Alēns Marsels

Suvestrs Pjērs

Fantomass 14. Nāves cilpā

Marsels Alēns, Pjērs Suvestrs

Nāves cilpā

1.Noslēpumaina nopūta

— Kas te ir? Ko jūs gribat?.. Kas te īsti notiek... Ak, Dievs, kur tad es esmu?

Uz šiem uztrauktajiem jautājumiem kāda cita balss mierīgi un noteikti atbildēja:

— Kungs, pulkstens ir septiņi no rīta, un tas esmu es. Batists.

Tumšajā istabā, kurā skanēja balsis, pēkšņi iedegās gaisma. Kļuva

redzama liela, eleganta guļamistaba. Platā gultā gulēja vīrietis, kas drebinājās aukstajā rīta dzestrumā. Viņš ātri uzvilka pidžāmu un piezvanīja. Sulainis, kas tikko bija aizgājis, atgriezās un jautāja:

— Ko kungs vēlas?

— Batist, sagatavojiet vannu un pasakiet, cik pulkstens?

Sulainis tikmēr tuvojās logam un atvēra biezos aizkarus.

— Ārā ir auksts, — viņš piezīmēja. — Kungs varētu siltāk apģērbties. Un ielas arī ir netīras...

— Jā, — īgni norūca viņa kungs, — sasodītais darbs!

Kad sulainis bija aizgājis, vīrietis devās vannas istabā. Viņš bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, platiem pleciem un spēcīgi veidotu augumu.

Hārvejs Martels, tā viņu sauca. Viņš Parīzē nodarbojās ar ļoti ienesīgo kuģu apdrošināšanas aģenta amatu.

Martels septiņos gados bija sasniedzis labu stāvokli, lai gan tas tomēr bija prasījis daudz darba. Apdrošināšanas aģenta darbs nav mierīgs, viņam mūždien jāsteidzas un jāapmeklē visi klienti.

iesnas. Un steidzamās lietas? Labi, atsūtiet Helēnas jaunkundzi, viņa varēs uzrakstīt steidzamākās vēstules. Es viņu gaidu tūfrt.

Apmierināts ar sarunas iznākumu, Martels sēdās pie brokastu galda un pēc maltītes devās uz savu kabinetu. Šī elpa bija iekārtota ļoti grezni un vairāk atgādināja sievietes buduāru nekā veikalnieka darbistabu.

Taisnību sakot, viņš te strādāja reti. Visas lietas tika kārtotas birojā Biržas laukumā.

Savā mājā Martels vairs nebija veikalnieks, bet tikai elegants un bagāts parīzietis. Te viņš pilnīgi pārvērtās. Te viņš bija cilvēks, kas sevi neapgrūtināja ar domām par naudas pelnīšanu.

Pēc stundas Batists ziņoja:

Kungs, jaunkundze ir atnākusi.

— Labi, — Martels noteica, — lai viņa ienāk.

Pēc pāris mirkļiem kabinetā ienāca neuzkrītoši, bet diezgan eleganti ģērbta jauna sieviete. Viņa novilka mēteli un, paklausīdama Martela uzaicinājumam, nosēdās pie maza galdiņa.

Nesteigdamās viņa nolika uz galda līdzpaņemtās vēstuļu veidlapas un lēni sāka asināt zīmuli. Pēkšņi viņa pacēla galvu:

— Vai atļausiet, Martela kungs?

Kad Martels nesaprašanā pamāja, sieviete piegāja dīvānam, uz kura bija nometusi kažokādas apkakli.

— Vai jūs salstat, Helēnas jaunkundz? — Martels jautāja.

- Sieviete viegli pasmaidīja.

— Jā, Martela kungs, te nav sevišķi silts.

Tagad arī Martels manīja, ka istabā patiešām bija vēsi. Viņš piezvanīja Batistam un izteica savus pārmetumus.

— Ko gan jūs esat iedomājies, ka tik aukstā laikā nekurināt krāsnis?

Batists taisnojās:

— Kungs, es taču jau vairākkārt sacīju, ka krāsnis te nav kārtībā. Es sacīju, ka nepieciešams ataicināt mūrniekus, lai tās izlabotu.

— Jums taisnība, — piekrita Martels, — es biju piemirsis. Helēnas jaunkundz, uzrakstiet, lūdzu, Nalorna un Peruzina kungiem. Rakstiet, ka krāsnis nav kārtībā un ka viņiem nekavējoties jāparūpējas, lai tās tiktu izlabotas. Vai atzīmējāt?

— Jā, Martela kungs.

— Tad atzīmējiet vēl vienu yēstuli — Nacionālajai bankai. To jūs nosūtīsiet ierakstītu. Rakstiet tā... Nosūtu desmit akcijas par tūkstoš frankiem ar šādiem numuriem...

Martels atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās mazu, rūpīgi iesaiņotu paciņu. To viņš nolika uz galda, blakus Helēnas jaunkundzei.

— Esiet uzmanīga, Helēnas jaunkundz, šie papīri ir ļoti vērtīgi. Tikko būsiet atzīmējusi akciju numurus, jums tie būs jānosūta. Nu, ko jūs vēlaties?

Pēdējais teikums attiecās uz Batistu, kas atkal bija ienācis kabinetā.

Sulainis paskaidroja:

— Tas ir Prospērs, kungs, kas grib saņemt savu apliecību.

— Lai ienāk, — norūca Martels. Viņš pagriezās pret rakstāmgaldu, paņēma no tā papīra lapu un ātri uzrakstīja prasīto atsauksmi.

— Te būs, Prospēr. Lai arī kā, bet jūs tomēr bijāt kārtīgs kalpotājs. Es ļoti nožēloju jūsu aiziešanu.

Prospērs dziļi palocījās, pateicās Martelam un gandrīz vai gribēja sākt garāku sarunu, bet Martels, kā jau darījumu cilvēks, necieta lieku pļāpāšanu un ātri vien izvadīja bijušo kučieri.

Pēc tam viņš turpināja diktēt savai sekretārei. Pēc brīža viņš piezīmēja:

— Tagad, Helēnas jaunkundz, nākošo vēstuli rakstiet nevis uz firmas veidlapas, bet gan uz manas personiskās veidlapas. Rakstiet:

Irmai Steinkērka kundzei.

Mīļā draudzene, mēs, vairāki jautri draugi, parīt vakarā pulcēsimies manā dzīvoklī. Ļoti ceru, ka jūs mums pievienosieties. Vakariņas notiks bez kādām ceremonijām, astoņos. Gaidu jūsu atbildi, ka būsiet tik laipna un aplaimosiet mūs ar savu klātbūtni.

Jūs ļoti cienošais ...

Hārvejs Martels brīdi klusēja, tad piebilda:

— Man te vēl kaut kas jāpieraksta, bet to es negribētu diktēt. Kad būsiet beigusi rakstīt vēstuli, iedodiet to man, es pierakstīšu ar roku.

Helēna pasmaidīja, taču neko nepiebilda. Tā kā arī Martels klusēja, tad viņa beidzot jautāja:

— Vai tas būs viss?

— Jā, — Martels vilcinādamies atteica. — Ejiet uz biroju un, kad vēstules būs uzrakstītas, atnesiet tās man.

Kamēr sekretāre vēl kārtoja savas lietas, Martels tuvojās viņai un mazliet ironiski jautāja:

— Sakiet, Helēnas jaunkundz, kāpēc jums neveicas mīlā?

— Kāpēc jūs tā iedomājāties, kungs?

— Jūs tik dziļi nopūtāties...

— Es? — Helēna pārsteigta pārjautāja. — Es nemaz nenopūtos!

— Jūs nenopūtāties? Dīvaini... Man noteikti likās, ka es dzirdēju nopūtu. Varbūt, ka esmu maldījies...

— Martela kungs, sakiet, kur ir tie dokumenti, kuri man jāaiznes? — sekretāre jautāja.

Maretls piesteidzās pie galdiņa, uz kura pirmīt bija nolicis dokumentus. Pēkšņi viņš apstājās.

— Helēnas jaunkundz, jūs taču tos jau paņēmāt, vai ne? Vēl nupat dokumenti te bija.

Jaunā sieviete pakratīja galvu.

— Patiesi, Martela kungs, man arī šķita, ka jūs tos nolikāt uz galda. Bet laikam es esmu maldījusies. Kur tad tie varētu nozust?

Martels sarauca uzacis.

— Es gan mēdzu būt izklaidīgs, bet šoreiz es varu zvērēt, ka dokumentus noliku uz galda, lai gan var jau būt... Nē, te nekur akcijas nav redzamas. Paskatieties, vai neesat tās nejauši ielikusi savos papīros!

Sieviete paklausīja, taču nekur starp vēstuļu uzmetumiem akciju nebija.

— Dīvaini, — Martels norūca, sākdams mazliet nervozēt. — Tas ir nesaprotami! Vai jūs arī tā nedomājat?

— Jā, Martela kungs, — Helēna piekrita.

— Nevar taču būt, ka akcijas pašas kaut kur aizgājušas, — turpināja Martels. — Tātad jājautā, kas tās paņēmis? Tas varētu būt Prospērs, lai gan man šķiet, ka pēc viņa aiziešanas tās vēl bija uz galda. Kā jūs domājat?

—«Es gan sevišķi neievēroju, — sekretāre atbildēja, — bet arī man liekas, ka pēc viņa aiziešanas akcijas vēl bija uz galda. Jums taisnība...

— Man taisnība, man taisnība, — mehāniski atkārtoja Martels. — Bet ko tas man dod?

Viņš neizpratnē skatījās savā sekretārē, taču arī sieviete klusēja. Tomēr pēc brīža Helēna vilcinādamās sacīja:

— Martela kungs, man tagad jāiet, ja jūs gribat, lai es aiznestu pastu vēl pirms pusdienām.

— Pareizi, — Martels pamāja, — ejiet vien. — Bet, kad sekretāre jau bija uzvilkusi mēteli, viņš pēttšņi ieteicās:

— Helēnas jaunkundz, es gribēju vēl kaut ko jautāt. Es jau sen gribēju to pajautāt, bet arvien aizmirsu. Es esmu tik aizņemts un tik izklaidīgs!

Martels samulsa ar katru vārdu arvien vairāk. Sekretāre izbrīnā jautāja:

— Ko jūs gribējāt, Martela kungs?

— Ak, neko sevišķu... Es tikai gribēju pajautāt jūsu adresi. Ir taču nepieciešams, lai man būtu jūsu adrese, vai ne? Var taču gadīties, ka jūsu palīdzība man steidzami vajadzīga...

Helēna mierīgi pamāja.

— Es dzīvoju Lēpi ka ielā 114.

— Lepika ielā, — Maretls atkārtoja, pierakstīdams adresi. — Tātad jūs dzīvojat Monmartrā, vai ne tā? Vai tad jūs katru dienu no turienes nākat kājām?

— Jā, — Helēna atkal pamāja.

— Pareizi, — Martels piekrita, — no Monmartras līdz biržai jau nav sevišķi tālu... Sakiet, vai jūs tur dzīvojat ar savu ģimeni?

— Nē, es dzīvoju viena, — Helēna paskatījās viņam acīs. — Bet kāpēc jūs man to jautājat? Līdz šim jūs par tādām lietām nemaz neesat interesējies. Ko tas tagad nozīmē?

Helēnas balsī skanēja satraukums. Martels apmulsa vēl vairāk, bet tad jautāja:

— Ko jūs gribat sacīt, Helēnas jaunkundz?

— Vai jūs gribat mani nopratināt? — sieviete jautāja. Viņas acīs bija asaras. — Vai tas viss notiek šo pazudušo akciju dēļ?

Hārvejs Martels bija pārsteigts un visā nopietnībā protestēja:

— Nē, nē, jūs ļoti maldāties. Man nemaz nebija aizdomu, ka jūs varētu... Tas ir ļoti nepatīkami, bet man taču nav nekāda iemesla...

— Martela kungs, — Helēna viņu pārtrauca, — es jūs ļoti lūdzu, uzticiet man savas domas. Jūs taču saprotat, ka,ļa jums ir kaut mazākās aizdomas pret mani, tad taču es vairs nevarēšu pie jums strādāt!

— Neuztraucieties, — Martels mierināja jauno sievieti. — Es jums neko nepārmetu. Es taču tikai pajautāju, kur jūs dzīvojat. Tas taču ir dabiski!

— Bet, Martela kungs, es pie jums strādāju jau sešus mēnešus, un agrāk jūs par to neinteresējāties. Kāpēc tad tieši šodien?

— Ak, Helēnas jaunkundz, neuztraucieties, — Martels mierināja, — akcijas pazudušas, par to vairs nav nekādu šaubu, bet es tās atradīšu. Tagad labāk parunāsim par kaut ko citu. Nerakstiet vēstuli Nalornam, bet piezvaniet viņam, cik vien ātri iespējams, un palūdziet ierasties pie manis šovakar, pēc pulksten sešiem. Es paļaujos uz jums, ka jūs to neaizmirsīsiet. Lieta ir ļoti nopietna.

— Varat paļauties uz mani, Martela kungs, — atbildēja sekretāre, kas šķita jau atguvusi mieru.

2.Vainīgais?

Nalorns un Peruzīns, divi diezgan šaubīgi veikalnieki, šai pirmdienā sēdēja savā tumšajā un drūmajā birojā un abi kaut ko dedzīgi apsprieda, kad atskanēja durvju zvans.

— Varbūt tas būs kāds klients? — cerību pilnā balsī iesaucās Peruzīns.

Nalorns tikai pakratīja galvu.

— Man gan tas neliekas visai ticami.

Durvīs parādījās apkalpotāja zēna galva. Viņš iebrēcās:

— Te ir kāds, kas grib ar jums runāt!

Peruzīns pamāja zēnam pienākt tuvāk, bet Nalorns tikpat pavēloši pamāja viņam nozust.

Zēns vilcinājās, kamēr Nalorns viņam aizrādīja:

— Ja jau tu esi ienācis birojā, tad aizver durvis. Ja kāds nāk un grib ar mums runāt, tad tev vispirms jānāk pie mums un jāpajautā, vai mēs viņu varam pieņemt. Tad tev jānoskaidro, ko apmeklētājs vēlas. Jau reizes desmit esmu tev to sacījis! Nu, Šarl, vai tu to visu esi noskaidrojis?

— Nē, — zēns enerģiski pakratīja galvu. — Es tam tipam, kas nupat atnāca, neko nejautāju. Bet viņš, liekas, ir bagāts, — pirkstos gredzeni un mugurā gluži jauns uzvalks!

— Šarl, — Peruzīns viņu pārtrauca, — mēs nemaz negribam zināt tavas domas par mūsu klientiem. Tā kā mēs nezinām, kas ir šis kungs, tad tu viņu ievedīsi tad, kad mēs piezvanīsim. Tagad ej un palūdz viņu uzgaidīt. Saki, ka mēs esam ļoti aizņemti.

Tikko durvis aiz zēna bija aizvērušās, Nalorns jautāja:

— Kas tas varētu būt? Varbūt kāds kreditors?

Optimistiski noskaņotais Peruzīns nepiekrita.

— Nē, tu maldies! Kreditors te justos kā kungs, bet šis te ir ar mieru gaidīt! Nu, nekas, lai jau pasēž, tāda gaidīšana vienmēr atstāj respektu. Cilvēki iedomājas, ka mēs esam ļoti aizņemti.

— Jā, bet, ja nu viņš negaida un aiziet? — šaubījās viņa kompanjons.

— Nekas, nebaidies, mēs uzmanīgi klausīsimies, un, kad dzirdēsim, ka viņš grasās iet projām, pasauksim. Turklāt tu aizmirsti, ka mūsu birojs pašreiz neizskatās tā, lai te varētu pieņemt klientus.

Nevērodams Peruzīna izbrīnu, Nalorns sāka drudžaini kaisīt pa rakstāmgaldiem aprakstītus papīrus un aploksnes. Tad, paņēmis no atvilktnes žūksni vecu aplokšņu, viņš tās sniedza Peruzīnam, teikdams:

— Noliec tās sev priekšā. Šis cilvēks iedomāsies, ka tas ir mūsu rīta pasts. Veikalnieki, kas saņem lielu pastu, arī atstāj labu iespaidu.

Pēc tam Nalorns izņēma no galda atvilktnes papes gabalu ar uzrakstu «Kase» un piestiprināja to pie durvīm, kas veda uz blakus istabu. Tad, vēlreiz pametis vērtējošu skatu apkārt, viņš apmierināti piebilda:

—Tā, tagad, šķiet, viss kārtībā! Nu mēs varam pieņemt apmeklētāju.

Nalorns un Peruzīns bija diezgan dīvaini tipi. Pirms viņi atvēra šo biroju, abi bija nodarbojušies ar visu ko. Jaunībā Nalorns bija bijis mācītājs, bet Peruzīns — kādas provinces pilsētiņas notārs. Abi klusēja par iemesliem, kas viņus spieda atteikties no šiem amatiem.

Pēc ilgāka laika abi atkal satikās Monako. Abi strādāja par spēļu pārraugiem kazino un abi bija šā vai tā iejaukti notikumos, kuros galveno lomu spēlēja slavenais noziedznieks Fanomass.

Pēc Fantomasa nozušanas Nalorns un Peruzīns būtu varējuši palikt Monako, bet tas viņiem jau bija nedaudz apnicis. Tāpēc viņi nolēma mainīt darbu un doties uz Parīzi.

Tā viņi abi kādu dienu ieradās Parīzē, iekārtoja sev šo mazo, drūmo biroju Marka ielā un visus savus nelielos ietaupījumus ieguldīja savā uzņēmumā. Tomēr viņiem neveicās.

Abi vīrieši, kas bija apvienojušies, lai kļūtu bagāti, bija pilnīgi pretstati.

Viens no viņiem — Nalorns, bija liels, garš un it kā izkaltis. Viņš brīžiem atgādināja dzīvu ģindeni un ne mirkli nevarēja nosēdēt mierīgi.

Peruzīns, turpretī, bija mazs, apaļīgs vīriņš, vienmēr optimists un pārliecināts, ka dzīve vienmēr sniegs visu jaukāko, kas vien iespējams.

Tagad kāds pieklauvēja pie biroja durvīm. Tās pavēra apmeklētājs, kuru bija pieteicis biroja zēns.

— Sveiki, puiši, — ienācējs skaļi iesaucās un, pastiepis uz priekšu sveicienam roku, tuvojās abiem kompanjoniem.

— Prospēr! — reizē iesaucās Nalorns un Peruzīns. — Ak, ja mēs būtu zinājuši, ka tas esi tu!

— Ak, nu, neizliecieties nu pārsteigti, — atteica Prospērs. — Es taču jums rakstīju, ka apmeklēšu jūs.

— Jā, pareizi, — naivi piekrita Peruzīns, — bet es nevaru noticēt savām acīm. Tu esi tik elegants!

Nalorns jautāja:

— Vai tavs saimnieks tevi šodien beidzot atlaida?

Bijušais kučieris noslēpumaini pasmaidīja.

— Atlaida? Nu, nē, es esmu pilnīgi brīvs tāpēc, ka pirms astoņām dienām uzteicu vietu.

— Tātad, — turpināja Peruzīns, — tev vairs nav darba un tu nāci pie mums, lai mēs tev pagādātu kādu vietu?

— Nu, laikam gan nē, — Prospērs lielīgi atteica, — man vienkārši apnika kopt šo muļķīgo zirgu. Gan jau es atradīšu kaut ko labāku!

— Lai nu kā, — vēl piebilda Nalorns, — bet tu izskaties kā īsts pilsonis!

— Jā, — Prospērs apmierināti pamāja, — un turklāt kā naudīgs pilsonis, vai ne? Bet varbūt tas varētu interesēt arī jūs... Ko jūs abi teiktu par kopīgām brokastīm? Es jūs uzaicinu pusvienos «Zelta fazānā». Bet tagad man jāiet.

Nalorns un Peruzīns pēc kučiera aiziešanas nesaprašanā saskatījās.

— «Zelta fazānā»? — Peruzīns domīgi nogrozīja galvu. — Tas taču ir viens no elegentākajiem restorāniem Parīzē!

Nalorns jautājoši paskatījās.

— Jā, un cenas tur arī ir krietni augstas.

— Nu, tas tikai būtu vēl viens iemesls neatteikties no šā uzaicinājuma. Tad vismaz reiz dabūsim kaut ko kārtīgu, ne tikai šo mūžīgo putru, ko mēs ēdam katru dienu!

* * *

Sēdēdami «Zelta fazānā» un malkodami vecu un dārgu konjaku, Nalorns un Peruzīns uzmanīgi klausījās Prospēra vārdos.

— Jā, — turpināja kučieris, kas šodien viņus atkal un atkal pārsteidza ar savu plašo uzstāšanos, dārgajiem gredzeniem pirkstos un naudas piebāzto kabatas portfeli. — Jā, saprotiet, es nācu pie atziņas, ka esmu lielisks veikalnieks un ka man būtu nepiedodami vēl ilgāk strādāt neinteliģentu vienkārša kučiera darbu. Tā kā pie zirgiem naudu nopelnīt nevar, tad es nolēmu to meklēt citur.

— Protams, — steidzīgi piekrita abi kompanjoni, lai gan viņiem nebija ne jausmas, kas tas varētu būt par amatu, par kuru runāja viņu draugs.

Pagaidām Prospērs arī neko tuvāk nepaskaidroja, bet tikai izplūda prātojumos par to, cik jauka ir dzīve Parīzē, ja kabatā ir biezs naudas maks. Bijušais kučieris ļoti lepni stāstīja par saviem lielajiem izdevumiem, likdams Nalornam un Peruzīnam skaudībā nodrebēt.

— Pagājušo nedēļu, — nevērīgi piebilda Prospērs, — es nopelnīju trīs tūkstošus franku, vakar divu stundu laikā — četrus tūkstošus, bet šā mēneša beigās man gaidāma kombinācija, kas ienesīs vismaz desmit tūkstošus.

Nalorns un Peruzīns bijīgi klausījās, jo tik grandiozi skaitļi viņiem iedvesa cieņu. Tomēr viņi ne mirkli neaizmirsa ēst un dzert visu, kas bija uz galda. Viņi klausījās klusēdami, bet uzmanīgi.

— Tā, starp citu, — kučieris pēkšņi jautāja, — sakiet, vai jums nav kādi sakari ar Millera un Mollera firmu? Jūs taču zināt, tie ir papīrtir-gotāji no Arhīvu ielas?

— Jā, — pamāja Peruzīns, — tie ir mūsu klienti. Viņi mums nesen pasūtīja veselu kolekciju spalvaskātu.

— Spalvaskātu? — Prospērs izbrīnā sarauca uzacis. — Un to jūs saucat par izdevīgu darījumu? Ko tad jūs tur varat nopelnīt? Bet, vienalga, jums jāzina taču, vai tā ir laba firma.

— Ko tu ar to gribi teikt? — vaicāja Nalorns.

— Es gribu teikt, vai šis nams ir solīds, vai labi maksā un kārtīgi pilda savas saistības?

— Jā, par to gan es noteikti varu galvot, — Peruzīns iesaucās. — Mums ir vislabākā informācija par Millera un Mollera firmu.

— Nu, ja jau tu tā saki, tad viss būs kārtībā, — smiedamies atteica Prospērs.

— Bet kas tev padomā? — jautāja Nalorns.

Prospērs brīdi klusēja, atkal piepildīja glāzes, iztukšoja savējo un tad klusinātā balsī sacīja:

— Klausieties, ja jums ir sakari ar Milleru un Molleru, tad jums būtu ļoti vienkārši dabūt no viņiem papīru. Tas ir, es gribēju sacīt, kādu darījumu papīru, kādu veidlapu vai rēķinu. Redziet, man tas vajadzīgs līdz mēneša beigām. Tas ir ļoti svarīgi.

— Nu,,un kādam nolūkam? — arī klusākā balsī jautāja Peruzīns.

— Nu, — bijušais kučieris smiedamies atgāzās krēslā, — taču ne jau tādēļ, lai mana sieva uz tā vakaros tītu matus. Vispirms jau tāpēc, ka mana sieva matus nemaz vakaros neuztin. Un tad vēl — man nemaz nav likumīgas sievas... Ha, ha, ha! Bet kāda jums par to daļa? Es jums labi samaksāšu. Ar to taču pilnīgi pietiek, vai ne?

Abi kompanjoni saskatījās. Priekšlikums bija vilinošs. Bet kā rīkoties? Varbūt viņi ar kaut ko riskēja, jo nezināja, kādā nolūkā Prospēram bija vajadzīgas Millera un Mollera rēķinu veidlapas?

Prospers skatījās uz viņiem. Laikam viņš nosprieda, ka kaut kas tomēr jāpaskaidro, lai nomierinātu savu draugu sirdsapziņu. Tāpēc viņš mierinoši sacīja:

— Klausieties, jums nav par ko uztraukties. Lieta ir ļoti vienkārša. Es gribu, lai man izgatavo līdzīgas veidlapas, jo man patīk to izkārtojums. Vai sapratāt? Vai tagad nomierinājāties?

Paskaidrojums bija pārāk muļķīgs, bet abi draugi labprāt izlikās, ka tas viņus pilnīgi apmierina. It īpaši pēc tam, kad bija iztukšojuši vēl pāris glāzītes.

— Labi, — svarīgi pamāja Nalorns.

Peruzīns svinīgi paskaidroja:

— Es jau šodien pat aiziešu pie Millera un Mollera. Tad es varēšu neuzkrītoši paņemt kādu veidlapu un rīt...

— Rīt, — kučieris viņu pārtrauca, — man būs šī veidlapa, bet jūs abi dabūsiet savu naudu.

* * *

— Kāds zvanīja pa telefonu, kungs, — mazais Šarls svarīgi paziņoja abiem saviem darba devējiem, kad viņi pēc bagātīgajām brokastīm atgriezās savā tumšajā un nožēlojamajā birojā.

— Ak, tā, — atsaucās Peruzīns, — un vai tu pierakstīji, kas runāja?

— Jā, kungs, — atbildēja Šarls. — Tas bija cilvēks, kuru sauca Hārvejs Martels. Viņš lika pateikt, lai jūs ierodaties pie viņa šovakar tieši sešos.

— Hārvejs Martels? — skaļi noteica Peruzīns, it kā viņš runātu lielas auditorijas priekšā, lai gan klausītājs bija tikai mazais zēns. — Martela kungs ir viens no mūsu svarīgākajiem klientiem. Mēs gan šodien esam ārkārtīgi aizņemti, bet, es domāju, mēs iekārtosimies tā, lai varētu aiziet pie viņa noliktajā laikā.

Šis paskaidrojums it nemaz neietekmēja zēnu. Nalorns un Peruzīns iegāja savā kabinetā un tur, novilkuši svārkus, taupības nolūkos apģērba vecas, nodriskātas žaketes.

Pēc pieredzes viņi labi zināja, ka neviens velns pie viņiem nenāks, un tādēļ negribēja velti novalkāt savus vienīgos labos apģērba gabalus.

Lēnām viņi aizdedzināja cigaretes.

— Kā tu domā, — sāka Peruzīns domīgā balsī, —- kā tam Prospē-ram paveicies? Es jau biju sagatavojies nepatīkamam pārsteigumam, kad pienāca laiks maksāt rēķinu. Bet, kā par brīnumu, viņš patiešām pats visu samaksāja.

Nalorns paraustīja plecus.

— Šādiem puišiem bez jebkādas izglītības tomēr reizēm ir velnišķīgs instinkts veikala lietās. Viņi daudz vienkāršāk panāk visu to, ko mēs ar visu savu inteliģenci nespējam.

Abi domīgi pūta gaisā dūmus. Tad Nalorns, it kā pamozdamies no sapņiem, turpināja:

— Mēs nedrīkstam nokavēt pie Martela kunga.

— Jā, — Peruzīns pamāja, — es tur būšu laicīgi. Tagad es iešu pie Millera un mēģināšu sadabūt veidlapu, kas vajadzīga Prospēram. No turienes es došos tieši pie Martela.

— Es tevi tur gaidīšu, — pamāja Nalorns. — Bet ko tu domā par Prospēra nolūkiem? Vai tā nav kāda šaubīga lieta?

Peruzīns paraustīja plecus.

— Klausies, tu vienmēr visus turi aizdomās. Lai gan šoreiz tiešām neko nevar zināt... Bet ar ko tad mēs riskējam? Prospērs mums ir labs draugs un viņš mums labi samaksās. Tāpēc vien ir vērts papūlēties.

— Jā, papūlēties ir vērts, — piekrita Nalorns. — Bet man tomēr ir aizdomas...

★ ★ *

Batists bija labs cilvēku pazinējs. Tieši tāpēc viņš nebija ievedis Nalornu un Peruzīnu sava kunga salonā, lai gan viņi bija stādījušies priekšā kā aģenti, kas Martelam sagādājuši šo dzīvokli.

Batists bija nospriedis, ka abiem apmeklētājiem noteikti trūka elegances un ka viņi vispār bija mazliet aizdomīgi. Tāpēc viņš abiem apmeklētājiem lika priekšā pagaidīt priekšistabā.

Lai gan Nalornam un Peruzīnam tas nebūt nebija pa prātam, viņi neuzdrošinājās iebilst un pacietīgi gaidīja vairāk nekā stundu. Beidzot atskanēja steidzīgi soļi, durvis plaši atvērās un uz sliekšņa parādījās Martels.

Viņš tikko atbildēja abu aģentu sveicienam un, noņemdams platmali, uzsauca abiem:

— Kungi, lūdzu, sekojiet man!

Martels ieveda abus savā kabinetā un ieslēdza gaismu. Abi draugi bijīgi palika stāvam pie durvīm.

— Nu, nāciet taču iekšā, — nepacietīgā, mazliet drebošā balsī aicināja Martels. — Ko jūs te manāt? Kas jums liekas uzkrītošs? Kādu smaku jūs te jūtat?

— Ak, Dievs, — nomurmināja Nalorns un norūca kaut ko nesaprotamu, lai neizblamētos.

Bet Peruzīns skaidri atbildēja:

— Es te jūtu tabakas smaku.

Martels paskatījās viņā un paraustīja plecus.

— Par to tagad neiet runa. Es jums jautāju, ko jūs jutāt, ienākot šai istabā? Vai te ir auksti, vai silti? Kā jums šķiet?

Abi draugi atbildēja vienā mirklī:

— Te ir slikts gaiss, — iesaucās Peruzīns un steidzās atvērt logu, jo vispār ļoti mīlēja sēdēt pie atvērta loga.

— Te salst, — rāmi noteica Nalorns.

— Jums taisnība, — pamāja Martels un nīgri iesmējās. — Te ir auksti. Vai jums tas patīk, vai ne? Ir tik auksti, ka mana sekretāre gandrīz vai nosala. Turklāt krāsns nedarbojas. Jūs man sagādājāt šo dzīvokli, tad jums jāgādā arī, lai tas būtu kārtībā.

Peruzīns sāka: — Vai tad mēs esam arhitekti?

Taču Hārvejs Martels tikai draudīgi sarauca uzacis. Nalorns pārtrauca draugu:

— Lūdzu, neuztraucieties, Martela kungs! Mēs parunāsim ar īpašnieku. Es jau apmēram redzu, kas par lietu. Dūmvadi nav kārtībā. Bet tas ir sīkums, kuru var ātri izlabot.

Un tad, tēlodams aizņemtu cilvēku, Nalorns izvilka kabatas pulksteni un svarīgi paskaidroja:

— Ak, Dievs, ir jau tik vēls! Mums šovakar vēl jāapmeklē vairāki klienti. Martela kungs, vai tas ir viss, ko jūs mums gribējāt sacīt?

— Jā.

Nalorns jau vilka savu draugu uz durvju pusi, bet tad, kad viņi jau stāvēja uz sliekšņa, Martels iesaucās:

— Vēl acumirkli, kungi!

— Kas vēl? — reizē jautāja Nalorns un Peruzīns.

Martels rūpīgi aizvēra durvis, nolaida aizkarus un tad, pieliecies tuvāk abiem aģentiem, klusi sacīja:

— Mani kungi, vai jūs agrāk neesat bijuši policijas aģenti?

— Atvainojiet, — iebilda Nalorns. — Mēs bijām Monako spēļu kazino inspektori. Mēs gādājām par kārtību kazino zālēs.

— Jā, tagad atceros, ka esmu jūs tur agrāk redzējis, — piekrita Martels. — Sakiet, vai jūs vēl tagad nodarbojaties ar šo arodu?

Peruzīns gribēja to noliegt, bet praktiskais Nalorns neļāva viņam runāt.

— Mēs ievācam arī diskrētu informāciju, it īpaši ģimenes lietās. Protams, mēs nestrādājam kura katra labā, bet, ja runa ir par tik svarīgu klientu kā Martela kungs...

— Tātad, — Martels viņu strupi pārtrauca, — jūs uzņemtos šādu uzdevumu? Protams, es samaksāšu pēc jūsu nopelniem.

Nalorns svinīgi palocījās.

— Mēs esam jūsu rīcībā.

Martels īsos vārdos atstāstīja šārīta notikumu. Beidzis stāstu, viņš piebilda:

— Visa šī lieta ir stipri mīklaina! Sāku domāt, ka akcijas aizkritušas aiz kādas mēbeles. Pārmeklēju visu istabu, bet neko neatradu. No otras puses, mana sekretāre ir ļoti godīga sieviete. Es zinu, ka jūs teiksiet, ka tas varējis būt Prospērs. Tiesa, viņš bija te, bet man un manai sekretārei likās, ka akcijas bija uz galda arī pēc viņa aiziešanas.

— Jā, jā, — noslēpumaini bilda Peruzīns, — visi šie fakti ir ļoti nozīmīgi.

Arī Nalorns māja ar galvu:

— Jā, tā ir sarežģīta lieta.

— Man jums jāsaka vēl kaut kas, — Martels turpināja. — Kad istabā pēc kučiera aiziešanas palika mana sekretāre un es, man šķita, ka dzirdu smagu nopūtu. Es pat jautāju, kāpēc viņa nopūšas. Bet viņa to pilnīgi noliedza.

— Dīvaini, — Nalorns pagrozīja galvu.

— Jā, dīvaini, — piebalsoja Peruzīns. — Vai jūs gribētu mums uzticēt šā noslēpumainā gadījuma noskaidrošanu?

— Jā, par to es biju domājis, — atbildēja Martels. — Bet šī lieta patiešām ir sarežģīta. Vispirms jau es negribētu, ka par to kļūtu zināms... Ja es grieztos policijā, tad uzreiz sagādātu nepatikšanas manai sekretārei. Jūs taču zināt, cik policisti ir netaktiski un brutāli... Jā, un tad vēl ir mans vecais sulainis Batists, bet viņš man kalpo jau ļoti ilgi. Lai gan, ko var zināt... Tātad, kungi, pasteidzieties noskaidrot šo lietu!

Kad abi draugi bija izgājuši uz ielas un kādu brīdi klusēdami soļojuši, Nalorns iejautājās:

— Nu, ko tu saki?

— Ko es saku? — kā atbalss atkārtoja Peruzīns.

— Nu, ko tu par to visu domā?

— Domāju, ka tā ir lieta, kas mums nesīs labu naudu.

— Naudu? Bet taču tikai tad, kad mēs kaut ko būsim atraduši!

Peruzīns apstājās ietves vidū.

— Pirmkārt, es esmu pārliecināts, ka vainīgais nav šī sieviete.

— Protams, nē, — pārsteigts piekrita Nalorns. — Šai lietā noteikti kaut kā iejaukts viņa bijušais kučieris...

— Nu, jā, — paskaidroja Peruzīns, — tātad mēs abi domājam tāpat. Te nu mums ir izskaidrojums Prospēra negaidītajai bagātībai. Viņš ir zaglis. Prospērs bija tas, kas savam bijušajam saimniekam šorīt nozaga akcijas.

Peruzīns priecīgi saberzēja rokas.

— Šī 4ieta man patīk, — viņš iesmējās, — mūsu rokās ir gan vainīgais, gan cietušais.

Nalorns arī pasmaidīja.

— Es nešaubos, ka mūsu draugs šajās dienās nokļūs krimināl-pārvaldē.

3.Mīklainais viesulis

— Sakiet, ko gribat, bet tāda dzīve man patīk. Dzersim vīnu un būsim līksmi. Dzersim uz mūsu mīļās Irmas veselību!

Visi klātesošie smaidīdami saskandināja glāzes. Jau vairāk nekā divas stundas viņi sēdēja Martela greznajā viesistabā.

Pa labi no namatēva sēdēja Irma Steinkērka. Tā bija kurtizāne, bet arvien prata izturēties un uzvesties tā, ka viņu aicināja mājās, kur rīkoja lepnas viesības, jo Irma vienmēr bija nevainojama.

Irmai blakus sēdēja kāds izsmalcināta izskata vīrietis, Moriss Sevi-rons. Tas bija kādas diezgan prāvas bankas līdzīpašnieks. Tomēr viņš mazāk interesējās par darījumiem nekā par jaunākajām Parīzes tenkām un skandāliem.

Pretī namatēvam sēdēja jauns, blonds vīrietis ar mazām Ūsiņām. Tas bija Čārlzs Hills, kas uzdevās par angli un apgalvoja, ka esot gleznotājs.

Namatēvs uzaicināja viesus izdzert vēl kausu šampanieša...

— Tas ir interesanti, — piepeši iesaucās Irma Steinkērka, uzsmaidīdama kādai kalsnai, blondai sievietei, kas bija ieradusies kopā ār Morisu Sevironu. — Es jau sen esmu nākusi pie atziņas, kas vakariņas ir interesantas tikai tad, ja tajās piedalās ne vairāk kā četri, pieci dalībnieki.

Neviens tomēr daudz neklausījās viņas vārdos, jo Sevirons nāca klajā ar sensāciju, ka kāda sabiedrībā labi pazīstama baronese dejošot cirkā. Visi izteica savas domas par šo sievieti, visi strīdējās un smējās.

Vecajai kalponei Rozālijai, kas šādos viesību gadījumos vienmēr palīdzēja Batistam, tādi smiekli un jautrība nepatika. Viņa pārmetoši paskatījās savā kungā, kas bija uzaicinājis šos cilvēkus, un tad atstāja istabu.

— Kā jūs domājat, vai es arī varētu iemācīties dejot? — Irma koķeti jautāja Čārlzam Hillam.

— Jūs dejosiet labāk par Terpsihofu, —.nopietni apliecināja Martels. — Varu derēt, ka jūs lieliski dejojat valsi.

— Nē!

— Nu, to taču mēs tūlīt varam pārbaudīt, — iesaucās Moriss Sevirons. — Čārlz, uzaiciniet Irmu uz deju, lai viņa mums varētu parādīt savu mākslu. Es spēlēšu.

Jautrība bija sasniegusi kulmināciju. Vecā. Rozālija, sēdēdama virtuvē, drūmi norūca:

— Kauns, kā nu tā var uzvesties! Tas jau ir īstas orģijas!

Bet tai brīdī, kad Čārlzs ar Irmu izmēģināja kādu ekstravagantu dejas soli, istabā atskanēja neparasts troksnis. Likās, ka griesti pašķirtos un sabruktu. Taču tas bija tikai mirklis. Tad atkal iestājās klusums.

Visi palika stāvam kā sastinguši. Bailes atspoguļojās viesu sejās.

Martels iesaucās:

— Tas patiesi ir neparasti! Man likās, ka troksnis atskanēja no mana kabineta. Jūs mani atvainojiet, es iešu paskatīšos.

— Mēs iesim ar jums.

Viesi izsteidzās no ēdamistabas. Pa ceļam Martels ieraudzīja Rozāliju un jautāja:

— Rozālij, kas noticis?

— Es nezinu, kungs, — kalpone paraustīja plecus. — Varbūt tas ir nelabais. Visa māja drebēja.

— Ak, nu, jūs esat traka!

Pie durvīm Martels apstājās. Viņš mēģināja tās atvērt, taču durvis neklausīja. Saņēmis spēkus, Martels grūda durvis vēlreiz.

Te nu visi izbrīnā iekliedzās.

. Tai brīdī, kad kabineta durvis atvērās, Martels iekliedzās. Pārējie sajuta spēcīgu vēja pūsmu.

Kabinetā bija noticis kaut kas neparasts.

Rozālija bija pirmā, kas attapās un bailēs iebrēcās:

— Kungs, te plosījusies viesuļvētra, vai arī tas patiešām ir pats nelabais!

Pārējie neteica neko, tikai uzmanīgi skatījās apkārt. Kabinetā valdīja pilnīga nekārtība. Dažas mēbeles bija apgāztas, visi dīvānspilveni izmētāti. No.sienām bija norautas visas gleznas.

— Ko tas nozīmē? — iesaucās Martels. — Kas te noticis? Batist, Rozālij, kas te bijis?

— Kungs, te neviens nav bijis!

— Bet, ja neviens, — tad kā tas varēja notikt? Taču ne jau pats no sevis!

— Kungs, tie bija ļaunie gari, — atkal sāka Rozālija.

Viesi pa to laiku bija mazliet attapušies.

— Tas ir kaut kas neparasts, — domīgi bilda Irma. — Bet kas tad te visu tā izsvaidījis?

— Martel, man šķiet, ka kāds būs gribējis jūs aplaupīt, — ieminējās Hills. — Mēs taču visi dzirdējām troksni, bet tas ilga tikai īsu brīdi.

Moriss Sevirons neteica neko. Viņš pārdomāja, ka tā būs lieliska viela nākošajām tenkām sabiedrības labākajos salonos.

— Vispirms mums jāzina, kas te rīkojies. Sakiet, Rozālij, jūs taču arī dzirdējāt troksni? Kur jūs tai laikā bijāt?

— Es biju gaitenī, kungs, pie pašām durvīm. Kungs bija pavēlējis atnest cigārus, un es biju pēc tiem aizgājusi.

—■ Tātad no kabineta neviens neiznāca?

— Nē, neviens.

Arī tas bija pārsteigums, jo kabinetam bija tikai viena ieeja, tātad Rozālija būtu redzējusi katru, kas tajā ietu iekšā vai nāktu ārā.

— Pagaidām es neko nesaprotu, — Martels apmulsis sacīja. — Tā jau ir otrā neizprotamā lieta, kas notiek šai mājā, šai istabā. Moris, es tev jau stāstīju par zādzību.

Viņš vēl kaut ko gribēja piebilst, bet šai mirkli istabas durvīs parādījās divi vīrieši sulaiņu tērpos.

— Vai te ir Martela kungs?

— Jā, ko jūs gribat?

Te Martels negribot iesmējās.

— Ak, tas esat jūs, Nalorna kungs! Un tas jau ir Peruzīna kungs!

Abi aģenti bija ļoti lepni.

— Jā gan, tie patiešām esam mēs, Martela kungs, — atbildēja Peruzīns. — Tas esmu es, detektīvs Peruzīns, un tas ir mans kolēģis, detektīvs Nalorns. Jūs uzticējāt mums noskaidrot kādu noslēpumu, un tagad mēs to darām.

Peruzīns bija sagatavojies garai runāšanai, bet Martels viņu pārtrauca.

— Es jums pateicos, kungi. Bet vai jūs zināt, kas te noticis? Kā jūs to visu izskaidrosiet?

— Mēs nekā nezinām, — atbildēja Peruzīns. — Mēs bijām virtuvē, lai netraucētu.

— Bet kā tad ar jūsu uzraudzību?

— Kamēr nekas nebija noticis, mums jau arī nekas nebija jādara!

Peruzīna balsī skanēja tik dziļa pārliecība un lepnums, ka Martels

nevarēja apvaldīt niknumu.

— Lai velns jūs abus parauj! — Martels iekliedzās. — Kāpēc tad jūs ierodaties tad, kad viss jau ir noticis? Vai jūs vispār arī saprotat, kas te noticis?

Tagad Nalorns panāca uz priekšu un paziņoja:

— Mums vajadzīgas septiņas dienas apstākļu noskaidrošanai.

Iejaucās Moriss Sevirons.

— Pēc nedēļas jau būs par vēlu. Jārīkojas tagad, ne brīdi nekavējoties!

— Tiešām, prātu var zaudēt, — zobus sakodis, noteica Martels, skatīdamies, kā abi «detektīvi» lepni pastaigājās pa kabinetu.

— Es patiesi sāku ticēt, ka te kaut kas spokojies, — piezīmēja Irma. — Kā tad te būtu radusies tā vēja pūsma? Mēs visi taču to sajutām!

Viesi vēl nebija nomierinājušies.

Vienīgi Peruzīns un Nalorns izskatījās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņi neticēja spokiem, bet bija pārliecināti, ka puse no noslēpuma viņiem jau zināma.

4. Privātdetektīvi strādā

Nalorns ar Peruzīnu staigāja pa savu biroju, apmierināti berzēdami rokas un laiku pa laikam viens otrā viltīgi paskatīdamies. Tikai agrā rīta stundā viņi bija šķīrušies no Prospēra, Martela bijušā kučiera.

Prospērs šorīt bija apvilcis jaunu apģērbu, kas stipri vien atgādināja lielo banku iekasētāja formas apģērbu.

— Mīļais draugs, — teica Nalorns, apstājies sava biedra priekšā un satvēris viņa svārku atlokus, — mēs vairs nevaram šaubīties.

— Jā, tev taisnība, — piekrita Peruzīns, —tiešām, nav nekādu šaubu...

— Tātad mūsu pienākums ir...

— Jā, mūsu pienākums tagad ir izdarīt kārtīgu izmeklēšanu šai lietā. Mēs kļūsim slaveni!

— Vai tu ievēroji, — turpināja Nalorns, — ka viņam kabatā bija žūksnis naudas?

— Jā, — Peruzīns pamāja.

—Jā, — atkārtoja Nalorns. — Cerams, ka viņš mūs nekrāps. Vai ne tā?

— Tev taisnība. Bet ko mēs tagad darīsim?

Nalorns apsēdās pie galda un domīgi sacīja:

— Klausies, man liekas, ka tagad mums vajag nopietni apspriesties.

— Es domāju tāpat, — sacīja Peruzīns. — Jāizdomā, ko darīt. Mēs patiešām varam kļūt slaveni. Kā tu domā rīkoties?

Peruzīns klusēdams skatījās savā kompanjonā.

— Man liekas, — Nalorns sacīja, — ka te iespējams tikai viens — tu dosies uz policiju un paziņosi par notikušo, bet es pa to laiku meklēšu galveno liecinieku. Tādējādi mums atliks tikai apcietināt šo cilvēku! Ha, ha! Tas gan viņam būs varens pārsteigums!

Nalorns smējās. Viņš smējās arī tad, kad atskanēja ārdurvju zvans. Peruzīns izskatījās pārsteigts.

— Ak, Dievs, — viņš novaidējās, — vai tiešām tas būtu pēkšņi kāds klients? Tas nu gan būtu pārsteigums! Tas būtu vienkārši lieliski!

Nalorns palika mierīgs.

— Atceries, ka viens darījums pievelk citu. Nauda pievelk naudu. Mēs ar tevi pašreiz kārtojam svarīgu lietu, un es nemaz nešaubos, ka pēc tās mums būs vēl citas svarīgas lietas. Tagad esi mierīgs. Es atvēršu durvis.

Peruzīns palika sēžam atzveltnes krēslā. Nalorns izgāja priekšistabā, bet jau pēc pāris mirkļiem atgriezās.

— Tas bija pastnieks, — viņš sacīja.

— Pastnieks? — Peruzīns nobālēja.

— Jā, viņš atnesa vēstules.

— Vai tu gribi tūlīt lasīt pastu?

— Protams. Izmantosim mirkli, kad esam netraucēti.

Patiesi, tas bija liels notikums, jo vēstules viņu birojā pienāca reti. Ilgāku laiku abi meklēja papīra nazi, kas nez kur bija nozudis. Kad tas beidzot bija atrasts, Peruzīns svinīgi paziņoja:

— Tagad klausies, es tev nolasīšu vēstuli!

Viss pasts patiesībā sastāvēja tikai no šās vienas vēstules, un tā pati nebija visai gara. Tomēr Peruzīns lasīja sevišķi izteiksmīgi:

«Mani kungi, Jūs mani nepazīstat, bet man par Jūsu biroju tika sniegtas vislabākās izziņas. Tāpēc ceru, ka mēs varēsim vienoties.

Man stāstīts, ka Jūs darbojaties arī kā laulību vidutāji. Esmu vecpuisis, piecdesmit gadus vecs un būtu joti spēcīgs, ja vien nebūtu notikusi nelaime — manas kājas ir pilnīgi paralizētas.

Tā kā man ir pietiekoši līdzekļi, es esmu nolēmis apprecēties. Vai Jūs varētu man palīdzēt iepazīties ar jaunu sievieti, glītu un piemīlīgu, kas aiz simpātijas apprecētu tādu cilvēku kā mani? Ja Jūs varat atbildēt pozitīvi, tad, lūdzu, paziņojiet man!

Cerībā uz drīzu atbildi, palieku augstcienībā

Luijs Ronjē.»

Nalorns uzsita ar dūri pa galdu.

— Atkal jauns, lielisks darījums! — sajūsmā iekliedzās Peruzīns.

— Pareizi, — piekrita Nalorns.

— Tas būtu lielisks darījums, — turpināja Peruzīns, — jo tad mēs varēsim prasīt prāvu komisijas naudu. Bet, klausies, vai tu pazīsti arī kādu meiču, kas atbilst visiem klienta noteikumiem?

Nalorns nepaguva atbildēt, kad atkal atskanēja durvju zvans. Abi kompanjoni pietrūkās kājās.

— Varu derēt, — smaidīja Nalorns, — ka tas atkal ir kāds klients!

— Hm, — šaubījās Peruzīns, — tas būtu neticami...

Šoreiz abi izsteidzās priekšistabā un atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja jauna sieviete.

— Jaunkundz, ko jūs vēlaties?

— Es meklēju Peruzīna un Nalorna biroju.

— Tas ir te, jaunkundz. Lūdzu, ienāciet!

Kad jaunā sieviete bija ienākusi, Nalorns stādījās priekšā:

— Es esmu Nalorns un tas ir mans kompanjons Peruzīns. Jūs te esat mūsu kabinetā, tā teikt, mūsu svētnīcā. Runājiet bez bailēm, varat mums pilnīgi uzticēties! Kādas rūpes jūs atvedušas pie mums?

Helēna, Martela kunga sekretāre, nopūtās.

— Ak, kungi, es nāku ļoti svarīgā lietā.

Nalorns pārtrauca Helēnu:

— Klausieties, Peruzīna kungs, tas ir atkal kaut kas svarīgs! Runājiet, jaunkundz, kas tā par lietu?

— Runa ir par noslēpumaino zādzību mana darba devēja Martela kunga kabinetā un tam sekojošo notikumu.

Peruzīns jau bija pietraucies kājās un skaļi sacīja:

— Nalorna kungs, tas taču bija akts Nr. 1738, vai ne?

Nalorns atbildēja:

— Paskatieties sarakstā, es vairs labi neatceros. Vai tikai tas nebija akts Nr. 2106?

Pievērsies Helēnai, Nalorns, it kā atvainodamies, paskaidroja:

— Redziet, jaunkundz, mums ir tik daudz darba, saprotiet!

Bet Helēna viņu pārtrauca:

— Atvainojiet, kungi, es nemaz negribēju jūs traucēt. Es tikai gribēju noskaidrot, vai jums nav zināms kaut kas jauns šai lietā? Man šī zādzība ir ļoti nepatīkama. Jūs taču turpināt ievākt ziņas šai lietā?

— Protams, jaunkundz, protams!

Nalorns triumfējoši pacēla biezus vākus, kas bija piebāzti ar papīriem.

— Redziet, te ir dažādi dokumenti un protokoli par mūsu izdarīto izmeklēšanu. Diemžēl, neko jaunu mums pagaidām nav izdevies noskaidrot. Varbūt varam jums piedāvāt kādu citu pakalpojumu? Vai jūs nevēlaties, lai mēs jūs apprecinām?

Pēc pēdējiem vārdiem jaunā sieviete pietvīka un steidzīgi piecēlās.

— Es nemaz nedomāju precēties, cienītais kungs. Vismaz pagaidām nekādā gadījumā nē. Bet varbūt jūs man varat palīdzēt ar padomu, ja jau jūs nodarbojaties ar tamfidzīgām lietām?

— Jā, bez šaubām. Varbūt jūs gribētu uzzināt kāda cilvēka adresi, par kuru jūs īpaši interesējaties?

— Jā. Es labprāt zinātu kāda žurnālista adresi... Viņa vārds ir Že-roms Fandors.

Vēl pēc divām stundām Nalorns ar Peruzīnu joprojām pārrunāja šāsdienas gandrīz neticamos notikumus. Abi staroja un izskatījās ārkārtīgi apmierināti.

— Es, — optimistiski noteica Nalorns, — vairs nešaubos par mūsu veiksmi. Redzi, ka man bija taisnība. Mūsu darījumi sāk paplašināties. Pirms divām dienām Martels lūdza noskaidrot viņa lietu. Šodien šis Ronjē lūdz sameklēt viņam pienācīgu līgavu, bet šī jaunā sieviete lūdz viņai sagādāt Žeroma Fandora adresi! Vai tas nav interesanti? Mums jāsameklē Žeroms Fandors, tas žurnālists, kas savulaik Monako bija iejaukts kreisera «Skobeļevs» lietā un ar kuru mēs toreiz iepazināmies. Dzīve patiešām ir raiba kā dzeņa vēders!

Taču Peruzīns bija nopietns.

— Pareizi, — viņš klusi noteica, — mūsu darījumi iet uz labo pusi. Bet es tiešām nezinu, ko darīt... Mēs esam aizmirsuši komisāru... Mēs aizmirstam Prospēru.

Nalorna seja pietvīka.

— Ak, jā, Prospērs. Viņš noteikti ieradīsies atkal. Es domāju, ka tev jāiet uz komisariātu. Jā, aizej tu.

— Nē, labāk ej tu!

Vēlreiz noskanēja durvju zvans.

— Velns lai parauj, — čukstēja Peruzīns, — atkal kāds klients!

Šoreiz abi bija maldījušies. Durvju priekšā stāvēja izsūtāmais, kas izstieptajā rokā turēja kādu papīru. Pasniedzis to Peruzīnam, izsūtāmais sacīja:

— Vekselis par 257 frankiem, kurus jūs mums esat parādā, kungi!

Peruzīns atgriezās kabinetā.

— Vai dzirdēji? Banka pieprasa 257 frankus. Hm... Vai mums ir tik daudz naudas?

Jautājums bija gluži lieks, jo abi zināja, ka naudas nebija.

— Mums pašreiz nav naudas, — Peruzīns pagriezās pret izsūtāmo. — Bet neuztraucieties. Vēl šodien mēs bankā samaksāsim vekseli.

— Nu, labi!

Izsūtāmais aizgāja. Palikuši divatā, abi smagi nopūtās.

— Cik nepatīkami, ka nevarējām samaksāt! Kā lai to izdara? Varbūt vajadzēja prasīt avansu no mūsu klientiem?

Abi iegrima drūmās pārdomās, līdz viņus iztraucēja Prospērs. Tas atlaidās atzveltnes krēslā un, skaļi iesmējies, iesaucās:

— Hei, zēni, nu, ko jūs te sēžat, degunus nokāruši? Nav vērts skumt, es jums saku! Es esmu paveicis patiesi labu darbiņu — četri tūkstoši, te tie ir... Puse man, puse jums.

Neievērodams Nalorna un Peruzina izbrīnu, Prospērs vilka no kabatas banknotes un lika tās uz galda.

— Skatieties, te ir nauda, jums nav jābaidās, tā nav viltota. Mēs ar jums arī turpmāk varēsim labi pelnīt, varat paļauties uz mani!

Peruzīns iejautājās:

— Klausies, Prospēr, vai tu negribētu mums drusku atklāt savus amata noslēpumus?

— Kāpēc jums vajadzīgi kaut kādi paskaidrojumi? — iesmējās Prospērs. — Lai gan, ja gribat, varu arī paskaidrot. Atveriet ausis un klausieties uzmanīgi! Lieta ir ļoti vienkārša, jāuzzina tikai no lielākajām bankām, pie kā viņiem jāiekasē prāvākas naudas summas un tad jāsagādā attiecīgās rēķinu veidlapas.

Es, piemēram, zināju, ka Žinona firmai jāmaksā Milleram un Molle-ram četri tūkstoši. Nu, jūs jau man sagādājāt veidlapu. Es negulēju. Biju no paša rīta pie Žinona un iesniedzu rēķinu. Viņam viss likās pilnīgā kārtībā, un viņš samaksāja. Ļoti vienkārši!

Maksāšanas termiņos es vienmēr ierodos pirmais, no paša rīta, tāpēc nevar rasties nekādi pārpratumi. Ja jau kāds tiek uzskatīts par krāpnieku, tad parasti tas ir inkasents, kas ierodas pēc manis. Bet kāda man par to daļa!

Prospērs piecēlās un draudzīgi uzsita Peruzīnam uz pleca.

— Nu, sapratāt? Neesiet bērni, es jums saku, ka mēs varam lieliski nopelnīt! Jūs man piegādāsiet informāciju, bet es veikšu pārējo darbu un tad — dalīsimies. Vai mēs nevarētu satikties šovakar un mazliet iedzert uz tādiem priekiem?

Abi kompanjoni nepaguva vēl neko atbildēt, kad Prospērs jau aizsteidzās, no kāpnēm saukdams, lai nekādā gadījumā neaizmirstot sameklēt viņu vakarā.

— Hm, — domīgi novilka Peruzīns, — tā lieta nav visai skaidra, turklāt mūsu pienākums būtu...

— Jā, mūsu pienākums būtu tūlīt pat ziņot policijai un likt viņu apcietināt, — piekrītoši pamāja Nalorns. — Klausies, tātad tu dosies uz komisariātu, jā?

— Nē, labāk ej tu!

— Nu, tad iesim abi kopā!

Viņi jau bija apģērbušies, kad Nalorns sausi piezīmēja:

— Mums jāieiet arī bankā un jāsamaksā vekselis.

— Jā, zinu, — novilka Peruzīns.

Abi draugi, neteikuši ne vārda, atkal apsēdās. Kādu laiku abi klusēja, līdz Nalorns pirmais sāka runāt:

— Vai zini ko? Varbūt mēs darītu muļķīgi, pašreiz nododami Pro-spēru policijai? Varbūt būtu prātīgāk nogaidīt dažas dienas, kamēr mums būs pārliecinošāki pierādījumi?

Abi draugi atkal gari un plaši pārrunāja šo jautājumu. Pēc divām stundām abi vienojās, ka Prospērs gan būtu jāapcietina, bet tas nebūt nebija jādara tūlīt.

Un tā nedz Nalorns, nedz Peruzins neaizgāja uz komisariātu, toties samaksāja vekseli bankā.

Pusastoņos vakarā abi draugi, svinīgi uzposušies, savā birojā gaidīja atnākam draugu Prospēru.

Atskanēja durvju zvans, Peruzīns gāja atvērt.

Kad Peruzīns tūdaļ neatgriezās, Nalorns uzsauca:

— Hei, Prospēr, vai tas esi tu?

Taču tas nebija Prospērs.

Lielajā priekšistabā, kuru vāji apgaismoja maza spuldzīte, bija ienākusi ļoti skaista sieviete bagātā, elegantā tērpā.

Viņai sekoja Peruzīns, kas izskatījās apmulsis. Viņš paskaidroja ne mazāk apmulsušajam Nalornam:

— Šī kundze... tā ir Irma Steinkērkas kundze... Viņa ir... liekas, ir... Prospēra laba draudzene. Viņa vēlētos viņu šeit pagaidīt.

Nalorns nezināja, ko domāt.

Kā, Irma Steinkērka, skaistā Irma, kas viesojās pie Hārveja Martela, — vai tiešām tā varēja būt bijušā kučiera draudzene? Vai Prospērs zaga tādēļ, lai sagādātu naudu Irmai?

Neteicis ne vārda, Nalorns dziļi palocps un sāka uzmanīgi pētīt kurtizānes eleganto apģērbu. Beidzot viņš saņēmās.

— Kundze, mēs, mans kompanjons un es, esam ļoti priecīgi, jūtamies pagodināti... ka jūs esat ieradusies pie mums. Bet vai Prospērs nav solījis šovakar vakariņot kopā ar jums?

Irmai nepatika liekvārdība.

— Nu, tas taču ir smieklīgi, — viņa iesaucās.

— Prospērs man pēcpusdien piezvanīja un lūdza atnākt te, pagaidīt viņu. Es nešaubījos, ka viņš strādā kopā ar jums. Tie taču bijāt jūs, kas vēl pavisam nesen tajos smieklīgajos apģērbos bijāt pie Martela?

Peruzins un Nalorns zīmīgi saskatījās.

— Kundze, lūdzu, apsēdieties, — Peruzins neatlaidās. — Lūdzu, te jums būs ērti.

Tad viņš iegrūda savam draugam sānos un nočukstēja:

— Tagad pazūdi, ej uz virtuvi!

Nalorns paklausīja. Drīz vien virtuvē parādījās arī Peruzīns. Viņš bija bāls un uztraukts.

— Es atvainojos uz pāris mirkļiem, — viņš sacīja. — Teicu, ka man jāparaksta pasts. Viņa ir sasodīti skaista, vai ne?

Peruzīns turpināja:

— Es pat varu saprast Prospēru, ka viņš šās sievietes dēļ kļuvis par blēdi. Bet tagad saki, vai mēs šodien varam izdarīt tā, lai Prospērs pēc vakariņām tiktu apcietināts?

Bet Nalorns protestēja:

— Nē, nē, to gan nē! Mēs nevaram to darīt tagad, kad viņa draudzene ir klāt! Tas nebūtu smalkjūtīgi!

— Gluži manas domas, — piekrita viņa draugs. — Un tad — viņam ir nauda, no kuras viņš mums iedeva divus tūkstošus. Turklāt mums ir svarīgs iemesls viņu neapcietināt, kamēr nav noskaidrota Martela lieta, iekams mēs nezinām, kas ir viņa līdzzinātāji.

Viņi gribēja vēl apspriest tālāko rīcību, bet te viņus pārtrauca Irmas smiekli un balss, kas sauca:

— Ak, Dievs, cik jūs abi esat smieklīgi! Noturēt svarīgas apspriedes virtuvē! Ko jūs tur darāt? Man vienai pašai šeit ir garlaicīgi!

— Dārgā kundze, — taisnojās Nalorns, — mēs esam izmisuši. Mēs meklējam mūsu virtuveni, gribējām, lai viņa pagatavo jums tasi tējas, bet viņa diemžēl jau aizgājusi.

Šis paskaidrojums bija muļķīgs, sevišķi jau tādēļ, ka pavards virtuvē bija nokrauts veciem papīriem.

Irma Steinkērka nekādi nevarēja valdīt smieklus un jautri iesaucās:

— Nu, ziniet, nevajag mani muļķot! Turklāt es nemaz negribu tēju, es uzskatu, ka tas vienkārši ir karsts ūdens. Prospērs man stāstīja, ka jūs darbojaties kopā ar viņu. Labāk jau izdzersim kopā kādu glāzīti. Bet tur jau nāk Prospērs.

Pie durvīm atkal kāds zvanīja.

5. 100 000 franku nozuduši

Hārvejs Martels bija uzaicinājis brokastīs savu draugu Morisu Se-vironu. Tā kā viņi abi bija veikalnieki, tad pie galda ilgi nekavējās. Kad tika pasniegta kafija, Sevirons aizdedzināja cigareti un jautāja draugam:

— Vai zini, man ļoti patīk tavs dzīvoklis. Tu pamazām visu patiešām esi iekārtojis mākslinieciski. Es pat apbrīnoju tevi. Tātad tavi darījumi sokas labi. Kad nācu pie tevis, ievēroju lejā tavu jauno mašīnu. Tā taču arī, droši vien, nav bijusi lēta?

Hārvejs Martels pasmaidīja, paraustīja plecus un atbildēja:

— Nu, es gan negribētu apgalvot, ka mūsu darbs būtu sevišķi ienesīgs, bet tomēr es nopelnu pietiekoši. Neaizmirsti, ka šai nozarē nepieciešama ļoti liela enerģija, te nekad nav miera.*Gadās arī nepatikšanas.

Izdzirdis drauga pēdējos vārdus, Moriss izbrīnījies pacēla acis.

— Nepatikšanas? Tev ir nepatikšanas? Kas tad gadījies? Man visu laiku šķita, ka tavs darbs ir tik mierīgs, ka būtu piemērots pat vecam ģimenes tēvam.

— Nē, nebūt nē, — protestēja Martels, — nē, tu ļoti maldies! Šeit vajag prast ātri izlemt kādu jautājumu, rīkoties enerģiski, nepagurt.

— Nu, vai tad ir tik traki? — brīnījās Moriss. — Tu taču noslēdz apdrošināšanas līgumus un no katra dabū procentus! Kāds tad tur risks?

— Tu tā domā, Moris. Tu maldies. Ja es apmierinātos tikai ar komisijas naudu, tad es pelnītu daudz mazāk. Protams, tad es ne ar ko neriskētu. Bet man ir dažas citas spekulācijas.

— Spekulācijas? Vai tu spēlē? Tu, Hārvej Martel? Visi tevi pazīst kā mierīgu un nosvērtu vīrieti. Tu varbūt spēlē?

— Jā, es spēlēju. Varbūt drusku neparastā veidā, bet tas tomēr ir fakts. Spēle ir ļoti vilinoša, tu to sapratīsi. Iedomājies šādu gadījumu.

Pie manis ierodas kāds bagāts austriešu baņķieris. Viņš lūdz mani apdrošināt zelta sūtījumu uz Ameriku, kas tiks nosūtīts, piemēram, ar Šerbūras tvaikoni «Triumfs».

Moriss viņu pārtrauca:

— Nu, bet tad jau tu dabūsi prāvu komisijas naudu?

Hārvejs Martels turpināja:

— Komisijas nauda nebūt nav tik liela, kā tu iedomājies. Starp citu, varu tev pateikt, ka daudz izdevīgāk ir apdrošināt apelsīnus nekā zeltu. Saproti, tāpēc es spēlēju.

Iedomājies — es saņemu no klienta kādu summu, kas ir apmēram tikpat liela, kā apdrošināšanas polises cena. Es uzņemos visu risku, jo nenododu lietu tālāk apdrošināšanas sabiedrībai. Ja viss beidzas labi, tad es nopelnu krietnu summu.

Moriss Sevirons to saprata, bet nebūt nepiekrita šādai rīcībai.

— Tā patiesi ir riskanta spekulācija, — viņš atzina. — Ja, piemēram, kuģis cieš katastrofā, vai zelts tiek nozagts, tad tev tas būtu jāsamaksā pašam!

— Jā, tad es būtu izpostīts.

Martels šos vārdus pateica pilnīgi mierīgā balsī. Viņam patika riskēt, un viņš jau vairākkārt bija izdarījis līdzīgas operācijas.

Moriss Sevirons uztraucās.

— Tu rīkojies muļķīgi, man tavā vietā nebūtu ne mirkli miera. Vai tu bieži esi tā rīkojies?

t — Cik vien bieži tas man bijis iespējams... Katru reizi, ja risks nav bijis pārāk liels.

Iestājās klusums. Abi vīrieši iegrima pārdomās, tad Martels paraustīja plecus.

— Ak, Dievs, kas neriskē, tas nevinnē! Bet es gribu vinnēt! Man patīk nauda un tās ērtības un prieki, ko var iegūt par naudu. Moris, ienāc manā kabinetā, es gribu tev iedot simts tūkstošus franku, kurus tu manā uzdevumā ieguldīsi izdevīgās akcijās.

Uz sliekšņa Sevirons mirkli apstājās un zobgalīgi jautāja:

— Un kā ar spokiem, kas te pie tevis mitinās? Vai viņi man neuzbruks?

Hārvejs Martels mazliet nervozi iesmējās:

— Es ceru, ka nē.

Martels aizvēra kabineta durvis un tad, pagriezies pret draugu, turpināja:

— Zini, man pašam vēl nav nekādas skaidrības par tiem notikumiem, kas tai vakarā te norisinājās.

— Vai tu neesi atradis pazudušās akcijas?

— Nē. Velns, tas ir traki...

— Un tu tātad nezini, kas izvandījis tavu kabinetu?

— Nav ne mazākās jausmas... vai varbūt...

— Ko tu domā? — jautāja Moriss.

Martels aprāvās, it kā baidīdamies skaļi izteikt savas domas. Brīdi klusējis, viņš klusāk piebilda:

— Var jau būt, Moris, ka man ir kaut kādas domas par šiem notikumiem, bet tas man liekas tik murgaini, ka es pat neiedrošinos skaļi' par to ieminēties.

Abi atkal klusēja. Tāpat klusēdami viņi aplūkoja kabinetu, ko Batists ar Rozāliju bija centušies savest kārtībā.

— Saki, ko tu domā, — beidzot pārtrauca klusumu Moriss Sevirons.

— Tovakar mēs bijām ieturējuši krietnas vakariņas un bijām arī pamatīgi iedzēruši. Droši vien, mēs palaidām garām kaut ko, kas bija svarīgs vai nozīmīgs. Vai tava kalpone nav kaut ko atradusi, kopjot kabinetu? Varbūt Batists?

Martels noraidoši pakratīja galvu.

— Rozālija pati ir pilnīgi ārpus katrām aizdomām. Turklāt mēs taču nebijām tik iereibuši un manuprāt redzējām visu, ko varēja redzēt. Nē, tas noteikti nav tas. Vai zini, ko es domāju?

— Nezinu, bet labprāt paklausītos.

— Ir tikai divi izskaidrojumi. Viesuļvētra... vai spoki.

Izdzirdis šo dīvaino izskaidrojumu, kuru Martels izteica pilnīgi nopietnā balsī, Moriss nespēja savaldīties un skaļi iesmējās.

—- Tu esi lielisks, mans draugs! Viesuļvētra... Viesuļvētra taču nenozags tavas akcijas! Bet spoki... Tas taču ir tikai vecām pļāpām.

Martels atlaidās uz platā dīvāna, kas stāvēja istabas stūri. Viņš domīgi skatījās savā draugā:

— Laikam jau tev taisnība... Un tomēr... Atceries, kā izskatījās istaba, lai gan te neviens nebija bijis? Ja te nav vainīgi spoki, tad tā bijusi viesuļvētra.

Taču te Hārvejam Martelam nācās pašam pasmaidīt par saviem vārdiem.

— Man liekas, ka tu vienkārši nezini, kas te noticis, — Moriss pārtrauca draugu. — Es toties esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka akcijas veikli nozagusi tava sekretāre, bet postījumos vainojams sulainis vai kalpone, vai vēl kāds no taviem apkalpotājiem.

— Bet es esmu pārliecināts, ka neviens no viņiem nav vainīgs,

— dedzīgi atteica Martels. Viņš piecēlās no dīvāna un piegāja klāt seifam.

— Labi, nerunāsim tagad vairāk par to... Laiks aizrit, bet mēs neko vēl neesam izdarījuši. Vai tu gribi šos simts tūkstošus franku banknotēs vai zeltā?

Moriss pasmaidīja.

— Ak, tu patiesi esi plaša vēriena cilvēks! Tu mājās glabā vairākus simtus tūkstošus franku, turklāt kabinetā, kur plosās viesuļvētra un dzīvo spoki! Jāatzīst, ka tu nerīkojies visai prātīgi! Labi, dod man banknotes, es taču negribu stiept vārākus kilogramus zelta!

Hārvejs Martels atslēdza seifu, izņēma no tā žūksni banknošu un apsēdās pie maza galdiņa, kur parasti sēdēja viņa sekretāre. Tad viņš sāka pārskaitīt naudu.

— Moris, tu varētu man palīdzēt.

— Lūdzu, labprāt.

— Vai pareizi? — pēc laiciņa jautāja Martels.

— Jā. Ja biržā šodien izdevīgs kurss, tad tu nopelnīsi četrus procentus. Es tev tūlīt izrakstīšu kvīti, jo nevar zināt, kas ar mums var notikt. Vai tev te ir papīrs?

— Jā, paskaties rakstāmgalda atvilktnē.

Brīdī, kad Moriss tuvojās galdam, viņš pēkšņi apstājās un uzmanīgi ieklausījās.

— Vai tu dzirdēji?

Martels sarauca uzacis.

— Kas ir? Man liekas...

Draugs bija nobālis.

— Man likās, ka kāds nopūtās?..

Bet Martels jau bija nomierinājies.

— Ak, nē, tu droši vien maldījies. Es vairs negribu savā kabinetā dzirdēt nopūtas. Tās izmaksā pārāk dārgi.

Morisa sejā parādījās samocīts smaids.

— Jā, lai tie spoki nopūšas vien, cik tik viņiem patīk! Nauda taču ir tev kabatā, un tur viņi neko nevar padarīt.

— Nē, tu taču to paņēmi, — iebilda pārsteigtais draugs.

— Nē, nekas tamlīdzīgs! — iesaucās otrs.

Abi pagriezās un nesaprašanā skatījās uz mazo galdiņu, pie kura vēl pirms neilga laika abi bija skaitījuši naudu. Galds bija pilnīgi tukšs.

Martels attapās pirmais.

— Moris, nu, tas taču nevar būt! Vai tu esi pārliecināts, ka neieliki naudu kabatā?

— Pilnīgi!

— Nu, tad tā kaut kā nokritusi zemē...

Abi sāka pārmeklēt istabu, taču nekas nebija atrodams. Moriss Sevirons bija nomierinājies.

— Neuztraucies, — viņš pūlējās uzmundrināt draugu. — Varbūt tu naudu ieliki seifā, un mēs abi bijām tik izklaidīgi, ka to piemirsām...

— Nerunā niekus, mēs taču neesam veci sklerotiķi!

Martels tomēr atvēra seifu un pārbaudīja. Protams, naudas tur nebija.

— Tas ir kaut kas traks, — iesaucās Sevirons. — Kā tad nauda varēja pazust no šīs istabas?

Hārvejs Martels neatbildēja, bet sāka rūpīgi pārmeklēt katru kaktiņu istabā, pat palīda zem rakstāmgalda un atbīdīja dīvānu no sienas. Arī Moriss atkal kļuva nemierīgs, ņēma no sienas vienu gleznu pēc otras, it kā aiz tām varētu būt paslēpusies nauda.

— Žēlīgais Dievs, — nopūtās Martels, — es vairs nezinu, ko domāt un ko darīt. Vai tiešām te spokojas?

Bet šoreiz Moriss protestēja:

— Spokojas? Ko tu niekojies? Tu tiešām runā kā veca sieva! Spokošanās nav nekāds izskaidrojums. Nauda pazuda tai mirklī, kad mēs atvērām atvilktni. Tas taču ir traki.

— Neuztraucies, — mierināja draugs. — Neviens no šās telpas nav izgājis, naudai noteikti jābūt tepat. Mums tikai tā jāsameklē.

Te Martelu sagrāba dusmas, viņš satvēra drauga plecus un sakratīja to.

— Moris, es tev saku, atdod naudu! Pietiekoši esi jokojies, tagad pietiks! Tas vairs nav asprātīgi. Tu naudu paslēpi, tagad pietiek! Tagad tā jau ir zādzība.

— Tātad tu gribi teikt, ka es esmu zaglis? — Moriss piesarka.

— Nē, es tevi neapvainoju, — sacīja Martels, — bet es vairs neko nesaprotu! Naudu varēja paņemt tikai viens no mums. Bet es taču neiešu slēpt pats savu naudu!..

— Nu, labi, mēs par to varam gluži vienkārši pārliecināties, — atteica Moriss. — Iztukšosim kabatas, un tad jau būs redzams.

Viņš pats sāka tūlīt izģērbties, katru apģērba gabalu pasniegdams draugam pārbaudei. Kad abi vīrieši stāvēja tikai apakšveļā, Moriss sacīja:

— Tagad tu pārliecinājies, ka naudas nav ne pie manis, ne pie tevis?

Šai brīdī pie durvīm klauvēja. Martels nehāniski atsaucās:

— Ienāciet!

Ieraudzījusi abus puskailos vīriešus, vecā Rozālija bailēs iekliedzās. Viņa izmetās no kabineta un aizdrāzās pa gaiteni, skaļi kliegdama:

— Palīgā, viņi abi sajukuši!

Moriss sāka ātri vilkt mugurā apģērba gabalus.

— Es vairs neko nesaprotu, — viņš sacīja. — Man liekas, ka šai mājā patiešām kaut kas nav kārtībā. Man pat liekas, ka tu pats esi mazliet sajucis. Paliec sveiks, es eju. Atgriezīšos šurp tikai tad, kad pie tevis vairs nespokosies.

Saskaities, Moriss Sevirons priekšistabā paķēra savu mēteli, cepuri un aizgāja, dusmīgi aizcirzdams aiz sevis durvis. Hārvejs Martels viņu neaizkavēja.

Pēc drauga aiziešanas viņš, ceļos nometies, vēlreiz izložņāja visu istabu, rūpīgi pārmeklēdams katru kaktiņu, vēlreiz noņēma visas gleznas, izmeta no skapja visas grāmatas. Naudas nekur nebija.

6.Fantomass parādās

Peruzīns un Nalorns savu kantori tagad bija iekārtojuši mazliet elegantāk. Tur gan joprojām nebija dārgu mēbeļu, tomēr tagad tas vismaz neizskatījās pēc veca šķūņa.

Tā pašas dienas vakarā abi kompanjoni bija devušies uz tirdzniecības namu un tur iegādājušies daudzus pirmās nepieciešamības priekšmetus.

Vecās cepuru kastes vietā tagad stāvēja glīts papīrgrozs. Gar sienu rindojās vienkārši, bet jauni krēsli.

Pie galda bija novietoti divi tīri pieklājīgi atzveltnes krēsli, bet uz galda bija pat moderna lampa.

Peruzīns nosēdās pie galda. Rokā viņš turēja vakar nopirkto milzīgo zilo zīmuli un atzīmēja ar to skaitļus.

Nalorns stāvēja, noliecies viņam pār plecu, un uzmanīgi vēroja skaitļus, kuri virknējās garā rindā.

— Cik iznāks?

Peruzīns vēlreiz pārbaucfija savus aprēķinus un tad atteica:

— Dārgais draugs, ja neesmu pārrēķinājies, tad šai mēnesī esam nopelnījuši vairāk nekā asoņus tūkstošus franku. Tas ir pārāk skaisti, lai turpinātos ilgi.

Nalorns paraustīja plecus.

— Tu esi nelabojams pesimists, lai gan drūmās domas nemaz neliedz tev uzkrāt taukus. Kāpēc tu domā, ka tas nevar turpināties ilgu laiku? Kombinācija ir brīnišķīga, un tas jau ir daudzsološi. Es lieku galvu ķīlā, ka šai gadā mēs nopelnīsim milzu naudu.

— Jā, un tad atkal uz vairākiem mēnešiem nokļūsim cietumā!

— Klausies, — iesaucās viņa kompanjons, — tu kļūsti neciešams, viss tev rādās melnās krāsās.

Par ko bija runa?

Peruzīns un Nalorns, nespēdami nomaksāt vekseli par samērā nelielu summu, bija nolēmuši pelnīties kopā ar Prospēru.

— Gan jau viņu apcietinās mazliet vēlāk, — viņi sevi mierināja, — tad, kad viņa vaina būs neapšaubāmi pierādīta.

Bet pagaidām šis «mazliet vēlāk» vēl nebija pienācis, un abi kompanjoni turpināja strādāt uz vienu roku ar Prospēru.

Tagad viņiem nebija iemesla sūdzēties, šī savienība deva lieliskus rezultātus. Peruzīns, kā izrādījās, bija lielisks zīmētājs, un nepārspējami labi viltoja parakstus. Nalorns savukārt arī nesnauda un vāca nepieciešamo informāciju.

— Nalorn, — atkal ierunājās Peruzīns, — man nez kāpēc ienāca prātā, ka rīt vai parīt mūs gaida neveiksmes.

— Klausies, draugs, bet man liekas, ka mūs gaida liela veiksme.

Šo prātošanu pārtrauca Prospērs, kas bija ienācis birojā un tagad

pērkonīgā balsī iebrēcās:

— Nu, bērni, kā ar veselību? Ceru, ka jums klājas labi. Redzu, ka esat izdaiļojuši savu kambarīti.

Nalorns un Peruzīns steigšus meklēja glāzes un cēla galdā pudeli. Prospērs kāri sāka dzert.

— Ja runājam par veikaliem, — viņš atvilka elpu, — tad jāsaka, ka nezinu, kas jums vajadzīgs, ko jūs man gribat teikt.

Nalorns nosēdās pie rakstāmgalda un, atslēdzis atvilktni, izņēma no tās kādu papīru, kuru pasniedza Prospēram.

— 9katies, — viņš iesaucās, — tas būs labs veikals!

— Skat, skat, — iesmējās Prospērs, — tas nav nekāds sīkums. Kā redzu, te ir veseli seši tūkstoši. Es tikai nezinu, ko varētu darīt, lai tiktu tiem klāt.

Kučieris nometa papīru uz galda. Tas bija Norela autofirmas rēķins, kas bija adresēts Hārvejam Martelam.

— Nu, padomājiet taču, — Prospērs turpināja, — ko lai es ar to iesāku? Nevaru taču būt tik stulbs un dot rēķinu savam bijušajam darba devējam! Viņš taču uzreiz saprastu šo triku!

— Klausies, — ieminējās Peruzīns, pagriezies pret Nalornu, — varbūt tev ir zināms kāds, kas to varētu uzņemties?

Prospērs sacīja:

— Es taču jau reiz sacīju, ka mums vajadzēja pieņemt vēl kādu darbinieku. Mūsu darījumi vēršas plašumā. Vai tad tiešām Parīzē nevar sameklēt goda vīru, uz kuru varētu paļauties, ja viņam turklāt labi samaksātu?

Brīdi padomājuši, visi trīs nolēma, ka vajadzētu aizrakstīt dažiem kandidātiem un uzaicināt tos mazā kafejnīcā uz tikšanos, jo darīt zināmu savu adresi viņi negribēja.

Peruzīns, kas jau labu laiku sēdēja domīgs, aizdedzināja cigareti un tad teica:

— Es zinu tikai vienu cilvēku, kas patiešām būtu piemērots šim darbam. Es viņu satiku kādā Kursela laukuma kafejnīcā. Tas ir mazs, sirms vecītis, vārdā Bertrans. Man šķiet, bijušais virsnieks. Es pat esmu ar viņu runājis. Viņš labprāt strādātu pie mums izmēģinājuma veidā.

— Nu, tad jau viss kārtībā, — priecājās Prospērs.

— Bet viņš izskatās pēc muļķa, tas tavs kandidāts, — iebilda Nalorns.

— Nu, tas jau neko nekaiš!

Kučieris jau gatavoja kaujas plānu.

— Vai jums ir šā Bertrana adrese?

— Jā, viņš dzīvo Antuāna ielā.

— Labi. Nalorns rīt no rīta pasūtīs viņu uz kafejnīcu. Jūs ar viņu pārrunāsiet noteikumus un tad aizsūtīsiet pie mana bijušā saimnieka iekasēt naudu.

Šo gadījumu mēs nedrīkstam nogulēt. Es nemaz neiešu ar jums, bet palikšu Martela mājas tuvumā, lai vecais neiedomājas aizlaisties ar visu naudu. Vakarā atkal satiksimies.

— Tātad esam vienojušies, vai ne? Ja jūs labi strādāsiet, Bertrana kungs, mēs pieņemsim jūs darbā un maksāsim gadā tūkstoti un divus simtus franku.

Bertrans uz visu, ko sacīja Nalorns un Peruzīns, tikai locījās un smaidīja, nezinādams, ko sacīt un kā izrādīt savu prieku par piedāvāto darbu.

Nalorns tikmēr turpināja:

— Tātad, Bertrana kungs, tagad esam vienojušies. Tāpēc tagad ķerieties pie darba. Mēs jums uzticamies.

Te ir Norela firmas rēķins, kas šodien jāiekasē. Tagad ir bez divdesmit minūtēm aStoņi. Pasteidzieties, jo tieši astoņos jums jābūt tur. Jums nodos desmit tūkstošus franku. Tikai esiet uzmanīgs. Mēs jūs gaidīsim te.

Bertrans piecēlās un atkal dziļi palocījās. Tiklīdz aiz viņa aizvērās durvis, abi draugi pārmija savus iespaidus.

— Baidos, — sacīja Peruzīns, — ka viņš izrādīsies pāflieku muļķīgs šim uzdevumam.

Toties Nalorns bija sajūsmā.

— Tas ir tieši tāds puisis, kāds mums vajadzīgs! Tu redzēsi, ka viss būs lieliski! Žēl tikai, ka puse naudas jāatdod Prospēram.

* * *

Pēc stundas Bertrans ar naudu atgriezās kafejnīcā. Tagad, kad viņam kabatā bija nauda, viņš bija kļuvis pilnīgi citāds. Viņš bija daudz enerģiskāks un pašapzinīgāks.

Taču, ienācis zālē, viņš izbrīnā sastinga: Peruzīna un Nalorna tur vairs nebija. Bertrans pasauca apkalpotāju un apjautājās par abiem kungiem.

— Abi kungi? — miegaini atsaucās apkalpotājs. — Viņi aizgāja.

— Aizgāja? Tas taču nevar būt! Vai sen?

— Nu, jau kādu pusstundu. Vispirms viņi runāja pa telefonu un tad aizgāja.

— Vai viņi man nelika neko pateikt?

— Jums? Kādēļ gan?

— Vai jūs esat pārliecināts? Varbūt viņi pateikuši kasierei?

Arī kasiere neko nezināja. Bertrans likās sašutis un runāja skaļā balsī.

— Iedomājieties tikai, tas taču ir jocīgi! — viņš iesaucās. — Es viņu uzdevumā iekasēju desmit tūkstošus franku. Viņi solījās gaidīt mani tepat, bet tagad nozuduši. Un es pat nezinu viņu adresi!

Tas bija neparasti. Apmeklētāji un apkalpotāji apstāja vecīti. Katrs deva kādu padomu, ko darīt un kā rīkoties. Beidzot Bertrans, lai nomierinātos, pasūtīja lielu glāzi absinta.

— Es patiešām nezinu, ko tagad darīt, — viņš vēlreiz, bet jau ievērojami mierīgāk, atkārtoja.

Apkalpotājs deva viņam draudzīgu padomu griezties pie policijas, jo varēja taču būt tā, ka viņa darba devēji izrādītos par blēžiem.

Bertrans nolēma, ka tas varbūt patiešām būtu visprātīgākais. Izdzēris glāzi absinta, viņš samaksāja un izgāja no kafejnīcas.

Kad viņš pēc stundas ceturkšņa grasījās vērt policijas iecirkņa durvis, aiz viņa atskanēja steidzīgi soļi. Kāds viņu satvēra aiz elkoņa.

— Beidzot es jūs notvēru! — kāds nikni iesaucās. — Tātad ar tādām lietām jūs nodarbojaties! Ko jūs te darāt?

Tas bija Hārvejs Martels.

Viņš bija izkāpis no mašīnas tieši tai brīdī, kad Bertrans bija satvēris policijas iecirkņa durvju rokturi.

Martels bija dusmās pietvīcis.

— Laidiet mani vaļā! — tikpat nikni brēca Bertrans. — Ko jūs no manis gribat?

— Jūs esat bandīts, krāpnieks! — skaļi kliedza Martels.

Ap abiem sāka pulcēties ziņkārīgie garāmgājēji. No iecirkņa izsteidzās daži policisti un uzaicināja abus strīdniekus ienākt.

— Kungs, — Martels skaidroja policijas komisāram, — šis cilvēks šorīt pulksten astoņos atnesa man viltotu rēķinu. Es tam noticēju un samaksāju. Bet pēc brīža ieradās īstais kasieris.

Dzirdēdams šo Martela apgalvojumu, Bertrans iepleta acis.

— Bet es jau nemaz nezināju, ka rēķins bija viltots. Es nemaz negribēju jūs krāpt. Turklāt jūsu nauda ir šeit. Tā man ir vēl kabatā, es to tūdaļ varu atdot policijas komisāram.

Tad vecais vīrs, uztraukumā drebēdams, pastāstīja savus šārīta piedzīvojumus, par lieciniekiem piesaukdams kafejnīcas apmeklētājus un apkalpotājus.

Kāds no kriminālpolicistiem tika aizsūtīts uz kafejnīcu pārbaudīt notikušo.

Bet kāpēc Nalorns un Peruzīns bija tik pēkšņi pazuduši?

Bertrans tikko bija aizgājis, kad kafejnīcas zēns skaļā balsī nosauca abu kompanjonu uzvārdus un aicināja viņus pie telefona.

Nalorns paķēra klausuli un saklausīja uztrauktu balsi, kas kliedza:

— Nekavējoties pazūdiet abi ar Peruzīnu! Mūsu triks atklāts un jūs pieķers, ja jūs paliksiet kafejnīcā! Pazūdiet tūlīt!

Abi blēži negaidīja otrreizēju uzaicinājumu, nekavējoties nozuda un klusi atgriezās savā birojā. Viņi bija pārliecināti, ka tūlīt ieradīsies Pro-spērs, bet viņš nenāca.

Pagāja vismaz trīs stundas, līdz abi izdzirdēja pagriežamies atslēgu durvju slēdzenē. Kompanjoni bija pārliecināti, ka tas bija Prospērs, kuram bija viņu biroja atslēgas.

Gaitenī atskanēja soļi, atvērās durvis. Taču nācējs nebija Prospērs. Tas bija Bertrans. Bet tas vairs nebija bailīgais un pazemīgais vecītis. Tagad viņš stingrā un noteiktā balsī sacīja:

— Nu, labdien, Nalorna un Peruzīna kungi! Vai jums labi klājas?

Abi bija bezgala pārsteigti, ka pat nespēja atbildēt. Bertrans turpināja:

— Ha, ha, nu, ko tad jūs tagad klusējat? Vai jūs mani vairs nepazīstat? Tad paskatieties manī!

Nalorns attapās pirmais un sacīja:

— Jūs taču esat mūsu jaunais darbinieks, Bertrana kungs, vai ne? Bet kā tad...

Bet viņš nepaguva vairs neko pateikt.

Zibenīgi Bertrans bija norāvis parūku, liekās ūsas un izslējās visā augumā, pacēlis rokā revolveri.

— Jūsu darbinieks? — viņš iesmējās. — Vai tad tiešām jūs iedomājaties, ka es būšu jūsu darbinieks? Tas taču ir tikai joks!

Nē, kungi, jūs ļoti maldāties. Es neesmu neviena darbinieks, jo es pats esmu kungs. Es esmu labākais kungs, kas vien var būt. Paskatieties manī, vai tad jūs mani nepazīstat?

Skaties, Nalorn, skaties, Peruzīn!

Vai patiesi nepazīstat mani? Jūs būsiet mani kalpotāji, uzticami kalpotāji, citādi nodošu jūs policijai, tāpat kā Prospēru. Es biju tas, kas ar jums runāja kafejnīcā pa telefonu, es atdarināju Prospēra balsi. Vai saprotat, ka tagad jums jābūt paklausīgiem? Es neesmu Bertrans, es esmu Fantomass, noziedznieku karalis!

Jus varat man pateikties, ka izrādu jums godu un ieceļu par saviem līdzstrādniekiem. Es jums dodu iespēju nopelnīt.

7 Živs grib precēties

Senžermēna ir patīkama priekšpilsēta ļoti jaukā apkārtnē. Tur gan- i drīz var aizmirst, ka tā ir tikai Parīzes priekšpilsēta, jo te visapkārt plešas lieli meži un parki.

Šis rīts bija skaidrs un auksts. Violetas alejā pie kādas mājas vecs kalpotājs rūpīgi tīrīja vara plāksni, kas atradās virs durvju zvana. Viņu iztraucēja sievietes balss, kas jautāja:

— Nu, Žana kungs, kā jums klājas? Kā šodien jūtas jūsu kungs? Vai Ronjē kungam ir labāk?

Sulainis pagriezās un ieraudzīja piena iznēsātāju, kas balstījās uz saviem mazajiem ratiņiem.

— Paldies, paldies, — viņš atsaucās. — Ļoti laipni, ka jūs apjautājaties. Paldies, klājas labi.

Taču piena sieva neatlaidās.

— Bet kā ar Ronjē kunga sāpēm?

Sulainis kļuva nepacietīgs.

— Ko tad jūs gribat no viņa sāpēm? Sāpes, kā jau kuram katram, un tagad, ziemā jau viņš nevar izveseļoties. Bet kāda gan jums interese par mana saimnieka veselību?

— Nu, nu, neuztraucieties. Vai tad vairs nedrīkst apvaicāties, kā klājas manam vecajam klientam Ronjē kungam?

Sulainis neatbildēja. Viņš bija pamanījis pa aleju tuvojamies divus cilvēkus. Pienākuši, tie abi sveicināja un kā veci paziņas vienkārši devās iekšā mājā.

Kamēr viņi novilka mēteļus, viens no viņiem sacīja:

— Man sāp sirds katru reizi, kad ierodos šeit. Ja padomā, cik dzīvs un spēcīgs viņš bija, un ka tagad triju mēnešu laikā viņa veselības stāvoklis nav nemaz uzlabojies...

— Man pat liekas, Leon, ka viņa stāvoklis ar katru dienu kļūst ļaunāks.

— Ak, Mišel, kas gan vēl notiks! Arī mūs var sagaidīt līdzīgs liktenis. Nevietā aizlidojusi lode, un tu paliec guļam ar paralīzi. Visu mūžu ar domu, ka nevari ne piecelties, ne pat pakustēties.

— Bet prāts viņam taču vēl ir pilnīgi skaidrs, domas joprojām

strādā...

— Jā, jā, bet kājas, tās viņš nevar pakustināt.

Abi vīrieši sarunādamies bija uzkāpuši otrajā stāvā un pieklauvēja pie durvīm. Tad viņi iegāja lielā istabā, kur gultā gulēja sirms vīrietis ar ļoti enerģisku seju.

Abi atnācēji godbijīgi sveicināja.

— Labdien, Živ, kā jums klājas?

Tas patiesi bija slavenais detektīvs Živs, kas gulēja šai gultā un ko viņa uzticamais sulainis Žans visiem uzdeva par slimo Ronjē kungu. Viesi bija viņa ilggadējie līdzstrādnieki — detektīvi Leons un Mišels.

Kā Živs bija nokļuvis slimības gultā?

Pirms vairākiem mēnešiem, mēģinādams sagūstīt Fantomasu Torī-na aģentūras telpās, Živs bija saņēmis spēcīgu sitienu pa galvu, no kura bija zaudējis samaņu. Vēlāk viņš gan atžirga, bet locekļi vairs neklausīja.

Detektīvs negribēja, lai atklātībā nonāktu ziņas par viņa saslimšanu. Viņš pats sniedza presei paziņojumus par savu veselības stāvokli, bet tie nebūt neatbilda īstenībai. Tad, kādā jaukā dienā, Živs bija atteicies sniegt jebkādus paskaidrojumus, pametis Parīzi un pārcēlies uz Sen-žermēnu.

Tur viņš apmetās nelielā villā. Neviens nezināja viņa īsto vārdu, tikai vecais, uzticamais sulainis Žans.

Detektīvu apciemoja tikai nedaudzi viesi. Visbiežāk tie bija Leons un Mišels. Abi detektīvi kopā ar Živu apsprieda pēdējos notikumus un saņēma viņa padomus.

Šai rītā viņi pārrunāja noslēpumainos,notikumus Nīlas ielā, Martela dzīvokfī. Živs skaidroja kolēģiem:

— Mīļie draugi, nav jābrīnās, ka daži upuri nemaz negriežas pēc palīdzības pie mums. Jūs paši labi zināt, kā rīkojas pie mums prefektūrā — brutāli un nesaudzīgi. Es labi varu saprast Martelu, ka viņš meklē palīdzību pie citiem, kas viņam var sniegt diskrētākus pakalpojumus.

Jums tas šķiet nesaprotami? Veltīgi. Turklāt viņam ir savi sevišķi iemesli, kurus mēs varbūt nezinām. Bet varbūt es maldos, un viņam nekas nav slēpjams. Bet tomēr tādiem spekulantiem kā Martels nekad nepatīk atrasties uzmanības centrā.

— Jā, viņš pieņēmis privātdetektīvus, — pamāja Mišels. — Viņš griezies pie veciem paziņām — Peruzīna un Nalorna.

— Jā, — arī Živs pasmaidīja, — un tad vēl kas! Nalornu un Peruzīnu pieņems darbā prefektūrā, kā pagaidu detektīvus.

— Kā jūs to zināt? — pārsteigts iesaucās Mišels.

— Es jau pats viņus rekomendēju, — mierīgi atbildēja Živs.

Detektīvs gribēja vēl kaut ko piebilst, bet te ieskanējās durvju zvans

un bija dzirdami steidzīgi soļi.

— Varbūt jūs gribat zināt, kas tur nāk? Tie ir mani vecie draugi Peruzīns un Nalorns.

★ ★ ★

— Žan!

— Živa kungs?

— Atkal! Te nav nekāda Živa kunga. Te ir tikai vecais Ronjē. Kad tu to beidzot sapratīsi?

— Protams, es jau neesmu galīgs idiots, — atteica Žans.

Vecais sulainis, atrazdamies sava kunga guļamistabā, bija visā steigā slimnieku pilnīgi pārvērtis. Viņš bija uzlicis Živam galvā sirmu parūku. Detektīva seju slēpa kupla bārda. Sulainis pasniedza Živam spoguli.

— Vai esat mierā ar savu izskatu, kungs?

— Jā, lai viņi tagad ienāk.

Nākošajā mirklī durvīs parādījās Nalorns ar Peruzīnu, kas bija ieradušies, lai ieteiktu vecajam Ronjē līgavu. Abi dziļi locījās un pazemīgi sveicināja.

Živs viņus uzskatīja par godīgiem cilvēkiem, jo nezināja, ka abi draugi bija sapinušies ar Prospēru un nonākuši Fantomasa nagos. ' 1

Taču Živs turpināja spēlēt savu lomu un stāstīja gari un plaši, kāpēc esot sadomājis precēties. Viņš esot slims un vientuļš, un no nākamās sievas gaidot .tikai maigumu un kopšanu.

Nalorns un Peruzīns vienā balsī apliecināja, ka tieši viņi abi esot vispiemērotākie šādas sievas sagādāšanai. Nalorns sacīja:

— Ronjē kungs, mums ir padomā kāda lieliska jauna sieviete, kas pilnīgi atbilst jūsu prasībām. Mēs viņu pazīstam jau no bērnības. Viņas tēvs bija mūsu draugs un viņa pati pašreiz strādā pie mūsu klienta Hārveja Martela.

— Jā, bet vai viņa gribēs nākt pie manis? — liekuļotās bažās jautāja šķietamais Ronjē. — Es taču neesmu vairs jauns, turklāt smagi slims...

— Ronjē kungs, — turpināja Nalorms, — mēs darām visu, lai pakalpotu mūsu klientiem. Protams, jaunas meitenes sirds ir visai dīvaina, un šodien mēs vēl nevaram jums dot formālu piekrišanu.

Helēnas jaunkundze ne ar ko neriskē, iepazīdamās ar jums. Esmu pārliecināts, ka viņa ar savu maigumu un piekļāvību atstās uz jums labu iespaidu.

Izdzirdis savas nākamās līgavas vārdu, Živs viegli sarāvās. Viņam šķita interesanta šī sagadīšanās. Par Martela kunga sekretāri viņš jau bija kaut ko dzirdējis. Citādi viņš nekādā ziņā nebūtu spēlējis visu šo komēdiju.

— Atvediet viņu drīzāk pie manis, — Živs iesaucās. — Es priecāšos viņu redzēt. Jo drīzāk, jo labāk.

— Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, — atsaucās Nalorns, — lai jūs visdrīzākā laikā varētu iepazīties ar Helēnas jaunkundzi.

Kad abi aģenti jau gribēja atvadīties, Ronjē ieminējās:

— Kungi, mēs vēl neesam pārrunājuši atlīdzības jautājumu. Es domāju, ka vislabāk būtu, ja jūs paši noteiktu summu, tiklīdz šīs laulības būs norunātas.

Kad abi tumšie veikalnieki bija aizgājuši, Živs noņēma parūku, norāva lieko bārdu un sāka pārdomāt.

* * *

Nalorns un Peruzīns straujiem soļiem gāja pilsētas virzienā. Pēc ilgākas klusēšanas viņi saskatījās.

— Nu?

— Nu?

— Tas tik ir numurs!

— Vai tu domā, ka viņš zina, ka mēs...

— Nedomāju... Mēs taču neesam galīgi muļķi!

— Un viņš mums grib iegalvot, ka nonācis ļoti nepatīkamā stāvoklī...

— Jā, nabaga slimais Ronjē kungs! Komēdija patiesi laba!

— Vai tu domā, ka viņš patiešām ir slims?

— Domāju gan. Par to taču runāja visa Parīze, toreiz, kad viņš krita par upuri Fantomasam.

— Klausies, — sacīja Peruzīns, — gribu tev kaut ko pajautāt. Kā tu domā, kāpēc Živs spēlēja šo komēdiju? Vai var būt, ka viņš tiešām sadomājis precēties?

— Ak, es nezinu, — Nalorns kā šaubīdamies pakratīja galvu. — Man šķiet, ka Živs arī slimības gultā ir un paliek detektīvs. Varbūt viņš grib izklaidēties savā vientulībā un meklē sievu. Tas taču būtu pilnīgi dabiski.

— Man šķiet, tu visu pārāk vienkāršo, — Peruzīns šaubījās. — Man rādās, ka tas viss nav tikai tīra nejaušība vien. Arī Fantomass gadījies mums ceļā...

— Un tu to nožēlo? — viņu strauji pārtrauca Nalorns.

— Nē jel, — atteica Peruzīns. — Bet tad tur vēl ir šī Helēna, par kuru mēs vispār tikpat kā neko nezinām. Un te ir Živs, kas tēlo Ronjē kungu. Viss man šķiet pārāk neskaidrs!

— Neskaidrs? — iesmējās Nalorns. — Pilnīgi pretēji! Vienkārši pasaule sāk atzīt mūsu spējas. Ja viss turpināsies tādā pašā garā, tad mēs drīz vien saņemsim uzaicinājumu strādāt kriminālpārvaldē. Tagad mēs jau strādājam kopā ar Fantomasu, ar šo pasaules lielāko ģēniju! Vai zini, esmu pārliecināts, ka pēc pusgada mēs jau būsim miljonāri!

— Var jau būt, — domīgi sacīja Peruzīns. — Bet tomēr, kā tu domā, vai Živs nav mūs pazinis?

— Noteikti nē! Viņš neko nebūs manījis. Viņš mūs noteikti neatceras. Interesanti, vai Fantomass zina, ka Živs un Ronjē ir viens un tas pats cilvēks?

Abi saskatījās un noslēpumaini pasmaidīja.

8. «Jēzus bērnu» apmeklētāji

Grūti bija noticēt savām acīm, redzot tik neparastu izkārtni — «Jēzus bērni», kas atradās virs apšaubāma krodziņa ieejas. Neviens nevarēja pateikt, kāpēc šo vietu tā sauca. Fakts bija tas, ka te pulcējās visdrūmākie elementi.

Šai sestdienas vakarā ap vienpadsmitiem krodziņš bija pārpildīts. Telpa bija piesmēķēta un karsta. No visiem stūriem skanēja skaļas sarunas un smiekli.

Durvis pavērās. Tajās parādījās vīrietis. Izskatījās, ka viņš neiedrošinās ienākt. Viņa izskats bija vairāk nekā smieklīgs. Mētelis atgādināja sieviešu svārkus. Kājas viņam bija iežņaugtas šaurās biksēs, kuru gali bija sabāzti milzīgās galošās.

Šis vīrietis izskatījās pēc klauna — bālajā sejā uzkrītoši rēgojās sarkanais deguns un melnās uzacis.

— Hei, saimniek, — viņš beidzot uzsauca, — nāc palīgā un atbrīvo man ceļu. Kāpēc viņi visi sēž man tieši ceļā?

— Nu, tas jau gan nenotiks, — norūca vecais krodzinieks Žozefs. — Es lai eju un pats ievedu krogā dzērāju!

Bet dīvainais vīrietis protestēja:

— To nu gan neviens nevarēs apgalvot! Ja man ir nauda, ar ko maksāt, tad neviens nevar man liegt dzert, kur un kad man patīk!

No stūra galdiņa piecēlās liela auguma vīrs, kas nedrošiem soļiem tuvojās ienācējam. Abi saskatījās un priecīgi iesaucās:

— Vai tiešām tas esi tu, Deglas?

— Jā, Finjē, priecājos tevi redzēt!

Abi sirsnīgi apkampās. Tad abi draudzīgi tuvojās letei.

— Deglas, es tev izmaksāšu glāzīti!

— Un es tev, Finjē.

Kad abi beidzot bija atraduši vietas pie galdiņa, sākās siržu izkratīšana. Abi bija no vienas pilsētas un ilgi nebija tikušies.

— Es, — sacīja Deglass, — tagad esmu jūrnieks. Jau piecus gadus braukāju uz dažādiem kuģiem. Tāda dzīve man tīk.

Finjē saprotoši pamāja.

— Jā, tas ir interesanti. Es taču arī strādāju līdzīgu darbu.

— Finjē, es patiesi priecājos tevi satikt, — vēlreiz apgalvoja Deglass.

— Mīļais draugs, — atbildēja Finjē, — ja jau mēs beidzot esam satikušies, tad vairs nešķirsimies. Bet kāpēc tad tu esi šeit? Tu taču pirmīt stāstīji, ka tavs kuģis esot Šerbūrā?

— Jā, zini, tas viss ir mazliet dīvaini, to es atzīstu. Mani kapteinis atsūtīja šurp, lai es uzstātos kā liecinieks prāvā par kāda matroža piekaušanu. Bet ceļā es vēl satiku draugus, un mēs mazliet iedzērām...

Kad gribēju atgriezties, vairs nevarēju atrast ceļu uz staciju. Pa ceļam iedzēru vēl. Un tagad man ir tik jauks skurbulis...

Abi novadnieki atkal sirsnīgi saskandināja glāzes un turpināja dzert. Taču pēc kāda laika viņu uzmanību piesaistīja trīs vīrieši pie blakus galdiņa, kas sarunājas skaļā balsī.

Tie bija Peruzīns ar Nalornu, kas vieglu prātu bija piekrituši kļūt par Fantomasa rokaspuišiem un tagad kopā ar savu kungu pārrunāja nākošo operāciju.

— Austrijas valdība pārdevusi Amerikas Savienotajām Valstīm vairākus miljonus zeltā, — tā runāja Fantomass, — tagad šo zeltu no Šerbūraš sūtīs uz Ameriku. Līdz robežai šis zelts tiks transportēts speciālā vagonā preču vilciena sastāvā. Mums vajadzīgi šie miljoni.

Tvaikoni «Triumfs» šais dienās ienāks Šerbūrā. Kā jau teicu, kastes ar zeltu aizvedīs uz Šerbūru vagonā Nr. 3227.

— Ak, Fantomas, — izbrīnā iesaucās Peruzīns, — jūs esat patiesi ģeniāls, ja visu to tik smalki zināt!

Bandīts drūmi pasmaidīja.

— Jā, bet panākumi, tie atkarīgi tikai no viena — no visprecīzākās informācijas.

Klausieties tālāk!'

Tai dienā, kad zeltu iekraus vagonā, vilciens astoņos un piecās minūtēs vakarā izbrauks no Parīzes. Tad sāksies jūsu darbs. Nalorn, tev jāpārliecinās, ka zelts patiešām tiks aizvests. Peruzīn, tu taču zini, kur atrodas stacija?

— Jā, — pamāja Peruzīns, — es tur agrāk strādāju par notāru.

Fantomass viņu pārtrauca:

— Pietiek, Peruzīn. Klausies, ko es teikšu. Piecus metrus aiz stacijas ir pārmija. Tā tiek nostādīta tā, ka vilcieni aizripo vai nu uz piekrasti, vai uz depo. Vai saproti?

— Jā, protams, — lielīgi atteica Peruzīns. — Vilciens būs jānovirza uz depo. Tas būs viss.

— Idiots, — norūca Fantomass. — Tas ir visdrošākais veids izsaukt katastrofu un izraisīt vispārēju uzmanību.

— Bet, bet... - stomījās Peruzīns. — Man tomēr likās...

— Lai tev nekas neliekas! Tev nekas nav jāsaprot. Klausies! Un kad būsi dzirdējis manu pavēli, tad izpildi to un daudz neprāto!

Pārmijā vilciens samazina ātrumu. Tev jābūt tuvumā. Tu ļausi vilcienam pabraukt garām normālā ātrumā, bet kad tuvosies priekšpēdējais vagons ar zelta kravu, tu to novirzīsi uz depo — pārliksi pārmiju.

— Bet, — iebilda Nalorns, kas bija klausījies klusēdams, — vilciens taču aizripos ar visu vagonu, vai noskries no sliedēm.

— Nē, — paskaidroja Fantomass. — Tas tā nenotiks. Savienojums starp vagoniem ir ļoti viegli saraujams un vilciens, paklausīdams iner-

cei, ripos tālāk. Tas apstāsies mazliet tālāk. Tur es ar saviem uzticamiem draugiem pievākšu kastes ar zeltu.

— Ļoti labi, — domīgi noteica Nalorns, — tikai pēdējā vagonā ■ parasti atrodas apsardze.

— Es arī to zinu, — atteica Fantomass. — Bet par to nav jāuztraucas. Sardzes priekšnieks darbosies kopā ar mums.

— Jā, bet man ne visai patīk lietas, kur ir pārāk daudz līdzzinātāju!

— Nabaga Nalorn, — Fantomass viņu pārtrauca. — Es domāju, ka tu esi gudrāks par savu draugu. Taču tas tā nav. Ņem vērā, mēs būsim padarījuši savu darbu, un vilcienā nekā netrūks.

— Kā tā? — reizē iesaucās Nalorns un Peruzīns. — Ko jūs gribat sacīt?

— Es gribu teikt tikai to, ka vēlāk, kad pārbaudīs sūtījumu, tad tur nekā netrūks.

Peruzīns izskatījās apstulbis.

— Un kā tad tas var būt? Tagad gan es neko nesaprotu!

— Tas arī nemaz nav vajadzīgs, — īsi atteica Fantomass.

Pēkšņi bandīts, neslēpdams pārsteigumu, uzmanīgi sāka klausīties

sarunā pie blakus galdiņa, tad sarāvās. Viņš skaļi uzsauca:

— Hei, jūs tur, pienāciet tuvāk! Kas jums te vajadzīgs?

— Es? — atsaucās Deglass. — Tu varbūt gribi teikt, ka tev nepatīk tas, ko sacīju manam draugam? Es nemaz neatceros, ko visu es te sarunāju.

Fantomass tomēr neatlaidās.

— Nemelo, atkārto tūlīt, ko tu nupat stāstīji savam draugam par kuģi, kas atrodas Šerbūrā?

— Ak, tad tas ir viss? — gandrīz vai atviegloti nopūtās Deglass. — Es varu tev daudz pastāstīt, bet tad tev jāizmaksā man glāzīte. Es zinu tikai to, ka jūrā dosies kuģis, ka tam būs dārga krava un ka tas nogrims.

— Kā sauc šo kuģi?

— Tas ir angļu tvaikonis «Triumfs».

Pēc pusstundas Fantomass ar saviem diviem palīgiem izgāja no krodziņa. Viņi gāja klusēdami, jo Fantomass bija iegrimis pārdomās.

— Klausieties, — beidzot noziedznieks sacīja, — mēs šo zeltu nedabūsim uz cietzemes, mēs to meklēsim jūras dzelmē. Rītvakar mēs atkal satiksimies.

9 Fandors saņem informāciju

Nalorns un Peruzīns, sēdēdami savā birojā, visādiem līdzekļiem centās pārliecināt Helēnu, ka viņas vienīgā laime ir precības un ka tieši viņi sagādāšot viņai šo laimi.

Aizgūtnēm viņi slavēja savu precību kandidātu, abi slavināja viņa lielisko raksturu un lielo bagātību.

Jaunā sieviete neteica ne jā, ne nē. Un tas jau kaut ko nozīmēja. Abi kompanjoni jau domāja, kā nokārtot pirmo satikšanos. Vēl jau bija saudzīgi jādara zināms Helēnai, ka viņai paredzētā vīra veselības stāvoklis nebija spīdošs.

Nalorns aplinkus iesāka:

— Jaunkundz, jūs taču zināt, ka laulības bieži vien ir pārbaudījums abiem partneriem. Laulība cilvēkam dod iespēju parādīt savu dvēseles cēlumu. Jauns un skaists vīrs ir labs, bet varbūt jums vislabākais būs cits vīrs, kuru jūs kopsiet un kas rūpēsies par jums un nodrošinās jums skaistu mājas dzīvi.

Ronjē kungs jūs nēsās uz rokām, lai gan viņa pašreizējais veselības stāvoklis viņu saista pie gultas.

Jaunā sieviete klusēja un neiebilda. Tāpēc Peruzīns steidzās paskaidrot:

— Jā, jaunkundz, Ronjē kungs ir pilnīgi paralizēts.

Tagad abi ziņkāri raudzījās jaunajā sievietē, gribēdami zināt, kā viņa reaģēs uz šo paziņojumu, bet Martela kunga sekretāre tikai noslēpumaini pasmaidīja. Peruzīns ar jaunu sparu atsāka skandēt slavas dziesmas savam klientam.

Laiks ritēja, bija jau vēls, bet Peruzīns joprojām centās iegalvot Helēnai, ka slims vīrs ir vislabākais vīrs.

Beidzot Martela kunga sekretāre piecēlās.

— Kungi, es pateicos par laipnību, bet vēlreiz gribu uzsvērt, ka neesmu pie jums ieradusies, lai lūgtu mani apprecināt. Es tikai cerēju, ka jūsu plašie sakari varētu palīdzēt man noskaidrot, kur atrodas tā persona, par kuru es interesējos.

— Pareizi, pareizi, — pamāja Peruzīns. — Jūs gribējāt satikt Žeromu Fandpru, bet es jums tomēr no sirds iesaku padomāt par precībām ar Ronjē kungu, tas jau nu būtu daudz praktiskāk.

Helēna nosarka.

— Bet es taču jums teicu, ka nemaz negribu satikt Fandora kungu, lai ar viņu apprecētos!

Viņi patērzēja vēl kādu brīdi, tad Helēna aizgāja. Vēl pēc desmit minūtēm Nalorns un Peruzīns ieradās «Zelta fazānā» un lika sev parādīt ceļu uz Prospēra kungam rezervēto kabinetu.

Ieraudzījis viņus, Prospērs skaļi iesaucās:

— Ziniet ko, draugi, kārtība paliek kārtība! To es zinu no sava saimnieka un gribu arī jums ieteikt to ievērot. Ja jau iet uz restorānu, tad jānāk agri. Tad jūs dabūsiet visgardākos gabalus. Bet tagad sēdieties, vakariņas jau gaida!

Vēl pēc stundas abi tumšie goda vīri, manāmi iesiluši, devās prom. Viņiem bija vēl kaut kas padomā, tādēļ Peruzīns ieteica paņemt taksometru.

Brīdī, kad viņi kāpa mašīnā, viņiem uzmanību pievērsa jauns vīrietis. Tā kā viņam pie rokas bija divritenis, viņš aši uzlēca tam un metās pakaļ mašīnai.

«Kurp viņi dodas?» vīrietis prātoja. «Labi, ka laikus pamanīju viņus, tagad varu tiem sekot. Tā vismaz kaut ko izdosies uzzināt.»

Šis riteņbraucējs bija neviens cits kā Žeroms Fandors, cilvēks, par kura adresi bija interesējusies Helēna.

Tas bija žurnālists Žeroms Fandors, detektīva Živa labākais draugs un nesamierināmais Fantomasa ienaidnieks.

Fandors bieži apciemoja savu slimo draugu, lai gan sirds dziļumos jau biju zaudējis cerības, ka Živs varētu atveseļoties.

Tagad, pirms pāris dienām, Živs bija stāstījis viņam par noslēpumainajiem notikumiem Martela mājās un pieminējis arī Martela sekretāri Helēnu.

Fandors aizdomājās. Vai tieši šī Helēna nevarēja būt tā sieviete, kura viņu interesēja? Fantomasa meita...

Fandors bija sācis vākt informāciju un tādējādi uzdūries veciem paziņām — Nalornam un Peruzīnam. Nejauši ieraudzījis tos tagad, viņš nolēma sekot tiem, lai kurp viņi dotos.

Pēc ilgāka brauciena abi kompanjoni izkāpa, samaksāja un devās uz drūmo Monrūža kvartālu.

Fandors neuzkrītoši sekoja abiem.

Beidzot abi apstājās pie nelielas vecas mājas, virs kuras rēgojās augsts skurstenis. Pēc īsa klauvējiena durvis atvērās un abi nozuda mājā.

Cilvēks, kas bija atvēris durvis abiem nācējiem, bija slavenais noziedznieks Fantomass. Šai mājā viņam bija sarunāta tikšanās ar Pe-ruzīnu un Nalornu. Abi bija diezgan nobijušies un drebēja no uztraukuma, taču viņi neuzdrošinājās neierasties, jo baidījās Fantoma-sa atriebības.

īsi sasveicinājies ar abiem, Fantomass viņus ieveda plašā istabā, kas vairāk izskatījās pēc laboratorijas un kurā bija jūtama asa ķimikāliju smaka.

Nalorns un Peruzīns, uzmanīgi paskatījušies apkārt, pārsteigumā nevarēja apvaldīt izsaucienu. Viņi ieraudzīja cilvēku, kas stāvēja pie galda, kurš bija apkrauts ar zelta stieņiem. Šis cilvēks sāka kravāt zeltu kastēs.

Fantomass pagriezās pret abiem:

— Redziet, tās ir kastes, kas drīzumā tiks izzvejotas no Šerbūrā nogrimušā kuģa. Vai saprotat, kas tajās atrodas?

— Protams, tas ir zelts, — degošām acīm atteica Peruzīns.

— Muļķi, — atrūca Fantomass, — tas ir tikai zelta viltojums. Bet tagad jūs varat pārbaudīt šos papīrus. Tie ir dokumenti par zelta sūtījumu.

Peruzins bijīgi tuvojās galdam un noliecās, lai ieskatītos papīros, kurus Fantomass turēja izstieptā rokā.

— Nu, kā gan es nepazīšu šos papīrus, es taču agrāk biju notārs! Tie ir konosamenti.

— Bet neviens taču nav apgalvojis ko citu, — ironiski atteica noziedznieks.

— Bet kā jūs tikāt pie šiem papīriem? — naivi brīnījās Peruzīns. — Šiem papīriem vajadzēja atrasties apdrošināšanas sabiedrības rokās, vai vismaz pie saņēmēja.

— Idiots, — jau mazliet nepacietīgāk norūca Fantomass. — Ir jau iespējams, ka šie dokumenti patiešām pēdējās dienās atradušies Mar-tela seifā. Bet man tie bija vajadzīgi, un es tos paņēmu. Kas jums būtu jauns man ziņojams? Vai inspektori Leons un Mišels vēl arvien atrodas Nīlas ielā?

— Jā, — vienbalsīgi atsaucās Peruzīns un Nalorns. — Viņi jau gandrīz veselu nedēļu neatstāj Martela dzīvokli. Izskatās, ka viņi tur iekārtojušies uz palikšanu.

Fantomass ļauni pasmīnēja.

—Tas nevilksies ilgi, tāpēc, ka man jau tas ir apnicis. Bet, jo ļaunāk viņiem! Sen bija laiks zināt, ka Fantomasam nepatīk, ka jaucas viņa lietās!

«Ak, velns lai parauj,» nopūtās Fandors, staigādams pa ielu. «Tas var ilgt bezgalīgi! Vai tad man tiešām te nāksies nīkt visu nakti!»

Fandors bija ievērojis, ka abi draugi iznāca no mājas un devās uz pilsētas centru.Žurnālists viņiem atkal sekoja, līdz tie nozuda kādā mājā. Šoreiz Fandoram nācās gaidīt ilgāku laiku. Tad Peruzīns un Nalorns iznāca un beidzot nozuda prefektūras ēkā.

Kas tad viņiem tur bija darāms?

Fandors sāka lauzīt galvu par to, ar ko gan šie abi tipi tagad varētu nodarboties. Pēc kādas pusstundas abi atkal iznāca uz ielas. Fandors sekoja viņiem pa pēdām. Viņš bija nolēmis katrā ziņā izmantot izdevību.

Kad abi kompanjoni vienubrīd apstājās zem ielas spuldzes, Fandors piesteidzās viņiem un liekuļoti priecīgā izbrīnā iesaucās:

— Ak, labvakar, draugi, kā es priecājos sastapt jūs atkal pēc tik ilga laika!

Nalorns un Peruzīns izbrīnā skatījās Fandorā, jo pirmajā mirklī viņu nemaz nepazina. Fandors viņiem palīdzēja.

— Nu, vai tad esat pilnīgi aizmirsuši Monako?

Peruzīns ieskatījās ciešāk:

— Ak, Dievs, tas taču esat jūs, Fandora kungs!

Nalorns piebalsoja:

— Tik tiešām, Fandora kungs!

Žurnālists likās ļoti priecīgs, satikdams agrākos Monako kazino darbiniekus.

— Nu, — viņš turpināja, — ja jau mēs esam satikušies, tad nevaram tik vienkārši šķirties! Nāciet, izdzersim kādu glāzi!

Nalorns vilcinājās, bet Peruzīns šoreiz labprāt piekrita.

— Labi, mēs nevaram atteikties. Turklāt manam draugam un man tikko paziņoja visai priecīgas vēstis. Tāpēc arī mēs izmaksāsim jums glāzīti. Un turklāt šī satikšanās ir ļoti interesanta, jo vēl šovakar mēs runājām par jums.

— Par mani? — brīnps Fandors.

— Par jums gan, — Peruzīns svarīgi pamāja ar galvu. — Turklāt ar jaunu un ļoti glītu sievieti.

Viņa kompanjons brīdinoši ieklepojās. Peruzīns aprāvās. Tomēr Fandors jau bija sapratis, ka blēdis kaut ko lieku izpļāpājis.

Kad visi trīs bija apsēdušies pie maza galdiņa, Nalorns svinīgi iesāka:

— Mīļais Fandora kungs, ja jau jūs esat tik labs un interesējaties par mūsu likteni, tad varu jums pastāstīt, ka mēs tikko nākam no policijas priekšnieka Avāra kabineta.

Mēs esam nolēmuši iestāties policijas dienestā, un Avāra kungs oficiāli mums paziņoja, ka esam pieņemti darbā. No šīs dienas mēs abi esam Parīzes kriminālpolicijas pagaidu inspektori.

Fandors svinīgi pacēla glāzi un teica:

— Apsveicu jūs, draugi, ar šo priecīgo notikumu, bet vienlaikus var apsveikt arī franču policiju, ka tai izdevies iegūt tik spējīgus darbiniekus.

Fandors pacēla glāzi, lai dzerdams noslēptu smaidu, jo viņš atcerējās, cik viegli un vienkārši viņš visu vakaru bija sekojis šiem diviem cilvēkiem, kuru arods vien jau prasīja, lai viņi vienmēr izrādītu vislielāko uzmanību, bet kuri nemaz nemanīja, kas notika ap viņiem.

10 Ventilators

Hārvejs Martels aizdedzināja cigareti, pašķirstīja laikrakstu un tad, pārliecinājies, ka Parīzē nekas jauns un ārkārtīgs nav noticis, nosvieda avīzi uz grīdas.

— Batist!

— Jā, kungs?

— Kopš esmu pamodies, visu laiku dzirdu kaut kādus soļus. Jau vairākkārt es lūdzu Rozāliju tik agri no rīta nepost kabinetu.

— Tā nav Rozālija, kungs. Tie ir šie abi kungi, jūs zināt...

— Kā? Viņi vēlreiz atgriezušies? Batist, dodiet man pidžāmu, es iešu ar viņiem parunāt.

Abi kungi, par kuriem bija runājis Batists, bija divi cilvēki korektos, bet neuzkrītošos uzvalkos, kuros nemanīja ne mazāko eleganci. Mar-telam ienākot kabinetā, abi bija izstiepušies uz grīdas.

— Jūs atkal esat te? — Martela balsī bija jūtamas aizturētas dusmas.

Dzirdēdami viņa balsi, abi vīrieši pietrūkās kājās un, mādami ar rokām klusēt, izvilka Martelu gaitenī.

Paraustījis plecus, Martels gaidīja paskaidrojumus.

— Nu, vai jūs beidzot esat kaut ko atraduši?

— Varbūt.

— Es jūs brīdinu, ja jūs neko nevarat atrast, tad jums būtu labāk jau laikus pazust no šejienes!

Abi vīrieši saskatījās. Tad vecākais no abiem laipni atbildēja:

— Martela kungs, mēs taču lūdzam paciesties vēl tikai trīs dienas! Tas taču ir tā vērts. Jums nozagta liela naudas summa. Nevarat taču jūs mums atteikt trīs dienas!

Martels bija saskaities.

— Kungi, — viņš vairs nepūlējās apvaldīties, — pirms astoņām dienām es griezos prefektūrā un lūdzu atsūtīt detektīvus, kas veikli un ātri sameklētu zagli. Avāra kungs atsūtīja jūs. Es negribu apgalvot, ka jūs neko neesat izdarījuši, bet jūs neko neesat noskaidrojuši! Astoņas dienas jūs vārtāties pa grīdu manā kabinetā, skatāties manās gleznās un neko nedarāt!

— Martela kungs, mēs esam atklājuši interesantu fenomenu!

— To es negribu noliegt, kungi. Es pat esmu pārliecināts, ka jūs nekad neizpratīsiet fenomenu, ko esat atklājuši. Jums vajag vēl trīs dienas? Labi, tās es jums dodu, bet brīdinu, ka pēc trim dienām šai komēdijai jābeidzas!

Kad Martels bija izgājis pa durvīm, abi vīrieši saskatījās un jautri uzsmaidīja viens otram.

— Leon, man liekas, lieta kļūst sarežģīta.

— Neskumsti, Mišel, nepaies ne trīs dienas, kad mums viss bū$ skaidrs.

Abi inspektori atgriezās kabinetā. Viņi atkal nometās uz grīdas un sāka rāpot pa istabu, it kā kaut ko meklēdami.

Vai viņi patiešām kaut ko meklēja?

Pirms pāris dienām detektīvi bija apciemojuši Živu un pastāstījuši tam par savām rūpēm. Živs bija devis viņiem vairākus labus padomus, un inspektori atkal atguva drosmi.

Klusēdami viņi rāpoja pa istabu. Beidzot abi piecēlās un izgāja no kabineta.

— Vai dzirdēji, Leon? Drīz gūsim skaidrību.

Leons, šķiet, domāja tāpat.

— Ak, mums veicās! Mums vienkārši paveicās! Lai Dievs svētī Živu! Ja viņš nebūtu slims un varētu strādāt kopā ar mums!

Abi inspektori vēl sarunājās gaitenī, kad guļamistabas durvīs parādījās Martels un jautāja:

— Nu, kungi, kādi smieklīgi vārdi man atkal jārunā, lai mēs turpinātu komēdiju, ko mēs spēlējam jau veselu nedēļu?

Leons pasmaidīja, bet Mišels protestēja:

— Ticiet, Martela kungs, te nav nekā smieklīga! Mēs esam pārliecināti, ka uzzināsim visu, kas jūs interesē, un visdrīzākajā laikā!

— Labi, labi, tātad, kas man jāsaka?

— Gluži to pašu, ko vakar.

Martels nopūtās un pirmais iegāja savā kabinetā. Tur viņš devās tieši pie rakstāmgalda, apsēdās pie tā un skaļi, it kā sarunādamies ar sekretāri,'kuras gan patiesībā tur nemaz nebija, sacīja:

— Labrīt, Helēnas jaunkundz... Jā, es jūtos labi... Nē, šodien mēs nestrādāsim... Es jums tikai parādīšu, ko jūs varētu rakstīt un kādus dokumentus nosūtīt. Labi, uzmanieties, es negribētu vēlreiz pazaudēt savu naudu! Pēdējā laikā man mazliet neveicas.

Hārvejs Martels apklusa, paraustīja plecus, un jautājoši paskatījās uz Leonu. Tas stāvēja, turēdams rokā pulksteni un skaitīdams minūtes. Detektīvs pamāja, un Martels turpināja:

— Jūs nosūtīsiet šīs vēstules, tās ir parakstītas... Labi... Te es jums dodu desmit tūkstošus franku, šo naudu aiznesiet pēcpusdien uz manu biroju, pagaidiet mirklīti!

Martels izvilka no kabatas atslēgas, paskandināja tās, tad ar lielu troksni atvēra seifu, no kura izņēma sagrieztus papīra gabalus, kuriem bija banknošu forma. Tad viņš turpināja:

— Helēnas jaunkundz, skatiefies, te ir nauda. Es to nolieku uz plaukta, jūs paņemsiet to vēlāk. Tagad, lūdzu, nāciet man līdzi uz salonu. Es gribēju jums parādīt gravīru, kas būtu jāiestiklo. Pēc manas aiziešanas jūs paliksiet viena pati dzīvoklī.

Martels piecēlās un kopā ar abiem detektīviem izgāja no kabineta.

— Tā, vai tagad jums beidzot pietiek spēlēt komēdiju? Es ļoti ceru jūsu pašu labā, ka jums šodien izdosies atklāt noslēpumu. Es gan par to stipri šaubos. Man tas viss šķiet drusku smieklīgi.

Martels palocījās un aizgāja.

Kam bija vajadzīga šī komēdija?

Kopš detektīvi bija ieradušies Martela dzīvoklī, viņi katru rītu lika viņam spēlēt līdzīgu spēli. Katru rītu atkārtojās viens un tas pats, pēc tam Martels aizgāja, pamezdams detektīvus savā kabinetā.

Leons un Mišels bija nākuši pie secinājuma, ka banknotes nekādā gadījumā nevar nozust pašas, tāpēc viņi rīkojās tik dīvainā veidā, lai atrastu zagli. Bet izskatījās, ka zaglis vairs nedomāja še rādīties. Katru dienu no jauna noliktās viltus banknotes palika savā vietā.

— Mišel?

— Ko teiksi?

— Liekas, ka viņš ir gudrāks par mums. Jā, velns lai parauj, viņš ir veiklāks!

Pēc Martela aiziešanas abi inspektori atgriezās kabinetā. Taču tagad viņi to darīja pilnīgi bez trokšņa. Nometušies atkal uz grīdas, abi pielika ausi paklājam. Viņi sadzirdēja klusu troksni. Tas šķita aizdomīgi. Abi, aizturējuši elpu, skatījās uz papīriem.

Bet viņiem bija ilgi jāgaida.

Martels bija aizgājis ap deviņiem. Bija jau vienpadsmit, bet nekas vēl nebija noticis.

— Leon?

— Mišel?

— Vai tu ko manīji?

— Nē, neko!

— Varbūt mēs esam maldījušies?

Abi sačukstējās.

— Vai tu ko jūti?

— Gandrīz neko, tikai vieglu vēja pūsmu.

— Dīvaini.

Abi atkal apklusa. Te Mišels pacēla roku un rādīja uz istabas vidu. Tur atradās pīts atzveltnes krēsls. No tā nokrita spilvens. Tas pacēlās gaisā, pāris reižu sagriezās, it kā viesuļvētras sagriezts, un nokrita uz grīdas.

— Kas tas? — čukstēja Leons.

— Nesaprotu, — tikpat klusi atteica Mišels.

Abi atkal apklusa un vēroja šo spilvenu, kas patiesi izturējās neparasti, jo atkal pacēlās gaisā, šoreiz lidodams tieši virzienā uz kamīnu.

Mišels izslējās. Arī Leons pienāca tuvāk.

— Leon?

— Mišel?

— Vai tu neko arī šoreiz nemanīji?

— Nē, neko.

— Es saku tev, ka te ir spēcīga vēja pūsma. Tas ir kaut kāds signāls.

Leons pacēla mitru pirkstu, lai pārliecinātos, un sajuta caurvēju, lai gan visi logi un durvis bija aizvērtas.

Uz Hārveja Martela rakstāmgalda atradās kristāla pelnutrauks. No rīta tajā bija ne tikai pelni, bet arī sērkociņi. Tagad pēkšņi šie sērkociņi sāka lidot un, it kā burvju spēka vilkti, traucās uz kamīnu. Šoreiz Mišels un Leons manīja vēl spēcīgāku pūsmu.

— Ak, Dievs, — nostenējās Mišels, — patiešām varētu domāt, ka te spokojas!

Bet viņš nepaguva vairs neko pateikt. Notika kaut kas tik interesants un oriģināls, ka detektīvs palika stāvam ieplestām acīm.

Papīri, kurus Martels pirmīt bija nolicis uz mazā galdiņa, arī sāka dejot. Tie pacēlās gaisā, bet tad atkal nokrita un palika uz galdiņa guļam.

Leons un Mišels gaidīja. Tad Leons pasmaidīja.

— Varbūt, ka mums izdosies kaut ko uzzināt. Bet var būt, ka nekā. Tas patiesi ir oriģināls fenomens.

Šai mirklī atskanēja it kā dziļa nopūta. Abi detektīvi sarauca uzacis. Viņi bija še divī vien, un tomēr kāds nopūtās. Kas tas bija?

Istabā atkal iestājās klusums.

Vīrieši paskatījās mazā galdiņa virzienā. Leons strauji paliecās uz priekšu.

— Sasodīts! Banknotes pazudušas!

Mazais galdiņš bija tukšs. Papīri bija nozuduši.

— Tā taču ir īsta burvība, — beidzot noteica Mišels. — Tikko tie bija te, un nu to vairs nav. Kur tie palikuši?

Detektīvi pārmeklēja istabu, bet papīri bija pazuduši.

— Pagaidām es neko vairs nesaprotu, — paraustīja plecus Leons. — Rodas iespaids, ka šis zaglis ļoti labi zina, ka papīri nebija īsta nauda, un tomēr viņš, izjokodams mūs, tos nozadzis. Bet kā? Sienas te ir pietiekoši biezas, un neviens nav arī ienācis.

Pēkšņi Leons iekliedzās.

— Klusē, Mišel, vai tu neko nedzirdi?

— Nē, neko.

— Vai tu nedzirdi, kā čaukst papīri?

Abi stāvēja kā sastinguši un klausījās. Kaut kur, no kaut kāda istabas stūra skanēja it kā čaukstēšana.

— Velna milti! — iekliedzās Mišels. — Varu saderēt, ka tās ir mūsu banknotes, kas tur aizlido!

Leons piegāja pie kamīna. Viņam likās, ka tur troksnis ir visskaļākais, taču redzēt neko nevarēja.

— Mišel, — viņš pamāja draugam, — tu uzmani labo pusi, bet es paskatīšos kreiso!

Ar strauju kustību Leons atrāva aizkarus, kas karājās abās pusēs kamīnam. Leons izgrūda pārsteiguma saucienu. Papīri pilnīgi neizprotamā veidā nozuda sienā. Ieskatījies labāk, viņš saprata, ka tur bija spēcīgs ventilators.

Nākošajā mirklī abi atkal izdzirda smagu nopūtu.

— Mišel, skaties, — Leons sauca, — tur augšā ir kaut kas, kas tos pievelk!

Leons ieinteresēts pieliecās tuvāk ventilatoram, bet nākošajā mirklī sāpēs iekliedzās.

Vīrieša seja asiņoja.

— Kas tev notika? — jautāja Mišels.

— Nezinu, bet vainīgs noteikti ir ventilators!

Nelaimīgais inspektors no sāpēm paģība.

11. Pretim mīlai

Živs un Fandors jau ilgāku laiku dedzīgi sarunājās Živa dzīvoklī Senžermēnā.

Žurnālists sacīja:

— Jā, nabaga Leons. Ārsti saka, ka viņa acis vairs nav glābjamas, viņš laikam paliks akls.

— Mēs viņu atriebsim, — dusmās iekaisis, Živs uzsita ar dūri pa segu. — Mēs atriebsimies ienaidniekam, kas sakropļo mūsu draugus!

Fandors mierinoši satvēra detektīva roku.

— Mīļais draugs, lūdzu, neuztraucies! Mums vispirms jāveic mūsu darbs. Es vairs nešaubos, ka vainīgais ir atkal Fantomass. Tagad man gribētos arī noskaidrot, kādā izskatā viņš uzstājās šoreiz.

Živs viņu pārtrauca:

— Pagaidi, vispirms pastāsti man, kā tas viss notika.

— Živ, es taču tev jau stāstīju, ka nabaga Leona acs ir pilnīgi sadurstīta un viņš vairs neatgūs redzes spējas. Mišels atsteidzās uz policiju, bet Leonu tikmēr aizveda uz slimnīcu.

Živs atkal pārtrauca žurnālistu.

— Jā, bet saki, kas tas bija par velnišķīgu mehānismu, kas viņu tā sakropļoja?

— Kaut kāds elpojošs sūknis, — atbildēja Fandors.

— Paskaidro, kas tas ir!

— Tas ir sūknis, kas iesūc gaisu, kas it kā elpo. Es ierados Martela dzīvoklī dažas stundas pēc šī notikuma un noskaidroju sekojošo.

Mārtela kabinetā ir ventilators, kuru caurule savieno ar blakus māju. Mēs devāmies turp un nokļuvām garāžā, kur bija uzstādīts spēcīgs motors. Ja motoru iedarbina, tad ventilators iesūc gaisu. Man liekas, ka šis aparāts konstruēts pēc putekļu sūcēja principa.

Živs skumji pakratīja galvu un nopūtās.

Jā, šaubu nav, ka te vainīgs ir atkal Fantomass.

Abi brīdi klusēja, tad Fandors pacēla galvu:

— Živ, man liekas, es saprotu, kā tas noticis. Esmu pārliecināts, -ka nauda no Martela kabineta nozuda tieši tādā pašā veidā. Bet ir kaut kas cits, ko es nevaru noskaidrot.

— Jā, es saprotu, ko tu gribi teikt. Kā vainīgais, kas ieslēdza motoru, varēja zināt īsto mirkli?

Fandors pasmaidīja.

— Varētu domāt, ka tu esi gaišreģis! Es pats velti nopūlējos rast atbildi uz šo jautājumu. Varbūt tu būsi veiksmīgāks?

— Manuprāt, — atbildēja Živs, — zaglis vienkārši noklausījās, kas notiek kabinetā. Jādomā, ka viņš pats atradās šai garāžā. Droši vien tur bija ierīkots mikrofons vai telefons.

— Tas gan nevarētu būt, — Fandors iebilda. — Martela telefons atrodas citā telpā.

Živs atmeta ar roku.

— Vai tad nevarētu būt, ka Fantomass bija ierīkojis Martela kabinetā savu telefonu?

— Varbūt tev taisnība, — piekrita Fandors. — Garāžā es ievēroju telefonu, bet nemaz nepadomāju par to.

— To es jau sacīju Leonam, — turpināja Živs, un nabaga puisis būtu tev to pateicis, ja ne šis kļūmīgais negadījums. Tāpēc jau es liku

viņiem piespiest Martelu skaļā balsī pateikt dažus teikumus, lai pievērstu Fantomasa interesi. Ko tu par to domā?

Fandors klusēja.

— Tu patiesi esi labi informēts par visu, kas notiek Martela dzīvoklī. Varbūt tu pie viena vari man pateikt kaut ko interesantu par jauno sievieti, par Martela sekretāri?

Detektīvs no sirds iesmējās.

— Jā, es varu gan tev šo to pateikt! Šī jaunā sieviete, vārdā Helēna, nolēmusi mani apprecēt.

— Kā apprecēt? Tevi? — Fandors iepleta acis.

— Varbūt es to darīšu. Viņa ir ļoti glīta.

Živs pasniedzās un paņēma no naktsgaldiņa fotogrāfiju. Brīdi tajā lūkojies, viņš pastiepa to Fandoram. Fandors iesvilpās.

— Tā taču ir Helēna, Fantomasa meita!

Živs atkārtojā:

— Jā, tā ir Fantomasa meita!

Fandors bija tik uztraukts, kādu Živs viņu reti bija redzējis. Žurnālists nervoziem soļiem staigāja pa istabu, bet pēc brīža atkal apstājās drauga priekšā.

— Živ, tu taču joko, vai ne? Tu taču neprecēsi Fantomasa meitu? Vai viņa tiešām ir Martela sekretāre? Vai viņa tiešām strādā pie šī viltus apdrošināšanas aģenta?

— Fandor, — Živs pārtrauca drauga vārdu plūdus, — tu jau otro reizi piemini Martelu kā viltus aģentu. Kāpēc?

— Ak, nu tas taču ir skaidrs! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Martels ir pats Fantomass!

Živs paraustīja plecus.

— Nu gan tu runā muļķības. Martels Parīzē ir labi pazīstams un nodarbojas ar šo arodu jau septīto gadu.

Fandors nebija pārliecināms.

— Vai tad tas nav iespējams? — viņš tiepās. — Varbūt Fantomass noslepkavojis īsto Martelu. Tu pats zini, ka viņa maskas ir nepārspējamas! Atceries, kā viņš visus piemuļķoja Senkalē, kad tēloja tiesnesi Pradjē?

— Fandor, tu maldies.

— Nē, — protestēja žurnālists, — labākais pierādījums ir tas, ka pēc Leona sakropļošanas tā sauktais Martels aizbraucis no Parīzes uz Šerbūru.

— Un kādēļ lai viņš nebrauktu uz šerbūru? — mierīgi vaicāja Živs. — Tas ir pilnīgi dabiski. Viņš apdrošinājis kādu kuģi, kas šais dienās dodas jūrā un kur būs visai interesanta krava.

Fandors nepacietībā kodīja lūpas.

— Živ, Helēna būs aizbēgusi viņam līdzi.

— Jā, jo viņa ir vienkārši uzticama sekretāre, kas pilda sava darba devēja rīkojumus un pavada viņu uz Šerbūru, jo viņas pakalpojumi Martelam tur ir vajadzīgi.

Fandora acis satraukumā mirdzēja.

— Živ, vai tu esi par to pārliecināts?

— Jā, — pamāja detektīvs.

, — Tad atvaino mani, es iešu. Gribu ar pirmo vilcienu braukt uz šerbūru.

Gribu visu noskaidrot un nomierināt savu sirdi. Rīt pat es zināšu, vai Hārvejs Martels nav Fantomass.

Živs pat nemēģināja aizkavēt draugu, taču, būdams labs psihologs, mierīgi sacīja:

— Fandor, es nemaz nešaubos, ka tu interesējies par Fantomasa personību. Taču šoreiz tevi vilina iespēja satikt Helēnu, runāt ar viņu. Tu viņu joprojām mīli, mīli vairāk nekā jebkad!

Žurnālists, kas jau bija pie durvīm, atgriezās pie slimā drauga gultas, satvēra viņa roku un strauji sacīja:

— Es atzīstos, Živ, es viņu mīlu, es viņu ļoti mīlu!

Fandoram strauji pukstēja sirds. Ko teikt, kāpēc viņš meklēja Helēnu, kādu vārdu nosaukt šveicaram?

— Jaunkundze aizgājusi apmēram pirms stundas. Viņa drīz atgriezīsies, jo vēl nav vakariņojusi.

Fandors pateicās. Tagad viņš nemierīgiem soļiem staigāja pa viesnīcas plašo halli. Tad žurnālists nosprieda, ka šī vieta nav īsti piemērota novērošanai. Te viņu lieliski redzēja katrs ienākošais.

«Ja viņa ir izgājusi,» sprieda Fandors, «tad es tikpat labi varu viņu pagaidīt ārā. Tad es viņu ieraudzīšu ātrāk.»

Ilgi nebija jāgaida.

Drīz atskanēja viegli soļi, un parādījās jaunas sievietes stāvs. Fandors instinktīvi skatījās, vai viņai neseko drūmais Fantomass.

Ar jaunu spēku žurnālists apzinājās sava stāvokļa traģiku. Viņš mīlēja sava lielākā ienaidnieka, Fantomasa, meitu.

Šai mirklī Helēna bija pienākusi un samulsumā apstājās.

— Fandora kungs! —- viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Pārsteigums bija tik liels, ka Helēna sagrīļojās. Žurnālists apskāva

sievieti.

— Helēna, Helēna, — viņš čukstēja. — Jā, tas esmu es! Es nemaz neuzdrošinos runāt par to prieku, ko man sagādā mūsu atkalredzēšanās. Sakiet, ka jūs nedusmojaties uz mani, ka sekoju jums. Jūs vienmēr bēgat no manis!

— Nē, Fandor, — Helēna pakratīja galvu. — Jūs maldāties, ja domājat, ka es jūs ienīstu. Jūs zināt, ka arī es jūs mīlu, bet ka man jāizvairās no tikšanās ar jums. Man jābēg... Tas tāpēc, ka...

— Helēna, neturpiniet, — iesaucās Fandors. — Ja mēs gribam gūt dažus īsus laimes mirkļus, tad nedrīkstam modināt pagātnes rēgus.

Sieviete klusēdama pamāja un klusi atbildēja:

— Jā, tiesa, nedomāsim par pagātni, bet nedomāsim arī par nākotni. Liekas, ka mums nav tiesību uz laimi. Bet man tik ļoti gribas reiz būt laimīgai! Es esmu tik daudz cietusi! Vai tiešām liktenis nedos man gandarījumu?

Fandors, izdzirdis šos vārdus, pārsteigts paskatījās sievietē. Vai tā runāja Fantomasa meita? Vai tā bija šī kaislīgā, nemierīgā sieviete, kas cīnījās pret visu pasauli, kas nekad nezaudēja drosmi un enerģiju?

Nē, tas bija kaut kas pilnīgi nesaprotams un neticams. Lai gan Fandors bija patiesi iemīlējies, viņš nevarēja atturēties no piezīmes:

—-/Helēna, — viņš sacFja, cieši raudzīdamies sievietei acīs, — atbildiet man, tikai vaļsirdīgi. Vai tās ir jūsu īstās jūtas? Vai jūs runājat nopietni?

— Jā, Fandor, es teicu to, ko patiešām domāju. Es ceru, ka mēs abi esam pietiekoši stipri cilvēki, lai neslēptu savas jūtas. Es atzīstos, ka jau sen ilgojos pēc miera un laimes. Jā, es biju iejaukta dažādās afērās. Biju spiesta to darīt, man bija jāaizstāvas. Tas bija mans pienākums.

— Jā, — Fandors pamāja, — zinu, jūs ziedojat savu dzīvi, lai glābtu savu tēvu.

— Tas ir mans pienākums, Fandor. Tas bija mans pienākums.

Fandors kļuva uzmanīgs.

— Jūs teicāt — bija? Vai tad tagad tas vairs nav jūsu pienākums?

— Nē, tas joprojām ir mans pienākums, jo pienākums vienmēr paliek viens un tas pats. Bet mans tēvs jau sen atmetis agrāko dzīvi, viņš nožēlo...

— Helēna, ko jūs runājat! Vai tas var būt? — Fandors satraukti iesaucās. — Vai jūs nemaldāties?

Sieviete noteikti pakratīja galvu un nopietni turpināja:

— Es zinu, ko es runāju, Fandor. Es jau sešus mēnešus neesmu redzējusi savu tēvu. Pēdējoreiz, kad redzējāmies, viņš man zvērēja, ka vairs neizdarīšot nevienu noziegumu. Tas bija manas dzīves lāsts. Viņš pildīja zvērestu. Un tāpēc es esmu gatava mīlēt jūs. Es jūs mīlu.

Fandors noreiba. Taču tās bija pretrunīgas jūtas.

Vai Helēna runāja taisnību? Varbūt šis briesmonis, kas bija viņas tēvs, vienkārši bija piemuļķojis nepieredzējušo meitu? Bet varbūt Helēna pati...?

Nē, tādu domu Fandors nevarēja pieļaut. Helēna nemelos viņam. Drīzāk jau Fantomass būs melojis savai meitai, stāstīdams par grēku nožēlošanu... ,

Dziļi aizkustināts, Fandors satvēra sievietes rokas.

— Helēna, Helēna, — viņš sacīja, — es nespēju noticēt tam, ko jūs sakāt. Jūs dzīvojat kā sapnī, un mans pienākums ir atvērt jums acis. Vai jūs pazīstat Hārveju Martelu?

— Jā, — pārsteigta atteica Helēna. — Tas ir apdrošināšanas aģents, pie kura es strādāju jau vairākus mēnešus.

— Bet vai jūs zināt, kas īstenībā ir šis Hārvejs Martels? — turpināja Fandors.

Helēna izbrīnā iepleta acis.

— Es nesaprotu jūsu jautājumu.

— Helēna, vai tiešām jūs neesat ievērojusi? Helēna, tas nevar būt! Martels ir jūsu tēvs! Tas ir Fantomass!

Fandors apklusa, bažīgi skatīdamies Helēnai acīs. Viņš domāja, ka šie vārdi būs satriekuši jauno sievieti.

Bet Helēna mierīgi un mazliet skumji pasmaidīja.

— Jūs maldāties, mīļo Fandor. Hārvejs Martels ir tikai Hārvejs Martels, nevis mans tēvs, kā jūs to apgalvojat.

Brīdi klusējusi, viņa klusāk piebilda:

— Es jūtos rūgti vīlusies, ka jūs man tik maz uzticaties.

Fandors lūdza:

— Helēna, piedodiet man, es esmu traks, es esmu zaudējis prātu... Es nezinu, kurp tas mani novedīs. Tas ir stiprāks par manu gribu. Man vajag pierādījumus, pilnīgi noteiktus pierādījumus, ka šis jūsu darba devējs, Hārvejs Martels, nav Fantomass, nav jūsu tēvs! Mana sirdsapziņa nedod man mieru, man iesāktais darbs ir jānoved līdz galam... Lai gan man tas nenākas viegli!

Helēna klusēdama vēroja žurnālistu. Fandora sejā atspoguļojās ciešanas. Pēkšņi Helēna jautāja:

— Tagad jau būs apmēram pusdesmit?

Fandors paskatījās pulkstenī.

— Bez piecām minūtēm pusdesmit.

— Hārvejs Martels ir cilvēks, — paskaidroja Helēna, — kas par visu vairāk ciena kārtību. Es gribu būt priekšzīmīga sekretāre un negribu dzirdēt aizrādījumus par nolaidību darbā.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — tagad Fandors bija pārsteigts.

— Katru vakaru pusdesmitos Hārvejs Martels viesnīcas salonā man diktē savu korespondenci. Man jāatvainojas, Fandor, man laiks atgriezties viesnīcā.

Gribu vēl teikt, Fandor, ka Martels nemaz neslēpjas no cilvēkiem. Viņš mani gaida lielajā hallē vai salonā. Tā tas ir katru vakaru, kopš mēs esam šeit. Ja gribat, varat man sekot un pārliecināties, ka jūsu aizdomām nav nekāda pamata.

Helēna viegli pasmaidīja un devās uz viesnīcu. Fandors palika stāvam kā sastindzis.

Pagājusi dažus soļus, Helēna pagriezās un smiedamās jautāja:

— Fandora kungs, vai jūs nenāksiet? Es jūs lūdzu, nāciet!

12.Kroplis

Elegantajā Šerbūras viesnīcā viesi pulcējās greznā ēdamzālē vakariņām. To vidū bija arī Hārvejs Martels.

Lai kādas darīšanas bija viņu atvedušas Šerbūrā, viens bija skaidrs, — tās viņam šoreiz nesagādāja nekādu prieku. Pirmo reizi viņš bija ielaidies tik riskantā pasākumā, kas neizdošanās gadījumā, viņu vienā mirklī izputinātu. Tomēr tagad jau bija par vēlu kaut ko-pasākt vai grozīt. Kuģis ar zelta kravu jau bija nogrimis ostas tuvumā.

Martels bija zaudējis ēstgribu un tikai pieklājības dēļ kaut ko bija uzlicis uz šķīvja.

Toties, kad pasniedza kafiju, viņš ar baudu izdzēra tasi karstas, rūgtas kafijas.

Lai gan «Palace» skaitījās labākā viesnīca Šerbūrā, apkalpošana tomēr nebija pietiekoši augstā līmenī.

Šai gadalaikā parasti bija maz viesu. Taču šodien te notika jūrnieku balle, un administrācija vai zaudēja galvu, jo esošie sulaiņi nepaguva laikā apkalpot visus viesus. Ja bija kafija, tad nebija cukura.

Martels patlaban gribēja dzert nākošo tasi kafijas, kad viņa galda kaimiņš, apmēram gadus četrdesmit piecus vecs kungs, paliecās uz priekšu un uzrunāja Martelu:

— Kungs, jūs būtu ļoti laipns, ja ieliktu man tasē divus graudiņus cukura. Tur ir cukurtrauks. Es aizsūtīju savu sulaini un...

Martels ieraudzīja cukurtrauku aiz kādas lielas vāzes. Paņēmis to, viņš izpildīja svešinieka lūgumu, gan lāgā nesaprazdams, kāpēc.

Svešais ievēroja Martela pārsteigumu un, skumji pasmaidījis, atvainojās.

— Jūs jautāsiet, kungs, kāpēc esmu spiests lūgt jūsu pakalpojumu? Vai jūs neesat ievērojis, ka man nav roku?

Tā tas arī bija. Nepazīstamais acīmredzot bija turīgs cilvēks, bet nelaimīgs arī, jo bija kroplis.

— Man jāatvainojas, cienītais kungs, — Martels sacīja, — biju iegrimis domās un neko apkārt neredzēju. Tāpēc nemanīju arī, ka jūs esat invalīds.

— Jums nav jāatvainojas, — viņu pārtrauca svešais. — Jūs nevarat iedomāties, cik man ir patīkami, kad redzu, ka kāds nav manījis manu nelaimi! Jūs nevarat iedomāties, cik nomācoši ir tad, ja visu laiku jūt sev pievērstu ziņkāri un līdzjūtību!

Vīrieša vārdos izskanēja tādas ciešanas, ka arī Martels izjuta dziļu līdzciētību.

— Kungs, es saprotu jūsu jūtas, jūs laikam esat pārdzīvojis nelaimi, vai ne?

— Nelaimi, tiesa, briesmīgu nelaimi!

Svešais klusēdams dzēra kafiju caur kokteiļa salmiņu, ko sulainis bija ielicis viņam tasē. Tad viņš turpināja:

— Es vēl neesmu vecs, bet pirms sešiem mēnešiem zaudēju abas rokas.

Es esmu inženieris un fabrikā izglābu kādu strādnieku, ko bija aizrāvusi dzensiksna.

Es ļoti priecājos, ka varēju viņu izglābt, bet atzīstos, ka reizēm uznāk brīži, kad nožēloju savu rīcību, kad nožēloju, ka neesmu miris pats!

Martels centās viņu nomierināt.

— Bet, cienītais kungs, jūs kā inženieris, kā inteliģents cilvēks, jūs taču varētu atrast kādu citu nodarbošanos, kaut vai zinātnisku darbu. Tas jums liktu aizmirst savas sāpes. Nelaimes gadījums taču nav iespaidojis jūsu garīgās spējas?

— Nē, mans kungs, — svešais pakratīja galvu, — es nevaru strādāt arī garīgu darbu. Es taču nevaru pierakstīt nevienu ciparu, nevaru rasēt, zīmēt. Kā tad es varētu strādāt?

Invalids bija izdzēris kafiju, piecēlās un kopā ar Martelu piegāja pie loga.

— Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man pasniegtu cigareti un aizdedzinātu to. Jūs redzat, es pats taču neko vairs nespēju. Esmu atkarīgs no citu palīdzības un laipnības.

Bet labāk parunāsim par kaut ko citu. Jūs laikam drīz aizbrauksiet no šejienes? Jūs laikam te esat veikala darīšanās? Nogrimušā «Triumfa» dēļ?

Martels nespēja slēpt izbrīnu. — Jūs zināt, ka es interesējos par nogrimušo kuģi?

Vīrietis pasmaidīja.

— Es to zinu. Man šodien bija ilgāka saruna ar glābšanas komandas priekšnieku Pasteļu.

— Idiots! — dusmīgi iesaucās Martels.

— Nē, nē, jūs ļoti maldāties! Tas ir ļoti inteliģents cilvēks, turklāt viņš ir diezgan labs veikalnieks.

— Es viņu nevaru ciest, — paskaidroja Martels.

Pastels, kuru viņi pieminēja, bija dīvains jūras vilks, kas Martelu kopš viņa ierašanās šerbūrā dzina izmisumā.

Pastels bija speciālists nogrimušo kuģu glābšanā. Viņš pats bija lielisks ūdenslīdējs.

Bija dabiski, ka Martels, uzzinājis, ka «Triumfs» nogrimis tuvumā, tūlīt bija iedomājies par Pasteļu, kas vienīgais varētu izvilkt zelta kastes.

Bet tieši Pastels viņam sagādāja ārkārtīgu vilšanos. Pieredzējušais jūrnieks tikai paraustīja plecus, kad viņam tika piedāvāts izcelt zelta kravu, un diezgan vienaldzīgi apgalvoja, ka zeltu nevarot izglābt.

— Nav vērts, — viņš bija teicis. — Tur, kur nogrima «Triumfs», jūras dibenā ir dziļa bedre. Mēs tur neko nevaram izdarīt. Nolaišanās būtu riskanta un nekādā gadījumā neatmaksātos.

— Tur nekā nevar darīt, — viņš ietiepīgi atkārtoja.

Pēdējā saruna Martelam ar Pasteļu bija notikusi vēl šai pašā rītā, un ūdenslīdējs atkal bija liedzies palīdzēt apdrošināšanas aģentam. Tāpēc Martels kļuva īgns, jau pieminot vien Pasteļa vārdu.

— Jūs redzat, — piebilda Martels, kas visas savas nedienas bija izstāstījis svešajam, — man ir taisnība, kad es saku, ka Pastels ir muļķis. Laikam jau visi šie nostāsti par viņa izcilo veiklību ir tikai plā-tīgas blēņas. Es taču viņam piedāvāju lielu naudu, bet viņš tomēr atteicās!

Invalīds tomēr domāja citādi.

— Nu, ja jūs būtu zaudējis rokas tā kā es, tad saprastu, ka visprātīgāk atturēties no jebkāda riska!

Martels paraustīja plecus.

— Atvainojiet mani, bet tās ir tukšas runas! Jums grūtības liekas pārspīlēti lielas. Bet nekas, šorīt es saņēmu telegrammu no kāda norvēģu ūdenslīdēja. Ceru, ka mēs vienosimies. Un tad Pastels lai paliek tukšām rokām!

Invalīds pasmaidīja.

— Ticiet man, es vēlu jums vislabākos panākumus. Tomēr nezinu, vai norvēģis būs veiklāks par Pasteļu.

Viņš gribēja turpināt, bet šai mirklī tuvojās sulainis un jautāja:

— Vai esmu kungam vajadzīgs? Vai pasniegt kungam mēteli?

Hārvejs Martels pievērsās svešajam:

— Vai jūs labi pazīstat pilsētu? Es te esmu pilnīgi svešs. Bet, ja jums būtu laiks, mēs varētu kopā kaut kur aiziet.

— Labprāt, — invalīds atkal pasmaidīja. — Es ļoti labprāt ietu ar jums. Bet vai jūs neiebilstat, ka es atlaidīšu sulaini? Es nešaubos, ka jūs man labprāt palīdzēsiet.

Es būtu priecīgs, ja šis lāga puisis, kas man nepieciešams eksistencei, varētu kādu stundu atpūsties un izklaidēties.

— Labprāt, — piekrita Martels. — Tikai, lūdzu, uzgaidiet mirklīti, es aiziešu pēc platmales, kuru atstāju smēķējamā istabā.

Invalīds pagriezās pret sulaini un sacīja:

— Lūdzu, uzkāpiet augšā manā numurā un atnesiet man mēteli! Pēc tam jūs varat būt brīvs līdz pulksten diviem.

Martels kopā ar svešo izgāja plašajā viesnīcas vestibilā un tad smēķējamā istabā. Nākošajā mirklī atskanēja milzīgs troksnis un kliedzieni:

— Palīgā!

— Slepkava!

Hallē sēdošie dzirdēja krītoša ķermeņa troksni. Tad atskanēja vēl citi, spalgāki kliedzieni, kāds dauzīja smēķējamās istabas durvis.

— Palīgā, palīgā! Slepkava!

Viesnīcā izcēlās panika, sajukums un troksnis. No smēķējamās istabas joprojām atskanēja kliedzieni, kāds dauzīja ar kājām durvis, saukdams:

— Atveriet, atveriet! Dieva dēļ, palīdziet!

Šveicars attapās pirmais un atrāva durvis. Tad viņš pārsteigts iekliedzās. Istabā atradās tikai divi cilvēki.

Viens bija invalīds bez rokām, kas sita ar kājām pa durvīm un kliedza, lūgdams tās atvērt. Otrs bija Hārvejs Martels, kas noplūdis asinīm, gulēja uz grīdas. Krūtīs bija brūce no asa dunča.

— Kas noticis?

Invalīds bija tuvu ģībonim. Kad tika atvērtas durvis, viņš metās pie tām, domādams tikai par glābšanos.

Drīz atsteidzās ārsts. īsu brīdi noliecies pār Martela ķermeni, ārsts drūmi atliecās un sacīja:

— Par vēlu. Šis cilvēks ir miris.

Klātesošie pievērsa uzmanību invalīdam, kas bija sabrucis atzveltnes krēslā. Visi bija samulsuši. Beidzot kāds jautāja:

— Paskaidrojiet, kas te īsti noticis?

Invalīds atbildēja aprautos teikumos, drebošā balsī:

— Ak, es nezinu... Kāds bija telpā paslēpies... Viņam rokā bija nazis... Ak, cik tas ir drausmīgi! Šis nelaimīgais kungs gāja man pa priekšu... Tieši sirdī... Viņš izlēca pa logu... Jāsteidzas, jāpaziņo policijai!

* * *

— Jūs negribat man ticēt? Jūs esat pārliecināts, ka Hārvejs Martels īstenībā ir mans tēvs? Bet tad nāciet man līdzi uz viesnīcu, tur jūs varēsiet pārliecināties, ka maldāties!

Helēna Fandora pavadībā tuvojās viesnīcai. Pēkšņi abi apstājās. No viesnīcas izskrēja vairāki uztraukti cilvēki..

— Ak, Dievs, kas noticis? — jautāja Fandors. — Vai viesnīcā nav izcēlies ugunsgrēks?

Tikko abi bija iegājuši viesnīcas hallē, viņi uzzināja par notikušo. Kāds sacīja:

— Tas bija apdrošināšanas aģents. Viesu grāmatā viņš ierakstījies kā Hārvejs Martels.

Fancļors satvēra Helēnu aiz rokas.

— Neejiet tālāk! Vai jūs dzirdējāt?

Helēna pakratīja galvu.

— Neejiet, es jūs lūdzu! Atgriezieties viesnīcas dārzā! Jums patiesi nav jāredz šādi asiņaini skati. Nejautājiet tagad neko. Es arī nezinu noteikti, kas noticis, bet es to nojaušu. Jums tas nav jāredz.

Fandors nogaidīja, kamēr Helēna, paklausīdama viņa lūgumam, atstāja vestibilu, un tad steigšus devās uz notikuma vietu.

Dīvaini, Fandors ne mirkli nešaubījās, ka Hārvejs Martels bija Fan-tomass, kas kritis par upuri noziedzniekam. Viņš tikai klusībā brīnījās, ka Helēna bija palikusi diezgan vienaldzīga. Vai viņa tiešām paliktu mierīga, ja uzzinātu, ka viņas tēvs miris?

Fandors daudz neprātoja. Piegājis cilvēku pulciņam, kas stāvēja pie ēdamzāles durvīm, viņš jautāja:

— Kas ir upuris?

Laikam jau viņa balsī bija kaut kas, kas vedināja citus domāt, ka viņš ir policists. Bez vārda runas viņu aizveda uz smēķējamo istabu, kur gulēja Martela līķis.

Fandors pārsteigts klusēja. No pirmā acu uzmetiena viņš pārliecinājās, ka šis cilvēks nebija Fantomass.

Viesnīcas pārvaldnieks piezīmēja:

— Varbūt kungs tagad gribētu nopratināt galveno liecinieku, invalīdu? Viņš gaida ēdamzālē.

Fandors pamāja.

— Jā, aizvediet mani pie viņa.

Bet invalīda ēdamzālē vairs nebija. Fandors paskatījās apkārt, tad nolēma iejaukties kalpotāju barā, kas satraukti sarunājās.

Uzmanīgi klausīdamies sarunās, viņš pamazām saprata, kas noticis. Tagad žurnālists sarauca uzacis.

«Dīvaini», viņš prātoja, «kāpēc tieši tagad bija jāmirst Hārvejam Mar-telam, kas pēdējā laikā bija piedzīvojis dažādas nepatikšanas? Dīvaini, ka smēķējamā istabā nebija neviena cita cilvēka, izņemot šo kungu bez rokām? Un kur viņš tagad pazudis?»

Fandors atgriezās smēķējamā istabā un sāka to pārmeklēt. Apstājies pie loga, viņš pārsteigts izliecās. Logs atradās zemu, bet zem tā bija krāšņa puķu dobe, kas likās tikko savesta kārtībā.

«Ja kāds būtu izkāpis vai izlēcis pa logu, tad taču būtu palikušas pēdas puķu dobē», viņš saspringti domāja. «Mīkstajā zemē lieliski varētu redzēt pēdu nospiedumus.»

Fandoram kaut kas iešāvās prātā. Viņš izgāja no viesnīcas un devās uz dārzu. Izvilcis no kabatas mazu lukturīti, žurnālists vērīgi pētīja zemi loga tuvumā, bet nekur neredzēja ne mazāko pēdu.

Fandors atgriezās vestibilā un jautāja sievietei, kas sēdēja reģistrācijā:

— Kundze, vai jūs redzējāt, kā nelaimīgais upuris iegāja smēķējamā istabā kopā ar šo invalīdu bez rokām?

— Jā.

— Cik ilgs laiks varēja būt pagājis, kamēr jūs izdzirdējāt palīgā saucienus?

— Domāju, pāris sekundes.

— Labi, kundze. Vēl viens jautājums. Vai šis kroplis, kas kopā ar Martela kungu iegāja smēķējamā istabā, bija kroplis arī tad, kad viņš aizgāja?

Sieviete iepleta acis.

— Bet, protams, kungs! Nesaprotu, ko jūs gribat teikt?

— Es gribēju teikt tikai to, ka šī traģēdija ir ļoti noslēpumaina. Puķu dobē nav nevienas salauztas puķes un nav arī nekādu pēdu. Tātad neviens nav izlēcis pa logu!

Bet, ja padomā, tad taču invalīds, kuram nav roku, nevarēja nodurt ] Martelu! Tā kā viss norisinājās pārāk ātri, tad grūti iedomāties, ka kroplis būtu spēlējis tikai komēdiju. Viņam neatliktu laika paslēpt savas rokas. Tas viss ir nesaprotami!

Sieviete apmulsusi klusēja. Fandors jautāja: )

— Sakiet, kāds izskatījās šis invalīds?

— Liels un pat glīts vīrietis, — atbildēja sieviete, — bet, kas attiecas uz matiem, tad grūti pateikt, kādi tie viņam bija, — viņš vienmēr staigāja platmalē.

Fandors norūca:

— Nu, kur gan tagad ir šis kungs? Es labprāt ar viņu patērzētu.

Pēc stundas Fandors izgāja no viesnīcas, tā arī neredzējis invalīdu.

Tas bija nozudis, un neviens nezināja, kad un kur.

Fandors sašutumā sažņaudza dūres. Viņš domāja:

«Tagad esmu pārliecināts, ka tas bijis Fantomass. Bet kā, pie velna, viņš varēja to izdarīt? Kur gan viņš tagad palicis?!

13.Irma Steinkērka

Parīzes kriminālpolicijas priekšnieks Avārs bija izsaucis Nalornu. Tagad tas atradās Avāra kabinetā.

Nalornam nebija visai tīra sirdsapziņa. Tāpēc viņš gāja pie kriminālpolicijas priekšnieka lēni un nedroši.

Avārs sēdēja pie rakstāmgalda, iegrimis darbā. Viņš apspriedās ar savu sekretāru un nelikās manām Nalornu.

Beidzot Avārs pacēla acis.

— Nalorna kungs, — viņš griezās pie pagaidu inspektora, — mar jāuztic jums kāds uzdevums. Ja jūs to labi veiksiet, tad varat uzskatīt ka jūsu karjera nodrošināta.

Mēs jau ilgāku laiku saņemam sūdzības no vairākām tirgotavārr Parīzes laukumā. Kāds krāpnieks ierodas pie kasēm, uzrāda labi vil totas kvītis un iekasē naudu, kas viņam nemaz nepienākas! Pārpra turns parasti tiek atklāts tikai tad, kad ierodas īstais kasieris.

Klausīdamies Avāra vārdos, Nalorns nodrebēja. Tomēr viņš izjuti arī slepenu prieku. Kāda veiksme, ka šo lietu Avārs gribēja uzticē

tieši viņam! Tas pierādīja arī, ka Avāram pret Nalornu nebija nekādu aizdomu.

Tikmēr Avārs turpināja:

— Es biju uzdevis šo lietu nokārtot inspektoram Leonam, bet viņš cietis nelaimes gadījumā un pašreiz atrodas slimnīcā. Tāpēc izvēlējos jūs. Mans sekretārs jums tūlīt nodos lietu. Leona aizdomas krita uz kādu indivīdu, vārdā Prospērs, kas agrāk strādāja pie apdrošināšanas aģenta Hārveja Martela.

Nalorns, ar katru mirkli vairāk uztraukdamies, tomēr savaldījās un nepārtrauca savu šefu. Toties klusībā viņš nodomāja:

«Panākumi man garantēti. Kad vien es gribu, tad varu Prospēru nodot policijai.»

Avārs turpināja:

— Es ceru, ka jūs saprotat, ka jums jārīkojas veikli. Jānoskaidro, ar ko nodarbojas šis Prospērs, un vai viņš patiesi iejaukts šais krāpšanās.

Zīmīgi, ka Prospēra labās dienas sākušās tieši tad, kad Hārvejam Martelam pazuda lielāka naudas summa. Ko jūs domājat?

— Es pārdomāju, direktora kungs, es pārdomāju.

— Nu, labi, tagad varat iet. Man vēl jāpieņem citi. Vai uzdevums jums ir skaidrs?

— Jā, pilnīgi!

* * *

— Netīra lieta, — nomurmināja Nalorns, iznācis no kriminālpolicijas ēkas. Viņš pamāja taksometram. — Netīra lieta!

Ienācis savā birojā, viņš ieraudzīja Peruzīnu, kas sarunājās pa telefonu un likās par kaut ko ļoti sajūsmināts.

«Kas nu viņam atkal ienācis prātā?» nodomāja Nalorns.

Beidzot Peruzīns nolika klausuli un pievērsās savam kompanjonam.

— Klausies, — viņš sacīja, — te ir viena lieta, kur mēs neko nevaram darīt, pirms neesam apspriedušies ar Fantomasu.

— Kas tā par lietu? — dzīvi iejautājās Nalorns.

— Klausies. Es nupat zvanīju uz Šerbūru, lai pierunātu Helēnas jaunkundzi beidzot piekrist šīm precībām ar Ronjē kungu. Saproti, ja mums tas izdotos, pirms mēs likvidēsim savu biroju, tad mēs saņemsim prāvu komisijas naudu. Tad mēs vienreiz būsim bagāti! Man vismaz nauda ir vajadzīga!

Nalorns paraustīja plecus.

— Man šķiet, ka ir muļķīgi nodarboties ar to, tur tik un tā nekasi neiznāks.

— Kā? Kāpēc tu tā domā? — Peruzīns bija pārsteigts.

— Es neko nedomāju, — norūca Nalorns, — man tikai tas ienāca

prātā. ļ

— Diemžēl tev varētu būt taisnība, — Peruzīns nopūtās. — Es nupat vēl runāju ar šo Helēnas jaunkundzi. Viņa mani aizsūtīja pie visiem velniem un pateica, ka viņai nenākot ne prātā pagaidām precēties.

— Un ko viņa vēl tev teica? — pasmaidīja Nalorns.

— Vispār viņa man pastāstīja interesantas lietas. Iedomājies, vakar vakarā noslepkavots Hārvejs Martels.

Nalorns atkrita krēslā.

— Noslepkavots? Kas tad viņu noslepkavojis?

— Tas nu skaidri nav zināms, bet fakts paliek fakts!

— Ak, Dievs, — smagi nopūtās Nalorns. — Jācer, ka mums neuzdos noskaidrot šo lietu. Tas radikāli grozītu mūsu stāvokli.

Zini, man pat liekas, ka šī slepkavība ir tiešas sekas tai afērai, kurš esam iejaukti arī mēs.

— Tu domā? — Peruzīna balsī ieskanējās bailes.

Pa to laiku Nalorns izvilka no kabatas apcietināšanas ordera veid lapu, ko viņam bija iedevis Avārs.

— Vai vari iedomāties, — viņš jautāja, — kāds vārds man te jāie-raksta?

— Nē.

Nalorns kādu brīdi klusēja.

Peruzīns nepacietīgi paskatījās.

— Nu, saki taču ātrāk! Man nepatīk tādi joki! Nekad nevar zināt vai varbūt tu pats...

Nalorns viņu mierināja:

— Nu, neuztraucies, taču! Vārds, kas man te jāieraksta, nav n< tavs, ne mans. Bet tomēr tas mūs varētu interesēt, jo tas ir — Prospērs

— Prospērs? — izbiedēti iesaucās Peruzīns. — Par ko tad?

— Krāpšanas tirgotavās un varbūt arī notikums Nīlas ielā.

Peruzīns nobālēja.

— Mēs esam pazuduši! Ja tu apcietināsi Prospēru, viņš nodoi arī mūs.

— Ko darīsim? — Nalornam bija pielipis Peruzīna satraukums.

Peruzīns nervozi kodīja lūpas.

Bet tad, pēc īsa pārdomu brīža, abi sāka apspriesties un izgudroja rīcības plānu, kā pašiem tikt sveikā cauri.

★ * *

Pēc stundas Nalorns un Peruzīns ieradās Ferdinanda ielā, mājā, kur dzīvoja Irma Steinkērka un kur bieži bija sastopams arī Prospērs.

Durvis atvēra veca kalpone, kas abus draugus neuzticīgi nopētīja. Nalorns mierinoši sacīja:

— Cienītā kundze, neuztraucieties. Mēs esam Steinkērka kundzes un Prospēra kunga draugi un labprāt viņus apmeklētu. Piesakiet mūs!

Vecā sieviete klusēdama nozuda, bet pēc neilga brītiņa parādījās atkal.

— Kundze tūlīt nāks, bet kunga nav mājās.

Nalorns ar Peruzīnu zīmīgi saskatījās. Abi nodomāja vienu un to pašu. Viņi nosprieda, ka, ja Peruzīna nebija mājās, tad viņi iegūs laiku. •

Draugi nosēdās uz dīvāna un sāka gaidīt.

— Varbūt viņš vēl ir te? — nočukstēja Nalorns, jo gaitenī noskanēja steidzīgi soļi.

— Tad viņš tagad steidzas pazust, — tāpat čukstus atbildēja Nalorns.

Pēc īsa brīža parādījās Irma Steinkērka. Viņa bija rītasvārkos un likās tikko piecēlusies. Irma sasveicinājās ar abiem draugiem un lika vecajai kalponei atnest kungiem absintu.

— Jūs taču izdzersiet kopā ar mani kādu glāzīti? — viņa aicināja. — Šo vermutu pircis Prospērs, un viņš jau gan saprot šo to no tādām lietām! Tad mēs varētu kopā pabrokastot, bet man jāsaka, ka Prospēra nebūs, viņš aizbraucis no Parīzes.

— Ak! — vienā balsī iesaucās Nalorns un Peruzīns. Tad viņi atkal apklusa.

Irma Steinkērka nelikās manām viņu izbrīnu un ar katru mirkli kļuva laipnāka, tā kā draugiem beidzot bija jāpieņem ielūgums brokastīs.

— Jūsu klātbūtne man būs tikai patīkama, — skaistā sieviete mazliet rezignēti noteica, — jo tagad esmu gluži viena un jūtos pamesta.

Prospers mani bieži atstāj vienu. Viņš ir lāga puisis, bet reizēm viņš ir gauži dīvains.

Kad brokastis jau tuvojās beigām, Irma Steinkērka atkal sāka runāt par Prospēru. Pēkšņi viņa jautāja:

— Sakiet, vai jūs viņu meklējat kaut kādā noteiktā nolūkā? Es gan nevaru pateikt, kur viņš pašreiz atrodas, bet, ja jūs gribētu, es to varētu uzzināt.

Nalorns viņu strauji pārtrauca:

— Nē, nē! Nesakiet neko!

— Kāpēc? — Irma brīnījās.

— Tāpēc, — paskaidroja Peruzīns, — ka gan viņam, gan mums pašreiz vispatīkamāk būtu vienam otru nesatikt.

— Jūs gan esat jocīgi cilvēki! — Irma skaļi iesmējās. — Jūs nākat pie manis cerībā satikt savu draugu, esat pat sašutuši, nesastopot viņu, un tomēr nevēlaties zināt, kur viņš atrodas!

— Jā, lieta ir ļoti svarīga, — piebilda Nalorns, — un es lūdzu tikai vienu. Nestāstiet nevienam, kundze, par mūsu apciemojumu... Jūs nupat sacījāt, ka vientulība jums nav patīkama?

— Jā, — dzīvi atsaucās Irma. — Taču, īstenībā man gan mazāk bail no vientulības nekā no mūžīgās maiņas. Jūs saprotat, kā tas ir mūsu arodā! Tikko pierod pie kāda cilvēka, tas pazūd, un jau jāmeklē atkal kāds cits! Man daudz labāk patīk mierīga dzīve, es gribētu sev kādu pastāvīgu draugu.

Peruzīns, brīdi padomājis, sacīja:

— Kundze, es tā domāju, ka jums vajadzētu vīru.

— Ak, — nopūtās Irma, — es jau arī tā domāju! Bet jūs saprotat, ka manā stāvoklī tas nemaz nav tik viegli izdarāms!

Nalorns tagad sāka nojaust drauga nodomu un piebalsoja Peru-zīnam:

— Jā, varbūt vajadzētu sameklēt jums vīru...

Abiem draugiem bija iešāvusies prātā viena doma — varbūt varētu pierunāt Irmu apprecēt slimo Ronjē, ja jau Helēna nebija ar mieru to darīt.

Tāpēc tagad abi aizgūtnēm ņēmās slavināt Ronjē, neaizmirsdami uzsvērt, ka viņš ir ari ļoti bagāts...

— Jūsu priekšlikums man patīk, — beidzot sacīja Irma. — Ja viss izdosies, kā iecerēts, tad varat būt pilnīgi droši, ka es arī jūs neaizmirsīšu.

Tikai, lūdzu jūs, nesakiet Prospēram ne vārda par šo sarunu! Viņam nav jāzina mani nodomi.

Tad Irma atkal piedāvāja abiem kompanjoniem noskaidrot Prospēra atrašanās vietu. Tomēr Nalorns ar Peruzīnu kategoriski atteicās no šādas informācijas.

* * *

Nākošajā rītā vecais Žans pieteica Živam kādu dāmu, kas privātā lietā nākot no Peruzīna un Nalorna aģentūras.

Živs nespēja valdīt smieklus.

— Žan, nebrīnies, es zinu, kas tā par dāmu. Tā ir jauka sieviete, jauna sieviete, un es viņu precēšu. Vai es tev vēl neesmu teicis, Žan, ka esmu nolēmis precēties? Kā tev tas patīk?

— Un ko tad jūs precēsiet, kungs?

Žana sejā atspoguļojās netīksme.

— Nu, to jauko jauno sievieti, kas atnākusi.

— Hm... jauka sieviete... jauna sieviete... Es gan drīzāk sacītu, ka tā ir izkrāsota veca staigule!

— Ej, nu! — Živs bija ne mazāk pārsteigts. — Nevar būt! Bet nekas, lai viņa ienāk.

— Jūsu istabā?

— Nu, protams! Varbūt tu gribētu, lai es noeju pie viņas lejā salonā?

Pēc pāris mirkļiem Žans ieveda istabā elegantu sievieti. Viņa apstājās uz sliekšņa un, pametusi skatu apkārt, jautāja:

— Vai man tas prieks runāt ar Ronjē kungu?

— Jā, — Živs pamāja.

No pirmā acu uzmetiena Živs saprata, ka Žanam taisnība, šī dāma nebija Helēna, Fantomasa meita.

Živs jau gan arī nemaz nebija gaidījis, ka Helēna ieradīsies pie viņa, jo zināja, ka jaunā sieviete atradās Šerbūrā. Bet kāpēc tagad viņas vietā nāca cita?

Nalorns un Peruzīns patiesi bija labi aģenti. Varbūt viņi tagad sūtīs pie Živa visas neprecētās parīzietes?

Živs bija uzstājis, lai pie viņa atsūta precību kandidāti, bet tikai tāpēc, ka gribēja pārliecināties, vai Martela sekretāre patiesi bija Helēna. Tagad, kad Fandors bija devies uz Šerbūru, precību lietas Živu nemaz vairs neinteresēja.

Viešņa, sirsnīgi smaidīdama, tuvojās Ronjē gultai.

— Ronjē kungs, esmu dzirdējusi, ka jūs dzīvojat pavisam vientuļi. Aiz tīras cilvēciskas intereses es rūpējos par slimiem un nevarīgiem. Tāpēc, uzzinājusi no maniem draugiem Naloma un Peruzīna par jums un saņēmusi viņu ieteikumu, es atļāvos ierasties pie jums. Te būs viņu vēstule.

— Vai jūs, kundze, nebūtu tik laipna un neizlasītu to man pati? — lūdza Živs. — Manas acis ir sipri vājas...

Irma atlaidās atzveltnes krēslā un sāka lasīt:

«Mīļais Ronjē kungs!

Dāma, kura ieradīsies pie Jums ar šo vēstuli, ir Jūsu simpātiju cienīga. Jūs pats varat pārliecināties, ka viņa ir jauna un skaista un ka viņai ir nevainojams raksturs.

Ja Jūs sapņojat par mierīgu mājas dzīvi, viņa Jums to nodrošinās. Šī sieviete ir mūsu ģimenes draudzene un mēs viņu pazīstam jau no bērnu dienām.

Mēs negribam Jums slēpt, Ronjē kungs, ka šī dāma pārdzīvojusi vairākas mīlas dēkas, bet tagad kļuvusi prātīgāka un ilgojas pēc klusas ģimenes dzīves. Viņas vārds ir Irma Steinkērka.»

Izdzirdis pēdējos vārdus, Živs nespēja novaldīt pārsteiguma izsaucienu:

— Jūs esat Irma Steinkērka?

Tagad satraucās Irma. Viņa iedomājās, ka, zinot viņas pagātni, Živs viņu atraidīs. Bet te nu viņai atlika tikai piekrist.

— Jā, tā esmu es. Bet, Ronjē kungs, es jums zvēru, ka esmu nolēmusi aizmirst pagātni un sākt citu, jaunu dzīvi!

Živs klusēja.

šī klusēšana iedrošināja Irmu. Tagad viņa atguva drosmi un sāka gari un plaši stāstīt par saviem nākotnes nodomiem.

Živs necentās viņu pārtraukt. Viņš zināja, ka Irma bija Prospēra mīļākā, un cerēja, ka izdosies uzzināt kaut ko vairāk. Tāpēc viņš laipni sacīja:

— Cienītā kundze, es ļoti priecājos iepazīties ar jums. Es ceru, ka jūs būsiet tik laipna un neatteiksieties šovakar paēst kopā ar mani vakariņas?

Irma no sirds priecājās par saviem panākumiem. Toties Živs nodomāja, ka vakariņas būs laba izdevība, lai uzzinātu kaut ko vairāk no Irmas.

14.Ūdenslīdējs

Nakts bija melna un lietaina, vētra plosps un dzenāja nemierīgus mākoņus.

Fandors bija izgājis no viesnīcas un, paļaudamies uz labu laimi, klejoja pa tukšajām ielām. Žurnālists pārdomāja pēdējo stundu notikumus — atkalredzēšanos ar Helēnu, viņas noslēpumainos vārdus, Martela nāvi...

Jau kuro reizi Fandors uzstādīja sev to pašu jautājumu — «Kas noslepkavojis Martelu? Kroplis tas nevarēja būt. Bet neviena cita taču tur nebija! Kā noskaidrot šo noslēpumu?»

Maldīdamies pa Šerbūru, Fandors bija nonācis pie mola. Tagad viņš stāvēja un raudzījās bangojošajā jūrā. Pēkšņi žurnālists sarāvās, ieraudzījis tumšu priekšmetu, ko viļņi zvalstīja šurpu turpu. Tas šķita kaut kas redzēts. Ieskatījies vērīgāk, viņš saprata, ka tā ir platmale.

Kā tā bija nokļuvusi te? Tā bija eleganta platmale un pēc apraksta saskanēja ar to, kas esot bijusi invalīdam. Kas ar viņu bija noticis? Vai viņš bija nosfīcis? Vai tā bija pašnāvība? Vai varbūt jauns noziegums?...

Fandors nevilcinājās. Ieraudzījis krastā laivu, viņš pārgrieza virvi, satvēra airus un īrās uz to vietu, kur šūpojās pamestā platmale. Žurnālistam izdevās to satvert. Fandors iemeta to laivas dibenā.

«Cik smaga,» bija pirmā doma.

Vienubrīd žurnālists nodomāja, ka platmale samirkusi un tāpēc ir tik smaga, bet tad viņš pārsteigumā iesvilpās. Platmalē bija paslēpts ass duncis.

«Dīvaini,«Fandors nodomāja, «es zinu, ka dažreiz šādus ieročus slēpj spieķos. Zinu, ka ir pīpes, kurās ieslēpts revolveris. Bet šādu platmali redzu pirmo reizi. Kas izgudrojis šo dīvaino instrumentu un kādam nolūkam?»

Mirkli prātojis, Fandors iesmējās.

«Es gan esmu muļķis! Šī platmale taču noteikti pieder kroplim! Ja viņš nevar nogalināt ar rokām, tad viņš spēj noslepkavot otru cilvēku ar galvu!

Tagad žurnālistam šķita viegli iedomāties, kas bija noticis viesnīcas smēķējamā istabā, kad tur iegāja Martels un invalīds bez rokām. Kroplis bija izmantojis savu ieroci tik veikli,'ka Martels gandrīz acumirklī bija beigts.

«Bet kāpēc?» atkal jautāja sev Fandors. «Pirmo reizi dzīvē man gadās dzirdēt par cilvēku, kas, būdams kropls, pastrādā tik šaušalīgu noziegumu!»

Fandors nosprieda, ka tik briesmīgs noziegums pilnīgi atbilstu Fan-tomasam, bet Fantomasam taču bija divas stipras, veselas rokas!

Pēkšņi Fandors iesita sev ar plaukstu pa pieri.

— Ak, Dievs, kāds es esmu bijis idiots! — viņš iesaucās. — Tas tomēr ir Fantomass! Viņš tikai tēloja kropli, lai vieglāk sasniegtu savu mērķi!

Žurnālists vairs nevilcinājās un aizsteidzās no krastmalas, paņemdams līdzi drausmīgo slepkavības pierādījumu. Drīz vien viņš nāca pie atziņas, ka labāk ar šo cepuri apkārt nestaigāt, jo tā varētu vērst uz sevi noziedznieka uzmanību.

Netālu no krasta Fandors paslēpa platmali kādā mazā, pussagruvušā mājelē.

Tad žurnālists atgriezās uz ceļa. šai brīdī viņu kāds uzrunāja.

— Ko jūs te meklējat? — atskanēja īgna balss. Nemanot bija pienācis vīrietis noskrandušā apģērbā. — Mani sauc Deglass.

Fandors nesaprašanā skatījās uz svešo vīrieti, nesaprazdams, vai tas ir kāds ubags, vai zaglis.

Kamēr žurnālists domāja, ko atbildēt, vīrietis satvēra žurnālista roku un ar visu ķermeni smagi atspiedās pret viņa plecu.

— Nu, draugs,... tā neies! — viņš iesmējās. — Nekur tu neaizbēgsi. Vai tiešām tu neizmaksāsi nabaga Deglasam kādu glāzīti?

Izdari to, un mēs būsim labi draugi!

Gribēdams atkratīties no uzmācīgā subjekta, Fandors parakņājās kabatās un pasniedza svešiniekam dažus naudas gabalus. Bet tas noraidoši pakratīja galvu.

— Kāpēc es tevi nepazīstu? — viņš murmināja. — Vai tu neesi vietējais? Ak, tu laikam atbrauci ar šo norvēģi, kas iedomājies, ka pazīst jūru labāk, nekā vecais Pastels! Tikai neiedomājies, ka norvēģim kaut kas izdosies, ja viņš iedomāsies izcelt zeltu! To teica arī vecais Pastels.

Fandors kļuva uzmanīgs. Ko nozīmēja pēdējie vārdi? Varbūt tiem bija kaut kāds sakars ar dramatiskajiem notikumiem Šerbffrā?

— Ja tu man izmaksāsi glāzīti, — dīca Deglass, — es tevi iepazīstināšu ar Pasteļu, un viņš tev varēs daudz ko pastāstīt par norvēģiem.

Tiklīdz viņi bija ienākuši krodziņā, pie viņiem pienāca cits tips, tikpat šaubīgs un tikpat piedzēries kā Deglass.

Deglass priecīgi iesaucās:

— Ak, tas taču ir mans labākais draugs Finjē!

Abi draugi sāka pļāpāt, un Fandors iedomājās, ka velti nācis uz krodziņu. Bet tad ieradās pats vecais Pastels. Žurnālists stādījās priekšā. Vecais ūdenslīdējs izrādījās runīgs.

— Kad šis sasodītais Martels nāca ar saviem priekšlikumiem, — stāstīja vecais ūdenslīdējs, — es nokāpu jūrā. Pēc tam es sacīju Mar-telam, ka tur nekā nevar darīt, lai viņš atstāj zeltu turpat, kur tas ir.

— Bet, — viņu pārtrauca Fandors, — man liekas, ka «Triumfa» zeltu nu jau kādas divas dienas ceļ ārā?

Pastels dusmās pietvīka.

— Tiktāl nu gan vēl nav. Es sacīju Martelam, ka nav vērts pūlēties. Tā tas ir. Bet Martels sameklēja šo norvēģi, un tas sasolīja Martelam nezin ko.

Žurnālists atkal pārtrauca veco ūdenslīdēju.

— Bet, Pastel, es dzirdēju, ka šo pēcpusdienu norvēģis esot izcēlis pirmo kasti ar zeltu. Man teica, ka Martels viņam jau bija samaksājis norunāto lielo atlīdzību.

Pastels dusmās nodrebēja.

— Velns lai parauj, tas jau ir tas, kas mani bezgala kaitina! Jo es neko vairs nesaprotu. Es taču jau sacīju, ka zeltu nav iespējams izcelt. Bet kā tad viņš to varēja? Droši vien, viņam palīdz pats nelabais!

Fandors pakratīja galvu.

— Nē, Pastel, meklējiet citu izskaidrojumu! Pirmo reizi dzirdu, ka nelabais palīdzētu izcelt nogrimušus dārgumus.

Vecais ūdenslīdējs pieliecās tuvāk žurnālistam un noslēpumaini čukstēja:

— Klausieties, man liekas, ka šis norvēģis visus muļķo! Man liekas, ka tur nenotiek nekādi glābšanas darbi. Nebrīnieties, es jums tūlīt paskaidrošu.

Šai brīdī viņu sarunu pārtrauca vairāki matroži, kas nupat bija ieradušies, un ar kuriem Pastels sāka strīdēties par kuģniecības jautājumiem.

Pēkšņi vecais vīrs pacēla roku.

— Pagaidiet, paklausieties! Ja jau jūs tik daudz zināt, tad pasakiet man, vai tiesa, ka ir tādas zemūdenes ar tik spēcīgiem starmešiem, kas spēj apgaismot jūras dzelmi desmit metru attālumā?

— Pareizi, — pamāja viens no matrožiem. — Un es varu tev pastāstīt vēl vairāk. Rīt ar šādu zemūdeni sāks meklēt «Triumfa» zeltu.

Vecais Pastels priekā saberzēja rokas un iesaucās:

— Nu, tad nāciet visi, es visiem izmaksāšu pa glāzītei par to, ka jūs man pastāstījāt tik jaukas lietas! Vai jūs nemelojāt, kad sacījāt, ka viņi grib zem ūdens uzspridzināt nogrimušo «Triumfu»? Ak, ir vēl taisnība pasaulē! Ja tas tiešām tā notiks, tad tam sasodītajam norvēģim atliks tikai aizvākties!

Pastels vēl un vēl atkārtoja, cik labi, ka norvēģim nāksies aizvākties, bet Fandors vairs neklausījās. Viņš bija pievērsies kādam jaunam matrozim.

— Sakiet, vai ir interesanti nolaisties ar zemūdeni? — žurnālists jautāja.

— Nu, kā to ņem, — atteica matrozis. — Vēlāk jau pierod, bet pirmo reizi tas gan ir pavisam neparasti.

Fandors par nogrimušo «Triumfu» bija dzirdējis tik dīvainas lietas, ka nolēma, ka vislabāk būtu pašam pārliecināties.

Kā gan norvēģis varēja izcelt zeltu, ja tik pieredzējis ūdenslīdējs kā Pastels apgalvoja, ka tas nebija iespējams?

Matroži vēl pastāstīja, ka vraks tikšot uzspridzināts tuvākajās dienās, lai tas netraucētu ieeju ostā. Pēc tam, ja kāds gribēšot, varēšot atkal turpināt glābšanas darbus.

— Kā sauc jūsu komandantu? — Fandors jautāja matrozim.

— Kapteinis Karvelaks.

— Kur viņš dzīvo?

Matrozis nosauca adresi. Drīz pēc sarunas žurnālists piecēlās. Viņš bija stingri nolēmis dabūt no komandanta atļauju izbraukt jūrā ar zemūdeni.

«Nē, komandants man tik vienkārši neatļaus piedalīties operācijā! Vajadzēs telegrafēt uz ministriju. Labi, ka man tur ir paziņas. Varbūt izdosies kaut ko panākt!»

Fandors meklēja ieganstu atkratīties no saviem diviem jaunajiem paziņām. Te viņa uzmanību piesaistīja divi cilvēki, kas tikko bija ienākuši krodziņā.

— Tur jau viņš ir, šis sasodītais norvēģis, — norūca vecais Pastels. — Viņš un viņa palīgs!

Fandors steidzīgi samaksāja rēķinu, bet, kad viņš atkal pagriezās, norvēģi jau bija nozuduši. — Sasodīta neveiksme! — žurnālists nopūtās. Viņš bija ievērojis, ka cilvēks, kuru Pastels uzskatīja par norvēģu ūdenslīdēju, bija Fantomass, bet viņa palīgs — drūmais apašs Mazulis.

15.Uz zemūdenes

Fandors izvilka no kabatas pulksteni, paskatījās tajā, un nolēma, ka vēl laiks iegriezties mazā kafejnīcā ostmalā.

«Tikai pieci,» viņš nodomāja, «esmu krietni par agru. Būs jāgarlaikojas līdz Helēnas atnākšanai.»

Fandors nosēdās pie galdiņa un nogrima pārdomās. Drīz viņu iztraucēja apkalpotājs, kas jautāja, vai kungs nevēlētos kaut ko pasūtīt. Fandors īgni pasūtīja kafiju. Viņa labais garastāvoklis bija izgaisis.

«Es uzvedos kā muļķis,» viņš domās sevi norāja. «Jau piekto reizi skatos pulkstenī, lai pārliecinātos, ka pagājušas tikai dažas minūtes. Es taču varu paciesties! Drīz es visu uzzināšu!

Žurnālista domas atkal sāka riņķot ap pēdējiem notikumiem. Tagad viņš bija pārliecināts, ka Fantomass atradās kaut kur tepat, tuvumā. Fandors bija arī pilnīgi pārliecināts, ka Fantomass noslepkavojis Hār-veju Martelu. Tālākie notikumi pilnīgi apstiprināja šo pārliecību.

Kas cits gan būtu uzņēmies fiktīvu zelta izcelšanu, ja ne Fantomass! Bet kādēļ? Varbūt tas tomēr nebija Fantomass?

«Grūti noticēt, ka vecais Pastels nezināja, ko apgalvoja. Ja jau viņš sacīja, ka no tās vietas, kur nogrima “Triumfs”, zeltu nevar izcelt, tad, droši vien, tas arī tā ir! Bet kāds viņam aprēķins to darīt? Vienīgais izskaidrojums varētu būt, ka Fantomass, gribēdams saņemt izsludināto prēmiju par katru izcelto kasti, izceļ viltus zeltu. Bet kur viņš to būtu ņēmis? Viņš gandrīz ne ar ko neriskē, jo nevienam neienāks prātā, ka izceltās kastes nav tās pašas, kas nogrimušas jūras dzelmē.»

Fandora plecam viegli pieskārās roka. Žurnālists pagriezās.

— Jūs, Helēna?

— Jā, Fandor, es.

Abi skatījās viens uz otru un izjuta pēkšņu prieku par šo satikšanos. Pēdējās dienās pēc Martela nāves viņi bija redzējušies tikai īsu brīdi.

Fandora sejā atspoguļojās viņa domas. Kad kalpotājs bija aizgājis, Helēna jautāja:

— Fandor, kas noticis? Jūs šodien izskatāties vēl vairāk norūpējies nekā iepriekšējās dienas!

— Klausieties, — žurnālists satvēra jaunās sievietes roku, — man grūti to teikt, bet man jāatzīstas, ka es baidos no nākotnes.

— Jūs baidāties? Bet no kā?

— Es baidos jūs sāpināt.

Fandors jau nožēloja savus vārdus, bet Helēna satraukti turpināja:

— Baidāties sāpināt? Bet kāpēc jūs gribat mani sāpināt? Ak, Dievs, jūs laikam esat kaut ko uzzinājis par manu tēvu!

Helēna bija pietiekoši gudra, lai nojaustu, ka Fandors par vainīgo visos šajos noslēpumainajos notikumos uzskatīja viņas tēvu, Fantomasu.

Vai Fantomass atkal stāsies cīņā pretī Fandoram?

Helēna nopūtās. Viņa bija nogurusi, viņa tik ļoti alka miera. Vai atkal viņas tēva rīcība izjauks to trauslo laimi, kas vēl bija tik nedroša? Saņemdamās, viņa jautāja:

— Fandor, jūs domājat, ka Hārveja Martela nāvē vainīgs mans tēvs? Vai jūs domājat, ka mans tēvs atkal sācis noziedznieka gaitas? Atbildiet!

Fandors pastāstīja visu, ko viņam bija izdevies uzzināt. Viņš Helēnai neslēpa arī savas aizdomas. Žurnālists centās runāt mierīgi. Kad viņš bija beidzis, iestājās klusums.

Fandors jautāja:

— Helēna, vai jūs man ticat?

— Nē! — Helēna iesaucās. Viņa bija pilnīgi nopietna. Viņa patiešām nevarēja noticēt tam, ko viņai bija pastāstījis Fandors.

— Fandor, es ticu, kātā ir jūsu pārliecība. Bet padomājiet. «Triumfs» nogrima atklātā jūrā, vētras laikā. Kā mans tēvs varētu būt atbildīgs par to? Jā, varētu jau būt, ka viņš spekulē ar viltotu zeltu, bet viņam nemaz nebija laika to sagatavot. Es jūsu aizdomām varēšu noticēt tikai tad, kad pati savām acīm būšu redzējusi šo norvēģu ūdenslīdēju un pārliecinājusies, ka tas ir Fantomass.

Žurnālists uzmanīgi klausījās katrā viņas vārdā. Helēnas izturēšanās liecināja, ka sieviete centās izgaisināt visu, kas varēja apdraudēt viņas un Fandora attiecības. Tomēr viņas vārdi Fandoru nepārliecināja.

Pēkšņi viņš piecēlās.

— Helēna, es būšu pret jums lojāls. Es jums pateicu par savām aizdomām, bet man nav pierādījumu. Šovakar zemūdene izbrauks, lai uzspridzinātu «Triumfa» vraku. Es ar lielām pūlēm sadabūju atļauju piedalīties šai operācijā. Es ceru, ka man izdosies visu noskaidrot.

Ja gribat, brauciet manā vietā un meklējiet pierādījumus, kas ir nepieciešami. Es negribu pazudināt jūsu tēvu. Es tikai gribu jūs pārliecināt, ka manas aizdomas ir pamatotas un ka mans pienākums ir stāties atkal pretī Fantomasam!

Kad Helēna ieradās uz zemūdenes, kapteinis Karvelaks bija pārsteigts. Taču viņai tomēr bija kara ministrijas atļauja, un kapteinis neiedrošinājās iebilst.

Tad, paskaidrojis Helēnai, kā viņai jāuzvedas brauciena laikā, kapteinis aizsteidzās, lai tūlīt dotu signālu komandai par operācijas sākumu.

Visas lūkas tika aizvērtas, un zemūdene sāka lēnām nolaisties.

Helēna bija nobālējusi. Tagad viņa stāvēja, sažņaugusi rokas un gaidīja.

Ko viņa tur ieraudzīs? Vai Fandoram bija taisnība? Vai tiešām atkal vainīgs viņas tēvs, kas jau tik daudz bija sabojājis viņas dzīvē!

Spilgti uzliesmoja starmeši, apgaismodami apkārtni, kad zemūdene tuvojās nogrimušajam «Triumfam».

Helēnai aiz muguras atkal atskanēja kapteiņa Karvelaka balss:

— Skatieties, jaunkundz, tas ir kaut kas neparasts!

«Triumfs» ir gandrīz pilnīgi iegrimis smiltīs, un tomēr šis norvēģis apgalvo, ka izglābšot zelta kravu. Es brīnos, kā viņš spēs piekļūt kastēm?

Helēna neko neatbildēja, bet, piespiedusi seju iluminatoram, vērīgi raudzījās ārā.

Karvelaks aizsteidzās uz vadības kabīni, un pēc brīža atskanēja viņa balss:

— Apturēt mašīnas! Te ir kaut kas neparasts. Mēs pašreiz esam steķu tuvumā. Skatieties, no viena nokarājas virvēs piesietas kastes. Kas tas varētu būt?

Kapteiņa balsī skanēja tikai pārsteigums. Viņš taču nevarēja nojaust, kādu vētru šie vārdi sacēla Helēnas sirdī.

Sieviete sagrīļojās. Tagad viņa saprata, ka Fandors bija runājis patiesību.

Pie steķiem piesietās kastes bija tās, kuras cēla ārā norvēģu ūdenslīdējs. Bet vai vainīgais patiešām bija Fantomass?

Helēna nodrebēja. Ļaunas priekšnojautas māca sirdi.

— Vai jūs jūtaties slikti, jaunkundz? — jautāja Karvelaks, kas atkal bija pienācis.

Taču tālāk viņš netika. Atskanēja spalgs revolvera šāviens.

Karvelaks pat nepaguva mesties uz priekšu, jo šai brīdī atskanēja dežūrējošā matroža balss:

— Komandant, mums tuvojas torpēda!

Zemūdenē izcēlās neaprakstāms sajukums un troksnis. Visi izdzir-duši vārdu «torpēda», jau skatīja gara acīm drošu nāvi.

Ja torpēda patiešām sasniegs zemūdeni, tad notiks sprādziens un viņi visi aizies bojā. Tikai komandants palika mierīgs.

— Visi savās vietās! — Karvelaks nokomandēja. — Ātrāk!

Kapteinis zināja, ka glābiņš nebija iespējams. Virs zemūdenes atradās steķi, priekšā — «Triumfa» vraks, bet no otras puses tuvojās torpēda. Nāve tuvojās no visām pusēm.

— Mašīnas — ar pilnu jaudu! — skaļi iekliedzās kapteinis.

Redzēdami sava komandanta noteiktību, matroži saņēmās un turpināja darbu. Zemūdene sāka celties augšup un tad šāvās uz priekšu. Tomēr bija jau par vēlu — no torpēdas nebija iespējams izvairīties. Atskanēja eksplozijas troksnis.

16.Sievietes pašnaviba

Mirklī, kad visa zemūdene nodrebēja, kad visas mašīnas apstājās, un cilvēki saprata, ka tūlīt viņi sastapsies ar nāvi, kapteinim Karvelakam vēl pietika spēka izkliegt pavēli, kas vienīgā varētu nest glābiņu:

— Izmest balastu!

Parasti zemūdenes paceļas no dzelmes, izmantojot īpatnējus ūdenssūkņus, bet paredzēta vēl cita iespēja, lai gan tā domāta tikai briesmu gadījumiem. Tad iedarbina mehānismu, lai izmestu balastu.

Matrožiem vispārējā panikā vēl pietika tik daudz saprāta, lai izpildītu šo pēdējo kapteiņa pavēli. Zemūdene sāka lēnām celties.

Karvelaks stāvēja pie vadības pults. Eksplozija bija sadragājusi mašīnas un kāds tērauda gabals bija savainojis komandanta pieri, bet tagad viņš nedomāja par sevi. Svarīgāka bija doma par to, kas notiks ar zemūdeni, kas notiks ar kuģa komandu. Zemūdene drebēja kā nepacietīgs dzīvnieks, kas gatavs traukties uz priekšu. Taču manometri un pārējie mērinstrumenti vairs nepalīdzēja cilvēkiem.

— Pie mašīnām!

Iestājās klusums. Vecākais mašīnists ziņoja:

— Kapteiņa kungs, mašīnas vairs nedarbojas.

Karvelaks kļuva domīgs. Pat, ja izdotos pacelties no jūras dzelmes, tad viņa zemūdene būs tikai vraks. Tai vairs nebija nekā kopīga ar to lepno kuģi, ar kuru Karvelaks tik ļoti bija lepojies.

— Novērošanas tornis vēl ir kārtībā, kā liekas, — viņš piezīmēja.

— Vai būtu kāds brīvprātīgais, kas uzkāptu un mēģinātu signalizēt? Varbūt mūs kāds ieraudzīs!

Visi desmit apkalpes locekļi pieteicās šim uzdevumam.

— Nu, tad lai šis gods pienākas jaunākajam, — turpināja ī ņteinis.

— Žofik, dodieties uz novērošanas torni!

— Klausos, komandant!

Pēkšņi Karvelaks atcerējās sievieti, kas bija braukusi kopā ar viņiem un revolvera šāvienu. Viņam vēl nebija skaidra šī sakarība, tomēr viņš pavēlēja vecākajam virsniekam:

— Dodieties uz mazo kajīti un noskaidrojiet, kas noticis ar to sievieti, kas te ieradās pirms brauciena. Atvediet viņu šurp!

Virsnieks aizsteidzās, taču jau pēc pāris minūtēm atsteidzās atpakaļ.

— Kapteiņa kungs, mūsu pasažiere nošāvusies. Viņai bijis revolveris, un viņa to pielikusi tieši pie sirds!

Jūrnieks nebija maldījies. Tai brīdī, kad Helēna bija sapratusi, ka tas tiešām ir viņas tēvs, kas atkal izdarīja noziegumu, viņa salūza. Visi viņas sapņi par mierīgu laimi un nākotni saira. Viņa atkal atradās izvēles priekšā — nodot tēvu, vai nodot cilvēku, kuru viņa mīlēja.

Helēna izmisumā vairs neredzēja izeju. Sakodusi zobus, viņa izvilka no kabatas revolveri, no kura nekad nešķīrās, un vērsa to pret sevi.

Tai brīdī, kad matrozis ziņoja par torpēdas tuvošanos, Helēna mēģināja nošauties. Asinīm noplūdusi, viņa saļima kajītē ūz grīdas.

— Ak, Dievs! — iesaucās Karvelaks, klausīdamies virsnieka ziņojumā. — Vai šī sieviete mirusi?

— Viņa vēl elpo, komandant, bet šķiet, ka nāve ir tuvu.

— Aiznesiet viņu uz mašīntelpu un dariet visu, kas jūsu spēkos!

Komandants iegrima drūmās pārdomās.

— Glābti! Mēs esam glābti! —* šai mirklī no novērošanas pults atksanēja dežūrējošā matroža balss:

Komandants aizsteidzās. No pults bija redzams, ka zemūdenei tuvojas liela buru laiva. Droši vien, tā bija ieraudzījusi bez stūres peldošo zemūdeni un tagad tuvojās, lai sniegtu palīdzību.

Kapteinis Karvelaks uzelpoja vieglāk. Mierīgā balsī viņš deva komandu:

— Puiši, visi ejiet savās vietās un neuztraucieties! Vispirms jāgādā par ievainoto sievieti. Nogādājiet viņu pie Žofika, viņa jāglābj pirmā.

— Uzmanību!

— Sviediet!

Trosi, kuru pasvieda no zemūdenes, ļoti veikli uzķēra vīrietis, kas atradās mazā laiviņā. Tad viņš ciešāk pievilka trosi un tā piepeldēja zemūdenei.

— Nelaimes gadījums? — jautāja zvejnieks.

— Jā, nelaimes gadījums, — atbildēja Žofiks. — Bet paklausieties, draugs, papļāpāt mēs varēsim vēlāk. Vispirms jāglābj kāda sieviete. Viņa ir ievainota.

— Labi, — piekrita zvejnieks. — Tikai tas nebūs tik viegli. Redziet, vējš ar katru mirkli pieņemas spēkā.

Kopīgiem spēkiem viņiem izdevās iecelt Helēnu laivā. Lai gan vētra pieņēmās spēkā, Žofiks palika savā vietā un nodeva glābējam tālāk tās pavēles, ko pats saņēma no zemūdenes.

— Tagad ņem šo trosi un piestiprini to pie savas laivas. Varbūt tev izdosies mūs pavilkt.

Glābēja balsi nevarēja sadzirdēt, bet likās, ka viņš bija sapratis, jo sāka darboties gar burām.

Bet tad, kad Žofiks, klausīdams kapteiņa pavēlei, nokāpa lejā, notika kaut kas dīvains.

Cilvēks, kas bija nelielajā buru laivā steidzies palīgā zemūdenei, pēkšņi palaida buras un noliecās pār ievainoto sievieti, kas gulēja laivas dibenā.

— Ak, Dievs! Tā taču ir Helēna! Tā ir mana meita!

Pēc pāris minūtēm kapteinis Karvelaks redzēja, ka vientuļais zvejnieks ar savu laivu pazuda tumsā. Zemūdene palika viļņu un vēja varā.

★ ★ *

Admirālis Ašārs domīgs sēdēja savā kreisera «Courage» kajītē. Nesen viņam kāds virsnieks bija ziņojis, ka kapteinis Karvelaks ar zemūdeni cietis katastrofā, ka vētra aizrāvusi bez vadības palikušo zemūdeni atklātā jūrā un tikai laimīga nejaušība izglābusi apkalpi no bojāejas.

Tagad Karvelaks bija ieradies, lai sniegtu ziņojumu savam tiešajam priekšniekam. Admirālis Ašārs vēlreiz pārlasīja to, kas viņam jau bija zināms. Pie durvīm klauvēja. Dežūrējošais matrozis atvēra tās un ziņoja:

— Kapteinis Karvelaks.

Admirālis Ašārs paspēra dažus soļus uz priekšu un sirsnīgi smaidīdams, tuvojās kapteinim Karvelakam.

— Mīļais draugs, — sacīja admirālis, apkampdams Karvelaku, — mans drošsirdīgais draugs! Es jums pateicos!

— Admirāļa kungs, — atbildēja kapteinis, — es nezinu, par ko man pienāktos jūsu pateicība. Jūsu vārdi mani aizkustina. Es tikai pildīju savu pienākumu.

— Kapteini, — admirālis pacēla roku, — es aizmirstu, ka esmu jūsu priekšnieks un ka jūs tikai pildījāt savu pienākumu.

Pirms noklausīšos jūsu ziņojumu, gribu jums vēlreiz atgādināt, ka mīlu visus savus virsniekus tā, it kā tie būtu mani bērni, un tādēļ es jums vēlreiz pateicos.

Un tad, mans draugs, es zinu, ka jūsu drosme un aukstasinība izglāba zemūdeni un visu apkalpi no bojāejas.

— Ak, admirāļa kungs!

Kad pirmais uztraukums bija pārgājis, admirālis izskatījās vēss un neuztraucams kā arvien.

Tikai dažus mirkļus viņš bija priecājies kā tēvs par sava virsnieka varoņdarbu. Tagad viņš atkal bija pienākuma cilvēks.

— Es jūs klausos, kapteini Karvelak! Vai jūs esat gatavs sniegt ziņojumu par notikumu ar zemūdeni?

— Admirāļa kungs, man jāziņo tik nopietnas lietas, ka es gribētu lūgt atļauju izdarīt to mutiski.

— Runājiet, kapteini!

— Tātad, admirāļa kungs, notikumi risinājās šādi.

Virsnieks īsi un skaidri pastāstīja admirālim visu, ko bija piedzīvojis liktenīgajā braucienā, un tad sacīja:

— Admirāļa kungs, tie ir fākti, skaidri un neapstrīdami. Par tiem es varu spriest kā jūrnieks pēc savas pieredzes. Bet ir vēl kaut kas, tās gan ir tikai aizdomas, bet tās liek man nodrebēt.

Admirālis visu laiku bija mierīgi klausījies kapteiņa ziņojumā, nepārtraukdams viņu. Tagad viņš strauji pacēla galvu.

— Kapteini, ko jūs gribat sacīt? Es jūs nesaprotu.

Virsnieks drebošā balsī pastāstīja to, kas bija noticis «Triumfa» tuvumā un minēja arī par nepazīstamā zvejnieka dīvaino rīcību, kas bija solījies palīdzēt zemūdenes apkalpei, bet tad pēkšņi pametis to likteņa Velrā.

Admirālis brīdi klusēja, it kā pārdomādams kapteiņa vārdus. Tad viņš jautāja:

— Un kādus secinājumus jūs izdarījāt, kapteini?

— Tikai to, admirāļa kungs. Es jautāju sev, vai šī sieviete nebrauca mums līdzi kādā noteiktā nolūkā? Varbūt tā bija diversija? Varbūt viņai bija uzdevums nogremdēt zemūdeni? Liekas, ka viņa bija noslēgusi rēlynus ar dzīvi un nolēmusi mirt kopā ar mani un kuģa apkalpi.

Cilvēks, kas viņu izglāba, noteikti bija viņas līdzzinātājs. Viņš bija ļoti pārsteigts, kad viņa laivā iecēla ievainoto sievieti, bet tad uzreiz aizbrauca, pametis mūs vienus pašus satrakotas jūras varā.

Admirālis Ašārs lieliem soļiem staigāja pa kajīti.

— Kapteini Karvelak, — viņš iesāka, — padomājiet, ko jūs runājat! Jūs runājat par noziegumu! Bet varbūt tā ir nejaušība? Vai jums ir kādas noteiktas aizdomas?

— Admirāļa kungs, — svinīgi atbildēja kapteinis, — es neizsaku tukšas aizdomas. Mans ziņojums pamatojas uz manu dziļāko pārliecību. Tagad, kad esmu visu vēl un vēlreiz pārdomājis, man tomēr ir aizdomas pret kādu noteiktu cilvēku. Tas ir vienīgais, kas varētu būt vainīgs. Tas ir žurnālists Žeroms Fandors.

Kāpēc šis žurnālists tik ļoti interesējās par jūrniecības lietām? Viņš Šerbūrā jau veselu nedēļu meklē sarunas ar jūras virsniekiem, matrožiem un ūdenslīdējiem. Kāpēc viņš tik ārkārtīgi interesējās par nogrimušo «Triumfu»?

Admirālis klusēja. Tad Karvelaks turpināja:

— Admirāļa kungs, Žeroms Fandors mēģināja izprašņāt arī manas zemūdenes matrožus. Viņš zināja, ka zemūdene saņēmusi uzdevumu uzspridzināt «Triumfu».

Bet arī tas vēl nav viss. Kaut kādā veidā Fandors bija dabūjis ministrijas atļauju piedalīties šai operācijā, lai gan parasti šādas atļaujas žurnālistiem nekad netiek dotas. Turklāt vēl viens pierādījums. Kad jauno sievieti cēla laivā, viņa vaidēja un sauca Fandoru.

Pagāja kāda stunda. Admirālis joprojām apspriedās ar kapteini Kar-velaku. Viņi jau nez kuro reizi bija pārrunājuši visus sīkumus, līdz beidzot arī admirālis domāja, ka vainīgais patiešām bija Fandors.

— Jā, kapteini, es jums piekrītu. Acīmredzot, Fandors patiešām ir nodevējs. Iespējams, ka viņš bija tas zvejnieks, kas izglāba ievainoto sievieti. Tātad mums jāiesniedz sūdzība pret Fandoru, mums jāpanāk viņa apcietināšana!

Bet man jāizsaka pārmetums arī jums, kapteini Karvelak! Jūs darījāt nepareizi, atļaudams piedalīties operācijā nepiederošai personai. Pat tad, ja jums tika uzrādīta ministrijas atļauja, jūsu tiešais pienākums bija vispirms sazināties ar mani. Un vēl viena kļūda. Jūs atļāvāt uz zemūdenes ierasties sievietei, kaut gan šī atļauja bija izrakstīta uz vīrieša vārda. Jūs esat pelnījis sodu, kapteini. Tā bija nepiedodama nolaidība. Es jums piespriežu trīsdesmit dienas aresta.

Admirālis Ašārs brīdi klusēja, tad, asarām acīs, apkampa virsnieku:

— Mans draugs, es tomēr nevaru noliegt, ka tikai jūsu apdomība izglābusi zemūdeni un visu apkalpi no drošas bojāejas!

Es šodien pat rakstīšu ministrijai un lūgšu piešķirt jums ordeni par varonību!

* * *

Tai laikā, kad kapteinis Karvelaks admirālim stāstīja par Fandora nodevību, žurnālists uztraukts klejoja pa Šerbūras ielām. Fandoram nebija ne mazākās jausmas par tām briesmām, kas ar katru aizritējušo stundu draudēja zemūdenei, bet viņa nemiers pieauga ik brīdi.

Naktī viņš nebija gulējis, un agri no rīta atkal aizsteidzās uz ostu.

Kāpēc zemūdene nebija atgriezusies? Vai bija notikusi kāda nelaime? Vai varbūt atkal iejaucies Fantomass? Neviens nevarēja neko paskaidrot.

Vienīgais, ko viņš uzzināja, bija, ka iepriekšējā vakarā ap pulksten vienpadsmitiem kāda zvejnieka laiva bija izbraukusi jūrā. Fandors atkal steidzās uz ostu, cerēdams saņemt ziņas par zemūdenes atgriešanos.

Ziņa, ko viņš tagad saņēma, bija patiešām satriecoša. Ostā jau zināja, ka zemūdenē notikusi katastrofa, ka esot nošāvusies kāda jauna sieviete un ka nepazīstamais zvejnieks viņu aizvedis nezināmā virzienā.

— Jā, tās ir pavisam dīvainas lietas, — sacīja kāds jūras virsnieks. — Uz zemūdenes atradusies sieviete, kas gribējusi to nogremdēt. Viņas mīļākais, kas visu to izdomājis, viņu izglāba. Bet nekas, drīz vien šis puisis būs mums rokā. Tas ir kāds žurnālists, Žeroms Fandors. Viņš ir spiegs.

Lai gan Fandors bija pārbijies par notikušo, viņš neatlaidās, kamēr nenoskaidroja, ka Helēna palikusi dzīva. Tomēr neviens nezināja, kurp nezināmais zvejnieks viņu aizvedis.

Vīrieša sirds asiņoja. Viņš bija pārliecināts, ka vainīgs Fantomass.

Fandoram acīs sakāpa asaras. Atkal viņš bija pazaudējis sievieti, kuru tik ilgi meklēja. Un atkal viņš zvērēja atriebties šim briesmonim par visām ciešanām.

17.Apcietināšanas pavēle

Kamēr Šerbūrā risinājās visi šie satraucošie notikumi, Živs mierīgi gulēja savā gultā. Viņš ar baudu malkoja tēju un slepus pētoši raudzījās sievietē, kas stāvēja pie viņa gultas.

Savukārt šī sieviete, kas bija atnesusi detektīvam karsto tēju, likās ar sevišķu interesi vērojam katru detektīva kustību. Tā bija Irma Stein-kērka, kas katrā ziņā gribēja iekarot slimā, bet bagātā invalīda sirdi.

Kad Irma bija pirmo reizi ieradusies apciemot Živu, viņš, arī slimības gultā palikdams detektīvs, bija teicis sev, ka pret Irmu viņš nedrīkst būt pārlieku bargs. Viņam bija vajadzīga informācija par Prospēru un skaidrs, ka ar bardzību no sievietes nevarēja neko uzzināt.

Irma pārprata viltus Ronjē kunga laipnību un sirdī cerēja, ka ir jau gandrīz sasniegusi mērķi un ka viņa visai drīz varētu kļūt šā bagātā vecpuiša sieva.

Irma bija lāga dvēsele. Viņa pašaizliedzīgi kopa Živu katru dienu.

Brīžiem Živs izjuta pat sirdsapziņas pārmetumus un tāpēc laiku pa laikam bija vēss un noraidošs, lai kliedētu Irmas cerības, bet sieviete nelikās to manām.

Kad Živs bija izdzēris tēju, Irma apsēdās atzveltnes krēslā un sāka darboties ar aizsākto rokdarbu. Mulsi kā jauna meitene, viņa jautāja:

— Sakiet, Ronjē kungs, vai jums nebūs nepatīkami dzirdēt, ka mani nesauc Irma Steinkērka?

«Vai viņa mani tur par muļķi, vai?» detektīvs nodomāja, taču skaļi atteica:

— Nekādā gadījumā nē, cienītā kundze, es ļoti labi saprotu, ka dzīvē dažreiz, lai taisītu karjeru, nepieciešams lietot kādu skaļāku vārdu. Taču jums tas nebūt netraucē.

— Mani vecāki, — turpināja Irma, — kā es jau jums stāstīju, bija tirgotāji nelielā Normandijas pilsētiņā. Vai jums ļoti nepatīk, ka mans īstais vārds ir Irma Pijē?

— Nē, — Živs atteica, slēpdams smaidu, — katrs vārds ir labs, ja to godīgi valkā.

Ziva balss šai brīdī skanēja tik ironiski, ka viņa viešņa aizvainoti uzmeta lūpiņu:

— Jūs laikam par mani zobojaties?

Taču viltus Ronjē steidzās viņu nomierināt:

— Bet nekādā gadījumā, kundze! Kāpēc jūs tā iedomājaties? Es taču nebūšu tik nepateicīgs, lai zobotos par cilvēku, kas mani tik pašaizliedzīgi kopj!

Šai mirklī viņu sarunu pārtrauca vecais Žans, kas pieteica Nalornu un Peruzīnu.

Irma piecēlās, un piezīmēdama, ka nevēloties traucēt kungu sarunas, izgāja salonā.

Pēc mirkļa ienāca abi draugi. Viņi izskatījās tik svinīgi, it kā nupat būtu bijuši sekundanti kādā divkaujā.

— Ronjē kungs, — sāka Nalorns, — mēs nākam atvadīties. Svarīgas darīšanas mūs sauc prom no Parīzes. Varbūt paies ilgāks laiks, līdz mēs atkal atgriezīsimies, tāpēc mēs gribējām atvadīties no jums.

Peruzīns piebilda:

— Valdība manam draugam un man uzticējusi kādu ļoti svarīgu pienākumu. Es uzsveru — ļoti svarīgu! Mums tika parādīts sevišķs gods!

— Varbūt jūs esat iecelti par goda leģiona kavalieriem vai par sūtņiem Ķīnā? — Živs smaidīdams apvaicājās.

— Vēl nē, — atteica Peruzīns, — bet Parīzes kriminālpolicija mūs iecēla par palīginspektoriem.

— Ak, tā, — novilka Živs, — vēlu panākumus! Bet kas tad ar jums?

Nalorns bija pieliecies uz priekšu un ar noslēpumainu izteiksmi

jautāja:

— Sakiet, Ronjē kungs, vai jūs esat viens? Vai jūs pēdējās dienās neesat nevienu pieņēmis?

Šis jautājums ieinteresēja detektīvu. Ko gribēja abi viltīgie tipi? Viņš izvairīgi atbildēja:

— Bet kas jūs interesē? Vīrietis vai sieviete?

Detektīvs nodomāja, ka abi kompanjoni interesējās par viņa un Irmas attiecībām. Taču viņš maldījās, jo Peruzīns turpināja:

— Mēs interesējamies par kāda vīrieša apmeklējumu.

— Ak, tā, nē! — iesaucās detektīvs. — Ja neskaita jūs un manu veco sulaini, tad es nevienu vīrieti neesmu redzējis.

— Lieta tā, — klusākā balsī turpināja Peruzīns, — ka mums uzdots kādu apcietināt.

— Un kas tad tas būtu?

— Tas, — sāka Peruzīns, bet Nalorns viņu pārtrauca.

— Tas, Ronjē kungs, ir kučieris Prospērs, kas agrāk strādāja pie nelaimīgā Hārveja Martela.

Pēc neilga laiciņa abi draugi sirsnīgi atvadījās un, novēlējuši Ronjē kungam drīz izveseļoties, atstāja istabu.

Tikko viņi bija aizgājuši, istabā iesteidzās uztrauktā Irma.

— Ronjē kungs, Ronjē kungs! Es ļoti lūdzu mani atvainot, — viņa sauca, — es uzvedos ļoti nepieklājīgi. Es noklausījos jūsu sarunu un dzirdēju, ka tiek meklēts Prospērs.

Ak, mans Dievs, es gan zināju, ka viņš tiek meklēts, bet tagad man sirdsapziņa neļauj vairs ilgāk klusēt. Man tas viss jāizstāsta, man jāziņo policijai!

— Bet ko tad jūs gribat ziņot? — painteresējās Živs.

— Es zinu, kur slēpjas Prospērs. Viņš ir Senmartēnas ciema tuvumā, kur dzīvo mana ģimene. Jūs zināt, ka es gribēju rīt braukt apciemot vecākus. Ko jūs man ieteiktu darīt? Vai man jāpastāsta policijai tas, ko zinu?

Živs bija kļuvis nopietns. Kādu laiku klusējis, viņš atbildēja Irmai:

— Klausieties, cienītā kundze! Pagaidām vēl neko nedariet. Tikai lūdzu jūs, nebrauciet rīt, bet brauciet jau šovakar. Tā jūs ietaupīsiet laiku, tā jūs drīzāk varēsiet atgriezties.

— Ak, jūs esat tik labs! — Irma iesaucās. — Ziniet, ja es braucu pie vecākiem, tad tikai tāpēc, lai dabūtu dokumentus, lai es kādudien varētu apprecēties... ar cilvēku, kuru es...

Irma aprāvās, jo Živs bija piezvanījis sulainim. Žans ieradās tūlīt. Detektīvs pavēlēja:

— Palīdziet kundzei uzvilkt mēteli. Viņa ļoti steidzas, viņai tūlīt jāiet.

Žans noprata, ka viņa klātbūtne nepieciešama, un no šā mirkļa

neatkāpās no Irmas, kamēr viņa nebija atstājusi Ronjē kunga māju. Tad viņš atgriezās pie sava kunga.

— Žan, — noteikti sacīja Živs, — mēs nevaram zaudēt ne mirkli. Piezvaniet ātrajai palīdzībai, lai atsūta mašīnu, man jābrauc...

— Jūs gribat braukt? — brīnījās Žans.

— Nē! Es negribu, bet es braukšu.

— Kaut gan jūs esat tik slims?

— Jā, kaut gan es esmu tik slims, — noslēpumaini smaidīdams, atteica Živs.

— Kurp jūs brauksiet?

— Uz Normandiju!

Nalornam ar Peruzīnu atkal bija domstarpības.

— Tu esi galīgs idiots! — iesaucās Nalorns.

Peruzīns protestēja.

— Es neko nesaprotu no tevis. Avārs uzdeva mums apcietināt Prospēru un pēc tam Fandoru. Mēs ar tevi devāmies pie Živa, kas uzdodas par Ronjē, lai uzzinātu, kur ir Fandors. Tas ir pavisam vienkārši.

— Tu gandrīz izpļāpāji Živam mūsu ierašanās iemeslu! — dusmojās Nalorns.

— Nu, un kas tad tur ļauns?

— Tu kā parasti esi ļoti indiskrēts. Tev patīk papļāpāt un palielīties. Tai brīdī, kad kļuva skaidrs, ka Fandors neatrodas pie Živa, mums nebija jāskaidro viņam, kāpēc esam ieradušies.

— Nu, un ko darīsim tagad?

— Ar nākošo vilcienu brauksim uz Šerbūru. Tur noziegums noticis, un tur mēs arī apcietināsim Fandoru.

— Lai Dievs dod, — nopūtās Peruzīns. — Ja mums tas izdosies, tad mūsu karjera kriminālpolicijā būs nodrošināta.

* * *

Šerbūrā kāds brūni iededzis kungs pastaigājās. Viņam bija kuplas, melnas ūsas. Tas bija Žeroms Fandors. Žurnālists bija tik veikli nogrimējies, ka gandrīz nepazina pats sevi. Tā viņš jutās mierīgs un cerēja turpināt noskaidrot mīklaino lietu pats uz savu roku.

— Atvainojiet, kungs, vai jūs nepateiktu, kur te atrodās Ostas ielas 150 māja?

Fandors pagriezās un izbrīnā sastinga. Viņa priekšā stāvēja Peruzīns un Nalorns. Žurnālists nepaguva atbildēt, kad Peruzīns jau turpināja:

— Mēs, ziniet, meklējam kādu noziedznieku. Paši mēs te esam sveši, jo tikko iebraucām no Parīzes. Mēs esam kriminālpolicijas aģenti.

— Kā sauc šo noziedznieku? — Fandors jautāja.

— Viņa vārds ir Žeroms Fandors, — paskaidroja Peruzīns.

— Kungi, — atbildēja žurnālists, sniegdams viņiem roku, — ļoti priecājos jūs satikt un pateicos par izrādīto godu. Turklāt mēs esam kolēģi. Es strādāju Šerbūras kriminālpārvaldē.

— Dārgais kolēģi, — tagad sarunā iejaucās Nalorns, — vai jūs gadījumā nenodarbojaties ar to pašu lietu, kā mēs?

— Vai es ar to nodarbojos? — iesaucās Fandors. — Tas pašreiz ir mans svarīgākais uzdevums! Klausieties, man ir slepena informācija, kuru es diemžēl nedrīkstu izpaust jums. Es zinu, ka meklējamā persona tik drīz no Šerbūras neizbrauks. Tāpēc mēs varētu vispirms doties uz krodziņu un iedzert kādu glāzīti uz mūsu sadarbību.

Kad vīns bija pasūtīts, Fandors jautāja:

— Vai jūs jau esat stājušies sakaros ar vietējām iestādēm?

— Vēl nē, — atbildēja Nalorns, — bet mēs jau tieši gribējām doties pie komisāra.

' — Tas pašreiz būtu pilnīgi lieki, — steidzīgi paskaidroja Fandors. — Komisāra sieva ir smagi saslimusi, un viņš jau vairākas dienas neierodas darbā. Bet kā jūs uzzinājāt, ka Fandors atrodas Šerbūrā?

— Ak, tas bija pavisam vienkārši, — Nalorns pat iesmējās. — Mēs to uzzinājām pastā. Uz viņa vārda šodien pienāca ierakstīta vēstule. Viņš to nav saņēmis, jo nebija mājās. Sētniece sacīja, ka viņš noteikti ieradīšoties ap pulksten četriem. Un tad arī mēs tur ieradīsimies.

— Un ko jūs darīsiet, kad būsiet izpildījuši savu uzdevumu?

— O, mēs gribētu apskatīt Šerbūru. Esam dzirdējuši, ka te var jautri pavadīt laiku. Jūs jau laikam varēsiet ieteikt mums kādu vietu, kur ir arī skaistas sievietes?

— Jā, un es labprāt jūs pavadīšu, — piekrita Fandors. — Bet atļaujiet dot jums labu padomu. Vai jūs vispār zināt, kāds izskatās Fandors?

— Protams, — pārliecināti atteica Nalorns. — Viņš ir apmēram jūsu augumā, tikai blonds un ar ļoti gaišu ādas krāsu.

— Skaidrs, — novilka Fandors, slēpdams smaidu. — Bet vai jūs viņu varētu pazīt cilvēku pūlī?

— Nu, protams!

— Nu, tad es jums pateikšu, kas darāms. Jums nemaz nav jāzaudē laiks un jāiet pie viņa mājās. Žurnālists sapratīs, ka viņam seko un nemaz neatgriezīsies. Visticamāk, ka viņš pacentīsies nemanīts aizbraukt no Šerbūras.

Arī aizbraukšanai viņam ir trīs iespējas. Vispirms jau lielie tvaikoņi. Bet domāju, ka tos Fandors neizmantos. Tad — vilciens. Es jums ieteiktu doties uz staciju un pavērot visus aizbraucējus, it īpaši tos, kuriem ir kuplas bārdas un kas valkā melnas brilles.

— Tā ir prātīga doma, — atzinīgi sacīja Peruzīns.

— Un kāda ir trešā iespēja? — jautāja Nalorns.

— Trešā? Nu, tā jau ir mazāk patīkama. Vainīgais varētu atstāt pilsētu kājām un doties uz laukiem. Bet tas ir nogurdinoši un neērti. Fandors noteikti neies kājām.

Es iesaku jums visu uzmanību pievērst dzelzceļa stacijai. Tādēļ nezaudējiet laiku. Arī es pats jums drīz pievienošos. Un tad, kad Fandors būs notverts, mēs varēsim jautri uzdzīvot!

Atvadījies no abiem detektīviem, Fandors steigšus atgriezās savā dzīvokfī. Pa ceļam viņš iegriezās aptiekā, nopirka marles saiti un vati. Netālu no mājas Fandors ātri pārsēja galvu, lai sētniece nebrīnītos par viņa neparasto izskatu. Tad, nenoņēmis platmali, Fandors uzsteidzās pa kāpnēm.

Norūpējusies sētniece steidzās viņam pakaļ, bet žurnālists paskaidroja, ka viņam nekas neesot vajadzīgs, viņam esot tikai stipras zobu sāpes. Tāpēc viņš vēlētos, lai viņu neviens netraucētu.

Pēc neilga laika ieradās arī pastnieks, kas atnesa ierakstītu vēstuli. Fandors paņēma to, bet, sniegdams pastniekam dzeramnaudu, turēja to tik neveikli, ka nauda nokrita uz grīdas.

Kamēr pastnieks pieliecās, lai paceltu naudu, Fandors izdrāzās no dzīvokļa un aizcirta aiz sevis durvis.

— Kundze, — viņš uzsauca sētniecei, — es jums ieteiktu paskatīties, kas notiek manā istabā, ja jūs negribat iedzīvoties nepatikšanās ar pasta pārvaldi!

Tad žurnālists aizsteidzās. Viņam bija ienācis prātā, ka pastnieka vietā varētu būt pārģērbies detektīvs, kas nācis viņu apcietināt.

Kad žurnālists bija nonācis līdz kādai vientuļai ielai, viņš apstājās un atvilka elpu. Te viņš beidzot atplēsa saņemto vēstuli. Spriežot pēc pasta zīmoga, tā bija sūtīta no Senmartēnas.

Fandors lasīja:

Mīļais Fandor, es mirstu. Sūtu Jums pēdējos sveicienus. Gribu, lai Jūs zinātu, ka labprātīgi izbeidzu rēķinus ar dzīvi. Lai gan tas man nav pilnīgi izdevies, es ceru, ka debesis uzklausīs manas lūgšanas.

Es atrodos pilī netālu no Jums. Es mirtu mierīga, ja zinātu, ka vēlreiz varu Jūs redzēt un pateikt, cik ļoti es Jūs mīlu!

Helēna.

Fandors nobālēja.

18.Uztraukums ciemā

Senmartēna bija neliels ciems. Netālu no ciema bija arī liela un lepna pils. Šai ciemā dzīvoja arī vecie Pijē, Irmas Steinkērkas vecāki.

Šie vecīši bija savāds pāris. Viņi mūžīgi strīdējās, tomēr nevarēja viens bez otra ne soli paspert, šodien viņu strīda iemesls bija notikumi pilī, kas jau veselu nedēļu rosināja ciema iedzīvotāju fantāziju un ziņkāri.

Agrāk pils bija piederējusi kādam aristokrātam, bet tas bija to pārdevis. Neviens tomēr skaidri nezināja, kas pili bija nopircis. Vieni teica, ka tagadējais īpašnieks esot bagāts vācietis, citi apgalvoja, ka tas esot anglis, bet vēl citi runāja, ka īpašniece esot jauna, skaista sievietē.

īpašnieks pilī nerādījās. Toties pirms nedēļas tika atvestas lielas kastes. Ciems vēl nebija nomierinājies un remdējis savu ziņkāri, kad atkal sāka stāstīt dīvainas lietas. Pilī spokojoties un esot dzirdamas noslēpumainas balsis.

Vecais Pijē domīgs staigāja savā dārziņā, bet, izdzirdis sievas balsi, steidzās uz mājas pusi. Tur viņš ieraudzīja negaidītu viešņu. Tā bija viņu meita Irma. Irma priecīgi apsveica tēvu.

Irma jau ilgus gadus dzīvoja Parīzē. Tagad viņa bija ieradusies apciemot vecākus. Lai gan Irma nebaidījās no vecākiem un nekaunējās par savu dzīvesveidu, viņa jutās mazliet neomulīgi Senmartēnā. Viņa nezināja, kā viņu šeit sagaidīs.

Taču viņas bažas bija veltīgas. Vecie viņu apsveica ar lielu sirsnību, nemaz nelauzīdami galvu par to, no kurienes viņu meitai elegants tērps un nauda.

Apbrīnā tēvs un māte skatījās uz savu daiļo Irmu un stāstīja par savu dzīvi, par notikumiem viņu klusajā ciemā. Beidzot vecais Pijē jautāja:

— Saki, meitiņ, kas tas par brīnumu, ka tu beidzot esi sadomājusi mūs apciemot?

Irma domīgi klusēja. Viņa bija ieradusies, lai paņemtu dokumentus, bet tagad atcerējās, ka tādā gadījumā viņas līgavainis uzzinās viņas īsto vecumu. Irmai bija jau četrdesmit septiņi gadi, un tas nebija visai patīkami.

Irma negribēja atzīties vecākiem, ka nodomājusi precēties, bet nedomāja arī paskaidrot savu dzīves veidu. Tāpēc viņa atbildēja izvairīgi un nenoteikti.

— Mīļo meitiņ, arī pie mums notiek interesantas lietas, — turpināja tēvs. — Jau ilgāku laiku pilī kaut kas nav kārtībā. Tur spokojas. Žozefs, ar kuru tu bērnībā rotaļājies, ir pils pārvaldnieks, un viņš man stāstīja, ka pats savām acīm redzējis spoku!

Irma nobālēja. Viņa atcerējās, ka Prospērs bija sacījis, ka viņš būšot Senmartēnas tuvumā kaut kādā pilī. Vai viņš tiešām būtu šeit? Irma zināja, ka Prospērs bija spējīgs uz visu.

Pēc divām dienām, kad Irma ar saviem dokumentiem bija aizbraukusi uz Parīzi, ciemu pāršalca jauna sensācija.

Ieradās kāds svešinieks. Tas bija Žeroms Fandors. Viņš tagad zināja, ka Helēna atradās Senmartēnā un vēlējās viņu redzēt. Tāpēc Fandors nevilcinājās, lai redzētu mīļoto sievieti.

«Helēna mirst,» viņš bija nodomājis pēc viņas vēstules izlasīšanas. Varbūt mana klātbūtne viņas pēdējos mirkļus padarīs vieglākus! Varbūt viņa ir Fantomasa varā! Tomēr man jāmēģina!»

Fandoram vajadzēja uzmanīgi atstāt Šerbūru. Ar vilcienu viņš nevarē-\a braukt, jo visas stacijas tika uzmanītas. Tāpēc viņš nopirka divriteni.

Senmartēnā žurnālists ieradās agri no rīta. Viņu pārsteidza tas, ka neviens no cieminiekiem negribēja viņam paradīt ceļu uz pili.

Pārsteigts par tādu neparastu izturēšanos, žurnālists iegāja mazā bodītē nopirkt cigaretes.

Arī te viņš jautāja ceļu uz pili, bet arī te nesaņēma atbildi. Fandors vēlreiz atkārtoja jautājumu, šoreiz jau nepacietīgāk. Beidzot pārdevēja atbildēja:

— Kungs, kas jums vajadzīgs pilī?

— Es tur gribu kādu apciemot!

— Tā? Bet kā tad sauc tos cilvēkus, kas dzīvo pilī?

Fandors iepleta acis. Vai tas varēja būt, ka ciemā neviens nezināja,

ļkas dzīvo pilī?

— Kundze, es nezinu, kā sauc pils iemītniekus, — žurnālists paraus-ija plecus, — bet man tomēr jānokļūst pilī!

Pēc šiem vārdiem pircēji sāka sačukstēties. Līdz šim visi bija klusējuši cā ūdeni mutē ieņēmuši, bet tagad visi uztraukti runāja viens pār otru.

Cieminieki sacīja Fandoram, ka viņš neesot prātīgs, dodamies uz >ili. Tur neviens nedzīvojot, bet katru nakti staigājot spoki, bet no pils lārza laiku pa laikam atskanot drausmīgi kliedzieni.

19.Pils sargi

Žeroms Fandors ar iedegtu kabatas bateriju rokā lēni staigāja gar pils dārza mūriem. Nakts bija tumša un noslēpumaina. Fandors dienā bija izpētījis, ka pilij vienā pusē atrodas lauki, bet no otras puses paceļas tumšs un drūms mežs.

«Dievs nav man labvēlīgs,» sprieda Fandors klusībā. «Vai tad viņš nevarēja ļaut spīdēt mēnesim!»

Žeroms turpināja ceļu apkārt pilij un tikai pēc divām stundām atgriezās sava ceļa sākumā. Viņš vēl nebija izlēmis, kurā vietā mēģināt pārkļūt pāri mūrim. Noguris viņš atlaidās zālē.

Fandoram jau vairākkārt dzīvē bija nācies pierādīt, ka viņš nebija zaķapastala, bet tagad, iedomājoties par pili un tās noslēpumainajiem iemītniekiem, viņam kļuva neomulīgi.

Visi cieminieki bija stāstījuši vienu un to pašu. Pilī spokojoties, reizēm dzirdami šausmīgi kliedzieni, dažreiz šāvieni, turklāt gandrīz katru nakti pie pils vārtiem piebraucot rati, no kuriem pilot asinis.

Tas neskanēja visai mierinoši. Turklāt tieši no šīs pils Helēna bija sūtījusi žurnālistam atvadu vēstuli.

Beidzot Fandors piecēlās. Bija laiks. Izņēmis no kabatas revolveri, žurnālists to cieši saspieda rokā. Viņš zināja, ka viņam būs cienīgs pretinieks — Fantomass, kura priekšā drebēja cilvēki ne tikai Francijā vien.

Pāri mūrim nebija viegli pārkļūt — tas bija stāvs un augsts. Kāpšani atviegloja mežvīna stīgas, kas biezi nosedza mūri. Tāpēc Fandorarr bija, kur pieturēties.

Likās, ka viņu sargāja laimīga zvaigzne, jo viņš pārkļuva pils mūrin sveiks un vesels. Piesardzīgi nolēcis zemē, žurnālists paraudzījās apkārt

Un tad viņš sastinga. No pils skanēja troksnis, kas stindzināja asini! dzīslās. Tie bija mežonīgi kaucieni; kliedzieni atkārtojās vēl un vēl ui ar katru mirkli kļuva draudošāki.

Fandors vēl nebija attapies, kad kaut kas smags un ciets uzgūl viņa pleciem, un vīrietis, kas nebija sagatavojies uzbrukumam, pakrit smiltīs. Viņš nojauta tikai to, ka ir pazudis.

Kad Fandors pielēca atkal kājās, viņš ieraudzīja sev blakus kok ēnā divus mirdzošus punktus. Varētu teikt — divas liesmas.

— Fantomass! — iekliedzās žurnālists un izšāva.

Nakts klusumu pāršķēla šāvienu spalgais troksnis. Fandors redzēja dīvainu skatu.

Viņš atradās lielā alejā, kas, cik bija noprotams, veda uz pili. Pa labi un pa kreisi no ceļa bija biezi saauguši krūmi. Tur centās paslēpties būtne ar liesmojošām acīm.

Bet tas nebija Fantomass...

Tas bija milzīgs dzīvnieks, zvērs, kas sagatavojies lēcienam, uzbrukumam ienaidniekam. Tas bija milzu lauva.

«Nu, šoreiz gan laikam jāskaita pātari,» pazibēja Fandora galvā. Viņš instinktīvi atlēca sāņus, jo nākošajā mirklī lauva attapās no pārsteiguma un metās uz priekšu, nikni rūkdams. Tālumā pils parkā atskanēja nikni rūcieni.

«Nu, gan,» Fandors juta aukstumu sirdī, «laikam esmu nokļuvis plēsīgu zvēru zvērnīcā.»

Žurnālists pagriezās un metās bēgt. Taču bija skaidrs, ka nekur tālu viņš netiks. Viņš juta, ka zvērs saķēra viņu aiz kājas. Saņēmis spēkus, Fandors izrāvās un uzrāpās tuvējā kokā.

Tagad bija skaidrs, ko nozīmēja asinīm notašķītie rati, kas iebrauca pilī. Bet kam gan bija ienācis prātā palaist zvērus pils parkā? Tas varēja būt tikai Fantomass.

Acumirkli Žeromam Fandoram gan nedraudēja briesmas.

Lauvas viņam nevarēja tikt klāt, bet viņš juta, ka nevarēs ilgi noturēties kokā. Bēgot viņš bija pazaudējis revolveri un palicis pilnīgi neapbruņots.

«Vispirms jāredz, kas te notiek,» nosprieda žurnālists un iededzināja mazo kabatas bateriju, ko pastāvīgi nēsāja līdzi. Blāvajā gaismā viņš saskaitīja piecas lauvas, kas stāvēja ap koku.

Paskatījies uz otru pusi, Fandors ar zināmu atvieglojumu konstatēja, ka koks, kurā viņš bija uzrāpies, atradās ne visai tālu no augstā pils mūra. Izglābties varēja, ja tika pāri šim mūrim. Bet kā?

«Tiklīdz es nokāpšu, šie plēsoņas metīsies man virsū,» prātoja Fan-Jors. «Ja man izdosies aizbēgt pāri mūrim, tad es neredzēšu Helēnu.

Jē, jāmeklē cita izeja!»

Fandors nolēca no koka un metās pils virzienā. Kad viņš atrāva lurvis, lauva jau bija sasniegusi terasi. Fandors aizcirta durvis un tviegloti uzelpoja.

«Atkal reiz es esmu izglābies no nāves!»

20 Kompromiss

Fandors stāvēja viens. Aiz aizcirstajām durvīm bija dzirdama neapmierināta rūkoņa. Taču plēsoņa netika iekšā. Tagad varēja arī paskatīties apkārt. Fandors atradās plašā vestibilā. Te nebija nevienas mēbeles, vispār nekā, kas liecinātu par cilvēku klātbūtni. Žurnālists atcerējās ciemā dzirdētos nostāstus par spokiem, bet tomēr nolēma doties tālāk.

Vienā rokā turēdams kabatas bateriju, otrā dunci, Fandors sāka lēni kāpt otrajā stāvā. Viņa soļi skaļi atbalsojās nakts klusumā.

«Ja Fantomass mani dzirdēs, tad viņš tūlīt man uzbruks,» Fandors nodomāja. «Labi, lai tā būtu! Labāk es izvēlos cīņu, nevis gaidīšanu!»

Apstājies viņš ieklausījās. Viņam likās, ka tuvumā dzirdami klusi vaidi. Žurnālists metās uz priekšu, saukdams:

— Helēna, Helēna!

Gaiteņa galā viņš ieraudzīja gaišu plankumu. Tur bija atvērtas durvis. Fandors steidzās turp. Viņš nebija maldījies, no turienes patiesi atskanēja vaidi.

Tad Fandors sastinga. Gultā gulēja Helēna, taču viņa bija pārvērtusies un tikko pazīstama. Sieviete bija bāla, drebēja drudzī un ik brīdi ievaidējās.

— Helēna, Helēna! Vai jūs mani dzirdat?

Fandors noliecās pār gultu. Viņš centās ieskatīties Helēnai acīs. Sieviete čukstēja:

— Fandor!

Fandoram sariesās asaras acīs. Žurnālists ievēroja, ka Helēnas krūtis bija pārsietas. Tātad Šerbūrā viņš bija dzirdējis patiesību? Ko viņš varēja izdarīt, lai atvieglotu mīļotās sievietes ciešanas?

Pametis skatu apkārt, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka pie sienas piesprausta papīra loksne, uz kuras bija rakstīts: «Fandoram».

Tas bija pārāk negaidīti. Fandors atliecās un tuvojās papīra loksnei, Tagad viņš vairs nešaubījās, ka Fantomasam bija zināma viņa ierašanās pilī no paša sākuma. Noziedznieks nebija licis viņam šķēršļus Likās, ka viņš pat nolēmis uzticēt Fandoram Helēnas kopšanu. Fandors atlocīja papīra lapu. Patiešām, Fantomass bija sīki aprakstījis visu kas jādara Helēnas labā.

Tagad Fandoram Fantomass likās tāls un nesvarīgs. Svarīga bija tikai Helēna, kuras tuvumā viņš drīkstēja atrasties un kuras ciešanas viņš varēja atvieglot.

Aizritēja stunda pēc stundas. Helēna joprojām murgoja un nepazina Fandoru. Fandors ne mirkli nepievēra acis, pasniedza viņai ūdeni, lika kompreses.

Bija apmēram seši no rīta, kad Fandors sarāvās, dzirdot šāvienus pils tuvumā.

Žurnālists piesteidzās logam un atrāva biezo aizkaru.

— Policija! Tā ir policija! Ak, Dievs!

Parkā bija apmēram divdesmit cilvēku formas tērpos,~kas šāva uz zvēriem. To vidū Fandors pazina Nalornu un Peruzīnu.

«Tā, situācija kļūst nepatīkama,» Fandors nodomāja. No lauvām man izdevās aizbēgt, bet no šiem diviem idiotiem man laikam nelaimēsies aizbēgt."

Fandors piesteidzās galdam un uzrakstīja uz papīra lapas:

«Pēdējo reizi zāles devu Helēnai pussešos. Nākošo reizi tās jādod pusseptiņos.

Žeroms Fandors.»

Tad, virs šiem vārdiem Fandors uzrakstīja «Policistu kungiem» un savu ziņojumu redzamā vietā piesprauda pie sienas.

— Nabaga Helēna, — viņš čukstēja. — Bet es tāpat kā viņas tēvs darīju visu, kas bija manos spēkos, lai nodrošinātu viņai labu kopšanu. Policija, domājams, aizvedīs viņu uz slimnīcu.

Policistu balsis jau skanēja pavisam tuvu. Fandors jau gribēja nozust, bet, izvilcis pulksteni un paskatījies tajā, viņš redzēja, ka zāles Helēnai vajadzēja dot pēc piecām minūtēm.

— Ak, Dievs! — žurnālists iesaūcās.

«Varbūt viņi nemaz neatnāks laikā, varbūt viņi nokavēsies! Bet es arī vairs nevaru kavēties. Jāriskē.»

Fandors satvēra Helēnas roku un piespieda to pie lūpām. Tad viņš Izsteidzās no istabas. Pārliecies pāri margām, viņš redzēja, ka policisti stāvēja lejā vestibilā un apspriedās. Fandors skaļi iekliedzās:

— Palīgā, palīgā!

Fandors bija nostājies sienas nišā un tagad vēroja, kā policisti aizsteidzās pa garo gaiteni uz istabu, kur gulēja Helēna. Tagad ceļš bija brīvs, varēja bēgt. Pēkšņi atskanēja balss:

— Pa labi, ātrāk, steidzieties, pirmās durvis pa labi!

Fandors izbrīnā apstājās. Kas viņam deva šo padomu? Nebija laika domāt. Žurnālists atvēra durvis un ieraudzīja šauras kāpnes. Ēnā stāvēja vīrietis, kas vēlreiz uzsauca:

— Ātrāk, ātrāk! Aizveriet durvis un nāciet!

Fandors paspēra soli uz priekšu, bet tad apstājās.

— Kas jūs esat?

Vīrietis neatbildēja, bet klusēdams veda viņu lejā un tad pa garu eju. Beidzot vīrietis apstājās, pagriezās un iesmējās:

— Fandor, jūs jautājat, kas es esmu? Man liekas, ka jums tas nebūtu jājautā. Es esmu nāve, es esmu nāves pavēlnieks, es esmu tas, kas jūs ienīst un ko jūs ienīstat, — es esmu Fantomass!

* * ★

Bija pagājušas jau vairākas stundas. Fandors gulēja mazā pagrabtelpā uz grīdas. Tur viņu bija iegrūdis Fantomass. Saukt palīgā nebija nozīmes. Bet kaut kā taču bija jāglābjas!

Kāpēc Fantomass nebija viņu nogalinājis uz vietas? To taču viņš būtu varējis izdarīt pavisam vienkārši!

«Varbūt viņš grib, lai mirstu lēnā un mokošā nāvē?»

Kaut kur ārpusē atskanēja soļi. Tad kāda balss sauca:

— Fandor! Žerom Fandor!

Žurnālists saslējās.

— Kas tur nāk? Kas runā?

Balss atbildēja:

— Fantomass.

— Ak, jūs esat Fantomass! — Fandors nikni iekliedzās. — Jūs gribat papriecāties par manām mokām! Labi! Esmu priecīgs, ka varu vēlreiz jums pateikt, cik ļoti es jūs nicinu, cik ļoti es jūs ienīstu! Jūs esat gļēvs. Es drīz miršu, bet...

Ārpusē atskanēja smiekli. Tad atkal Fantomasa balss:

— Jūs ļoti maldāties, ja domājat, ka es gribu jūs nogalināt. Tas nebūt tā nav. Gluži pretēji, es gribu ar jums sadarboties.

— Jūs zobojaties? — atkliedza Fandors.

Fantomass joprojām mierīgi atbildēja:

— Klausieties, bet nepārtrauciet mani. Helēnas tēvs negrib no jums prasīt neko, ko jūs nevarētu izdarīt ar tīru sirdsapziņu. Jums jāzina arī, ka manās rokās pašreiz ir Živs. Neraugoties uz savu slimību, viņš ir ieradies Šerbūrā. Fandor, es gribu piedāvāt jums jūsu un |i īsu drauga dzīvību.

Fandors bija savaldījies.

— Pret ko?

— Pret Helēnas dokumentiem, kurus jūs nozagāt Āfrikā un kuri joprojām atrodas pieživa. Atdodiet man dokumentus un jūs būsiet brīvs!

Žeroms Fandors skaļi iesmējās. .

— Fantomas, nu, neuzskatiet taču mani par muļķi! Jūs par mani zobojaties. Es atsakos. Jūs esat lielisks! Jūs man apsolāt dzīvību, labi, zinādams, ka tikai jūsu intrigu dēļ mani vajā policija!

Jūs neatdodat man dzīvību, bet nosūtāt mani uz giljotīnu. Pateicos, Fantomas! Es jums neteikšu, kur ir Helēnas dokumenti! Es to neteikšu arī tāpēc, ka tie atrodas pie Živa, bet jūsu piedāvātā maksa nav pietiekoši augsta!

— Klausieties, Fandor! Es negribu atbildēt uz jūsu apvainojumiem. Es gribu. izteikt jums šādu priekšlikumu. Es jums došu iespēju trīs dienu laikā atgūt brīvību un atdot man meitas dokumentus. Es varu nokārtot arī to, ka jūs gan apcietinās, bet tūlīt atkal atbrīvos. Es to darīšu zināmu Nalornam un Peruzīnam. Viņi strādā man. Tāpēc pārdomājiet labi manu priekšlikumu.

Par Helēnas dokumentiem es jums piedāvāju jūsu un jūsu drauga dzīvību un brīvību!

Brīdi domājis, Fandors atbildēja:

Labi, es pieņemu jūsu priekšlikumu. Mani, domājams, vispirms apcietinās. Bet jums jāparūpējas par manu atbrīvošanu. Tad, pēc trim vai četrām dienām, es jums atdošu dokumentus! Jums tikai jāierodas pie Živa. Tagad uzrakstiet apsolītās vēstules.

21.Fandors tiek apcietināts

— Živ, Živ, te notiek šausmīgas lietas! — Fandors iesteidzās mazajā viesnīcas istabā, kur gulēja slimais Živs. Detektīvs bija pildījis savu pienākumu un atbraucis uz Senmartēnu.

— Živ, te patiešām notiek kaut kas traks! — atkal iesaucās žurnālists. — Man liekas, kas es jūku prātā!

Mierīgā, mazliet ironiskā balsī slimais detektīvs atbildēja:

— Jā, es pats redzu, ka tu zaudē galvu. Jau vairākas dienas pēc kārtas tu dari vienu muļķību pēc otras.

— Es? — brinījās žurnālists.

— Jā, un ne tikai tas. Tu izturies tā, ka man, slimam vīram jābrauc uz šejieni, lai gan man tas nebūt nav viegli.

— Jā, bet vai tad tu zini, kur es biju?

— Ak, nu, nekļūsti taču smieklīgs! Atceries, ka tu esi pazīstams žurnālists, un visi interesējas par to, ko tu dari!

— Živ, klausies, — Fandors viņu pārtrauca, — nemoki mani! Beidz ironizēt! Vai tu zini, kur pašreiz atrodas Helēna? Kas ar viņu noticis? Vai viņa nomirs?

— Helēnai pašreiz briesmas nedraud, — nopietni atbildēja detektīvs. — Viņu aizveda uz Šerbūras slimnīcu. Tagad viņai vajadzīgs tika miers. Bet, tiklīdz to pieļaus viņas veselības stāvoklis, viņa tiks pārvesta uz cietumu.

— Uz cietumu? — Fandors iesaucās.

— Jā, protams. Bet ko tad tu domāji?

Fandors bija tik apstulbis, ka nespēja bilst ne vārda. Tad viņš ar mokām izteica:

— Živ, klausies, kāpēc tu to dari?

— Un tu vēl jautā? Man pilnīgi pietiek ar Fantomasu un viņa ģimenes dēkām. Man viņi apnikuši. Es beidzot gribu mieru.

— Živ, — drebošā balsī jautāja Fandors, — vai tu nebaidies no Fantomasa atriebības?

Živs tikai sarauca uzacis.

— Vai tu domā, ka es baidos no nāves? Un, ka bailes no Fantomasa mani varētu atturēt no pienākuma pildīšanas?

Es zinu, ka viņš man atriebsies, bet tas nevar mani atturēt. Mūsu starpā ilgus gadus notiek šī nesaudzīga cīņa, kurā nav iespējams nekāds kompromiss.

Fandors klusēja. Viņš domāja par to, ko bija apsolījis Fantomasam un kā to pateikt draugam. Tad viņš saņēma visu drosmi un izstāstīja notikušo. Živs klausījās tik mierīgi, it kā viņu visa šī lieta nemaz neinteresētu.

— Un tas ir viss? — viņš jautāja, kad Fandors beidzot apklusa.

— Jā, Živ, bet tici man, ka es šai kompromisā ielaidos tikai tādēļ, ka man nepieciešama brīvība, lai sargātu Helēnu.

— Fandor, tu laikam gan esi pilnīgi sajucis! Vai tu iedomājies, ka es viņam atdošu Helēnas dokumentus? Ka es no rokām izlaidīšu šo lielo trumpi?

— Živ, Živ, es esmu viņam devis vārdu! — izmisumā iesaucās Fandors.

— Fantomasam vispār nevar dot vārdu, — vēsi piezīmēja Živs. — turklāt solījis esi tu, nevis es. Dokumenti pieder man. Bet es tev tos nedošu! Vienīgi, ja tu tos man atņemsi ar varu, jo es taču tev nevarētu pretoties!

Bet paklausies, tu man sacīji, ka Fantomass tavā klātbūtnē uzrakstījis atzīšanos, ka viņš vainīgs Martela nāvē un zemūdenes katastrofā? Tātad šī vēstule, ja tā nonāks īstajā vietā, ne vien noņems no tevis aizdomas, bet arī būs apsūdzība pašam Fantomasam?

— Tā tas ir, Živ, — pamāja Fandors. — tu redzēsi, ka vismaz vienu reizi Fantomass būs rīkojies godīgi!

— Fandor, atceries, ka man vairākkārt bijusi izdevība nogalināt Fantomasu, bet es to nedarīju, jo uzskatīju, ka tas nebūtu džentlmeniski! Tagad arī Fantomass rīkojies korekti. Tu viņam esi devis savu vārdu, tātad arī tev jārīkojas godīgi! Labprātīgi es tev dokumentus nedošu. Tu tos vari iegūt ar varu. Tev jāpilda savs pienākums.

Pie durvīm atskanēja troksnis. Tad tās atvērās. Ienāca divi cilvēki, kuriem Živs mierīgi pavēlēja:

— Apcietiniet šo cilvēku!

Fandors apgriezās un izbrīnā iekliedzās. Ienācēji bija Nalorns un Peruzīns. Žurnālists neko nesaprata. Nalorns ar Peruzīnu paskatījās Fandorā un tad sirsnīgi pakratīja viņam, roku, piebilzdami:

— Jūs arī esat te, Šerbūras kolēģi? Bet ko lai mēs apcietinām?

Živs pacēla roku un, rādīdams uz Fandoru, mierīgi paskaidroja;

— Apcietiniet šo cilvēku! Es jums saku, viņš ir vainīgs Martela nāvē. Tas ir Žeroms Fandors. Muļķi, nerunājiet pretī, klausiet manu pavēli!

Nalorns protestēja. Peruzīns, lai nomierinātu savu sirdsapziņu, vēlreiz jautāja:

— Tātad jūs, Živa kungs, uzņematies atbildību par šo apcietināšanu?

— Jā, es uzņemos atbildību! Aizvediet viņu uz Šerbūras cietumu, bet nekavējoties!

Fandors bija satriekts. Viņam likās, ka tas ir ļauns murgs. Beidzot viņš saņēmās:

— Živ, ko tu dari? Kāpēc tu liec mani apcietināt?

— Tas bija vajadzīgs, Fandor, lai tu nenozagtu Helēnas dokumentus, kā to prasīja tavs solījums un dotais vārds.

22. Satikšanās

Živs gulēja gultā un izrīkoja savu sulaini:

— Tā, Žan. Tagad jūs apģērbsieties un dosieties uz «Advokātu kafejnīcu». Tur jūs mierīgā garā pasūtīsiet sev kādu glāzīti, tikai iepriekš brīdināsiet apkalpotāju, lai jūs noteikti pasauc pie telefona, ja kāds prasīs Žana kungu. Dariet visu tā, kā es teicu.

— Cik ilgi man tur jāpaliek?

— Jūs esat pārjieku ziņkārīgs. Varat izdzert otro un trešo glāzīti. Galvenais — palieciet kafejnīcā, kamēr saņemsiet ziņas no manis.

— Bet, kungs! — Žans neapmierināti iesaucās, — Mēs tikko esam atgriezušies no Šerbūras, viss dzīvoklis ir pieputējis un netīrs, bet jūs liekat man doties uz kafejnīcu!

— Žan, jūs kļūstat bezkaunīgs! Dariet, ko es jums saku! Kad es piezvanīšu, jums tūdaļ jāsteidzas uz kriminālpārvaldi pie Avāra kunga un jāpasaka, ka Živs neatnāks. Nē, labāk nevajag viņu brīdināt. Pateiksiet, lai viņš ierodas pie manis.

Žans bija no sava kunga piedzīvojis jau daudzas dīvainības, tāpēc viņš vairāk neteica ne vārda un nolēma paklausīt.

Pie durvīm viņš vēlreiz pagriezās.

— Bet, Živa kungs, kā gan jūs iztiksiet gluži viens? Ja nu pēkšņi jums kaut ko vajag, kas jums palīdzēs?

Živs pakratīja galvu.

— Paldies, Žan. Man nekas nebūs vajadzīgs. Es gribētu tagad pabūt viens pats. Kad iesiet prom, atstājiet durvis neaizslēgtas. Paklausieties, un tagad pasteidzieties, jūs jau esat nokavējies! Ejiet prom, bet dariet to sevišķi uzkrītoša veidā!

Vecais sulainis vēlreiz nesaprašanā pakratīja galvu, bet aizgāja.

Palicis viens, Živs iegrima drūmās pārdomās. Atceroties pēdējo dienu notikumus, viņš sarauca pieri.

Nabaga Fandors, kas bija iemīlējies noziedznieka Fantomasa meitā un viņas dēļ devis Fantomasam solījumu, kuru nevarēja pildīt! Tagad Fandors bija cietumā, bet Fantomass atkal bija brīvs.

Pēkšņi Živs izdzirda troksni. Pa gaiteni tuvojās soļi. Atvērās istabas durvis un ienāca vīrietis.

— Fantomas, — mierīgi sacīja Živs.

Viņš apklusa.

Acis nenovērsdams, viņš skatījās noziedzniekā, kas bija apstājies netālu no slimnieka gultas. Arī Fantomass klusēja. Beidzot noziedznieks pārtrauca klusumu:

— Tātad jūs zinājāt, Živ, ka es ieradīšos šodien pulksten piecos pie jums?

— Jā, — Živs pamāja. — Bet jūs esat ieradies mazliet par agru, vēl jau nav pieci.

— Nekas, mums atliks vairāk laika sarunām.

— Kā, vai tad jūs domājat, ka mums abiem būtu kaut kas runājams? — Živs bija pārsteigts.

Fantomass pasmaidīja:

— Kāpēc gan nē? Mēs taču redzamies diezgan reti. Es ceru, ka jūs zināt, kas notika Senmartēnā? Jūs esat atgriezies Parīzē, lai pildītu Fandora doto solījumu?

— Ne prātā nenāk, — mierīgi atteica Živs. — Es liku apcietināt Fandoru, lai viņš nekristu kārdinājumā. Es nemaz nedomāju jums atdot dokumentus.

Fantomass paspēra soli uz priekšu.

— Vai jūs zināt, ka Fandors ir manā varā? Ka es varu pierādīt viņa nevainību, vai, gluži pretēji, nedarīt to? Es viņam devu iespēju glābties no manis. Es viņu nenogalināju!

— Ja arī jūs ļāvāt viņam aiziet no pils, tad tikai tāpēc, ka baidījāties par meitas dzīvību. Tas nebija cēls žests, bet gan gļēvums. Kļūsiet, es neticu nevienam jūsu vārdam!

— Jūs esat manā varā! — iesaucās bandīts.

— Pilnīgi iespējams, — Živs pamāja. — Bet tad es jūs apcietinu!

Fantomass neviļus iesmējās, taču tomēr pameta nervozu skatu

visapkārt.

— Esat nobijies, Fantomas? — Živs pasmīnēja. — Domājat, ka esat iekritis slazdā kā pele? Nomierinieties. Ja jau Živs piekrīt satikties ar jums, tad viņš arī parūpējas par savu drošību. Jūs šimbrīžam esat tikai mans gūsteknis.

— Jūsu gūsteknis? Jūs taču esat piekalts pie gultas!

— Varbūt, — nenoteikti atbildēja Živs. — Jūs jau varat mani nošaut, ja gribat...

— Vai patiesi jūs, Živ, nebaidāties no manis? Es taču tiešām varu jūs nošaut!

— Bet kad tad es esmu no jums baidījies! — iesaucās detektīvs. — Turklāt jūs mani nenošausiet, jo nezināt, kur atrodas dokumenti, kurus jūs tā kārojat iegūt! Es jums tos nedošu! Tie noslēpti man uz krūtīm. Paņemiet, ja varat!

Fantomass tuvojās slimniekam un redzēja, ka Živam bija aplikta plata ādas josta ar vairākām kabatām. Izskatījās, ka kabatas piebāztas ar papīriem. Tomēr viņš vēl vilcinājās.

Živs izaicinoši sacīja:

— Vai tad jūs esat tik gļēvs, ka neuzdrošināties pieskarties paralizēta cilvēka ķermenim? Vai domājat, ka man jostā ir bumba? Fanto-mas, esmu jūsos vīlies! Es biju domājis, ka jūs esat bezbailīgs, bet te izrādās...

Fantomasa seja apmācās.

— Labi, izbeigsim šo sarunu. Atdodiet man dokumentus!

— Paņemiet tos pats!

Noziedznieks pēkšņi metās uz priekšu un ieķērās jostā. Un tad notika kaut kas negaidīts.

Mirklī, kad bandīts viņam uzbruka, Živs saslējās un satvēra Fanto-masu aiz kakla. Tagad detektīva spēcīgās rokas sažņaudza noziedznieku.

— Beidzot, — iesaucās Živs, — pienācis brīdis, pēc kura es ilgojos gadiem. Sešus mēnešus es spēlēju šo komēdiju, kurai noticējāt pat jūs! Nu, ar mani vis tik ātri nevar tikt galā!

— Živ, — elsa noziedznieks, — labāk nošaujiet mani, tā būtu ātra nāve!

Bet Živs pakratīja galvu.

— Nu, nē, Fantomas! Tāda ātra nāve jums būtu pārlieku mazs sods. Turklāt es nemaz negrasos jūs nogalināt, šim nolūkam mums ir bendes. Mans pienākums ir tikai jūs apcietināt un nodot tiesai. Un to es arī darīšu. Mans vecais sulainis gaida manu zvanu, tad viņš dosies uz kriminālpoliciju un visu paziņos.

Detektīvs satvēra telefona klausuli. Signāla nebija.

Fantomass iesmējās.

— Telefoniste neatbild? Vai gribat, lai es paskaidroju, kā tas var būt? Es to neesmu sabojājis. Ko jūs, es lai bojātu valsts mantu!

Ja jūsu telefons klusē, tad tā ir jūsu vaina. Pirms trim mēnešiem jūs pārbraucāt uz Senžermēnu. Bet jūs aizmirsāt kādu sīkumu — jūs nesamaksājāt telefona rēķinu. To es uzzināju no šveicara.

Viņš man iedeva rēķinu, jo noturēja mani par jūsu sekretāru. Es samaksāju par jūsu telefonu kantori, bet ar norunu, ka jūsu telefons tiks pieslēgts tikai vakarā. Redziet, jūs man esat parādā vēl simt franku!

Un tagad, Živ, neaizmirstiet, ka Fandora liktenis atkarīgs no manis. Fandors mirs. Jūs sacījāt, ka es esot gļēvs, ka palaidu Fandoru tikai manas meitas dēļ. Jūs maldāties. Vienmēr jau nevar paļauties uz jūtām. Pēc pusotras stundas jūsu draugs šķirsies no dzīves.

— Fantomas, — strauji elpodams, atbildēja Živs, — franču cietumos neslepkavo ieslodzītos. Fandors līdz šim bija Šerbūras cietumā, bet šodien viņu pārvedīs uz Parīzi. Viņu pavadīs detektīvi Peruzīns un Nalorns.

— Jā, to es jau zinu, — Fantomass smīnēja, — bet Peruzīns un Nalorns strādā man. Es viņiem ieteicu iestāties darbā kriminālpolicijā. Viņi pavadīs Fandoru un parūpēsies, lai viņš neatgrieztos Parīzē.

Živs bija sašutis. Viņš atcerējās, ka pats bija ieteicis šos cilvēkus policijai. Ko darīt? Bija jāglābj Fandors! Bet detektīvs neuzdrošinājās atstāt noziedznieku vienu istabā, lai gan tas bija sasiets.

Živs metās pie loga cerībā ieraudzīt kādu garāmgājēju, kam varētu palūgt pasaukt policiju. Bet ārā lija, un iela bija tukša. Tālumā Živs pamanīja policistu. Detektīvs paķēra no rakstāmgalda tintnīcu un izmeta pa logu, cerēdams, ka tā pievērsīs sev uzmanību. Tomēr likās, ka policists neko nebija ievērojis.

Zivs metās atpakaļ pie rakstāmgalda un izņēma no tā kastīti ar naglām un veseri.

— Vai jūs gribat mani sist krustā? — Fantomasa balss skanēja ņirdzīgi.

— Jūs neesat tā vērts, — atcirta Živs. — Es pienaglošu jūsu apģērbu grīdai, lai jūs nevarētu pakustēties.

Šai mirklī atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās policists.

— Ko jūs darāt? — viņš iekliedzās.

— Es ceru, ka jūs zināt, kas es esmu? — jautāja Živs.

— Protams, inspektora kungs!

— Labi. Paņemiet ieroci un apsargājiet šo cilvēku. Ja viņš mēģina pakustēties, tad šaujiet! Vispirms sašaujiet viņam labo, tad kreiso roku. Bet viņš nedrīkst mirt līdz manai atnākšanai!

— Varat paļauties uz mani, inspektora kungs!

Pēc pāris minūtēm Živs izskrēja no sava dzīvokļa.

23. Liktenīgās vēstules

Žeroms Fandors nemierīgi pastaigājās savā cietuma kamerā. Viņš te atradās jau ceturto dienu, bet neviens viņu nedomāja atbrīvot.

Jau vairākas reizes viņš bija aizvests pie izmeklēšanas tiesneša, kas centās izdabūt no žurnālista atzīšanos, bet Fandors stūrgalvīgi klusēja.

Fandors jau sāka šaubīties, vai Fantomass patiešām bija nosūtījis apsolīto vēstuli un vai viņu atbrīvos. Šais pārdomās viņu iztraucēja cietumsargs, kas atslēdza kameras durvis un lika nākt viņam līdzi.

— Fandora kungs, — sacīja izmeklēšanas tiesnesis. — Jūsu lietā ir jaunumi. Pienākušas divas vēstules. Viena adresēta jums, otra — detektīviem Nalornam un Peruzīnam. Es jūsu vēstuli neesmu atvēris.

— Ak, Dievs, nu, pasteidzieties taču! — uztraukumā drebēdams, steidzināja Fandors.

— Mans pienākums vispirms parādīt vēstuli jums, tā adresēta jums personīgi, — paskaidroja izmeklēšanas tiesnesis.

— Es jums jau iepriekš sacīju, ka šo vēstuli rakstījis Fantomass un ka viņš tajā apliecina, ka es esmu nevainīgs. Viņš atzīstas, ka pats noslepkavojis Hārveju Martelu.

— Pietiek, — tiesnesis viņu pārtrauca. — Tūlīt mēs redzēsim, vai jūs runājat patiesību!

Fandors uztraukts sekoja katrai tiesneša rokas kustībai. Viņš redzēja, ka tiesnesis kļuva bāls. Fandors nepacietīgi izrāva vēstuli tiesnesim no rokām un iekliedzās. Papīrs bija balts un neaprakstīts.

— Bet es taču pats redzēju, kā viņš rakstīja! Viņš man nolasīja vēstuli priekšā! Kā tas iespējams? — Fandors murmināja. — Es varu tikai iedomāties, ka viņš rakstījis ar ķīmisko tinti, kas pēc kāda laika izgaist!

— Fandora kungs, — tiesnesis atgādināja, — pienākusi taču vēl otra vēstule — Nalornam un Peruzīnam. Es tūdaļ likšu viņus atsaukt, lai viņi izlasa vēstuli jūsu klātbūtnē.

Bet arī te viņus gaidīja nepatīkams pārsteigums. Abi detektīvi gan priecīgi atplēsa aploksni, bet tad izbrīnā iesaucās:

— Kas tad tas! Te neko nevar saprast! Tas ir kaut kāds pilnīgi nesaprotamu vārdu savārstījums!

— Fandora kungs, — tiesneša balss skanēja bargi, — es tagad redzu, ka jūs gribējāt uzjautrināties par tiesu un ka jūs esat organizējis šo muļķīgo vēstuļu sūtīšanu!

— Bet es jums saku, ka es redzēju, ka vēstules tika rakstītas! Tas nozīmē, ka vielas ķīmiskā iedarbība beigusies un tinte izgaisusi!

— Var jau būt, — negribīgi piekrita izmeklēšanas tiesnesis, — bet es to stipri apšaubu.

— Jūs pat nevarat iedomāties, cik viltīgi var rīkoties Fantomass! — taisnojās Fandors.

Tiesnesis atmeta ar roku.

— Jūs apgalvojāt, ka jūsu nevainība tiks pierādīta, kad pienāks divas vēstules. Tagad tās ir pienākušas. Vienā ir balts papīrs, bet otra ir pilnīgi nesaprotama. Tagad es jūs nosūtīšu uz Parīzi Nalorna un Peruzīna apsardzībā, lai jūs nevarētu aizbēgt. Tur jau redzēs, kā rīkoties tālāk.

Fandors nodrebēja, pamanījis abu detektīvu smīnu.

«Esmu pazudis,» Fandors nodomāja. «Fantomasa rokaspuiši saņēmuši šifrētu vēstuli, ko viņi patiesībā ļoti labi sapratuši. Laikam tur ir pavēle mani nogalināt. Ja viņi mani pavadīs, tad es nekad nenonākšu Parīzē!»

24.Brauciens naktī

Kad ātrvilciens apstājās Drejas stacijā, Nalorns pieliecās Fandoram un sacīja:

— Mēs tikko saņēmām telegrammu. Kriminālpolicija jūsu drošības labad nolēmusi mums uz Klamāru sūtīt pretī automašīnu. Vilciens Kla-mārā stāv tikai vienu minūti. Mums jāpasteidzas izkāpt.

Fandors tikai klusēdams pamāja ar galvu.

Pēdējie notikumi Šerbūrā bija viņu izsituši no līdzsvara, un viņš ar grūtībām varēja domāt.

Kopš viņi bija iekāpuši vilcienā, Nalorns un Peruzīns izturējās pret žurnālistu ar pilnīgi nevajadzīgu bardzību. Viņi ne tikai neatļāva apcietinātajam pieturas vietās izkāpt, bet pat nenoņēma roku dzelžus.

Fandors bija kļuvis apātisks. Tāpēc viņš neizrādīja abiem aģentiem savu dziļo sašutumu, kas viņu pārņēma, jo zināja, ka tas viņiem tikai sagādātu prieku.

«Šie puiši,» domās sev atkārtoja Fandors, «katrā ziņā vēlas manu nāvi. Viņi ir lepni, ka spējuši mani sagūstīt. Negribu sagādāt viņiem gandarījumu noskatīties, cik nelaimīgs es esmu.»

Fandors pat piespieda sevi pasmaidīt, lai gan viņa sirds bija smaga un nemierīga.

Tagad, kad viņam bija pietiekoši daudz laika pārdomām, viņš pilnīgi skaidri saprata Fantomasa nodomus.

Vientuļajā Senmartēnas pili Fantomass ļoti labi saprata, ka nebūtu sevišķas nozīmes nogalināt Fandoru.

Daudz izdevīgāk bija vainu par pēdējiem notikumiem uzvelt Fan-doram.

«Laikam jau viņš nosprieda, ka atstāt mani pagrabā nebija nekādas nozīmes, jo gan jau es būtu pratis izkļūt no tā. Vai arī mani atrastu policija, un tad tas būtu jauns noziegums uz Fantomasa rēķina,» klusībā sprieda žurnālists.

Tāpēc Fantomass bija nolēmis piemuļķot žurnālistu.

Lēni, nesteidzoties, noziedznieks bija rakstījis vēstuli, kuras tekstu diktēja Fandors. Šai vēstulei vajadzēja pierādīt viņa nevainību. Taču noziedznieks bija laikus parūpējies, lai tinte pēc kāda laika izdzistu. Tā šī vēstule kļuva pavisam nekaitīga,

Tas jau bija lieliski izdomāts, tiesa gan, bet vēl interesantāk bija tas, ka Fantomass bija atsūtījis Nalornam un Peruzīnam šifrētu vēstuli, nemaz neslēpdamies. Vēstulē, droši vien, bija sīkas instrukcijas.

«Es pašreiz jūtos tā, kā cilvēks, kas izkritis pa logu, — sāpju vēl nav, ir tikai vēlēšanās, lai šāds stāvoklis turpinātos ilgi. Kopš esam aizbraukuši no Šerbūras, Nalorns un Peruzīns veltī man savas ne visai maigās rūpes. Galu galā man nav sevišķa iemesla sūdzēties. Tomēr liktenīgais atrisinājums var pienākt jebkurā mirklī.»

Sēžot ar saslēgtām rokām, Fandors labi apzinājās, ka viņš šobrīd nav spējīgs aizstāvēties, lai gan viņam bija stingra pārliecība, ka abi viltus detektīvi viņam uzbruks.

Fandors pašreiz jutās tā, ka bez pūlēm varēja paredzēt, kas notiks tuvākajā laikā.

«Šiem neliešiem ir liela izvēle, kādā veidā mani aizraidīt uz viņpasauli. Viņi var mani izgrūst pa logu, nodurt mani vai pat...»

Iedomājies par vēl vienu iespēju, Fandors neviļus nodrebēja.

Ko gan nozīmēja telegramma, kuru Nalorns un Peruzīns saņēma Drejas stacijā? Vai tiešām tur bija tikai pavēle izkāpt Klamārā?

Fandors gan zināja, ka Parīzes kriminālpolicija, pārvadājot sevišķi svarīgus noziedzniekus, tos nekad neveda līdz Parīzei, bet lika tiem izkāpt kādā mazā piepilsētas stacijā, jo Parīzē to varētu sagaidīt satrakots pūlis un sarīkot nekārtības.

Bet vai tad viņš arī bija sevišķi svarīgs noziedznieks?

«Jādomā, ka manis dēļ parīzieši neuztrauksies un skandālus nerīkos,» drūmi pasmaidīja Fandors, «manuprāt, es viņiem esmu pilnīgi vienaldzīgs. Tad kāpēc mani grib izsēdināt jau Klamārā?»

Fandors vēl diezgan ilgi lauzīja galvu, līdz beidzot atrada neizprotamajiem notikumiem citu izskaidrojumu.

«Velns parāvis,» viņš sprieda, «ja tas viss nebūtu saistīts ar Fanto-masu... Mani apcietināja detektīvi, kas gan ir policijas dienestā, bet vienlaikus strādā arī Fantomasam. Tātad atklāts paliek jautājums, kam mani nodos — policijai vai Fantomasam? Lai vai kā, bet tas būs nepatīkams pārsteigums, un tas varētu kļūt man liktenīgs!»

Fandors varēja izdomāt, kas viņu gaida, bet viņš neko nevarēja izdarīt. Viņa rokas bija saslēgtas dzelžos, un viņu apsargāja divi uzticami Fantomasa rokaspuiši. Atlika tikai nogaidīt.

Kad vilciens iebrauca Klamāras stacijā, žurnālists piecēlās. Viņš vēl vilcinājās, bet abi šaubīgie policisti viņam uzkliedza:

— Ātrāk, ko jūs vilcināties! Ejiet taisni uz priekšul Neaizmirstiet, mazākā kustība no ceļa, — un mēs šausim! Jūs zināt, ka mums ir revolveri!

— Neuztraucieties, — atbildēja Fandors, — es atceros, ka jums ir ieroči, es visu laiku par to domāju.

Vilciens jau drāzās tālāk. Abi policisti stacijas priekšniekam uzrādīja savas apliecības un tad gūstekni izveda stacijas pagalmā.

— Klausies, — Peruzīns griezās pie Nalorna, — es neredzu to mašīnu, kuru mums gribēja atsūtīt pārvalde... Es jau visu laiku domāju, ka šis ceļojums nebeigsies labi! Ko tagad darīsim?

Nalorns paraustīja plecus. Drošības dēļ viņš satvēra Fandora roku. Tā nu viņi tagad stāvēja. Taču automašīnas nebija.

— Dīvaini, ļoti dīvaini, — atkal atkārtoja Nalorns, — tomēr...

Peruzīns viņu pārtrauca:

— Tomēr... šis teikums vēstulē bija pilnīgi nepārprotams! Mēs taču nevarējām apmaldīties!

Peruzīns aprāvās, jo Nalorns viņam pamāja klusēt. Bet bija jau par vēlu. Fandors bija visu dzirdējis.

«Ak, tā,» nodomāja žurnālists, «tātad šis teikums vēstulē jums bija pilnīgi skaidrs...»

Bet kādas vēstules? Vai tā bija Fantomasa vēstule?

Tātad žurnālists nebija maldījies. Dēkas vēl nebija beigušās. Ja arī viņš kaut kur šonakt nokļūs, tad tikai ne policijas pārvaldē.

Tomēr kaut kas bija jādara. Pulkstens bija jau astoņi vakarā. Mazā stacija šķita drūma un pamesta. Nalorns ar Peruzīnu saskatījās.

— Ļoti nepatīkami, — atkal sāka Peruzīns. — Tiešām, ārkārtīgi nepatīkami, ka mašīna nav atbraukusi!

Nalorns atmeta ar roku.

— Iesim tik tālāk! Varbūt mēs pa ceļam atradīsim kādu, kas mūs aizvestu.

— Jā, un ko mēs pēc tam darīsim ar vadītāju? — naivi jautāja Peruzīns.

— Apklusti beidzot! — nervozi uzkliedza viņam Nalorns.

«Velns lai parauj,» domāja žurnālists. «Ja jau Peruzīns domā, ka vadītājs varētu traucēt, tad ir skaidrs, viens, — mašīna, kuru viņi te gaidīja, nebija parasta mašīna.»

šai mirklī abi aģenti satvēra Fandoru katrs no savas puses zem rokas.

— Nu, tagad uz priekšu, — pavēlēja Nalorns.

— Kustieties, — piebalsoja Peruzīns.

— Tikai pēc jums, cienītie kungi, — atbildēja Fandors. — Jūs vēl nupat man sacījāt, ka aizvedīsiet mani. Nu, tad ejiet man pa priekšu, rādiet man ceļu, es jums sekošu.

Tā runādams, Fandors velti mēģināja atbrīvot rokas. Pēkšņi viņš sarāvās, dzirdot Nalorna priecīgo izsaucienu:

— Ak, skatieties, tur jau ir mašīna!

Laukuma otrajā malā parādījās taksometrs.

— Tā noteikti ir mūsu mašīna, — atviegloti sacīja Nalorns. — Redziet, tā ir tukša. Bet kur tad ir vadītājs? Ak, laikam viņš aizgājis iedzert kādu glāzīti.

«Nu, turies,» Fandors domās sevi uzmundrināja. «Šī mašīna var man kļūt liktenīga. Skaidrs, ka pēc pāris minūtēm es jau būšu Fanto-masam nagos.»

Peruzīns skaļi iesaucās:

— Šoferi, kur jūs esat?

Visi trīs pārsteigti sarāvās, kad kāda rupja balss no tumsas atbildēja:

— Nu, ko jūs klaigājat kā jukuši? Ja gribat braukt, tad kāpiet iekšā, es jūs aizvedīšu. Man tikai te vēl šis tas jāsaiabo.

Nalorns pieliecās un ieskatījās, šoferis bija izstiepies zem mašīnas un kaut ko tur laboja.

— Ak, tur jūs esat, Prosp... — viņš iesaucās.

Nalorns aprāvās. Ātri atliecies, viņš atvēra mašīnas durvis un pagrūda Fandoru.

— Kāpiet ātri iekšā, citādi...

Krēslā pazibēja revolvera stobrs.

Fandors paraustīja plecus un iekāpa.

«Tātad viņus sagaidīt bija uzdots Prospēram,» Fandors nodomāja. «Bet tas taču nebija Prospērs! Bet kas tad? Vai cits līdzzinātājs, vai godīgs cilvēks?»

Nebija laika domāt. Nalorns kaut ko iečukstēja Peruzīnam. Peruzīns iekāpa un aizvēra mašīnas durvis.

«Kas tad tas?» Fandors iepleta acis. «Vai tad Nalorns nebrauks?»

Bet Nalorns tikmēr mierīgi sacīja šoferim:

— Pasteidzieties, mans draugs. Mēs esam kriminālpolicijas ierēdņi. Jūs jau laikam pamanījāt, ka mūsu ceļabiedram ir roku dzelži? Tas ir bīstams noziedznieks, un mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Es sēdēšu jums blakus un rādīšu ceļu.

Motors ierūcās, un mašīna sāka kustēties. Pēc īsa brīža viņi bija jau ārpus pilsētas. Peruzīns izvilka revolveri un pagrieza to pret žurnālistu.

— Un tagad paklausieties, Fandor, — viņš draudoši sacīja, — ja jūs iedomāsieties pakustēties vai teikt kādu vārdu, es jūs nošaušu! Tā ir Fantomasa pavēle. Bet, ja jūs būsiet rātns, tad jums nekas ļauns nenotiks, vismaz pagaidām nē.

Peruzīns ziņkāri vēroja žurnālistu. Ja viņš bija cerējis sava gūstekņa acīs ieraudzīt izbrīnu vai izbailes, tad viņš bija maldījies. Tagad bija viņa kārta sastingt pārsteigumā.

Par atbildi uz viņa draudiem Fandors skaļi iesmējās. Tie bija neviltoti smiekli. Peruzīns neko nesaprata.

— Velns parāvis, kas tad jums noticis? — viņš īgni jautāja.

Peruzīns, lai labāk saskatītu Fandora seju, bija pagriezies pret žurnālistu, pagriezdams muguru priekšējam sēdeklim, kur atradās šoferis un Nalorns.

Te pēkšņi notika kaut kas dīvains.

Tikko Peruzīns bija pieliecies tuvāk Fandoram, žurnālists ātri pacēla abas rokas, aplika tās Peruzīnam ap kaklu un sāka viņu žņaugt. Pārsteigtais Peruzīns izlaida no rokas ieroci. Fandors piespieda revolveri ar kāju un iesaucās:

— Tā, tas ir izdarīts, Živ! Tu vari viņus apcietināt!

Kas tas bija? Kāpēc mašīna pēkšņi apstājās un šoferis izkāpa, bet Nalorns palika nekustīgi sēžam savā vietā?

Šoferis atrāva durvis. Rokā viņam bija gara virve, ar kuru viņš zibenīgi sasēja Peruzīnam rokas un kājas.

— Fandor, tu vari uzelpot mierīgāk. Šis muļķis tev vairs neko nevar padarīt. Laid viņu vaļā.

Fandors uzmanīgi palaida vaļā Peruzīna kaklu un atbildēja šoferim:

— Ja tev tas nesagādā pūles, mīļais draugs, tad tu varētu noņemt man roku dzelžus. Tie man mazliet traucē.

★ ★ *

— Fandor, es no sirds priecājos tevi atkal redzēt!

— Jā, Živ, tas tik bija pārsteigums!

— Tiešām? Kādēļ gan?

— Vispirms — tu neesi slims.

— Vai tu man to pārmet, Fandor?

— Nē, es gandrīz tevi apskaužu. Ja iedomājos, ka gandrīz veselus sešus mēnešus tu liki sevi kopt, nožēlot, lai gan biji pilnīgi vesels...

— Es tev to paskaidrošu, Fandor.

— Un tad es vēl tevi apskaužu par to, ka tu tik veikli liki mani apcietināt.

— Mīļais draugs, man nebija cita līdzekļa.

Jau desmit minūtes Fandors bija brīvs. Nalornu un Peruzīnu abi draugi bija atstājuši sasietus mašīnā. Tagad abi sēdēja uz priekšējā sēdekļa. Fandors bija pie stūres. Mašīna ātri traucās uz Parīzi.

— Živ, es laikam šo to nesaprotu, — atzinās Fandors. — Kurp mēs braucam, un kā tu te gadījies? Un ko mēs darīsim ar Nalornu un Peruzīnu?

Živs pasmaidīja.

— Fandor, nomierinies, es atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem, bet tikai pēc kārtas. Pastāsti man, ko tu esi piedzivojis. Pēc tam pastāstīšu es!

īsos vārdos žurnālists uzticēja draugam visu, ko bija pārdzīvojis un piedzīvojis kopš tā mirkļa, kad Nalorns un Peruzīns viņu apcietināja Senmartēnā.

— Goda vārds, — iesaucās Fandors, — tai mirklī, kad es ieraudzīju tavu mašīnu un Nalorns iesaucās: «Tas esat jūs, Prosp...», es par savu dzīvību nedevu ne plika graša. Man likās, ka gals klāt!

— Nu, un tad?

— Es taču tevi neredzēju un nevarēju pazīt. Tu taču biji paslēpies zem mašīnas!

— Pareizi, es to darīju, lai viņi mani nepazītu.

— Nu, bet es jau padevos liktenim un iekāpu mašīnā. Cerības man jau bija zudušas, bet tad es ieraudzīju tavu roku, kad tu pieklauvēji pie lodziņa. Peruzīns šai mirklī nepievērsa tev uzmanību.

Tagad es vēroju katru tavu kustību. Tas bija dabiski, jo no tā bija atkarīga mana dzīvība. Tad es sapratu, ka tu biji ieradies mani izglābt.

Tu redzi, es arī no savas puses darīju visu, kas bija manos spēkos. Peruzīns, kam nebija ne mazāko aizdomu, ļoti labprāt ieslīga manās skavās. Tas ir viss. Bet tagad, velns parāvis, pastāsti man beidzot, kā tu te gadījies!

Mašīna joņoja tumšajā naktī. Laiku pa laikam Živs, izstiepis roku, rādīja Fandoram virzienu. Fandors bija pārsteigts. Viņi gan tuvojās Parīzei, bet tas nebija tuvākais ceļš uz prefektūru.

Atbildei uz žurnālista jautājošo skatienu, Živs tikai paraustīja plecus.

— Mīļais draugs, vai tiešām tu man pārmetīsi, ka es ieņēmu Pro-spēra vietu? Es gribu teikt, ka Prospērs patiešām gaidīja tavus jaukos draugus un tevi. Vai tad tev labāk patiktu?...

— Nezobojies, Živ, tev jāsaprot mana nepacietība. Es tevi atstāju slimības gultā, bet te tu ierodies vesels un žirgts. Es iesēžos šai mašīnā kā gūsteknis, bet tagad esmu brīvs! Te taču ir, ko pabrīnīties!

Zivs pārtrauca draugu:

— Pagaidi, tu vēl neesi brīvs. Pret tevi joprojām spēkā paliek apcietināšanas pavēle. Neaizmirsti, ka šo pavēli parakstīju es pats.

— Protams, Živ, bet galu galā...

— Pieturi, — pavēlēja detektīvs.

Fandors vilcinājās. Zivs atkārtoja pavēli.

— Es tev saku, pieturi, muļķi. Tagad iebrauc ar mašīnu te šai laukā. Neuztraucies, mašīna ir pietiekoši spēcīga, izbrauks.

Fandors paklausīja. Viņš brauca bez ceļa, pāri klajam laukam.

— Živ, ko tu gribi darīt? — Fandors jautāja.

— Tūlīt tu redzēsi, — atbildēja detektīvs. — Apturi mašīnu!

Živs izkāpa un pamāja Fandoram viņam palīdzēt. Tad viņš atvēra aizmugures durvis. Mašīnā sēdēja abi neveiksmīgie detektīvi, bāli un dreboši, gaidīdami savu atmaksas stundu.

Živs brīdi klusēdams noskatījās viņos, iesmējās un beidzot noteica:

— Fandor, kā tu domā, vai tu esi viņiem pietiekoši atriebies? Vai tev liekas, ka arī viņi ir nobijušies un nelaimīgi? Ņem tu Nalornu, es parūpēšos par Peruzīnu... Iesaku tev pacelt Peruzīna revolveri, tas ir labs ierocis.

Fandors neizpratnē sev jautāja, kas Živam varētu būt padomā. Detektīvs mierīgi uzvēla sev plecos Peruzīnu, it kā tas būtu salmu kūlis.

— Tu parūpējies par Nalornu, — vēlreiz atkārtoja Živs. — Tev varbūt šķiet, ka mums nemaz nav jāsteidzas?

Fandors paklausīja un sekoja Živam.

Detektīvs klusēdams gāja uz priekšu, līdz sasniedza nelielu mājiņu. Tā piederēja pie kādas lielas šampinjonu audzētavas. Turpat blakus pie sienas karājās milzīgs grozs, kādā parasti mēdza nolaist pagrabos šo sēņu audzēšanai nepieciešamos darbarīkus.

— Lūk, lielisks elevators, — Živs iesmējās un ievēla grozā Peruzīnu.

Kad Fandors bija ticis galā ar Nalornu, Živs nolaida grozu dziļajā

pagrabā.

— Mēs gan ar tevi iesim pa kāpnēm, kā tas pienākas godīgiem cilvēkiem, — viņš pasmaidīja.

Nonākuši lejā, viņi izvilka abus kompanjonus no groza un nolaida uz grīdas. Živs bija lieliskā noskaņojumā. Viņš berzēja rokas un smējās.

— Un tagad, mīļais Fandor, paņem revolveri un nosēdies te apsargāt mūsu labos draugus. Tu paliksi te, kamēr es ieradīšos tev pakaļ. Tagad man jāsteidzas.

Fandoram Živa izturēšanās atkal likās mīklaina, jo sevišķi tāpēc, ka detektīvs neko nepaskaidroja. Tāpēc žurnālists protestēja.

— Nē, Živ, es negribu te palikt! Man nepatīk viņus apsargāt, es labāk iešu ar tevi. Paskaidro, kas tev padomā!

Živs iesmējās.

— Labi, lai notiek! Fandor, tu gribi zināt, kā es te gadījos? Ak, lieta ir gaužām vienkārša... es tikko apcietināju Fantomasu...

Fandors iepleta acis.

— Kā, tu apcietināji Fantomasu? Vai tas var būt? Vai tu par mani nezobojies? Atkārto vēlreiz, ka tu viņu apcietināji!

— Nu, protams! Pašreiz viņš, sasiets un pienaglots grīdai, guļ kādā dzīvoklī, kuru tu ļoti labi pazīsti un kas atrodas Bonaparta ielā.

— Tavā dzīvoklī, Živ?

— Jā, iedomājies. ^

Un diezgan vienaldzīgā balsī, it kā būtu runa par laika apstākļiem, Živs, neievērodams Nalorna un Peruzīna klātbūtni, uzticēja draugam, kas bija noticis pēc viņa apcietināšanas.

— Mīļais draugs, — Živs sacīja, — tu laikam iedomājies, ka es tādēļ liku tevi apcietināt, ka atteikšos no prieka savās mājās satikties ar Fantomasu?

Nē, es ne mirkli neatteicos no šā nodoma! Es taču biju slims, un tā bija pārāk vilinoša izdevība ievilināt viņu pie manis!

Redzi, tevi zināmā mērā saistīja tavs goda vārds, bet es tādu nevienam nebiju devis. Starp citu, gribēju tev teikt, ka attiecībā pret Fantomasu gan tāds jēdziens nav piemērojams. Tu savu solījumu izpildīji, bet viņš nē, jo aploksnē vēstules vietā bija balts papīrs!

Es iedomājos, ka tu saprati, kas notika pēc tam. Kad es biju sasējis Fantomasu, viņš man vienā mierā atzinās, ka viņš gan esot manā varā, bet toties tu — viņa rokās, ka tu ar Nalornu un Peruzīnu braucot uz Parīzi un ka viņi pa ceļam tevi novākšot.

Protams, man bija jāpasteidzas. Es Fantomasu atstāju kāda policista apsardzībā, piezvanīju uz policiju un uzzināju, ka Prospērs aizbraucis uz Klamāru. Tur viņam bija uzdots sagaidīt jūs ar'mašīnu. Nu, un pārējo tu jau zini.

Tagad tev situācija ir skaidra. Tu esi apcietināts, bet Nalorns un Peruzīns ir godīgi cilvēki, vismaz daži tā iedomājas. Fantomass padarīts nekaitīgs. Bet es ceru, ka drīz šis juceklis noskaidrosies un viss nostāsies savās vietās.

Es tagad atgriezīšos Bonaparta ielā un nogādāšu Fantomasu cietumā. Domāju, ka nebūs grūti atsaukt apcietināšanas pavēli pret tevi. Tagad man vēl jādabū apcietināšanas pavēle par Nalornu un Peruzīnu. Tikko man šie papīri būs rokā, es ieradīšos te...

Fandors viņam neļāva pabeigt.

— Pasteidzies, Živ, — viņš lūdza, — pasteidzies! Tu taču vari atgriezties pēc trim vai četrām stundām, bet es te mirstu nepacietībā! Es ļoti ceru, ka mums būs izdevies uz visiem laikiem atbrīvoties no šā briesmoņa!

— Fandor, es arī ceru, bet tagad man jāiet!

25. Ugunsgrēks

— Idiots! Trīskārtīgs idiots!

Tikko Živs bija aizvēris sava dzīvokļa durvis Bonaparta ielā, Fanto-mass nikni iekliedzās un mēģināja atbrīvot pienagloto apģērbu. Tas neizdevās. Beidzot Živam bija izdevies gūt pārsvaru pār noziedznieku.

— Idiots! — vēlreiz atkārtoja Fantomass, drebēdams dusmās. Pēdējais kompliments bija domāts policistam, kuru Živs bija atstājis

Fantomasa apsardzībai un kas sēdēja nekustīgs, turēdams rokā revolveri. Policists pat nepakustējās.

Fantomass dusmās skatījās uz policistu. Tad viņš sāka runāt:

— Paklausies, tev rokā ir revolveris!

— Jā, — policists pamāja.

Fantomass turpināja:

— Un šis revolveris ir pielādēts...

— Jā...

— Nu, un tad, — iekliedzās Fantomass, kuru atkal pārmāca dusmu vilnis, — vai tad tu nevarēji šaut! Vajadzēja viņu sašaut jau tad, kad viņš gāja projām! Nošaut kā suni. Vai tu nemaz par to neiedomājies?

Policists paraustīja plecus.

— Protams, man tas ienāca prātā, — viņš piekrita, — bet es

domāju...

— Ko tu domāji? — iekliedzās noziedznieks.

Policists bija neuztraucams:

— Vispirms es varēju nošaut garām, un tad, — tad šāviens saceltu nevajadzīgu troksni. To varētu dzirdēt citi, atnāktu šurp un tad...

— Un tad? Mēs taču esam divi!

— Nu, labi, es tev pateikšu. Es nešāvu tāpēc, ka negribēju šaut, — asi atteica policists. — Tas neietilpa mūsu norunā. Turklāt es biju ārkārtīgi pārsteigts, redzot, ka Živa vietā gūsteknis esi tu.

— Nē, — norūca Fantomass.

— Kā, nē? — brīnījās savādais policists. Vai tad tu neesi sagūstīts un sasiets un...

— Nē, es esmu brīvs, jo tu esi te.

— Ā, bet vēl jau nav teikts, ka es tevi atbrīvošu!

— Tad tu esi nodevējs!

— Nē, es neesmu nodevējs, — policists mierīgi atteica. — Un, ja arī es tāds būtu, tad es vienmēr rēķinos ar apstākļiem un rīkojos prātīgi un praktiski. '

Policists, kas tā atbildēja lielajam noziedzniekam, bija Prospērs. Šoreiz viņš bija tik veikli mainījis savu izskatu, ka Živs nebija viņu pazinis.

Fantomass bija sagādājis Prospēram policista formu un drošības labad licis tam neuzkrītoši staigāt gar Živa māju. Viņi bija vienojušies, ka Prospērs uznāks augšā Živa dzīvoklī, tiklīdz Fantomass būs sasējis detektīvu.

Izdzirdis, ka viņu sauc, Prospērs tiešām ieradās Živa dzīvoklī, bet, ārkārtīgi pārsteigts, ieraudzīja, ka Živs ir brīvs un ka viņam tiek uzdots apsargāt Fantomasu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atbrīvot Fantomasu. Viņš baidījās, ka Fantomass dusmās neuzbrūk viņam.

— Labi, Prospēr, — Fantomass atkal sāka, — un ko tu gribi par manu atbrīvošanu?

— Hē! — novilka bijušais kučieris. — Es patiešām labprāt redzētu tevi brīvu, jo es negribu būt tavu ienaidnieku vidū. No otras puses, arī tavi draugi nav visai droši.

— Tu runā muļķības. Es nekad neesmu nodevis savus draugus!

— Tad es laikam nepiederu pie taviem draugiem,— konstatēja Prospērs, — jo ar mani tu apejies kā ar suni.

— Ko tu runā! — protestēja Fantomass. — Tu maldies. Es domāju, ka mēs varēsim vienoties.

— Nu, labi, — pasmaidīja Prospērs, — es zinu, ka vienīgais līdzeklis, kā tevi turēt rāmu, ir dokumenti, kurus tu gribēji atņemt Živam. Atdod man šos dokumentus, tad mēs varēsim parunāt mierīgi!

— Ak, — iesaucās Fantomass, — tu gribi izraut manu sirdi no krūtīm! Tu zini, ka pašreiz es nevaru tev atteikt. Atraisi virvi, dokumenti ir manā krūšu kabatā.

Prospērs nolaidās uz ceļiem un rūpīgi pārmeklēja Fantomasa apģērbu. Tad viņš pakratīja galvu.

— Nē, Fantomas, tu mani nepiemuļķosi. Tu esi iekritis. Tu no Živa neko neesi dabūjis. Un turklāt vēl viņš tevi piemuļķojis.

— Tev taisnība, Prospēr, — Fantomass nopūtās. — Es nepaguvu Živam tos atņemt. Bet esmu pārliecināts, ka tie atrodas tepat, šai istabā... Pameklē tu tos un tad...

Prospērs sāka pārmeklēt istabu.

Pēkšņi viņš apstājās istabas vidū un dziļi ievilka gaisu.

— Kas noticis? — Fantomass nemierīgi jautāja.

— Man liekas, ka te ir ļoti karsti, — sacīja Prospērs.

Fantomass viņu dusmīgi pārtrauca:

— Tu esi jucis! Ātrāk, pasteidzies un pārmeklē visus skapjus, mums nav daudz laika! Esmu pārliecināts, ka šie dokumenti atrodas tepat kādā skapī!

— Nē, te tomēr kaut kas nav tā, kā vajag! — iesaucās Prospērs un piesteidzās pie durvīm. Tās izrādījās aizslēgtas. Nikni nolamājies, Prospērs atgriezās kabinetā.

— Mēs esam pazuduši, — viņš drūmi izmeta.

— Bet kas tad noticis? — jautāja Fantomass, cenzdamies neizrādīt, ka uztraukums pielipis arī viņam. Prospērs neatbildēja, caur durvju šķirbām spiedās dūmi.

— Uguns!

— Velns parāvis! — iesaucās Fantomass. — Un tu tikai tagad to pamanīji?

— Fantomas, māja deg, durvis aizslēgtas, — kliedza Prospērs, — mēs noslāpsim dūmos!

— Pagaidi, — lūdza Fantomass, — tu taču nevari tā vienkārši aiziet. Tev jāatrod manas meitas dokumenti! Ja es miršu, tad vismaz ar apziņu, ka manai meitai nodrošināta nākotne.

Prospērā atkal pamodās alkatība. Viņš atsāka rakņāties atvilktnēs. Dokumentus gan viņš neatrada, bet te bija daudzas vērtīgas lietas, kuras bijušais kučieris veikli slēpa kabatās.

— Prospēr, atbrīvo taču mani, es slāpstu! — kliedza Fantomass.

— Lai katrs rūpējas pats par sevi, — sekoja atbilde.

— Gļēvuli, nodevēj, — bezspēcīgās dusmās ārdījās noziedznieks.

— Uz redzēšanos svētdien, — ironiski noteica Prospērs un tuvojās logam. Bet bija jau par vēlu. Bēgšana vairs nebija iespējama. Liesmas bija apņēmušas visu māju un pārmetušās uz tuvējo namu jumtiem.

— Par vēlu, — iekaucās Prospērs, — tu esi vainīgs, Fantomas! Tu mani šurp ievilināji.

Tagad noziedznieks iesmējās.

— Jā, Prospēr, tas biju es. Tu varbūt šaubies, ka māju aizdedzināju es? Es kāpnes aplaistīju ar petroleju un atstāju tur benzīna kannas. Es gribēju iznīcināt Živu ar visu, kas viņam ir. Bet arī tu esi pelnījis nāvi. Es ciešu, bet man kļūst vieglāk, kad es redzu tavas ciešanas!

— Ak, tā, Fantomas! Tu gribēji izbaudīt manas ciešanas? Bet šo prieku es tev nesagādāšu. Tu gribi, lai mēs mirstam kopā? Labi, lai notiek! Ja kādam te ir izdevība izglābties, tad tikai man!

Vai nedzirdi? Tie ir ugunsdzēsēji. Tev atliek tikai īss mirklis, ko dzīvot, pateicies man, ka es tev aiztaupu likteni sadegt dzīvam!

— Nelieti, — Fantomass grieza zobus, nojauzdams Prospērā nolūku.

Bijušais kučieris patiešām izrāva revolveri un pielika to Fantomasa

krūtīm. Viņš nospieda gaili, bet šāviens neatskanēja.

— Sasodīts! — nikni izsaucās Prospērs. Taču viņš drīz attapās. Ar vienu lēcienu Prospērs bija pie kabineta durvīm, bet nākošajā mirklī viņš izdzirda sev aiz muguras triumfējošu saucienu un sajuta krūtīs asas sāpes. Prospērs paspēra vēl soli un sabruka, noplūzdams asinīm...

Kas bija noticis?

Kad Prospērs bija novērsies, liesmas jau bija iekļuvušas istabā. Fantomass locījās uz grīdas, mežonīgā niknumā mēģinādams atbrīvoties. Tas viņam beidzot izdevās.

Tagad viņš domāja tikai par atriebību.

— Mirsti, nodevēj! — viņš triumfējoši iekliedzās, skatīdamies uz mirstošo Prospēru. Taču sapratis, ka vairs nedrīkstēja kavēties, Fantomass piesteidzās pie loga, lai caur to izkļūtu brīvībā.

Bet vai viņam tas izdevās?

26.Detektīva Živa nāve

Žeroms Fandors jau nez kuro reizi izvilka no kabatas pulksteni un nepacietīgi skatījās tajā. Živs bija aizbraucis ap pusnakti, un tagad atkal tuvojās vakars. Viņš vēl nebija atgriezies!

Žurnālists joprojām atradās pamestajā dārzniecībā, sargādams Peru-zīnu un Nalornu. Viņš bija sašutis ne mazāk par saviem gūstekņiem. Fan-, dors veltīgi lauzīja galvu, cerēdams uzminēt, kas varējis aizkavēt Živu.

Nakts stundas vilkās bezgalīgi. Beidzot logā iespīdēja blāva rīta gaisma. Pienāca pusdiena, saule atkal sāka grimt. Živs neatgriezās.

Pirmajās stundās pēc viņa aizbraukšanas Fandors sajuta neizsakāmu prieku un apmierinājumu, ka pasaule beidzot būs glābta no nežēlīgā noziedznieka. Taču pamazām šo prieku aizēnoja domas par Helēnu un vienkārša garlaicība.

Beidzot Fandors pievērsās saviem gūstekņiem un nolēma mazliet atvieglot viņu stāvokli. Fandors piecēlās un atlaida vaļīgāk virves, ar kurām abi bija sasieti.

— Vai jūs nepateiktu, cik pulkstens? — jautāja Nalorns. — Vai jūs beidzot nedomājat mūs aizvest no šejienes?

Fandors laipni paskaidroja, ka esot jau pēcpusdiena un ka viņš pats labprāt ātrāk dotos projām no šejienes, jo ari viņam bija šeit apnicis. Turklāt mocīja izsalkums un slāpes.

Atkal visi apklusa.

Sešos vakarā Fandors nolēma rīkoties. Viņš nostājās abu blēžu priekšā un jautāja:

— Kā jums šķiet, vai šeit ir jautri?

Jautājums bija muļķīgs.

Peruzīns pacēla galvu.

— Fandora kungs, šī vieta ir patiesi nepatīkama, es labāk gribētu atrasties cietumā. Vai tad Živa kungs mūs te ir pametis un vairs neatgriezīsies?

Fandors neatbildēja. Viņš griezās pie Nalorna:

— Nu, un jūs, Nalorn, vai tad jums te patīk? Vai jūs te jūtaties labi?

Nalorns aizvainoti atbildēja:

— Fandora kungs, es nezinu, ko jūs ar mums darīsiet, bet gribu atgādināt, ka tad, kad jūs bijāt mūsu gūsteknis, mēs jūs nemocījām ar šādu ironiju. Ja gribat, nododiet mūs tiesai, bet tikai neturiet mūs ilgāk te!

— Jā, — novilka Fandors, — man liekas, ka mūsu domas sakrīt. Jūs arī laikam gribēsiet paelpot svaigu gaisu. Bet ko mēs tagad iesāksim? Jūs jau labprātīgi man nesekosiet?

Nalorns viņu pārtrauca:

— Jūs jokojat, Fandora kungs. No kā tad jums jābīstas? Živs mūs sasējis, mēs nevaram pat pakustēties. Živs aizgāja kājām, tātad mēs laikam esam kādas apdzīvotas vietas vai stacijas tuvumā. Bet jūsu rīcībā palikusi mašīna.

— Jā, jums laikam taisnība, — Fandors piekrita. — Tā kā Živs nav atgriezies pie mums, tad mēs dosimies pie viņa. Labi, es jūs iesēdināšu mašīnā, bet neiedomājieties taisīt muļķības! Tas jums varētu dārgi maksāt! Tad mēs brauksim tieši uz prefektūru. Ko jūs sakāt par manu plānu?

— Ak, nu, ko mēs varam teikt, — iesaucās Nalorns, — dariet ar mums, ko gribat, tikai aizvediet mūs no šejienes! Mēs nebēgsim.

— Jā, jā, mēs nebēgsim, — piebalsoja Peruzīns.

— Labi, norunāts, — noteica Fandors. — Ja Živs atgriezīsies, viņš te atradīs vēstuli, kuru es viņam atstāšu. Pagaidiet, es to tūlīt uzrakstīšu.

Kad viņi iznāca pagalmā, Fandors dziļi ievilka elpu.

— Ak, — viņš iesaucās, — nekad nebūtu domājis, ka ir tik nepatīkami pavadīt dienu un nakti šampinjonu pagrabā! Cik pasaule man tagad liekas skaista!

Kad Peruzīns un Nalorns bija iesēdināti mašīnā un vēlreiz nobrīdināti nekustēties un nedarīt muļķības, Fandors sēdās pie stūres un brauca taisnā virzienā uz Parīzi.

Kad viņi jau bija Parīzes priekšpilsētā, viņi ievēroja daudzos avīžu pārdevējus, kas kliedza uz katra stūra:

— Ugunsgrēks Bonaparta ielā! Liela nelaime Bonaparta ielā!

Fandors vispirms pat nepievērsa kliedzējiem uzmanību, bet tad

viņa seja pārvērtās. Tieši blakus mašīnai kāds avīžpuika iesaucās:

— Detektīva Živa nāve!

Fandoram acis aizmiglojās. Viņš nespēja noticēt, ka Živs bija miris. Žurnālists apturēja mašīnu un paņēma avīzi no laikrakstu pārdevēja.

Viņš ātri pārskrēja acīm sīkajam ziņojumam par ugunsgrēku un par to, ka Živs sadedzis liesmās.

Fandors bija pārsteigts. Ziņojumā bija uzsvērts, ka Živs ilgu laiku bijis paralizēts, bet Fandors taču zināja, ka tas nemaz nebija tā. Viņš zināja arī, ka Živa dzīvoklī bija palicis Fantomass. Varbūt atrastais līķis bija Fantomass?

Tad žurnālistam atkal uzmācās šaubas. Kādēļ Živs nebija atgriezies, kā bija solījis? Viņš taču bija solījis! Turklāt, ko lai tagad iesāk ar Peruzīnu un Nalornu?

Fandors domīgi paskatījās uz abiem kompanjoniem. Neteicis ne vārda, Fandors izkāpa no mašīnas, pamāja taksometram un aizbrauca uz savu dzīvokli.

Tur nonācis, viņš ieskatījās spogulī un priecīgi iesaucās:

— Cik labi, ka Fandora aprakstā minēts, ka viņš ir tumšmatis! Maskarāde Šerbūrā man lieti noderēja! Tagad atliek kārtīgi izmazgāt matus un es atkal būšu blonds. Tūlīt pēc tam varu doties uz prefektūru.

Pēc pusstundas Fandors izgāja no sava dzīvokļa un aizbrauca uz prefektūru. Izkāpis no mašīnas, viņš izdzirda, ka kāds viņu sauca. Izbrīnā viņš pagriezās.

— Kā, tas esat jūs, Fiseljē kungs? Ko jūs man pastāstīsiet? Fandora domas kavējās tikai pie viņa drauga, un viņš cerēja, ka

izmeklēšanas tiesnesis viņam pastāstīs kaut ko tuvāk. Bet Fiseljē runāja par kaut ko citu.

— Neko daudz es jums nevaru pastāstīt, — viņš atbildēja. — Varbūt jūs jau zināt, ka ar jūsu vārdu Šerbūrā apcietināts kāds tumšmatains vīrietis un ka viņu uz Parīzi pavadīja Nalorns un Peruzīns?

— Jā, to es zinu, un tad?

* * *

Tai pašā laikā Bonaparta ielā pulcējās daudzi ziņkārīgie, lai savām acīm apskatītu notikuma vietu. Cilvēki bija nopietni un pat drūmi, jo Parīze sēroja par savu slaveno detektīvu.

Kāds neliela auguma večuks, kas stāvēja ietves malā, uzrunāja blakusstāvētāju.

— Pēc manas pārliecības valdībai vajadzētu Živam sarīkot kārtīgas bēres un guldīt viņu Panteonā.

Uzrunātais paraustīja plecus.

— Man gan liekas, ka jūs mazliet pārspīlējat.

— Nebūt nē, — uztraucās vecītis. — Živs bija pats drošsirdības, taisnīguma un bruņniecības iemiesojums! Viņš bija ģēnijs! Vai tad jūs tā nedomājat?

Otrs iesmējās.

— Ak, — viņš novilka, — ja jau jūs tas interesē, tad varu pateikt manas domas. Jūs pārspīlējat, ka Živu vajadzētu guldīt Panteonā. Tad jau Živam vajadzētu būt mirušam.

— Viņam vajadzētu būt mirušam? — izbrīnā atkārtoja večuks. — Vai tad jūs neticat, ka viņš ir miris?

Uzrunātais pasmaidīja.

— Ak, tā! Živs ir miris... — viņš mīklaini atkārtoja. — Varbūt jums taisnība... Tātad Živs ir miris?

Un, joprojām smaidīdams, uzrunātais nozuda pūlī.

Bet, ja Fandors būtu saticis šo cilvēku, viņš būtu bijis laimīgs, jo šis cilvēks bija Živs.

Živs, smaidošs, priecīgs, tāds, kādu Fandors viņu bija pazinis uzvaras laikā...

Saturs

1 Noslēpumainā nopūta ....

2 Vainīgais?...........

3 Mīklainas viesulis.......

4 Privātdetektīvi strādā.....

5 100 000 franku nozuduši . . .

6 Fantomass parādās .....

7 Živs grib precēties ......

8 «Jēzus bērnu» apmeklētāji . .

9 Fandors saņem informāciju

10 Ventilators...........

11 Pretim mīlai ......... . .

12 Kroplis.............

13 Irma Steinkērka........

14 Ūdenslīdējs..........

15 Uz zemūdenes ........

16 Sievietes pašnāvība .....

17 Apcietināšanas pavēle . . . .

18 Uztraukums ciemā ......

19 Pils sargi............

20 Kompromiss..........

21 Fandors tiek apcietināts . . .

22 Satikšanās ..........

23 Liktenīgās vēstules......

24 Brauciens naktī........

25 Ugunsgrēks..........

26 Detektīva Živa nāve......

Marsels Alens, Pjērs Suvestrs Nāves cilpa

Romāns

Formāts 60xft4/16.

Izdevniecība «Gulbis» Ltd, LV-1001, Rīgā, a.k. 428.. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0793.

Iespiests A/s «Preses nams», LV-1081, Rīgā, Balasta dambī 3. Līgumcena. Pasūt. Nr 60i-

Content

Alēns Marsels, et al Fantomass 14. Nāves cilpā

1.Noslēpumaina nopūta

2.Vainīgais?

3.Mīklainais viesulis

4. Privātdetektīvi strādā

5. 100 000 franku nozuduši

6.Fantomass parādās

7 Živs grib precēties

8. «Jēzus bērnu» apmeklētāji

9 Fandors saņem informāciju

10 Ventilators

11. Pretim mīlai

12.Kroplis

13.Irma Steinkērka

14.Ūdenslīdējs

15.Uz zemūdenes

16.Sievietes pašnaviba

17.Apcietināšanas pavēle

18.Uztraukums ciemā

19.Pils sargi

20 Kompromiss

21.Fandors tiek apcietināts

22. Satikšanās

23. Liktenīgās vēstules

24.Brauciens naktī

25. Ugunsgrēks

26.Detektīva Živa nāve

Saturs