Alēns Marsels

Suvestrs Pjers

fantomass 13 Asinainais kabinets

Marsels Alēns Pjērs Suvestrs

Asiņainais kabinets

1 Villas «salds» iemītnieki

E- Kas nāk?.. Ak, tā esat jūs, jaunkundzi Nāciet iekšā! Nē, kundze, es negribētu būt uzmācīga. Nu, par to nevar būt ne runas. Tā mēs tuvāk iepazīsimies. Jūs jldzersiet ar mums kafiju, vai ne?

Uzrunātā mirkli vilcinājās uz mazas, elegantas mājiņas sliekšņa, ļlfijiņa atradās netālu no villas «Salds» vārtiem. E Laipnā balss, kas aicināja jaunkundzi ienākt, turpināja: — -Jaunkundz, nāciet vien iekšā. Priecājos jūs redzēt. Kā jūs sauc? ļ — Mani sauc Adele. -— Ak, jā, pareizi, man bija piemirsies. Adeles jaunkundz, jūtieties Ift savās mājās!

Jaunā sieviete vairs nepretojās un iegāja mājiņā, kur viņu aicināja, fle glīti klāta galda sēdēja divi cilvēki. Sieviete, kas viņu bija aicinājusi, stādīja sievietei priekšā vīrieti:

Kazimira kungs, mans vīrs. Jūs varat redzēt pēc viņa formas, ļka viņš ir ierēdnis.

Kazimira kungs laipni sveicināja jaunatnācēju un ielēja glāzē sarkanvīnu. Viņa sieva tikmēr lepni turpināja:

—   Es jums jau teicu, ka Kazimira kungs ir ierēdnis. Viņš ir šveicars.

Adele, kas bija jauna un glīta meiča un kuras tērps norādīja, ka viņa kalpo bagātā namā, jautāja:

—    Tad jau kungs, droši vien, strādā kāda ministrijā?

—         Mana mīļā, — viņu pārtrauca Kazimira kundze. — Mans vīrs nav vienkāršs šveicars, viņš strādā tautas labklājības ministrijā.

Tad Kazimira kundze, kas bija apmēram piecdesmit gadus vec griezās pie sava vīra:

—    Adeles jaunkundze ir jaunā istabene ceturtajā numurā.

—    Ak, tā, — noteica Kazimira kungs, — šī vieta, jādomā, ir lab

Viņa sieva tikmēr piedāvāja Adelei krēslu un pasniedza tasi kafijas. 1

—    Jūtieties kā mājās, — viņa laipni atkārtoja.

Adele pateicās.

—    Ak, šveicara kundze, jūs patiesi esat ļoti laipna!

Taču uzrunātā viņu pārtrauca:

—          Lūdzu, nesauciet mani tā. Te nav parastu šveicaru, un mēs abi ar vīru villā «Saīds» esam drīzāk nama pārvaldnieki. Te dzīvo tika eleganta tauta. Tikai bagātnieki. Šis namu komplekss ir tik liels, tā drīzāk ir tāda vesela maza pilsētiņa.

—          Ļoti pareizi, Kazimira kundze, — Adele pasteidzās atbildēt. -9 Es nemaz negribēju jūs aizvainot.

—     Būs jau labi, Adeles jaunkundz. Bet sakiet, kā jūs jūtaties savā jaunajā darba vietā?

—          Ak, kundze, es jums vēl neko nevaru pateikt. Es taču esmii darbā tikai dažas dienas.

—    Vai jūs Anremona kundzi pazināt jau agrāk?

—    Nē. Es šo vietu dabūju caur darba biroju.

—    Biroju? Kādu biroju?

—    Torīna biroju. Tas atrodas Peronē ielā. Zināt, agrākajā klosteri

Kazimira kundze brīdi domāja.

—         Jā, pareizi, — viņa noteica. — Esmu gan dzirdējusi par šādu biroju. Vai tas ir kārtīgs birojs?

—    Ak, jā, ļoti! Torīna kundze pagādā ļoti labas vietas.

—    Nu, tas taču ir viņas pienākums, — iejaucās Kazimira kungs.

—         Jā, bet Torina kundze dara vēl vairāk. Viņa arī vēlāk interesē-J as, kā klājas viņas klientiem. Vai zināt, kurp es došos šovakar, lai jan ir jau pusdeviņi?

—    Nē, kā lai mēs to zinātu? — pārsteigts iebilda Kazimira kungs.

—         Es dodos pie Torīna kundzes. Katru reizi, kad viņai izdevies :ādam sagādāt vietu, viņa ar to satiekas vēl divas vai trīs reizes un iteresējas, vai tai vietā klājas labi un vai cilvēks ir apmierināts ar aimniekiem.

—    Nu, un ko tad jūs viņai teiksiet?

—        Ak, jā, es gan vēl neko daudz nevaru sacīt, — Adele pa- maidīja.

— Vienīgais, kas mani pārsteidz, ir tas, ka tik lielā mājā es esmu nīgā kalpone. Vai tas tā arī paliks? Kazimira kundze mierinoši pamāja ar roku.

—      Ja tas ir vienīgais, kas jūs uztrauc, Adeles jaunkundz, tad esiet Inīgi mierīga. Varu saderēt, ka pēc pāris dienām tur noteikti būs vēl ti kalpotāji — sulainis, ķēkša, pavārs, kučieris. Tos jūs vēl redzēsiet.

vai jūs zināt, ka jūsu jaunie saimnieki nav precējušies?

—         Jā, — Adele pamāja, — es to tūdaļ pamanīju pēc kundzes Laletēm. Sakiet, vai viņa nav kurtizāne?

Kazimira kundze labprāt paskaidroja:

— Viņa ir šā vīrieša mīļākā. Bet tas jau vēl nav tas pats. Anremona kundze ir ļoti pazīstama Parīzē, viņa pieder pie elegantākās sabiedrības. Tikai labākajā sabiedrībā viņu nepieņem. Bet tas jau nekas! Ja viņa rīko viesības, tad tās parasti ir ļoti smalkas. Tikai dažreiz gadās, ka tad, kad visi viesi aiziet, kāds no tiem tomēr paliek.

—         Ak, tā, — Adele iesmējās. — Viņa ielūdz tātad ne tikai uz vakariņām, bet piedāvā arī naktsmājas.

— Nu, redziet, — pasmaidīja arī Kazimira kundze, — jūs mani saprotat no pusvārdiem. Labi, ka jūs esat apķērīga meitene.

Kazimira kungs tikmēr devās uz blakus istabu un atlaidās uz dīvāna atpūsties.

—          Klausieties, ko es jums vēl pastāstīšu, — Kazimira kundze priecājās, ka atradusi pacietīgu klausītāju:

—           Apmēram pirms gada pie Ritas pēc lielām viesībām palika kāds jauns cilvēks, un viņam tur tik labi iepatikās, ka viņš vēl šodien ir tur. Varat man ticēt, ka šī dāma labi izvēlējās un izraudzīja sev vienu no bagātākajiem Parīzes jaunekļiem, mazo Sebastiānu Marķē. Rita sāka savu romānu ar viņu ļoti gudri — viņa nopirka māju, kurā fīdz tam dzīvoja kā īrniece. Tad viņi devās kāzu ceļojumā. Viņi tikai nesen ir atgriezušies. Tāpēc jau jūs pagaidām esat vienīgā kalpotāja. Bet es jau sacīju, ka drīz vien te būs daudz cilvēku. Neaizmirstiet, ka Rita paradusi plaši dzīvot.

Adele noraizējusies jautāja:

—    Vai tad šī vieta vismaz ir laba?

—          Nu, bez šaubām! Katru dienu jūs dabūsiet dzeramnaudu. Domāju, ka Rita jums uzdāvinās arī daudzus elegantus tērpus un cepures, kuras viņa pati vairs nevalkās.

Adele piecēlās.

—           Kundze, es jums ļoti pateicos. Tagad atvainojiet mani, man jāpasteidzas, lai satiktu Torīna kundzi. Viņa jau gaida mani.

—    Kā jūties, mans mazais Seb?

Ar rožaina zīda abažūru pārvilkta lampa apgaismoja elegantu buduāru. Grīdu sedza biezi paklāji, logiem bija aizvilkti priekšā tumši aizkari.

Buduārs atradās Ritas Anremonas villas otrajā stāvā.

Šovakar Rita bija apvilkusi burvīgu mežģīņu mājas tērpu. Kājās viņai bija vieglas zīda kurpītes.

Ritas Anremonas melnās acis uztraukti mirdzēja. Viņas lūpas bija varbūt pārlieku sārtas, tomēr seja bija nevainojami skaista. Taču varēja saprast, ka viņai pirmā jaunība bija jau aiz muguras, lai gan Rita ārkārtīgi labi pārzināja māku izcelt savu skaistumu.

Pienākusi tuvāk dīvānam, uz kura bija atlaidies viņas draugs, viņa vēlreiz atkārtoja:

—    Kā jūties, mans mazais Seb? Vai tagad tu jūties labāk?

Jaunais vīrietis nepacietīgi attrauca:

—         Bet, jā, mana dārgā! Es jūtos lieliski! Lūdzu, neapjautājies katras piecas minūtes par manu veselību. Tas ir garlaicīgi!

Ritas šejā pavīdēja skumjas. Viņa graciozi nolaidās uz paklāja un, satvērusi jaunā vīrieša roku, turpināja:

—         Seb, mans mazais, tu pret mani neizturies tā kā agrāk. Tu vairs ieesi jauks. Es apjautājos par tavu veselību tāpēc, ka esmu par tevi īoraizējusies, bet tu man tik strupi atbildi. Tas nav labi!

Sievietes acīs sakāpa asaras. Jaunais vīrietis, pamanījis draudze- les acis valgi iemirdzamies, sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Pieliecies draudzenei, viņš to cieši noskūpstīja.

—       Mana mīļā, es lūdzu tev piedošanu. Tiesa, es esmu nervozs un, iroši vien, sagādāju arī tev nepatīkamus brīžus, bet tā nav mana vaina.

Rita likās apmierināta. Viņa piecēlās.

—   Seb, nāc, es gribu tev parādīt ķīniešu vāzi, es to nopirku tikai šorīt.

Abi piecēlās un grasījās atstāt istabu, bet te Rita pēkšņi dziļi

lopūtās un atkrita uz dīvāna.

—        Ak, nē! — viņa iesaucās. — Tas mani vairs neinteresē! Man irūti redzēt tevi tik skumju. Ak, cik žēl, ka mēs nevarējām uz visiem likiem palikt Šveicē, kur mēs jutāmies tik labi un mierīgi!

—        Jā, — nopūtās arī jaunais vīrietis. — Vai atceries mūsu ceļo- jmu, kāpšanu kalnos? Bija tik auksti, bet reizē tik patīkami ieelpot pirdzinošo kalnu gaisu!

—       Un tad brokastis, — Rita uztvēra, — tai mazajā kalnu būdiņā, ai atceries, pašā meža malā? Tur viņiem bija tikai olas un maize, bet ss garšoja daudz labāk nekā viselegantākajā Parīzes restorānā!

—    Ak, Rita, kāpēc mums vispār vajadzēja atgriezties? Tev taču tur apnika! Tu taču vairs negribēji palikt Šveicē. Tev bija apnikuši sniegi.

—   Mans mīļais, — maigi iebilda Rita, — tu labi zini, ka tas nevarēja turpināties bezgalīgi. Mums vajadzēja atgriezties, atkal atsākt agrāko dzīvi, agrāko darbu. Tevi taču te gaida svarīgas lietas!

Izdzirdis pēdējos vārdus, Sebastiāns sarauca uzacis.

—   Ak, nerunāsim par šīm lietām. Tās nav patīkamas.

Rita nemierīgi sakustējās.

—   Vai šīm darīšanām ir kaut kāds sakars ar tavu brāli?

—   Jā, un ar tevi un mani.

Iestājās ilgs klusums.

Sebs, vai citiem vārdiem, Sebastiāns Marķē, tiešām bija tas jaunais cilvēks, kas, kā Kazimira kundze stāstīja Adelei, naivi bija iemīlējies Ritā tik ļoti, ka aizceļoja ar viņu uz veselu gadu.

Viņš pat nebaidījās izsaukt zināmu skandālu puritāniskajās aprindās, pie kurām piederēja viņa ģimene.

Viņš vienkārši visam uzgrieza muguru un kopā ar savu mīļāko aizbrauca uz Šveici, kur dzīvoja elegantās viesnīcās un uzdevās par vīru un sievu.

To zināja Sebastiāna vecākais brālis Natanaēls. Viņš bija četrdesmit gadus vecs, ļoti puritāniski noskaņots vīrs, precējies un ģimenes tēvs. Natanaēls bija slavenās Marķē bankas direktors. Šai bankai jau ilgu laiku bija veikalnieku aprindās vislabākā slava.

Ar visu jaunības neprāta spītību Sebastiāns bija asi atbildējis brālim. Viņš rakstīja, ka esot jau pilngadīgs, varot rīkoties pēc savas patika? un precēt to sievieti, kas viņam liekoties piemērota.

Viņš izteica cerību ka ģimene vairs nejaukšoties viņa personīgajās darīšanās un ļaušot viņam kļūt laimīgam, kā viņš pats to vēlēšoties.

Natanaēls bija sācis ar brāli garu saraksti, pūlēdamies izskaidrot, cik necienīga ir šāda rīcība, un norādīdams, ka Rita neesot cienīga kļūt par godīga vīra sievu.

Sebastiāns principiāli nebija pievērsis uzmanību sava brāļa aizrādījumam un visu laiku, kamēr ceļoja kopā ar savu mīļāko, visur bija to uzdevis par savu sievu, tomēr ne mirkli nešaubīdamies, ka šai naivajai krāpšanai neviens neticēja.

Bet tagad, paklausīdams Ritas vēlmei, viņš atgriezās Parīzē. Tagad Sebastiāns sāka skatīties uz dzīvi mazliet citādām acīm.

Lai gan šī vieglprātīgā mīlestība un jaunības aklums viņam bija laupījuši uz kādu laiku spēju loģiski domāt, tagad Sebastiāns saka atcerēties, ka

viņam bija arī sabiedriski pienākumi, ka viņam bija attiecības, kuras viņš nedrīkstēja pamest novārtā. Tagad viņš sev jautāja, kā saskaņot savu kvēlo vēlēšanos būt kopā ar mīļāko un vienlaikus nesaraut sakarus ar to pasauli, pie kuras viņš piederēja un kurā viņš bija uzaudzis.

Veselas divas dienas Sebastiāns bija runājis ar Ritu par šīm lietām, kas viņu nodarbināja, bet Rita, kā šķita, par to nemaz neuztraucās, ļ

—   Mans mazais Seb, — viņa bija teikusi, — vai tad tu domā mani pamest?.. Vai es tev esmu apnikusi? Vai tu mani vairs nemīli?

Šādas domas viņai likās ne tikai nepatīkamas, bet arī augstākā mērā bīstamas.

Sebastiāns bija viņu nomierinājis, ka viņš tik daudz runājot un domājot par nākotni tikai tādēļ, ka gribot palikt kopā ar Ritu visu mūžu.

Tā viņš bija Ritu mazliet nomierinājis. Tomēr sieviete bija kļuvusi aizdomīga un sirds dziļumos uztraucās. n

Šāda situācija viņai bija pazīstama jau no agrākiem laikiem. Jau pirms Sebastiāna Ritai bija bijuši mīļākie, kas pie viņas palika ilgāku vai īsāku laiku. Jau vairākas reizes sabiedrība un tās uzliktie pienākumi bija uzvarējuši viņas draugu mīlu un triumfējuši pār Ritas skaistumu un pievilcību.

Draugi bija viņu pametuši. Protams, viss bija noticis korekti. Vīrieši bija izdomājuši visskaistākos iemeslus savas aiziešanas attaisnošanai. Bet gala iznākums taču bija viens un tas pats. Visi viņi bija aizgājuši, lai atgrieztos sabiedrībā, ģimenē, pie agrākajiem draugiem…

Vai tagad arī Sebastiāns sekos viņu piemēram?

Zinādama viņa nepastāvīgo un nenosvērto raksturu, Rita nešaubījās, ka Natanaēls bija bīstams pretinieks, ar kuru viņai nāksies izcīnīt niknu cīņu.

Viņa bija centusies panākt, lai Sebastiāns uz visiem laikiem saraut sakarus ar savu ģimeni un to pasauli, kuru reprezentēja viņa brālis baņķieris. Tomēr Sebastiāns nebija to darījis. Viņš vilcinājās, nevēlēdamies spert izšķirošo soli.

Sekoja bezgalīgas izskaidrošanās un sarakstīšanās ar ģimeni, lai viņam neliegtu atļauju dzīvot arī turpmāk kopā ar Ritu.

Ritai nepatika šāda neizlēmība… Tagad viņa ieelsojās un atkrita uz dīvāna.

Sebastiāns iepleta acis.

—    Kas ar tevi, mana dārgā? Vai nejūties vesela?

—    Nē, — atteica Rita, — bet es esmu ļoti nemierīga, es baidos zaudēt tevi. Vai tad tu rit negribēji satikties ar savu brāli?

—    Jā, — atteica Sebastiāns. — Un tad?

—    Ak, es baidos, ka tu mani pametīsi, ka viņš pārliecinās tevi pamest mani, ka viņš atkārtos visas tās neģēlības, kuras viņš tev jau rakstīja par mani. Tu zini, cik ļoti es tevi mīlu. Es neizturētu, ja tu mani pamestu! Es labāk mirtu!

Sebastiāns smaidīja. Tomēr viņa sejas izteiksme liecināja, ka šī saruna viņu garlaikoja.

Tagad viņš maigi apskāva Ritu un apgalvoja:

—Tu taču labi zini, ka mīlu tevi vairāk par visu, ka mīlu tikai tevi… Nekas mūs nevar šķirt. Esi mierīga, nevajag domāt par tik drūmām lietām!

Jaunais vīrietis pēkšņi aprāvās.

—   Kas noticis? — jautāja Rita, kas modrām acīm nemierīgi vēroja katru Sebastiāna kustību.

Vīrietis bija piegājis pie durvīm un klausījās. Pēc tam viņš atgriezās pie savas draudzenes un sacīja:

—    Dīvaini, man likās, ka dzirdu soļus.

Rita paraustīja plecus.

—    Soļus? — viņa atteica. — Tu, droši vien, maldies. Tā vienīgi varētu būt mūsu jaunā istabene, kas atgriezusies… Bet klausies, mīļais, pastāsti man vēl par tavu rītdienas sarunu ar brāli. Ko īsti tu viņam gribi teikt par mani un par sevi?

Sebastiāns neatbildēja uzreiz. Klusēdams viņš glāstīja sievietes plecus. Pēkšņi viņš jautāja:

—   Kas tev te uz kakla? Izskatās, it kā būtu ievilkta svītra, kā ar zīmuli!

Rita piecēlās un piegāja pie spoguļa. Paskatījusies uzmanīgi, viņa

nobālēja un, ātri satvērusi pūderslotiņu, rūpīgi nopūderēja kaklu.

—   Ak, tas nav nekas, — viņa uzsmaidīja vīrietim. — Tas patiesi ir tikai neliels traips. Laikam esmu nosmērējusies ar zīmuli.

Tomēr Rita šai brīdi nemaz negribēja smaidīt.

Zīmuļa svītriņa, ko Sebastiāns bija pamanījis, bija grumba, viena no tām nežēlīgajām grumbām, kuras rodas it kā nemanot, bet kuras vairs neizzūd. Tā gaisa skaistums, tā tuvojās vecums. Un to nevarēja noslēpt pat visskaistākās rotas.

Rita bija saīgusi. Šī grumba viņai vēlreiz apliecināja, ka jaunība pagājusi. Bailes no nedrošās nākotnes sažņaudza sirdi.

«Viņš to redzēja, viņš to redzēja! Un tagad ievēros arī turpmāk!»

Rita savaldījās. Apburoši smaidīdama, viņa piesteidzās Sebastiā- nam un piekļāvās viņam.

—   Ak, nerunāsim vairs par šīm garlaicīgajām lietām! Labāk runāsim par mīlu! Bet, pagaidi, izslēdz gaismu! Tā ir pārāk spoža. Man nepatīk, kad viss tiek pārāk asi izgaismots!

Neizprotams notikums

—    Tātad jūs, mīļais Živ, domājat, ka varēsiet noskaidrot šo neizprotamo notikumu?

—   Jā, es to mēģināšu, komisāra kungs. Tomēr negribu jums slēpt, ka šis uzdevums man šķiet sevišķi grūts. Bet jūtos glaimots, ka jūs to man uzticēsiet.

—    Ko, jūs jokojat! Pirmo reizi dzirdu, ka jūs kādu uzdevumu uzskatāt par pārāk grūtu.

Ritas Anremonas mazajā salonā slavenais detektīvs sarunājās ar kādu kunga.

Živs nebija pārvērties. Varbūt viņš bija drūmāks nekā parasti. Viņš izskatījas saguris.

Živs bija pārdzīvojis smagu morālu sakāvi. Mirklī, kad viņš Senkalē jau bija iedomājies notvēris slaveno noziedznieku Fantomasu, tas atkal bija ļoti veikli izslīdējis.

Nu jau vairākus mēnešus Živs atkal pildīja savus kārtējos pienākumus Parīzes kriminālpolicijā. Taču vairākas pazīmes liecināja, ka viņš savu darbu veica bez dziļākas intereses un degsmes. Nekad viņš pa neieminējās/par Fantomasu. Tomēr visi viņa kolēģi zināja, ka detektīva domas saistījās tikai ar šo viņa pretinieku.

Živs vēl nebija atteicies no cīņas. Viņš neapzināti gaidīja notikumus, kas viņu atkalnovestu uz noziedznieku karaļa pēdām.

Un kamēr Živs apliecināja, ka nemaz nepriecājās par jauno uzdevumu, viņa acis tomēr mirdzēja un viņa balsī skanēja apslēpts uztraukums, kas nebūt nesaskanēja ar viņa vārdiem.

—    Komisāra kungs, — ierunājās Živs, — lūdzu, informējiet mani tuvāk, kas te noticis?

Komisārs paraustīja plecus un vaļsirdīgi atzinās:

—   Jūs man jautājat par daudz, Živ. Man nav pārāk lielas sajēgas par to, kas te noticis. Varbūt, ka jūs zināt vairāk par mani.

Arī detektīvs paraustīja plecus.

—    Es? Es vispār neko nezinu. Taču paguvu jau noklausīties vistrakākos nostāstus. Tas arī viss. Es šorīt ģērbos, kad man piezvanīja no prefektūras un teica, ka te, villā «Saīds» pastrādāts noziegums un ka man nekavējoties jāierodas notikuma vietā. Es atbraucu šurp un te satiku jūs. Jā, šveicars vēl kaut ko sacīja par vitriolu.

—    Jā, — domīgi atkārtoja komisārs. — Fakti ir šādi… No rīta agri 1 man paziņoja, ka šās mājas kaimiņi esot naktī dzirdējuši šaušaiigus I kliedzienus. Kad ierados, redzēju tiešām šausmīgas lietas.

Es jau zināju, ka šai villā dzīvo jauns bagātnieks Sebastiāns Marķē ar savu mīļāko Ritu Anremonu. Kad ienācu dārzā, dzirdēju vaidus, kas skanēja no otrā stāva.,. Iesteidzos mājā. Durvis nebija aizslēgtas. Uz guļamistabas sliekšņa gulēja vīrietis un vaidēja. Viņš tik ļoti mocījās, ka neko ne dzirdēja, ne juta.

—    Vai tas bija Sebastiāns? — jautāja detektīvs.

—    Jā, tas bija Sebastiāns. Kopā ar dažiem policistiem novietojām I viņu uz gultas. Kad ieskatījos ciešāk, tad sapratu, kāpēc viņš tik ļoti i, mocījās. Visa viņa seja bija vitriola izplaucēta.

Živs pacēla galvu.

—     Ak, tā, — viņš domīgi sacīja, — varbūt greizsirdības scēna? Vai I jūs jau nopratinājāt viņa mīļāko? Kur viņa bija tai brīdī?

—    Rita Anremona kundze ir nozudusi.

Živs neatbildēja tūlīt, viņš kaut ko saspringti domāja. Tad viņš atkal I pagriezās pret komisāru.

—   Tātad Anremona kundze nozudusi? Un ko jums sacīja cietušais?

Komisārs pakratīja galvu.

—      Viņš'man neko neteica. Kad es ierados, viņš stāvoklis bija tik I smags, ka nebija iespējams viņam neko pajautāt. Tad es tūlīt zvanīju I jums. Kad jūs ieradāties, pie Sebastiāna vēl bija ārsts.

—    Tātad tas ir viss, kas mums zināms?

—    Jā.

—      Nu, tad labi, — turpināja Živs. — Varbūt ārsts jau beidzis un [ mēs varēsim aprunāties, ar cietušo.

Komisārs piecēlās.

— Živa kungs, tagad jūs te varat rīkoties. Domāju, ka es jums vairs ļ| neesmu vajadzīgs.

—    Tātad jūs aizejat?

—    Jā. Mani gaida prefektūrā.

Pēc komisāra aiziešanas Živs uzmanīgi nopētīja visas apakšējā stāva istabas. Rūpīgi apskatījis katru mēbeli un pat vairākas reizes nometies ceļos un apskatījis grīdsegu, Živs apmierināti piecēlās un pasmaidīja.

—    Nu, nu!.— viņš novilka.

«Šie puiši rīkojušies diezgan veikli. Esmu pārliecināts, ka viņi ielū- k kojušies arī mazajā rakstāmgaldā un iztukšojuši to. Tagad gan galds ir aizslēgts. Liekas, ka istabās pazuduši arī šādi tādi grezni nieciņi, kuriem bijusi liela vērtība.»

Tad Živs lēnām devās uz augšējo stāvu, taču kāpņu vidū apstājās un atkal devās lejup.

Nevienam ne vārda neteicis, detektīvs mierīgi izgāja no villas un devās šosejas virzienā. Viņš pat nebija runājis ar cietušo! Ārā, pie villas vārtiem, stāvēja ziņkārīgo pūlis, kas jau bija uzzinājis par notikušo un gaidīja notikumu attīstību.

Detektīvs apstājās un tad devās uz šveicara mājiņu.

Kazimiru laulātais pāris jutās kā dienas varoņi, jo visi tuvāko māju apkalpotāji griezās pie viņiem, cerībā gūt tuvāku informāciju par dramatiskajiem notikumiem.

—    Es esmu kriminālpolicijas detektīvs, — Živs sacīja šveicaram. — Es gribētu ar jums aprunāties. Vai jūs šonakt nedzirdējāt aizdomīgus trokšņus?

—    Neko, kungs, it neko!

—    Vai uz šosejas varbūt ilgāku laiku stāvēja kāda automašīna? 3

—    Nē, kungs, nē.

—    Vai jūs neievērojāt kādu neparastu nācēju?

—    Nē, kungs.

Živs klusēja. Tad viņš noteikti jautāja:

—    Sakiet man, vai Ritai Anremona kudzei bija vairāki mīļākie?

—    Nē, nekad, kungs! — iesaucās Kazimira kungs. — Anremona kundze ļoti mīlēja šo nabaga Marķē kungu. Mana sieva un es, mēs nekad nemanījām neko tādu, kas ļautu domāt, ka…

—    Kad viņa aizbrauca?

Šveicars iepleta acis.

—    Kad Anremona kundze aizbrauca? — viņš atkārtoja, it kā neticēdams šim jautājumam. — Viņa taču nemaz nav aizbraukusi. Jūs maldāties, kungs. Varbūt arī viņa kritusi noziedzniekam par upuri, varbūt viņa ir noslepkavota! Es jau baidos, ka varētu atrast viņas līķi.

Živs bija citās domās.

Visu laiku, kamēr šveicars satraukti runāja, viņš domīgi pētīja papīru, uz kura bija uzskicējis villas plānu.

—   Tā, no tā jūs baidāties? —' viņš paskatījās uz šveicaru. — Nu, tas jau būtu diezgan saprotams. Bet tagad, Kazimira kungs, nāciet man līdzi!

—    Kurp?

—    Nu, meklēsim Anremona kundzi.

Pēc pāris minūtēm abi iegāja villā. Tur detektīvs norādīja šveicaram uz tukšajām vietām uz plauktiem, kur viņaprāt vēl nesen bija atradies dārgs porcelāns.

—    Ak, Dievs! — iesaucās šveicars. — Arī zādzība vēl! Ak, nelieši!

Tagad Živs stingri sacīja:

—    Palieciet pagaidām te un nelaidiet nevienu vestibilā. Ja laužas kāds no žurnālistiem, pasauciet mani!

Tikai tagad detektīvs devās augšā pie cietušā, taču pagaidām nesteidzās uzdot jautājumus Sebastjānam.

Sekodams pats savai teorijai, Živs uzmanīgi vēroja visu istabu sadalījumu un apskatīja katru mēbeli. Viņš bija pārliecināts, ka visi liecinieki apzināti vai neapzināti meloja. Detektīvs paļāvās tikai uz to, ko redzēja pats.

Tikai pēc tam viņš atvēra Sebastiāna istabas durvis.'

Uz platas gultas, kas bija pārklāta mežģīņotiem palagiem un zīda segām, gulēja nelaimīgais Sebastiāns. Tā vairs nebija cilvēka galva, bet asiņojošs gaļas gabals.

Acis bija aizvērtas un dziļi iekritušas, lūpas cieši sakostas un visa seja skābes izēsta. Laiku pa laikam ievainotais sāpīgi ievaidējās un sauca:

—    Rita, Rita!

Tiklīdz Živs bija iegājis Sebastiāna istabā, viņam pretim steidzās ārsts:

—    Doktors Brindelons.

—    Detektīvs Živs.

—    Mans palīgs…

Ārsts laikam gribēja iepazīties pēc visiem pieklājības likumiem, bet Živs viņu diezgan strupi pārtrauca:

—    Nu, tas jau jauki. Tātad?

—    Ko, tātad? — ārsts brīnījās.

—    Ko jūs sakāt par slimnieka stāvokli? — Živs jautāja.

Tagad ārsts saprata.

—   Stāvoklis ir nopietns, pat bīstams. Šim jaunajam cilvēkam seja izplaucēta ar vitriolu. Seja ir viena vienīga brūce. Skābe saēdusi visus muskuļus. Paies ļoti ilgs laiks, kamēr jaunais cilvēks atspirgs.

—    Vai jūs uzskatāt, ka viņš izdzīvos?

—    Hm… jā un nē. Kā to lai saka. Es domāju, ka viņš izdzīvos, bet zaudēs acu gaismu. Acis_ cietušas visvairāk.

Sarunājoties ar ārstu, Živs bija pamanījis, ka sasists lielais spogulis istabas stūrī.

—    Es brīnos, — lēni noteica Živs. — Ja te notikusi greizsirdības scēna, tad nesaprotu, kāpēc zādzība? Vai ievainotais ir pie samaņas?

—    Domāju, ka nē.

Živs piegāja tuvāk gultai un, pieliecies Sebastiānam, jautāja:

—          Marķē kungs, vai jūs dzirdat?.. Es esmu policijas inspektors..^ Sakiet, kas ar jums notika?

Sebastiāns ievaidējās un nočukstēja:

—    Es neko nezinu. Man uzbruka. Es neko neredzēju, kur ir Rita?

—    Jūs domājat, Anremona kundze?

—    Jā, mana draudzene. Sakiet, ka es viņu gaidu.

Živs gribēja turpināt iztaujāt slimnieku, bet ārsts viņu pārtrauca. Viņš pamāja Živam un klusu ieteica slimnieku vairāk netraucēt.

Jaunais vīrietis klusi turpināja:

—    Es nezinu, kas ar mani notika. Es ienācu savā istabā. Vēl nebiju paguvis ieslēgt gaismu, kad man uzbruka… Kur ir Rita? Pasauciet viņu, viņa mani kops…

Živs no sirds juta līdzi nelaimīgajam jaunajam vīrietim. Viņš pacen- tās to nomierināt:

—          Neuztraucieties, Anremona kundze drīz atnāks. Jūs viņu drīz redzēsiet.

Živs pamāja ārstam un klusi jautāja:

—    Sakiet, vai jūs esat Anremona kundzes mājas ārsts?

Doktors pasmaidīja:

—         Es jau ilgus gadus ārstēju Anremona kundzi, bet Marķē kungu viņa pazīst tikai aptuveni vienu gadu. Es viņu te esmu redzējis vienu reizi.

Živs viņu pārtrauca:

—     Mani neinteresē šis jaunais cilvēks, bet gan viņa mīļākā. Cik veca viņa ir?

—    Man viņa sacīja, ka esot trīsdesmit piecus gadus veca.

—         Tātad, droši vien, visi četrdesmit… Un tāda sieviete saista pie sevis tādu jaunekli! Tas man nepatīk.

Ārsts brīnījās.

—        Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt. Es Anremona kundzi pazīstu jau sen, viņa ir godīga sieviete. Ja viņa zinātu par notikušo nelaimi, tad…

Detektīvs viņu atkal pārtrauca:

—         Es nebūt nešaubos par viņas godīgumu. Bet kur tad viņa ir? ļums taču jāpiekrīt, ka tas ir galīgi nesaprotami! Viņas villā noticis izbrukums viņas mīļākajam, un viņas pašas te nav! Vai Marķē kungs ' pazīstamā baņķiera radinieks?

—    Jā, brālis.

—        Tātad viņš noteikti ir bijis ļoti devīgs pret savu mīļāko, un, ja iņa to krāpusi, tad tikai slepeni.

Tagad ārsts saskaitās.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

Arī Živam bija apnikušas delikātas frāzes:

—    Pie velna, es gribu teikt, ka Anremona kundzei vajadzēja atrasties šeit! Ja viņas te nav, tad viņas prombūtne izskaidrojama ļoti vienkārši.

—    Kā tad?

—   Viņa aizbēgusi. Ir taču dabiski, ka viņa, baidīdamās, ka Sebastiāns varētu viņu pamest, pacentusies viņam atriebties. Pēc tam viņai atlika tikai nozust, paķerot līdzi vērtīgākās lietas.

Ārsts dusmās bija pietvīcis sarkans.

Inspektora kungs, kā jūs par tādām nejēdzībām varat runāt tik mierīgā tonī? Kāpēc lai Anremona kundze apzagtu pati sevi? Šī māja taču pieder viņai!

—    Bet viņas mīļākajam varbūt bija atslēga no kādiem skapjiem, kuros viņš varēja turēt naudu vai citas vērtslietas.

—    Tam es nevaru noticēt.

Živs apklusa. Tas, ko viņš te bija sarunājis, patiesi izklausījām neticami. Bet kāpēc Ritas te nebija?

Detektīvs lēniem soļiem devās lejā. Uz kāpnēm stāvēja Kazimira kungs un gaidīja.

—    Kā viņam tagad klājas? — norūpējies jautāja šveicars.

—   Slikti, — drūmi atteica Živs. — Eš nezinu, vai izdosies viņu glābt. Bet kur ir pārējie kalpotāji?

—   Anremona kundze bija tikko atgriezusies no ceļojuma un paguvusi pieņemt tikai istabeni.

—    Nu, un kur tad viņa ir?

Tagad satraucās arī šveicars.

—    Patiesi, man tas nemaz neienāca prātā! Es pat nevaru iedomāties, kur viņa varētu būt. Pēdējoreiz redzēju viņu vakar vakarā, kad viņa bija ienākusi pie mums uz brītiņu papļāpāt.

Živs klusi norūca:

—    Ir nu gan trako māja! Tātad te dzīvo tikai trīs cilvēki?

Jaunais vīrietis, viņa mīļākā un istabene! Abas sievietes pagaidām

nozudušas. Palicis tikai nelaimīgais sakropļotais jaunais cilvēks. Vai tiešām Ritai nāksies drīzumā iepazīties ar cietuma kameru? Vitriols ir iecienīts ierocis sieviešu rokās. Bet nozudušas abas sievietes. Kura tad nu ir vainīgā? Kura ir līdzzinātāja?

Živs pakratīja galvu, pagriezās un gribēja doties projām. Šai brīdī Kazimira kungs pārsteigumā izsaucās. Vestibila durvis atvērās.

2 «Lionāras bērni»

Šai pašā rītā pretējā Parīzes malā, nabadzīgā Belviļas priekšpilsēta valdīja neparasta rosība.

Pulkstens bija apmēram astoņi. Bērni steidzās uz skolu, namamātes devās uz tirgiem vai veikaliem iepirkties. Veikalus pildīja sīkpilsoņi, kas sarunājās ar parīziešiem piemītošo vaļsirdību un jautrību.

Tomēr starp visām steidzīgajām sievietēm nebija nevienas, kas neapstātos pie modistes vai apģērbu veikalu skatlogiem, lai pamestu skaudīgu skatienu uz izstādītajiem modeļiem.

Mazajā krodziņā «Lionāras bērni» bija daudz apmeklētāju, kas rīta steigā vēl gribēja iztukšot glāzi sarkanvīna.

Arī šai rītā vecajam Žozefam bija daudz darba. Sevišķi vjņa uzmanību saistīja daži strādnieki, kas bez mitas dzēra un skaļi sarunājās.

Viens no viņiem uzsauca Žozefam:

—    Hei, vecais, atnes vēl vienu pudeli, bet labu!

Tad, pievērsdamies atkal saviem biedriem, viņš sacīja:

—    Es maksāju, Bef, jo esmu ļoti priecīgs par mūsu tikšanos!

Befs pamāja:

—    Labi, Bek, bet pēc tam maksāšu es.

Abi apaši šai rītā bija gluži negaidot satikušies uz ielas. Viņi nebija ilgi redzējušies, tāpēc nolēma doties pie vecā Žozefa, lai satiktu citus draugus un pie viena tukšotu dažas pudeles.

—    Ak, tas jau patiesībā vienalga, kurš maksā, — atmeta Beks. —J Man laikam gan tagad vairāk naudas nekā tev. Pēc izglābšanās no giljotīnas man vairs nedraud nekādi sodi, bet tevi.,, Bef, laikam joprojām vajā policija? Bet neuztraucies, mēs, tavi draugi, tevi pasargāsim.

Dzirdot pēdējos vārdus, Befs pārsteigumā iesmējās.

—   Ko tu neteiksi! No kā tad tu mani sargāsi? Tu laikam esi kļuvis tik iedomīgs, ka domā, ka Befs bez tevis nevar iztikt.

—    Nu, nu, ko nu lielies? — viņu pārtrauca Beks. — Es zinu to, ko zinu. Zinu, ka tu aizlaidies no nāves salām un tev tagad jāslēpjas. Toties es esmu brīvs un varu darīt, kas man tīk.

Viņš būtu vēl ilgi turpinājis plātīties, bet pēkšņi apklusa. Krodziņa durvīs bija parādījusies jauna sieviete. Uz rokas viņai bija liels grozs ar puķēm.

—    Vai gribat puķes? — viņa piedāvāja.

Befs ar Beku reizē iesmējās:

—    Ha, ha, puķes! Nē, to mums nevajag!

Tad Befs piebilda:

—    Bet, Gepa, ja tu gribētu iedzert ar mums glāzi vīna, tad mēs tev labprāt izmaksāsim.

Sieviete smiedamās pakratīja galvu.

—    Nē, paldies, draugi, es tik agrā rīta stundā nedzeru.

—    Nu, un ko tad tu dari? Vai gaidi savu draudziņu?

Jaunā sieviete vēlreiz iesmējās.

—    Draudziņu?. Bet jūs jau viņu nemaz nepazīstat, tāpat, kā nepazīstat arī mani. Bet pulkstens drīz jau deviņi, un man laiks iet.

Sieviete paņēma savu grozu un aizsteidzās.

—   Kā tad Gepai klājas?—jautāja Beks. — Ilgi neesmu viņu redzējis.

Befs stāstīja:

—    Gepa ir īsta svētā, un tas ir vissmieklīgākais, jo viņa dzīvo ļoti šaubīgā mājā un satiekas ar šaubīgiem cilvēkiem… Viņas svētums ir pilnīgi nevietā. Bet tagad iedzersim uz viņas veselību.

—    Labi, — pamāja Beks, — bet vai tev neliekas, ka mēs abi esam viņā iemīlējušies?

—    Patiešām, gandrīz tā liekas, — piekrita viņa draugs.

Abi saskatījās un sirsnīgi saskūpstījās, jo bija jau stipri iereibuši,

—    Bek, — iesaucās Befs, — bet vai tāpēc, ka mēs abi esam iemīlējušies vienā meičā, mēs vairs nevarētu būt labi draugi?

—    Bef, tas ir viens prātīgs vārds, — pacilātā balsī piezīmēja Beks.

—    Mēs esam draugi līdz nāvei.

—    Ej, tu, klausies, nāc iedzer ar mums! — Befs uzsauca vīrietim, kas tikko bija ienācis krodziņā.

Tas bija drūms vīrs strādnieka ģērbā. —

—    Bernār, — atkārtoja Befs, — nāc, iedzer ar mums!

Vīrietis, kura seju rotāja kupla bārda, drūmi paskatījās apašos un tad, smagi pagriezdamies pret durvīm, izmeta pār plecu:

—    Paldies, es vairs nedzeru. Es vairs nekad nedzeršu.

Tad viņš steigšus izgāja pa durvīm. Abi apaši pārsteigti noblenza viņam pakaļ, nesaprazdami, kas viņam te bija bijis vajadzīgs.

—   Tu varbūt brīnies, ka es esmu te, gandrīz pašā Parīzes centrā?

—   atsāka Beks pārtraukto sarunu. — Nu, tas tāpēc, ka mani apžēloja. Man gadījās nokļūt tādā mazā pilsētiņā Senkalē, un tur bija tāds muļķa izmeklēšanas tiesnesis, kas mani ieskaitīja apžēlojamo sarakstā.

Befs gribēja dzirdēt kaut ko tuvāk par visu šo notikumu, taču šai brīdī pie blakus galdiņa izcēlās skaļa vārdu maiņa. Tur sēdēja Bedo ar kādu staiguli.

—    Es tev teicu, Flēra, — Bedo uzsita ar vareno dūri pa galdu, -ļ vairs es ar tevi neiešu! Ne jau tāpēc, ka tu man nepatiktu, bet vienkārši tāpēc, ka man nav pa prātam tavi darījumi.

Flēra tikai paraustīja plecus un nicinoši novilka:

—    Saki labāk, ka tu baidies, Bedo.

Bedo dusmās nodrebēja. Apkārtējie ziņkāri blenza uz abiem. Beidzot apašs savaldījās un, zobus sakodis, noteica:

—   Jā, pareizi, Flēra, es baidos… Baidos-no tevis… Nekad neesmu baidījies no dzīviem cilvēkiem, bet tu jau esi gatavais spoks.

Flēra sažņaudza dūres un iešņācās:

—    Ko tu ar to gribi sacīt? Paskaidro!

Bedo drūmi atbildēja:

—    Flēra, es pazinu divus cilvēkus, lāga puišus. Pirmais bija Žans/ Viņš bija bendes pafīgs. Un tad viņš mira pats drausmīgā nāvē uz giljotīnas. Un otrs, Ribonārs, arī bija man labs draugs. Arī viņš mira ļaunā nāvē. Zvans viņam sadragāja galvu. Un tur esi vainīga tu! Tu viņiem atnesi nelaimi. Katrs, kas ar tevi sapinas, mirst.

Bedo runāja aizžņaugtā balsī. Arī Flēra likās aizkustināta. Viņa- smagi elpoja, lūpas nervozi sakniebās.

Pēkšņi, pilnīgi negaidot, Bedo iesaucās:

—    Bet, Flēra, es tomēr mīlu tevi! Nāc pie manis, es tevi mīlu!

Krodziņā izcēlās neaprakstāms sajukums. Vīrieši skaļi apjūsmoja

Bedo cildeno žestu, jo viņš nebaidījās no liktenīgās draudzības ar Flēru, un izteica sajūsmu par skaisto sievieti.

Vienīgi vecais Žozefs pūlējās pierunāt viesus netrokšņot.

Befs un Beks piecēlās. Tepat blakus viņi pamanīja kādu Belviļas apašu, kuru policija meklēja jau ilgu laiku, un kuru visi pazina ar Barbī vārdu.

Barbī bija sapulcējis ap sevi vairākus apašus un klāstīja viņiem tagad savu plānu:

—    Klausieties, draugi, — viņš centās pārliecināt pārējos, — tā kā man rokas un kājas saistītas, es neko nevaru uzsākt, bet, ja man būtu rīcības brīvība, tad es atkal nodibinātu mūsu agrāko bandu. Tad mēs pastrādātu varoņdarbus! Fantomass mums bija labs vadonis. Viņš ne tikai atbrīvoja mūs, bet deva arī naudu.

—   Jā, jums vajag tikai klausīt mani, tad jums klāsies labi, — atskanēja rāma balss no blakus galdiņa. —Jūs zināt, ka strādāt ar mani ir izdevīgi.

Fantomass?

Kā tad viņš, nenotveramais noziedznieks, bija nokļuvis te, vienk, ' 1 apašu krodziņā?

Kā viņš bija izbēdzis policijai?

Vai patiešām Fantomass būtu nolaidies tiktāl, ka pats ieradies krodziņā pierunāt apašus strādāt kopā ar viņu?

Lai kā arī būtu, Fantomass vēl ilgi sarunājās ar apašiem un pierunāja viņus paklausīt Fantomasa rīkojumiem. Protams, viņš apsolīja visiem samaksu pēc padarītā darba.

Jau piecēlies kājās, Fantomass beidza:

—  Tātad norunāts — jums jāierodas šeit atkal pēc astoņām dienām, un tad jūs visi dabūsiet naudu.

Pametis vēlreiz skatu visapkārt, Fantomass izgāja no krodziņa. Taču, tiklīdz aiz viņa bija aizvērušās durvis, viņa sejas izteiksme kļuva drūma. Noziedznieks sažņaudza dūres:

«Ak, tā! Viņi šaubās. Viņi vairs negrib pakļauties bez ierunām. Nu, labi… Mēs vēl redzēsim… Lai viņi piesargās.»

* * *

—    Labdien, Marija!

—Labdien, Gepa! Kā sokas?

—    Ak, zināt, kā vienmēr.

Gepa, puķu pārdevēja, tikko bija pārnākusi Bernāru dzīvoklī, kur viņa pēdējā laikā bija piemetusies.

—    Bet kā jums, Marij?

—    Nu, es nevaru gausties. Tikai īre man sagādā rūpes. Esmu iekrājusi trīsdesmit frankus, bet man vajag astoņdesmit. Patiešām nezinu, kur ņemt atlikušo naudu. Par laimi saņēmu ziņu no šīs labās Gotjē kundzes. Viņa raksta, ka nākšot pēcpusdienā.

Gepa ziņkāri jautāja:

—   Gotjē kundze? Kas tā tāda? Ak, tā, tagad es atceros — tā ir tā pati bagātniece, kas staigā pa nabagu dzīvokļiem, cerēdama nodrošināt sev vietu paradīzē.

—   Tu vienmēr zobojies, — viņu norāja Marija. — Bet neaizmirsti, ka ir patīkami, ja ir tādi paziņas.

—    Var jau būt, — samierinoši teica Gepa.

—   Bet, protams, — neatlaidās Marija. — Tu, Gepa, esi pārāk lepna un iedomīga, lai pieņemtu pabalstus. Bet, ja tev, tāpat ka man, būtu bērni un saimniecība, tad tu runātu citādi.

—    Var jau būt, neviens jau nevar ielīst otra ādā.

—    Labi teikts, Gepa, — atskanēja rupja vīrieša balss. — Kad es kļūšu miljonārs, es tevi pieņemšu par audzinātāju maniem bērniem.

Abas sievietes pagriezās. Durvīs stāvēja Bernārs.

—    Ak, šie vīrieši, — nopūtās Marija — Mazgā tikai viņiem veļu! Redzi, tev atkal krekls netīrs. No kurienes tu nāc?

—    Nu, no darba, — īsi atteica Bernārs.

—    Var jau būt. Un kur tu biji pēc darba?

—    Pēc tam? Biju krodziņā. Iedzēru ar draugiem kādu glāzi.

—    Nu, jā, to jau var saost pa gabalu, — pārmeta Marija.

Strādnieks pēkšņi sadusmojās un uzsita ar dūri pa galdu.

—    Ak, nu, ko tu tur pļāpā! Es tagad eju. Pārnākšu tikai vakarā.

—    Bernār, — izbijusies iesaucās viņa sieva, — kurp tu? Tu taču neesi paēdis!

Bet Bernārs jau stāvēja durvīs un tikai atteica pār plecu:

—    Es neēdīšu. Neesmu izsalcis. Bet man slāpst un es gribu dzert!

* * *

Izgājis no krodziņa, Fantomass devās uz metro un aizbrauca līdz pilsētas centram. Ґ

Izkāpis no vagona, viņš ieraudzīja kādu sievieti. Viņš satvēra to aiz rokas un iesaucās:

—    Adele!

Viņi abi iekāpa taksometrā, un Fantomass lika šoferim braukt uz Austrumu staciju. Pa ceļam viņš pasniedza Adelei lielāku banknoti un paskaidroja:

—    Šī nauda ir domāta tev, Adele. Tagad tu sēdīsies vilcienā un brauksi uz ārzemēm. Pēc pusstundas iet ātrvilciens. Pagaidām tu paņemsi biļeti līdz Strasbūrai.

Istabene protestēja:

—    Aizbraukt tagad? Nenāk ne prātā! Es jau nebūšu tik dumja!

—    Kā tā?

—   Tāpēc, ka tieši tad visi iedomāsies, ka es esmu vainīga. Bet es neesmu vainīga! Nē, nē, es nekur nebraukšu!

Fantomass brīdi vilcinājās, tad paraustīja plecus:

—    Adele, es patiesi negribētu neko citu, kā paturēt tevi šeit. Bet vai tu spēsi būt mierīga?

Sieviete paskatījās uz Fantomasu un pasmaidīja:

—   Vai tad es izskatos tik bailīga? Neaizmirsti, ka Adele jau agrāk ir strādājusi un vienmēr pratusi sevi aizstāvēt.

—    Pareizi, — piekrita Fantomass. — Es zinu, ka tu esi drosmīga un ka uz tevi var paļauties. Tādā gadījumā vari atgriezties villā. Neviens tevi neturēs aizdomās. Būs jāiekārto tā, lai tu dabūtu citu vietu. Nebūtu labi, ja tu tur ilgi paliktu.

Adele saprotoši pamāja.

—          Es tevi sapratu, Fantomas. Bet es jau iekārtošos tā, ka mani drīz izsviedīs.

—    Dari tā, — pasmaidīja Fantomass.

—    Un ko man darīt pēc tam?

Tagad Fantomass pat iesmējās.

—          Tik skaistai sievietei kā tev par to nav jābēdā. Js tēlot istabeni, griezies darbā iekārtošanas birojā. Esm ka ar tavām liecībām tev nodrošinās atkal labu vietu.

—    Un tu šīs liecības tik brīnišķīgi fabricē! — iesmējās

4 Noteiktas aizdomas

Kazimira kungs bija pagriezies pret ieejas durvīm un pārsteigumā palicis stāvam. Tad viņš iesaucās:

—    Ak, tur jau ir istabene! Tā ir Adeles jaunkundze!

Živs bija ne mazāk pārsteigts.

Nupat viņš bija izdomājis, ka istabeni uzpirkusi Anremona kundze un ka tieši istabene pastrādājusi noziegumu.

Un tagad šī istabene uzradās. ^

Živs pētījoši paskatījās jaunajā sievietē un jautāja:

—    Vai jūs esat Adeles jaunkundze?

—    Jā.

—    Anremona kundzes istabene?

—    Jā.

—    No kurienes jūs nākat?

—    Es biju iepirkties.

—    Iepirkties? Un ko jūs nopirkāt?

—          Nu, to, ko man uzdeva kundze. Es biju pie viņas šuvējas, modistes, arī ādu veikalā.

—    Labi, labi, bet kur tad ir jūsu kundze?

—    Kundze? Es domāju, ka viņa ir tepat kopā ar kungu.

Živs dusmās piespēra kāju.

Vai šī jaunā sieviete zobojās par viņu? Vai tiešām viņa neko nezināja par pagājušās nakts traģēdiju?

gribi zināt, istabene.

—          Klausieties, jaunkundz, — Živs satvēra istabeni aiz elkoņa un ieveda blakus istabā. — Klausieties, jaunkundz, vai tiešām jūs nezināt, kas te noticis?

Ieraudzījis durvīs Kazimira kunga ziņkārīgo seju, Živs veikli aizcirta durvis viņam deguna priekšā.

—     Es neko nesaprotu, kungs. Es tikai dzirdēju, ka Sebastiāna kungs saslimis. Ceru, ka nav nekas nopietns.

—    Jā, tas tomēr ir kaut kas nopietns.

Živs īsos vārdos pastāstīja notikušo un tad turpināja izjautāt istabeni:

—   Jaunkundz, pasakiet man, ko jūs darījāt kopš pulksten astoņiem iepriekšējā vakarā?

Živs cieši skatījās jaunajā sievietē un viņam šķita, ka istabene sa- minstinās.

-Tātad viņai nepatīk mans jautājums,» viņš nodomāja.

Bet tad istabene negaidīti mierīgi atbildēja:

—    Kungs vēlas zināt, ko esmu darījusi? Lūdzu: vakar vakarā ap astoņiem izgāju no mājas. Kādu laiciņu papļāpāju ar šveicaru. Tad aizgāju pie Torīna kundzes. Viņai ir darbā iekārtošanas birojs, un viņa man izgādāja šo vietu. Ap desmitiem pastā iemetu vēstules, kuras man iedeva Sebastiāna kungs.

—    Un kur jūs pārnakšņojāt, jaunkundz?

—    Tepat!

—    Labi. Un kad jūs piecēlāties?

—   Septiņos. Pareizāk, bez ceturkšņa septiņos, kā kundze man to bija pavēlējusi.

—    Un jūs neko aizdomīgu naktī nedzirdējāt? Neko neredzējāt7

—    It neko!

—    Labi, jaunkundz! Un ko jūs darījāt no rīta?

Es ātri apģērbos un klusi aizgāju, jo kundze man bija pavēlējusi doties pie šuvējas, modistes, kā arī vēl citos veikalos.

Istabene tik ātri nobēra visas vietas, kur viņai bija pavēlēts būt, ka Živs nespēja sekot līdzi.

—    Pagaidiet, pagaidiet, nesteidzieties!

Tad Živs devās pie telefona, noskaidroja pirmā veikala adresi un piezvanīja. Viņš apzvanīja arī visus pārējos veikalus, un visur viņam apstiprināja, ka Adele patiešām te bijusi. Viņa bija apmeklējusi tik daudzas vietas, ka katrā varēja uzkavēties tikai neilgu laiku. Viņa nekur nebija lieki kavējusies.

Živs nolika klausuli un pētoši paskatījās istabenē.

—   Tā ir jūsu laime, — viņš piebilda, — ka jūsu kundze jums šodien uzdevusi izdarīt tādus iepirkumus, kurus iespējams pārbaudīt. Vai zināt, tikko, pirms jūs pārnākšanas es domāju… Vai jūs zināt, kur ir jūsu kundze?

Ritas kundze? Vai tad viņas te nav?

Živs pakratīja galvu.

Istabene paraustīja plecus:

—    Nu, ja viņas nav mājās, tad viņa ir aizgājusi!

Živs pasmīnēja.

—   Jums taisnība. Ja viņas nav mājās, tad viņa ir aizgājusi. Bet es to gribēju dzirdēt no jums — vai jūs zināt, kurp viņa aizgājusi? Kur bijusi pagājušo nakti?

—    Kā — pagājušo nakti?

—     Pie velna, jaunkundz, pagājušo naktī šai villā noticis noziegums. Vispirms es domāju, ka vainīga ir Anremona kundze, jo viņa tik pēkšņi pazudusi. Ir jau gan vēl viena iespēja — viņa nemaz nav bijusi mājās!

Adele izskatījās sašutusi.

—   Ak, Dievs, kā man neveicas! Man tik ļoti vajadzīga laba vieta, un tagad atkal nekas neiznāk!

Živs pārtrauca viņas vaimanas un īsi noteica:

—    Nāciet, jaunkundz!

Viņš to izvadāja pa visām apakšējā stāva telpām. Istabene noteikti apstiprināja, ka pazuduši daudzi ļoti vērtīgi neliela formāta mākslas priekšmeti un ka kādā uzlauztā skapītī, viņasprāt, atradusies lielāka naudas summa.

—    Kad es atnācu darbā, — sacīja Adele, — kundze man iedeva naudu iepirkumiem. Un tad es pamanīju, ka skapītī bija arī lielākas banknotes.

—    Vai tiešām jūs naktī neko nedzirdējāt? — Živs atkārtoja jautājumu.

—    Nē, kungs, it neko. Es jau teicu. Tā ir laime, jo, ja es būtu dzirdējusi troksni, tad noteikti ietu skatīties, un tad noziedznieks uzbruktu arī man!

Tagad Živs sacīja:

—    Bet tagad, jaunkundz, parādiet man jūsu istabu!

Tikko viņš bija iegājis mazajā istabiņā, kur mitinājās istabene, detektīvs skaļi iesaucās:

—    Kazimira kungs!

Šveicars, kas bija palicis lejā, acumirklī atsaucās:

—    Jūs mani saucāt, inspektora kungs? Jūs kaut ko vēlaties?

Živs iznāca no istabas, pārliecās margām un sacīja:

—    Neuztraucieties, Kazimira kungs, es neko nevēlos!

Tad viņš lēniem soļiem atgriezās Adeles istabā.

—    Vai nav dīvaini, jaunkundz, — viņš pagriezās pret Adeli, — es n^maz tik skaļi nekliedzu, bet Kazimira kungs mani tomēr dzirdēja. Kā tac js neko neesat dzirdējusi?

Živam šķita, ka istabene atkal nobāla.

—    Bet, kungs, — Adele stomījās, — es taču biju aizmigusi.

—    Jums laikam ir ļoti ciešs miegs?

Živs gaidīja atbildi. Istabene klusēja. Šai brīdī apakšā atskanēj troksnis. Tad kāda balss sauca:

—    Živa kungs, vai jūs te esat?

—    Jā, es esmu šeit, doktor!

—   Ja jūs gribat nopratināt cietušo, tad dariet to tūlīt. Es viņu nupat pārsēju un iedevu nomierinošas zāles.

Detektīvs nosteidzās lejā, pieteicis Adelei doties lejā un kopā ar Kazimira kungu gaidīt vestibilā.

—    Nu, doktora kungs, — klusi sacīja Živs, skatīdamies uz Sebas- tiānu, kura galvu sedza biezi apsēji, — vai jums izdosies glābt šo jauno cilvēku?

Ārsts tikpat klusi atbildēja:

—    Viņa dzīvību es izglābšu. Bet, kā jau sacīju, viņš paliks akls.

Živs uz pirkstu galiem tuvojās gultai un pieliecās slimniekam:

—    Marķē kungs, vai jūs varat man atbildēt? Es esmu kriminālpolicijas inspektors Živs.

—    Rita? Kur ir Rita?

—    Jūsu draudzene drīz atnāks, — mierināja ārsts.

Ārsts pavilka detektīvu sāņus.

—    Šis nelaimīgais visu laiku sauc savu draudzeni. To grūti paciest.

Živs pamāja un atgriezās pie gultas.

—   Marķē kungs, lūdzu saņemieties. Tas ir ļoti svarīgi. Vai jūs zināt, kas jums uzbruka?

—   Nē. Es neko neredzēju. Man skābi ielēja sejā tai mirklī, kad es ienācu istabā. Rita man sekoja. Viņa vēl bija uz kāpnēm. Kur viņa ir tagad?

—   Viņa atnāks, — atkārtoja Živs. — Lūdzu neuztraucieties. Sakiet, kad, cikos tas notika?

—   Deviņos, desmitos… Es nezinu… mēs gājām gulēt. Bet Rita? Kur ir Rita?

—    Ārsta kungs, būtu pārāk nežēlīgi tagad turpināt šo sarunu, es tagad iešu projām, — Živs noteica un izgāja no istabas.

«Šī lieta izskatās tiešām sarežģīta,» domāja detektīvs, kāpdams lejā. «Vēl nesen biju pilnīgi pārliecināts par Adeles vainu. Bet tieši tad

istabene atgriezās. Viņas alibi ir diezgan ticams. Un tad cietušā apgalvojums, ka tas noticis deviņos vai desmitos…

Tātad tieši tad, kad Adele bija aizgājusi un tāpēc neko nevarēja dzirdēt. Bet kā tad viņa neko nav dzirdējusi naktī? Un kur palikusi Rita? Varbūt viņa ir nogalināta? Bet tad jāatrod viņas līķis. Kur tas ir? Nē, es tam nevaru noticēt!»

Nogājis lejā, Živs pārsteigts redzēja, ka durvis atvērtas.

—    Klausieties, — viņš uzsauca šveicaram, — kur ir istabene? Abi izgāja villas dārzā. Tur viņi ieraudzīja Adeli, kas steidzās pie viņiem.

—     Paskatieties, ko mēs atradām! Redziet, tās ir atslēgas. Kundzes , atslēgas, ar kurām viņa slēdz visus savus skapjus, rakstāmgaldus, pagrabu…

—     Interesanti, — piezīmēja Živs, — un šīs Anremona kundzes personīgās atslēgas jūs atrodat tieši pie vārtiem? Adeles jaunkundze, es gribētu apskatīt pagrabus.

Istabene vilcinājās.

—    Ak, kungs, es nezinu, kā tur var nokļūt. Es pie kundzes biju tikai vienu dienu, un man vēl nebija vajadzīgs…

Iejaucās Kazimira kungs:

—   Nāciet, kungs, es jums parādīšu. Es bieži palīdzēju novietot vīna kastes. Bet mums vajadzēs kaut kādu gaismu.

—   Man ir kabatas spuldze, —sacījaživs. —Iesim! Pasteidzieties.

Pa šaurām, stāvām kāpnēm viņi nokāpa lejā. Živs tikko bija paspēris dažus soļus, kad apstājās un pavēloši pacēla roku, likdams apstāties arī Kazimira kungam un Adelei.

—    Vai dzirdējāt?

Pagraba klusumā atskanēja vaidi. Živs metās uz prieķšu. Pagrabs bija piekrauts oglēm.

Tā stūrī, uz veciem vīnu groziem viņš ieraudzīja sievietes ķermeni. Rokas un kājas sievietei bija sasietas ar stipru virvi. Adele apspiesti iekliedzās:

—    Kundze! Tā ir kundze! Ak, Dievs!

Kazimira kungs pēkšņi pilnīgi zaudēja galvu un sāka vaimanāt:

—    AK tas ir traki, tas ir šausmīgi! Laupītāji viņai nogriezuši galvu! Tikai Živs nezaudēja galvu. Viņš metās klāt sievietei, pacēla to uz rokām. Tad viņš ātriem soļiem aizsteidzās uz villu, uznesa Ritu augšā un noguldīja uz ērta dīvāna.

—    Atsauciet ārstu, — viņš pavēlēja.

* * *

Pēc stundas Živs sēdēja Anremona kundzes salonā. Pagaidām viņam vēl nebija izdevies neko uzzināt. Sieviete izskatījās galīgi satriekta un visu laiku histēriski raudāja.

Jau nez kuro reizi detektīvs atkārtoja jautājumu:

—    Kundze, vai jūs varat pastāstīt, kas šeit notika?

—   Kas notika? — viņa beidzot atbildēja. — Es nezinu, kas te notika! Mēs ar Sebastiānu kāpām augšā, viņš pirmais iegāja istabā, lai ieslēgtu gaismu. Es vēl biju uz kāpnēm, kad izdzirdu viņa kliedzienu. Tai pašā mirklī man uzbruka kāds no aizmugures un iebāza lakatu mutē. Pēc tam mani sasēja. Tas ir viss, ko es zinu. Es atjēdzos tikai pagrabā.

—    Vai jūs nepazināt uzbrucējus? Cik bija pulkstens?

Ritas balss drebēja;

—    Es neko neredzēju un nedzirdēju. Bija apmēram deviņi, varbūt mazliet vēlāk. Jūs meklējat vainīgo? Bet es esmu pārliecināta, ka tā ir Adele! Uzbrukums notika tikai neilgu laiku pēc tam, kad viņa lūdza man atļauju aiziet.

—    Nejauša sagadīšanās, — iebilda Živs. — Jūs taču saprotat, ka istabene nebūtu atgriezusies, ja būtu vainīga!

Bet Rita neklausījās. Tagad viņa bija atžilbusi, pielēca kājās un aizsteidzās pie durvīm. Tur viņa pazvanīja. Kad ienāca Adele, Rita viņai uzbruka:

—    Jūs esat noziedzniece! Jūs te ielaidāt savu mīļāko, kaut kādu apašu vai laupītāju!..

Istabene lūdzoši salika rokas un raudulīgā balsī apzvērēja:

—   Dievs ir mans liecinieks, ka esmu nevainīga! Kundze, jūs varat painteresēties birojā. Tur jums pateiks, kas es esmu un kādas man liecības no citām darba vietām.

—   Nu, ja jūs neesat ielaidusi laupītājus, tad tomēr esat vainīga, ka atstājāt durvis neaizslēgtas!

—    Bet, nē, kundze, es zvēru…

Taču Ritas dusmas pieauga ar katru brīdi, viņa nikni plosīja greznu mutautiņu.

—    Klusējiet, es zinu, kādi ir kalpotāji! Jūs noteikti esat vainīga!

Tagad Živs iejaucās:

—    Kundze, ticiet, šī nabaga meitene nav vainīga šajos dramatiskajos un traģiskajos notikumos! Ticiet man…

Bet Rita negribēja klausīties arī Živu.

—   Klusējiet, es zinu, ko es runāju! Viņa ir vainīga! Viņa ir līdzvainīga, viņa ir atbildīga, jo bez viņas neviens te nevarētu iekļūt. Pazūdiet, bet tūfit!

Ap sešiem Živs izgāja no Anremona kundzes villas. Lai gan viņš bija noguris līdz nāvei, skaidrību nebija izdevies iegūt. Viņš nebija paguvis ne mirkli atvilkt elpu. Viņš pat nebija paguvis paēst.

Detektīvs gudroja:

«Kāpēc Rita Anremona tik noteikti izraidīja savu istabeni? Tas šķiet patiešām dīvaini, jo viņai taču nebija ne mazāko pamatoto aizdomu. Turklāt man liekas, ka sievietei, kas pārdzīvojusi tik baismus mirkļus, kuras mīļākais ir sakropļots un akls, vajadzētu pašreiz domāt par citām lietām, nevis par gandrīz pilnīgi svešas kalpones atlaišanu… Ja nu vienīgi viņa gribētu atbrīvoties no nevēlamas liecinieces…

Tā vien šķiet, ka tuvākajās dienās man nāksies atkal sastapties ar Anremona kundzi. Un tad viņai vajadzēs man atbildēt uz vairākiem jautājumiem.»

5 Gāzes skaitītāja pārbaude

—    Māmiņ, māmiņ, te atnāca cilvēks gāzi skaitīt!

Četrus vai piecus gadus veca meitenīte uztraukumā skraidīja maza dzīvokļa priekštelpā.

Tā bija liela māja un atradās vientuļa un klaja smilšu laukuma malā, Parīzes nomalē. No tās logiem varēja tālu redzēt pilsētu.

Bija apmēram astoņi no rīta, un mājā valdīja liela rosība. Šodien bija īres maksas diena, un namamātes ne tikai rūpējās par saviem bērniem un vīriem, kuriem bija kārtīgi jāiet uz darbu vai skolu, bet arī par to, lai laikus nomaksātu mājas saimniekam īres maksu.

Sieviete, ko meitenīte bija pasaukusi, īgni norūca:

—    Tā tikai vēl trūka!. Visi nāk reizē! Ko gan viņi iedomājas — vai mēs esam miljonāri, vai? Būtu taču jāzina, ka mūsu vīri naudu saņem tikai sestdienās!

—   Jā, bet mēs zinām arī to, ka viņi šo naudu labprāt atstāj krogā!

Šos vārdus ironiskā balsī noteica jauns, inteliģenta izskata vīrietis,

kas sekoja meitenītei. Likās, ka viņš nezināja, kur jāklauvē. Beidzot vīrietis uz labu laimi tuvojās kādām durvīm. Tās atvēra veca sieviete.

—    Ko jūs gribat? — vecene nikni uzbrēca.

Ierēdnis noņēma savu formas cepuri un skaidroja:

—    Es nāku sakarā ar gāzes skaitītāju!

—    Bet šodien nemaz nav maksas diena!

—   Neuztraucieties, kundze, — jaunais vīrietis mierināja — Es nemaz nenāku pēc naudas.

—   Ak, tā, — vecā atviegloti nopūtās. — Nu, tad nāciet vien iekšā.

Ierēdnis iegāja mazā virtuvē, paskatījās skaitītājā un devās tālāk,

vienu stāvu augstāk, kur atkārtojās tas pats.

Kad viņš kāpa lejup, atskanēja balss, kas viņu sauca:

—    Jūs tur, kungs… gāzes kungs!

—    Jā, kas ir?

—    Vai varat man atsūtīt divus maisus koksa?

—    Divus maisus 'koksa? — pārsteigti atkārtoja ierēdnis. — Bet to taču piegādā ogļu tirgotājs.

Sieviete, kas stāvēja, pārliekusies margām, iepleta acis:

—    Kā? Vai tad jūsu sabiedrība vairs nepiegādā koksu? Līdz šim taču vienmēr to varēja pasūtīt pie jums!

Jaunais vīrietis sastomījās:

—    Atvainojiet, biju tik izklaidīgs. Labi, es likšu atsūtīt koksu.

Tad jaunais vīrietis izgāja uz ielas un lēni devās pilsētas virzienā. Viņš domāja:

«Cik redzams, esmu diezgan slikts inspektors. Šī nabaga sieviete nesaņems koksu… tikai manis dēļ.»

Viņš pagāja vēl dažus soļus un sarāvās, kad kāds viņam negaidīti uzsita uz pleca. Pagriezies, viņš ieraudzīja pusmūža vīru, kas draudzīgi uzsauca:

—    Labdien, Fandora kungs!

Žurnālists pazina kādreizējo skursteņslauķi Buzilu, kas jau ilgus gadus bija Parīzē un kuram vienmēr gadījās iepīties visdažādākās dēkās. Fandors viņu bija saticis visbaigākās un vissmieklīgākās situācijās.

—   Buzil, — Fandors iesmējās, jo sirds dziļumos viņam šis klaidonis bija simpātisks, — tevi nu gan necerēju te ieraudzīt! Ko tu te dari?

Buzils domīgi skatījās Fandorā un tad svinīgi pavēstīja:

—    Es te esmu veikala darīšanās.

—    Ak, tā! Un ar ko tad tu tagad tirgojies?

—    Es tirgojos ar tikumu un netikumiem.

Fandors saknieba lūpas, lai nesāktu skaļi smieties.

—    Šādu nozari es nepazīstu, Buzil. Vai tu esi kļuvis tāds ciniķis? Ja es tevi sapratu pareizi, tad tu kalpo cilvēku zemām kaislībām?

—    Pareizi, Fandora kungs, pareizi.

Buzils uzsita sev pa kabatām un paskaidroja:

—    Te, kreisajā pusē, es glabāju tikumus. Te, pa labi, ir netikumi. Tūdaļ jūs sapratīsiet. Redziet, te ir putnu barība, to es pārdodu tikumīgiem cilvēkiem. Bet labajā kabatā man ir tabaka. To es pārdodu tādiem grēciniekiem, kas negrib no tās atteikties1 . Vai tagad saprotat, kā es tirgojos ar tikumiem un netikumiem?

—    Tu vēl arvien esi liels jokupēteris, — Fandors iesmējās. — Bet mani pārsteidz, ka tu atkal esi Parīzē, un vēl tik normālā izskatā. Ja nemaldos, tad pēdējoreiz mēs redzējāmies Montekarlo, kur tu tēloji nabagu! Toreiz tu apgalvoji, ka šis arods esot ļoti ienesīgs.

Buzils paraustīja plecus un pacēla acis pret debesīm.

— Ak, Fandora kungs, šie jaukie laiki ir pagājuši. Tur vainīgs jūsu raugs Živs. Kādu dienu mani vienkārši izraidīja. Man pat draudēja

atgriešanās gadījumā apcietināt. Man neatlika nekas cits kā atgriezties Parīzē.

Buzils sirsnīgi uzsmaidīja Fandoram un paņēma viņu zem rokas.

—   Un jūs pats, Fandora kungs? Kā jums klājies šai laikā? Vai esat mainījis savu arodu?

—    Kāpēc tu tā domā?

' — Nu, es spriežu pēc jūsu cepures.

Fandors noslēpumaini piemiedza aci:

—    Pareizi, Buzil, pareizi. Es pašreiz strādāju gāzes iestādē.

—    Hm, — Buzils neticīgi novilka, — gāzes? Tas man liekas dīvaini.

Fandors smējās:

—    Nu, protams, Buzil, es tāpat strādāju gāzes iestādē, kā tu tirgojies. Bet tas jau nav svarīgi. Un, ja nu esmu tevi saticis, tad tu man varbūt šo to paskaidrosi?

Buzils klusēdams pastiepa roku un, kad Fandors izstieptajā plaukstā bija ielicis pāris franku, pamāja:

—    Tagad esmu beidzis savu darbu un esmu jūsu rīcībā.

Abi iegāja tuvākajā krodziņā.

Jau vairākas dienas Fandors klaiņoja pa Belviļu, meklēdams kaut ko, kas varētu viņu vest uz pēdām notikumiem villā «Saīds».

Pirms divām nedēļām Fandoram bija paveicies vairāk nekā viņa draugam Živam.

No Živa rokām bija izsprucis slavenais noziedznieks Fantomass, bet Fandors nepazaudēja viņa pēdas un kā dzinējsuns sekoja nenotveramajam medījumam.

Pēc izbēgšanas no Senkalē cietuma Fantomass bija devies uz Orleānu. Fandors viņam neatlaidīgi sekoja.

Bet tad, pilnīgi negaidot, kad Fandors jau domās izbaudīja uzvaras tīksmi, Fantomass nozuda viņa acīm Orleānas stacijā. Žurnālists velt izmeklējās. Noziedznieks bija un palika kā ūdenī iekritis.

Satriektais žurnālists atgriezās Parīzē un nolēma atjaunot vecās pazīšanās noziedznieku pasaulē. Viņam nenācās grūti atrast vairākus pazīstamus apašus.

Fandors zināja, ka Belviļas kvartālā slapstījās vairāki recidīvisti. Viņu interesēja, vai šie tipi kaut ko zināja par Fantomasu.

Pastaigādamies pa šo kvartālu, Fandors bija ieraudzījis veco raganu Tulušu un drūmo Bedo, kuru viņš sevišķi ienīda. Žurnālists bijaļ nolēmis likumīgi iekļūt visās šais alās, kur slēpās tumšie elementi, un tāpēc nolēma uzdoties par gāzes iestādes ierēdni.

Tagad viņš jau labu laiku sēdēja kopā ar Buzilu, kas viņam be2 sevišķas kautrēšanās pastāstīja daudz interesanta par šā kvartāla iemītniekiem. Te esot apmetušies vairāki Fantomasa bijušās bandas locekļi. Taču par Fantomasu pašu nebija ne runas.

—    Bet, — lepns par dāvāto uzticību, piebilda Buzils, — jūs varat paļauties uz mani, Fandora kungs. Es jums nekavējoties paziņošu, ja būs kaut kas svarīgs. Ja jūs man maksāsiet piecus frankus dienā, es jums sameklēšu kuru katru — pat ja tas būtu pats Fantomass, pāvests vai prezidents.

Kamēr Fandors vēl pārdomāja šo priekšlikumu, bijušais skursteņ-ļ slauķis pēkšņi piecēlās un izgāja no krodziņa.

Fandors pa logu redzēja, ka Buzils tuvojas elegantai dāmai, kuras seju slēpa biezs šķidrauts. Dāma iedeva skursteņslauķim naudu. Tad] Buzils dziļi palocījās un atgriezās krodziņā.

—    Kas tā bija? — jautāja Fandors.

—    Viņa man samaksāja.

Fandors gaidīja tuvākus paskaidrojumus. Buzils uzmeta žurnālistam viltīgu skatu un paskaidroja:

—    Tā bija Gotjē kundze, — viņš nozīmīgi sacīja.

—    Gotjē kundze? — Fandors pagaidām neko nesaprata.

—    Fandora kungs, vai tad jūs nemaz nezināt, kas šeit notiek? Es te esmu tikai astoņas dienas un tomēr ainu vairāk par jums!

Kaut būtu vairāk tādu cilvēku kā šī Gotjē kundze! Viņa ir īsts eņģelis, kas nokāpts no pašām debesīm, lai palīdzētu nabagiem un trūkumcietējiem. Viņa ir bagāta labdare un palīdz šai kvartālā ļoti daudziem. Katrs, kas izrāda labu gribu, saņem savu noteiktu summu. Ja jāmaksā īre, tad viņai iedod kādu summu un nākošā dienā saņem saimnieka kvīti.

—    Dīvaini, — nočukstēja Fandors. — Kur viņa dzīvo?

Buzils nenoteikti nopētīja rokas.

—    To gan es nezinu.

Fandors paņēma no krodziņa īpašnieka adrešu grāmatu un paš- irstīja.

—    Tā, droši vien, ir šī kundze, kas dzīvo Maturīna ielā 149,

vai ne?

Pēc tam žurnālists ātri vien atvadījās no Buzila, apmainīja ierēdņa formas cepuri pret mīksto platmali un devās uz norādīto adresi.

Viņam ilgi nebija jāgaida. Drīz mājas priekšā apstājās automašīna un no tās izkāpa noslēpumainā dāma. -Fandors stāvēja pašā ietves malā un cieši skatījās sejā, ko slēpa melnais šķidrauts.

—      Tā ir viņa, — žurnālists čukstēja. — Tas ir interesants fakts. Viss ūs labi!

* * *

—    Kasieres kundze, tagad vārds jums.

Šos vārdus sacīja eleganta dāma. Tā bija baņķiera Marķē kundze un labdarības biedrības priekšniece.

Gotjē kundzes salonā bija sapulcējušās vairākas dāmas no labdarības biedrības. Katrai no viņām bija kāds pienākums.

Šodien par savu darbību ziņojums bija jāsniedz Gotjē kundzei, kas I pēdējā laikā sevišķu vērību pievērsa Belviļas kvartā.am.

Gotjē kundze bija skaista sieviete. Viņas zeltainie mati bija kupli, zilās acis dzidri mirdzēja, seja ar pareiziem vaibstiem bija ļoti maiga.

Gotjē kundze daiļskanīgā balsī paziņoja, ka vēl šai rītā saņēmusi īres maksas daļu no vairākām trūcīgām ģimenēm.

Visi noklausījās viņas ziņojumu klusēdami un bez iebildēm. Priekšsēdētāja Marķē kundze piecēlās un sacīja:

—          Cienītās dāmas, es lieku priekšā izteikt pateicību Gotjē kundzei par viņas nesavtīgo darbību. īres maksas jānokārto vēl pirms septiņiem. Kā parasti šo uzdevumu veiks Marķē bankas ierēdņi. Gotjē kundze, esiet tik laipna un nododiet man no īrniekiem savāktos 3000 frankus un arī tos 5000, kas jums atrodas kasē.

—    Labprāt, — atteica Gotjē kundze.

Viņa izņēma no somiņas atslēgas un piegāja pie maza seifa. Atvērusi to, Gotjē kundze nobālēja. Tad viņa saņēmās, pagriezās pret pārēj^n dāmām un šķietami mierīgi sacīja:

—          Es lūdzu mani atvainot. Es domāju, ka nauda ir šeit, bet tā ir manā bankā. Es tūdaļ likšu to atnest.

—   Ak, nemaz nesteidzieties, mīļā, — Marki kundze viņu mierināja — pilnīgi pietiek, ja to atsūta piecos. Bet tagad taču vēl nav pat trīs Tātad, mēs vēl redzēsimies.

Komitejas dāmas aizgāja. Gotjē kundze visām laipni uzsmaidīja bet tomēr nespēja pilnīgi noslēpt savu satraukumu. Viena no dāmām klusi izteica pārējo domas:

—   Varbūt es maldos, bet man šķiet, ka noticis kaut kas neparasts Vai jūs ievērojāt, kā Gotjē kundze pēkšņi nobālēja?

Kad Gotjē kundze bija palikusi viena, viņa atkal piesteidzās seifam no kura bija grasījusies izņemt naudu. Taču tas bija pilnīgi tukšs.

—    Ak, Dievs, — viņa čukstēja, — esmu apzagta. Ko tas nozīmē?

Tad viņa iekliedzās, jo bija seifa kaktā pamanījusi kādu priekšmetu

—   Maska! Tā ir viņa maska! Tas ir viņš! Ko viņš vēl no manis gribļ

* * *

Bija jau nakts. Abi draugi Beks un Befs vēl arvien sēdēja vecā Žozefa dzertuvē. Viņu priekšā uz galda stāvēja vairākas tukšas pu deles.

—    Blēdi, — draugam uzsauca Beks,

—    Laupītāj!

—    Viņa ir mana, es viņu mīlu!

—    Es arī viņu mīlu! Abi draudoši piecēlās. Beks pārliecās galdam un iečukstēji

Befam ausī:

—    Klausies, Bef. Tas nevar tā turpināties. Mums jānokārto šis jaii tājums. Mēs taču neplēsīsimies šās meičas dēļ?

—    Bet kā mēs vienosimies? — drūmi jautāja Befs.

—    Ko tad tu gribi?

—    Mums jāizkaujas, kamēr viens no mums mirst.

—    Labi.

Tad viņi par abiem pasūtīja vēl vienu pudeli vīna.

—   Nabaga Bek, man tik ļoti žēl, ka tev būs jāmirst, — nopūtās Befs.

—    Ko? Man jāmirst? Ka tikai tu pats nemirsti! Ak, mans nabaga draugs, — žēlabaini noteica Beks.

—    Vai iedzersim vēl?

—   Labi, iedzersim gan. Ap viņiem pie tā paša galda sēdēja vecie paziņas, kas arī neskopojās un laiku pa laikam iedzēra uz Fantomasa veselību. Fantomass bija izpildījis savu solījumu un visiem šodien iedevis naudu.

—    Klausies, Gepa, — stāstīja Bernāra sieva, — vai tu vari saprast šo lietu? Manam saimniekam šodien nav samaksāta īre, lai gan mēs visi savu tiesu atdevām šai Gotjē kundzei.

—    Patiešām, es arī brīnos, — piekrita Gepa. — Pat, ja viņa būtu šo naudu izdevusi, viņai tā ir jāatmaksā!

Šai brīdī dažas sievietes pievērsās Buzilam, kas skaļi kliedza:

—    Es zinu viņas adresi! Viņa dzīvo Maturīna ielā. Nāciet, draugi, iesim pie viņas un pateiksim, ka neļausim viņai iedzīvoties ar nabaga ļaužu naudu!

Iztraucēts bars izgāja no dzertuves. Gepa lēni sekoja un, redzēdama raudošo Mariju Bernāru, slepus iebāza viņai rokā naudu.

—    Ņem, bet nesaki nevienam, ka es tev to iedevu. Tev tā būs vairāk vajadzīga nekā man.

—   Ak, Gepa, cik tu esi laba, — iesaucās nelaimīgā sieviete. —Tas ir par daudz. Tur taču ir vairāki zelta gabali… Kur tad tu ņēmi tādu bagātību?

Gepa sarauca pieri:

—    Ņem un nejautā! Šī nauda pieder man!

Gepa pagriezās un aizgāja. Šo naudu viņa bija dabūjusi no Bedo, Fantomasa bandas kasiera. Viņai nemaz nebija pa prātam to ņemt, bet šai gadījumā viņa nevarēja atteikties.

Vai Gepa bija tāda pati noziedzniece, kā visi šie apaši?

Un, ja ne, kas tad lika viņai labprātīgi draudzēties ar šiem cilvēkiem?

-

6 Sekošana

Živs dziļi nopūtās un atlaidās dziļā atzveltnī, kas atradās viņa darbista- ā. Viņš no visas sirds priecājās, ka varēs dažas stundas atpūsties.

Jau vairākas dienas viņš drudžaini vāca ziņas par Ritas Anremonas un nabaga Sebastiāna lietu.

Šodien ielas stūrī viņš bija nejauši ieraudzījis Fandoru. Detektīvs bija steidzies pie žurnālista, jautādams, vai Fandoram neesot viņam kaut kas stāstāms.

—    Živ, es nāku no lēdijas Beltemas, un es zinu, kur viņa dzīvo! — triumfējoši bija pavēstījis Fandors.

—    No lēdijas Beltemas? — Živs bija pārsteigts iesaucies. — Vai tas var būt?

Živs satraucās, izdzirdis atkal lēdijas Beltemas vārdu. Ja jau te bija Fantomasa mīļākā, tad arī Fantomass…

Jau vairākkārt Živam bijusi izdevība apcietināt šo dāmu, bet viņš to ne darīja. Detektīvs uzskatīja, ka bija veltīgi apcietināt lēdiju vienu pašu. Viņa būtu klusējusi, bet Fantomass būtu pacenties viņu atbrīvot vai izglābt. Turklāt Živs uzskatīja, ka lēdija labvēlīgi ietekmēja šo rūdīto noziedznieku. Reizēm viņai pat izdevās atrunāt viņu no kāda nozieguma.

Tāpēc Živs tagad uzmanīgi klausījās drauga stāstījumā.

Žurnālists pastāstīja, ka šai pašā rītā redzējis labdarības biedrības kasieri, Gotjē kundzi, sekojis tai līdz Maturīna ielai un pārliecinājies, ka tā bija lēdija Beltema.

Nu jau vairākus gadus lēdija nodarbojās ar labdarību, cerēdama tādējādi kaut nedaudz izpirkt sava mīļākā noziegumus.

Abi draugi apspriedās un nolēma, ka pēc villas «Saīds» lietas noskaidrošanas viņi abi dosies pie lēdijas un centīsies pārliecināt viņu sadarboties ar viņiem, lai notvertu Fantomasu.

Šo nodomu viņi arī patiesi īstenoja, bet viņi ieradās par vēlu.

Kas tad bija noticis?

Ak, lieta bija ļoti vienkārša… Kaimiņi zināja stāstīt ne visai glaim jošas lietas. Gotjē kundze esot nozudusi ar labdarības biedrības naudu. Marķē kundze to esot manījusi ap pieciem un ziņojusi policijai Taču — viss velti. Biedrības kasiere ar naudu bija kā ūdenī iekritusi.

Živs un Fandors izbrīnā saskatījās. Vai viņi būtu maldījušies, cerē dami, ka šī sieviete bija labojusies? I

—    Ko tu gribi' — iesaucās Živs. — Mēs neesam tikuši tālāk kā vakar. Tu atgriezīsies pie saviem apašiem, bet es došos uz villu «Saīds». Iespējams, ka tur noticis kaut kas svarīgs.

Živs zināja, ka Natanaēls Marķē, nelaimīgā jaunā Sebastiāna brālis gribēja ierasties apciemot slimnieku.

Natanaēls agrāk bija izturējies pret brāli kā tēvs, bet kopš Sebastiāna aizbraukšanas ar Ritu Anremonu viņu attiecības bija kļuvušas stipri vēsākas. Tagad viņš tomēr apsolīja darīt visu iespējamo brāļa labā.

Pirmā satikšanās bija ļoti īsa — ārsts aizliedza Sebastiānam jebkuras sarunas un uztraukumus. Natanaēls paklausīja Živa padomam un nolēma pāris dienas nerādīties. Tagad, šovakar viņš gribēja brāli apmeklēt.

Baņķieris piezvanīja pie villas durvīm un gaidīja. Taču istabenes 1 vietā durvis atvēra Rita Anremona, kas ledainā tonī jautāja:

—    Ko vēlaties, kungs?

Natanaēls bija nepatīkami pārsteigts. Viņš gan pazina sava brāļa mīļāko. Pirmā doma bija aizraidīt šo sievieti. Bet tad viņš iedomājās, ka vajadzētu pacensties izvairīties no skandāla. Ko gan rīt rakstītu laikraksti, ja slavenais baņķieris ar troksni izraidītu Ritu no mājas, kura

patiesībā piederēja viņai? Bet tagad izskatījās, it kā Rita gribētu aizkavēt abu brāļu tikšanos…

—   Es esmu Sebastiāna brālis, — īsi noteica Natanaēls. — Viņš ir slims, un es gribētu viņu redzēt.

—   Kungs, — skaļi atbildēja kurtizāne, — jūs te esat manās mājās. Es esmu Rita Anremona.

—    Labprāt ticu, — atteica Natanaēls, ar pūlēm valdīdamies. — Šādā gadījumā, kundze, lūdzu atļauju ieiet jūsu mājā, lai es varētu satikties ar brāli.

Rita noraidoši pakratīja galvu.

—    Sebastiāns nevar pieņemt viesus. Es ļoti nožēloju.

Abi ienaidnieki saskatījās. Viņu acis zvīļoja naidā un abu balsis spalgi izskanēja vakara klusumā.

Apkārtējos logos parādījās ziņkārīgas sejas. Natanaēls vairs neuzdrošinājās uzstāt. Viņš ātri pagriezās un devās pa celiņu prom. Rita vēl uzmeta viņam triumfējošu skatu un aizvēra durvis.

Netālu no dārza vārtiņiem Natanaēls satika Živu. Dusmās drebošā balsī baņķieris sacīja detektīvam:

—   Viņa mani neielaida! Es nevarēju nokļūt pie mana nabaga brāļa. Kungs, vai jūs nevarētu likt lietā savu autoritāti un panākt, lai šī sieviete groza savu lēmumu?

Živs paskaidroja:

—    Neuzstājiet tagad, Marķē kungs! Rita Anremona savu izturēšanos, droši vien, ir labi pārdomājusi. Nebūs tagad viegli viņu pārliecināt. Un turklāt — tā ir viņas māja. Es taču nevaru dot viņai rīkojumus par to, kas viņai jāpieņem un kas ņē.

—        Viņas māja! — nikni iesaucās Natanaēls. — Pareizāk būtu teikt, „ka tā ir mana brāļa māja. Ja arī šī māja pieder viņai, tad neaizmirstiet, : ka tā taču pirkta pr mana brāļa naudu!

Živs noplātīja rokas.

—   Marķē kungs, mēs tur neko nevaram darīt! Jūsu brālis ir pilngadīgs un var darīt ar savu naudu, kas viņam tīk. Ar varu jūs neko nevarēsiet panākt. Šobrīd jums jāpiekāpjas. Gan jau vēlāk redzēsim. Es ceru, ka drīz varēšu jums palīdzēt.

—   Pateicos, —vēsi noteica baņķieris, viegli palocīja galvu un aizgāja.

Taisnību sakot, ja Živs būtu ļoti gribējis, viņš varētu Ritu piespiest

pieņemt baņķieri. Bet šis uzpūtīgais cilvēks detektīvam bija nesimpātisks, turklāt, pēc viņa domām, abu brāļu tikšanās pašreiz nesolīja nekā interesanta izmeklēšanas gaitai. Vismaz šobrīd nē. Abi noteikti pārrunātu tikai nepatīkamas lietas, bet tas neko nedotu.

No otras puses, Živam biļa zināmi iemesli nenostāties noteiktā opo* zīcijā pret Ritu Anremonu. Živs pat gribēja iegūt viņas simpātijas un uzticēšanos, jo kaut kas kurtizānes uzvedībā viņam bija licies aizdomīgs. Un šo noslēpumu viņš gribēja atklāt pēc iespējas drīzāk.

Šai gadījuma Živs bija rīkojies pareizi. Tikko viņš ienāca Ritas villā, sieviete viņam dedzīgi pateicās. Viņa bija stāvējusi savā istabā pi^

loga un dzirdējusi baņķiera sarunu ar detektīvu.

* * *

Živs naktī bija slikti gulējis. Agri no rīta viņš piecēlās un devās u villu «Saīds». Tad viņš atgriezās mājās, kur gaidīja vēl citas ziņas no saviem palīgiem, kuriem vajadzēja novērot Ritu Anremonu.

Pēc neilga laika piezvanīja Mišels un ziņoja, ka Rita apmēram pēc pusstundas gatavojoties aiziet.

Pēc divdesmit minūtēm pie villas ieejas stāvēja elegants džentlmenis. Tas bija Živs.

ViņS lēni aizdedzināja cigāru un, it kā pastaigādamies, sāka vērot tuvāko apkārtni.

Beidzot no villas iznāca Rita un devās uz pilsētas pusi. Živs viņ sekoja. Rita nemaz nesteidzās.

Viņi nonāca ļaužu pilnā ielā. Vairāki vīrieši uzmeta Ritai apbrīnas pilnu skatu, vairāki sāka viņai lēni sekot. Taču sieviete nevienam nepievērsa uzmanību. Viņa mierīgi gāja tālāk. Tad pēkšņi iekliedzās. :

Viņas mazā rokassomiņa bija izslīdējusi no rokas un nokritusi uz ietves.

Taču gandrīz vai tai pašā acumirklī Ritai piesteidzās kāds strādnieks, kas turpat netālu strādāja apstādījumos, un ātri pacēla somi- ņu. I

Rita viņam sirsnīgi pateicās un tūlīt devās tālāk. Živs sekoja. Gluži, negaidot, sieviete apstājās pie nākamā ielas stūra un pamāja taksometram. Detektīvs dzirdēja, kā viņa teica šoferim:

— Villa «Saīds» Buloņas mežā.

«Varbūt viņa kaut ko nojauš, varbūt viņa ievērojusi mani?» Živs nodomāja, pārliecināts, ka Rita grib aizbēgt un pa ceļam noteikti pateiks šoferim citu adresi.

Bet viņš bija maldījies, jo sieviete patiešām atgriezās mājās.

«Ak, Dievs, kāds es esmu muļķis!» Živs sodījās. «Kur bija manas acis? Vai tad man nevarēja ātrāk ienākt prātā, ka somiņa nenokrita zemē nejauši. Viņa strādniekam neiedeva nekādu dzeramnaudu, bet tūlīt pat atgriezās mājās. Tagad skaidrs, ka viņa izgāja no mājas tikai

tāpēc, lai satiktu šo strādnieku. Tātad tagad jānoskaidro, kas viņa ir īstenībā un kas ir šis strādnieks.»

Živs iegriezās policijas pārvaldē un sāka šķirstīt aizdomīgo personu sarakstus. Ritas vārds nekur nebija reģistrēts. Detektīvs šķirstīja tālāk, bet tad veikli izvilka fotogrāfiju. Uz tās bija atzīme

«Ž.P. 1899. Akts H.Z. — kolekcija B Nr. 4».

—    Lūdzu, sameklējiet man šās personas aprakstu, — Živs lūdza ierēdni. Pēc desmit minūtēm detektīvs saņēma aktu. Uz vāka bija rakstīts:

«Žiljeta Persona, dzimusi 1899. gadā, divreiz tiesāta par policijas aģenta piekukuļošanu. Dzimusi Sansimforēnā, Limožas apgabalā.»

«Lieliski, tagad viss būs labi!» Živs priekā berzēja rokas, iedams pa kāpnēm ārā no policijas pārvaldes.

Iekāpis automašīnā, detektīvs lika šoferim braukt uz Kompāna ielu 24, jo šī adrese bija aktos atzīmēta kā Žiljetas Personas dzīves vieta.

Kad viņa bija atstājusi šo dzīvokli? Varbūt viņa vēl tagad izmantoja šo dzīvokli?^

Turklāt Živam gribējās arī pabūt kvartālā, kur patlaban mitinājās gandrīz visi Fantomasa bandas locekļi.

Živs prefektūrā bija pārģērbies. Tagad viņš izskatījās pēc solīda sīktirgotāja.

Izkāpis no taksometra, Živs priecīgi iesvilpās. Viņš ieraudzīja to pašu strādnieku, kas bija pacēlis Ritas Anremonas somiņu. Živs neuzkrītoši sekoja vīrietim, kas iegāja mājā Libertē ielā 150. Tur viņš pie vārtiem atstāja maisu ar darbarīkiem un uzsauca sētniekam:

—    Pieskatiet manas mantas, es tūdaļ atgriezīšos!

Pēc tam strādnieks devās taisni uz «Lionāras bērnu» krodziņu.

Kad Živs redzēja, ka strādnieks iegāja krodziņā, viņš atgriezās mājā, ur vīrietis bija atstājis savus darbarīkus un jautāja sētniekam:

—    Kur viņš palika?

—    Kas tad? — sētnieks brīnījās.

—    Nu, Dominiks, mans draugs, kas te nolika savas mantas!

—    Dominiks? — sētnieks pārjautāja. — Tāds te nav bijis.

—    Kā tā? Bet viņš taču šeit atstāja savu darbarīku maisu!

—    Ak, tā! Bet tas taču ir Bernārs! Ja jūs meklējat viņu, tad viņš tepat tuvumā vien būs.

—    Ak, Dievs, pareizi, — vainīgi iesaucās Živs. — Es esmu darbu vadītājs. Viegli var sajaukt vārdus. Man ir daudzi Fransuā, Dominiki, Bernāri. Reizēm sajūk. Viņš ir beļģis, vai ne?

Sētnieks iesmējās.

—    Nē, nebūt nē. Viņš ir no Francijas dienvidiem. To es zināju jau tad, kad viņš dzīvoja Kompāna ielā.

Pie pēdējiem vārdiem Živs saausījās.

«Kompāna ielā? Tātad Bernārs dzīvojis turpat, kur Žiljeta Persona? Ak, cik interesanti!»

Un, vairs neko neteicis sētniekam, detektīvs pagriezās un devās projām.

7 Bērnības draugs

—    Viss ir labi, — teica kāda balss, — bet vēl nav pietiekoši labi! Sasodītā migla! Tā man nemaz nepatīk!

Vīrietis, kas sarunājās pats ar sevi, atradās tumsā villas «Saīds» tuvumā. Lietus gāza kā no spaiņa. Tuvumā nebija neviena cilvēka. |

—    Nu, jā, un tad mans pelēkais uzvalks, — vīrietis nopūtās. —j Kāds tas izskatīsies pēc kāpelēšanas!

Tad vīrietis atmeta ar roku un devās villas dārzā. Tur viņš uzmanīgi paraudzījās apkārt un pēc tam veikli uzkāpa uz villas jumta.

Ko viņam tur vajadzēja?

Cilvēks rāpās arvien tālāk pa notekcauruli, līdz sasniedza villas i stūri. Tur notekcaurule beidzās.

Vīrietis tomēr nezaudēja drosmi, bet, cieši turēdamies, rāpās vēl tālāk, kamēr beidzot apsēdās blakus skurstenim.

Tas bija Žeroms Fandors, Živa draugs, kas bija piedzīvojis jau neskaitāmas dēkas un kas tagad, drūmā un slapjā naktī bija uzrāpies uz villas «Saīds» jumta. 'ļ

«Klausies, Fandor,» viņš sacīja pats sev, «vai tu atceries, ko tev; vakar sacīja Živs un ko es pats pēc tam uzzināju?

Tas bija ļoti interesanti! Šis Fransuā Bernārs nav no manu «draugu» bandas, tomēr man izdevās ar viņu iepazīties. Tas ir kārtīgs strādnieks, kas dzīvo Belviļā, mājā, kur bieži ierodas arī Beks un Befs. Es viņam sekoju un redzēju, ka viņš iegāja te. Tagad viņš sēž pie Ritas jau kādu stundas ceturksni.»

Ko varēja vienkāršs strādnieks darīt šai greznajā villā?

Živs, kurā arvien vairāk nostiprinājās aizdomas, ka Rita Anremona ir vainīga, uzskatīja, ka viņas sakars ar Bernāru to apliecinot. Tāpēc, saticis Fandoru uz ielas, viņš tam visu izstāstīja, un uzņēmīgais žurnālists nolēma pasekot visai šai lietai pats uz savu roku.

Pēkšņi, sēžot uz jumta, viņam ienāca prātā lieliska ideja.

«Ak, Dievs, nu, es taču esmu muļķis! Šie cilvēki taču runās skaļā balsī, neslēpdamies. Viņiem taču nevarētu rasties aizdomas, ka viņus kāds noklausās. Man tikai jātiek pie skursteņa, kas ved uz šo istabu, lai mierīgi noklausītos visu sarunu.»

Taču atrast īsto skursteni nemaz nebija vienkārši. Beidzot Fandors, uzmanīgi klausīdamies, skaidri varēja sadzirdēt vīrieša un sievietes balsi.

Bet ar to bija vēl par maz. Vējš bija tik spēcīgs, ka žurnālists nespēja atšķirt atsevišķus vārdus.

«Tas vēl nav iemesls izmisumam, » Fandors mierināja sevi. «Skur- "tenis ir pietiekoši liels, tas ir labi, ka vējš tā gaudo, tad mani arī neviens nedzirdēs. Galu galā, ar ko tad es riskēju? Ja man uzbruks, gan jau pratīšu aizstāvēties.»

Žurnālists iekāpa skurstenī, lai labāk varētu dzirdēt Ritas un Ber- nāra sarunu.

Viņam paveicās. Viņu pašu neviens ne redzēja, ne dzirdēja, bet viņš varēja netraucēti noklausīties visu sarunu.

—   Tātad tu zvēri, ka tas neesi tu? — jautāja Rita.

Bernārs atbildēja:

—   Es nesaprotu, kā tu kaut mirkli varēji tā nodomāt! Žiljeta, tu ļoti labi zini, cik ļoti es tevi mīlu un tāpēc…

Rita viņu sapīkusi pārtrauca:

—   Fransuā, es taču lūdzu tevi nesaukt mani šai vārdā. Es to gribu aizmirst. Man nepatīk, ka man to atgādina.

—   Tev taisnība, — piekrita Bernārs, — es vienmēr aizmirstu, ka mana mazā bērnības draudzene Žiljeta Persona kļuvusi par elegantu

.dāmu Ritu Anremonu, kuru es dievinu… u Atkal atskanēja Ritas balss:

—    Arī es tevi mīlu!

Klausoties šai sarunā, Fandors bija ārkārtīgi pārsteigts.

«Nu, tie tik ir joki! Es domāju, ka būšu tieši laikā, lai dzirdētu slepkavu sazvērestību, bet te pēkšņi ir mīlas idille! Tagad man daudz kas kļuvis skaidrs. Šī Žiljeta Persona agrāk bijusi šā vīra mīļākā. Droši vien, arī tagad viņus saista ciešas attiecības. Ja Rita krāpj Sebastiānu, tad tā ir tikai viņas darīšana. Nekāda nozieguma tur nav.»

—    Jā, — šai mirklī atskanēja Bernāra balss, — tieši tāpēc es tā ciešu. Tu esi skaista, Rita. Visi tevi pielūdz, apbrīno… Bet es esmu tikai strādnieks, neveikls un neaptēsts, mani tu nevari mīlēt.

—    Bet es tomēr mīlu tevi, — atskanēja Ritas kaislīgā balss.

—   Tu gan tā saki, bet tu pati visu laiku pierādi pretējo. Ja tu mani mīlētu, tad gan ne mirkli neturētu aizdomās.

Tagad Rita mierīgi sacīja:

—   Ko tu gribi, Fransuā? Sī zādzība notikusi tik neparastos apstākļos..

—    Bet tas taču vēl nav iemesls, lai tu mani turētu aizdomās! Tu zini, ka es esmu godīgs cilvēks. Neaizmirsti, ka es esmu kārtīgs strād nieks un mīlu tevi!

—   Es to zinu, Fransuā, — piekrita Rita. — Es īstenībā nekad neesmu šaubījusies, bet toreiz biju tik bezgala pārsteigta un satriekta…

Atkal runāja Bernārs:

—    Es tevi saprotu. Bet tavas aizdomas mani sāpina. Labi, nerunā sim vairs par to… Saki, Rita, vai policijai tas ir zināms? Vai tā mekl vainīgos? Vai varbūt tā tos atradīs?

—    Var jau būt…

—   Un tu? Vai tev nav kaut kādas aizdomas? Vai tu neiedomājies, ka varbūt tava istabene…

Fandors bija gatavs atdot vismaz desmit sava mūža gadus, lai šai brīdī redzētu Ritas seju!

—    Mana istabene? — Rita atkārtoja. — Jā, es tā domāju, tāpēc viņu nekavējoties atlaidu. Bet tagad es sev jautāju, vai neesmu rīkojusies pārsteidzīgi? Es runāju ar inspektoru Živu, Viņš neuzskata, ka šī meitene varētu būt vainīga, un tomēr…

Fandoram nāca smiekli.

Nepietika ar to, ka viņam bija jānoklausās šī dīvainā pārīša izskaidrošanās! Tagad runa gāja par viņa draugu Živu.

«Nu, Živs gluži vienkārši tāpēc nav pievērsis uzmanību istabenei, ka bijis pārliecināts, ka vainīgā bija Rita,» Fandors nodomāja. «Šīs aizdomas pieauga vēl vairāk, kad Živs atklāja, ka Rita pazīst šo Bernāru.»

Žurnālists turpināja klausīties.

—    Ļauj tevi noskūpstīt, Žiljeta! Tu saki — tikai roku. Nu, tad dodļ man savu roku!

Sieviete atbildēja:

—    Nē, esi mierīgs, ne tagad… Vēlāk, kad būšu brīva. Es tev solīju,! ka pienāks diena, kad mēs viens otram varēsim piederēt pilnīgi, bezl jebkādiem meliem, bez slēpšanās. Esi kluss, Fransuā. Neaizmirsti, ka augšā guļ nelaimīgais Sebastiāns un ka viņš jebkurā mirklī var mani I pasaukt.

—   Sebastiāns! — Bernārs iesaucās. — Nerunā par šo cilvēku, kas 1 ir tavs mīļākais! Tikai es tevi mīlu! Viņš ir bagāts, bet es esmu nabags. Es viņu ienīstu, es gribu, lai tu viņu tūlīt atstāj!

— Klusē, Fransuā! Nomierinies. Šobrīd es nevaru viņu pamest, bet I drīz pienāks diena… Esi pacietīgs. Es gribu, lai tu šodien esi priecīgs, t tāpēc noskūpsti mani tagad un ej. Es zinu, ka nav labi ļaut tev tagad mani skūpstīt, bet man grūti paciest domu, ka tu esi nelaimīgs!

«Ha, ha!» domās iesmējās Fandors. «Tas gan būtu jauks pārsteigums tiem kungiem, kas Ritas Anremonas dēļ izšķiež savu naudu! ļ Viņai labāk patīk Fransuā Bernārs, vienkāršs strādnieks, nevis bagātais

Sebastiāns Marķē! Nu, kā saka, par gaumi nestrīdas.»

* * *

Žeroms Fandors dzirdēja, kā pārītis atvadījas, tad dzirdēja, kā no- pklaudzēja ārdurvis un nosprieda, ka tagad Rita dosies gulēt. Tagad viņš varēja mierīgi pazust.

Bet kā to izdarīt? Uzrāpties atpakaļ pa skursteni uz jumta nemaz ļ nebija viegli.

«Ak, nav vērts riskēt,» Fandors nodomāja. «Kad viņi būs aizmiguši, es pacelšu lūku un izkāpšu pa logu. Būšu uzmanīgs un netrokšņošu.»

Kad viņš stāvēja salonā, Fandors, nepatīkami pārsteigts, ievēroja, ka tur bija gaišas grīdsegas.

«Jā, tas ir nepatīkams pārsteigums. Te skaidri būs saredzami pēdu nospiedumi. Nu, tādā gadījumā jāriskē dabūt iesnas!»

Fandors ātri novilka kurpes un uz pirkstgaliem piezagās logam. Viņam izdevās to klusi atvērt un bez trokšņa izkāpt ārā. Dārzā viņš ļ vēl atskatījās un tad steigšus nozuda tumsā.

«Tagad varu mierīgi ziņot manam draugam Živam par notikušo,» apmierināts ar sevi, domāja Fandors. «Tagad ir skaidrs, ka Fransuā Bernārs un Rita nav vainīgi. Vainīgai jābūt Adelei.»

9 Brālis un baņķieris

Živs bija jau agri piecēlies un atstājis savu dzīvokli. Viņš aizbrauca uz to Parīzes priekšpilsētu, kur dzīvoja lielākā daļa Parīzes bagātnieku.

Detektīvs domīgi stāvēja ielas malā, skatījās apkārt un beidzot jautāja kādam garāmgājējam:

—    Sakiet, vai jūs zināt, kura ir Marķē kunga māja?

Pavecs vīrietis viņam godbijīgi atbildēja:

—  Marķē kunga pils atrodas šā ceļa galā. Redziet, tur pa labi. Tur tie lielie koki. Aiz kokiem atrodas pils.

Živs pateicās un devās norādītajā virzienā.

Kāpēc viņam vajadzēja doties pie baņķiera uz mājām, kāpēc viņš nevarēja apmeklēt viņu bankā?

Živs bija zvanījis uz banku un noskaidrojis, ka baņķieris šai dienā darbā nebūšot. Tāpēc detektīvs devās uz Valmonu.

Živs bija tikko iegājis pils dārzā, kad viņam pa celiņu steidzās pretī sulainis. Živs sacīja:

—    Es labprāt gribētu runāt ar Marķē kungu.

Sulainis nopētīja apmeklētāju no galvas līdz kājām, ievēroja viņa apputējušās kurpes un tad, kā šaubīdamies, novilka:

—   Es nezinu, vai kungs ir mājās. Turklāt Marķē kungs pieņem tikai tos, kuri pieteikušies iepriekš. Vai Marķē kungs zina par jūsu ierašanos?

—    Nē, bet nododiet viņam manu vizītkarti.

Sulainis uzmeta acis vizītkartei un tad mazliet laipnāk uzaicināja:

—    Lūdzu, uzgaidiet mazliet, kungs. Nāciet man līdzi.

Salonā Živs pa paradumam nopētīja visu istabu un tad paskatījās pa logu. Viņš redzēja, ka šoferis izbrauca no garāžas elegantu automašīnu.

«Hm, liekas, esmu tieši laikā. Vēl desmit minūtes, un Marķē kungs būtu aizbraucis.»

Šai brīdī atgriezās sulainis un paziņoja, ka Marķē kungs pieņemšot apmeklētāju. Marķē sēdēja savā kabinetā pie milzīga rakstāmgalda, ļ

—   Ar ko varu pakalpot, Živa kungs? Lūdzu, apsēdieties! Man gan ir ļoti maz laika.

«Ak, tā,» Živs ironiski nodomāja, «tāds tonis man nemaz nepatīk. Šis baņķieris liekas pārāk uzpūtīgs. Nekas, gan viņam tas pāries.» 1

—    Marķē kungs, — Živs atbildēja. — ja jau jūs esat aizņemts, es ; varu arī iet. Bet tādā gadījumā es lūgšu jūs ierasties pie manis. Šurp^ es ierados, lai izdarītu jums pakalpojumu. Ja jau jūs šīs svarīgās ziņasj neinteresē, ja esat aizņemts…

Živs apklusa. Baņķieris piecēlās un nu jau daudz sirsnīgākā balsī sacīja:

—    Lūdzu mani atvainot. Es esmu ļoti aizņemts cilvēks. Negribēju jūs aizvainot. Vēlreiz lūdzu mani atvainot!

Živs pasmaidīja.

Marķē pazvanīja un sacīja ienākušajam sulainim:

—   Sakiet šoferim, lai viņš pagaida. Es braukšu tūlīt pēc šās sarunas.

Tad viņš griezās pie Živa:

—   Živa kungs, man šodien ir svarīga veikalnieciska tikšanās. Man noteikti jābrauc uz Havru. Bet kāda iemesla dēļ jūs esat ieradies pie manis?

—    Marķē kungs, es atnācu jūsu brāļa dēļ.

Marķē sarauca uzacis.

—   Man ar viņu nav vairs nekā kopīga… . Te Živs viņu pārtrauca:

—   Nesakiet vis, Marķē kungs… Jūs taču zināt, ka jūsu brālis ir ļoti, ļoti nelaimīgs.

—    Vai tad viņa veselības stāvoklis ir tik ļauns?

—    Jā, viņa veselības stāvoklis ir bīstams. Marķē saslējās un ātri jautāja:

—    Sakiet, vai viņam draud nāve?

—    Nē, Marķē kungs. Bet vakar sanāca ārstu konsīlijs. Ārsti atzina, ka jūsu brālis paliks akls.

Baņķieris nodūra galvu.

—   Lai notiek Dieva prāts! Tas ir pārbaudījums, ko mums sūta debesis. Detektīvs domīgi paskatījās uz baņķieri.

—   Bet tas vēl nav viss, Marķē kungs. Jūsu brālim draud briesmas.

—   Briesmas? — Marķē izskatījās pārsteigts. — Ko jūs ar to gribat teikt? Živs jau gribēja paskaidrot, bet šai brīdī ieskanējās telefona zvans.

Marķē pacēla klausuli. Kad viņš bija beidzis sarunu, Marķē atkal pievērsās detektīvam:

—   Tātad, Živa kungs, ko jūs ar to gribējāt teikt?

—   Es gribēju teikt tikai to, ka manuprāt jūsu brālim draud noteiktas briesmas tieši viņa tuvākajā apkārtnē. Man izdevies uzzināt, ka jūsu brāļa mīļākā, Anremona kundze, pieņem visai šaubīgus viesus.

Kad Živs bija beidzis, Marķē atbildēja:

—   Živa kungs, pēc pēdējo dienu notikumiem biju nolēmis pārtraukt jebkādas attiecības ar manu brāli. Tagad šis lēmums vairs nav spēkā. Dievs man palīdzēs pildīt savu pienākumu.

Mums sabiedrībā ir tāds stāvoklis, ka mēs nedrīkstam dot ne mazāko ieganstu ļaunām tenkām. Varat būt pārliecināts, ka es no sirds jūtu līdzi manam nelaimīgajam brālim. Es noteikti vēlos, lai viņš atteiktos no šīs sievietes, kas viņam var nest tikai nelaimi. Es dzirdēju pat, ka viņš nodomājis to precēt! Živs nopietni paskaidroja:

—    Marķē kungs, jūsu brālim draud kaut kas nopietnāks par šīm

laulībām.

Živsv atkal aprāvās, jo baņķieris paskatījās pulkstenī un iesaucās:

—    Živa kungs, lūdzu piedošanu, bet es nevaru vairs zaudēt ne mirkli. Man pirms četriem jau jābūt Havrā. Tagad ir jau pusdivpadsmit!

živa seja saviebās grimasē.

—   Jūs brauksiet uz Havru? Vai tiešām nebrauksiet satikt savu brāli?

Marķē paraustīja plecus.

—    Pat, ja es saku, ka labprāt to darītu, tad pašreiz es to nevaru. Man katra ziņā šodien jābūt Havrā. Man tur jāsatiek kāds amerikāņu biznesa partneris… Nabaga Sebastiāns! Vai tiešām viņam jāpaliek aklam? Kā jūs izskaidrojat šo nelaimes gadījumu?

Živs neatbildēja. Viņš gribēja atvadīties, jo viņam galīgi nepatika šis baņķieris, kas negribēja brāļa dēļ atteikties uz brīdi no veikala darīšanām.

—    Varbūt jūs brauksiet kādu gabalu kopā ar mani? — piedāvāja baņķieris, kad viņi bija nokāpuši lejā un stāvēja mājas priekšā.

—   Nē, ļoti pateicos, — vēsi atteica Živs. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās vēl ilgāku laiku uzturēties šā nesimpātiskā cilvēka sabiedrībā.

—   Tātad, Žil, sagatavojieties, — Marķē griezās pie šofera. — Mums jābrauc uz Havru, cik vien ātri iespējams!

Vēlreiz pagriezies pret Živu, Marķē klusi noteica:

—    Živa kungs, es jūs ļoti lūdzu — panāciet, lai laikraksti neko neraksta par šo lietu. Mana sieva un es vēlamies, lai prese šo notikumu necilātu. Ak, es pilnīgi aizmirsu jums pateikties par jūsu iejaukšanos labdarības biedrības skandālā. Prese nav minējusi ne vārda par šo nepatīkamo starpgadījumu ar Gotjē kundzi. Vai jums ir kaut kas zināms par šo nelaimīgo sievieti?

Živs pasmaidīja, bet, neko noteiktu teikt negribēdams, tikai viegli pameta ar roku:

—    Nē, vēl nekas nav noskaidrots.

Mašīna sāka braukt.

—   Živa kungs, — atvadoties vēl uzsauca Marķē kungs, — es jūs lūdzu

— nepametiet manu nelaimīgo brāli, kamēr es atgriezīšos no Havras!

* * *

Pēcpusdienā Živs atgriezās savā dzīvoklī un, priecādamies par pelnīto atpūtu, izstiepās uz dīvāna. Pēc neilga laika sulainis atnesa viņam telegrammu.

Detektīvs to mierīgi atplēsa un lasīja:

«Lūdzu jūs nekavējoties ierasties Havrā. Noticis kaut kas pilnīgi neizskaidrojams. Esmu apmeties „Grand Hotel".

Natanaēls Marķē.»

—    Ne prātā nenāk, — norūca Živs.

«Viņš ir man pārāk nesimpātisks, lai viņa dēļ vēl pūlētos un brauktu uz Havru. Varēja jau viņš arī paskaidrot kaut ko saprotamāk. Nē, mīļais Marķē kungs, tieciet galā pats, kā gribat…»

Tomēr jau tai pašā vakarā Živs iekāpa vilcienā, kas brauca uz Havru.

Tor īna darbā iekārtošanas birojs

Fandors pārsteigts stāvēja uz kāpnēm sava drauga Živa dzīvokļa priekšā.

Pulkstens bija apmēram septiņi no rīta. Žurnālists bija krietnu brīdi zvanījis pie durvīm, jo nebija paņēmis līdzi atslēgu, ar kuru varēja tikt Živa dzīvoklī iekšā jebkurā laikā. Tāpēc viņš zvanīja, klauvēja, trokšņoja, bet neviens nerādījās.

Žeroms Fandors dusmojās.

«Velns parāvis, kas tad nu varēja notikt!» Fandors gudroja. «Viņš vienkārši pazūd un nevienu neatstāj mājās. Nu, par to mēs vēl parunāsim, draugs!»

Žurnālists bija pārsalis, jo pēc nakts piedzīvojuma Anremona kundzes mājā bija paguvis tikai ieskriet pie sevis mājās un paķert mēteli.

«Živs gan brīnīsies,» Fandors domāja. «Ceru, ka pagūšu laikā viņam pateikt visu, ko esmu šonakt dzirdējis. To nezinot, viņš varētu visu sabojāt un pat apcietināt Ritu, kas manuprāt tāpat kā Bernārs nav vainīga. Man tas viņam noteikti jāpastāsta. Diez, kur viņš varētu būt?»

Fandors lēni nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas. Bija silta un saulaina pavasara diena.

«Nu, ja Živs kaut kur nozudis, tad es strādāšu viņa vietā,» nolēma žurnālists.

Lēni viņš devās uz priekšu, līdz nonāca klusajā Neijī priekšpilsētā, kur kādreiz bija saticis Fantomasa mīļāko, lēdiju Beltemu.

«Diez, kur tas bija?» žurnālists kavējās atmiņās. «Kur viņa toreiz dzīvoja? Toreiz, kad mēs viņu tā tvarstījām, kad bija visi šie uztraukumi… Šķiet, tas bija kaut kur ap Enkermāna bulvāri…»

Fandors apstājās ietves malā un vērīgi skatījās apkārt, pūlēdamies atsaukt atmiņā kādreizējos notikumus.

«Fantomass…» domāja Fandors, «vai tiešām man neizdosies viņu atrast? Vai tiešām mums ar Živu neizdosies viņu beidzot uzveikt?»

Taču šobrīd viņam bija cits uzdevums.

Pēc Bernāra un Ritas sarunas žurnālists bija pārliecināts, ka vainīgā varēja būt tikai istabene Adele.

Kur viņa tagad bija? No kurienes viņa bija nākusi un kurp aizgājusi?

Viņa bija pie Ritas bijusi tikai vienu dienu. Kas gan varēja galvot, ka viņa nepiederēja pie kaut kādas apašu bandas?..

Fandors bija pilnīgi pārliecināts, ka nozieguma brīdi Adele bijusi villā un, lai sagādātu sev alibi, aizgājusi un apciemojusi šveicaru. Kad viņas līdzdalībnieki bija paveikuši melno darbu, istabene bija mierīgi atgriezusies villā.

Tieši šās Adeles dēj Fandors bija te ieradies. Viņš zināja, ka kāda veca klostera telpās atrodoties Torīna kundzes darbā iekārtošanasj birojs, ar kura pafīdzību Adele bija dabūjusi vietu villā «Saīds».

«Varbūt, ka viņi tur neko nezina,» viņš nodomāja, «varbūt viņi ir pārliecināti, ka Adele ir godīga istabene. Un, ja es šai kundzei visu paskaidrošu, viņa bez vilcināšanās palīdzēs atrast man šo melno avi.»

Vairākkārt žurnālistam nācās jautāt ceļu uz Torīna kundzes biroju. Parīzes centru viņš pazina kā savu kabatu, bet šī priekšpilsēta bija viņam sveša.

Beidzot viņš atrada to, ko meklēja. Tā bija veca ēka liela dārza vidū. Jautri svilpodams, Žeroms Fandors izgāja cauri parkam un devās meklēt šo darbā iekārtošanas biroju. Viņš ieraudzīja apmēram trīsdesmit jgadus vecu sievieti, kas iznāca pa kādām durvīm.

Žurnālists stāvēja neziņā, bet sieviete, ieraudzījusi viņu, uzsauca:

—    Ko jums vajag?

«Viņa nav sevišķi laipna,» pazibēja doma Fandora galvā. Taču viņš mierīgi paskaidroja:

—   Es nāku apjautāties par vietu… Vai tas ir Torīna kundzes birojs?

—    Jā, pareizi, nāciet, mans draugs!

«Draugs? Kas es šai par draugu,» Fandors nodomāja. «Tā laikam ir kāda bijusī mūķene. Tās vienmēr ir tādas. Gan jau tikšu ar viņu galā.»

Uzsmaidījis sievietei, viņš laipni jautāja:

—    Vai es varu runāt ar Torīna kundzi?

Atbilde bija īsa, asa un nelaipna:

—   Torīna kundzi? Jūs laikam domājat, ka viņai nekas cits vairs nav darāms, kā tikai runāt ar katru darba meklētāju… Bet nāciet vien iekšā. Jūs viņu varēsiet redzēt pēc kādas stundas.

Fandors neko neatbildēja un klusēdams sekoja sievietei.

«Nu, gan jau redzēšu, kas te notiek. Nenomiršu, ja man būs mazliet jāpagaida. Vismaz varēšu pārliecināties pats, kā te izturas pret darba meklētājiem. Tas man ir svarīgi.»

Gaitenī viņš ievēroja vairākas durvis un atkal neziņā apstājās. Viņa soļus bija dzirdējusi kāda vecene, kas pabāza galvu pa kādām durvīm un arī nelaipni jautāja:

—    Un ko jūs te gribat?

Fandoram pat nebija laika atbildēt.

—    Ko jūs protat? Kādu vietu gribat? Kučieris, sulainis, šoferis… Stāviet taisni, izņemiet rokas no kabatām…

Fandors paklausīja, bet tad pacentās pārtraukt sievietes vārdu plūdus:

—    Kundze, es neesmu sulainis, es gan protu vadīt zirgus un mašīnas un…

—   Tad jau jūs neko neprotat, — vecene viņu pārtrauca. — Nāciet iekšā, parunāsim. Lielu algu jūs nevarat prasīt.

Pa atvērtajām durvīm Fandors ieraudzīja plašu telpu. Gar sienām bija gari soli. Uz tiem sēdēja cilvēku trīsdesmit. Daži garlaikodamies skatījas griestos, citi lasīja laikrakstus.

—    Nāciet iekšā un apsēdieties, — vecene pavēlēja.

Fandors piegāja tuvākajam solam, bet te viņu kāds rupji parāva aiz piedurknes.

—   Pagaidiet, vai jūs tiešām nezināt, kā jāuzvedas tādā birojā? Jums jāņem vērā, ka te visi nosēdināti pēc spējām, no labās uz kreiso pusi. Jums jāsēž tur tai stūrī, pie iesācējiem.

Žurnālistam arvien vairāk iepatikās šī dēka. Viņš paklausīgi devās uz norādīto vietu, kur jau sēdēja kāds vecītis un kāds jauns zēns.

—    Sakiet, vai jūs arī esat iesācējs? — pēc.brīža kautrīgi jautāja vecītis.

—    Jā, es nekad neesmu kalpojis, — klusi atbildēja Fandors.

—   Ak, tā, — vecītis atsaucās. — Tad man klājas pilnīgi citādi. — Un viņš sāka garu stāstu par savām likstām.

Pamazām arī pārējie iesaistījās sarunā un stāstīja par savām nedienām. Žurnālists uzmanīgi klausījās.

Pēc ilgāka laika atkal parādījās vecene un pamāja Fandoram:

—    Ei, jūs, tur! Panāciet!

Fandors piecēlās un tuvojās sievietei. Vecene ieveda viņu nelielā istabiņā, kur atradās tikai galds un divi krēsli.

Kādu brīdi Fandors domāja, vai vērts tālāk spēlēt šo komēdiju. Bet tad viņam ienāca prātā, ka tā viņš varētu varbūt uzzināt kaut ko interesantu. Tāpēc viņš turpināja spēli:

—    Mani sauc Žeroms.

—    Žeroms? Un tālāk? Neesiet tik slinks!

Žurnālists pasmaidīja.

—    Žeroms, vairāk nekas, es esmu atradenis. Man nav uzvārda.

—   Vajadzēja uzreiz pateikt! Tādā gadījumā jūsu alga būs vēl mazāka. Augstākais 150 franku.

Žeroms Fandors sakoda zobus, lai skaļi neiesmietos.

«Kas vēl sekos?» viņš domāja. «Ja tā turpināsies, tad mana vērtība noslīdēs pavisam zemu un man galu galā vēl vajadzēs piemaksāt par atļauju strādāt.»

Vecene kaut ko pierakstīja.

—   Tātad jūsu vārds ir Žeroms, jūs nekam nederat, bet no visa pa druskai protat?

—    Jā, kundze.

—    Vai esat tīrīgs?

Fandors līdz asinīm iekoda lūpā un izdvesa:

—    Jā, kundze, ļoti tīrīgs.

—    Parādiet rokas.

Fandors pastiepa uz priekšu abas rokas.

—    Labi… Jūsu rokas ir pat koptas. Cerēsim, ka jūs noderēsiet tai vietā, uz kurieni es jūs aizsūtīšu.

—    Vai jums kāda vieta jau padomā?

Vecene norājoši pakratīja galvu:

—    Vispirms iemācieties runāt pieklājīgi. Jāsaka tā — vai kundzei būtu man kāda vieta?

Žeroms Fandors paklausīgi atkārtoja:

—    Vai kundzei būtu man kāda vieta?

—   Jā, varbūt. — Tā būtu uzticības vieta pie kāda goda vīra, veca klienta. Bet vispirms biroja vadītāja kundze vēlas ar jums runāt.

Tikai tagad vecene ieveda Fandoru vadītājas kabinetā. Tas bija diezgan grezni iekārtots. Grīdu sedza liela sarkana grīdsega. Pie sienām bija vairākas gleznas greznos ietvaros.

Fandors jau no pirmā acu uzmetiena šai istabā ievēroja divus cilvēkus.

Viens bija pati Torīna kundze, iespaidīga dāma rūpīgi sakārtotiem baltiem matiem, nevainojami tīrā, vienkāršā tērpā.

Viņai blakus atzveltnes krēslā sēdēja tukls vīrietis. Sejā viņam bija labsirdīgs smaids, b6t rokas greznoja vairāki lieli briljanta gredzeni.

—    Nāciet, iekšā, — aicināja Torīna kundze.

Tad viņa pievērsās tuklajam vīrietim:

—    Laburē kungs, šis ir tas pats puisis, par kuru jums stāstīju. Viņš ir godīgs zēns, mēs viņu jau ilgi pazīstam. Viņš būs ļoti piemērots jūsu darbam. Viņš būs mierā ar jūsu piedāvāto algu, ar 150 frankiem, brīvu dzīvokli un uzturu.

—    He, he, — sēcoši iesmējās resnītis, — šis puisis man patīk. Sakiet, vai gribat strādāt pie manis?

—    Kāds būs mans darbs, kungs? — Fandors jautāja.

—     Kāds? Jums būs jādara viss, ko likšu. Es esmu bagāts un neesmu skops. Mani sauc Selestīns Laburē un es esmu cūku uzpircējs. Tas ir labs arods. Bet kā sauc jūs?

—    Žeroms.

—   Žeroms? Tas man patīk. Tas ir skaists vārds. Vispirms jums būs jākopj mani suņi, tad jāsapilda vīns pudelēs un laiku pa laikam tas arī jāpārbauda. Man pieder pašam neliela māja. Tad jūs varat mazliet pastrādāt dārzā. Tas nav liels, un darbs tur nebūs grūts. Tad jūs man nāksiet līdzi uz kautuvi. Nebaidieties, gan jau pieradīsiet. Un bieži tur gadās puiši, kas jums labprāt piedāvās glāzīti. Nu, vai būsiet ar mieru?

—   Nu, kā jums patīk? — jautāja arī Torīna kundze. — Man liekas, ka šis darbs jums ir īsti piemērots.

Žeroms nolēma turpināt šo dēku un tāpēc piekrītoši pamāja:

—    Jā, Laburē kungs, es labprāt strādāšu pie jums.

10 Nozudušais miljons

Živs, izkāpis Havrā no vilciena, nekavējoties devās uz viesnīcu, kur viņu gaidīja Marķē kungs, lai gan bija jau vēls vakars. Marķē izskatījās pilnīgi satriekts.

Ieraudzījis Živu ienākam viesnīcas vestibilā, baņķieris atviegloti uzelpoja un steidzās detektīvam pretī.

—    Živa kungs, esmu jums no sirds pateicīgs, ka atbraucāt! Jūs pat nevarat iedomāties, cik pateicīgs es jums esmu!

Živs diezgan vēsi atteica:

—    Marķē kungs, es gan paklausīju jūsu lūgumam, bet es jūs brīdinu, ka man katra minūte dārga. Lūdzu, paskaidrojiet man tagad, kas te noticis!

—   Jā, bez šaubām! Bet, tā kā ir jau diezgan vēls, atļaujiet piedāvāt jums tasi karstas kafijas. Jūs sapratīsiet, ka mums vajadzīgas visas mūsu gara spējai.

—    Labi, — piekrita Živs.

Marķē ielēja kūpošo kafiju. Abi klusēja. Beidzot baņķieris sāka stāstīt.

—   Šorīt, kad es aizbraucu, jau sacīju jums, ka man Havrā jāsatiek kāds amerikānis. Tas ir Bekfelders, Filadelfijas bankas direktors. Viņš veda man divus miljonus franku. Pirms tam viņš lūdza mani ierasties Havrā, lai saņemtu šo summu. Viņš negribēja viens braukt uz Parīzi, turklāt gribēja pēc iespējas drīzāk tikt vaļā no šās naudas. Tiktāl nu viss būtu skaidrs. Bet tagad seko sarežģījumi. Kad pulksten sešos ostā ienāca tvaikonis «La Tourraine», Bekfeldera tur nebija.

—   Varbūt viņš bija nokavējis tvaikoņa aizbraukšanu? — iejautājās Živs.

—   Nē, Živa kungs. Bekfeldera vārds ierakstīts pasažieru sarakstos, turklāt viņš redzēts arī uz tvaikoņa. Pat vairāk, viņš bija kļuvis par zādzības upuri. Viņš esot sūdzējies kuģa kapteinim. Un pēc tam nozudis…

—    Kā tad viņš varēja nozust atklātā jūrā? — brīnījās detektīvs.

—   Jā, bet tomēr tas tā noticis! Pēdējās dienās viņš netika redzēts uz klāja. Un Havrā viņš neizkāpa.

—    Vai jūs zināt, kas tā bija par zādzību? Vai viņš zināja, kur jūs varēs satikt Havrā?

—    Jā, es viņam nosūtīju radiogrammu.

—    Un viņš nav ieradies?

—    Nē.

—    Ko jūs tad darījāt?

—    Es telegrafēju jums, jo patiešām vairs nezināju, ko iesākt. Es apjautājos pārējiem virsniekiem uz kuģa, bet tie visi bija ļoti aizņemti un neko daudz man nevarēja pastāstīt. Tad es griezos pie kuģa kapteiņa un viņš man solīja rīt izgādāt satikšanos ar tvaikoņa administratoru. Šodien administrators jau bija aizgājis uz kuģniecības sabiedrību, kur tam vajadzēja nodot svarīgus dokumentus. Rīt no paša rīta viņš būs uz kuģa.

—    Labi, — noteica Živs, — rīt aiziesim pie viņa abi kopā. Vai jūs labi pazināt Bekfelderu?

—     Es viņu neesmu redzējis divpadsmit gadus. Nesaprotu jūsu jautājumu. Vai tad jūs domājat, ka viņš pats būtu zaglis?

—    Bet vai tad es runāju par to? — klusi atbildēja Živs.

* * *

Nākamajā rītā baņķieris un detektīvs jau agri no rīta uzmeklēja tvaikoņa administratoru. Živs griezās pie viņa:

—    Kungs, vai jūs varētu mums palīdzēt? Marķē kungs ir ļoti noraizējies par sava drauga Bekfeldera nozušanu. Vai jūs varētu sniegt mums tuvāku informāciju par pēdējo dienu notikumiem uz kuģa?

—     Labprāt, Živa kungs. Mēģināšu atcerēties visu pēc kārtas. Pirms aizbraukšanas no Ņujorkas man bija uzdots ierakstīt pasažieru sarakstā Bekfeldera kungu, Amerikas pilsoni, kas pastāvīgi dzīvo Filadelfijā. Viņam bija rezervēta pirmās klases kajīte. Bekfeldera kungs ieradās uz kuģa divas stundas pirms tvaikoņa aizbraukšanas. Viņš

! bija plecīgs, veselīgs vīrietis, gludi skūtu seju, možām acīm. Viņš runāja franciski ar stipri amerikānisku akcentu. Vēl ievēroju, ka viņš ^ labprāt smēķē cigārus.

Bekfeldera kunga kajīte atradās blakus manai kajītei. Es viņu vairākkārt satiku. Mēs nekad nerunājām, bet piektajā ceļojuma dienā viņš pieklauvēja pie manas kajītes'durvīm. Jūra bija mierīga. Jau atvēris durvis, viņš man tūlīt pavēstīja:

—   Administratora kungs, mani apzaga. No mana kofera nolaupīts miljons franku banknotēs.

Tai brīdī viņš bija pilnīgi mierīgs, pat mazliet ironisks. Es viņam atbildēju, ka par šo zādzību administrācija nav atbildīga, jo viņš nebija r naudu nodevis glabāšanā kuģa seifā. Viņš tikpat mierīgi man atbildēja, ka nemaz neprasot zaudējumu atlīdzību, bet tikai gribot man darīt zināmu zādzības faktu un lūgt palīdzību zagļa atrašanai.

Tad viņš man pastāstīja vēl dažas dīvainas lietas. Viņš esot aizbraucis no Ņujorkas ar diviem miljoniem franku. Nauda esot bijusi iesaiņota divās pakās, kuras viņš noslēpis koferī, kuram bijis dubul- tdibens. Viņš bijis ļoti pārsteigts, ka nozagta tikai viena paka.

Es pavadīju Bekfelderu uz viņa kajīti, bet mēs tur nekā aizdomīga neatradām. Nākošajā rītā pieklauvēju pie viņa kajītes durvīm, lai pajautātu, vai vēl kas nav noticis. Bet iekšā neviens neatsaucās. Es liku uzlauzt durvis. Un tad izrādījās, ka kajīte bija tukša.

Protams, mēs pārmeklējām visu kuģi, bet viņu neatradām. Par nelaimes gadījumu runa nevarētu būt, jo jūra visu laiku bija mierīga. Runa var būt vienīgi par pašnāvību vai slepkavību.

—   Pašnāvību? — iejautājās Živs. — Vai tad viņš izskatījās uztraukts vai nomākts?

— Ne visai, Živa kungs.

—   Vai es varētu apskatīt viņa kajīti?

—    Lūdzu.

Kad viņi iegāja Bekfeldera tukšajā kajītē, detektīvs vispirms apskatīja koferi, no kura bija nozagta nauda.

—   Sakiet, administratora kungs, vai pēc jums te neviens nav bijis?

—    Nē, neviens.

—    Un vai otrā paka ar naudu bija te?

—  Jā, Živa kungs, es to atstāju savā vietā, taču durvis bija noslēgtas un aizplombētas. Te neviens nevarēja iekļūt.

—    Ļoti žēl, — noteica Živs, — ka jūs tik lielu naudas summu atstājāt tukšā kajīte. Durvis taču nav nemaz tik drošs līdzeklis pret zagļiem.

—   Jā, bet neko citu es nevarēju darīt. Ja šī nauda tagad nozudusi, tad es tur neesmu vainīgs. Es ziņoju par notikušo kapteinim un rīkojos saskaņā ar mūsu instrukcijām. Ko tad jūs būtu darījis mūsu vietā?

—    Es patiešām nezinu, — domīgi atbildēja Živs.

Tad detektīvs pievērsās Marķē kungam:

—    Man šķiet, ka tagad mēs velti aizkavējam administratora kungu. Tagad mēs varētu iet?

—    Kā, iet? Neko neizdarījuši? — brīnījās Marķē.

—    Jā, neko neizdarījuši, — uzkrītoši mierīgi atteica Živs.

Drīz pēc tam baņķieris ar detektīvu nokāpa no tvaikoņa.

—   Sakiet, Živa kungs, ko jūs par šo notikumu domājat? — jautāja baņķieris.

—    Neko, — atteica Živs. — Viss ir ļoti vienkārši.

—    Bet jūs gandrīz vai apvainojāt administratoru! — viņam pārmeta Marķē.

—   Es? — Živs jutās pārsteigts. — Kā jums tas ienāca prātā? Administrators tiešām kārtīgi pildīja savus pienākumus. Bet viņš tomēr ir liels muļķis.

—    Bet kādus secinājumus jūs izdarījāt?

—    Nelaimīgais Bekfelders vispirms apzagts un pēc tam noslepkavots.

—    Tiešām?

—   Var jau būt arī tā, — turpināja Živs, — ka viņš pats sevi apzadzis.

* * *

Kad Živs pēc šiem vārdiem kāpa lejā pa trapu, viņš ievēroja cilvēku, kas stāvēja pie izkrautajām milzīgajām kastēm. Ieraudzījis Živu, viņš sarāvās. Detektīvs izbrīnā viņā paskatījās.

Marķē neko nebija ievērojis un bija ārkārtīgi pārsteigts, kad svešinieks viņiem pienāca klāt un noteiktā balsī jautāja:

—    Kas jūs esat?

Živs atbildēja:

—    Es jums gan nejautāšu, kas jūs esat, to es pats varu pateikt. Jūs esat Bekfelders, Amerikas pilsonis, četrdesmit deviņus gadus vecs, dzīvojat Filadelfijā, esat Nacionālās bankas direktors un ceļojāt ar šo tvaikoni kajītē Nr. 21.

—    Un kā jūs to zināt? — ziņkārīgi jautāja svešinieks.

—    Tāpēc, ka tas ir mans darbs, — rupji atcirta Živs. — Un vēl tāpēc, ka man to pirms desmit minūtēm pateica.

Tad, pagriezies pret Marķē, Živs vēsi noteica:

—   Atļaujiet jūs iepazīstināt, kungi. Natanaēls Marķē, Parīzes bankas direktors… jūsu draugs Bekfelders.

Abi pārsteigti vēroja viens otru.

—    Un tagad, kungi, — turpināja detektīvs, — vai nebūtu labāk parunāties citā vietā, kur būtu mierīgāk?

—    Atvainojiet, — vēlreiz ieteicās amerikānis, — bet kas esat jūs?

—    Mans vārds ir Živs un es esmu Parīzes kriminālpolicijas inspektors. Esmu pilnīgi jūsu un Marķē kunga rīcībā, lai noskaidrotu šo lietu, kas interesē jūs abus.

Amerikānis ar interesi nopētīja detektīvu.

—   Tātad jūs zināt?..

—    Visu, — apstiprināja Živs, — itin visu.

—   Tātad jūs zināt, ka no manas kajītes pazuda miljons franku?

—    Mēs zinām arī to, — piebilda Živs, — ka otro miljonu jums nenozaga. Neuzticēdamies vairs savas kajītes drošībai, jūs pats paņēmāt otru miljonu un nozudāt no pirmās klases telpām. Jūs slēpāties trešajā klasē starp emigrantiem?

—    Pareizi, — amerikānis pamāja. — Un tāpēc jūs bijāt uz kuģa?

Živs paraustīja plecus:

—    Kāpēc jūs jautājat? Jūs taču to neredzējāt?

—    Nē, es nemaz negribēju to teikt. Tātad jūs kopā ar mani braucāt jau no Ņujorkas?

—   Nē, Bekfeldera kungs. Es biju Parīzē. Vakar vakarā ierados Havrā un pirmo reizi uzkāpu uz šā tvaikoņa apmēram pirms stundas.

—    Es patiešām nesaprotu, — amerikāņa balsī ieskanējās aizkaitinājums, — vai tad ostā nav policijas? Tādā gadījumā vajadzētu uzreiz doties turp.

—    Kāpēc jūs tik ļoti steidzaties? — jautāja Živs.

Amerikānis brīdi vilcinājās ar atbildi. Živs turpināja:

—     Es jūs saprotu, Bekfeldera kungs. Es domāju, ka jūs palikāt tvaikoņa tuvumā, lai pavērotu pasažierus, kas nokāpa no tvaikoņa. Jūs domājāt, ka zaglis nokāps tikai tad, kad lielākā daļa pasažieru jau būs aizgājusi?

—    Nu, un ja tā? — amerikānis pacēla galvu.

—    Droši vien tā tas ir, — piekrita Živs. — Bet, ja jūsu aizdomas kritušas uz Marķē kungu un mani, tad mēs labprāt attaisnosimies.

Amerikānis pasmaidīja.

—    Jāatzīst, ka pirmajā mirkiī man bija šāda doma. Jūs esat labs psihologs un lasāt citu domas kā atvērtu grāmatu. Tagad saprotu, ka esmu maldījies un negribu jūs vairāk aizkavēt. Jūs varat iet, ja gribat.

—   Nē, — Živs atteica, — mēs negribam. Mēs, gluži pretēji, gribam palikt ar jums un noskaidrot šo zādzību. Vai tā bija liela summa?

Amerikānis paraustīja plecus.

—   Ak, tikai miljons franku! Sīkums, mēs esam paraduši skaitīt dolāros.

Živs pārtrauca bagāto finansistu:

—    Jums tas varbūt ir sīkums. Tomēr šī lieta jānoskaidro.

Jūsu pirmā doma ir laba. Tagad dosimies visi kopā uz policijas komisariātu. Tur sastādīs protokolu un ievadīs izmeklēšanu.

—   Nē, — noteikti noraidīja Bekfelders, — es negribu informēt franču policiju par šo lietu.

—    Kāpēc? — vienlaicīgi iesaucās Živs un Marķē.

Amerikānis paskaidroja:

—    Es biju uzņēmies nogādāt Marķē bankai divus miljonus franku. Pusi no šās summas man nozaga. Varbūt es pats biju neuzmanīgs. Ja šāda lieta notiktu Filadelfijā, tad mani uzskatītu par galīgu muļķi. Tas man nepatīk. Tāpēc es atpērkos ar vienu miljonu.

Živs iepleta acis:

—    Jūs atpērkaties? Ko tas nozīmē?

—    Es nekavējoties telegrafēšu, lai man personīgi atsūta čeku par vienu miljonu franku un to es likšu izmaksāt tikai Parīzē. Tad es šo naudu pievienošu atlikušajam miljonam un visu summu nodošu Marķē bankai. Ceru, ka Marķē kungs labprāt vienu nedēļu pagaidīs.

—   Dariet, kā vēlaties, — Marķē noteica. — Tomēr visa šī lieta man šķiet neskaidra.

—    Man arī, — novilka Živs.

Amerikānis palika pilnīgi mierīgs.

—    Mani kungi, esmu jūsu rīcībā. Vai drīkstu jūs ielūgt pusdienās?

Taču Živs tam nepiekrita.

—- Bekfeldera kungs, mēs esam Francijā, un jūs būsiet mans viesis.

To sakot, Živa roka smagi uzgūla amerikāņa plecam. Šī kustība bija tik negaidīta, ka nebija saprotams, vai tas būtu pēkšņs simpātijas apliecinājums vai instinktīva vēlēšanās pārliecināties, ka amerikānis

patiešām atrodas detektīva priekšā.

* * *

Tai pašā vakarā Živs un Bekfelders divatā sēdēja viesnīcas mazajā salonā un smēķēja dārgus cigārus. Viņu priekšā stāvēja pudele izmeklēta konjaka.

—    Francijā gan labi prot vienu — dzert, — smaidīdams sacīja amerikānis.

Živs negribēja palikt atbildi parādā un atbildēja:

—    Jā, toties Amerika mums piegādā vislabāko tabaku!

Abi' vīrieši smaidot saskatījās. Amerikānis, kam bija mazliet sakāpis galvā vakariņu laikā izdzertais vīns, pēkšņi iesmējās:

—    Vai zināt, ko es domāju, Živa kungs?

—    Jā, — atteica detektīvs, — es pat varu jums to pateikt. Jūs domājat, ka jūsu priekšā ir tāds omulīgs vīrs, kas sakās esam krimi- nālpolicists. Bet jūs nebūt neesat par to pilnīgi pārliecināts un šaubāties, vai tikai šis vīrs nav tas pats, kas jums nozadzis pirmo miljonu un tagad varbūt grib pievākt arī otro.

—   Pareizi, — amerikānis pamāja. — Es labprāt tā nedomātu, bet nespēju sevi pārliecināt. Jūs man esat patiesi simpātisks, un es no sirds priecātos, ja būtu maldījies.

—   Tā vismaz ir skaidra valoda! Lieliski! — detektīvs atzinīgi pamāja ar galvu.

Amerikānis turpināja:

—   Nu, tad tagad es jums pateikšu, ko jūs domājat par mani. Jūs uzskatāt, ka es varbūt nemaz neesmu īstais Bekfelders un ka es jums patiesībā esmu ļoti aizdomīgs.

Živs no sirds piekrita.

—    Jums taisnība. Jūs to labi pateicāt.

Amerikānis atkal piepildīja glāzes.

—   Živa kungs, sniedziet man roku. Jūsu izturēšanās man patīk un es ceru, ka arī es jums neesmu nepatīkams. Mums varbūt ir vēl vairāk dažādu hipotēžu, bet td parādīs nākotne.

—    Jā, to rādīs nākotne, — Živs mazliet noslēpumaini piekrita.

—    Lai tā notiek! — iesaucās Bekfelders.

—   Nu, fad klausieties! — detektīvs sāka. — Norunāsim, ka turpmākajās septiņās dienās, līdz jūs samaksāsiet Marķē savu parādu, mēs ar jums nešķirsimies.

—    Labi, — amerikānis pamāja. — Jūs man šodien izrādījāt viesmīlību. Rīt brauksim uz Parīzi. Es gribētu saglabāt savu inkognito, tāpēc uzdevu kādai Parīzes aģentūrai sameklēt man piemērotu dzīvokli. Pag, kā gan sauc šo aģentūru? Ak, jā — Torīna kundzes birojs! Tātad — Parīzē es būšu vienkārši Beka kungs. Bet jūs, Živa kungs, būsiet mans viesis.

Izdzirdis biroja nosaukumu, Živs kļuva domīgs:

«Ak, tā, Torīna kundzes birojs? Nu, nu…»

Taču skaļi viņš atbildēja Bekfelderam:

—    Labi… Tad uz mūsu abu veselību, Beka kungs!

11 Puķu valoda

Astoņos vakarā Bekfelders iegāja istabā, ko viņš savā dzīvokfī bija ierādījis Živam, un sacīja:

—    Živa kungs, es ceru, ka jums ir laba veselība un jūs neatteiksieties nākt man līdzi apskatīt Parīzi.

Živs mājas uzvalkā lasīja laikrakstus un pārsteigts paskatījās namatēvā:

—   Apskatīt Parīzi, Bekfeldera kungs? Ak, Dievs, es nesaku ne jā, ne nē. Ko jūs esat iecerējis? i

—    Nu, kādu teātri, labas vakariņas, vienalga, ko jūs vēlaties.

—    Bet ko jūs pats gribētu? — jautāja Živs.

Amerikānis paraustīja plecus.

—    Neko sevišķu. Saprotiet, es Parīzē varu palikt divas nedēļas. Aizbraucot no Ņujorkas, es biju domājis jau nākošajā dienā pēc ierašanās Havrā atdot naudu Marķē kungam un pēc tam kādu nedēļu veltīt oficiālām viesībām, apmeklējumiem. Pēc tam biju domājis vēl kādu nedēļu padzīvot neoficiāli. Tagad oficiālās vizītes jāatliek. Tāpēc es gribētu sākt ar Monmartru.

—   Labprāt, Bekfeldera kungs, — Živs piekrita. — Ja jums tas patīk, es labprāt došos kopā ar jums. Atļaujiet pajautāt, ko jūs iesāksiet ar naudu, kas palikusi jūsu rīcībā? Nebūtu sevišķi prātīgi atstāt šo miljonu te.

Bekfelders atmeta ar roku.

—    Ak, ko nu! Naudu es ielikšu kabatā un ceru, ka neviens man to neatņems.

Živs tikai klusēdams pamāja. Tad viņš sāka steigšus ģērbties. Pēc pusstundas viņi jau bija uz ielas.

Živs ieteica aizbraukt uz «Krokodila» restorānu. Kādreiz agrāk detektīvs tur bija bijis kopā ar Fandoru. Tur viņam gandrīz bija izdevies apcietināt Fantomasu.

Pašreiz Živs atgaiņāja šīs domas no sevis.

Kad viņi ieradās restorānā, tur jau bija daudz cilvēku. Orķestris spēlēja kādu nēģeru gabalu. Apkārt skanēja smiekli un sarunas.

Telpa bija stipri piesmēķēta.

Parīzietim šāds skats bija parasts, bet uz ārzemniekiem šādi restorāni joprojām atstāj eksotisku iespaidu.

Abi vīrieši nosēdās pie neliela galdiņa. Viesmīlis jau stāvēja blakus ar ēdienu karti. Ieteikumi bira kā no pārpilnības raga.

Kad viesmīlis bija aizsteidzies, Bekfelders sajūsmā paskatījās uz Živu:

—   Jā, tā patiesi ir Parīze! Man pat šķiet, ka šis viesmīlis labāk par mani zināja, ko es gribu ēst.

Bija interesanti pavērot publiku.

Arī viņus pašus jau ilgāku laiku uzmanīgi novēroja. Divas sievietes, laikam cerībā uz bagāto apmeklētāju devīgumu, lēni tuvojās viņu galdiņam.

Bekfelders bija nedaudz pārsteigts, kad viena no sievietēm pieliecās viņam un jautāja;

—    Vai jūs mums izmaksāsiet?

Živam šie paradumi bija labi pazīstami, tāpēc viņš tikai īsi pajautāja:

—    Un ko tad tu gribi, mazā?

Taču sieviete, uzmetusi skatu Živam, neatbildēja, bet pagriezās un devās uz deju laukumu.

Živs paraustīja plecus, bet Bekfelders iesmējās:

—    Jā, tā ir Parīze!

Živam nemaz negribējās ēst. Viņš bija ieradies šeit it kā zināmā mērā pildīt savu pienākumu. Tagad viņš uzlika roku Bekfelderam uz pleca un teica:

—    Vai redzat šo vīrieti?

Bekfelders pagrieza galvu un ieraudzīja pavisam netālu sēžam resnu cilvēku, kas labsirdīgi smaidīja. Pie viņa galdiņa sēdēja vairākas sievietes. Visi jautri tērzēja.

—   Ko tu te jautā, kā mani sauc? — pēkšņi iesaucās kāda meiča, kurai resnītis bija prasījis vārdu. — Pasaki labāk, kas tu esi pats!

Resnais vīrietis svinīgi pacēla šampanieša kausu un iedzēruša cilvēka bravūrā skaļi iesaucās:

—   Tad klausieties visi, kas es esmu! Es vis neesmu šāds tāds, es esmu Selestīns Laburē un tirgojos ar cūkām! Un ja man tā gribēsies, tad es pats varu būt cūka!

Apkārt nošalca smiekli. Živs jau gribēja kaut ko dzēlīgu piebilst, bet šai brīdī arī viņu galdiņu apstāja vairākas meičas. Viena jautāja:

—    Vai tu neiedosi cigareti?

—    Jā, labprāt.

Detektīvs iebāza roku kabatā, lai izņemtu etviju, bet tad sarāvās.

—    Tas ir par traku!

Sieviete, kas bija prasījusi cigareti, vērīgi nopētīja Živu un tad pasauca savu draudzeni:

—    Adele, vai tu nepazīsti šo kungu?

—    Ak, tas taču esat jūs, Živa kungs!

—    Varbūt tas ir tavs draugs?

—    Ej, nu, nerunā muļķības!

Živs bija apmulsis. Sieviete, kas viņu bija uzrunājusi pirmā, bija Šonšona, dziedātāja, ar kuru viņš bija iepazinies Senkalē un kas bija iejaukta marķīza Tergala rotaslietu zādzībā. Un šī otrā taču bija Adele, Ritas Anremonas bijusī istabene!

—   Jā, Živa kungs, es gan nebiju domājusi, ka jūs te satikšu! Bet ko jūs mums izmaksāsiet?

Živs piedāvāja abām vīnu. Taču, tikko viņš bija piepildījis glāzes, kad Adeli pasauca. Saucējs bija gara auguma vīrs, kurš te pārraudzīja visas šīs sievietes, kas lipa klāt apmeklētājiem. Visas bez ierunām klausīja viņa pavēlēm.

—    Pagaidiet mani, — iesaucās Adele, — es tūlīt atgriezīšos!

Kad viņa bija aizsteigusies, Bekfelders pārsteigts jautāja, vai Živs

patiešām pazīstot šo sievieti. Tas viņam šķita pilnīgi neticami.

Živs smiedamies īsumā pastāstīja, kā bija iepazinies ar šīm abām vieglprātīgajām sievietēm.

Pēkšņi detektīvs apklusa pusvārdā un, atbalstījis galvu rokās, sāka uzmanīgi vērties zāles pretējā malā.

—   Ak, Dievs, — viņš čukstēja, — vai es nemaldos? Vai tas tiešām ir viņš? _

Bet Živs bija izdzēris jau pārāk daudz šampanieša…

Adele un Sonšona izsteidzās vestibilā.

—    Ko tu gribi, kāpēc tu sauci? Tu taču redzēji, ka mēs bijām ar kungiem? — abas sievietes uzmetās garajam vīram, kas tikai dusmīgi atcirta:

—    Klusē! Par to tev nav nekādas daļas. Ja jau pasaucu, tad vajadzēja! Man jums nekas nav jāskaidro!

—   Bet tas nebija glīti, — sūkstījās Šonšona. — Tikko mēs sarunājām ar Živa kungu, ka viņš mums izmaksās, tu mūs uzreiz aizsauci!

Garais puisis nozibsnīja acīm. Pašreiz bija grūti viņā pazīt kādreizējo apašu Mazuli.

—    Es viņu labi pazīstu, šo nelieti… Viņš apklusa, jo šai brīdī vestibilā ienāca neliela auguma sieviete

ar grozu uz rokas.

—    Ak, tā esi tu, Gepa, — Mazulis noteica.

—     Saki, Mazuli, — jautāja Šonšona, — kas tev ir pret Živu? Viņš , taču nav šeit tevis dēj?

Mazuļa acīs pazibēja dusmas.

—- Var jau būt, ka arī manis dēļ. Bet es negribu, ka jūs abas ar viņu runājat. Man tas gluži vienkārši nepatīk, vai saprotams? Viņam te nekas nav meklējams.

* * *

«Krokodils» bija samērā elegants restorāns. Tas bija atvērts gandrīz visu nakti un vienmēr labi apmeklēts. Turklāt pašreiz tas bija stipri iecienīts. Te mēdza pulcēties bagāti jautras uzdzīves cienītāji.

Tāpēc Selestīns Laburē, nokāpis no saviem aizvēsturiskajiem ratiem un pamezdams cjrožus Fandoram, sacīja:

—    Klausies, Žerom, kāpēc lai tu garlaikotos te uz ielas, mani gaidīdams? Še- tev franks, ieej te blakus šai mazajā krodziņā un gaidi. Es nākšu tad, kad būsu piedzēries.

Žeroms Fandors pamāja un pasmaidīja. Laburē bija patiešām nepārspējams darba devējs. Tas žurnālistam sagādāja tik jautrus brīžus, ka viņam pat prātā nenāca pamest savu sulaiņa vietu.

Tiklīdz Fandors bija apsēdies mazajā krodziņā, viņš pēc paraduma sāka uzmanīgi vērot apkārtni. Gandrīz sev pretī viņš pamanīja Fransuā Bernāru, kas likās vīnā remdējam savas mīlas sāpes.

Fandors nenovērsa no Bernāra acis un redzēja, ka viņam tuvojās jauna puķu pārdevēja un piedāvāja lielu puķu pušķi atraitnīšu.

—    Klausieties, Fransuā, — puķu pārdevēja sacīja, — kāpēc jūs te sēžat? Maksājiet un ejiet mājās pie Marijas!

Strādnieks kaut ko norūca. Sieviete skaļi turpināja:

—   Tā nerunājiet, Fransuā! Jūs noteikti nemaz tā nedomājat! Jūsu sieva ir lieliska saimniece. Samaksājiet un ejiet mājās! Es tagad iešu apslacīt savas puķes. Kad atgriezīšos, lai jūs vairs te nebūtu.

Fandoram jaunā sieviete šķita dīvaini pazīstama. Kad viņš ieskatījās vērīgāk, tad redzēja, ka tā bija Gepa, kas dzīvoja vienā dzīvoklī ar Bernāriem. Žurnālists noskatījās pakaļ strādniekam, kas izstreipuļoja pa durvīm. Tikmēr Gepa bija pienākusi tuvāk žurnālistam un sacīja:

—   Man ir skaistas puķes, kungs. Skatieties, tās ir pavisam svaigas, un es tās lēti pārdodu.

—    Pateicos, jaunkundz, bet man tas pats ir par dārgu.

—    Bet, nē, taču! Paskatieties uz šīm rozēm. Vai zināt, par cik es tās atdošu?

—    Nu, es domāju, par pieciem vai sešiem frankiem. Puķu pārdevēja iesmējās:

—    Tas jau gan būtu labi! Par to cenu es varbūt varētu puķes pārdot «Krokodilā», bet ne šeit. Jums es tās atdošu par četrdesmit sū. Nu, vai ņemsiet?

Fandors skatījās šai sievietē, un viņam atmiņā atausa cits tēls…

—    Bet kur lai es tās lieku?

—    Jums taču noteikti ir kāda draudzene?

—    Nē, tāpēc es nezinu, ko iesākt ar jūsu puķēm.

—    Nu, tad varat iespraust pogcaurumā…

—    Bet pogcaurumā taču nevar iespraust veselu pušķi! — Fan dors iesmējās.

—    Pareizi, — smiedamās piekrita puķu pārdevēja. — Es runāju muļķības. Te jums būs viena roze. Vai jūs ticat puķu valodai?

—    Puķu valodai? Es jūs nesaprotu. Puķu pārdevēja jau gāja uz durvju pusi, bet, pagriezusies atpakaļ,

pasmaidīja un sacīja:

—    Sapluciniet šo ziedu, tad sapratīsiet. «Jocīgā,» nodomāja Fandors. Tomēr viņš gandrīz neviļus paklausīja puķu pārdevējas teiktajam

Neapzināti viņš sāka plūkāt vienu ziedlapiņu pēc otras.

Tad viņš sarāvās. No rozes izkrita maza zīmīte. Uz tās bija rakstīts: «Tūlīt steidzieties uz „Krokodilu". Jūsu labākajam draugam draud briesmas.»

«Manam labākajam draugam? Tas taču ir Živs! Kas tad ar viņu notiek?»

* * *

Fandors izmetās no krodziņa un gandrīz skriešus aizsteidzās uz «Krokodilu». Tur viņu negribēja ielaist, aizbildinoties, ka viņš nebija pietiekoši labi apģērbts. Nelīdzēja nekādi apgalvojumi, ka viņam steidzami jāsatiekot savs saimnieks.

Šoreiz Fandors nolēma panākt savu. Pēc neveiksmīgās sarunas ar šveicaru viņš to atgrūda sānis un uzsteidzās pa kāpnēm.

Taču līdz zālei žurnālists netika. Augšstāva vestibilā viņš ieraudzīja trīs vīriešus. Vienu viņš nepazina, toties divi pārējie bija Živs un Laburē.

Laburē bija pilnīgi piedzēries, bet tomēr mēģināja uzvilkt mēteli. Živs kārtoja kaklasaiti. Aiz viņa Fandors pamanīja kādu seju.

«Velns parāvis!» Fandors nodomāja. «Brīdinājums bija vietā! Tas taču ir Mazulis!»

Živs pastiepa roku, lai paņemtu mēteli. Mazulis paspēra soli, bet Fandors, mirklī novērtējis situāciju, piesteidzās un atgrūda apašu. Tad viņš mierīgi pasniedza draugam mēteli.

Viss norisinājās tik ātri, ka neviens nepaguva pateikt ne vārda. Laburē bija tik piedzēries, ka nepazina pat savu kučieri. Mazulis pārsteigumā bija sastindzis. Živs, pat nepaskatījies Fandorā, pasniedza viņam dzeramnaudu.

Fandors to paņēma, klusi pateikdamies, paņēma Laburē zem rokas un izveda no restorāna.

«Varbūt, ka nebija iemesla uztraukumam,» sprieda Fandors, «bet varbūt es esmu izglābis Živam dzīvību, viņam to nemaz nezinot. Viņš mani pat neievēroja.»

12 Gadatirgū

—   Taksometru? Nekā, Fandor! Važonis būs pietiekoši labs. Jābūt taupīgam. Turklāt mēs nemaz nesteidzamies, gluži pretēji. Ir vēl agrs, mums jāparunājas.

Živs ar Fandoru ap pulksten astoņiem iznāca no kāda restorāna un iekāpa važoņa pajūgā. Živs lika braukt uz Nāciju laukumu.

Detektīvs un žurnālists aizkūpināja resnus cigārus kā cilvēki, kas nāk no labām pusdienām. Fandors jautāja Živam:

—   Tagad, kad mēs beidzot esam vieni un no blakus galdiņa mūs neviens nenoklausās, paskaidro man, kāds brīnums noticis! Kā tad tu varēji šovakar nākt ar mani vakariņās un pat gribi tagad doties uz gadatirgu? Izskatīsies, ka mēs būtu tā kā divi miesnieku mācekļi!

—    Divi mācekļi? — Živs pasmaidīja. — Varbūt tu arī izskaties kā māceklis, bet ne jau tik vecs un solīds vīrs kā es.

—    Ir gan jauki, — iesmējās Fandors. — Tev nesen palika četrdesmit pieci, tu esi vesels un spēcīgs un izskaties vismaz par desmit gadiem jaunāks…

—    Nu gan, tu glaimo, — Živs atmeta ar roku.

Fandors nelaida draugu pie vārda.

—   Nestāsti, — viņš iesaucās. — Nemēģini novirzīt sarunu. Es taču varu vēl ticēt savām acīm!

Viņš paliecās uz priekšu, uzmanīgi nopētīja Živu un nočukstēja:

—   Vai tiešām tev ap rokām nav rokudzelžu, kājas tev nav saslēgtas ķēdēs? Vai patiesi tu esi brīvs?

—    Ko tu āksties, Fandor, — Živs sacīja. — Es taču nenāku no cietuma.

—   Ak, — Fandors liekuļoti nopūtās. — Man šķiet, ka tu jau veselu nedēļu esi cietumā, lai gan pats labprātīgi to izvēlējies. Jau veselu nedēļu dienu un nakti tu esi kopā ar šo savādo amerikāni, ko tu sameklēji Havrā. Varbūt jūs abi gatavojat kaut kādu sazvērestību? Varbūt jūs esat nodomājuši gāzt valdību vai uzbrukt Amerikai?

—    Hm, — novilka Živs, — tā jau nav. Tu maldies, ja domā, ka mēs abi dzīvojam kā cietumnieki. Gluži pretēji, Fandor, mēs ar misteru Beku bieži apmeklējam dažādas izpriecu, vietas, jautri pavadām laiku, iedzeram…

Fandors prašņāja tālāk:

—    Vai esat bijuši arī Monmartrā?

Šis jautājums, patiesību sakot, bija domāts pārbaudei — vai Živs viņam gribēs sacīt patiesību. Fandors diezgan labi bija informēts par Živa nakts gaitām.

Živs mierīgi atteica:

—   Protams, mēs esam bijuši Monmartrā. Bet es jau tur neeju sava prieka pēc. Bekām gribas iepazīties ar visiem priekiem, kurus iebraucējam piedāvā Parīzē. Nu, un es no viņa neatkāpjos ne soli.

—    Un tomēr šovakar tev izdevās no viņa atkratīties? Vai tu nebaidies, ka tavas prombūtnes laikā viņš nozudīs?

—    Nē, — atteica Živs. — Turklāt man tas arī vairs nav tik svarīgi. Esmu jau uzzinājis, ko man vajadzēja.

—    Ak, tā? Tad pastāsti arī man! — Fandors kļuva ziņkārīgs.

—    Labi, — Živs pamāja, — Mums vēl ir pietiekoši daudz laika.

Tagad Živs sīki izstāstīja Fandoram par savādo iepazīšanos ar

amerikāni un par viņu vienošanos palikt kopā, lai izkliedētu savstarpējās aizdomas.

Žurnālists no visas sirds uzjautrinājās.

—    Tad jau iznāk, ka jūs abi uzraugāt viens otru!

Arī Živs pasmaidīja.

—    Nu, gandrīz jau tā arī ir. Tomēr pašreiz es esmu pārliecināts par Bekfeldera nevainību. Kā viņš bija teicis, tā arī notika. Miljons no Amerikas pienāca tieši šodien — noteiktā dienā un stundā. Rīt no rīta Bekfelders visu summu nodos Marķē bankai.

—   Tātad, — domīgi sacīja Fandors, — šis cilvēks patiesi ir nevainīgs un uz tvaikoņa viņam patiešām nozagta nauda?

—    Tā tas ir, — Živs apstiprināja.

—     Bet kas tad ir šis trešais, kas paņēma naudu? — Fandors

jautāja.

' — Kas? — Živs paraustīja plecus. — Zini, es par šo jautājumu  vēl neesmu lāgā padomājis. Līdz šim rītam es turēju aizdomās Bekfelderu.

—    Man arī ir aizdomas, — Fandors sacīja.

—    Kādas?

—    Nu, zini, tā tava amerikāņa apzadzējs rīkojies ļoti veikli. Man pat  liekas, ka te kaut kādā veidā būs iejaukts mūsu vecais draugs Fantomass.

— Var jau būt. Un tad?

—      Fantomass pats nebūs vainīgs, jo es zinu, ka viņš joprojām I slēpjas Parīzē. Šo zādzību būs pastrādājis kāds no viņa palīgiem.

—    Pieņemsim. Bet kas?

—    Mazulis.

Pēc šā īsā paskaidrojuma Fandors brīdi klusēja un tad turpināja:

—     Nevaru tev teikt, ka esmu par to pārliecināts, bet man ir tāda I nojauta. Gluži nejauši es nokļuvu kādā darbā iekārtošanas birojā. Tur | redzēju arī Mazuli, kas meklēja vietu. Es redzēju, kā viņš izvilka no I kabatas savas rekomendācijas. Starp tām bija arī Transatlantikas kuģ- ļ niecības sabiedrības liecība. Tur bija teikts, ka šis cilvēks kādu laiku ļ strādājis kā stjuarts uz tvaikoņa «La Tourraine». Vai tad tas nebija tas

pats, uz kura apzaga tavu amerikāni?

—      Jā, — novilka Živs. — Tava doma nemaz nav tik peļama. | Varbūt vajadzēs turpināt izmeklēšanu šai virzienā. Kas tas bija par | biroju?

—    Torīna kundzes birojs.

^ — Ak, tā, — Živs pacēla galvu, — un ko tad tu tur darīji?

—   Ak, neko sevišķu. Es tur biju, lai pieņemtu darbā kādu istabeni.

—  O, vai tu esi tik izlepis? Ar apteksni tev vairs nepietiek. Nu tev vajag jau kalponi!

—  Živ, — atzinās Fandors, — tu vienmēr esi bijis prātīgs cilvēks. Skaidrs, ka manā dzīvoklī man istabene nav vajadzīga. Tāpēc es to nepieņēmu sev.

—    Bet kam tad?

—   Živ, tu esi ziņkārīgs. No tevis grūti kaut ko noslēpt. Man bija jāizdara pakalpojums kādai draudzenei, kurai tieši tobrīd vajadzēja kalponi. Ceru, ka būsi pietiekoši diskrēts un tālāk nejautāsi.

—   Es būšu diskrēts, — Živs pasmīnēja. — Pieņemsim, ka tu negribi i stāstīt man visu patiesību. Ko tu vispār pēdējā laikā dari? Par tevi maz  ko dzird, un tavus rakstus tikpat kā vairs nevar ieraudzīt. Vai tu esi palaidies slinkumā?

—    Tu gan esi labs! — aizvainoti iesaucās Fandors. — Man tu pārmet slinkumu, bet pats? Tu pats kūpini cigārus ar kaut kādu aizdomīgu amerikāni un, ja vien nesēdi ar viņu mājās, tad klīsti kopā ar viņu pa izpriecu vietām. Ir nu gan darbs, neko teikt!

—     Priecājos par tavu atzinību un varu tev pastāstīt, ka vakar «Krokodila» restorānā mani pazina kāds cilvēks, kuru es labprāt redzētu atkal.

—    Pastāsti!

Živs īsos vārdos pastāstīja Fandoram, ka viņš vakar mehāniski pasniedzis dzeramnaudu kādam puisim, kas viņam pasniedzis mēteli.

—   Un tad, — Živs turpināja, — šorīt man aploksnē tika piesūtīti tie četrdesmit sū, ko es viņam vakar iedevu. Tas, droši vien, ir tikai joks, bet es tomēr labprāt zinātu, kas tas bijis.

Fandors pasmīnēja. Viņš taču vislabāk zināja, kas bija šis cilvēks. Bet viņš noklusēja, jo negribēja pagaidām Živam stāstīt par savām pēdējo dienu gaitām.

No vienas puses, šī ideja strādāt kā vienkāršam kalpotājam, lai uzzinātu, kādas ģimenes izmantoja Torīna kundzes pakalpojumus un kādi cilvēki meklēja darbu caur Torīna kundzes biroju, bija laba. Taču tikai tādā gadījumā, ja šīs ģimenes vai šie cilvēki kaut kā bija vainīgi. Pretējā gadījumā viņa darbošanās bija smieklīga. Tāpēc viņš par to negribēja runāt.

Skaļi viņš sacīja:

—    Nu, Živ, tādā gadījumā tu vari ar šiem četrdesmit sū samaksāt tagad važonim.

Šai brīdī pajūgs iebrauca Nāciju laukumā un gar Vensenas aleju devās uz gadatirgus barakām. Abi draugi izkāpa un kājām devās tālāk.

—    Tātad, — jautāja Živs, — tu domā, ka mēs te uzzināsim kaut ko interesantu?

—   Esmu pārliecināts, — atsaucās Fandors. — Mana intuīcija saka, ka Belviļas banda te ieradīsies, lai nodzertu savu naudu.

—    Lai notiek! — piekrītoši pamāja Živs. — Bet ko tu domā iesākt?

—    Živ, — negaidīti līksmi iesaucās Fandors, — es gribu izpriecāties kā īstā gadatirgū! Es vizināšos ar karuseli, braukšu ar koka zirdziņu. Gribu ieiet pie tetovetajiem vai redzēt teļu ar divām galvām. Un tu?

fc — Man šķiet, — Živs klusāk piebilda, — ka mēs šo vakaru te pilnīgi veltīgi noblandīsimies. Paskaties uz šo cilvēku…

* * *

—    Hei, saimniec, cik maksā šīs mantiņas?

—  Divi sū. Redziet, te jūs varat uzrakstīt savas sievas vai draudzenes vārdu un tad pasniegt viņai to kā dāvanu.

Liela auguma vīrs, kas bija apstājies pie saldumu bodītes, rādīja 'ar resnu pirkstu uz marcipāna vistu.

—    Vai jūs te, uz šīs plāksnītes, varat man kaut ko uzrakstīt?

Pārdevēja vienaldzīgi jautāja:

—    Ko rakstīt?

Cilvēks kādu bridi domāja un tad kautrīgi, it kā kaunēdamies par šādu bērnišķību, sacīja:

—    Rakstiet… Gepa…

Pārdevēja flegmātiski paņēma izkausētā cukurā iemērktu otu un uzvilka izvēlēto vārdu.

—    Tad jāmaksā vēl vienu sū, ja prasa kaut ko speciāli uzrakstīt.

Vīrietis izvilka naudas maku un samaksāja par pirkumu. Te viņam

' aiz muguras atskanēja rupja balss:

—    Dodiet man citu vistu, bet ar tādu pašu uzrakstu!

Pirmais pircējs strauji pagriezās un izbrīnā iesaucās:

—    Bef, tas esi tu!

—    Un tu, Bek!

V — Ak, — turpināja Beks, — te es tevi satieku. Tu vēl arvien domā par Gepu un gribi dāvināt viņai saldumus. Es domāju, ka tu jau sen esi aizmirsis šādas muļķības.

—   Nu, jā, tu gan priecātos, ja es atteiktos no Gepas, — norūca Befs.

—   Katrā ziņā tas būtu labi, — turpināja viņa draugs, — mēs taču nevaram mūžīgi sacensties šās vienas meičas dēļ. Tas ir smieklīgi.

—    Es tev pilnīgi piekrītu, — otrs apašs nopietni pamāja.

Pēc tam abi apaši aizgāja, turēdami rokās marcipāna vistiņas.

—   Klausies, Bek, — sāka Befs, — tu nemaz neesi tik gudrs! Tu taču mani nevari uzveikt!

Tad abi pamanīja kādu krodziņu un iegāja tajā. Pēc mirkļa abi sāncenši jau sēdēja draudzīgi pie vīna pudeles.

Gadatirgus laukumu pildīja skaļš un raibs pūlis. Tepat pastaigāji arī Živs un Fandors.

Netālu no kādas balagāna būdas viņi ieraudzīja Flēru, kas turēja aiz piedurknes Bedo. Vīrietis mēģināja nokratīt viņas roku.

—   Tu man patīc, Flēra, — viņš sacīja, — bet es labāk gribētu, lai tu liec mani mierā. Es negribu būt kopā ar tevi, es baidos. Tu visiem »' esi nesusi nelaimi.

—    Bet tā taču nebija mana vaina, — sieviete ieraudājās.

—   Var jau būt, — stūrgalvīgi atteica Bedo. — Bet tik un tā tu visien nes tikai nelaimi.

Flēra vēl kaut ko sacīja un tad abi iejuka pūlī. Vēl pēc brīža Živ^ ar Fandoru pamanīja citas pazīstamas sejas. Te bija arī Buzils un vecā Tuluša. Vecene izskatījās apmierināta, ka viņu pavada vīrietis. Bet ar" viņi abi strīdējās.

Bija jau apmēram desmit. Līdz šim laikam abi draugi, klejodami pa tirgus laukumu, bija redzējuši gandrīz vai visus bandas locekļus

Fandors bija pagājis nostāk un tagad māja Živam ar roku. Taču detektīvs stāvēja kā sastindzis.

Fandors piegāja draugam un jautāja:

—   Kāpēc tu nenāc? Es tikko ieraudzīju divas sievietes, kas varēti mūs interesēt. Šonšona un Adele, tu jau zini.

—    Es zinu, — atbildēja Živs. — Ritas Anremonas bijusī istabene tagad apmeklē elegantus restorānus un nodarbojas ar prostitūciju.

—    Ja jau viņas abas te ir, — turpināja Fandors, — tad esmu pārliecināts, ka drīz parādīsies arī Mazulis.

—   Tad tu vari sekot viņām, — sacīja Živs. — Man darāmas citas lietas. Paskaties uz to tipu!

—   Tas ir Bernārs, — izbrīnps Fandors. ^

—    Pareizi, — Živs piekrita.

—   Velti sekot šim cilvēkam. Viņš ir pilnīgi nevainīgs. Viņš neko nav darījis, — Fandors iebilda.

—   Var jau būt, — Živs piekrita, — bet man ir tāda nojauta, ka viņš tomēr ir kaut ko pastrādājis. Fandor, tagad tu ej viens, bet es došos savās gaitās.

Fandors paraustīja plecus. Te atlika tikai piekrist. Živs vienmēr rīkojās pēc sava prāta.

Fandors devās pakaļ abām sievietēm.

Živs nemaz nenogaidīja, līdz Fandors aiziet, bet metās pakaļ Ber- nāram. Detektīvs ieraudzīja viņu jau pie metro pieturas, kur Bernāru apsveica visa viņa kuplā ģimene.

«Tagad viņi visi laikam brauks mājup,» sprieda detektīvs. Bet tad kaut kas lika viņam saausīties.

Bernārs ilgi rakņājās pa kabatām, tad izvilka kaut kādu naudas gabalu, iedeva to sievai un, izklaidīgi noskūpstījis bērnus, pagriezās un devās prom no metro stacijas pa vientuļo, kluso šoseju.

Bernārs nejaucās raibajā tirdzinieku pūlī. Jau pēc pāris mirkļiem viņš nogriezās pa labi, kur ceļšj/eda gar vecajiem nocietinājumiem.

«Kurp viņš iet?» pārsteigts "domāja Živs, neuzkrītoši sekodams Bernāram.

Bernārs aizgāja līdz nākošajai metro pieturai un tur nopirka biļeti. Pēc tam apstājās uz perona. Živs sekoja viņam.

Pēc stundas ceturkšņa Bernārs un Živs izkāpa Maijo stacijā. Pavisam netālu no šejienes atradās villa «Saīds».

«Vai Bernārs būtu nācis satikties ar savu jaunības mīlestību? Turklāt vēl turpat, kur atrodas nelaimīgais Sebastiāns?»

Pēkšņi detektīvs apstājās.

Bernārs negāja pa labi, kur aizveda ceļš uz villu, bet nogriezās pa kreisi.

«Kurp viņš dosies? » minēja Živs.

Bernārs noteiktiem soļiem devās uz priekšu. Tagad Živs sāka prātot. Ejot tālāk uz priekšu, pa šo ceļu varēja nonākt Baijēnas ielā, kur bija apmeties Živs ar amerikāni.

«Dīvaina sagadīšanās,» domās atzīmēja detektīvs.

Taču vēl pēc brīža viņam nācās domāt, ka tas bija vairāk nekā sagadīšanās. Bernārs patiešām iegriezās Baijēnas ielā un apstājās pie mājas, kurā Torīna kundzes birojs bija izgādājis Bekfelderam dzīvokli.

Bernārs ilgi neuzkavējās. Brīdi pastāvējis, viņš paskatījās apkārt. '/Redzēdams, ka tuvumā neviena nebija, Bernārs pieliecās un pabāza kaut ko zem durvīm. Tad viņš steigšus devās prom.

Tiklīdz Bernārs bija aizgājis, Živs devās pie mājas. Atslēdzis durvis, viņš ieraudzīja aploksni, uz kuras bija rakstīts

«Živa kungam. Steidzami!»

Živs ātri atplēsa aploksni un izlasīja:

«Uzmanieties. Nepametiet Bekfelderu ne uz mirkli, citādi jums draud briesmas.»

Živam sažņaudzās sirds. Viņš bija šķīries ar Bekfelderu jau pulksten sešos.

Detektīvu satrauca šī vēstufite vēl vairāk, jo viņš bija pazinis rokrakstu — to bija rakstījusi lēdija Beltema, Fantomasa mīļākā.

13 Bekfeldera miljoni nozūd

Živs joprojām stāvēja, domās nogrimis un pārdomādams, vai augšā viņu negaida kāds briesmu skats.

Sapratis, ka nebija nozīmes stāvēt priekštelpā un gudrot, Živs devās augšā. Kāpņu telpā nedega gaisma, tāpēc detektīvam vajadzēja taus-, tīties gar sienu.

Kā gan lēdija Beltema, Fantomasa mīļākā, varēja zināt, ka detektīvs pašreiz dzīvoja vienā dzīvoklī ar Bekfelderu?

Taču, ja lēdija bija nolēmusi iejaukties notikumu gaitā, tad tas no-' zīmēja, ka viņa zināja vai nojauta kaut ko par Fantomasa plāniem par j amerikāni.

Tagad Živs, lēni taustīdamies uz augšu, jautāja sev, kur patlaban varētu būt Fantomass un ko viņš gribēja darīt.

Mazliet nedroši Živs iebāza atslēgu durvju slēdzenē.

«Par ko gan es uztraucos,» viņš domās sevi norāja. «Vairs es neatstāšu Bekfelderu vienu pašu.»

Atslēga pagriezās, durvis klusi atvērās.

Živs iegāja priekšistabā. Viss palika klusu. Drošības labad Živs skaļi iesaucās:

— Bekfeldera kungs!

Neviens neatbildēja.

«Viņam ir apskaužams miegs,» Živs nodomāja un iesaucās vēlreiz.

Joprojām valdīja klusums.

Živs devās tālāk, ieslēdza pa ceļam gaismu un tad atvēra ēdamis-j tabas durvis. Te viņš palika pārsteigts stāvam. Istabā valdīja vislielāk^ nekārtība.

Galds vēl bija klāts, šķīvjos bija ēdieni, stūrī nomestas servjetes, j

Živs instinktīvi klusināja soli. Viesistaba, kur viņi parasti smēķēja pēc pusdienām, bija tukša.

«Te viss liekas kārtībā,» pazibēja doma. «Bet vai tad viņš šodien nemaz nebūtu smēķējis. Es nejutu tabakas smaku,» Živam ienāca prātā.

Tagad Živs stāvēja amerikāņa guļamistabas durvju priekšā. Viņš vēlreiz skaļi sauca Bekfelderu.

Neviens neatbildēja. j

Živs satvēra durvju rokturi. Tās bija aizslēgtas.

«Kas tad nu?» brīnījās detektīvs. «Viņš taču līdz šim neslēdza durvis.» ^

Živs izvilka mūķīzeri, no kura nekad nešķīrās, un veikli atvēra durvis.

—    Ak, Dievs, es nāku par vēlu…

Istabas vidū uz krēsla, bāls kā līķis, sēdēja Bekfelders. Viņa rokas !un kājas bija piesietas krēslam. Živam pirmajā mirklī pat likās, ka amerikānis jau miris.

Detektīvs metās pie Bekfeldera un sāka raisīt virves. Amerikānis pacēla galvu. Viņš vēl nespēja parunāt.

—   Pacietieties brīdi, — Živs mierināja. — Tūlīt es jūs atbrīvošu. Kas tad jums gadījies?

Kad Živs viņu atraisīja un palīdzēja piecelties, amerikānis pamazām atguvās. Viņš sirsnīgi paspieda Živam roku un it kā vainīgi noteica: I — Varbūt uzsmēķēsim?

' Abi apsēdās atzveltnes krēslos. Živs joprojām nevarēja nomierināties. Viņš gaidīja paskaidrojumus.

—    Stāstiet, Bekfeldera kungs, kas noticis?

Bekfelders nobirdināja pelnus un tikai tad sāka:

—   Viss bija tik neparasti, Živa kungs, Kad jūs aizgājāt, pie manis ieradās bankas izsūtāmais un atnesa naudu, kuru biju pieprasījis no Amerikas.

—    Nu, un tad?

—   Nu, tad bija nepatīkami. Šī nauda aizgāja tikpat ātri un viegli, kā bija atnākusi.

—    Vai jūs apzaga?

—   Jā. Pilnīgi. Tas ir, es gribu teikt, man nozaga ne tikai to miljonu, kuru izsūtāmais atnesa šodien, bet arī to, ko biju paglābis uz kuģa.

Živs vairs neklausījās, bet izsteidzās amerikāņa darbistabā.

Stūrī bija seifs, kurā bija glabājusies nauda. Tas bija uzlauzts.

Živu pārņēma dusmas. « Zagļi bija rīkojušies veikli un nekaunīgi. Pirmo miljonu viņi nozaga pārliecībā, ka Bekfelders pieprasīs atsūtīt viņam tikpat lielu summu kompensācijai. Tā viņi neilgā laika, mazliet pagaidīdami, bija tikuši pie trim miljoniem!

Pēkšņi Živa acis aizķērās pie neliela priekšmeta istabas stūrī.

Tā bija melna maska… Fantomasa maska.

* * *

Kādu brīdi detektīvs stāvēja kā sastindzis. Tad viņš atgriezās pie • Bekfeldera, kas joprojām mierīgi smēķēja.

—   Živa kungs, — amerikānis sacīja, — jūs patiesi nekad neesat apmierināts! Vienmēr jūs jautājat un gribat visu zināt. Nemaz nav iespējams atbildēt.

— Bekfeldera kungs, — detektīvs viņu pārtrauca, — lūdzu runājiet Sakiet, kas ar jums noticis!

—         Vispār tas bija nepatīkami. Es pusdienoju viens pats, kad ierad bankas izsūtāmais. Naudu es ieslēdzu seifā. Tad atgriezos pie galda Un tad mans sulainis Žozefs nostājās man aiz muguras. Es pat n paguvu atjēgties, kad viņš mani piesēja pie krēsla.

—    Sulainis?

—          Jā, viņš rīkojās ļoti veikli. Stāvoklis nebija patīkams. Tad nekas sevišķs nenotika… Žozefs piepildīja lielu glāzi vīna un to mierīgi izdzēra Tad viņš izgāja gaitenī, atvēra ārdurvis. Kāds ienāca.

—    Kāds? Vai tad jūs viņu neredzējāt? Kā viņš izskatījās?

—           Nu, nu, nesteidzieties, — iebilda Bekfelders. — Tas bija liela auguma vīrietis. Izskatījās pēc cīkstoņa. Viņam mugurā bija melns .apmetnis un seju sedza melna maska.

Živs klusi nočukstēja:

•— Viņš bija maskā… Tas bija Fantomass.

—          Jā, pareizi. — apstiprināja amerikānis. — Tas bija Fantomassf Es dzirdēju, ka Žozefs vairākkārt viņu tā uzrunāja.

—   Ko viņš darīja? Ko viņš teica?

—          Ak, viņš bija diezgan nepieklājīgs. Ienācis salonā, viņš Žozefa teica, ka neesot vērts mani nogalināt, jo es esot pārāk muļķīgs. Pieļļ tiekot mani piesiet.

—    Un tālāk?

—         Uri tālāk Fantomass sacīja: «Aiznes viņu guļamistabā. Tas mazli aizkavēs Živa izmeklēšanas gaitu. Turklāt viņš viens te varētu nobīties.»

Tad mani aiznesa ar visu krēslu. Es dzirdēju, kā jūs mani saucā bet es laikam nebiju spējīgs atbildēt. Mute man bija aizbāzta. Esmu jums ļoti pateicīgs, ka atvērāt durvis un atbrīvojāt mani.

Živs velti meklēja kādu izskaidrojumu, bel nevarēja to atrast. Beidzo viņš jautāja amerikānim:

—          Ko jūs tagad darīsiet7 Jums ir pamatīgi laimējies, ka viņš navf jūs spīdzinājis. Vai jūs saprotat, kas te notika?

Amerikānis nožāvājās

—          Es saprotu tikai to, ka esmu ļoti noguris Tagad iikšos gulēt u. gulēšu līdz ritam.

—    Bet rīt?

—         Ak. tagad tas ir pavisam vienkārši. Es aiziešu uz komisariātu u.. paziņošu, ka esmu apzagts, un lūgšu apcietināt Fantomasu

Bekfelders, tik mierīgi spriezdams par notikušo, pat nenojauta, cik naivi skanēja viņa vārdi

14 Izvirtule

, — Ak, tā, — nočukstēja Živs, ērtāk iekārtodamies uz balkona, kur tikko bija uzkāpis. — Šķiet, ka esmu ieradies īstajā mirklī!

Detektīvs pieliecās tuvāk logam un ieskatījās spoži apgaismotajā

I istabā.

Jau vairākas dienas viņš ar pēdu dzinēja neatlaidību meklēja strādnieku Fransuā Bernāru, jo bija pārliecināts, ka Bernāra un Ritas attiecības nebalstījās tikai uz seno draudzību vai mīlestību. Nojauta ^sacīja viņam, ka šis pārītis kaut kādā veidā vainojams Sebastiāna [Marķē nelaimē.

!Visu vakaru detektīvs bija sekojis Bernāram, kas, viņam par lielu pārsteigumu, bija nodevis slepeno vēstuli no lēdijas Beltemas. Atstājis Bekfelderu vienu, Živs nekavējoties devās uz Ritas Anremonas māju, lai pats savām acīm pasekotu notikumu gaitai.

Ap desmitiem viņš izdzirda smagus soļus. Živs gaidīja jau kādu stundu, jo bija pārliecināts, ka šī gaidīšana nebūs veltīga, Rita bija aizsūtījusi kalpotājus. Tātad viņa gribēja palikt divatā ar aklo. Bet kāpēc?

Tagad, izdzirdis soļus, Živs sasprindzināja redzi un pazina Ritas bērnības draugu Fransuā Bernāru. Tātad abi bija norunājuši tikšanos. Kāpēc?

Bernārs nezvanīja un neklauvēja. Ārdurvis izrādījās neaizslēgtas. Živs, turēdamies pie kārtiņām, gar kurām stiepās vīnstīgas, uzrāpās otrā stāva balkonā, kas atradās līdzās Ritas buduāram. Tur viņam L/jsmaz bija iespēja ieskatīties istabā. Taču caur aizvērto logu nekas Tiebija dzirdams.

Detektīvs redzeja, kā ienaca Rita un viņai sekoja Bernārs. Kurtizāne bija tērpusies elegantā vakara tualetē.

Skatoties viņā, detektīvam ienāca prātā, ka Rita bija darījusi visu, lai ar savu izskatu apburtu vīrieti.

Blāvo spuldžu gaismā viņa patiesi šovakar izskatījās jauna, svaiga I un apburoša. Ar kosmētikas palīdzību šovakar bija izdzēstas visas vecuma pazīmes.

Fransuā Bernārs, kas viņai bija sekojis, tagad apjukumā apstājās * uz buduāra sliekšņa. Viņš neveikli grozīja rokās mīksto cepuri.

Arī strādnieks bija svētdienas uzvalkā, bet nebūt neizskatījās sevišķi elegants vai pievilcīgs. Ritas izskats uz viņu atstāja ļoti lielu iespaidu.

Viņš pat neuzdrošinājās domāt, ka šī skaistule, šī bagātā dām Rita Anremona, bija tā pati Žiljeta Persona, vienkārša zemnieka meita ar kuru viņš Limuzēnā bija bijis tik lielos draugos.

—    Rita, Rita, — neveikli stomījās Bernārs, ieplestām rokām tuvo* damies sievietei.

—    Es tevi mīlu, es mīlu tevi… Es tevis dēļ zaudēju prātu… Tu rnan teici atnākt, un es atnācu, lai gan man riebj tava mīļākā māja… Saki ko man vēl darīt? Tevis dēļ esmu gatavs uz visu.

Klausīdamās šais kaislīgajos vārdos, Rita pagriezās un nometa n pleciem mežģīņu šalli. Bernāra acis iezibējās.

—    Ko es gribu? — viņa čukstēja. — Es gribu izbeigt šo lietu. Klausies, Bernār!

Kurtizāne tuvojās strādniekam, kuru bija apreibinājis sievietes tu vums, un satvēra viņa roku. Tad viņa pieliecās tuvāk vīrietim un pa vēlēja:

—    Mēs jau sākām, tagad ir jāturpina!.. Klausies, Bernār! Tu zini ka es tevi mīlu, bet pie viņa palieku tikai tāpēc, ka viņš ir bagāts.

Bernārs sarāvās.

—    Ak, nerunā man par savu mīļāko! Tu zini, cik ļoti es tevi mīlu un kā mani moka greizsirdība! Es esmu tikai vienkāršs strādnieks. Bet ari man ir sirds, kas sāp, ja tai dara pāri!

—    Klausies, — glāsmīgā balsī turpināja Rita, apvīdama rokas vīrie tim ap kaklu, — es tev teicu, ka palieku pie viņa tikai tāpēc, ka viņš ir bagāts, bet man vajag daudz naudas. Bet es esmu dzirdējusi vēl kādu pārsteidzošu lietu…

—   Ko tad? — čukstēja Bernārs, pārklādams kurtizānes balto kaklii kaislīgiem skūpstiem.

—    Sebastiāna rīcībā esot milzu kapitāls. Tam es nevaru ķertie klāt, bet zinu, ka viņš ir sastādījis testamentu… Šis testaments sa stādīts man par labu, es kļūšu viņa mantiniece, kad viņš būs miris..;; Vai tu saproti?

Bernārs kā apstulbis skatījās kurtizānes sejā. Bridi klusējis, viņš drūmi papurināja galvu un sacīja:

—    Nē.

—    Kā — nē? — iesaucās Rita.

—   Nē, — atkārtoja strādnieks. — Es nesaprotu, es negribu saprast.

Rita pacēla acis pret debesīm un žēlabaini nočukstēja:

—    Bernār, tu mani vairs nemīli? Es tev vairs nepatīku?

Rita atslīga pret strādnieka plecu. Bernārs nodrebēja.

Viņš apskāva sievieti un piekļāva to sev.

—    Ak, nu, ko tu runā! Es taču mīlu tevi bezgalīgi! Esmu gatavs atdot par tevi asinis līdz pēdējai lāsei! Žiljeta, vai tu esi aizmirsusi, ko esmu izdarījis tevis dēļ? Vai tu jau esi aizmirsusi to, ko es pats sev nevaru piedot?

Taču sieviete acīmredzot negribēja, ka viņš turpina, jo strauji uzlika plaukstu vīrieša lūpām un pavēloši sacīja:

—   Neaizmirsti, ka esmu tev aizliegusi saukt mani par Žiljetu! Es šo vārdu vairs negribu dzirdēt! Tagad es esmu tikai Rita Anremona.

—    Es gribu saukt tevi par Žiljetu, jo šai vārdā tevi nesauc viņš!

—    Bet es to negribu! — Rita saniknota piecirta kāju. — Ja tu esi atnācis, lai muļķīgi izpļāpātos par savām jūtām un sentimentāli atcerētos pagājušos laikus, — tad tu vari atkal iet! Es tev jau sacīju, kas vajadzīgs manai, mūsu laimei…

Viņam jāmirst! Viņam! Un, ja tu gribi pierādīt man savu mīlestību, tad tev tas jāizdara tagad! Pierādi man to! Izvēlies! Ja tu gribi mani iegūt…

Runādama Rita vēl ciešāk piekļāvās Bernāram. Vīrieti mocīja kaisle un riebums pret noziegumu, kas viņam bija jāizdara.

Pēkšņi abi izbijušies saskatījās… Atskanēja kluss troksnis. Buduāra ārdurvis lēni pavērās.

Bernārs metās uz priekšu, sažņaudzis dūres, gatavs uzbrukumam.

Rita nepakustējās. Pielikusi pirkstu pie lūpām, viņa ar žestu pavēlēja Bernāram klusēt.

Durvīs stāvēja nabaga Sebastiāns. Viņš bija ļoti uztraukts.

—    Es dzirdēju troksni, — viņš čukstēja. — Kas te ir? Rita, vai tā esi tu?

Jaunā vīrieša balss skanēja maigi, jo viņš sajuta Ritas smaržas. Viņš bija pārliecināts, ka Rita bija šeit, šai telpā, kur viņi abi bija pavadījuši tik daudz jauku stundu.

Rita neatbildēja, jo visu viņas uzmanību piesaistīja Bernārs. Viņa joprojām māja tam ar roku. Bet Bernārs bija sastindzis un ar šausmām skatījās Sebastiānam sejā.

Šis jaunais vīrietis, kuram sejā acu vietā bija tikai dziļi, asiņaini dobumi, izskatījās nožēlojams un drausmīgs. Skābes izplaucētā seja gandrīz vairs neatgādināja cilvēka vaigu.

Mīlas vadīts, Sebastiāns tuvojās Ritai. Beidzot viņš sataustīja sievietes roku, pievilka to sev klāt un nosēdināja līdzās uz dīvāna.

Tad viņš pieliecās Ritai un noskūpstīja to.

Pēkšņi Rita viņu atgrūda un skaļi iekliedzās:

—    Nē, nē, ne te… Nekad, nekad!

—    Kas noticis? — čukstēja nelaimīgais vīrietis. — Vai es esmu tev ko nodarījis?

Viņš bija akls un neredzēja, kas šai mirklī notika. Bernāra seja saviebās zvēriskā niknumā. Viņš bija gatavs mesties uz savu upuri.

Šis skats, kā Sebastiāns skūpstīja Ritu, bija atkal uzvilnījis greizsirdību. Bernārs, kas pirms mirkļa vēl bija gatavs atteikties no nozieguma, tagad bija gatavs uz visu.

Tagad viņš ar lielāko prieku nogalinātu ienīsto sāncensi!

Bernārs izvilka dunci, no kura nekad nešķīrās. Rokas drebēja. Jau nākošajā mirklī viņš bija gatavs nodurt Sebastiānu!

Rita zibenīgi reaģēja. To gan viņa tagad negribēja. Šāds noziegums varēja sagādāt viņai vislielākās nepatikšanas.

Rita gan gribēja sava mīļākā nāvi, bet tam vajadzēja notikt citā laikā un citos apstākļos. Visu vajadzēja iepriekš rūpīgi pārdomāt, lai nerastos nekādas aizdomas. Neviens nedrīkstēja pat iedomāties, ka viņa varētu būt vainīgā.

Tāpēc Rita strauji piecēlās un klusi piegāja Bernāram. Sieviete viņu dedzīgi noskūpstīja. Bernāra dusmas tai pašā mirklī izgaisa, un Rita pavēloši pamāja viņam klusēt.

—    Rita, Rita, kur tu paliki? — Sebastiāna balsī skanēja neizpratne. — Es dzirdu un jūtu, ka tu esi tepat. Kāpēc tu aizgāji no manis?

—    Ak, nekas, es tikai nejauši nometu šalli uz grīdas.

Rita atkal nosēdās blakus savam mīļākajam. Viņa pamāja Bernāram atgriezties istabas stūrī, paslēpt dunci un klusi gaidīt.

Sebastiāns skumji turpināja:

—   Rita, mana mīļā Rita, vai tu man palīdzēsi? Man jānokārto kaut kas svarīgs un man vajadzīga tava palīdzība.

Kurtizāne maigi saņēma vīrieša roku.

—    Kas tad tev jādara, dārgais? Seb, tu taču zini, ka es dzīvoju vienīgi tev. Tu zini, ka mans vienīgais mērķis ir atvieglot tavas ciešanas. Ko es tev varu palīdzēt?

Sebastiāns atbildēja:

—    Tu zini, ka drīz pie manis ieradīsies mans vecākais brālis Natanaēls.

—   Zinu, — drūmi atbildēja Rita. — Es piekritu šim apciemojumam tikai tāpēc, lai viņi vēlāk nevarētu sacīt, ka es pret tevi slikti izturos. Bet uzmanies, es gribu tevi brīdināt! Tavs brālis ir ļoti veikls visās praktiskās lietās.

—   Nerunāsim par to, — Sebastiāns aizrādīja. — Mans brālis varbūt bijis netaisns pret mani, bet viņš tomēr ir mans brālis. Citādā ziņā es tev pilnīgi piekrītu. Neraizējies, es neļaušu sevi ietekmēt. Droši vien, viņš atkal sāks ar pārmetumiem. Bet tu man palīdzēsi.

—    Jā? — Ritas balsī skanēja ziņkāre.

Sebastiāns lēni izvilka kabatas portfeli. Viņš no tā izņēma dažas papīra lapas.

—   Skaties, dārgā, — viņš turpināja, — es gribu paskaidrot tev, kas tie ir par papīriem. Tu gan no veikala lietām neko nesaproti un nauda arī tev nerūp. Bet mums, vīriešiem, jānodarbojas ar to, lai jums sagādātu ērtu un bezrūpīgu dzīvi.

Te ir vekseļi, kurus es parakstīju augļotājam. Man nebija naudas, es vēl nebiju pilngadīgs un man vajadzēja piekāpties viņa prasībām.

Kad es ieguvu tiesības brīvi rīkoties, visi šie kraukļi metās man virsū ar vekseļiem. Es maksāju… maksāju… Bet tagad šie papīri ir manās rokās un es tos tik labi noglabāšu, ka neviens tos neatradīs!

—    Ko tu esi nolēmis darīt?

Aklais skumji turpināja:

—    Piedod, ka es tevi garlaikoju ar šādām lietām, bet šoreiz tas notiek arī tavās interesēs. Ja kāds man atņemtu šos vekseļus, man būtu jāmaksā vēlreiz. Tas būtu nepatīkami un turklāt pilnīgi lieki.

Redzi, es negribu, lai mans brālis to zinātu. Tu būsi mana noslēpuma glabātāja. Redzi, šis paraksts ir ļoti līdzīgs mana brāļa parakstam. Es esmu to viltojis, lai iegūtu naudu.

—   Ak, tu, manu nabaga zēn, — līdzcietīgi čukstēja Rita. — Cik ļoti tu mani mīlēji, ja izdarīji to manis dēļ!

—    Es tevi ne tikai mīlēju, es arī tagad tevi dievinu! — atbildēja Sebastiāns. — Ar katru dienu es mīlu tevi vēl vairāk.

—   Ak, mans mīļais, — čukstēja Rita, nenovērsdama acis no Bernāra, kas tikpat uzmanīgi vēroja katru viņas kustību.

Sebastiāns acīmredzot bija noguris no šīm nepatīkamajām lietām. Tāpēc viņš sacīja:

—   Vienīgais drošais līdzeklis ir sadedzināt vekseļus. Es to gribēju izdarīt pats, bet neuzdrošinājos, baidījos nodedzināt māju. Un tad es nācu pie tevis, zinādams, ka tu esi mans sargeņģelis, kas man palīdzēs.

—   Tu darīji pareizi, — čukstēja Rita, bailīgi skatīdamās uz Bernāru, kas pilnīgi nenojauta sievietes nodomus.

Sebastiāns žēlabaini sacīja:

—    Rita, aizdedzini gāzes krāsniņu. Tad iemet tur šos nelaimīgos papīrus un skaties, lai tie visi sadegtu. Tikai tad es būšu pilnīgi mierīgs!

Rita aizdedzināja sērkociņu un iededzināja gāzi. Sebastiāns piecēlās un gribēja tuvoties, bet Rita viņu aizturēja:

—    Mīļais, nenāc tik tuvu, tu varētu apdedzināties! Esi uzmanīgs, dārgais! Dod man šos papīrus.

Aklais paklausīja un ielika vekseļus Ritas izstieptajā rokā. Rita skaļā balsī nolasīja katru summu.

—    10000… 50000… 25000… Vēlreiz 25000, 30000, 80000…

—    Sadeg vesels kapitāls, — Sebastiāns nopūtās.

—    Jā, kapitāls, — dīvainā balsī atkārtoja Rita. Viņa bija paņēmusi vecu laikrakstu un tagad lapu pēc lapas meta liesmās. Istabā bija jūtama degoša papīra smaka.

—    Vekseļi deg, — atvieglots iesaucās Sebastiāns, — es jūtu degoša papīra smaku!

—    Jā, deg, — piebalsoja Rita.

To sacīdama, viņa pastiepa roku ar neaizskartajiem vekseļiem Bernāram. Tas klusēdams paņēma papīrus.

—   Tā, tagad tie visi sadeguši, — mundrā balsī Rita sacīja Sebas- tiānam. — Tagad, mans mīļais, tu varēsi mierīgi gulēt!

—    Jā, mana dārgā, tagad es mierīgi gulēšu tavās rokās, jo tikai tur es gūstu īsto prieku un atpūtu.

Sieviete, kas bija nometusies ceļos pie gāzes krāsniņas, piecēlās, piegāja Sebastiānam un izveda viņu no istabas.

Jau pēc īsa brīža viņa atgriezās buduārā, kur vēl arvien nekustīgi stāvēja Bernārs.

—    Pazūdi, — viņa tam iečukstēja. — Tu redzēji, ko es izdarīju. Tagad mūsu rokās ir ne tikai viņa bagātība, bet arī viņa brālis… Neaizmirsti savu solījumu un to, ka es tevi mīlu. Man vēl neilgu laiku jāpacieš viņa riebīgie glāsti, toties pēc tam es piederēšu tikai tev…

Bernār, neaizmirsti, ka tuvojas atriebības stunda! Un tad mēs abi piederēsim tikai viens otram, mūsu mīlai… * * *

Izgājis tumšajā naktī, Bernārs neviļus nodrebēja. Paskatījies apkārt, viņš lēni devās Buloņas meža virzienā.

Rokās viņš vēl arvien turēja vekseļus, kurus viņam bija iedevusi Rita. Viņš lāgā nezināja, ko ar tiem iesākt un kāda bija to īstā nozīme. Viņš tikai paklausīja sievietei, kas saistīja visas viņa domas. Pēkšņi Bernārs iekliedzās.

Kāds bija satvēris viņu aiz rokas un spēcīgi iesitis. Strādnieks sagrīļojās. Pagriezies, Bernārs ieraudzīja apmēram četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti, kas turēja viņu aiz piedurknes.

—    Atdod papīrus man, — svešais pavēlēja.

—    Bet… — Bernārs mēģināja iebilst.

—    Atdod, es tev teicu, citādi es tevi nošaušu kā suni!

Svešais izvilka revolveri un piegrūda to Bernāram pie deniņiem. Bernārs nodrebēja un pastiepa roku ar vekseļiem.

—    Te… Bet kas jūs esat un ko jums vajag no manis?

—    Kāda tev daļa? — atcirta svešais. — Es esmu no policijas un, ja tu tikai iepīkstēsies, es tevi tūlīt aizvedīšu uz cietumu!

Strādnieks pārbijās.

—    Apžēlojieties! — viņa balss kļuva lūdzoša.

Svešais brīdi likās pārdomājam.

—   Es tevi palaidīšu, ja tu man paklausīsi. Ja tu tā turpināsi, Bernār, tad tevi gaida ešafots. Klausies, ko es tev sacīšu. Atceries, ka līdz šim tu esi bijis godīgs ģimenes tēvs un strādnieks. Laiks attapties.

Zvēri man pie savas sievas un bērnu dzīvībām, ka tu nekad neatgriezīsies pie Žiljetas Personas. Ka tu viņu neredzēsi nekad… nekad!

Bernāru negaidītais uzbrukums un ierocis bija tā pārbiedējis, ka viņš tagad drebošā balsī čukstēja:

—    Es jums to apsolu… es zvēru, es apsolu. Jums taisnība, es esmu nelietis…

Tikai šai brīdī Fransuā Bernārs apzinājās visu tā nozieguma smagumu, ko viņš bija pastrādājis, lai izpatiktu sievietei, kuru viņš bija iedomājies mīlam.

Tikai tagad viņš sajuta riebumu pret savas draudzenes divkosīgo rīcību. Viņu pārņēma vēlēšanās atriebties.

Svešais turpināja:

—    Tagad, Bernār, saki man, kādu vēstuli tu vakar aiznesi uz Baijēnas ielu? Kas tev to uzdeva? Runā taisnību!

Ierocis atkal pacēlās pret strādnieka deniņiem.

Bernāram bailēs klabēja zobi, kad viņš atbildēja:

—    Man jau pirms trim dienām vajadzēja aiznest šo vēstuli, bet es to aizmirsu. Man par to iedeva desmit frankus.

—    Kas tev tos iedeva?

Strādnieks pūlējās atcerēties.

—    Kāda dāma… Ļoti bagāta dāma, es viņu vairākkārt esmu redzējis… Viņa vienmēr ir tērpusies melnā un ir ļoti labdarīga.

—    Kā viņu sauc?

—    Es labi nezinu, bet liekas, ka Gontjē vai Gitjē kundze.

—   Labi, tu neesi melojis, — svešais sacīja. — Bet tagad ej mājās. Es tevi palaidīšu. Bet neaizmirsti savu solījumu, Bernār!

Iekams Bernārs paguva attapties, viņš jau atkal bija viens. Svešais nozuda tumsā, rūpīgi noglabājis kabatā vērtīgos papīrus. Vēl viņš klusu piebilda:

—    Nabaga Sebastiāns. Taču šis vakars nav veltīgi zaudēts, man izdevās izglābt viņu no lielām nepatikšanām.

Nakts bija klusa, un Živs šos vārdus teica gandrīz skaļā balsī.

15 Tukšā istaba

Viegliem, noteiktiem soļiem, kā cilvēks, kas apmierināts pats ar sevi, Živs devās uz staciju.

—   Vai šis vilciens brauc uz Valmonu? — viņš jautāja dzelzceļniekam, kas dežurēja uz perona.

—    Jā. Vai jūs gribat turp braukt?

—    Jā, domāju gan, — atteica detektīvs.

—    Parādiet biļeti!

Jau pēc pāris mirkļiem Živs sēdēja pirmās klases kupejā. Tā kā viņš bija vienīgais pasažieris un neviens viņu netraucēja, viņš varēja tagad mierīgi pārdomāt pēdējos notikumus.

«Rita Anremona ir pilnīgi samaitāta, naudaskāra sieviete. Viņas mīļākais, šis Sebastiāns Marķē, ir vienkārši simpātisks un naivs muļķis. Bet arī Bernārs manuprāt visos šais notikumos bijis tikai rotaļlieta Ritas rokās. Man šķiet, ka viņš Ritas uzdevumā uzbrucis Sebastiā- nam un ielējis viņam sejā skābi vai vitriolu. Bet visus labumus no tā gūst tikai Rita.

To jau rāda tas, cik veikli viņa izdomājusi šantažēt Natanaēlu Marķē. Viņa ir gudra sieviete, bet šoreiz viņas viltība neizdosies!»

Živs pasmaidīja, iedomādamies, kā viņam izdevies izjaukt Ritas nodomu, un tad izņēma no kabatas Sebastiāna viltotos vekseļus.

«Tagad tie ir manif^ viņš domāja. «Vismaz pašreiz, jo drīz tie būs Natanaēla Marķē rokās un viņš pamatīgi varēs pabrīnīties par savu brālīti. Vienu gan es nesaprotu.

Kāds sakars ir notikumiem villā «Saīds» ar divkāršo Bekfeldera apzagšanu? Ak, katrai lietai savs laiks, un gan jau es to uzzināšu. Nav ko tagad lauzīt galvu par šiem noslēpumiem. Pietiek ar to, ka pie manis ir vekseļi!»

Kad vilciens apstājās Valmonas stacijā, Živs izkāpa un devās uz baņķiera Marķē villu, kas atradās pašā upes krastā.

«Skaista vieta,» nodomāja Živs.

Viņš izvilka no kabatas cigareti un izsmēķēja, domādams, cik jauka dzīve ir bagātniekiem, kas var celt sev šādas pilis un dzīvot pēc savas patikas.

Drīz Živs apstājās pie vārtiem un piezvanīja. Neviens neatbildēja. Pils logos bija gaisma. Nevarēja taču būt, ka visā mājā nebija neviena kalpotāja!

«Varbūt bija muļķīgi ierasties te vakarā,» nosprieda detektīvs. «Vajadzēja nākt no rīta, bet tad es nebūtu saticis Natanaēlu Marķē. Un man taču ir vajadzīgs tieši viņš!»

Živs atkal nospieda zvana pogu. Tad viņam šķita, ka zvans nedarbojās, jo nebija dzirdama nekāda skaņa.

Detektīvs nogaidīja vēl dažus mirkļus, bet, tā kā joprojām neviens nerādījās, nolēma pārkāpt pāri žogam un doties uz Marķē villu.

Nonācis pie durvīm, Živs sāka no visa spēka dauzīt durvis. Šoreiz viņš tika sadzirdēts! Durvīs parādijās kalpone.

Viņai aiz muguras Živs ievēroja gadus trīsdesmit vecu, elegantu sievieti, kas uztraukti jautāja:

—    Nu, kas?

Izbrīnā Živs skatījās sievietē, kas acīmredzot šo jautājumu bija uzdevusi tieši viņam. Ko tas nozīmēja?

—   Vai Natanaēls Marķē kungs atgriezies? — detektīvs jautāja. — Lūdzu, pasakiet viņam, ka ar viņu vēlas runāt Živs…

Detektīvs nepaguva pabeigt teikumu, jo sieviete izsteidzās pa durvīm un satraukti jautāja: ^

—    Ak, tas esat jūs, Živa kungs?.. Paldies Dievam… Vai jūs sūta mans vīrs?

—    Jūsu vīrs, kundze? Nē! Bet kādēļ gan?

Detektīvs bija pārsteigts. Kaut kas bija noticis, ko viņš vēl nezināja. Dāma nopūtās:

—    Piedodiet man, Živa kungs. Jūs tūdaļ sapratīsiet mana satraukuma iemeslu. Es esmu Marķē kundze. Lūdzu, nāciet iekšā! Marij, ieslēdziet salonā gaismu. Živa kungs, lūdzu, sekojiet!

Istabene ieslēdza gaismu un, neteikusi ne vārda, nozuda.

Marķē kundze apsēdās atzveltnes krēslā un uzaicināja apsējf arī Živu.

—   Živa kungs, man labi zināms jūsu vārds. Vīrs man ir stāstījis arī par jūsu ceļojumu uz Havru, kur jūs viņam ļoti palīdzējāt. Tāpēc es varu runāt ar jums pilnīgi vaļsirdīgi.

Živs uzmanīgi skatījās Marķē kundzē. Pagaidām viņš neko nesaprata.

—    Lūdzu, runājiet kundze. Es jūs uzmanīgi klausos.

—   Ak, Dievs, tas, ko es teikšu, jums šķitīs ļoti dīvaini! Ticiet, ka es rīkojos tikai apstākļu spiesta. Negribu slēpt, ka esmu ļoti noraizējusies.

—    Kas noticis, kundze?

—   Tam ir iemesls, Živa kungs. Jau šai rītā te, mūsu mājā norisinājās dīvainas lietas. Tāpēc, izdzirdusi jūsu vārdu, es nospriedu, ka jūs atsūtījis mans vīrs.

—    Kundze, — Živs sacīja, — lūdzu, paskaidrojiet man visu saprotamāk. Esmu šeit jau vismaz desmit minūtes. Jūs visu laiku runājat par uztraukumiem, par bailēm…

Marķē kundze pamāja.

—   Tūlīt. Gribu teikt, ka pēc Bekfeldera kunga apzagšanas dzīvoju pastāvīgās bailēs. Es maz ko saprotu no darījumiem, bet mani visu laiku mocīja drūmas nojautas. Katru brīdi es gaidīju kādu nepatīkamu un pat šausmīgu notikumu.

Šorīt mans vīrs agri aizbrauca uz banku. Viņš teica, ka atgriezīšoties tikai vakarā. Tas jau ir drīz, viņam drīz jābūt. Pagājušo nakti mums nozaga laivu. Tad, kad es ap desmitiem devos dārzā, lai pabarotu mūsu sunu, ieraudzīju, ka tas noindēts!

Bet arī tas vēl nav viss. Es devos uz ciemu, lai izdalītu pabalstus nabagiem. Uzskatu to par savu svētu pienākumu. Kad pārnācu mājās, atklāju, ka tikmēr kāds sabojājis ieejas durvju zvanu.

—    Vai tas ir viss, kundze?

—    Nē. Šie gadījumi mani tik ļoti satrauca, ka pievakarē nolēmu piezvanīt vīram uz banku un lūgt viņu atgriezties agrāk. Tad izrādījās, ka telefons nedarbojās.

Tas būtu viss. Īstenībā jau tie varbūt arī ir sīkumi, bet tik daudz uzreiz. Es tomēr ļoti uztraucos.

Živs klusēja. Te vajadzēja padomāt.

Marķē kundze turpināja:

—    Kad jūs atnācāt, es biju tuvu izmisumam. Te, ārpilsētā, mēs esam vientuļi, pakļauti laupītāju un citu ļaundaru varai. Katrs troksnītis man lika nodrebēt bailēs.

Živs jau grasījās teikt Marķē kundzei, ka viņas bailes bija pārspīlētas, bet te salonā iesteidzās bālā un drebošā istabene:

—    Kundze, kundze… Nāciet… Kabineta slēdzene…

Živs pielēca kājās un aizsteidzās pakaļ kalponei.

—    Jā, patiesi atslēga nav kārtībā. Izskatās, ka kāds mēģinājis to uzlauzt.

Marķē kundze gribēja palikt salonā, bet Živs viņai noteikti sacīja:

—    Nāciet, kundze! Jums taču jāpārliecinās pašai, kas noticis. Nebaidieties. Es jūs sargāšu.

—   Lai notiek Dieva griba, — padevīgi sacīja Marķē kundze, salikusi rokas kā lūgšanā.

* * *

Pēc desmit minūtēm Živs, Marķē kundze un baņķieris Natanaēls Marķē sēdēja lielajā salonā.

Tai brīdī, kad Živs pārliecinājās, ka atslēga nebija uzlauzta, bet tikai kāds bija mēģinājis nemākulīgi noņemt no tās vaska nospiedumu, atgriezās baņķieris.

Viņš bija diezgan pārsteigts, ieraudzīdams detektīvu savā mājā, un prasīja, kas Živu šurp bija atvedis.

Živs vispirms izstāstīja baņķierim to, ko bija dzirdējis no Marķē kundzes.

—    Es tieši pašreiz gribēju pārbaudīt visu, — sacīja Živs. — Bet sakiet, vai jūs arī nepiedzīvojāt šodien kaut ko neparastu? Varbūt savā birojā Parīzē?

—   Nē. Turklāt esmu pārliecināts, ka arī šeit nekas īpašs nav noticis.

—    Kāpēc?

Baņķieris pārākuma apziņā pasmaidīja.

—    Vienkārši tāpēc, ka mana sieva ir ļoti nervoza un tāpēc visur redz spokus. Suns vienkārši nobeidzies. Laiva varbūt pati atrāvusies no krasta. Zvans sabojājies tāpēc, ka kāds to pārāk stipri nospiedis vai vēl kaut kā. Un kuru katru brīdi taču var notikt tā, ka nedarbojas telefons! Un beidzot, šī atslēga! Nē, es neticu, ka tur būtu kaut kas noticis!

Marķē runāja ar tādu pārliecību, ka Živs pat nemēģināja iebilst. Baņķieris tikpat pārliecināti turpināja:

—    Nu, jā, un sievietes…

Mgrkē apsēdās pie lielā galda un, pagriezies pret sievu, palūdza:

—   Esi tik laba un liec man atnest pastu! Man liekas, ka tur vajadzētu būt vairākām svarīgām vēstulēm. Jūs mani atvainojiet, Živa kungs. Bet es tomēr gribētu zināt, kāds iemesls ir jūsu apciemojumam. Varbūt sakarā ar Bekfelderu?

Živs pat apbrīnoja Natanaēla nesatricināmo mieru. Detektīvs pats| jau bija sācis uztraukties.

—    Nē, šoreiz es nenāku Bekfeldera lietā. Šodien tas ir jūsu brāļa' dēļ. Jūs solījāt apciemot viņu, un…

—    Man vēl nebija laika, — atteica baņķieris, no sievas rokām paņemdams šāsdienas pastu. — Jūs taču zināt, ka esmu ļoti aizņemts. Bet savu solījumu es izpildīšu. Varbūt jau rīt.

Živs noteikti sacīja:

—   Marķē kungs, apciemojiet viņu jau rīt! Tas ir pilnīgi nepieciešami, Jūsu brālis pašreiz atrodas noziedznieces rokās. Šī Rita Anremona ir spējīga likt noslepkavot jūsu brāli. Šī sieviete ir gatava uz visu!

Baņķieris, kas jau sāka atvērt vēstules, pārsteigts pacēla galvu.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

Živs atbildes vietā izvilka no kabatas viltotos vekseļus, kurus bija atņēmis Bernāram.

—   Jūsu brāļa mīļākā piesavinājusies šos vekseļus, kuri ir jau samaksāti, lai varētu jūs šantažēt un pieprasīt par tiem samaksu otrreiz

Natanaēls Marķē pašķirstīja vekseļus un tad jautāja:

—    Vai tiešām mans brālis būtu devis viņai šos vekseļus? Es ne-' saprotu.

—    Nē, tos viņa ieguva pati, slepeni.

—   Jā, šī sieviete patiešām ir neliete. Brālim katrā ziņā jāsarauj šis sakars! Es jums ļoti pateicos par šo pakalpojumu. Atvainojiet mani uz mirkli. Es gribētu vekseļus uzreiz ieslēgt seifā. Kad atgriezīšos, varam parunāt tālāk.

Pēc Natanaēla aiziešanas Marķē kundze mēģināja uzturēt sarunu.

Pēc brīža atskanēja kaut kāds troksnis.

—    Vai jūs dzirdējāt? — iesaucās Marķē kundze.

—    Jā.

—    Kas tas varētu būt?

Abi piesteidzās durvīm, pa kurām pirms īsa mirkļa bija izgāji baņķieris. Kabinetā bija tikai vienas durvis. Uz galda dega gald lampa. Seifs bija aizslēgts. Viss bija pilnīgā kārtībā. Un tomēr kaut kas bija ne tā.

Pirms brīža kabinetā bija iegājis baņķieris. Tagad istaba bija tukša!

Živs piesteidzās pie loga. Logs bija atvērts, bet izgāja tieši uz upi Tātad caur to Marķē nevarēja pazust!

Živs pagriezās un paskatījās uz Marķē kundzi, kas izmisumā lau zīja rokas:

—    Viņam taču vajadzēja būt šai istabā, kundze?

Cilv ēks, kas staigā virs ūdeņiem

Tagad Živs stāvēja jauna noslēpuma priekšā. Kur bija palicis Marķē?

Pa durvīm viņš nebija iznācis. Logs izgāja uz upi, bet uz tās tuvumā neredzēja nevienas laivas.

Baņķieris bija nozudis.

Tas šķita neticami, un tomēr bija fakts. Viss liecināja, ka te noticis smalki izstrādāts noziegums, kuram baņķieris bija kritis par upuri.

Pēkšņā dusmu uzplūdumā Živs, pats neapzinādamies savu rīcību, [ pieskrēja Marķē kundzei un sagrāba to aiz pleciem. Dusmās viņš nevaldīja par sevi.

—    Kur jūs likāt savu vīru?

Nabaga sieviete uz šo jautājumu nevarēja atbildēt. Viņa bailēs f drebēja.

Živs acumirklī saprata savas rīcības muļķīgumu un palaida sievieti | vaļā, atvainodamies par savu nesavaldību. Marķē kundze bija gandrīz | paģībusi. Sieviete atslīga atzveltnes krēslā un sāka šņukstēt. Živs metās atkal pie loga un sāk pētīt tumšo upi.

Vakars bija tumšs, neko vairs nevarēja skaidri saskatīt. Mēness bija noslēpies aiz mākoņiem un tikai šad un tad paspīdēja.

Živs saspringti skatījās tumsā un tad pateica kaut ko gluži nesa- I protamu:

—      Ak, žēlīgais Dievs, mēs viņu meklējam mājā, bet viņš tur staigā l virs ūdeņiem!

Živs vēl nebija pabeidzis teikumu, kad viņam piesteidzās Marķē kundze. Viņa arī gribēja redzēt… un patiesi ieraudzīja tālumā kādu neskaidru parādību, uz kuru bija norādījis detektīvs.

Tas bija tumšs cilvēka siluets. Izskatījās, ka tas attālinās milzīgā ātrumā. Šķita, ka cilvēks nebija nedz laivā, nedz arī peldēja. Nē, šis cilvēks lieliem soļiem pārvietojās pa ūdens virsmu.

Živs atkārtoja:

—   Viņš iet pa ūdeņiem. Es neesmu maldījies. Es jums saku, ka jūsu vīrs pārvietojas pa ūdens virsmu!

Tas bija tik neiedomājami fantastiski, ka detektīvs un Marķē kundze nosprieda, ka redz halucināciju. Baņķiera sieva ievaidējās un paģība.

Živs atrāva kabineta durvis un skaļi uzsauca:

—    Hallo, vai te kāds ir? Palīdziet kundzei!

Atskrēja satrauktā istabene.

Živs pavēlēja:

—    Palīdziet man. Kundze zaudējusi samaņu. Vai arī tā ir nervu lēkme.

Istabene bija tikpat satraukta. Viņa skatījās lielām acīm Živā un čukstēja:

—    Ak, kungs, te rādās spoki. Es nupat paskatījos pa logu un ieraudzīju kādu tēlu ejam pa ūdens virsmu!

Pēc brīža kabinetā iesteidzās arī virtuvene un dārznieks. Arī viņi bija nobijušies. Virtuvene jautāja:

—    Vai kungs to redzēja? Uz upes bija spoks.

Dārznieks klusi noteica:

—   Tā būs bijusi kāda slīkoņa dvēsele.

Živs paskatījās uz vīrieti un asi atcirta:

—    Nerunājiet muļķības! Spoki, rēgi, slīkoņi… Muļķības! Palīdziet labāk jūsu kundzei!

Kad Marķē kundze bija noguldīta uz dīvāna, Živs turpināja izrīkot mājas ļaudis:

—   Jūs visi tagad paliksiet šepat kabinetā un gaidīsiet manu atgriešanos. Man jānoskaidro, kas bija šis cilvēks, kas tur staigāja pa upi.

—    Jūs atstāsiet mūs vienus? — nobijusies jautāja istabene.

Detektīva pacietība izsīka. Viņš nikni uzbrēca:

—    Palieciet klusu! Man taču nedraud nekāda briesmas, un jums vēl mazāk!

Dārznieks jautāja:

—    Kur ir Marķē kungs?

Marķē kungs? — pārjautāja Živs. — Es nezinu. Varbūt tas bija viņš, kas staigāja virs ūdeņiem. Ņemiet, te ir mans revolveris. Nomierinieties! Jums nedraud ne mazākās briesmas. Es atgriezīšos pēc piecpadsmit minūtēm.

Lai gan kalpotāji vēl kaut ko gribēja iebilst, Živs nepacietīgi atmeta^ ar roku. Izsteidzies no villas, viņš cauri dārzam izskrēja līdz upes krastam un devās tai virzienā, kur bija redzējis dīvaino parādību.

Laiks bija sabojājies. Vējš nikni raustīja koku zarus, lietus lija. Krastā Živs ieraudzīja vairākus cilvēkus, kuri šai nejaukajā laikā stāvēja un satraukti sarunājās.

Detektīvs viņiem uzsauca:

—    Hallo, vai jūs neko sevišķu neredzējāt?

Vairāki vīrieši pagriezās. Tie bija zvejnieki. Viens atbildēja:

—    Jā, mēs redzējām gan… Te bija tā kā cilvēks, kas gāja pa viļņiem… Tepat, mūsu acu priekšā!

—    Kas tas bija?

Zvejnieki saskatījās un paraustīja plecus. Brīdi visi klusēja. Tad viens no viņiem nedroši sacīja:

—    Kā mēs to varam zināt? Tā bija kaut kāda parādība. Izskatījās, ka viņš gāja pa ūdens virsmu kā pa cietzemi.

Živs atmeta ar roku.

—    Tādu parādību nemaz nav! Kurp viņš aizgāja?

Viens no zvejniekiem pienāca tuvāk un sacīja:

—    Kad viņš nonāca līdz mums, tad vēl vairāk paātrināja gaitu un devās turp, pa labi, pa upi.

—    Vai neredzējāt, ka viņš izkāpa krastā?

—    Nē, neievērojām. Varbūt tur tālāk, tai līcī.

—    Tad viņam jāseko!

Zvejnieki vilcinājās. Varēja redzēt, ka viņi negribēja meklēt šo rēgu. Živs centās vīriešus pārliecināt:

—   Mēs tagad esam pieci vīri. Mēs taču ne ar ko neriskējam. Nevar taču mierīgi doties mājup, nenoskaidrojot šo lietu. Kas baidās, lai paliek, bet pārējie nāks ar mani!

Zvejnieki vilcinājās. Tad viens paskatījās uz pārējiem un lēni noteica:

—    Labi, iesim.

Kad viņi sasniedza līci, tur neviena nebija. Živs vēl pārmeklēja krastu. Beidzot viens no zvejniekiem sacīja:

—    Visprātīgākais tagad būtu mest mieru.

Vēl kāds piebilda:

—    Tā būs kāda nelaimīga dvēsele.

Živs pētīja zemi pašā krastā. Tad viņš triumfējoši iesaucās:

—    Nu, nē! Tā gan nav bijusi nekāda miroņa dvēsele! Redziet, ar ko viņš staigāja pa ūdeni!

Detektīvs pacēla garu koku. Pārējie to diezgan pārsteigti apskatīja, bet nesaprata, ko detektīvs gribēja sacīt. Živs, uzmetis skatu viņu sejām, ņēmās skaidrot:

—    Jā, viņš gāja pa ūdens virsmu. Tas ir ļoti vienkārši. Viņš gāja uz gariem kruķiem. Upe jau te nav dziļa. Tāpēc tas bija viegli. Tumsā un no lielāka attāluma radās iespaids, ka viņš gāja pa viļņiem.

Živs apklusa. Kad šis noslēpums bija atminēts, viņu jau interesēja cits jautājums — bet kas bija šis cilvēks?

Vienu mirkli viņa domas atgriezās pie Natanaēla Marķē, kas tik mīklaini bija nozudis no sava kabineta.

Pēc stundas ceturkšņa Živs atgriezās Marķē villā, kur kalpotāji jopr jām bailīgi sačukstējās par neizprotamajiem notikumiem. Ari Marķē kun dze apbēra viņu jautājumiem. Živs aizsūtīja kalpotājus un tad sāka stāstf

—    Vispirms, kundze, nomierinieties. Tā nebija nekāda parādīb Cilvēks, kas gāja virs ūdeņiem, izmantoja garus kruķus un… tas bij jūsu vīrs.

—    Mans vīrs?..

—    Jā, kundze. Mēs nevaram noliegt to, ko redzējām paši savā acīm. Šis cilvēks varēja būt tikai jūsu vīrs. Viņš bēga. Vai atceratie- ka jūsu vīrs iegāja šai kabinetā un vairs neatgriezās? Kabineta log. bija atvērts. Un tad, mēs visi taču redzējām šo cilvēku virs ūdeņiem Tas vienkārši nevarēja būt neviens cits!

Živs bija pārliecināts, ka visu izklāstījis ļoti loģiski, bet Marķē kundzi kategoriski pakratīja galvu.

—   Tas nevarēja būt mans vīrs, pat ja jums tas tā šķita. Viņš tačtļ nebūtu rīkojies tā bez jebkāda iemesla. Viņš iegāja kabinetā, lai ie slēgtu seifā vekseļus, kurus jūs viņam iedevāt. Kāpēc lai viņš pēkšņ mestos bēgt?

—    Es jums nevaru paskaidrot viņa bēgšanas iemeslu, kundze. Es konstatēju tikai faktu. Tagad vajadzētu noskaidrot, vai Marķē kung paguva ieslēgt vekseļus seifā. Vai jums ir seifa atslēgas, kundze?

Marķē kundze piecēlās.

—    Parasti seifa atslēgas neglabājas pie manis, bet es pirms brīža atradu tās tepat uz grīdas. Lūdzu, atslēdziet pats seifu, ja cerat noskaidrot, kur atrodas vekseļi.

Živs piesteidzās seifam un to atslēdza. Marķē kundze skaļi iekliedzās. Abi ieraudzīja, ka lielajā seifā sasietām rokām un kājām tupēja* kāds cilvēks.

Tas bija Natanaēls Marķē.

—    Pastāstiet, kā tas ar jums notika, — nedaudz vēlāk sacīja de* tektīvs.

Marķē vēl nebija atjēdzies.

—    Ak, tas bija drausmīgi… Tai brīdī, kad es ienācu kabinetā un. pagriezos, lai aizvērtu durvis, izdzirdu kaut kādu troksni.

Piegāju pie loga un apskatījos, bet neko neieraudzīju. Nospriedu, ka esmu maldījies. Piegāju seifam un atslēdzu to. Bet tai brīdī mani satvēra, aizbāza muti un sasēja rokas un kājas.

—    Kas? Kas tas bija?

Baņķiera sejā atspoguļojās bailes. Viņš klusi atbildēja:

—       Živa kungs, es baidos saukt viņu vārdā. Tas bija vīrietis melnā pmetnī, kura seju sedza melna maska. Tas varēja būt tikai viens —

noziedznieku karalis Fantomass!

Fantomass…

Izdzirdusi šo yārdu, Marķē kundze iekliedzās. Živs ievilka elpu un sacīja:

—    Lūdzu, turpiniet.

—          Es vairs neko daudz nevaru jums pastāstīt. Biju tik ārkārtīgi pārsteigts, ka pat nedomāju pretoties. Tad viņš mani iegrūda seifā un

izslēdza durvis.

—    Bet vekseļi? — jautāja Živs.

—    Vekseļi? Domāju, ka viņš tos paņēma. Živs saspringti domāja.

«Kāds sakars bija starp Bernāru, Ritas jaunības draugu, un lēdiju Beltemu, citiem vārdiem — Gotjē kundzi? Skaidrs, ka vekseļus nolaupījis Fantomass.»

Kāds bija viņa nolūks? Un kā lai viņu notver? Živs visu nakti sarunājās ar Natanaēlu Marķē. Viņš nāca pie slēdziena, ka noziedznieks ne tikai paņēmis vekseļus, bet arī pārējos vērtspapīrus un diezgan lielu naudas summu, kas atradās seifā.

Agri no rīta Živs ar pirmo vilcienu atgriezās Parīzē. Kamēr detektīvs, sēdēdams vilcienā, raudzījās pa logu rīta blāzmā, viņam šķita, ka viņš pie apvāršņa redzēja melnu siluetu ar masku uz sejas. Tas bija cilvēks, ka valdīja pār cilvēku tumšajiem instinktiem un inspirēja noziegumus, nebaidīdamies ne no kā.

17 Naidīgie brāļi

Ap vienpadsmitiem Buloņas mežā parasti saradās daudz cilvēku, kas pastaigājās. Tur parasti redzama ļoti eleganta publika. Meža malā šos bagātniekus gaida greznas automašīnas un karietes.

Detektīvs Živs lieliem, noteiktiem soļiem gāja pa celiņu un uzmanīgi vēroja apkārtējos. Domās viņš atgriezās pie notikumiem villā «Saīds» un atcerējās sarunu starp Ritu un viņas jaunības draugu.

Sliktāk bija, ka Živs toreiz gan bija redzējis visu, kas notika istabā, bet nebija dzirdējis vārdus. Viņš bija pārliecināts, ka Bernārs, kas bija

pacēlis dunci pret nelaimīgo Sebastiānu, bija rīkojies pēkšņā greizsir dības uzplūdā. Pretējā gadījumā detektīvs būtu nekavējoties apcieti nājis Ritu Anremonu.

Živam sākumā bija paveicies. Viņš Bernāram bija atņēmis vekseļus, j Toties tagad tos tikpat veiksmīgi bija ieguvis Fantomass.

Tai pašā virzienā gāja vēl kāds cilvēks. Tas bija Natanaēls Marķē. Šai stundā viņš parasti bija jau savā bankā. Marķē bija lūdzis Živu neziņot par notikušo policijai, jo baidījās publiska skandāla. Tagad Marķē gribēja doties pie sava brāļa.

Marķē panāca Živu. Viņi kopā gāja tālāk. Pa ceļam baņķieris atņ ma vairāku pazīstamu cilvēku sveicienus. Pēkšņi viņš jautāja:

—    Sakiet, Živa kungs, vai jūs esat labi pazīstams sabiedrībā? w

Živs noliedzoši pakratīja galvu.

—          Nē, es ļoti šaubos, vai mani te kāds pazīst. Es nepiederu pie tās sabiedrības, ko dēvē par «visu Parīzi». Kāpēc jūs tā jautājāt?

—          Nu, tāpēc, ka mūs abus kopā te redzēja daudzi cilvēki. Tie būtu ļoti pārsteigti, ja zinātu, kas jūs esat un kā mēs abi kopā esam te gadījušies.

Živs paraustīja plecus.

—          Ja tas jūs apgrūtina, Marķē kungs, mēs jau varam iet katrs atsevišķi.

Marķē atvainodamies iebilda.

—          Es jau to sacīju ne sevis, bet mana brāļa dēļ. Es ļoti negribētu iejaukt viņu kaut kādās nepatikšanās.

Šai mirklī abi apklusa. Dažus soļus no viņiem apstājās elegants limuzīns. No tā izkāpa sieviete un rūpīgi palīdzēja izkāpt jaunam vīrietim. Tie bija Rita Anremona un Sebastiāns.

Šī sastapšanās nebija negaidīta. Abi brāļi bija vienojušies satiktie* te, Buloņas mežā, tā teikt, neitrālā teritorijā, kur varētu divatā visu pārrunāt.

Rita bija pamanījusi Živu un baņķieri. Viņa apstājās, jo negribēja tiem tuvoties. Ja viņiem kaut kas bija vajadzīgs, tad viņi paši varēja pienākt klāt!

Sebastiāns arī apstājās. Bija iespaids, ka viņš bez Ritas neuzdrošinājās paspert ne soli.

—         Nekad, — nočukstēja vecākais brālis, — mums neizdosies atraut viņu no šās sievietes!

Živs bija noskaņots optimistiskāk un mierināja Marķē:

—           Vairāk drosmes, Marķē kungs! Pildiet savu pienākumu. Gan jau viss būs labi!

Baņķieris vilcinājās:

—    Es nevaru… Es nevaru… Kamēr pie brāļa ir šī sieviete…

Živs, ilgi nedomādams, tuvojās Ritai Anremonai un, pieklājīgi pasveicinājis, sacīja:

—    Kundze, vai ļausiet uz mirkli jūsu drauga roku, lai varu viņu pievest tam cilvēkam, kas viņu te gaida?

—    Vai mans brālis ir te? — čukstus jautāja Sebastiāns.

—    Jā, viņš jūs gaida.

—    Labi, lai notiek, kā jūs vēlaties, kungs, — vēsi atteica kurtizāne, jo viņa nevarēja izdomāt neko, lai aizkavētu abu brāļu sarunu. — Bet es ceru, ka šī saruna nebūs ilga. Mēs ar Sebastiānu esam ieaicināti pie kopējiem draugiem.

Detektīvs, ne vārda neteicis, satvēra Sebastiāna roku un palīdzēja aklajam aiziet līdz baņķierim Marķē.

—   Te ir jūsu brālis, runājiet ar viņu!

Živs bija nolēmis šai laikā aprunāties ar Ritu. Bet tas nebija iespējams. Kurtizāne bija plaši pazīstama sabiedrībā. Jau nākošajā mirklī ap viņu bija izveidojies paziņu un pielūdzēju loks. No visām pusēm skanēja ziņkārīgi jautājumi.

Rita liekuļoti skumji visiem paskaidroja, ka visu savu dzīvi veltīšot nabaga nelaimīgajam kroplim un ka domājot apmesties kopā ar viņu kaut kur tālāk no skaļās un trokšņainās Parīzes.

Kāds pajautāja:

—    Varbūt, ka jūs apprecēsieties?

Uz to Rita neatbildēja. Natanaēls un Sebastiāns sirsnīgi apkampās. Aklais, atspiedies pret brāļa plecu, nespēja novaldīt asaras.

—    Nabaga Sebastiāns, — noteica Natanaēls. — Kādas bēdas tu mums sagādāji un sagādā vēl arvien! Bet, nabaga bērns, liktenis ir tev nežēlīgi atriebies! Tagad, kad mēs esam satikušies, mēs nedrīkstam vairs šķirties! Tu brauksi kopā ar mani uz Valmonu. Kādu laiku mēs nevienu nepieņemsim. Mūsu aprindās neviens, par laimi, vēl nezina par šo skandālu. Vajag, lai tas aizmirstas… Tad jau kaut kā viss noskaidrosies. Es par to runāju ar sievu. Viņa tam piekrīt.

Sebastiāns izbrīnījies viņu pārtrauca:

—    Bija taču nolemts, ka satiekoties mēs nerunāsim par manu privāto dzīvi? Tu zini manas domas, un es zinu tavas. Mēs nekad nevarēsim vienoties. Es rīkošos tā, kā uzskatīšu par labāku.

Natanaēls, nespēdams slēpt savu nepacietību, asi atcirta:

—   Mans nabaga Sebastiān, tu runā muļķības. Tu esi zaudējis jebkādu sajēgu par morāli. Tev pat neienāk prātā, ka tavs dzīvesveids ir skandalozs un nepieņemams. Iedomājies, ko runās mūsu aprindās, ja uzzinās, ka tu dzīvo kopā ar šo pērkamo Ritu Anremonu!

Sebastiāns sažņaudza dūres.

—    Klusē! Es tev aizliedzu tā runāt par sievieti, kuru es mīlu un kura ziedo visu savu dzīvi man, kura manis dēļ pametīs visu!

—    Muļķi, — iesmējās Natanaēls. — Tu pat nemani, kā viņa tevi krāpj, kā viņa tevi izmanto, kā viņa tevi apzog!

—   Natanaēl! — iekliedzās Sebastiāns. — Tūlīt atsauc savus vārdus, vai ari es pārtraukšu sarunu ar tevi!

Tagad saniknojās arī baņķieris.

—    Viņa tevi apzog, es tev saku, — viņa tevi kompromitē! Viņa tevi padarīs par tādu pašu blēdi, kāda ir pati! Es zinu, ko tu jau esi izdarījis! Tu esi viltojis manus vekseļus, manus parakstus!

Sebastiāns bija nobālējis.

—    Kā tu to zini?

—    Es zinu, — turpināja Natanaēls, — ka šī tava mīļākā nepiedodamā veidā tevi krāpusi un piesavinājusies dokumentus, kurus tu liki viņai sadedzināt. Viņa šos vekseļus atdeva savam mīļākajam, kaut kādam apašam, lai vēlāk vēlreiz pieprasītu samaksu.

Aklais dusmās sažņaudza brāļa roku.

—    Tu gan pašreiz apvaino Ritu, bet vai tu vari arī pierādīt savus vārdus? Vai tev ir šie vekseļi?

—    Jā, es pats tos redzēju savām acīm. Tie bija manās rokās.

—    Iedod man tos! — iesaucās Sebastiāns.

Natanaēls saprata, ka bija rīkojies nepareizi. Viņam vairs nebija šo vekseļu, viņam vairs nebija pierādījumu savam apgalvojumam..

—    Jā, es tev tos iedošu … citreiz.

Sebastiāns neatlaidās.

—    Dod man tos tūdaļ!

Natanaēlam bija jāatzīstas, ka pašreiz tas nebija iespējams.

Sebastiāns vairs nevaldīja pār sevi.

—    Meli! Meli! — viņš kliedza. — Lai atrautu mani no šās sievietes, kura mani mīl, tu esi gatavs viņu apmelot! Es labi saprotu tavas rīcības iemeslus. Tu baidies, ka es viņu apprecēšu. Jā, taisnība, es visdrīzākajā laikā apprecēšu Ritu Anremonu. Viņa vienīgā ir cienīga kļūt par manu sievu! Labi, lai visa pasaule mani nosoda. Es esmu brīvs. Es patiešām ticu, ka tu gribi iegūt varu pār mani un atņemt man manu naudu! Tu jau pats to esi sacījis, ka gribētu ieslēgt mani savās lauku mājās, kur es būtu kā cietumā. Tu esi labs veikalnieks, bet šoreiz tu būsi pārrēķinājies! Tev neizdosies manās acīs nomelnot sievieti, kuru es mīlu!

Aklais uztraukumā apklusa. Viņš bija tuvu ģībonim. Viņu satvēra maiga roka un Ritas balss čukstēja:

—   Sebastiān, mīļais, attopies! Tā esmu es, tava Rita. Ko šis cilvēks grib no tevis?

—    Iesim, iesim, — čukstēja aklais. — Mans brālis ir īsts bende. Viņš grib mūs abus izšķirt — tevi un mani! Nāc, iesim!

Rita steigšus aizveda jaunāko brāli Marķē. Živs ziņkāri paraudzījās vecākajā brālī, kas stāvēja sastindzis kā sālsstabs.

—    Nu, ko tad jūs viņam pateicāt? Kāpēc šī saruna tā beidzās?

—    Varbūt, ka es rīkojos nepareizi, — klusi atteica baņķieris. — Es biju diezgan ass. Bet man jau tāds raksturs. Es vienmēr esmu

tiešs.

—    Un ar ko tad tas beidzās? — vēlreiz jautāja Živs. Baņķieris drūmi klusēja.

Detektīvs turpināja:

—   Tātad jūs sarāvāt attiecības ar brāli? Nu, tad pašreiz mēs neko vairāk nevaram izdarīt. Palieciet sveiks!

Živs viegli palocīja galvu un aizsteidzās.

«Ar tik muļķīgiem cilvēkiem es nevaru panākt kaut kādu vienošanos!» viņš saīdzis domāja.

«Bet kas tad notiks ar šo nabaga zēnu?»

18 Fandora satikšanās ar «draudzeni»

Selestīns Laburē pēc labām brokastīm aizsmēķēja pīpi un tad uzsauca:

—    Žerom, pasniedz sērkociņus!

Bija pienācis brīdis, kuru Fandors bija gaidījis visu rītu. Viņš bija labi iepazinis savu darba devēju un zināja, ka pēc labām brokastīm var prasīt no Laburē visu vai gandrīz visu, jo tad Laburē bija labā omā un nemēdza atteikt.

—    Saimniek, — sāka Fandors, — es gribēju jums kaut ko jautāt.

Laburē svinīgi atbildēja:

—    Runā. Tu esi labs zēns, un, ja es varu darīt tev kādu prieku…

—   Jā, saimniek, jūs varat izdarīt man patiesi lielu prieku. Es lūgtu mani atbrīvot šai pēcpusdienā.

—    Ko tu gribi darīt?

—    Saimniek, man jāsatiekas ar manu draudzeni.

Laburē sirsnīgi iesmējās.

—    Nu, labi. Ej vien! Vai viņa ir glīta? Vai viņa vismaz zina, ka tu šodien atnāksi?

—    Jā, saimniek. Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Tāpēc, ka, ja tu nāktu negaidīts, tad varbūt atrastu viņu cita apkampienos.

—    Nu, nē, — Fandors papurināja galvu, — viņa ir man ļoti uzticīga.

—    Uzticīga tev? Nu, lai Dievs tev palīdz… Tas gan ir brīnums, ka esi atradis uzticīgu sievieti! Vēlu tev laimi! Tu taču mani arī iepazīstināsi, vai ne? Nu, labi, ej vien, šodien tu man vairs nebūsi vajadzīgs.

Žurnālists vairs ilgāk nevilcinājās, bet steigšus devās uz savu mazo istabiņu pārģērbties.

Tad viņš izgāja no mājas un gāja uz Belviļu.

«Es zinu,» viņš iedams prātoja, «ka šodien Gotjē kundze, vai, citiem vārdiem, lēdija Beltema dosies uz Belviļu, lai apstaigātu nabagos. Nav šaubu, ka viņa joprojām uztur sakarus ar Fantomasu. Varbūt, ka, sekodams viņai, es atradīšu arī pašu briesmoni.»

Pēkšņi Fandors apturēja garāmbraucoši1 važoni un uzsauca:

—    Brauciet ātrāk, sekojiet tur tam pajūgam!

—    Sekot? Bet es jau nemaz neesmi brīvs!

—    Sekojiet, es jums saku, — uzkliedza Fandors, —'jūs dabūsiet simt franku dzeramnaudas!

—    Nu, tādā gadījumā brauksim vien.

Važonis uzsita zirdziņam. Tas sāka rikšot.

Vecie rati svaidījās pa bruģi, zirgs auļoja.

Žeroms Fandors uztraukti izliecās un vēroja ielu. Tai brīdī, kad viņš prātoja par Fantomasu, viņš bija pamanījis lēdiju Beltemu, kas iekāpa pajūgā. Tagad viņš tai sekoja. * * *

Pēc desmit minūtēm Fandors ieraudzīja lēdijas pajūgu, kas tagad stāvēja ielas malā. Žurnālists izkāpa, piesteidzās stāvošajam pajūgam un sirsnīgi nolamājās.

— Velns lai parauj! Es tiešām esmu muļķis.

Žurnālists stāvēja ielas malā un domāja:

«Droši vien viņa mani pamanīja un paguva aizbēgt. Tagad es viņu tik drīz neieraudzīšu.»

Fandors lēni devās uz priekšu. Taču pēc kāda laika viņam garām pabrauca tas pats pajūgs. Tagad tas devās bulvāru virzienā. Žurnālistam pat šķita, ka viņš uz mirkli saskatīja lēdijas Beltemas skaistos zeltainos matus. Viņš steigšus ielēca pirmajā brīvajā pajūgā un sekoja lēdijai.

«Un, ja nu viņa brauc uz lielo Luvras tirdzniecības namu? Tur es viņu cilvēku pūlī noteikti pazaudēšu!»

Žurnālists paliecās uz priekšu un sacīja važonim: ļ — Klausieties! Negriezieties atpakaļ, bet klausieties vērīgi, ko es jums sacīšu! Piebrauciet tuvāk tur tam pajūgam un pacentieties noklausīties, ko dāma pavēlēs savam kučierim. Es esmu no policijas.

Važonis mēmi pamāja ar galvu. Manevrs izdevās. Važonis apturēja savu zirgu tieši blakus lēdijas karietei.

Fandors sadzirdēja lēdijas balsi:

—   Es tagad aiziešu uz kādu pusstundu. Pēc tam jūs mani gaidīsiet pie finansu ministrijas.

«Nu, jauki,» nodomāja Fandors, «es arī viņu turpat gaidīšu!»

—    Brauciet tālāk, — Fandors uzsauca savam važonim.

Pie nākošā ielas stūra Fandors izkāpa.

—    Klausieties, — viņš atkal griezās pie važoņa, — man jāpilda ārkārtīgi svarīgs uzdevums. Man jāseko šai dāmai. Mēs ar jums apmainīsimies vietām. Jūs man dosiet savu mēteli un cepuri, bet pats apsēdīsieties te, manā vietā.

Izkāpsiet tad, kad es pieklauvēšu pie lodziņa. Izliksieties, ka maksājat man. Es gribu, lai dāma nodomā, ka šis pajūgs ir brīvs.  Važonis vēl gribēja kaut ko iebilst, bet Fandors viņam nikni pavēlēja klusēt.

Žurnālists nosēdās uz bukas un gaidīja.

Drīz vien lēdija atgriezās pie savas karietes un pateica kučierim kādu adresi.

Fandors neatlaidīgi sekoja karietei.

«Pie velna, kurp viņa brauc?» viņš neizpratnē domāja. «Vai lēdija būtu sadomājusi vizināties pa visu Parīzi?»

Lēdijas kariete devās Neijī virzienā.

Tagad Fandors neko nesaprata. Pēc brīža viņš nevarēja apvaldīt pārsteiguma pilnu izsaucienu. Lēdijas Beltemas kariete apstājās pie Torīna kundzes aģentūras.

19 No mīlas nāvē!

Sebastiāns bija pilnīgi satriekts. Rita viņu bija steigšus pārveduši mājās. Viņš stāstīja gari un plaši savai draudzenei par sarunu ar brāli un zvērēja, ka pārtraukšot jebkurus sakarus ar viņu.

Pēcpusdienā Rita apciemoja kādu draudzeni. Sebastiāns palika mājās viens un domīgi sēdēja savā kabinetā. Viņš pēkšņi jutās ļoti vientuļš un pamests. Ap deviņiem vakarā viņš sadzirdēja vestibilā steidzīgus soļus.

«Tā taču nav Rita,» viņš pārsteigts nodomāja. «Kas gan tas varētu būt? Varbūt Rita iedevusi atslēgas sētniecei?»

Tomēr likās, ka tā nebija sētniece.

—    Kas tur nāk? — skaļi iesaucās aklais. Viņa sirds strauji pukstēja.

Sebastiāns atkal atcerējās drausmīgos mirkļus, kas viņu padarīja

par kropli uz visu mūžu. Vai atkal kāds gribēja viņam uzbrukt?

—    Kas nāk? — bailēs atkārtoja Sebastiāns.

Zema balss viņam atbildēja:

—    Tas esmu es, nebaidieties.

Šī balss Sebastiānam bija sveša. Tāpēc viņš jautāja:

—   Kas jūs esat? Apžēlojieties par nabaga nelaimīgo. Es esmu akls. Ja jūs esat atnācis zagt, tad ņemiet visu, ko gribat, tikai nenogaliniet mani! Jūs varat būt pilnīgi mierīgs — es taču jūs nevaru redzēt! Tāpēc es jūs nevarētu nodot.

Balss mierīgi atbildēja:

—    Kungs, es neesmu zaglis. Es gan esmu noziedznieks, bet es nožēloju savu noziegumu. Es redzu, ka jūs ciešat, un gribu atvieglot savu sirdsapziņu. Es jums zvēru, ka neko ļaunu jums nedarīšu. Gluži pretēji.

Sebastiāns nodrebēja.

—    Dieva dēļ, paskaidrojiet, ko tas viss nozīmē?

Ļaujiet man runāt, — turpināja svešais. — Nepārtrauciet mani, jo man bija ļoti grūti pieņemt šo lēmumu. Klausieties!

Pirms piecpadsmit gadiem kādā Limuzēnas ciemā dzīvoja jauns strādnieks un jauna strādniece. Viņi bija sirsnīgi draugi un mīlēja viens otru. Viņu sapnis bija — apprecēties.

Bet tad puisis aizgāja karadienestā. Meitenes vecāki nomira, bet viņa pati pameta ciemu un aizbrauca uz Parīzi. Parize ir bīstama jaunām meitenēm, kungs.

—   Bet, kungs, es nesaprotu, kāpēc jūs man to stāstāt? — iesaucās Sebastiāns.

—    Kāpēc jūs mani pārtraucat? — svešais atjautāja. — Jūs solījāties klusēt. Man jau tāpat ir grūti runāt. Es esmu tikai nabaga strādnieks, ģimenes tēvs. Mans vārds ir Fransuā Bernārs, un es esmu pastrādājis^ lielu noziegumu. Es nemeloju. Kad es atgriezos no karadienesta, Žiljeta Persona bija jau Parīzē. Es apprecēju citu, godīgu meiteni. Tā ir mana sieva un manu bērnu māte.

Es jau gandrīz biju aizmirsis Žiljetu, bet gluži nejauši satiku viņu Parīzē. Ak, kungs, viņa bija skaistāka kā jebkad. Manī atkal uzliesmoja senākās vēlēšanās. Es kritu viņas varā, es kļuvu viņas vergs. Bet Žiljeta vairs nebija agrākā nevainojamā meitene.

Viņa bija eleganta dāma, valkāja dārgas drēbes un rotas.

Man, vienkāršam strādniekam, atlika tikai noskatīties uz viņu no tālienes. Tomēr viņa mani pazina.

Viņa, Parīzes karaliene, pienāca pie manis un teica: «Labdien, Bernār!»

Un tad mani pārņēma ārkārtīga kaislība. Es ar savu sievu un bērniem dzīvoju Belviļā. Vispirms Žiljeta tai pašā mājā noīrēja istabu un bieži tur ieradās, aizbildinādamās, ka grib mani redzēt.

Bet viņa spēlēja komēdiju, jo nekad neizturējās kā mīļākā. Viņa jau arī nebija mana mīļākā. Viņa gan bieži runāja, ka mīlot mani, bet vienmēr mani atraidīja.

Un tad, kungs, vina kļuva jūsu mīļākā.

—    Mana mīļākā? Žiljeta Persona? — iesaucās Sebastiāns. — Jūs maldāties.

—    Jūs tūlīt sapratīsiet, kungs, — turpināja Bernārs. — Jūsu sabiedrībā viņas vārds ir Rita Anremona.

—    Rita, Rita! — satriekts iesaucās aklais. — Tas nevar būt! Jūs melojat!

—    Kungs, es zinu, ko es runāju. Es runāju patiesību.

Sebastiāns uz mirkli sastinga ar nodurtu galvu. Viņa sirdi plosīja

šaubas un neizsakāmas sāpes. Pēkšņi viņš iekliedzās:

—    Tātad jūs bijāt tas, kas gribēja viņu noslepkavot? Jūs viņu pamētāt pagrabā, cerēdams, ka viņa tur nomirs! Jūs mani gļēvi apzagāt, jūs slepkava!

Strādnieks mierīgi atteica:

—   Nē, kungs, es neesmu zaglis un nekad neuzdrošinātos aizskart Žiljetu Personu. Diemžēl apstākļi liecina man par ļaunu. Jā, es biju šai mājā nozieguma naktī, bet es nebiju viens.

Šeit bija kāds cits, kāds briesmonis, kas iedrošinājās sāpināt sievieti, kuru es mīlu. Es jums atnesu pierādījumu.

Bernārs izvilka no kabatas kādu priekšmetu un pasniedza to akl jam. Bet Sebastiāns tam nepievērsa uzmanību. Viņš jautāja:

—    Ja jūs nebijāt zaglis un ja jūs neuzbrukāt manai mīļākajai, ko tad jūs te darījāt?

Bernāra balss nodrebēja:

—    Piedodiet! Es biju te, lai ielietu jums skābi sejā. Es biju kā sajucis, es biju greizsirdīgs. Es arī tagad esmu greizsirdīgs. Es mīlu Žiljetu Personu!

—    Jūs esat nelietis, slepkava! — izmisumā iekliedzās Sebasti āns.

Pēkšņi viņš aprāvās. No sliekšņa atskanēja izbijusies balss:

—    Sebastiān!

Un tad šī balss, vēl klusāk piebilda:

—    Bernār!

Tā bija Rita, kas nemanot bija ienākusi istabā. Tagad viņa saņēmās.

—   Sebastiān, kā tu varēji pieņemt šo cilvēku, šo strādnieku, turklāt tik vēlā stundā? Ko viņš no tevis grib? Paskaidro, citādi es esmu pārāk satraukta!

Bernārs viņu stingrā balsī pārtrauca:

—    Žiljeta, tu aizmirsi noņemt masku. Beidz spēlēt komēdiju, es viņam visu izstāstīju! /

—    Ak, tu izstāstīji? Kā tu uzdrošinājies?

—    Es teicu, ko es teicu. Viss. Nerunāsim vairs par to!

Rita Anremona bezgala pārsteigta, vērās Bernārā. Viņa nesaprata viņa nolūku.

Sebastiāns izmisumā saķēra galvu. Viņš atcerējās brāļa vārdus, ka Rita esot krāpniece. Viņā modās šaubas.

—    Rita, šis cilvēks runāja patiesību. Viņš bija greizsirdīgs, bet vai tu pati nepamudināji viņu uz šo noziegumu? Es gan negribu tam ticēt. Mana sirds atsakās uzklausīt prātu. Bet es zinu, ka tu esi mani krāpusi.

Pasaki man, Rita, kur palikuši vekseļi, kurus es tev atdevu? Es taču lūdzu tos sadedzināt! Saki, ko tu vēl esi izdomājusi? Kādas briesmas vēl man draud no tevis?

Rita saprata, ka tagad vajadzēja rīkoties gudri un apdomīgi. Tagad bija izšķirošs katrs mirklis. Pētoši viņa pavērās abos vīriešos.

Sebastiāns bija saļimis uz dīvāna. Viņš bija vārgs un nevarīgs. Turpretī Bernārs bija vesels un stiprs.

—    Ak, nožēlojamais Sebastiān, — Rita sacīja, — tātad tu gribi, lai mēs noņemam maskas? Labi, iai notiek! Tad klausies arī visu patiesību! Tu domāji, ka es tevi mīlu? Nē, tāda sieviete kā es nekad nemīl gļēvuli! Es gribēju tikai tavu naudu. Man nemaz nav neērti tev to teikt, jo tu nekad vairs nespēsi man kaut ko dot. Nē, es vienmēr esmu mīlējusi citu. Un tas ir Bernārs — mana pirmā un vienīgā mīlestība!

Rita tuvojās Bernāram un klusi sacīja:

—   Tagad viņu vajag nobeigt!

Rita pati no strādnieka kabatas izvilka nazi un ielika to samulsušajam Bernāram rokās.

—    Nāc, nāc, — viņa čukstēja, — laiks beigt šo spēli! Mēs esam aizgājuši par tālu.

Bet Bernārs nekustējās. Viņš drūmi paskatījās, savā elkā.

—    Žēlastību, žēlastību! — lūdza nelaimīgais Sebastiāns.

—    Vai tu esi nobijies, gļēvuli? — iesmējās Rita un piekļāvās Bernāram, lai ar savu tuvumu iedvestu tam drosmi.

Bernārs nekustējās.

Rita izrāva no somiņas naudu un nosvieda to viņam pie kājām.

—    To taču tu gribi! — viņa iesaucās. — Ņem, man vēl ir daudz! Atbrīvo mani beidzot no šā cilvēka, tad arī tu kļūsi bagāts!

Bernārs nodrebēja, drūmi paskatījās sievietē, sažņaudza rokā dunci un pacēla roku.

—    Bravo, Bernār! — iesaucās Rita. — Tagad nodur viņu!

—    Nožēlojamā!

To viņai uzsauca Bernārs. Duncis līdz pašam spalam ieurbās kurtizānei krūtīs.

—       Apžēlojies, apžēlojies, — izdvesa Rita, ar abām rokām mēģinā- ama izvilkt dunci. Tad viņa saļima pie Sebastiāna kājām. Viņas lūpas vēl čukstēja:

—    Palīgā, Sebastiān…

Un tad aklais, sataustījis viņas rokās asiņaino dunci, sagrāba to un metās uz priekšu. Viņš uzgrūdās apmulsušajam Bernāram un, pats neapzinādamies, ko dara, iegrūda tam nazi krūtīs.

Izmisuma spēku pieplūdumā Sebastiāns sagrāba abām rokām Bernāra kaklu un sāku viņu žņaugt. Tagad viņš gribēja to atriebt.

Sebastiāna rokas arvien ciešāk apžņaudza Bernāra aklu. Strādnieks mēģināja pretoties, bet velti. Lēni viņa ķermenis noslīga uz grīdas.

—    Viņš ir miris, — čukstēja aklais.

Te viņš atjēdzās un saprata, kas noticis. Sebastiāns skaļā balsī iesaucās: /

—    Rita, kur tu esi? Atsaucies! Atbildi!

Klusums.

Nelaimīgais Sebastiāns nedroši nometās ceļos un sāka rāpot pa? istabu. Beidzot viņš uzdūrās Ritas asiņojošajam, aukstajam ķermenim.

—    Palīgā, palīgā! — kliedza Sebastiāns, nesaprazdams, ka glābt nevienu vairs nevarēja.

Viņš metās uz priekšu, atdurdamies pret mēbelēm un sienu. Viņa rokas sataustīja kādu rokturi. Pilnīgi neapzināti Sebastiāns to pagrieza Viņš bija pārliecināts, ka šīs durvis veda uz blakus istabu, bet viņšj bija maldījies.

Tas bija balkons. Sebastiāns nespēja vairs noturēties un pārkrita^ pāri margām.

Ķermenis smagi atsitās pret pagalma bruģi.

20 Noslēpumainā saruna

«Trokadero» dārzā tumšs stāvs lēni slīdēja gar krūmiem, slēpdamii ēnā. Šim stāvam sekoja vēl viens, un aiz tā slīdēja vēl. viens. Beidzot viņi apstājās. Pirmā nācēja, gara auguma stalta un eleganta sieviete, teica:

—    Jūs atnācāt! Beidzot es varu jūs redzēt! Paldies Dievam! Bet kāpēc man bija tik ilgi jāgaida?

Vīrietis mierīgi atbildēja:

—    Lēdij Beltema, piedodiet man, ka sagādāju jums pēdējā laikā nepatikšanas! Tā nebija mana vaina. Ja tagad varu mierīgāk uzelpi tad tāpēc, ka esmu izvairījies no lielām briesmām.

Lēdija Beltema, dzirdēdama šos pēdējos vārdus, nodrebēja. Viņj zināja, ka Fantomass pēdējā laikā atkal bija izdarījis vairākus nozii gurnus. Tomēr viņa joprojām mīlēja šo briesmoni.

—   Fantomas, — lēdija čukstēja, — es zinu, ko jūs gribat sacīt. Jūs esat izdarījis vairākus noziegumus.

Nenotveramais noziedznieks mīklaini pasmaidīja.

—    Nāciet, — viņš aicināja. — Šai dārzā neviena nav, bet tomēi kāds var mūs nejauši novērot. Tas nemaz nebūtu patīkami.

—   Ak, Dievs, — lēdija nopūtās. — Tas tiesa, ka visiem vajadzētu mani vajāt. Jūs atkal novedāt mani šādā situācijā. Kāpēc jūs to darījāt? Fantomas, jums tas ir jāpaskaidro!

Vīrietis pamāja.

—     Es labprāt paskaidrošu visu, ko jūs vēlaties, tikai vispirms aiz- Jesim no šejienes!

' Fantomass galanti satvēra lēdiju zem rokas un pavadija līdz automašīnai, kas gaidīja tuvējā ielā.

Kad viņi jau brauca, lēdija atkal jautāja:

—    Fantomas, kāpēc jūs atkal stājaties manā ceļā? Kad es kā Gotjē kundze centos izpirkt savus grēkus, lai atkal kļūtu par godīgu cilvēku…

Noziedznieks nicinoši iesmējās.

—     Lēdij, jūs kā labdarības biedrības kasiere pārzinājāt naudu. Mani ļtei brīdī vajāja policija un man naudas nebija. Man šī nauda lieti nocerēja. Vai tad tagad jūs mani nosodāt?

—   Es vairs nespēju ienīst, — lēdija nočukstēja. — Bet man brīžiem liekas, ka es vairs nespēju arī mīlēt. Dzīve man brīžiem liekas neizturama. Es negribu vairs ar jums redzēties!

—    Lūdzu, nerunājiet tā, — Fantomass satvēra viņas roku. — Es ticu, ka pienāks vēl mūsu laimes laiks. Jūs man pārmetat, ka es aplaupīju biedrības kasi, bet jūsu nabagi taču visi arī ir apaši, noziedznieki. Jūs zināt, ka es vienmēr esmu bijis jūsu draugs. Kāpēc jūs vairs negribat atgriezties pie manis?

—   Tāpēc, ka es vairs negribu! Es vairs negribu ciest šo kaunu -&gt;- būt par Fantomasa mīļāko! Man vēl ir rotaslietas. Tās es pārdošu un atdošu biedrībai naudu. Un atkal kļūšu Gotjē kundze.

—      Vai jums prāts? — Fantomass iesmējās. — Vai tad jūs nezināt, F ka Živs un Fandors jūs jau sen ir pazinuši? Es esmu jums sagatavojis

mierīgu dzīvokli. Kāpēc jūs nenākat pie manis?

—      Tas ir bandītu patvērums, — lēdija nočukstēja. — Nē, es iegribu!

Fantomasa balss skanēja skarbi:

—   Jūs nāksiet, lēdij Beltema! Un turklāt drīz. Tas ir vajadzīgs. Jūs man esat vajadzīga. Un jūs mani nepametīsiet!

Lēdija Beltema mēmi nolieca galvu. Vajadzēja padoties šā cilvēka varai.

—    Lai notiek, Fantomas. Kaut tikai man būtu jel kāda cerība, ka jūs drīz atkal sāksiet jaunu dzīvi!

Vīrietis neatbildēja tieši, bet tikai jautāja:

—    Vai jūs zināt, kas noticis Ritas Anremonas mājā? šī lieta ir diezgan sarežģīta. Es tur ierados, lai zagtu. Vienkārši, lai zagtu. Toreiz man šausmīgi neveicās. Istabā ienāca Rita. Man nācās viņu aiznest

uz pagrabu un tur ieslēgt. Bet, kad es atgriezos mājā, tad ieraudzīju tur pilnīgi negaidītu viesi — Fransuā Bernāru.

Viņš ir tas, kas nelaimīgo Sebastianu Marķē padarīja par kropli. Esi'V neiejaucos, jo biju pārliecināts, ka viņu apcietinās. Mans stāvoklis bija &gt; neapskaužams. Vai zināt, ka manas bandas dalībnieki izvirzīja prasības, man, Fantomasam!

Un tad, lēdij, neaizmirstiet, ka es esmu tikai cilvēks, kas dzīvē daudz cietis. Es cerēju atkal iegūt naudu, bagātību, cerēju atgūt jūsu mīlu…

Ticiet man, es ciešu no jūsu pārmetumiem. Tāpat es ciešu manas meitas nicināšanas dēļ.-

Tieši tāpēc es biju spiests noklusēt visu, ko redzēju. Tāpēc esi pieļāvu, ka arī zādzība tiks pierakstīta Bernāram. Es gribēju atkal atgūt savu stāvokli, apmierināt bandas prasības un tad… tad es varbūt iz pildītu arī jūsu vēlēšanos.

Lēdijas acīs parādījās aizkustinājuma asaras. Viņa noglauda vīrieša galvu. Viņa vēl arvien mīlēja šo briesmoni.

—   Ak, — viņa nopūtās, — kaut tikai beidzdl- šāda dzīve izbeigtos! Kaut mēs beidzot varētu kļūt laimīgi un dzīvot mierīgi!

—    Lēdij, nezaudējiet cerību, — bandīts v.ņu mierināja. — Mūsu laimi traucē tikai divi cilvēki — tie ir Živs un Fandors, kas zvērējuši mani notvert. Tai dienā, kad jūs atkal kļūsiet par manu palīgu, mēs notversim viņus! Tad es Živu nošaušu kā suni. Pret viņu es nejūtu ne mazāko žēlastību. Toties Fandoru es gribu pasaudzēt. Kaut kas mani attur no izrēķināšanās ar viņu.

—    Kas tad? — klusi jautāja lēdija.

Fantomass brīdi klusēja, tad paraustīja plecus.

—   Jūs zināt, ka es visā pasaulē mīlu tikai divus cilvēkus — jūs un manu meitu. Tagad brauciet man līdzi un nejautājiet, kurp. Jūs esafj man vajadzīga.

—     Fantomas, — lēdija Beltema iesaucās, — kurp jūs gribatf mani vest?

—     Neuztraucieties un nebaidieties. Jūs man est vajadzīga. Ie-| meslu es jums pateikšu īstajā mirklī. Tagad paklausieties kādu jaut-j rāku stāstu.

Bija reiz bagāts amerikānis, Bekfelders. Fantomass viņam nozaga miljonu. Bekfelders vairākas dienas turēja aizdomās detektīvu Živu, —I ka tas esot zaglis! Tad Fantomass nozaga Bekfelderam vēl divusļ miljonus. Vai tas nav jautri?

21 Mirušā drēbes

Selestīns Laburē nāca pie atziņas, ka dzīve patiešām, ir skaista. Pa labi no viņa sēdēja Adele, pa kreisi — viņas draudzene Šonšona.

Laburē bija savas viešņas tikko pacienājis ar lepnām pusdienām.

Galds bija piekrauts ar vīna pudelēm. Tomēr Laburē nebija piedzēries. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas varēja dzert ļoti

udz.

Viņš tikai kļuva jautrs un pļāpīgs. Tad Laburē sāka dziedāt. Viņš dziedāja nepareizi, bet skaļi, un pats jutās kā septītajās debesīs.

Arī sievietes nebija piedzērusās un tikai jautri čaloja un smējās.

Pusdienas bija bijušas lieliskas. Žeroms bija pielicis visas pūles, lai viss izdotos teicami — veikli mainīja šķīvjus, pildīja glāzes, nesa arvien jaunus ēdienus.

—   Žerom, — uzsauca Laburē.

—   Jā, saimniek?

I — Atnes mums pudeli konjaka… Nē, paliec te.

Resnais tirgotājs iesmējās un apkampa abas sievietes.

—    Nedzer tik daudz, tu kļūsti smieklīgs, — viņu norāja^ Šonšona.

—    Es — smieklīgs? Nu, nē. Ir vēl smieklīgākas lietas, Žerom!

—    Jā, saimniek?

—       Žerom, sakrusto rokas un paliec stāvam tur, aiz galda. Tieši pretī. Ak, Dievs, cik tu esi skaists! Sakiet, sievietes, vai jūs tiešām neredzat, cik šis puisis ir skaists?

. JT Sievietes nesaprašanā saskatījās. Laburē turpināja:

—    Skatieties labi, manas mazās! Šis puisis man vakar apgalvoja,

ka viņam esot maza draudzenīte, kas viņu nekad nekrāpjot…

Skatieties, vai viņš nav skaists kā jauns dievs? Un turklāt vēl tāds muļķis, kas akli tic sievietes uzticībai!..

Skaties, Adele! Ko, tev nepatīk mans sulainis? Nu, tad gan tu esi zoss, jo viņš ir desmitkārt labāks par visiem taviem pielūdzējiem.

Šonšona, viņš ir daudz smalkāks par visiem taviem mīļākajiem, jo

neviens no tiem nevar apgalvot, ka tu viņu neesi krāpusi!

Tad, kad Adele un Šonšona sāka skaļi smieties, Selestīns Laburē pēkšņi mainīja toni un strupi noteica:

—       Nu, ko tu tur stāvi un koķetē ar manām sievietēm? Taisies kā pazūdi! Atnes mums pudeli konjaka, bet ātri!

Lēdija Beltema neatbildēja. Mašīna apstājās klusā un vientuļā ielā. !

* * *

Kad Žeroms bija aizgājis, Selestīns Laburē pārmetoši skatījās abi sievietēs, kas klusi sēdēja viņam blakus.

—    Nu, kas tad mums noticis? Ko tad jūs tagad sēžat kā ūderļ mutē ieņēmušas? Ko? Varbūt jūs teiksiet, ka šī māja nav pietieko| smalka?

Laburē sāka skaļi dziedāt. Abas sievietes viņam aiz muguras sā skatījās.

—    Viņš aizgāja, — klusi noteica Adele.

—    Viņš ir piedzēries, — tikpat klusi pamāja Šonšona. — Adeli kas ar tevi? y

—    Nekas, bet kas ar tevi?

—    Nekas, vai tad tu nedzirdēji soļus?

—    Jā, tas laikam būs sulainis.

—    Viņam jau sen vajadzēja atgriezties.

—    Varbūt viņš pats nobauda šampanieti?

Šonšona turpināja ēst. Adele ieklausījās.

Tad Adele piecēlās. Viņa nometa uz galda servjeti, uzmanīgi atbīdīji Selestīna Laburē roku un klusi piezagās pie durvīm. Šonšona pār steigta viņu vēroja.

* * *

Žeroms pagrabā nebūt nesteidzās. Viņš bija apsēdies uz vecai vīna mucas un iegrimis pārdomās.

«Interesanti, vai viņas mani pazina? šonšona varbūt arī nē, Adele?.. Un tad šis muļķis Selestīns darīja visu, lai viņu uzmanīb vērstu uz mani!

Labi, šodien es vēl pildīšu savus pienākumus, bet rīt… Rīt es iešu. Bet kas tad tas? Kas tur augšā notiek?»

Pagrabs atradās tieši zem ēdamistabas. Žeroms dzirdēja bals kas nepiederēja ne sievietēm, nedz arī Selestinam Laburē. Šī balss sacīja:

—    Labi, draugs, man šķiet, ka vecais galīgi piedzēries!

Fandors izbrīnā pacēla galvu un ieklausījās.

Augšā atkal atskanēja soļi. Kāda balss sacīja:

—    Noliec viņu uz grīdas!

«Ak, Dievs,» Fandors sarāvās, «vai tur nenokrita kāds ķermenis"?

Pēc brīža Fandors pacēla acis un ieraudzīja, ka uz pagraba gries tiem izplūst tumšs plankums. Tas kļuva arvien lielāks. Tad lēni nopilējd dažas lāses. Fansors izstiepa roku. Tās bija asinis.

«Ak, Dievs, viņi nogalināja Laburē,» nodomāja Fandors. «Slepkavas [Iezagās mājā tai mirklī, kad es nogāju lejā. Ko tagad darīt?» Ik Pagrabam bija tikai viena izeja. Nevarēja taču skriet slepkavām tieši pi'rsū! Droši vien, te bija iejaukta Adele. Viņai taču bija sakari ar šo | noslēpumaino Torīna aģentūru.

Ilgi nedomādams, Fandors metās augšup pa kāpnēm, bet pēkšņi ļ apstājās. Priekšistabā kāds sarunājās.

—    Klausies, — tā bija Adele, — tagad taču, kad vecais nobeigts, ļ vajag padomāt arī par to otro. Es viņu labi pazīstu. Tas ir Fandors. I Vai dzirdi, Bedo?

—    Jā, — norūca zema balss.

«Ak, tā,» nodomāja Fandors, «tātad Adele patiesi ir vainīga! Atkal Ijauns Fantomasa bandas noziegums. Bet būs jautri, ja Bedo meklēs mani pagrabā. Nu, šoreiz viņš pievilsies, vecais draugs! Tas viņam I neizdosies!»

Fandors klusi nozagās lejā pagrabā. Nākošajā mirklī kāds atvēra I un atkal aizvēra augšā durvis. Bedo kāpa lejup. Žurnālists stāvēja, piespiedies sienai un gaidīja. Bedo, mēģinādams atdarināt Laburē balsi, iesaucās:

—    Nu, vai tu atradi pudeli?

Fandors neatbildēja. Viņš ātri izvilka kabatas spuldzi un iespīdināja gaismu tieši apašam sejā. Taču apašs neapmulsa un šāva. Par laimi viņš pārrēķinājās, jo bija domājis, ka izdosies pārsteigt Fandoru nesagatavotu. Tagad viņš saprata, ka žurnālists sagatavojies uzbruku- I mam.

Fandors zibenīgi nometās zemē un, satvēris Bedo aiz kājām, spē- I cīgi parāva. Bedo nogāzās.

— Padodies, — uzkliedza žurnālists. — Prātā nenāk, — sēca apašs.

Bedo izdevās izgrozīties un viņš izšāva vēlreiz. Lode ietriecās sienā.

—  Labi, cīnīsimies, — iesaucās Fandors un trieca pudeli apašam pret galvu.

Revolveris izkrita apašam no rokas. Fandors atvēzējās un no visa spēka iesita viņam vēlreiz ar dūri. Apašs saļima.

«Jā, tagad man liekas, ka es būšu viņu piebeidzis,» nodomāja Fandors.

* * *

Pēc desmit minūtēm Bedo iznāca no pagraba. Bet vai tas patiešām bija Bedo?

Tas bija cilvēks, kas bija ģērbies apaša drēbēs un uzvilcis apa: cepuri dziļi uz acīm.

Adele, kas bija gaidījusi priekšistabā, jautāja:

—    Laikam nebija viegli, ko? Tū taču pat divas reizes izšāvi!

Vīrietis norūca kaut ko nesaprotamu. Tad viņš pavēra ēdamistab

durvis un jautāja:

—    Nu, kas ir ar Laburē?

—    Bet viņš taču ir beigts! — pārsteigta atteica Adele.

—    Un kur ir pārējie?

—    Strādā pirmajā stāvā.

—    Labi!

Vīrietis, kam mugurā bija Bedo drēbes, pagriezās un devās dārzu. Adele iepleta acis.

—    Kur tad tu tagad iesi?

—    Kur gribu.

Un vīrietis aizgāja.

Dažus mirkļus pēc viņa aiziešanas Adele nodrebēja. Pagrabā at skanēja vaidi.

Vai tad Fandors nebija beigts?

Adele bija aukstasinīga sieviete, un nevilcinādamās nokāpa pagrabā.

Vārgajā gaismā viņa ieraudzīja cilvēku sulaiņa apģērbā, kas valstījās pa grīdu.

—   Ak, Dievs, — Adele nočukstēja, — tas muļķis nemaz nav nogalinājis Fandoru!

Sieviete steigšus pagriezās un uzsteidzās pa kāpnēm, lai pasauktu pārējos.

Tiem vajadzēja apklusināt Fandoru uz visiem laikiem. * * *

Tikko Fandors bija iznācis no dārza, viņam uzbruka trīs cilvēki. Izskatījās, ka tie bija viņu gaidījuši, īsā mirklī Fandors bija sagūstīts. Žurnālists bija pārsteigts.

«Kas tie tādi? Policisti vai bandīti? Nudien, nesaprotami.» Šai mirklī Laburē mājā atkal atskanēja šāvieni. Fandors nodomāja: «Velns parāvis, ko tagad viņi vēl nogalina? Laburē ir miris, — es . esmu aizbēdzis — bet pārējie taču ir viņu pašu draugi!»

22 Tiesāšana

Agrā rītā daži cilvēki bailīgi zagās pa kluso ielu. Šad tad viņi atskatījās, it kā gaidītu vajātājus.

Tad šie cilvēki iekāpa gaidošā pajūgā. No pajūga šad un tad atskanēja bailīgi izsaucieni. Ik pa brīdim kāds izbāza galvu un klausījās.

Kad pajūgs izbrauca Belviļas laukumā, važonis apturēja zirgu un paskaidroja, ka tālāk vairs nevarēs braukt.

—   Tālāk es nebraukšu, — viņš teica. — Man jau pietiek. Jūs man solījāt trīs frankus. Dodiet naudu un pazūdiet!

Cilvēks, kas bija nosēdies līdzās važonim, veltīgi centās pierunāt to braukt vēl mazliet tālāk. Važonis negribēja piekāpties. Viņš ietiepīgi atbildēja, ka viņam pietiekot vizināt šādus braucējus.

Uz vientulīgā laukuma jau sāka parādīties daži agrīni gājēji.

Braucēji apsriedās, nolēma, ka neko nepanākšot. Trīs izkāpa, tad izvilka ceturto, kas pats nebija spējīgs paiet, un noguldīja viņu pagaidām uz tuvējā sola.

—   Tu gan esi cietsirdīgs, — viens no viņiem vēl mēģināja iežēlināt važoni. — Vai tad tu neredzi, ka šim nabagam vajadzīga palīdzība? Ja jau tu negribi mums palīdzēt, tad vismaz pazūdi no acīm.

Važonis uzšāva zirdziņam ar pātagu un aizbraukdams uzsauca:

—    Nu, pēc jūsu sabiedrības es nebūt neilgojos! Lai dod Dievs jūs vairs nekad nesatikt!

Kad važonis bija aizbraucis, noslēpumainie braucēji pievērsa savu uzmanību savainotajam biedram.

—    Pēc manām domām, Bek, — teica viens, — Bedo ir pamatīgi ievainots.

Lielais apašs paraustīja plecus.

—    Nevar zināt. Viņš jau ir spēcīgs puisis, var vēl atspirgt.

Befs, kas arī bija atbraucis kopā ar viņiem, piezīmēja:

—   Bet mēs laikam tomēr nedrīkstam atstāt viņu tāpat uz ielas. Bet, ja mūs ieraudzīs policisti, tad uzreiz sāksies tincināšana — no kurienes, uz kurieni, kāpēc?..

—    Jā, un ko mēs tad atbildēsim? — pakasīja pakausi trešais — Barbī.

Beks vērīgi paskatījās visapkārt un tad piezīmēja:

—    Mēs viņu ņemsim uz rokām un tā aiznesīsim.

Drīz vien viņi sasniedza kādu drūmu namu. Beks atslēdza durvis un viņi ienesa ievainoto lielā istabā.

—    Kas noticis? — jautāja sieviete, kas viņus sagaidīja. Tā bija Flēra.

Beks paskaidroja:

—    Ak, Flēra, neuztraucies! Mēs tev atvedām tavu draugu. Viņam gadījusies neliela nelaime. Varbūt viņš arī nomirs… Tā, nekas sevišķs… Dari tagad ar viņu, ko gribi…

—   Ak, Dievs! — iesaucās Flēra. — Atkal jauns noziegums! Kā tad lai es izsaucu ārstu, lai nemodinātu aizdomas?

Pēc pāris mirkļiem Bedo bija iekārtots mazā istabiņā uz matrača istabas vidū.

Flēra noliecās pār viņu un noņēma lakatu, ar ko bija apsegta Bedo galva.

Tad sieviete spalgi iekliedzās, jo piere bija sadragāta, bet labā auss pa pusei norauta. Turklāt arī plecā bija redzama šāviena brūce.

—    Kā tas notika? — sieviete ievaimanājās.

Viņa pārmetoši paskatījās apašos, bet tie taisījās klusi nozust. Flēra pieliecās savam draugam un klusi čukstēja:

—    Mans nabaga draugs, kas ar tevi noticis?

Bedo saņēmis pēdējos spēkus, ievaidējās:

—   Taisies kā pazūdi, es tev saku! Es tevi vairs negribu redzēt. Tu man atnesi nelaimi. Es to zinu, es to vienmēr esmu zinājis. Tevis dēļ nomira Žans un Ribonārs, un tagad man gals klāt!

Lai nomierinātu draugu, Beks iebilda:

—    Ej, nu, ko tu runā, Bedo! Flēra ir lāga meiča un viņa tevi kops.

Taču Bedo negribēja rimties. Viņš bezspēcīgi vīstīja dūres un vārgi čusktēja:

—    Es negribu viņu redzēt, lai viņa tūdaļ pazūd no šejienes! Kas te ir saimnieks — viņa vai es? Pazūdi, es tev saku! Es negribu tevi vairs redzēt!

Apaši mulsi saskatījās. Viņi būtu vislabprātāk gājuši projām, bet bija skaidrs, ka šos abus te kopā atstāt nevarēja.

—    Bet, ja Flēra aizies, kas tad viņu kops? — jautāja Befs.

—    Es, — atskanēja skaidra balss.

Apaši izbrīnā pagriezās un ieraudzīja sev aiz muguras smaidošo Gepu. Arī Bedo pasmaidīja un nopūtās.

—    Paldies.

Tad, noguris no piepūles, viņš aizvēra acis. Gepa pienāca un rūpīgi pārsēja ievainojumus.

Beks un Befs greizsirdīgi noskatījās un tad, nolēmuši aiziet uz krodziņu, taisījās neuzkrītoši pazust. Viņu piemēram sekoja Barbī.

Tikko viņi bija izgājuši pagalmā, piesteidzās Mazulis.

—    Ak, man tikko izdevās aizbēgt! Nāciet ātrāk!

—    Kas ar tevi? — viņu pārtrauca Barbī, sagrābdams aiz rokas Mazuli, kas gribēja skriet tālāk Bedo dzīvoklī.

—   Kas ar mani? — atkārtoja Mazulis, — Es atklāju kaut ko, ko jau sen nojautu! Gepa mūs nodod un vienmēr ir nodevusi! Bet viņa ir pārāk muļķīga, lai pārdotu mūs prefektūrai.

—    Ko tu- muldi! — viņu pārtrauca Beks.

—    Ja tu kaut ko tādu saki, tad tev tas jāpierāda, — drūmi un draudoši sacīja Befs.

—    Jāpierāda? — iesaucās Mazulis. — Man ir pierādījumi. Nāciet! Jūs redzēsiet, kā Mazulis strādā, lai atriebtu savus draugus!

Ar atvāztu nazi rokā viņš metās uz priekšu.

Pārējie viņam sekoja istabā, kur pie ievainotā Bedo sēdēja Gepa. Pašreiz viņa izskatījās skaistāka nekā jebkad. Mazulis mirkli vilcinājās, bet Barbī izmantoja šo mirkli, lai izrautu Mazulim no rokas nazi.

—   Ak, tā, te jau ir šī cienītā jaunkundze, kas tēlo žēlsirdīgo māsu, — Mazulis ironiski noteica. — Tagad viņa grib glābt to, kam pati sirds dziļumos vēl nāvi!

Gepa mierīgi pacēla galvu un jautāja:

—    Mazuli, ko tu tur runā? Ko tu ar to gribi teikt? Izskatās, it kā tu man kaut ko pārmestu?

—    Protams, tu, nodevēja!

Gepa sarāvās, tad nosarka.

—    Mazuli, paskaidro, — tagad visi pieprasīja. — Mēs zinām, ka Gepa ir lāga meitene un labs draugs, tu nevari viņu tāpat vien apsūdzēt!

—    Labi, es jums to pierādīšu. Bet vispirms es gribu viņai jautāt. Saki, Gepa, vai tā biji tu, kas policijai un it īpaši šim Fandoram, pateica, ka mēs gatavojam uzbrukumu tam resnajam cūku tirgotājam? Neliedzies, Adele un Šonšona to uzminēja. Es tikko ar viņām runāju. Viņas to var apzvērēt.

Pārējie atviegloti uzelpoja. Ja tie bija visi pierādījumi, tad par tiem varēja tikai pasmaidīt. Tātad Mazuļa pierādījumi bija tikai greizsirdīgu sieviešu tenkas. Jo viņas jau sen pazina Gepu.

Gepa mierīgi paskaidroja:

—   Tu ļoti maldies, Mazuli. Es nevienu neesmu nodevusi. Es pat nezināju, kas jums bija padomā. Vai tad jūs atkal esat kaut ko pastrādājuši?

—    Par to tev nav nekāda daļa, — viņu norāja Barbī. — Mazuli, vai tev vēl kaut kas ir sakāms?

—     Es gribētu vēl teikt, — turpināja Mazulis, — ka pirms pāris dienām, — to jūs zināt, — mēs bijām nolēmuši atriebties Živam. Tas bija «Krokodila» restorānā, kur es tagad kalpoju kā sulainis. Taču pilnīgi negaidot ieradās Fandors un izglāba savu draugu. Bet vai jūs zināt, kāpēc Fandors tik negaidīti tur ieradās? Tagad paskatieties paši!

Apašs izvilka no kabatas nelielu papīra gabalu un skaļi lasīja:

«Nekavējoties steidzieties uz ..Krokodilu"! Tur jūs labākajam draugam draud briesmas.»

No klātesošo lūpām atskanēja pārsteiguma un dusmu izsaucieni.

—    Tas nevar būt… Tas ir neticami… Kas to rakstījis?

—    Tā bija Gepa, — apgalvoja Mazulis.

Visu acis tagad pievērsās puķu pārdevējai. Gepa lēni saslējās, sakrustoja rokas un bezbailīgi atteica:

—    Jā, tā biju es! Nu, un tad?

—   Nu, un tad! — iekliedzās Barbī. — Tu mūs esi nodevusi! Tā tu mūs varēji nosūtīt uz giljotīnu! Mazulim taisnība — tu esi neliete, bet mēs šo lietu nokārtosim ātri.

Gepa joprojām saglabāja mieru.

—    Es izdarīju tā, kā gribēju, — viņa atkārtoja. — Es gribēju glābt Živu un man tas izdevās, jo šoreiz Fandors viņu izglāba no drošas nāves.

—    Nu, bet kāda tev par to daļa?— iesaucās Befs.

—    Man ir gan par to daļa. Tāpēc, ka Fandors…

—    Varbūt tu esi viņā iemīlējusies? — draudoši iejautājās Beks.

Apaši klusēja. Gepa dziļi ievilka elpu.

—    Jā, es viņu mīlu.

Visi bija tik pārsteigti, ka nezināja, ko sacīt. Pēkšņi kāda sieviete atgrūda vīriešus, kas stāvēja durvīs un pieskrēja Gepai.

—    Ej projām! — kliedza Flēra. — Tu neesi cienīga pieskarties manam draugam. Tu esi nodevēja, neliete!

—    Flēra, — klusi atteica Gepa — Klusē, tu neapjēdz, ko runā!

—    Gepa, mums ar tevi vēl jānokārto rēķini, — atgādināja Barbī. — Tagad netrokšņo. Tagad mēs izlemsism tavu likteni.

Gepa vēl arvien stāvēja sakrustotām rokām un nekustējās. Acis lepni mirdzēja.

—   Viņai jāmirst, — drūmi iesaucās Mazulis. — Viņa jānogalina kā suns!

Barbī, ļauni smīnēdams, izvilka no kabatas revolveri, taču Beks satvēra viņu pie rokas.

—    Pagaidi, būs pārāk liels troksnis. Tad jau labāk ar nazi.

—    Klausieties, kas jums prātā, — tagad iejaucās Flēra. — Ko jūs gribat te darīt? Ko tad es te, savā mājā lai iesāku ar līķi?

Barbī piekrita.

—    Flērai taisnība. Iesim ārā. Tur, dārzā, ir kluss un neviens mūs netraucēs.

—    Ko darīt? — klusi jautāja Beks.

—    Ko darīt? — tikpat klusi atjautāja Befs.

Barbī pievērsās Gepai.

—    Nu, nāc! — viņš pavēloši uzsauca. — Tu spēlēji un zaudēji. Tagad netaisi muļķības. Tagad tev jāmaksā.

Gepa nepakustējās. Viņas balss skanēja stingri:

—    Es no šejienes neiešu. Man nav jums jāklausa, jūs nevarat mani tiesāt.

—    Ko nu ķēmojies, — atkal iesaucās Barbī. — Tu vēl domā neklausīt? Ja ne,..

Apašs apklusa. Arī pārējie pārbijušies atkāpās. Istabā bija ienācis vīrietis platā melnā apmetnī. Seju sedza platmale, kas stipri apēnoja seju.

—    Fantomass… — atskanēja čuksti. — Tas ir Fantomass…

—   Jā, Fantomass, — skaļi un noteikti atbildēja svešais. — Es dzirdēju jūsu sarunu un tas man nepatīk. Kā tu, Barbī, drīksti spriest tiesu? Vai tad šīs tiesības nepieder tikai man, jūsu vadonim un pavēlniekam?

—   Bet, — taisnojās Barbī, — jūs taču šeit nebijāt, un Mazulis mums pierādīja Gepas nodevību.

—    Tas neko nenozīmē, — pārskaities atcirta Fantomass. — Jums nav tiesību kaut ko apspriest bez manis. Vēl jo vairāk — lemt. Es esmu vienīgais, kas mūsu bandā spriež tiesu. Tu, Gepa, neiedomājies, ka es tevi glābšu. Tavs sods varbūt būs vēl briesmīgāks, nekā to būtu varējuši izdomāt tavi biedri. Tava stunda vēl nav situsi.

Fantomass pagriezās un tuvojās uz matrača guļošajam Bedo. Tas klusi vaidēja.

—   Šis cilvēks mirst, — Fantomass sacīja. — Pēc stundas tas vairs būs tikai mironis, ja Gepa viņu nekops un neizglābs. Lai viņa tagad palīdz Bedo. Gan jau vēlāk redzēsim.

—    Fantomas, — iejaucās Barbī, — tu viņu nepazīsti. Ja tu viņu atstāsi brīvu, tad viņa tūlīt pat nozudīs.

Fantomass viņā drūmi paskatījās.

—   Kas tev atļāva runāt? Jūs te visi esat zaudējuši prātu. Domājat, ka policija nezina, ka jūs nobeidzāt Laburē? Jūs meklē. Taisieties paši, ka tiekat prom!

—    Bet, — stomījās Beks, — bet Gepa?

—    Gepa? — novilka Fantomass. — Es viņu sargāšu. Bet jums vajadzēs palīdzēt man. Bek un Bef, jūs paliksiet tepat tuvumā un uzmanīsiet, vai nenāk policija. Tad dodiet signālu.

Gepa paliks te un mēģinās izglābt Bedo. Pēc stundas būs zināms, vai viņš paliks dzīvs. Tad pēc stundas es, Fantomass, ar Beka un Befa palīdzību aizvedīšu Gepu. Es jums zvēru, ka jūs būsiet priecīgi dzirdot, kas ar viņu noticis!

23 Aizdomas

Živs gulēja gultā un pārlasīja laikrakstus. Viņš ieraudzīja arī ziņojumu par Selestīna Laburē nāvi. Drīz pēc tam Živam piezvanīja policijas komisārs Avārs, lūgdams uzņemties šās lietas izmeklēšanu un nekavējoties doties uz notikuma vietu.

• Detektīvs steigšus apģērbās un aizbrauca uz Laburē māju.

«Selestīns Laburē… » Živs braukdams domāja. «Šis vārds ir dzirdēts. Bet, velns lai mani parauj, ka es spētu atcerēties, kur un kad esmu to dzirdējis! Selestīns Laburē… cūku tirgotājs, tā sacīja Avārs…»

Un tad Živa acu priekšā iznira resna, labsirdīga cilvēja seja. Živs bija viņu redzējis «Krokodilā», kur vakariņoja kopā ar Bekfelderu. Tai pašā vakarā, kad viņš tur bija redzējis arī Adeli un Šonšonu, un apašu Mazuli…

«Tas jau ir kaut kas,» domāja Živs. «Aizdomīgi, ka Laburē bija kopā ar Adeli un Šonšonu. Vai tad te atkal būtu Fantomasa pēdas?»

Policijas iecirknī, kur Živs vispirms iegriezās, detektīvu jau gaidīja satrauktais izmeklēšanas tiesnesis. Živs mierīgi sveicināja un tad jautāja, vai varētu saņemt sīkāku informāciju.

—   Inspektora kungs, mūsu policists Perjē naktī, iedams gar Laburē māju, dzirdēja skaļus saucienus — «Šonšona, tu esi muļķe, tie taču ir mūsu draugi.» Tad atskanēja vēl citi saucieni un šāvieni.

Živs pietrūkās kājās.

—    Un tālāk? Policistam taču vajadzēja ieiet tai mājā!

Komisārs sausi atteica:

—    Policists Perjē bija viens un viņš neuzdrošinājās iet iekšā.

Tas būtu pārāk bīstami. Bet viņš aizsteidzās uz iecirkni un sacēla trauksmi.

Živs domīgi klausījās komisāra vārdos, kas slavēja sava padotā attapību. Viņa galvā jaucās nemierīgas domas:

«Tātad šonšona te iejaukta? Kā Šonšona nokļuva Laburē mājā? Vai toreiz „Krokodilā" viņa gadījās nejauši kopā ar Adeli un Mazuli, vai tas bija sarunāts?»

—     Un tad, — turpināja komisārs, — mēs tuvojāmies Laburē mājai. Mēs ieraudzījām kādu vīrieti, kas iznāca pa dārza vārtiem un sāka uzmanīgi zagties gar žogu. Mēs viņu sagūstījām, jo tas bija tipisks apašs.

—    Ko viņš teica?

—    Neko. Pēc apcietināšanas viņš visu laiku klusē kā mēms.

Živs pasmaidīja.

—    Labi, tad jau redzēsim, kad es viņu nopratināšu. Bet ko jūs darījāt pēc tam?

—    Es tur atstāju divus no saviem policistiem un liku apcietināto aizvest uz cietumu. Tad piezvanīju pie durvīm un iegāju Laburē mājā.

—    Un tur, protams, neviena vairs nebija? — ironiski jautāja Živs.

—    Kā jūs to zināt?

—    Nu, jūs taču speciāli piezvanījāt pie durvīm, lai paziņotu par savu ierašanos! Vai ne tā?

Komisārs īgni paskatījās Živā. Viņam šāda detektīvu karaļa attieksme nebūt nebija patīkama. Tad komisārs turpināja:

—   Mēs iegājām mājā un sākām visu pārmeklēt. Tad mēs redzējām vairākus bēgošus cilvēkus. Turklāt varēja redzēt, ka viņi aiznesa sev līdzi kādu ievainoto vai līķi.

—    Vai jūs viņiem sekojāt?

—    Protams, nē. Mēs taču pārmeklējām māju, tā…

Živs klusi norūca:

—    Muļķis!

Komisārs izlikās nedzirdam šo nievājošo piezīmi un turpināja:

—    Mēs atradām Laburē ēdamistabā. Viņš vēl bija dzīvs un es liku viņu aizvest uz slimnīcu.

—    Un vairāk jūs neko neatradāt?

—    Jā, pagrabā pamestu degošu kabatas spuldzi.

—    Tas ir viss?

—   Jā, tas ir viss, ja nerunā par sadauzītām pudelēm un mēbelēm, kā arī uzlauzto seifu.

Živs uzmanīgi klausījās un tad, joprojām ironiski smaidīdams, pavēlēja:

—    Labi! Tagad lieciet atvest apašu, kuru jūs apcietinājāt!

Kad tika atvests apcietinātais apašs, Živa sejā atspoguļojās bezgalīgs izbrīns.

Viņš pietraucās kājās, piesteidzās apašam, kura rokas bija ieslēgtas dzelžos un skaļi iekliedzās:

—    Fandor!

—    Živ!

Živs pagriezās pret komisāru:

—    Ātri atbrīvojiet šo cilvēku. Viņš būs manā rīcībā!

Komisārs izskatījās izbrīnījies un jautāja, ko tas nozīmē, bet Živs nepacietīgi paskaidroja:

—   Es jums saku, pasteidzieties! Tas ir slavenais žurnālists Žeroms Fandors. Viņš ir pilnīgi nevainīgs!

* * *

Pēc tam Živs uzmanīgi noklausījās drauga stāstā par pēdējiem notikumiem pagājušajā naktī. Šoreiz Fandors pastāstīja arī, kā izjaucis Mazuļa nelietīgo nodomu nogalināt «Krokodilā» Živu.

—    Živ, — bilda Fandors, — ir vēl viens svarīgs apstāklis, ko tu varbūt nezini. Lēdija Beltema bieži ierodas Torīna aģentūrā.

—    Kāpēc? — jautāja Živs.

—   Torīna aģentūra, — Fandors turpināja, — sagādāja Adelei vietu pie Ritas Anremonas. Šī pati aģentūra apgādāja Bekfelderam dzīvokli un apkalpotāju. Turklāt šī aģentūra apgādājusi kalpotājus arī Natana- ēlam Marķē. Es gribu teikt, ka šī aģentūra sagādāja vietu arī man, &gt; kad es gribēju sameklēt darbu — pie Selestīna Laburē, tā paša cūku tirgotāja, kuru pagājušo nakti smagi ievainoja un aplaupīja.

Fandors brīdi klusēja, tad turpināja:

—    Ar visiem šiem notikumiem saistās divi vārdi — Fantomass un Torīna. Ko no tā var secināt?

—    Fandor, es pat neriskēju šo domu izdomāt līdz galam, — piezīmēja Živs un tad pasauca apkalpotāju.

—    Ko tu darīsi? — jautāja Fandors.

—    Gribu samaksāt. Tagad jāiet.

—    Kurp?

—    Vai tad tu nesaproti? Uz Torīna aģentūru! — Jāsāk izmeklēšana.

Nabaga Tor īna kundze!

Torīna aģentūras telpās valdīja liela rosība kā katru dienu. Živs ar Fandoru, kas arī bija ieradušies te, uzmanīgi klausījās apkārtējo sarunās.

Kā parasti šai aģentūrā valdīja šķiru naids. Ķēkšas uzskatīja, ka ir pārākas par istabenēm, bet istabenes savukārt ar nicināšanu noraudzījās uz ķēkšām.

Tas pats bija vērojams arī citu darba meklētāju starpā.

Divas ķēkšas patlaban skaļi pārrunāja, cik patīkami kalpot pie viegla rakstura sievietēm, jo tās nekad neprasot norēķinus par saimniecību.

Citi, kas bija atraduši līdzcietīgu klausītāju, klāstīja savas bēdas. Pēkšņi iestājās bipgs klusums, jo telpā ienāca aģentūras vadītājas palīdze un skaļi nosauca:

—    Marija Legāla, Torīna kundze ar jums runās.

Maza auguma lauciniece piecēlās un pazuda aiz durvīm.

—    Tagad uzmanieties, — kāds pusbalsī noteica, — es jau zinu, ka šī Marija Legāla ir Torīna kundzes spiegotāja. Viņa atstāsta Torīna kundzei visu, ko mēs še runājam.

Daudzi izskatījās pārsteigti un sāka izteikt šaubas, vai patiesi Marija Legāla varētu būt Torīna kundzes spiegotāja. Šai mirklī atskanēja sprādziena troksnis.

Vienu mirkli valdīja klusums. Visi bailīgi skatījās cits citā. Atskanēja baiļu kliedzieni, kāds atrāva durvis uz blakus telpu. Dažas sievietes &gt; bija paģībušas, citi mēģināja izkļūt no telpas, citi izmisumā ierāvās kaktā.

Durvīs parādījās Marija Legāla. Arī viņa skaļi vaidēja, jo viņas seja bija viena vienīga brūce. Sieviete bija noplūdusi asinīm.

—    Palīgā, palīgā!

Nelaimīgā sieviete, izstieptām rokām, nedroši kustējās uz priekšu. Tad viņa saļima. Uztraukums bija neaprakstāms. Pārbijušās sievietes, kas vēl nebija aizbēgušas, bailīgi spiedās pie sienas. Marija Legāla sāpēs vārtījās uz grīdas un vaidēja:

—    Palīgā, palīgā!

—    Kas notiek? — no visām pusēm skanēja saucieni. Vecene, kas pildīja sekretāres pienākumus, iebrēcās:

—    Un kas tad ir ar Torīna kundzi? Marija Legāla taču bija pie viņas!

Viņa pagriezās un gandrīz skriešus devās uz savas priekšnieces! kabinetu. Durvis bija aizvērtas, no durvju apakšas sūcās asinis. Betj kabinetā viss bija klusu. ^

—   Torīna kundze! Torīna kundze!

Sekretāre klauvēja un sauca, bet neviens neatsaucās.

Beidzot vecene iedomājās atvērt durvis un ieskatīties kabinetā. Nā-1 košajā mirklī viņa skaļi iekliedzās un sāka saukt palīgā.

Arī pārējie bija sadrūzmējušies pie durvīm un tagad ziņkārīgij snaikstīja kaklus:

—    Kas tad noticis ar Torīna kundzi? Kur viņa ir?

—    Skatieties, skatieties!

Griesti, grīda, mēbeles, sienas, — viss šai istabā bija apšļakstīts asinīm. Visā istabā bija izmētātas saplosītas cilvēka ķermeņa daļas. Tas bija viss, kas bija palicis pāri no Torīna kundzes.

Atkal atskanēja izbaiļu kliedzieni, bet visi stāvēja uz vietas, jo, patiesību sakot, neviens nezināja, ko darīt. Drīz ieradās policists, kas bija dzirdējis troksni, kliedzienus un ieradies apskatīties, kas noticis.

Kāds metās policistam klāt un sāka skaidrot, kas noticis. Policists bija noliecies pie nelaimīgās sievietes, kas tagad nekustīgi gulēja uz grīdas.

—    Jaunkundz, pasakiet, kas jums noticis?

Nelaimīgā saņēma pēdējos spēkus un atbildēja:

—    Ak, Dievs, kā es ciešu! Glābiet mani, palīdziet man!

—    Paskaidrojiet, kas noticis!

Sieviete ar mokām atbildēja:

—   Es jau gribēju pasniegt Torīna kundzei savas liecības… un tad… ak, Dievs, es vairs neko neredzu… Tad man kaut ko iesvieda sejā. Ak, Dievs, šīs ciešanas ir neizturamas!.. Un tad atskanēja šausmīgs^* troksnis… Un tad es vairs nekā neredzēju.

Sieviete zaudēja samaņu.

Policists izslējās.

—    Es pagaidām neko nesaprotu. Šī sieviete tātad neko nav redzē- i jusi. Jāzvana uz policijas iecirkni, tad uz slimnīcu, lai atsūta ātrās 1 palīdzības mašīnu.

Policists neziņā paskatījās apkārt. Te pēkšņi, atgrūdis sāņus citus 1 cilvēkus, pie viņa pieskrēja maza auguma vecītis un drebošā balsī ļ jautāja:

—    Sakiet, kas te noticis? Kur ir mana sieva?

Ieraudzījis uz grīdas guļošo Mariju Legālu, vecītis nometās pie viņas 3 ceļos, bet tad, vērīgāk apskatīdams sievietes drēbes, turpināja:

—    Tā nav viņa. Apžēlojieties, sakiet, kur ir mana sieva?

Klātesošie pārsteigti skatījās. Kas bija šis vecais kungs un kas

bija viņa sieva?

Atkal parādījās sekretāre.

—   Torīna kungs, — viņa iekliedzās. — Torīna kungs, nenāciet tālāk! Palieciet uz vietas. Tas ir pārlieku drausmīgs skats! Ak, Torīna kungs, jūsu nabaga sieva!

* * *

Drīz pēc tam ieradās vairāki policisti. Ātrās palīdzības mašīna aizveda nelaimīgo Mariju Legālu. Pārējie stāvēja pagalmā un negāja projām. Torīns, gandrīz paģībis no uztraukuma, nedrošiem soļiem sekoja policijas komisāram.

Torīna kundzes kabinetā policijas komisārs sāka liecinieku nopratināšanu.

—   Tas viss ir diezgan šausmīgi, — viņš noteica. — Šās nabaga sievietes ķermenis burtiski ir saplosīts gabalos. Un tomēr tas ir nesaprotami. Ja būtu notikusi eksplozija, tad taču arī mēbeles būtu salauztas!

Pie durvīm pieklauvēja policists un ziņoja:

—   Komisāra kungs, tur ir divi cilvēki. Viņi bija atnākuši pie Torīna kundzes, bet, uzzinājuši, ka jūs esat šeit, lūdza pieteikt viņus.

—    Sakiet, ka es pašreiz nevienu nepieņemu.

—    Viņi man iedeva savas vizītkartes, te aploksnē.

—    Dodiet!

Komisārs atplēsa aploksni un tad, izlasījis vārdus, pie sevis nočukstēja:

—   Viņi! Tas ir labi… Bet tad jājautā, ko tas viss nozīmē? Ko jūs vēl gaidāt? Lai viņi ienāk!

25 Izmeklēšana

—    Atvediet šos kungus, nekavējoties! — komisārs pavēlēja. Kad policists bija izgājis no kabineta, komisārs atkārtoja:

—    Živs, Fandors… Kāds velns viņu te atvedis tieši tagad?

Komisārs nepaguva izdomāt domu līdz galam, jo Živs ar Fandoru

jau vēra kabineta durvis. Arī viņi bija steigušies.

Fandors vēl arvien bija ģērbies kā apašs. Tas bija tas pats apģērbs, kuru viņš pagājušajā naktī bija atņēmis Bedo. Kad viņš steidzās garām ārā stāvošajiem cilvēkiem, daudzi viņā noskatījās pārsteigti.

Živs ar Fandoru taču bija te ieradušies, lai ievāktu ziņas par T~ rīna kundzi.

Visi redzēja uztraukumu, kas valdīja birojā un dzirdēja balsis, kas sauca palīgā. Uz ielas jau bija sapulcējušies ziņkārīgie, bet tie paši neko lāga nezināja.

Daži apgalvoja, ka te izdarīts atentāts, citi uzskatīja, ka nekas no pietns nav noticis. Citi savukārt jau zināja stāstīt, ka par sprādziena upuriem kļuvuši piecpadsmit cilvēki.

—    Nu, kas ir? — iekliedzās Živs, ieraudzījis komisāru.

Komisārs nāca viņam pretī un tikpat nepacietīgi jautāja:

—    Nu, kas ir?

Živs pārsteigts apstājās.

Kāpēc to jautāja viņam?

Komisārs tikmēr turpināja:

—    Kas te notiek? Ko jūs zināt?.. Ko domājat par visu šo lietu? Esmu pārliecināts, ka jūs jau iepriekš zinājāt, kas te notiks, vai noticis!

—    Es? — Živs protestēja. — Bet kā lai es to zinātu? Gluži pretēji, es nezinu neko, it neko!

—    Tātad jūs te ieradāties nejauši? — neticīgi jautāja komisārs.

—    Gandrīz.

Fandors visu laiku bija klusējis. Tagad arī viņš nolēma iejaukties.

—    Pie durvīm mums teica, — skaidroja žurnālists, — ka te esot desmit līķu, tad vēl kāds sacīja — piecpadsmit, tad stāstīja par bumbu, tad par vara vitriolu. Kas te īsti bijis, to mēs nezinām.

Komisārs paraustīja plecus. — Arī es nezinu. Vēl mēs neko neesam . noskaidrojuši. '

Živs, kas bija nepacietīgi klausījies, tagad pārtrauca komisāru:

—   Neatkārtosim vairs šīs baumas, tagad runāsim lietišķi. Komisāra kungs, kā jūs domājat, kas noticis?

—    Es pagaidām neko nedomāju. Nāciet un paskatieties!

Viņš aizveda abus draugus uz Torīna kundzes kabinetu. Tur viņi apstulbuši apstājās.

—   Ko tas nozīmē? — Živs jautāja. — Es dzirdēju, ka kādai sievietei sejā ieliets vara vitriols?

Kāda balss viņiem aiz muguras sacīja:

—    Te vispār nav runa par vitriolu. Es to sievieti tikko aizvedu uz slimnīcu. Viņas ievainojums cēlies vienkārši no kāda pulvera, kas bijis

sajaukts ar ūdeni. Bet, ja viņa bija noplūdusi asinīm, tad tikai tāpēc, L ka tās bija cita cilvēka asinis.

Vīrieši klusēdami noklausījās ārsta paskaidrojumos. Tad komisārs jautāja:

—    Bet, doktor, ko viņa jums teica?

—     Neko sevišķu, droši vien, to pašu, ko jums, komisāra kungs, ļ Viņa vēl izteica domu, ka Torīna kundze laikam esot smagi ievainota.

Bet kur tad ir Torīna kundze? I — Skatieties, doktor, — komisārs ar roku norādīja uz kabinetu. — I Tas ir viss, kas no viņas atlicis. Viņa noslepkavota te, savā atzveltnes krēslā. Tas laikam būs anarhistu atentāts.

* Živs kaut ko saspringti domāja. Tad viņš pamāja Fandoram, lai tas I viņam neseko. Živs piegāja pie rakstāmgalda, nocēla telefona klausuli I un lūdza savienojumu ar kriminālpārvaldi.

—     Hallo, te Živs. Lieciet inspektoriem Leonam un Mišelam neka- I vējoties ierasties pie Neijī baznīcas.

Tad Živs atgriezās pie Fandora.

—     Klausies, — viņš pusbalsī nočukstēja, — tas ir kaut kas pilnīgi | nesaprotams. Es nespēju ticēt savām acīm. Mēs visi esam kļuvuši par I kaut kāda drūma joka upuriem. Fandor, tu ej un sagaidi Leonu un

Mišelu. Pasaki viņiem…

* * '*

Pēc Fandora aiziešanas Živs palika kabinetā kopā ar ārstu un poli- I cijas komisāru. Tie vēl arvien izskatījās satraukti. Živs pamazām sāka nomierināties.

f — Komisāra kungs, — jautāja detektīvs, — kur palikuši visi kalpotāji?

—    Mans sekretārs viņus noklaušina.

—    Nu, un tālāk?

—    Nu, pēc tam mēs viņus visus pagaidām paturēsim te, dārzā. Živs brīdi klusēja. Tad detektīvs turpināja:

—    Man liekas, ka viņi mums nebūs vajadzīgi. Detektīvs pievērsās ārstam.

— Sakiet, doktor, vai jums te nekas neliekas neparasts? Vai jums neliekas, ka te ir pārāk daudz asiņu, pārāk daudz kaulu?..

Ārsts pētoši pacēla uzacis. P^ — Ko jūs gribat teikt? Es nesaprotu. Tagad Živs pasmaidīja.

— Nu, nekas, nav jau tik svarīgi. Sakiet man, komisāra kungs, kur ir Torīna kungs, nelaimīgā upura vīrs?

—    Viņš esot savā istabā, galīgi izmisis.

—    Vai jūs negribētu viņu mierināt?

To sacīdams, Živs atkal pasmaidīja. Šis priekšlikums bija patiešām visai neparasts. Komisārs gandrīz saskaitās.

—    Jūs gribat, lai es eju pie Torīna kunga? Bet kāpēc?

—   Nekad nevar zināt. Viņš ir izmisis un bēdu sagrauzts un neviens nevar zināt, ko viņš tagad darīs. Turklāt jāņem vērā, ka te notiek visa^ dīvainas lietas, un Torīna kungs tāpat varētu pēkšņi uzsprāgt gaisā kā viņa nelaimīgā sieva!

Živs runāja tik pārliecinoši, ka komisārs nolēma paklausīt. Jau paļ griezies pret durvīm, viņš vēl sacīja: 9

—    Labi, es iešu, bet paskaidrojiet man…

—    Man nekas nav paskaidrojams. Es jums tikai kaut ko ieteicu. Manuprāt būtu ļoti svarīgi nepazaudēt no acīm šo nelaimīgo vīru.

Tikfīdz komisārs bija izgājis pa durvīm, Živs draudzīgi uzsmaidīja ārstam un jautāja:

—    Doktor, jūs man varētu palīdzēt? Tagad mēs esam vieni. Ja es runāšu muļķības, tad jūs būsiet vienīgais, kas tās dzirdēs. Vai jūs zināt, kā pēkšņi var tikt šādi saplosīts cilvēks?

—    Nē… droši vien, kāda spēcīga bumba?

—   Doktor, bumba nekad cilvēka ķermeni nesaplosa tūkstoš gabā- los. Ja te būtu iemesta bumba, tad mēs atrastu vismaz dažus veselus locekļus, galvaskausu, — bet ņemiet vērā, ka te nekā tāda nav!

Tāpat ievērojiet, ka šai kabinetā nekas nav salauzts. Pat porcelāna tintnīca, kas bija turpat uz Torīna kundzes rakstāmgalda nav cietusi. Tāpat krēsls, uz kura viņa sēdēja…

Tā ir patiesi interesanta bumba — vienu tā padara aklu, otru — saplosa gabalos, bet ir tik gudra, ka nesabojā par krēslus! *

Bet dīvainākais ir tas — jūs redzat, ka šeit viss — grīda, griesti,' sienas notraipītas asinīm. Bet pieliecietfes, un jūs redzēsiet, ka zem galda, krēsliem un dīvāna nav nevienas asins lāsītes. Tas patiesi ir pārsteidzoši.

—    Živa kungs, paskaidrojiet, ko jūs gribat teikt! Es jūs nesaprotu!

—    Es jums tūlīt paskaidrošu. Ja lielā pūslī iepilda gaļu, kaulus un asinis un pasviež to pret griestiem, var tiešām radīt iespaidu, ka bojā gājis cilvēks. Vienīgais liecinieks tiek padarīts akls. Bet šādu ģeniālu triku var izgudrot tikai viens cilvēks — Fantomass!

Doktor, jūs varētu man ļoti palīdzēt.

Paņemiet analīzei kādā traukā drusku no šīm asinīm un gaļas. Tepat ielas galā atrodas aptieka. Tur noteikti atradīsies mikroskops, ar kura palīdzību jūs varēsiet noteikt, ka tās nemaz nav bijušas cilvēka asinis!

„ Pēc šā paskaidrojuma Živs izsteidzās gaitenī, kur jau gaidīja Fan- 'dors. Detektīvs viņam priecīgi uzsauca:

—    Fandor, viss noskaidrojās!

—    Lieliski… bet kā tad?

—    Pūslis, piepildīts ar asinīm un gaļu!

—    Nav slikti, Živ. Bet, vai tu esi pārliecināts?

—    Pilnīgi.

—    Bet kā tad ar Torīna kundzi? Vai tad viņa svieda šo bumbu?

Živs iesmējās.

; — Lai nu paliek Torīna kundze. Vai tu satiki Leonu un Mišelu?

—    Jā.

—    Vai tu viņiem nodevi manu rīkojumu?

—    Jā.

—    Kur viņi ir?

—    Vini seko vienam tipam.

—    Kam?

—    Mazulim.

Živs aprāvās, tad sarauca uzacis- un noteikti turpināja:

—   Labi. Esmu pārliecināts, ka Fantomass šoreiz neizbēgs. Tu, Fandor, paliksi šeit gaitenī. Tu ieiesi kabinetā tikai pēc Torīna kunga, ne agrāk. Saprati?

—    Tu gribi nopratināt Torīna kungu?

—    Protams, — atbildēja Živs. — Man taču jāzina, kas bija viņa sieva! Viss pamazām noskaidrojas. Fandor, šī banda darbojas pati uz savu roku, tai ir noteikts vadonis.

—    Fantomass? — jautāja Fandors. f" Živs bija kļuvis nopietns.

—    Es to pajautāšu Torīnam, — viņš mierīgi atbildēja.

—    Kas pēc tavām domām ir Torīns? — jautāja žurnālists.

Atbildes vietā Živs viņu vieglītēm izgrūda gaitenī.

—    Es tev sacīju, ej ārā! Un kabinetā nāc tikai pēc šā nelaimīgā atraitņa. Es ceru, ka tev viss skaidrs.

Pēc pāris minūtēm kabinetā ienāca vecais Torins. Viņš viss drebēja un raustījās elsās.

—    Diemžēl, kungs… — iesāka Živs.

Taču te detektīvs pietrūkās kājās. Gaitenī, kur bija palicis Fandors, izcēlās troksnis, atskanēja žurnālista lāsti un tad kādas sievietes izbaiļu kliedziens.

26 Vēlreiz brīvībā!

—    Bek, vēl glāzi vīna?

—    Labprāt, Bef.

Abi draugi atkal tāpat kā agrāk tukšoja neskaitāmas pudeles vīna.

Šoreiz viņi sēdēja kādā virtuvē pie galda, kas bija klāts trim cilvēkiem, lai gan trešā te nemaz nebija.

Beks, pilnu muti gremodams, iejautājās:

—    Un Gepa? Kas būs ar viņu? Kāpēc viņa nav atnākusi paēstļ kopā ar mums?

—    Ak, nu, droši vien, nokavējusies, — novilka Befs.

Bet Beks drūmi sarauca uzacis.

—    Ko var zināt? Varbūt viņa aizbēgusi!

—    Nu, kā tad viņa varētu aizbēgt no Fantomasa? Tas taču nav iespējams!

Pirms pāris dienām, kad Fantomass bija pārsteidzis apašus mirklī, kad viņi jau bija gatavi nogalināt Gepu par viņas nodevību, viņš bija izmantojis savas bandas vadoņa tiesības, lai paņemtu sievieti savā rīcībā.

Tad ar Beka un Befa palīdzību Fantomass bija savu meitu iesēdinājis mašīnā un atvedis šai paslēptuvē. Te nu viņai bija jāpaliek abu apašu uzraudzībā.

Apaši bija pārsteigti, kad manīja, ka viņus veda uz Neijī un viņi atrodās mājā, kas viņiem bija ļoti labi pazīstama. Tā bija Torīna kundzes aģentūra.

—   Velns lai parauj, — sprieda Befs, kad viņi soļoja pa veco, plašo parku. — Nav nekādu šaubu, ka Fantomass ir labos draugos ar veco Torīnu un ka viņš ne jau bez sevišķa nolūka šurp atveda Gepu!

Fantomasa turpmākā izturēšanās to pilnīgi apliecināja. Viņš atslēdza durvis un ieveda Gepu mazā, tumšā pagraba istabiņā, kas šķita tieši domāta gūstekņu ieslodzīšanai.

—    Tu paliksi šeit, kamēr man labpatiksies tevi izlaist ārā.

Tad, pievērsies Bekām un Befam, noziedznieks bija paskaidrojis:1

—    Jūs paliksiet te kā sargi. Jūs vienmēr būsiet blakus telpā un neļausiet Gepai aiziet, vienalga, kas arī notiktu. Jūs varat darīt, ko gribat, bet es aizliedzu jums aiziet no šejienes. Jūs nedrīkstat arī pat pirkstu pielikt manai gūsteknei.

Beks un Befs labprāt piekrita šai pavēlei. Blakus atradās virtuve, kur bija daudz garšīga ēdamā. Pirmajās dienās abi apaši daudz ēda un dzēra. Viņi jutās kā septītajās debesīs.

Taču abiem apašiem bija pilnīgi skaidrs, ka viņu lakstošanās bija pilnīgi bezcerīga. Gepa bija mierīga, neko daudz nerunāja un vispār tikko pacēla galvu no šķīvja.

Kā vienmēr, arī šorīt viņi kopā brokastoja. Pēkšņi atskanēja kaut kāds neparasts troksnis. Gepa pietrūkās kājās un iesaucās:

—    Kas noticis9 Vai jūs dzirdējāt?

Ari abi apaši uzmanīgi klausījās.

Beks, kas bija garāks par Befu, uzkāpa uz galda un sāka skatīties pa mazo lodziņu, kas atradās pie pašiem griestiem. Bet viņš neko neredzēja un nekas arī nebija dzirdams.

Gepa piesteidzās pie durvīm, jo bija sadzirdējusi ārpusē soļus. Durvis pavērās un istabā ienāca vairāki cilvēki, kas piesteidzās pie gūsteknes un viņas sargiem.

Tās visas bija pazīstamas sejas. Bet viņi visi bija kaut kādā veidā mainījuši savu izskatu un apģērbu. Te bija gandrīz visa Fantomasa banda.

—    Oho! — iesaucās Beks. — Ko tad jūs te darāt? Ko jums vajag?

Barbī paraustīja plecus.

—   Vai zini, to mēs paši lāgā nezinām. Tu taču zini, ka mēs klausām Fantomasa pavēlēm. Tāpēc mēs sēdējām augšā. Te pēkšņi notika sprādziens. Tad izskrēja kāda neliela auguma sieviete, visa noplūdusi ar asinīm, bet mūs vairs negribēja laist kabinetā, kunga kabinetā.

—    Kunga? Kāda kunga? — jautāja Beks. — Vai tad Fantomasam te ir savs kabinets?

Befs viņu pārtrauca:

—   Tu gan esi galīgs muļķis, ja neko nesaproti! Vai tad tu nesajēdz, ka Barbī domā veco Torīnu?

—    Nu, protams, — Barbī atjēdzās un iekoda lūpā.

Sarunā tagad iejaucās ari Gepa.

—    Fantomass ir te? Vai jūs viņu redzējāt? Ko viņš te dara?

—    Nu, to gan es tev nevaru pateikt. Zinu tikai to, ka šeit viņš. ieradās kopā ar mums un vēl nav aizgājis.

—   Tas man nepatīk, — domīgi sacīja Adele, kas stāvēja pie durvīm.

Tad viņa uzmanīgi palūkojās Mazulī un norādīja ar acīm uz diviem

sulaiņiem, kas arī bija ienākuši pagraba istabiņā un mierīgi stāvēja netālu no durvīm. Šie puiši, manīdami, ka viņiem tiek pievērsta uzmanība, neveikli novērsās, it kā gribēdami noslēpties.

Šai mirklī no augšas atkal atskanēja saucieni.

—    Klausieties, — draudoši sacīja Mazulis, — man liekas, ka mūsu vidū ir nodevēji!

Viņš lēnam tuvojās abiem sulaiņiem, kas stāvēja pie durvīm.

Tagad arī pārējie kļuva uzmanīgi. Beks ieskatījās abiem sejā un sacīja:

—    Mazulim taisnība! Man arī šķiet, ka es šos putniņus pazīstu! Izskatās pēc policistiem.

Barbī rupji iesmējās:

—   Varu zvērēt, ka viņi ļoti līdzīgi mums pazīstamajiem detektīviem Leonam un Mišelam!

Taču tai brīdī apaši nedomāja par uzbrukumu, tagad viņi domāja tikai par bēgšanu. Bet tieši šai mirklī abi aizdomīgie sulaiņi netās tuvākajiem virsū. Sākās nikna cīņa.

Jau atskanēja šāvieni un kliedzieni. Atkal šāvieni. Vienā mirklī galds bija salauzts. Istaba pārvērtās kaujas laukā.

Apaši bija iedomājušies, ka ātri vien tiks galā ar abiem detektīviem, taču izrādījās, ka viņiem palīgā nemanot bija atsteigušies vēl divi vai trīs puiši.

Vai tie bija pārģērbti policisti? Varbūt tie bija vienkārši godīgi cilvēki?

Sākumā šķita, ka spēku pārsvars bija bandas pusē. Mišels tika notriekts zemē un skaļi ievaidējās, jo kāds viņam ietrieca plecā dunci. Sagrīļojās arī Barbī, kuru bija ķēris spēcīgs sitiens. Befa rokas pēkšņi tika ieslēgtas roku dzelžos.

Beks bija uzmanīgi turējies stūrī un tikai vērojis jūkli un kautiņu. Tagad viņš dusmās skaļi iekliedzās:

—   Ak, šī sasodītā meiča, lai velns viņu parauj! Mazulim bija taisnība… Viņa ir nodevēja, viņa mūs visus pārdevusi…

Puķu pārdevēja visu laiku bija gaidījusi izdevību aizbēgt. Tagad, kautiņa laikā neviens viņai nepievērsa uzmanību, un viņa veikli izslīdēja no istabas.

Beks gan nevarēja noteikti apgalvot, bet viņam šķita, ka Mišels un Leons bija palīdzējuši meičai izbēgt.

Īstenībā tas nemaz tā nebija. Tai brīdī, kad Gepa bija aizslīdējusi tiem garām, policistiem bija jāatsit jauns apašu uzbrukums un viņi vienkārši nepievērsa sievietei uzmanību.

Istabā turpinājās kautiņš, kad Gepa klusi aizvēra durvis. Viņa atradās garā, tumšā gaitenī.

Kurp veda šis gaitenis?

Gepa to nezināja, bet bija jābēg. Citas izejas nebija. Sieviete skriešus devās uz priekšu, līdz viņas priekšā atvērās durvis.

Aiz tām bija liela istaba, kurā Gepa ieraudzīja vairākus vīriešus. Sieviete nespēja apvaldīt izsaucienu:

—    Žeroms Fandors! Ak, Dievs!

Viņa neattapās, ko darīt tālāk. Tikmēr Fandors bija satvēris viņu aiz rokas un ievilcis istabā.

Gepa bija tik pārsteigta, ka pat nepretojās. Tad, apskatījusies visapkārt, viņa šausmās nodrebēja — viss bija nošķiests asinīm.

Šai telpā atradās vēl vairāki cilvēki. Vienā no tiem Gepa pazina Živu. Trešais bija mazs, resns vīriņš, salīkušiem pleciem. Viņa seju slēpa sirmi, sprogaini mati un neparasti kupla bārda.

Tagad Gepa attapās. Viņa izrāva savu roku no Fandora rokas un gribēja mesties ārā pie durvīm. Živs aizstājās viņai ceļā un rupji uzkliedza:

—   Nu, tagad pietiek, tagad padodieties! Izbeidziet spēlēt komēdiju! Mēs zinām, kas jūs esat un vairs neļausim jums aizbēgt.

Gepa paskatījās uz Živu. Viņas vaigi pietvīka un acīs sariesās asaras. Neizpratnē viņa paskatījās Fandorā un tad mazajā vīriņā. Instinktīvi viņa nojauta, ka viens no šiem cilvēkiem varēja viņu glābt.

Iestājās klusums. Živs pagriezās pret Gepu

—    Gepa, Fantomasa bandas locekle, nakts puķu pārdevēja, sieviete, kas dzīvoja Belviļā un kurā iemīlējās apaši Beks un Befs un kuru Mazulis nosauca par nodevēju — tā esat jūs!.. Es nemaz nebrīnos, ka jūs vienlaikus ieguvāt gan godīgas meitenes, gan noziedznieces slavu! Tagad, Gepa, neliedzieties vairs — jūs esat Helēna Gīra, Fantomasa meita!

—    Živ] — iekliedzās Fandors.

Taču Živs viņam pamāja klusēt un pievērsās vīrietim, kas klusēdams bija visu noklausījies.

—    Un jūs, Torīna kungs, atļaujiet jūs iepazīstināt ar visbriesmīgā laupītāja un noziedznieka meitu. Varat būt pārliecināts, ka sastapšanās ar Fantomasa meitu mani nemaz sevišķi nepārsteidz. Jau ilgāku laiku es turēju Gepu aizdomās. Priecājos, ka šodien tas beidzot noskaidrojās, jo arī viņas tēvs nebūs tālu.

Sacīdams to, Živs nolika uz galda tuvākās malas garu, smailu dunci. Tad detektīvs to it kā pilnīgi aizmirsa un tuvojās Torīnam, atkārtodams:

—    Arī Fantomass nav tālu!

Tagad Živs pameta acis uz durvīm, kuras veda tieši, dārzā. Izskatījās, ka detektīvs kādu gaidīja. Fandors klusēdams stāvēja istabas stūrī. Arī viņš bija Gepā pazinis Fantomasa meitu.

Tiesa, viņa bija ļoti labi nogrimējusies, savus kuplos, gaišos matus noslēpusi zem melnas parūkas. Taču Fandors bija pieradis pie visāda veida grimiem. DTvaini, bet šai bridi Fandors bija spējīgs domāt tikai par Helēnu.

Pēkšņi žurnālists jekliedzās un metās uz priekšu. Bet bija jau par vēlu. Tai brīdī, kad Živs bija pievērsies durvīm, Torīns vienā lēcienā tuvojās galdam, sagrāba tur atstāto dunci un no visa spēka iegrūda to detektīvam mugurā.

Tai pašā mirklī Torīns sagrīļojās. Likās, ka tērauds nemaz neieurbās upurim mugurā. Vīrietis atkal iekliedzās: duncis bija tik veikli preparēts, ka salūza pie mazākās pieskaršanās.

Tai pašā mirklī Živs pagriezās pret Torīnu, turēdams rokā revolveri, un, dziļi apmierināts, piezīmēja:

—   Nu, šoreiz jūs esat manās rokās! Torīns ir Fantomass. Es gaidiju šo uzbrukumu, lai pārliecinātos. Nekustieties!

Bet detektīvs nepaguva neko vairāk pateikt. Torīns zibenīgi uzbruka viņam un ar dūri iesita Živam pa galvu. Živs ievaidējās un saļima. Fantomass pa atvērtajām durvīm izskrēja dārzā.

Viss notika tik ātri, ka Fandors tikai tagad saprata, kas noticis, un metās pakaļ noziedzniekam. Bet starp viņu un durvīm nostājās trausls sievietes stāvs. Tā bija Gepa, Fantomasa meita.

—   Fandor, — viņa izstiepa rokas, — nogaliniet mani, ja gribat, bet, kamēr es esmu dzīva, es jums neļaušu notvert Fantomasu!

No apakšējā stāva, no pagraba, atskanēja šāvieni un kliedzieni. Tur apaši vēl arvien cīnījās ar policistiem.

—    Helēna, — Fandors mēģināja atgrūst sievieti, — ļaujiet man iet!

Bet Helēna bija cieši satvērusi žurnālistu aiz rokām.

—   Es jūs lūdzu visu svēto vārdā, Fandor, — viņa izmisumā čukstēja. — Lūdzu, Fandor, uzklausiet tās sievietes lūgumu, kas grib glābt jūs un jūsu draugu Živu, uzklausiet sievieti, kas jūs mīl!

Fandors samulsumā vilcinājās. Fantomasa meita satvēra ciešāk viņa rokas un pagriezās pret istabu.

—    Skatieties, viņš ir dzīvs, bet viņam vajadzīga palīdzība!

Sieviete norādīja uz Živu, kas gulēja uz grīdas.

Fandors izmisumā paskatījās draugā. Ko viņš varēja darīt? Ko viņam vajadzēja darīt? Vai viņa pienākums nebija palīdzēt notvert Fantomasu?

Varbūt vēl izdotos panākt noziedznieku, ja Fandors būtu uzreiz meties viņam pakaļ, būtu paziņojis to policistiem. Neviens taču bēgli neaizturēja, jo visi uzskatīja viņu par Torīna kungu.

Fandors nolēma mesties pakaļ noziedzniekam, bet Helēna tikai vēl ciešāk satvēra viņa rokas.

—    Klausieties, — viņa čukstēja.

Atkal bija dzirdams skaļš troksnis, pagrabā aizkrita durvis, atskanēja smagi soļi.

—   Viņi nāk! — izbailēs iekliedzās Helēna. — Mēs esam pazuduši! Živs pēc pāris mirkļiem tiks nogalināts, ja jūs viņu te pametīsiet!

Fandors uzmeta Helēnai skatu.

—    Helēna, — viņš iesaucās, — es saprotu, bet jūs velti pūlaties glābt savu tēvu! Cilvēki, kas nāk, ir policijas inspektori. Viņi tikko devās uz pagrabu, lai apcietinātu Fantomasa bandu.

—    Bet viņi izrādījās vājākie, Fandor. Sagatavojieties uzbrukumam, ja negribat, lai viņi nogalina Živu. Klusu, nekustieties!

Tikko Helēna bija to pateikusi, kad -gaiteņa galā parādījās cilvēki. Fandors aizcirta durvis.

—    Ak, viss sazvērējies pret mums! Helēna, jums bija taisnība!

Fandors patiesi bija ieraudzījis gaitenī nevis policistus, bet drūmo

Mazuli, kuram sekoja Beks un Befs. Fandors pacēla ieroci. Durvis satricināja spēcīgi sitieni.

—    Taisiet vaļā! — aiz durvīm skanēja nikni brēcieni. — Tik un tā jūs nekur neaizbēgsiet!

Helēna bija nobālusi. Tagad viņa nometās uz ceļiem līdzās paģībušajam Živam. Detektīvs tikai tagad pamazām attapās. Atvēris acis, viņš klusi noteica:

—    Ak, Dievs, kādas sāpes!

Šai mirklī aiz durvīm atskanēja šāviens, un lode, izurbusies cauri kokam, ietriecās sienā.

Fandors nezināja, ko darīt. Vēl daži mirkļi, un bandītiem izdosies uzlauzt durvis, lai briesmīgi atriebtos viņiem visiem.

Taču pat tas šai brīdī Fandoram nelikās galvenais. Visas viņa domas piederēja šai sievietei blakus — Fantomasa meitai. Fandors nostājās blakus Helēnai.

—    Mēs nekā nevaram izdarīt, vai ne? — Helēna ieskatījās žurnālistam acīs.

—    Nekā, ja neatsteigsies policija!

Helēna pacēla acis pret debesīm un tad, norādīdama ar roku uz durvīm, klusi noteica:

—     Fandor, apsoliet man, ka tad, ja viņi patiešām te ielauztos, jūsu pirmais šāviens būs mērķēts man. Es negribu dzīva krist šo neliešu rokās!

Fandors neko neatbildēja. Viņš klusēdams apskāva sievieti.

—    Helēna, — viņš nočukstēja, — es jūs neprātīgi mīlu!

Abi nodrebēja. Pār viņu galvām atkal aizsvilpa lode. Aiz durvīm mežonīgā niknumā brēca Mazulis:

—    Ak, jūs riebekļi! Nu, pagaidiet tikai, kad jūs būsiet mūsu rokās!

Fandors un Helēna instinktīvi atkāpās dažus soļus. Živs vēl arvien

nebija spējīgs piecelties.

—   Arī viņam, — nočukstēja Fandors, — es izdarīšu pēdējo pakalpojumu, pirms viņi iebruks te!

Taču tagad gaitenī atskanēja arī citas balsis. Bija saprotams, ka ieradušies policijas papildspēki. Tagad apaši mēģināja bēgt.

Fandors pieliecās Helēnai un, satvēris viņu aiz rokas, iesaucās:

—    Mēs esam glābti! Tā ir policija.

Tā arī bija. īsā brīdī viss bija beidzies. Dažiem apašiem bija izdevies aizbēgt, citus sagūstīja. Živs saņēma visus spēkus un lēni uzslējās kājās. Helēna, bailīgi piespiedusies Fandoram, jautāja:

—    Policija? Bet mans tēvs?

Viņa tādām acīm raudzījās Fandorā, ka žurnālists šai mirklī bija spējīgs atbrīvot pats savām rokām Fantomasu, lai gan tas bija viņa nāvīgākais ienaidnieks.

Tad, turpat gaitenī, pie pašām durvīm, bija dzirdama Leona balss. Viņš sarunājās ar policijas virsnieku. Tas bija ieradies ar visu nodaļu.

Fandors atvēra durvis.

—    Ko jūs tur runājat? — viņš pārsteigts jautāja. — Kas tad jums teica, ka te esot visa banda?

—    Mēs tā sapratām Živa kunga pavēli, — virsnieks atbildēja. — Šā uzņēmuma īpašnieks atskrēja pie mums un teica…

Fandors vairs neklausijās. Viņš pievērsās Helēnai un klusi sacīja:

—   Jaunkundz, varat būt mierīga. Jūsu tēvs ir brīvs. Policija patiešām noturēja viņu par īsto Torīnu. Viņš ir brīvs — vēlreiz brīvs!

SATURS

1.  Villas «Saīds» iemītnieki ………………………. 3

2.   Neizprotams notikums………………………… 10

3.  «Lionāras bērni» ………………………………. 16

4.   Noteiktas aizdomas …………………………… 21

5.  Gāzes skaitītāja pārbaude……………………. 27

6.  Sekošana……………………………………….. 33

• 7. Bērnības draugs ……………………………… 38

8.   Brālis un baņķieris ……………………………. 41

9.  Torīna darbā iekārtošanas birojs ……………. 45

10.  Nozudušais miljons…………………………… 49

11.  Puķu valoda…………………………………….. 56

12.  Gadatirgū……………………………………….. 61

13.  Bekfeldera miljoni nozūd…………………….. 68

14.  Izvirtule ………………………………………… 71

15.  Tukšā istaba …………………………………… 78

16.  Cilvēks, kas staigā virs ūdeņiem…………… 83

17.  Naidīgie brāļi ………………………………….. 87

18.  Fandora satikšanās ar «draudzeni»………… 91

19.  No mīlas nāvē! ………………………………… 94

20.  Noslēpumaina saruna ……………………….. 98

21.  Mirušā drēbes ………………………………. 101

22.  Tiesāšana……………………………………… 1°5

23.  Aizdomas……………………………………… 110

24.  Nabaga Torīna kundze! ……………………. 113

25.  Izmeklēšana…………………………………. 115

26/Vēlreiz brīvībā! ……………………………….. 120

Content

Alēns Marsels, et al fantomass 13 Asinainais kabinets

1 Villas «salds» iemītnieki

2 «Lionāras bērni»

4 Noteiktas aizdomas

5 Gāzes skaitītāja pārbaude

6 Sekošana

7 Bērnības draugs

9 Brālis un baņķieris

10 Nozudušais miljons

11 Puķu valoda

12 Gadatirgū

13 Bekfeldera miljoni nozūd

14 Izvirtule

15 Tukšā istaba

17 Naidīgie brāļi

18 Fandora satikšanās ar «draudzeni»

19 No mīlas nāvē!

20 Noslēpumainā saruna

21 Mirušā drēbes

22 Tiesāšana

23 Aizdomas

25 Izmeklēšana

26 Vēlreiz brīvībā!

SATURS