete. Viņai rokās bija šautene un viņa mērķēja uz žurnālistu.

«Ak, Dievs, tā ir atriebība! Viņa tagad nošaus Fandoru, bet viņš nespēj aizstāvēties! Ko es varu izdarīt?»

Detektīvs izrāva ieroci un izšāva, bet viņš nebija labi notēmējis. Lodes aizspindza garām mērķim.

—     Fandor, Fandor! — Živs kliedza, — es tev piedodu!

Klintīs vēl atbalsojās viņa vārdi, kad norībēja šautenes šāviens.

Sieviete bija izšāvusi!

Živs satraukumā noslīga ceļos, jo bija pārliecināts, ka žurnālists nošauts. Viņš negribēja ticēt savām ausīm, kad sadzirdēja Fandora balsi.

—     Nē, Živ! Ir jau jauki, ka tu man piedod, lai gan es pats sev neko nevaru pārmest. Bet tagad nāc un palīdzi man tikt lejā, es te esmu piesiets!

* * * * *

Pēc stundas abi draugi, dzīvi un veseli, sēdēja uz liela akmens.

—    Tagad stāsti, kas bija nolicis! — Živs sacīja, — Kas bija sieviete, kas šāva? Denīza?

—     Jā, tā bija Denīza, — atbildēja Fandors. — Tikai tu maldies, ja domā, ka viņa šāva uz mani. Tā bija viņa, kas mani izglāba.

Izstāstījis Živam par apašu uzbrukumu, Fandors piebilda:

—    Klausies, kā viņi bija nodomājuši mani nogalināt. Ārkārtīgi oriģināli. Kaut kādas cerības man tomēr atstāja. Uz klints bija nolikta liela lēca. Tai vajadzēja koncentrēt saules starus. Tie pārdedzinātu virvi, ar kuru es biju piesiets, un tad es iekristu jūrā.

Denīza mani izglāba. Viņa sašāva lēcu. Es gan paliku virvē karājamies, bet virve vairs nevarēja pārdegt. Man tikai bija jāgaida, lai ierodas kāds un mani izglābj!

*****

Abi draugi vēl sarunājās. Živam sirdī joprojām bija rūgtums, jo viņš domāja par Fandora neuzticību. Viņš gan klusēja, bet Fandors pats novirzīja sarunu uz šo tematu. Žurnālists pastāstīja par krievu virsnieka izturēšanos brīdī, kad viņš saņēma kazino direkcijas sūtīto aploksni ar naudu. Fandors to uzskatīja par pietiekošu attaisnojumu.

Te Živs atkal iebilda. Viņš taču bija redzējis pilnīgi pretēju rīcību! To viņš pastāstīja Fandoram. Abi iegrima pārdomās.

—     Živ, — Fandors pacēla galvu, — vai tu tiešām domā, ka es esmu nodevējs? Vai tad tu nezini, ka es tev nekad neesmu melojis? Vai tu gribi pārtraukt mūsu draudzību?

Živs klusēdams apkampa Fandora^ plecus. Viņš bija sapratis, ka Fandors nevarēja būt Fantomasa sabiedrotais.

—     Mazais, piedod man, — detektīvs klusi sacīja, — es biju pārsteidzīgs. Kopš mēs ar tevi esam Monako, es vairs nevaldu pār sevi, mani bija pilnīgi pārņēmusi spēles kaislība.

—    Živ, arī es esmu vainīgs. Man šķita, ka es esmu iemīlējies Fantomasa meitā. Bet saki, ko tu darīji, kad redzēji, ka krievs paņēma naudu?

—     Es gan viņam sekoju, bet nevarēju neko izdarīt, jo man taču nebija nekādu pierādījumu. Tad viņš sāka skriet. Tā es viņu pazaudēju. Un ieraudzīju tikai tagad nesen, kad biju kazino.

Fandors kādu brīdi klusēja. Tad viņš domīgi sacīja:

—     Živ, klausies, es tev nemeloju, ka Ivans Ivanovičs bija mans gūsteknis, un es tev nemeloju, ka es viņu redzēju dienvidu galerijā. Bet es zinu, ka arī tu ne brīdi nemeloji, lai gan apgalvoji gluži pretējo. Tāpēc ir tikai viens līdzeklis, kā mēs to varam noskaidrot. Gluži vienkārši, mums jādarbojas kopā!

Živs, kas bija uzmanīgi klausījies, pastiepa Fandoram roku:

—    Tev taisnība! Mēs cīnīsimies abi kopā un uzvarēsim!

28 Bailes

Fantomass klusi iegāja kazino seifu telpā. Lēni un piesardzīgi viņš tuvojās seifiem.

Izdzirdis klusu troksni, viņš apstājās. Vīrietis ieslēdza kabatas bateriju un uzmanīgi paraudzījās visapkārt. Telpa bija tukša. Pie sienas stāvēja neliels galdiņš, uz tā bija fonogrāfs. No tā atskanēja savādi trokšņi.

Noziedznieks uzmanīgi klausījās. Tā nebija dziesma vai deja. Skanēja tikai kaut kādi trokšņi. Fantomass pārslēdza slēdzi un noklausījās ierakstu vēlreiz. Tagad viņš izskatījās ļoti apmierināts.

—    Seši… trīs… divi… viens! Tātad — seši tūkstoši trīs simti divdesmit viens! Tad tas ir šifrs, ar kura palīdzību es tūlīt pat atslēgšu seifu! Nu, jauki, tagad man būs rokā miljoni!

Ar nelielu atslēdziņu Fantomass atslēdza durvis uz blakus istabu. Arī šeit visur stiepās augstsprieguma vadi.

Taču noziedznieku tas nemaz neuztrauca. Viņš droši devās pie seifa, iesmiedamies un pats ar sevi sarunādamies.

—     Te nu tu esi, slavenais Montekarlo kazino seifs! Daudz gan man nācās papūlēties, kamēr es nokļuvu šurp! Tevis dēļ vajadzēja iet bojā Luijam Menānam un viņa mīļākajai. Tikai tā es varēju iegūt atslēgu un izgatavot tās kopiju. Bet vēl palika šifrs. Un tad man ienāca prātā šeit noslēpt fonogrāfu, kas reģistrēja visus trokšņus. Tā cs uzzināju arī šifru. Tagad pamēģināsim!

Tomēr bandītam uz pieres bija izspiedušies sviedri. Rokas drebēja. Vai izdosies? Seifa durvis lēni atvērās.

Fantomass atkāpās pāris soļus, it kāneticēdams, un skatījās uz zeltu un banknotēm, kas mierīgi gulēja seifa plauktos.

*       * * * *

Vogrclāna kabinetā bija sapulcējušies visi kazino kalpotāji. Direktors uztraukts staigāja šurpu turpu. Visi gaidīja Živu. Tikko detektīvs ienāca kabinetā, Vogrclāns skaļi iesaucās:

—    Živa kungs, kazino ir apzagts! Seifs atslēgts un visa nauda nolaupīta! Tur bija miljoni! Un tas vēl nav viss! Skatieties, Živa kungs! Te ir vēstule, kas atrasta seifa telpā. Izlasiet to, un tad jūs visu sapratīsiet!

Živs satvēra vēstuli. Tā bija tā pati, kuru pirms pāris nedēļām Ivans Ivanovičs bija iedevis respektablajam kungam, kas bija uzdevies par kazino direkcijas pārstāvi, un kurā Ivans Ivanovičs pieprasīja, lai kazino direkcija viņam atdod paspēlēto naudu, pretējā gadījumā draudot apšaudīt kazino no kuģa lielgabaliem.

Živs nodrebēja. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, jo no vēstules bija saprotams, ka krievs nevarēja būt Fantomass un pat ne viņa sabiedrotais.

Kāpēc tad Vogrclāns bija tā uztraucies?

Tā taču bija tā pati vēstule, uz kuras pamata Ivans Ivanovičs bija saņēmis pieprasīto summu it kā kazino direkcijas uzdevumā. Bet kas to bija maksājis īstenībā? Par ko?

To neviens nezināja.

29 «Skobeļeva» komandants

Tikmēr kazino valdīja parastā rosība. Galerijās un spēļu zālēs bija tā pati elegantā un bagātā publika. Bārā kavējās kokteiļu cienītāji.

Spēļu zālēs kā parasti skanēja krupjē monotonās balsis:

—   Kungi un dāmas, lūdzu spēlējiet!

Šis bija rāms un mierīgs vakars. No jūras plūda svaiga vēsma, kas patīkami spirdzināja spēlē sakarsušo atmosfēru.

Bārā sēdēja Dēzija.

Lai gan viņa ari bija noskumusi par Izabellas nāvi, taču tas viņu netraucēja noteiktā laikā ierasties bārā un tukšot savu parasto porciju reibinošā dzēriena. Viņa noskatījās Končitā, kas netālu no viņas sarunājās ar Hāberlaufu.

Končita šķita ļoti ieinteresēta par Hābcrlaufa nodomiem. Hāberlaufs klāstīja, ka ierosinājis šķiršanos no savas sievas.

Bārā bija ari mazā Lupa, kas sēdēja kopā ar Paradolu un uzmanīgi klausījās viņa priekšlikumos. Viņš tai piedāvāja savu roku, lai gan nebija visai bagāts.

Tomēr pagaidām kazino joprojām bija pastiprināta apsardze. Direktora kabinetā joprojām atradās Živs un Fandors.

Tagad bija skaidrs, ka no Ivana Ivanoviča varēja sagaidīt visu ko. Ja viņš bija paspēlējis tik lielu summu un nesaņems to no direkcijas, kā bija pieprasījis, varbūt viņš tiešām uzdrošināsies apšaudīt kazino!

Vogrelāns iztraucēja Živa pārdomas:

—    Živa kungs, vai jūs neko neredzējāt? Man likās, ka es tikko viņu redzēju…

Živs un Fadors izsteidzās uz balkona un tiešām ieraudzīja dārzā krievu virsnieku, kas bija ģērbies parādes formā.

—   Tas nav iespējams! — Vogrelāns iesaucās. — Kazino neielaiž virsniekus formās! Arī krievs to zina!

Šai mirklī šveicars atnesa Vogrelānam telegrammu.

—    Vilfransas eskadras komandieris sūta zemūdeni, lai novērotu «Skobeļevu». — Vogrelāns nopūtās. — Tas tomēr ir nomierinoši.

—          Tas nevar tā turpināties, Vogrclāna kungs, — Živs iebilda.

—   Atļaujiet man apcietināt Ivanu Ivanoviču!

—   Kā vēlaties.

Vogrelāns piegāja pie telefona un sazinājās ar kazino detektīviem, kuriem lika doties dārzā un gaidīt Živu.

Živs un Fandors devās lejup.

—   Skaties! — Fandors iesaucās. — Viņš ir jau zālē! Izmantojis detektīvu aiziešanu un steidzies tūdaļ pie ruletes!

Detektīvs nolēma apcietināt komandantu tūlīt, taču Vogrelāns kategoriski iebilda. Virsnieks bija formā, — tas taču varēja atkal izraisīt milzu skandālu!

—    Bet viņš taču nemaz nav formā! — Fandors iebilda.

Visi steidzās zālē un patiesi ieraudzīja komandantu.

Viņš nebija formā! Virsnieks bija pelēkā uzvalkā un mierīgi spēlēja ruleti! Taču šoreiz viņš nelaimēja, kā klusībā bija cerējis Vogrclāns.

Pēc pāris minūtēm virsnieks piecēlās no spēļu galda. Viņš bija bāls.

Živs un Fandors viņam neuzkrītoši sekoja. īsu brīdi apstājies, krievs pagriezās un devās augšup pa kāpnēm uz kazino direkcijas telpām.

Iedams garām ļogām, viņš pameta skatu uz jūras pusi. Vīrietis sarāvās un iekliedzās.

«Skobeļevs» bija spoži apgaismots un lēnām tuvojās krastam.

Kas bija noticis?

Arī Vogrelāns, Živs un Fandors redzēja to pašu.

Visi nodomāja, ka kuģa apkalpe tagad grasās izpildīt sava komandanta draudus. Taču Ivans Ivanovičs izskatījās ne mazāk pārsteigts. Viņš apgriezās un skriešus metās pa kāpnēm lejup un tālāk kazino dārzā.

Arī pārējie steidzās virsniekam pakaļ. Atskanēja saucieni apstāties. Virsnieks neklausījās. Tad kāds izšāva. Krievs saļima uz ceļa.

—    Ivan Ivanovič, — Živs bija piesteidzies pirmais. — Vai jūs pavēlējāt apšaudīt kazino? Atzīstieties.

Taču lode bija ķērusi virsnieku netālu no sirds. Viņš vairs nespēja parunāt.

—   Živ, — atskanēja Fandora balss.

Živs pagriezās. Fandors rādīja ar roku uz jūru.

—    Skaties! Vai tas iespējams? Ivans Ivanovičs ir te, ievainots. Bet tur ir otrs Ivans Ivanovičs, kas dodas uz kuģi!

Tātad viņi bijuši divi! &gt;

Tagad arī Živs ievēroja krievu kreisera laivu, kas ātri devās karakuģa virzienā. Stalli izslējics, laivā stāvēja Ivans Ivanovičs. Cits Ivans Ivanovičs 1

Živs pacēla savu revolveri, lai pārbaudītu, kāpēc tas nebija šāvis. Pārsteigts viņš konstatēja, ka ierocī nav nevienas lodes. Tā vietā bija maza zīmīte:

«Fantomasa meita jūs pasargā no nozieguma un pilda savu pienākumu, glābjot tēvu.»

Piesteidzās Fandors un izņēma Živam zīmīti no rokas.

—    Fantomasa meita glābj savu tēvu! Tātad tas, kas dodas uz «Skobeļevu», ir Fantomass!

Te vairs neko nevarēja darīt. Visi atgriezās Vogrelāna kabinetā. Kazino direktors bija apjucis un neko vairs nesaprata. Pa logu varēja redzēt «Skobeļevu», kas tuvojās krastam.

Živs tagad vēlreiz uzmanīgi pārlasīja vēstuli, kuru viņam bija iedevis Vogrelāns.

—    Paskatieties, — pēkšņi iesaucās detektīvs, — šai vēstulei nav vakardienas datuma! Kā tas var būt?

—      Tagad es atceros, ka pirms jūsu atbraukšanas krievu komandants sacēla traci līdzīgas summas dēļ! — sacīja direktors.

Živs domāja, tad viņš priecīgi iesaucās:

—   Fandor, klausies, tagad man viss ir skaidrs! Šī vēstule atradās pie Fantomasa. Viņš palīdzēja laimēt Norbertam Randam, bet pēc tam viņu aplaupīja. Šo summu viņš atdeva Ivanam Ivanovičam. Tā krievs nokļuva viņa varā un bija spiests pildīt visas pavēles, citādi Fantomass būtu šo vēstuli nodevis tālāk Krievijas varas iestādēm. No savas puses Fantomass darīja visu, lai pārliecinātu mūs, ka vainīgais ir Ivans Ivanovičs.

Atskanēja telefona zvans. Vogrelāns steigšus pacēla klausuli.

—   Kas? «Skobeļevs» atstāj reidu? Krievijas valdības pavēle?

Visi steidzās pie loga. Patiesi, karakuģis pilnā gaita devās atklātā

jūrā.

—    Paldies Dievam, — atviegloti nopūtās Vogrelāns. — Cerēsim, ka tagad beidzot būs miers!

—     Hm, — Živs novilka, — vai patiešām tagad viss būtu nokārtijies? Tiesa, Ivans Ivanovičs ir miris, bet viņš jau nebija vainīgs! Tiesa, «Skobeļevs» dodas jūrā, bet to vada noziedznieks, jo kuģa komandanta vietu tagad pilda Fantomass!

SATURS

1.      Savādais spēlmanis………………………

2.       Hābcrlaufu ģimenes pansija

3.       Lielais vinnests………………..

4.       Liktenis atriebjas………………

5.       Lieki 300000 franku ….

6.       Miroņa roka ……………………

7.       Pārsteigums……………………..

8.       Brauciens laivā…………………………..

9.       Atkal roka!………………………

10.      Apašu krodziņā…………………

11.       Vēlreiz miroņa roka ….

12.       Detektīvs amatieris…………….

13.      Živam veicas……………………

14.       Monako briesmās………………

15.       Erca dāma… pīķa dāma . .

16.       Pie seifu telpas durvīm . .

17.       Meli………………………………

18.       Fandora gūsteknis …………….

19.       Mirt skaistai!……………………

20.       Ivans Ivanov……………………

21.       «Tā, ko es mīlu…» . . J .

22.       Baismais viesis…………………

23.       Buzila neveiksmes ……………

24.       Aploksne ar 500 000 franku

25.       Cietumā………………………….

26.       Cilvēks uz klints……………….

27.       Draudzīgāki nekā jebkad! .

28.       Bailes…………………………….

29.       «Skobeļeva» komandants . .

Marsels Alēns, Pjērs Suvestrs Monako ruletes karalis Romāns

Formāls 60x84/16. 7,44 uzsk.iespiedl. Izdevniecība «Avīze», 226050,Rīgā, Kr.Barona ielā 2. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0490. Iespiests A/s «Preses nams», 226081, Rīgā, Balasta dambī 3. Līgumcena. Pasīit. _ 653

Content

Alēns Marsels, et al Fantomass - 10. Monako ruletes karalis

1 Savādais spēlmanis

2 Hāberlaufu ģimenes pansija

3 Lielais vinnests

4 Liktenis atriebjas

5 Lieki 300000 franku

6 Miroņa roka

7 Pārsteigums

8 Brauciens laivā

9 Atkal roka!

10 Apašu krodziņā

11 Vēlreiz miroņa roka

12 Detektīvs amatieris

13 Živam veicas

14 Monako briesmās

15 Erca dāma… pīķa dāma

16 Pie seifu telpas durvīm

17 Meli

18 Fandora gūsteknis

19 Mirt skaistai!

20 Ivans Ivanov…

21 «Tā, ko es mīlu…»

22 Baismais viesis

23 Buzila neveiksmes

24 Aploksne ar 500 000 franku

25 Cietumā

26 Cilvēks uz klints

27 Draudzīgāki neka jebkad!

28 Bailes

29 «Skobeļeva» komandants

SATURS