Faulzs Džons

Burvis

Džons Faulzs

Burvis

AUTORA IEVADS

Lai gan šajā Burvja versijā nav būtisku tematikas vai sižeta izmaiņu, to nevarētu saukt arī par tīri stilistisku korekciju. Daudzas epizodes ir pilnībā pārstrādātas, nākušas klāt ari dažas jaunas. Neslēpšu, ka nozīmīgs stimuls šim neparastajam solim bija ari tas, ka tieši šis romāns ir izraisījis lielāku interesi nekā jebkurš cits no maniem darbiem - ja lasītāju vēstules var uzskatīt par vērā ņemamu kritēriju. Savulaik man nenācās viegli samierināties ar faktu, ka darbs, kas no profesionālā viedokļa man patīk mazāk par citiem (šo paškritisko viedokli jūtami ietekmējušas recenzijas par sākotnējo versiju), arvien radījis visdedzīgāko lasītāju atsaucību.

Burvja pirmā versija iznāca 1965. gadā kā mana trešā publikācija, tomēr citos aspektos to var uzskatīt par manu pirmo romānu. Tas tapis jau kopš 50. gadu sākuma un pieredzējis neskaitāmas izmaiņas. Sākotnēji tā ievirze bija klaji mistiska - mēģinājums radīt kaut ko radniecīgu Henrija Džeimsa meistardarbam Skrūves apgrieziens1. Taču tolaik man nebija stingri nosprausta kursa nedz dzīvē, nedz daiļradē. Raugoties objektīvi, es neuzdrīkstējos ticēt, ka jelkad kļūšu par atzītu rakstnieku, kurpretī mans subjektīvais «es» nekādi nespēja atteikties no tā mīta, kam mokoši un neatlaidīgi centās iedvest dzīvību; labi atceros, kā es likvidēju vienu uzmetumu pēc otra, jo manas spējas netika līdzi iecerēm. Tehniskā nevarība un iztēles ērmīgā iedaba - drīzāk tā šķita nevis nespēja uzburt neesošo, bet atcerēties kaut ko esošu - saistīja mani kā pineklis.

Un tomēr 1963. gadā, kad Kolekcionāra2 panākumi nedaudz cēla manu

manu profesionālo pašapziņu, tieši šis izmocītais, nebeidzami pārvei-veidotais sāpju bērns guva priekšroku, lai gan 50. gados bija aiz-sācis vairākus cilus romānus, kas vareja izrādīties vērtīgāki un

labvēlīgāki mana vārda labajai slavai, vismaz Anglijā.

1964. gadā cs atsāku darbu, sakārtojot un pārstrādājot visus līdzšinējos uzmetumus Tomēr aiz burvja sižeta jautās iesācēja vingrinājumi.Kļūmju un maldu pilnas piezīmes ce|ojumā uz nezināmu zemt Pat pēdīgi publicētais variants bija daudz vairāk nejaušas veiksmes un naivas intuīcijas sasniegums,

nekā varētu domāt gudrs lasītājs, bargākie kritiķu pārmetumi nodē-vēja to par aukstasinīgufantāzijas vingrinājumu, intelektuālu rotaļu. Manuprāt, viena no galvenajam, turklāt nelabijamām romāna klū-mēm gan bija cita, proti, centieni slēpt tā tapšanas procesa nebeidzamās metamorfozes.

Līdzās nopietnai interesei par Junga3teorijām Burvi nenoliedzami ietekmējuši vēltrīs daiļdarbi. Pirmkārt un galvenokārt par atdarināšanas vērtu paraugu tam kalpoja Alana-Funjē romāns Le GrandMeaulnes4 - tā iespaids bija tik acīm redzams, ka otrajā redakcijā nācās notušēt vairākas pārāk klajas paralēles. Literāri profesionālam vērtētājam tās v arbūt nelikšos necik pārsteidzošas, tomēr jāatzīst, ka bez šī frenču priekfteča Burvis būtu gluži cits darbs. Tieši spēja dot mums (vismaz daļai no mums) ne vien literāru, bet arī cita veida pieredzējumu ir tā Le Grand Meaulnes kvalitāte, ko gribēju piešķirt ari savam romānam. Vēl viena laikus nesaskatīta un līdz ar to nelabojama Burvja kjūme - tajā atveidotās dvēseles kolīzijas ir izteikti jauneklīgas. Anri Furnjē galvenā varoņa jaunība vismaz pauž sevi klaji un apzināti.

Var likties pārsteidzoši, bet otrs iedvesmas avots neapšaubāmi ir Ričarda Džefrisa ēviss grāmata, kas savulaik valdzināja manu bērna iztēli. Manuprāt, rakstnieka tapšanas sākums (apzināts vai neapzināts) ir visai agrīns Bēviss līdzīgi Le Grand Meaulnesuzbur pasauli, kas ir pilnīgj  atšķirīga no reālās — vismaz no tās vidušķiras apdzīvotās priekšpilsētas pasaulītes, kurai piederīgs es tolaik biju. Pieminot šo romānu, gribu atgādināt. ka šādu darbu īpa-sā vide un noskaņa paliek ar mums vēl ilgi pēc um, kad esam no tiem izauguši.

Trešo Burvja pamatakmeni es tolaik nebiju atpazinis un nu vara pieminēt, pateicoties kādai vērīgai Redingas universitātes studentei Jau labu laiku pēc romāna publikācijas saņēmu vēstuli, kas norādīja uz daudzām paralēlēm ar Lielajām cerībām. Vēstules autore nekādi nevarēja zināt, ka tieši šo Dikensa romānu es vienmēr esmu mīlējis un apbrīnojis, līdz ar to piedodot citu viņa darbu trūkumus Burvja tapšanas sākumā es labprāt strādāju ar Cerībām klasē, rekomendējot to saviem skolēniem kā |oti pārdomātu darbu, un labu laiku pat spēlējos ar domu par dai|ā dzimuma Končisu - ideja, kas daļēji tika īstenota misis de Seitasas tēlā (mis Hevišcmas virs atspulgs). Kāda maza alūzija Burvja jaunajā redakcijā ir cieņas apliecinājums šim neapzinātajam iespaidam.

Gribu pieminēt vēl pāris nozīmīgu izmaiņu. Divas epizodēs esmu paspilgtinājis erotisko momentu - sākotnēji man nebija izdevies piešķirt tām vēlamo intensitāti. Un, protams, nobeigums. Lai gan tā iecere nekad nav likusies man tik neizprotama kā dažiem lasītājiem - varbūt viņi vienkārši nav pienācīgi novērtējuši citātu no Pervigilium Veneris5 -, pieļauju, ka es varēju skaidrāk formulēt iecerēto atrisinājumu. Nu esmu to izdarījis.

Parasti rakstnieki nevēlas atklāt savas daiļrades intīmos motīvus, jo sevišķi tos, kas guļ zem parasto biogrāfijas datu virsmas, un es neesmu izņēmums. Tomēr varu teikt, ka Fraksosas («iežogotās» salas) prototips ir īsta Grieķijas sala Spetsa, kur 1951. un 1952. gadā es strādāju par skolotāju privātā internātskolā. Tolaik gan šī skola ne pārāk līdzinājās Lorda Bairona skolai - ja es būtu gribējis vairāk pieturēties pie īstenības, man nāktos rakstīt humoristisku darbu6.

Labi pazīstamajam grieķu miljonāram, kam tagad pieder daļa salas, nav nekāda sakara ar to, kurš mīt manā grāmatā; misters Niarhoss parādījās salā krietni vēlāk. Arī «Burāni» villas toreizējais īpašnieks nav kalpojis par prototipu manam personāžam (cik man zināms, šis priekšstats gan kļuvis par vienu no vietējiem mītiem), ko nevar teikt par viņa namu un tā atrašanās vietu, kuru neparasto skaistumu neesmu necik piepušķojis. Ar šo cilvēku, vecā Venizelosa draugu, es tikos tikai divas reizes, un prātā man palikusi vienīgi viņa villa.

Runā, ka tagad Spetsas salu ir grūti iedomāties tādu, kādu esmu to attēlojis īsi pēc kara - man pašam nav nācies tur atgriezties. Dzīve salā patiesi bija ārkārtīgi vientulīga, lai gan skolā vienmēr bija nevis viens, bet divi ang|u skolotāji. Laimīga nejaušība saveda mani kopā ar toreizējo kolēģi, tagad senu draugu Denisu Šeroksu. Viņš bija |oti izglītots cilvēks, turklāt labi pārzināja grieķu paradumus. Deniss bija arī pirmais, kas aizveda mani uz villu. Pirms neilga laika viņš bija nolēmis pielikt punktu paša literārajām ambīcijām. Beidzamo reizi viesojoties «Burāni», viņš esot uzrakstījis savu pēdējo dzejoli. Nez kādēļ tas ierosināja manu iztēli: savrupa villa pasakainas ainavas ietvarā, mana drauga mirušās ilūzijas un šīs pārsteidzošās skaņas, kad mēs pirmoreiz tuvojāmies villai… nevis Plejela7 klavihorda svinīgā balss, bet antīkajai ainavai vēl svešāka

skaņa, kas vairāk iederētos velsiešu kapelā. Ceru, ka vecais harmonijs ir saglabājies - arī šis instruments taču ņēmis dalību Burvja tapšanā.

Svešas sejas - pat grieķu - tolaik uz salas bija liels retums. Atminos, kā kādu dienu pie mums ar Denisu atskrēja aizelsies puišelis, lai paziņotu, ka Atēnu kuģītis atvedis vēl kādu angli, un mēs gluži kā divi doktori Livingstoni8 metāmies sveikt mūsu vientuļās salas viesi. Citureiz tas bija Henrija Millera «Marusas koloss» Kacimbalis**, kam steidzāmies apliecināt savu cieņu. Toreiz Grieķija aizkustinoši līdzinājās vienam lielam ciematam.

Ārpus sava apdzīvotā stūrīša sala patiesi bija mītu mājvieta; tās fantomi gan bija gaisīgāki un skaistāki nekā manis radītie. Nekur citur man nav gadījies pieredzēt tādu klusumu, kas patiesi sirreāls valdīja salas priedājā — mūžīgi balta lapa kādas nots vai vārda gaidās. Tas dāvāja vienreizēju, neparastu pārdzīvojumu — sajūtu, ka esi nokļuvis ārpus laika, kādas senas teiksmas ietvaros. Šķita, ka šeit nekad nekas nevar notikt, tomēr arvien klātesoša bija netverama notikuma nojausma. Šīs vietas gars ļoti līdzinājās tam, kas plīvo Malarmē9 izsmalcinātajās vārsmās par neredzamo lidojumu, par vārdiem, kas atkāpjas neizsakāmā priekšā. Patiesi grūti izteikt, cik vērtīgas man kā rakstniekam ir šīs atmiņas, kas iesūkušās manī daudz dziļāk, daudz pamatīgāk, nekā tās, kas saistās ar reālākām izjūtām vai ļaudīm. Tolaik jau apzinājos, ka vienmēr jutīšos kā trimdinieks attiecībā pret daudzām angļu mentalitātes izpausmēm, bet rakstniekam ir jāizdzīvo vēl dziļāki trimdas slāņi.

Virspusēji raugoties, šī pieredze bija diīzāk nomācoša, par ko nācās pārliecināties daudziem topošiem rakstniekiem un māksliniekiem, kas devās uz Grieķiju iedvesmas meklējumos. «Egejas

melanholija» - tā mēs bijām iesaukuši šo grūtsirdību, šo bezcerīgo neatbilstības sajūtu. Tikai īsts mākslinieks spēj radīt labus darbus pasaules cēlāko un harmoniskāko ainavu sirdī, jo sevišķi apzinoties, ka tām cik necik līdzvērtīgi cilvēki izsenis vairs nav sastopami. Grieķijas salas tolaik vēl bija Kirkes10 valstība, kur klejojošam māksliniekam nav ieteicams ilgi uzkavēties — tas ir bīstami viņa dvēselei.

Nekas radniecīgs Burvja sižetam Spetsas salā nenotika - vismaz manā laikā ne; impulsu tam guvu tikai pēc atgriešanās Anglijā. Biju paglābies no Kirkes, tomēr arī tas bija smags pārdzīvojums. Tolaik vēl nebiju sapratis, ka zaudējums ir rakstniekam būtiska kategorija - lai cik sāpīgs viņa privātajam «es», tas neapšaubāmi ir auglīgs radošajam. Šī neatgriezeniska zaudējuma, neizmantotas iespējas sajūta un dažas privātas problēmas, kas radās pēc atgriešanās Anglijā, tika ietvertas atmiņās par salu un tās vientulību, ko arvien vairāk sāku identificēt ar zaudēto paradīzi, Alana-Fumjē domaine sansnom11 vai patBēvisa fermu. Mans galvenais varonis Nikolass pakāpeniski k|uva ja ne par universālu mūsdienu cilvēka tipāžu, tad vismaz manas dzimtās vidusšķiras un vides paraugeksemplāru. Viņa uzvārds cēlies no tīri personiska rakstura vārdu spēles: bērnībā es nespēju izrunāt skaņu «th», aizvietojot to ar «f», un Urfe (Ērfs) patiesībā nozīmē «earth», zeme; tikai krietni vēlāk tas tika saistīts ar Onorē d’Erfe un Astreju.

Ceru, ka esmu pateicis pietiekami, lai atbrīvotu sevi no pienākuma paskaidrot, ko šis darbs «nozīmē». Pat romāns ar krietni vien konstruktīvāku ieceri un izpildījumu nav krustvārdu mīkla ar vienīgo pareizo atbilžu komplektu; esmu gandrīz zaudējis cerību izskaust šo priekšstatu no mūsdienu studentu prātiem («Dārgais mister Faulz, lūdzu, paskaidrojiet, ko īsti nozīmē…»). Ja Burvim vispār ir kāda

«īstā nozīme», tad gluži tāda pati kā Roršaha testam12 psiholoģijā, proti, lasītājā izraisītā reakcija, un es neesmu paredzējis nekādu «pareizo» variantu.

Vēl piebildīšu, ka, pārskatot Burvja pirmo versiju, neesmu centies apkarot tos daudzos trūkumus, ko man taisnīgi pārmet bargākie kritiķi, saucot to par sadomātu un sižetiski pārsātinātu. Nu es zinu, kuras paaudzes prātus šis darbs visvairāk saista, zinu, ka dziļākajā būtībā tas vienmēr paliks pārauguša jaunekļa romāns par jaunību. Par attaisnojumu sev varu teikt tikai to, ka jebkuram radošam cilvēkam nākas pēc iespējas brivi un pilnīgi izmantot savu personīgo pieredzi. Visi pārējie to var cenzēt un slēpt, mēs — ne, tālab kāda mūsu apziņas daļa paliek jauneklīga līdz pat mūža galam… zaļoksns prāts nerimtīgā briešanas procesā. Šī kaite tiek iztirzāta ari pašā atklātākajā mūsdienu romānā par romānistiem, proti, Tomasa Hār-dija pēdējā mokpilnajā daiļdarbā Iemīļotā: krietni senāka gadagājuma patība šeit valda pār Šķietami nobriedušu pusmūža mākslinieku. Var atsvabināties no šīs despotijas, kā to izdarija pats Hārdijs, bet līdz ar to tiek zaudēta spēja rakstīt Šajā ziņā Burvi var uzskatīt par (gan drīzāk neapzinātu) intuitīvu šīs virskundzības akceptu.

Ja ari šim brūvējumam, ko veido nojausmas par cilvēka esības aspektiem un beletristiku, ir kāda noteikta recepte (drīzāk gan īru, nevis grieķu gaumē), tā drīzāk rodama alternatīvajā nosaukumā Dieva spēlei reizēm nožēloju, ka esmu izvēlējies otru. Biju gribējis, lai Končiss rāda virkni masku, kas atspoguļotu cilvēka priekšstatus par Dievu - no mistiskiem līdz tīri zinātniskiem -, tas ir, virkni cilvēka ilūziju par absolūtu ziņu un absolūtu varenību, kaut ko patiesībā neesošu, šādu ilūziju apkarošana man joprojām šķiet viens no galvenajiem humānista mērķiem, un reizēm es iedomājos, ka pasaulei nāktu par labu kāds visvarens Končiss, kurš spētu izlaist caur savām heiristiskajām13 dzirnavām ne vien Nikolasu, bet visus arābus un izraēliešus, Olsteras katoļus un protestantus.

Es neaizstāvu Končisa lēmumu nāvessoda ainā, es tikai gribu teikt, ka §1 dilemma pastāv. Dievs un brīvība ir nesavienojami kon-cepti, un visbiežāk cilvēki tic saviem iedomātajiem dieviem, jo baidās ticēt brīvībai. Nu esmu pietiekami vecs, lai saprastu, ka tam var būt nopietns iemesls, tomēr pieturos pie viena principa, kas ir mana stāsta pamatakmens: patiesai brīvībai vienmēr ir divi dalībnieki, nevis viens, tāpēc tā nekad nevar būt absolūta brīvība. Jebkura, pat visrelatīvākā brīvības forma var izrādīties fikcija, tomēr mana brīvība arvien ir apliecinājusi pretējo viedokli.

Džons Faulzs, 1976.

Šāds dvēseles saltums raksturīgs tikai nelabojamiem izvirtuļiem.

De Sads, Justīne jeb tikumības nedienas

1

Esmu vidusšķiras angļu pāra vienīgais pēcnācējs, dzimis 1927. gadā. Mani vecāki savukārt bija nākuši pasaulē karalienes Viktorijas, šī monstrozā pundura, groteski izstieptajā ēnā; nespēdami pietiekami pacelties pāri tādam procesam kā vēsture, viņi tā arī netika no tās ārā. Tiku izglītots slēgtā privātskolā, tad izniekoju divus gadus, dienot armijā. Pēc tam devos uz Oksfordu, kur nācu pie nelāgas atziņas: neesmu īsti tas, kas gribētu būt.

Jau krietni agrāk biju atklājis, ka mani vecāki un citi priekšteči ari nav tādi, kādus man vajadzētu. Mans tēvs bija uzdienējis par brigādes komandieri, bet ne jau izcili profesionāli dotumi bija tam par iemeslu, drizāk viņš piemērotā brīdī sasniedza piemērotu vecumu. Māte savukārt bijaīsts potenciāla ģenerālmajora sievas paraugs: nekad viņa ar tēvu nestrīdējās un allaž uzvedās tā, it kā viņš sēdētu blakus istabā un klausītos, pat tad, ja viņš atradās tūkstošiem jūdžu tālumā. Kara laikā es tēvu tikpat kā neredzēju; viņa ilgās prombūtnes laikā mēdzu konstruēt daudzmaz nevainojamu tēlu, ko viņš «ģenerāli» - neveikls, bet visai precīzs kalambūrs—sagrāva pirmajās divās dienās pēc ierašanās.

Kā daždien cilvēks, kas nav radis dzīvē īsto vietu, viņš piešķīra pārlieku nozīmi dažādām ārišķībām un sadzīves sīkumiem, bet prāta darbību viņam aizstāja vesels arsenāls dižvārdu, tādu kā Disciplīna un Tradīcija, un Pienākums. Tajās retajās reizēs, kad atļāvos tēvam iebilst, viņš ņēma kādu no šiem totēma vārdiem un blieza ar to kā ar steku; nešaubos, ka šādu taktiku viņš piekopa ari attiecībās ar saviem padotajiem. Ja pretinieks vēl arvien nebija satriekts pīš|os, tēvs zaudēja savaldību - viņa ātrā iedaba bija kā nikns suns, kas ik biīdi var pasprukt no saites.

Bija pieņemts uzskatīt, ka mūsu dzimta - dižciltīgi hugenoti, kas bijuši tālos rados ar Onorē d’Erfe, XVII gadsimta bestsellera Astreja autoru, - ieceļojusi no Francijas pēc Nantes edikta atcelšanas. Par visiem pārējiem senčiem — izņemot vēl Kārļa 11 vēstuļu draugu Tomu Dērfiju14, kura saikne ar mūsu dzimtu ari ir visai apšaubāma, - var droši teikt: nekad tie nav izrādījuši nekādas radošas tieksmes, paaudzi paaudzē vieni virsnieki un garīdznieki, jūrnieki, sīki muižnieķeļi- visi vienlīdz pelēki ļautiņi un neveiksmīgi azartspēlmaņi. Manam vectēvam bija četri dēli: divi no tiem krita Pirmajā pasaules karā, bet trešais aizbēga uz Ameriku, šādā visnotaļ necienīgā veidā atkratīdamies no sava atavisma, proti, kāršu parādiem. Manam tēvam, kurš ģimenē bija jaunākais, bet lepojās ar visām tām īpašībām, ko uzskata par pienācīgu vecāko dēlu rotu, tēvocis bija tikpat kā miris, un man nebija ne jausmas, vai viņš vēl dzīvs, viņpus Atlantijas man varēja būt ari kādi brālēni vai māsīcas.

Vecākajās klasēs sapratu, kāds ir galvenais manu vecāku trūkums: dzīve, pēc kuras tiecos es, varēja izraisīt viņos vienīgi sašutumu. Man labi padevās angļu valoda, es rakstīju dzejoļus, ko ar pseidonīmu publicēju skolas žurnālā, un D. H. Lorensu uzskatīju par dižāko mūsu gadsimta personību; mani vecāki, protams, nekad nebija Lorensu lasījuši, ja nu vienīgi dzirdējuši par to sakarā ar Lēdijas Četerlijas mīļāko. Bija arī lietas, kas man šķita daudzmaz pieņemamas, - zināms jūtu maigums mātē un tēva spontānie līksmes uzplūdi - bet vienmēr man patika tieši tas, kas, viņuprāt, nebija ievērības cienīgs. Kad man apritēja astoņpadsmit - ar Hitleru tad jau bija cauri - vecākiem manā dzīvē bija atvēlēta vairs tikai apgādnieku loma, par ko gan nācās izrādīt simbolisku pateicību, bet tas arī viss, uz ko biju spējīgs.

Es dzīvoju divējas dzīves. Skolā biju izpelnījies kara laikam ne visai piedienīgo estēta un ciniķa reputāciju, savukārt tādi svēti

principi kā Tradīcija un Ziedošanās Dzimtenei lika man stāties ierindā. Ar skolas direktora laipnu atbalstu uzstāju, ka studēšu pēc dienesta. Armijā mana dubultdzīve turpinājās: ļaudīs tēloju brašā komandiera dēliņa šķebīgo lomu, bet slepus kāri lasīju Penguin New fVriting* un brošētas dzeju grāmatiņas. Demobilizējos, cik ātri vien varēju.

Oksfordas universitātē iestājos 1948. gadā. Otro gadu mācījos Magdalēnas koledžā, kad manu tēvu norīkoja uz Indiju - tas bija neilgi pēc vasaras brīvdienām, kuru laikā vecākus tikpat kā neredzēju. Manu māti viņš paņēma sev līdzi. Lidmašīna iekļuva pērkona negaisā un, acumirklī uzliesmojusi kā lāpa, avarēja kādas četrdesmit jūdzes uz austrumiem no Karači. Sākotnējo šoku itin drīz aizstāja atvieglojuma un brīvības sajūta. Otrs tuvākais radinieks, mātesbrālis, apsaimniekoja fermu Rodēzijā; tā nu biju palicis bez tuviniekiem, kas traucētu dzīvot manam īstajam es.

Varbūt nebiju gana jūtīgs dēls, toties lieliski izjutu tā laikajaunās  vēsmas. Vismaz tā likās man un maniem domubiedriem, koledžā  mēs izveidojām nelielu klubiņu, kas saucās Les Hommes Revoltes **.  Pulcējāmies, ģērbušies tumšpelēkos uzvalkos, ar melnām kaklasai- tēm (protests pret noplukušo četrdesmito gadu nogali), dzērām  sauso heresu un diskutējām par «esamību un neko»***, bet zinā- mas neadekvātas uzvedības izpausmes dēvējām par eksistenciālām. Mazāk izglītoti ļaudis šādu izturēšanos sauktu par ākstību vai vienkārši klaju egoismu, bet mēs nekādi negribējām saprast, ka franču eksistenciālistu romānu varoņi - vai drīzāk antivaroņi - nav paredzēti reālajai dzīvei. Centāmies neatpalikt, pieņemot to izjūtu plūsmas tēlainos aprakstus par sava veida uzvedības priekšrakstu, un apzinīgi pārdzīvojām pienācīgās dvēseles sāpes. Lielākā daļa no mums, uzticīgi Oksfordas tradicionālajai prāta švītībai, gluži vienkārši tiecās pēc oriģinalitātes. Šo tieksmi mēs īstenojām savā klubā.

* 1940. gadā dibināts literārs žurnāls.

** Dumpīgie cilvēki, (franču vai.) Alūzija uz franču rakstnieka eksislenciālista Albēra Kāmī traktātu «Dumpīgais cilvēks» (1951).

*** «Esamība un nekas» (1943) - franču eksistenciālistu Zana Pola

Sartra filosojisks darbs.

Oksfordā guvu dārgus ieradumus un mākslotas manieres, turklāt vēl trešās klases bakalaura grādu un pirmās klases ilūziju: uzskatīju sevi par dzejnieku. Patiesībā gan mana visgudri garlaikotā attieksme pret dzīvi nebija necik poētiska, arī tās materiālā puse neizraisīja manī nekādu entuziasmu. Biju vēl pārāk zaļš, lai zinātu, ka cinisms

ir tikai maska, aiz kuras slēpjas cilvēka nevarība, nezināju arī, ka  nicība pret jebkādiem pūliņiem prasa vislielāko piepūli. Toties saņēmu nelielu dozu kādas arvien noderīgas lietas, proti, sokrātiskā godīguma, kas bija Oksfordas lielākais devums civilizētai dzīvei. Paretam tas man atgādināja, ka bravūrīgs savas pagātnes noliegums vēl neko nenozīmē. Reiz draugu vidū nepiedienīgi izteicos par armiju un tikai vēlāk aptvēru: es atļaujos teikt lietas, no kā manu tēvu būtu ķērusi trieka, un tieši tas norāda, ka viņa ietekme nav necik mazinājusies. Mans cinisms nebija dabas dots, bet gan protesta radīts. Nu biju brīvs no tā, ko nīdu, bet nespēju atcerēties, ka jelkad būtu ko mīlējis, un aizbildinājos ar to, ka neesmu sastapis neko mīlestības vērtu.

Saņēmis šo eleganto neveiksminieka ekipējumu, devos plašajā pasaulē. Mana tēva arsenālā izpalika tāds jēdziens kā Finansiāla Apdomība: astronomisku summu viņš bija parādā Ledbroka firmai, arī armijas kopgalda rēķinos parādījās pārsteidzoši skaitļi - savā tieksmē pēc popularitātes viņš neskopojās un dāsni visiem izmaksāja, tā kompensējot dabiskās pievilcības trūkumu. Tas mazumiņš, kas atlika no tēva naudas, kad juristi un nodokļu iekasētāji bija ievākuši savu tiesu, ne tuvu nepietika iztikai. Pārcilāju daudzas un dažādas iespējas sevi nodrošināt - diplomātiskais, civilais vai koloniālais dienesti, bankas, komercija, reklāma, bet tas viss šķita pliekani, jau padomājot vien. Vairākās vietās biju uz pārrunām, bet bez panākumiem: neuzskatīju par vajadzīgu izrādīt to kucēna entuziasmu, ko sagaida no topoša ierēdņa.

Vispēdīgi sekoju neskaitāmu Oksfordas absolventu piemēram un atsaucos uz sludinājumu avīzē The Times Educational Supple-ment. Devos uz norādīto vietu, provinces privātskoliņu Anglijas austrumos, kur bez garām runām tiku pieņemts darbā. Vēlāk uzzināju, ka man bija tikai divi konkurenti, abi no otršķirīgām universitātēm, bet semestris sākās pēc trim nedēļām.

Mani skolnieki, tipiskas vidusšķiras atvases, bija gana muļķīgi un pilsētiņa gana maza, lai izraisītu klaustrofobiju, tā smacēja kā lietuvēns.

Tomēr īsti briesmīga bija skolotāju istaba - ejot uz klasi, bezmaz atviegloti uzelpoju. Gads gadā ieprogrammētais dzīves ritums, tā stindzinošā garlaicība kā smags mākonis karājās virs šīs telpas, īstena garlaicība, nevis mans modernais splms. Tā viesa liekulību un nevarīgas dusmas tiklab vecajos kadros, kas apzinājās savas dzīves krahu, kā jaunajos, kas paredzēja sev līdzīgu likteni. Pirmie bija kā drūms brīdinājums, uzlūkojot tos, sareiba galva, jo acu priekšā pavīda cilvēciskās niecības bezdibenis. Vismaz tā es sāku to uztvert otrā semestra laikā.

Nespēju ilgāk izturēt šo nāvējošo klimatu; arvien skaidrāk to apzinoties, sapratu ari ko citu: Šī staignā varžu līkšņa, pašapmierinātā, iesīkstējusī skola ir visas valsts miniatūrs modelis. Nav jēgas pamest to vienu, jābēg no abām. Turklāt biju paguris no attiecībām ar kādu meiču.

Pārcietis mācību gadu, es iesniedzu atlūgumu, kas tika rezignēti pieņemts. Atsaucos uz savu trauksmaino dabu, un skolas direktors tūdaļ attapīgi nosprieda, ka taisos braukt uz Ameriku vai domīnijām.

-    Neesmu vēl izlēmis, direktora kungs.

-    DomājU, ka mēs varētu izveidot nojums labu skolotāju, Ērf. An jūs varētu mums ko dot. Bet nu jau laikam ir par vēlu.

—    Baidos, ka tā.

—    Es nu gan neatzīstu šo sirošanu pa ārzemēm. Mans padoms jums: nebrauciet! Bet, kā mēdz teikt… vous l ’avez voulu, Georges Danton. Vous l 'avez voulu. 15

Šis kļūdainais citāts, tas bija tik raksturīgi.

Tai dienā, kad braucu projām, stāvgāzēm lija lietus, bet manī virmoja trauksme, kāda svešāda jūsma: šķita - vēl mirklis un es pacelšos spārnos. Nezināju īsti, kurp dodos, toties skaidri zināju, kas man vajadzīgs: cita zeme, cita tauta un valoda, un vēl - toreiz gan nepratu izteikt to vārdos - man bija vajadzīgs kāds noslēpums.

2

Augusta beigās padzirdēju, ka Britu padome meklē jaunus  darbiniekus, un devos uz Deivisstritu. Mani pieņēma kāda rosīga dāma, kuras prāts pilnībā bija ziedots kultūrai, bet runas veids un vārdu krājums neapšaubāmi apgūts Roudīnas skolā16. Ir taču tik bezgala svarigi, lai ārzemēs «mūs» reprezentētu pareizie cilvēki (to viņa paziņoja kā lielu noslēpumu), bet tas ir tik nežēlīgi apnicīgs darbs: visi šie sludinājumi par vakantajām vietām, šīs pārrunas un kandidātu atlase, un tikpat nākas samazināt ārvalstu personālu. Beidzot viņa tika līdz lietas būtībai: vienīgā reālā iespēja šobrīd ir pasniegt angļu valodu ārzemju skolās - vai arī tas izklausās pārāk briesmīgi?

Teicu, ka izklausās gan.

Augusta pēdējā nedēļā ieliku avīzē standartveida sludinājumu. Neliku uz to lielas cerības, tomēr mans lakoniskais priekšlikums kaut kur kaut ko darīt nepalika bez atbildes. Neskaitot brošūriņas, kas atgādināja, ka esmu tā kunga rokās, pienāca trīs amizantas vēstulītes no lunkaniem, uz sēkļa nonākušiem krāpniekiem, un vēl viena, kas piedāvāja netradicionālu un labi apmaksātu darbu Tanžerā17 - «starp citu, vai jūs runājat itāliski?» bet uz manu atbildi tā arī neviens neatsaucās.

Septembra draudīgā tuvošanās viesa manī izmisumu. Jutos iedzīts strupceļā, no kura ir tikai viena izeja: atgriešanās pie Educational Supplement — nebeidzamām pelēksnējām slejām, kur uzskaitīti nebeidzami pelēksnēji piedāvājumi. Un tā kādu rītu es atgriezos Deivisstiītā.

Apvaicājos, vai viņiem nav kādas skolotāja vietas Vidusjūras valstīs, un dāma ar emocionāli pušķoto valodu izgāja paskatīties kartotēkā. Sēdēju uzgaidāmajā telpā zem sarkanīgi brūnas Metjū Smita18 gleznas un iedomājos sevi Madridē, Romā vai Marseļā, vai Barselonā… pat Lisabonā. Ārzemēs viss būs citādi, tur nebūs

tSdu skolotāju istabu un es atkal varēšu rakstīt dzeju. Dāma atgriezās: tik šausmīgi žēl, bet visas labākās vietas jau aizņemtas. Palikušas tikai, lūk, šīs. Viņa sniedza man piedāvājumu no kādas skolas Milānā. Papurināju galvu. Neko neteikusi, dāma iedeva man kādu avīzes izgriezumu.

-    Nu tad atliek vienīgi šis, ko mēs tikko kā ielikām avīzē.

LORDA BAIRONA SKOLA, FRAKSOSA Lorda Bairona skolai Fraksosā, Grieķijā, sākot ar oktobri vajadzīgs angļu valodas skolotājs. Lūdzam pieteikties neprecētus cilvēkus, diplomētus angļu valodas speciālistus. Modernās grieķu valodas prasme nav obligāta. Gada izpeļņa ap 600 mārciņām, pilnībā konvertējama. Līgums uz diviem gadiem, iespējams to atjaunot. Ceļa izdevumi tiek segti tīgumtermiņa sākumā un beigās.

Sludinājuma tekstu rosinošām frāzēm papildināja skolas atsūtītā informācija. Fraksosa izrādījās sala Egejas jūrā, kādas astoņdesmit jūdzes no Atēnām. Savukārt Lorda Bairona skola - «viens no labākajiem pansionātiem Grieķijā, veidots pēc angļu privātskolu parauga»; ar to arī izskaidrojams tās nosaukums. Radās iespaids, ka tai piemīt turpat visas iespējamās priekšrocības. Maksimālā darba slodze - piecas mācību stundas dienā.

-    Par šo skolu ir vienreizēji labas atsauksmes. Un pati sala ir vienkārši debešķīga.

-    Vai esat tur bijusi?

Gadus trīsdesmit veca, viņa bija tipiska vecmeita ar tik pilnīgu seksapīla trūkumu, ka elegantais tērps un dāsni lietotā kosmētika darīja viņu aizkustinoši līdzīgu neveiksmīgai geišai. Nē, viņa neesot tur bijusi, bet tā runā. Vēlreiz pārlaidu acis sludinājumam.

-    Kādēļ viņi atsūtījuši to tik vēlu?

-    Mēs tā sapratām, ka viņi kādu jau bija sarunājuši. Bez mūsu starpniecības. Bet tur iznācis kāds briesmīgs pārpratums. - Vēlreiz ielūkojos informācijas lapā. - Vispār mēs ar viņiem nesadarbojamies. Tā ir vienkārši laipnība no mūsu puses. - Dāmas iecietīgais smaids atsedza pārāk lielus priekšzobus. Saņēmos un īstenā Oksfordas manierē uzaicināju viņu uz lenču.

Mājās aizpildīju veidlapu, ko mis Spensera-Heiga atnesa man uz restorānu, un uz karstām pēdām izgāju to nosūtīt. Pateicoties veiklam likteņa trikam, tajā pašā vakarā es sastapu Alisonu.

3

Domāju, ka mana seksuālā pieredze bija gana liela tiem lai

kiem— visatļautības ēra vēl nebija pienākusi - un manam

toreizējam vecumam. Es patiku meitenēm, pareizāk, noteiktai meiteņu kategorijai, man bija auto - visai reta parādība pēdējā kursa studentu vidū — un mazliet naudas. Nebiju arī īpaši neglīts, un, kas vēl svarīgāk, biju viens kā koks - ikvienam pavedējam labi zināms, cik neatvairāmi tas iedarbojas uz sievietēm. Man bija arī sava taktika: iesākumā likos neaprēķināms, cinisks un vienaldzīgs un tad piepeši kā burvju mākslinieks baltu trusi cēlu gaismā savu vientuļo sirdi.

Es nebiju kolekcionārs, tomēr līdz studiju beigām vismaz ducis meiteņu šķīra mani no nevainības. Vienlīdz jaukas šķita gan pašas mīlas dēkas, gan to nemainīgi īslaicīgais raksturs. Līdzīgi ir ar cilvēku, kurš prasmīgi spēlē golfu, bet izturas pret to pietiekami vēsi—vienlīdz labi viņš jūtas, gan piedaloties spēlē, gan atsakoties no tās. Savas dēkas es parasti pamanījos piedzīvot biīvdienās, drošā attālumā no Oksfordas, un jauna semestra sākums ļāva man likumīgi pamest notikuma vietu. Dažkārt vēl pāris nedēļu vilkās apnicīga sarakste, bet tad es atcerējos pienākumu pret savu «absolūto es», un mana vientuļā sirds patvērās aiz lorda Česterfilda19 cienīgas

maskas. Nobeigt mīlas romānu biju iemanījies gandrīz tikpat veikli kā to uzsākt.

Jā, to var saukt par saltu aprēķinu, bet iemesls tam bija ne tik daudz pilnīgs jūtu trūkums, kā paštīksma uzticība noteiktam dzīves stilam. Neiztrūkstošo atvieglojumu, kas radās ik reizi, tiekot vaļā no kādas meičas, es nešaubīgi saucu par brīvības mīlestību. Par attaisnojumu sev varu teikt vienīgi to, ka es tikpat kā nemeloju; pirms savu kārtējo upuri izģērbu, nekad neaizmirsu pārbaudīt, vai tas pareizi izprot atšķirību starp mīlēšanos un precēšanos.

Taču toreiz Austrumanglijā es sastapos ar problēmām. Biju sācis lenkt kāda vecākā pasniedzēja meitu. Dženetas glītā āriene bija tipiski angliska, viņa nīda provinci tāpat kā es, turklāt šķita visai kaislīga; vēlāk gan sapratu, ka šai kaislei ir tīri racionāls pamats, proti, doma par precībām. Kļūst nelabi, padomājot vien, ka, apmierinot tik dabisku organisma vajadzību, es riskēju izpostīt savu dzīvi. Vienu vai pat divus vakarus es nebiju tālu no kapitulācijas, pakļaudamies šai visnotaļ stulbajai meičai, kuru nemīlēju un nekad nebūtu mīlējis. Mūsu šķiršanās aina - nebeidzami gara nakts mašīnā pie vasarīgās jūras, asaraina un mokoša, - vēl ilgi neizgāja man no prāta. Par laimi, es zināju, ka viņa nav stāvoklī. Viņa savukārt zināja, ka es to zinu. Londonā ierados ar ciešu apņemšanos kādu laiku turēties no sievietēm tālāk.

Noīrēju sev mitekli Raselskvērā. Apakšējais dzīvoklis gandrīz visu augustu bija tukšs, bet tad kādu svētdienu izdzirdu nepārprotamas dzīvības zīmes: klaudzēja durvis, skanēja mūzika. Pirmdien kāpnēs sastapu divas neizteiksmīgas meičas. Kāpjot lejā, dzirdēju viņu sarunu, kurā visi īsie «a» nemainīgi pārvērtās par īsajiem «e». Viss skaidrs - viņas bija no Austrālijas. Tad pienāca tās piektdienas vakars, kad biju ieturējis lenču ar mis Spenseru-Heigu.

Ap sešiem kāds klauvēja pie manām durvīm. Atvēris ieraudzīju druknāko no redzētajām meičām.

- Sveiks! Es esmu Mārgareta. No lejas. - Saņēmu pastiepto plaukstu. - Prieks iepazīties. Paklau, pie mums šodien būs neliela ballīte. Vai negribi piekāpt?

-Nezinu gan…

-    Te tev tikpat miera nebūs.

Parasta lieta: ielūgums kā varbūtējo sūdzību profilakse. Mirkli vilcinājos, tad paraustīju plecus. - Nu labi. Paldies!

-    Nu re, cik jauki! Tā ap astoņiem, ja? - Viņa jau sāka kāpt lejā, tad atskatījās. - Varbūt tev ir kāda meitene, ko gribi ņemt līdzi?

-    Šobrīd nav.

-    Gan mēs tev kaut ko atradīsim. Atā!

Un prom viņa bija. Es jau nožēloju, ka biju tik viegli piekritis.

Nogaidīju, līdz savācas krietns bariņš, tad kāpu lejā ceribā, ka visas neglītās meitenes - tās allaž ierodas pašas pirmās - būs jau aizņemtas. Durvis bija vaļā. Izgāju cauri mazai priekštelpai un apstājos dzīvojamās istabas durvīs, turot rokā līdzpaņemto Alžīrijas burgundicša pudeli. Lūkoju saskatīt pārpildītajā telpā kādu no savām jaunajām paziņām. Skaļas austrāliešu balsis, viens tipiņš skotu svārkos, daži no Kārību salām - rādījās, ka šis pasākums nav manā gaumē, un es jau grasījos nemanīts nozust. Te kāds ienāca un nostājās priekštelpā man aiz muguras.

Tā bija meitene - aptuveni manā vecumā, ar nelielu mugursomu plecos un lielu ceļasomu rokā. Gaišais, sagumzītais putekļu mētelis šķita mērojis tālu ceļu, bet tumšais iedegums liecināja par daudzām karstā saulē aizvadītām dienām. Garie mati bija izbalojuši gluži gaiši. Tas izskatījās savādi, jo tobrīd modē bija īss griezums, meitenes, kas vairāk līdzinās zēniem nekā meitenēm. Un ne tikai tas -viņā jautās kaut kas vācisks vai dānisks, kāds netverams klaidonības gars, nepareizs un grēcīgs. Turoties tālāk no istabas durvīm, atnācēja pamāja man. Viņas smaids bija ļoti vārs, samocīts un īss.

-    Vai tu nevarētu uzmeklēt Megiju un palūgt, lai viņa iznāk ārā?

-    Mārgaretu?

Meitene palocīja galvu. Izlauzos cauri burzmai un pēdīgi atradu Mārgaretu virtuvē.

-    Ā, tomēr atnāci. Sveiks!

-    Tevi tur gaida. Kāda meitene ar ceļasomu.

-    Tā tikai vēl trūka! - Mārgareta pagriezās pret sievieti, kas stāvēja viņai aiz muguras. Jutu, ka briest nepatikšanas. Mirkli viņa minstījās, tad nolika alus pudeli, ko grasījās atkorķēt. Sekoju ducī-gajiem pleciem atceļā cauri drūzmai. - Bet Alisona! Tu tak teici, ka nākamnedēļ!

-    Notērēju visu naudu. - Klaidoņa uzmeta vecākajai meičai vainīgu, piesardzīgu skatu. - Vai Pīts ir pārradies?

-    Nē. Bet Seit ir Čārlijs un Bils. - Tas tika teikts klusākā balsī un izklausījās pēc brīdinājuma.

-    Merde!20 - Viņa likās netīkami pārsteigta. - Man vajag ieiet vannā.

-    Čārlijs tur dzesē alu. Tā ir piekrauta līdz malām.

Brūni iedegusī meitene pavisam sašļuka. Es iejaucos sarunā.

- Vari izmantot manējo. Tepat augšā.

-    Tu saki? Alisona, tas ir…

-    Nikolass.

-    Vai tiešām? Es tikko pārbraucu no Parīzes. - Ievēroju, ka viņa runā divējādi - te kā austrāliete, te tikpat kā angliete.

-    Kāpēc gan ne. Tūlīt uzvedīšu tevi augšā.

-    Pag, vispirms man šis tas jāpaņem.—Tiklīdz viņa iegāja istabā, atskanēja skalas gaviles.

-    Hei, Ellij! Kur tad tu biji, meitenīt?

Divi trīs austrālieši saskrēja viņai apkārt un saņēma paviršas bučas. Mārgareta - viena no tām resnajām meičām, kas mēdz mātišķi aprūpēt slaidās, - tos tūdaļ izgaiņāja. Alisona atgriezās ar visu vajadzīgo, un mēs kāpām augšā.

-    Ak, Jēziņ, — viņa izdvesa. — Šie austrālieši.

-    Patiešām, kur tu biji?

-    Visur kur. Francijā. Spānijā.

Mēs iegājām dzīvoklī.

-    Es tikai izdzīšu zirnekļus no vannas. Tu tikmēr vari kaut ko iedzert. Tur, istabā.

Kad atgriezos, Alisona stāvēja, svārstot rokā viskija glāzi. Viņa atkal pasmaidīja, un arī šoreiz tas prasīja manāmu piepūli; smaids izdzisa, tikko parādījies. Palīdzēju viņai novilkt mēteli un sajutu franču smaržas; pārlieku rūgtas, tās mazliet atgādināja karbolskābi. Bāli dzeltenā blūze nebija īsti tīra.

-    Tu arī dzīvo tur lejā?

-    Nu jā. Mēs kopā īrējam.

Viņa pacēla glāzi mēmā tostā. Pelēko acu skaidrais, tiešais skatiens lika domāt, ka citādi rafinētie vaibsti nav dabas doti, bet dzīves veidoti. Apstākli acīmredzot bija iemācījuši pašai par sevi gādāt, vienlaikus radot neaizsargātas būtnes iespaidu. Un valoda - kā jau teicu, tā nebija nedz izteikti austrāliska. nedz pareizi angliska, balss skanēja te spalgi, te ar vieglu nazālu pieskaņu, tc atkal ieguva savādu skarbumu. īsts staigājošs oksimorons.

-    Vai tu esi viens? Nu, tajā ballītē?

-    Jā.

-    Paliksi šovakar ar mani?

-    Kādēļ ne?

-    Tad atnāc pēc kādām divdesmit minūtēm. Labi?

-    Es pagaidīšu.

-    Labāk gan atnāc.

Mēs apmainījāmies vāriem smaidiem, un es atkal devos lejā. Tūdaļ parādījās Mārgareta: šķiet, viņa bija mani gaidījusi. - Te ir viena jauka angļu meitene, kas labprāt ar tevi iepazītos, Nikolas.

-    Baidos, ka tava draudzene ir viņu apsteigusi.

Megija paskatījās uz mani, tad aplaida skatienu visriņķī un izstūma mani atpakaļ priekštelpā. - Klausies, to ir pagrūti izskaidrot, bet… Alisona, viņa ir mana brāļa līgava. Un daži viņa draugi šovakar ir te.

-    Nu un?

-    Viņa jau reiz bija savārījusi ziepes.

-    Piedod, bet es īsti nesaprotu.

-    īsi un skaidri: es vairs negribu nekādus skandālus. Man pietiek ar to iepriekšējo. — Vēl arvien stulbi blenzu viņā. — Kā rādās, cilvēki reizēm kļūst greizsirdīgi pat citu vietā.

-    Netaisos darīt neko tādu.

Istabā viņu kāds sauca. Nespēdama izšķirties, vai var man ticēt, viņa acīmredzot atmeta visam ar roku. - Tas gan būtu labi. Katrā ziņā esmu tevi brīdinājusi.

-    Ļoti jauki no tavas puses.

Viņa uzmeta man daudzpieredzējušu skatienu, drūmi pamāja ar galvu un devās prom. Norunāto laiku pamīņājos turpat pie durvīm, tad klusi izgāju ārā un kāpu augšā. Nospiedu zvana pogu. Pagāja labs brīdis, iekams aiz durvīm atskanēja balss. - Kas tur ir?

-    Divdesmit minūtes jau cauri.

Durvis utvSrās. Alisona bija uzspraudusi matus un ietinusies dvielī; tumšbrūni pleci, tumšbrūnas kājas. Viņa steigšus atgriezās vannas istabā. Dzirdēju, kā ūdens guldzēdams tek ārā no vannas.

-    Tiku brīdināts, lai turos no tevis tālāk, - saucu cauri durvīm.

-    Vai Megija?

-    Viņa teica, ka negribot piedzīvot skandālu.

-    Kretīniskā govs! Viņa ir mana potenciālā vīramāsa.

-    Es zinu.

-    Studē socioloģiju Londonas universitātē. - Kādu brīdi bija klusums. - Vai nav trakums? Tu dodies prom un domā, ka cilvēki pa to laiku būs mainījušies. Bet kas tev deva - viss ir tieši tāpat, kā bijis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Uzgaidi brīsniņu!

Brīsniņš izrādījās diezgan garš; pēdīgi durvis atvērās un meitene ienāca istabā. Vaļējiem matiem, ģērbusies vienkāršā baltā kleitiņā. Bez kosmētikas viņa izskatījās daudz jaukāka.

Šķelmīgi iekoda lūpā. - Vai būs labi?

-    Balles karaliene, nav vārdam vietas. - Viņa uzlūkoja mani tik cieši, ka es gandrīz apmulsu. - Ejam lejā?

-    Varbūt vēl kādu lāsīti?

Ielēju viņai krietni vairāk par prasīto lāsīti. - Pati nezinu, kāpēc, bet man ir bail. Nudien nezinu, - viņa bilda, vērojot, kā viskijs līst glāzē.

-    No kā gan?

-Nav ne jausmas. No Megijas. No zēniem. Vecajiem, mīļajiem aborigēniem.

-    Tā skandāla dēļ?

-    Kungs tētīt! Tas bija tik stulbi. Nu, gadījās tāds jauks ebreju zēns, taču mēs tikai bučojāmies. Ballītē. Neko vairāk. Bet Čārlijs pateica Pītam, un tās, protams, sāka meklēt kašķi un… ak, Jēziņ! Vari iedomāties. Tēviņi!

Lejā kādu brīdi paliku viens. Alisonu tūdaļ apstāja no visām pusēm; atnesu dzēriena glāzi un padevu viņai pāri kāda plecam. Tika runāts par Kannām, par Koliūru un Valēnsiju. Blakusistabā

sāka skanēt džezs, un es piegāju pie durvīm paskatīties; aiz tumšiem dejotāju stāviem vīda krēslā tinušies koki un palsi dzeltena debess. Jutos pilnīgi nošķirts no visiem apkārtējiem. Pāri istabai man bikli uzsmaidīja briļļaina meitene ar tuvredzīgu skatienu un sāji labestīgiem vaibstiem - viena no tām dvēselīgi intelektuālajām radībām, kas ir labs ķēriens zināmas pasugas nekrietneļiem. Viņa stāvēja gluži viena, un es nopratu, ka tā ir «jaukā angļu meitene», ko man sarūpējusi Mārgareta. Par spīti indīgi sarkanajai lūpu krāsai, viņa bija pelēksnēja kā zvirbulis. Steigšus novērsos kā no klints-kraujas malas, gāju un apsēdos uz grīdas pie grāmatplaukta. Izlikos, ka mani ieinteresējusi kāda grāmata.

Pēc brīža man līdzās nometās Alisona.

-    Esmu maķenīt ierāvusi. Tas sasodītais viskijs. Ņem, pagaršo šo te! - Tas bija džins. Neviļus noskurinājos, atcerējies angļu bāl ģīmi ar sarkano muti. Šī meitene vismaz bija dzīva, paprasta, bet dzīva.

-    Labi, ka tu atgriezies tieši šovakar.

Viņa iemalkoja džinu un uzmeta man vērtējošu mirkli.

-    Vai esi lasījusi šo grāmatu? - mēģināju vēlreiz.

-    Iztiksim bez šīm stulbībām. Pie velna ar literatūru! Lai jau tā būtu - tu esi gudrs, bet es skaista. Labāk parunāsim par to, kas mēs tādi esam. - Pelēkās acis raudzījās smējīgi, izaicinoši.

-    Piemēram, par Pītu.

-    Viņš ir pilots. - Alisona nosauca kādu pazīstamu aviokompāniju. - Mēs kopā dzīvojam. Palaikam. Tas ari viss.

-    Apmēram skaidrs.

-    Šobrīd viņš ir kvalifikācijas celšanas kursos. Štatos. - Viņa stīvi lūkojās grīdā un mirkli likās gluži cita, daudz nopietnāka. -Līgava - tā ir Megijas valoda. Tas nav tā. - Viņa pašķielēja uz mani. - Mēs esam brīvi cilvēki.

Netiku gudrs, vai tas tiešām tā ir vai viņa vienkārši grib mani iedrošināt, vai šī brīvība ir poza vai dzīves princips.

-    Ko tu vispār dari?

-    Tā, šo to. Strādāju pakalpojumu sfērā, piemēram.

-    Viesnīcā?

-    Šur tur. - Viņa sarauca degunu. - Tagad man padomā kas cits. Gribu būt stjuarte. Tāpēc jau es Šīs nedēļas biju prom - mazliet pieslīpēju franču un spāņu valodu.

-    Varbūt rīt kaut kur aiziesim?

Istabā ienāca gadus trīsdesmit vecs smagsvara austrālietis un atslējās pret durvju stenderi mums iepretī. - Hei, Čārlij! - Alisona uzsauca viņam pāri telpai. - Es tikai izmantoju viņa vannu. Esi nu mierīgs! - Čārlijs gausi paklanīja galvu un pakratīja brangu pirkstu, tad atrāvās no stenderes un nedrošā solī slāja prom.

-    Burvīgs dēlietis.

Alisona pagrieza delnu uz augšu un uzmanīgi to appētīja.

-    Tev nav gadījies būt japāņu gūstekņu nometnē?

-    Nē. Kādēļ tu tā jautā?

-    Čārlijs tur bija. Divarpus gadus.

-    Nabaga Čārlijs.

Iestājās neveikls klusums.

-    Austrālieši ir rupekļi, toties angļi — iedomīgi pūšļi.

-    Ja,tu…

-    Ja es atļaujos par viņu pasmieties, tad tāpēc, ka viņš mani mīl un viņam tas patīk. Bet tas nenozīmē, ka to var atļauties kāds* cits. Vismaz manā klātbūtnē. - Atkal klusums.

-    Nu piedod!

-    Būs jau labi.

-    Tu neatbildēji par rītdienu.

-    Bet tu nepastāstīji par sevi.

Lai gan saņemtā mācība bija iedzēlusi manai patmīlībai, Aliso-nai tomēr izdevās mani iekustināt. Viņas tiešie jautājumi nepieļāva izvairīgas atbildes. Pastāstīju par laiku, kad vēl biju virsnieka dēliņš, par vientulību, turklāt darīju to nepierasti vienkārši, bez liekas pozēŠanas. Atklāju Alisonā divas lietas. Pirmkārt, aiz viņas šerpā tiešuma slēpās visai laba diplomāte, kas prot panākt savu, aptīt vīrieti ap pirkstu. Otrkārt, šī meitene nenoliedzami bija pievilcīga, un tam par iemeslu bija tiklab viņas atklātā daba, kā skaisti veidotais augums un īpatnējie vaibsti, turklāt viņa to acīmredzami apzinājās. Viņai piemita tik neangliska spēja pārsteigt ar negaidītiem patiesuma, nopietnības vai pēkšņas intereses uzplūdiem. Pēdīgi es apklusu. Jutu, ka viņa vēro mani. Mirkli nogaidījis, palūkojos pretī - mulsa, domīga seja, atkal cits tēls.

-    Zini, tu man patīc.

-    Tā vien šķiet, ka tu ari man patīc. Tev ir glīta mute. Pārāk glīta tādam iedomīgam pūslim.

-    Pirmo reizi esmu kopā ar austrāliešu meiteni.

-    Ak tu angļu nabadziņš!

Istabā dega tikai viena nespodra gaismiņa, pārējās jau sen bija izdzēstas. Ballīte bija sasniegusi to stadiju, kad kompānija ir sadalījusies pāros - tie bija apmetušies uz visām daudzmaz piemērotajām virsmām, ari uz gridas. Megija bija kaut kur nozudusi, bet Čārlijs saldi dusēja guļamistabā uz tepiķa. Mēs dejojām, arvien ciešāk piekļaujoties viens otram. Es skūpstīju Alisonas matus, kaklu, viņa saspieda manu roku un pieglaudās vēl stiprāk.

-    Iesim augšā?

-    Tu ej. Es tūlīt būšu klāt. - viņa izslīdēja man no rokām. Uzkāpu savā dzīvoklī. Pēc desmit minūtēm Alisona jau stāvēja durvīs: balta kleitiņa, nedaudz tramīgs smaids. Viņa likās tik trausla, tik tīra un samaitāta, vulgāra un smalka vienlaikus; pieredzes bagāta iesācēja.

Viņa ienāca, es aizvēru durvis, un mēs jau skūpstījāmies, tumsā atspiedušies pret sienu. Pēc brīža kāpnēs atskanēja soļi, kāds uzstājīgi piesita pie durvīm. Alisona uzspieda delnu man uz lūpām. Klauvēja vēl un vēlreiz, klusumā dobji sitās sirds. Beidzot soļi kāpa lejā.

-    Nāc pie manis, - viņa čukstēja. - Nu nāc, nāc taču!

4

Nākamajā rītā pamodos vēlu. Alisona vēl gulēja, uzgriezusi man savu brūno muguru. Pagatavoju kafiju un atnesu to uz guļamistabu. Nu viņa bija atmodusies un nenovērsdamās raudzījās manī pāri palaga malai. Stīvs un tukšs, Šis skatiens atraidīja manu smaidu. Piepeši viņa apsviedās un pārvilka palagu pāri galvai. Apsēdos līdzās un neveikli lūkoju noskaidrot, kas noticis. Bet Alisona neatlaida palagu, un es beidzu ap viņu tītināties, atgriezos pie savas kafijas. Pēc brīža viņa apsēdās un, vairoties mani uzlūkot, palūdza cigareti. Tad gribēja, lai iedodu viņai kādu kreklu; uzvilka to un devās uz vannas istabu. Atgriezusies gultā, Alisona atkal atvairīja mani ar spēju galvas kustību. Sēdēju gultas kājgalī un noraudzījos, kā viņa dzer kafiju.

-    Kas tev lēcies?

-    Ja tikai tu zinātu, cik vīriešu man ir bijis pēdējo divu mēnešu laikā.

-    Cik tad? Piecdesmit?

Viņa pat nepasmaidīja. - Nu, tad es vismaz būtu kārtīga profesionāle.

-    Iedzer labāk vēl kafiju.

-    Kad vakar tevi sastapu, es nodomāju - ja likšos ar tevi gultā, tad gan esmu īsta padauza.

-    Paldies tev!

-    No tava runas veida vien var šo to secināt. -Ko tieši?

-To, ka tu esi tipisks jāklis.

-    Nerunā muļķības!

Bridi viņa klusēja.

-    Biju piedzērusies, - Alisona turpināja.—Un tik ļoti nogurusi. -Apveltījusi mani ar ilgu skatienu, viņa noskurināja galvu un aizvēra acis. - Piedod. Tu esi jauks. Tik bezgala jauks gultā. Tikai ko tālāk?

-    Es nemēdzu uzdot sev šādus jautājumus.

. — Es gan.

-    Nav jau nekāda traģēdija. Tu tikai lieku reizi pārliecinājies, ka būtu muļķīgi precēties ar to puisi.

-    Man ir divdesmit trīs. Un tev?

-    Divdesmit pieci.

-    Vai neesi manījis - ir lietas, kas gribot negribot pieder pie tava es, un tur neko nevar līdzēt, neko nevar mainīt. Nekad. Es to jūtu ļoti skaidri. Un sāpīgi. Visu mūžu es būšu tikai stulba austrāliešu slampa.

-    Nu beidz!

-    Es jau teicu tev, ko Pīts pašlaik dara. Zini, vēstulēs viņš man visu stāsta. «Pagājušo piektdien mazliet iemetu un krietni izvingrojos».

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē: arī tu vari pārgulēt ar kādu, ja gribi. - Alisona raudzījās ārā pa logu. - Visu šo pavasari dzīvojām ar viņu kopā. Zini, mēs diezgan labi saderam, ārpus gultas esam gluži kā brālis un māsa. - Viņa pašķielēja uz mani caur cigaretes dūmiem. - Tu nevari iedomāties, kā tas ir - pamosties līdzās vīrietim, par kuru vakar Šai pašā laikā nav bijis ne jausmas. Tu kaut ko zaudē. Ar to es nedomāju jaunavas godu, protams.

-    Vai arī iegūsti.

-    Kungs tētīt, ko gan mēs varam iegūt! Pasaki, lai es citreiz zinātu.

-    Pārdzīvojumu. Baudu.

-    Vai jau teicu, ka man loti patīk tava mute?

-    Jau vairākas reizes.

Alisona nodzēsa cigareti un atspieda muguru pret sienu. - Vai zini, kāpēc es pirmīt raudāju? Tāpēc, ka tomēr precēšos ar viņu. Apprecēšos, tikko viņš atgriezīsies. Neko labāku tikpat neesmu pelnījusi. - Viņa sēdēja, pret sienu atslējusies - mazs, meitenīgs zēns ar skumju ģīmīti, ieģērbts pārāk lielā kreklā, - sēdēja un skatījās te uz mani, te uz gultas pārklāju, un mēs abi klusējām.

-    Šobrīd tu jūties nelaimīga. Bet tas pāries.

-    Tā es jūtos ikreiz, kad mazliet piebremzēju un padomāju. Kad pamostos un redzu, kas es esmu.

-    Tūkstošiem meiteņu palaikam jūtas tieši tāpat.

-    Kas man daļas gar tūkstošiem meiteņu! Es esmu es. - Pārslidi-nājusi kreklu pāri galvai, viņa palīda zem segas. - Kā tevi vispār sauc? Es domāju uzvārdu.

-    Ērfs. Ē, R, f, s.

-    Bet mani Kellija. Vai tavs papucis patiesi bija komandieris?

-    Jā. Tieši tā.

Skumjā jokā viņa piecirta brūno delnu pie deniņiem, tad pastiepa to uz manu pusi. Apsēdos viņai blakus.

-    Vai tu arī domā, ka esmu padauza?

Iespējams, ka viss izšķīrās tieši tobrīd, redzot viņu tik tuvu, tik cieši man līdzās. Un es nepateicu to, ko patiesībā domāju: jā, tu esi padauza un vēl ļaunāk - tu ar to spekulē, labāk gan es būtu sekojis tavas nākamās vīramāsas padomam. Būtu es bijis nedaudz

tālāk, istabas otrā galā, un varētu izvairīties no viņas skatiena, varbūt tad spētu būt pietiekami skarbs. Bet šis pelēkais, pētīgais, nepielūdzami tiešais skatiens, šī mēmā prasība runāt atklātu valodu lika man samelot.

-    Tu man patīc. Pat ļoti, patiesi.

-    Nāc, lūdzu, gultā un apņem mani cieši. Neko vairāk. Tikai apņem.

Ielīdu gultā un piespiedu viņu sev klāt. Nekad mūžā vēl nebiju mīlējies ar raudošu sievieti.

Tajā sestdienā Alisona apraudājās vēl pāris reižu. Ap pieciem viņa nogāja lejā pie Megijas un atgriezās apsarkušām acīm: Megija likusi viņai izvākties. Pēc pusstundas ieradās otra meitene, Anna, viena no tām nabadzītēm, kuru sejas apakšdaļai trūkst jebkāda reljefa. Megija ir izgājusi un vēlas, lai Alisona savāc savas mantiņas. Tā nu mēs atkal kāpām lejā un uznesām tās pie manis. Pie reizes aprunājos ar Annu. Rāma un diezgan rezervēta, viņa izrādīja vairāk sapratnes, nekā varēja gaidīt, bet Megijas dusmas, šķiet, bija vienkārši principiāla māsas solidaritāte.

Bailēs no Megijas, kas Alisonai bija kā naidīgs, tomēr ietekmīgs austrāliešu tikumības bastions grēcīgās angļu dekadences purvā, kādu laiku viņa atļāvās iziet no mājas tikai vēlu vakaros. Es gāju iepirkties, un mēs tērzējām un gulējām, mīlējāmies un dejojām, un gatavojām sev maltītes jebkurā diennakts laikā, pilnīgi atslēgušies no laika un realitātes, un garlaicīgās ārpasaules viņpus logiem.

Atšķirībā no tik daudzām angļu meitenēm Alisona arvien bija īsta sieviete, arvien uzticīga savam dzimumam. Viņa nebija skaista, bieži nelikās pat glīta, bet viņai bija modīgi zēnisks, slaids augums un laba stila izjūta, iznesīga gaita, vienu vārdu sakot, Alisonas tēls kopumā bija daudzkārt iespaidīgāks par atsevišķām tā daļām. Man patika sēdēt mašīnā un noskatīties, kā viņa nāk pa ietvi uz manu pusi, apstājas, tad šķērso ielu - tas bija patiesi lielisks skats. Bet tuvumā viņa nereti rādījās patukša, līdzīga izlaistam bērnam. Pat ikdienas tuvībā viņa ik bridi spēja sagādāt pārsteigumu: te viņa

likās neglīta, bet jau nākamajā mirklī viegla kustība, cita izteiksme vai rakurss izdzēsa šo iespaidu kā nebijušu.

Izejot no mājas, viņa bagātīgi iekrāsoja acis, kas labi saderēja ar manieri īdzīgi uzmest lūpu un piešķīra viņai aizvainotu izskatu; šī raksturīgā grimase nevilšus kurdīja dot tai patiesu iemeslu. Vīrieši ievēroja Alisonu it visur — uz ielas, restorānos, pabos, un viņa to ]oti labi zināja. Bieži manīju, kā tie pavada viņu ar skatienu. Alisona bija no tām sievietēm, kas apveltītas ar dabisku seksapīla auru un ir visai reta parādība pat skaistuļu vidū; viņu dzīve nav iedomājama bez pastāvīgas vīriešu klātbūtnes', nemitīgas to uzmanības. Un tas iedarbojas uz visiem, arī pašiem biklākajiem un kūtrākajiem.

Līdzko kosmētika bija nomazgāta, parādījās cita, daudz vienkāršāka meitene. Tā nebija gluži tipiska Alisona, ko iepazinu pirmajās divpadsmit stundās, bet svaidīga un neaprēķināma viņa bija vienmēr. Nekad nevarēja zināt, kad atkal sevi pieteiks tā otra, tik komplicētā un gauži sāpinātā būtne. Te viņa atdevās nevaldāmā kaislē, te pēkšņi nožāvājās gluži nevietā. Te rosījās bez mitas -uzposa dzīvokli, gatavoja ēst, gludināja, te trīs četras dienas bohēmiski gulšņāja kamīna priekšā, šķirstot Lear un sieviešu žurnālus, pa starpu palasot detektīvus un Hemingveju - vienā pēcpusdienā viņa paguva nobaudīt pa drusciņai no visa. Viņas stilā bija arī ieradums vispirms rīkoties un tikai pēcāk padomāt par šīs rīcības motīviem.

Kādu dienu viņa pārnāca mājās ar dārgu pildspalvu kabatā.

-    Tas jums, mesjē.

-    Bet… tu esi galīgi traka!

-    Esi nu mierīgs. Es to nospēru.

-    Nospēri?!

-    Es visu zogu. Vai tad tu nezināji?

-    Visu?!

-    Es nekad nedaru to mazos veikaliņos. Tikai lielajos. Tie burtiski paši uzprasās. Nu beidz, tu jau izskaties kā ūdenī iekritis.

-    Nebūt ne. - Bet tā nebija taisnība. Stāvēju, piesardzīgi turot rokā dāvanu. Viņa pavīpsnāja.

-    Tas ir tikai tāds vaļasprieks.

-    Seši mēneši sieviešu cietumā nav nekāds vaļasprieks.

Viņa ielēja sev viskiju. - Sante21. Es ienīstu lielveikalus. Un lieluzņēmējus. Pareizāk sakot, angļu lieluzņēmējus. Divi zaķi ar vienu zādzību, tas tik ir ķēriens! Nu, beidz taču pūsties, pasmaidi! - Viņa iebāza pildspalvu man kabatā. - Nu re! Tagad tu izskaties uz mata kā apzadzies kazuārs.

-    Man steidzīgi vajag iedzert.

Paņēmis pudeli, apķēros, ka arī tā iegūta līdzīgā veidā. Pacēlu acis uz Alisonu. Viņa piekrītoši pamāja.

Ielēju sev viskiju, viņa stāvēja man līdzās. - Nikolas, vai zini, kālab tu visu uztver tik pārlieku nopietni? Tālab, ka tu pats sevi uztver pārāk nopietni. - Viņa nosmaidīja savādi, reizē mīļi un ironiski, un devās mizot kartupeļus. Es sapratu, ka nevilšus esmu Alisnu aizskāris; viņu un arī sevi pašu.

Reiz naktī izdzirdu, ka viņa pa miegam sauc kādu vārdā.

-    Kas ir Mišels? - no rīta apvaicājos.

-    Kāds, ko gribu aizmirst.

Par citām lietām Alisona stāstīja labprāt: par savu māti, smalk-manīgu, valdonīgas dabas anglieti; par tēvu, kurš bija stacijas priekšnieks un pirms četriem gadiem nomira ar vēzi.

-    No tā arī nāk šis stulbais izrunas hibrīds. Vienkārši tā turpinās manu vecāku mūžīgais konflikts - ik reizi, kad atveru muti. Laikam tāpēc es nīstu un reizē mīlu Austrāliju, nekad es nespētu būt tur laimīga un tomēr arvien ilgojos pēc mājām. Vai saproti, kā es to domāju?

Alisona arvien vaicāja, vai saprotu, kā viņa to domā.

-    Biju aizbraukusi uz Velsu pie saviem angļu radiņiem. Pie mammas brāļa. Jēziņ! Desmit minūšu gana, lai ķenguru zemes iedzimtais sāktu balsī kaukt.

Bet es, viņasprāt, biju izņēmums: kaut īstens anglis, tomēr visnotaļ simpātisks tips. Daļēji tādēļ, ka biju tik «inteliģents» - viņai patika lietot šo vārdu. Pīts tikai «ņirdzis» par viņas gājieniem uz

koncertiem vai galerijām. - Varbūt labāk tomēr iemetīsim, ko? -viņa mēdījās.

Citu dienu viņa pavēstīja: - Tu nevari iedomāties, cik Pīts tomēr jauks. Kaut arī viņš ir kretīns. Es vienmēr zinu, ko viņš grib, ko domā. Saprotu viņu no pusvārda. Bet tu? Ar tevi nekad neko nevar zināt. Tu apvainojies, bet es nesaprotu, par ko. Esmu izdarījusi tev pa prātam - tāpat nezinu, kādā veidā. Tas tāpēc, ka tu esi anglis. Tu nekad nesapratīsi, kā tas ir.

Austrālijā viņa bija beigusi vidusskolu, vienu gadu pat studējusi valodas Sidnejas universitātē. Bet tad viņa sastapa Pītu un viss «sarežģījās». Nācās izdarīt abortu. Drīz pēc tam viņa atbrauca uz Angliju.

-    Vai viņš tā gribēja?

Viņa sēdēja man klēpī. - Viņš nemaz to nezināja.

-    Nezināja?!

-    Var jau būt, ka vainīgais nemaz nebija viņš. īsti nezinu.

-    Ak tu nabadzīte!

-    Pīts tikpat nebūtu to gribējis - būtu tas viņa jebšu ne. Tā, lūk.

-    Bet tu? Tev nebija žēl?

-    Tad es negribēju bērnu. Tas tikai traucētu. - Alisona noteica un maigākā tonī piebilda: - Nu, bija mazliet.

-    Un tagad?

Mirkli padomājusi, viņa viegli paraustīja plecus: - Dažkārt.

Tobrīd nevarēju redzēt viņas seju. Klusi sēdējām, izjūtot mūsu tuvības siltumu, domīgi mulsi pēc šīs sarunas par bērniem. Mūsdienu cilvēka bubulis ir nevis sekss, bet mīlestība.

Kādu vakaru noskatījāmies veco Kamē filmu Miglu krastmala. Alisona slaucīja acis, nākot ārā no kino, un atsāka šņukstēt, kad jau bijām gultā. Nemaz necentos slēpt, ka man tas šķiet muļķīgi.

-    Tu esi citādi ierīkots. Tu neizjūti visu tā kā es.

-    Nav tiesa. Es visu izjūtu.

-    Nē. Tu vienkārši noskaņojies nejust, un viss ir lieliski.

-    Neteiksim, ka lieliski. Bet arī ne tik drūmi.

-    šajā filmā, tur bija tieši tas, ko es pati jūtu. Ka viss ir bezjēdzīgi.

Tu dari visu, lai būtu laimīgs, bet tad kaut kas atgadās, kāda stulba nejaušība, un viss ir pagalam. Tas tāpēc, ka mēs neticam pēcnāves dzīvei.

-    Drīzāk nespējam tai ticēt.

-    Katru reizi, kad tu kaut kur aizej, es iedomājos, ka tu vari nomirt. Nav tādas dienas, kad es nedomātu par miršanu. Katru reizi, kad esam kopā, man šķiet, ka tas ir izaicinājums nāvei. Iedomājies, ka tu esi dabūjis kaudzi naudas, bet veikali pēc stundas jau būs ciet. Tas ir briesmīgi, bet tev jāpagūst to iztērēt. Vai saproti, par ko es runāju?

-    Kā tad. Tu runā par lielo laimestu.

Viņa gulēja un smēķēja. - Nē taču! Es runāju par mums.

Mana vientuļā sirds viņu neaizkustināja - Alisona nekļūdīgi uzķēra šāda veida trikus. Turklāt viņai tas šķita tik jauki - tu esi pilnīgi viens plašajā pasaulē, tevi neapgrūtina nekādas ģimenes saites. Kādu dienu mašīnā atsāku skumjo stāstu par to, ka man nav neviena tuva drauga; lietoju savu iemīļoto metaforu - esmu kā stikla krātiņā, kas šķir mani no pārējās pasaules.

Viņa tikai smējās: - Tev taču tas patīk. Tu saki, ka esi vientuļš, nuļā sirds, bet patiesībā domā, ka esi citāds. - Aizvainots apklusu, un viņa ar novēlošanos piemetināja: - Tu patiešām esi citāds.

-    Un vientuļš.

Viņa paraustīja plecus. - Apprecies ar kādu. Ar mani, piemēram.

Alisona pateica to tā, it kā ieteiktu aspirīnu pret galvassāpēm. Nenovērsu acis no ceļa.

-    Tu taču taisies precēties ar Pītu.

-    Tu tikpat neprecētu mani, tāpēc ka esmu tāda austrāliešu padauza.

-    Man nepatīk, ka tu lieto šo vārdu.

-    Un ari tāpēc, ka tev nepatīk, ka es lietoju šo vārdu.

Nākotne mums bija kā klintskraujas mala, arvien sargājāmies

pieiet tai par tuvu. Mēļojām par kādu citu, abstraktu nākotni: kā mēs dzīvosim nelielā mājiņā, kur es varēšu rakstīt, kā nopirksim džipu un šķērsosim tajā Austrāliju. «Kad būsim Alisspringsā.» mēs teicām, tā bija tāda iecienīta piebilde, tiklab varējām teikt: «Kad būsim Nekumekadzemē22.»

Laika ritums nemanot nesa mūs no dienas dienā, tās saplūda un izkusa cita citā. Es skaidri apzinājos, ka Šīs attiecības nevar salīdzināt ar iepriekšējām. Nerunājot par visu citu, daudz pārāka bija to seksuālā puse. Dienā es biju audzinātāja lomā - laboju Alisonas izrunu, karoju ar sliktām manierēm un provinciālismu, bet naktī viņa skoloja mani. Mēs abi to apzinājāmies, un Šī savstar-pība bija mums kas jauns un mīklains, varbūt tāpēc, ka bijām vienīgie bērni ģimenē. Katrs no mums kaut ko deva un saņēma pretī… Un visam pamatā pilnīga fiziska saskaņa: bijām vienoti savās dziņās un vēlmēs, vienādi atbrīvoti kaislē. Alisona gan mācīja man ne tikai mīlas mākslu, bet tad es to vēl nesapratu.

Atceros, kādu dienu mēs stāvējām vienā no Teita galerijas zālēm. Alisona, viegli piekļāvusies, turēja mani aiz rokas un lūkojās uz Renuāru ar tādu seju kā bērns, kas sūkā konfekti. Piepeši mani pārņēma sajūta, ka mēs abi esam viens ķermenis, viena persona, pat šeit, cilvēkos; ja Alisona piepeši kaut kur nozustu, es būtu kā zaudējis daļu no sevis. Mans vēsais prāts un patmīlība tolaik neļāva saskatīt to, kas būtu skaidrs jebkuram citam — šī biedējoši svešā, satriecošā sajūta nav nekas cits kā mīlestība. Es noturēju to par iekāri. Aizvedu Alisonu uz mājām un tūlīt ievilku gultā.

Citu reizi Džērminstrītā saskrējāmies ar Billiju Vaitu, manu koledžas laika paziņu; ītonas23 absolvents, viņš piederēja pie mūsu dumpinieku kluba. Visai patīkams cilvēks bez kādām snobisma pazīmēm, lai aiī viņu neizbēgami pavadīja netverama dižciltības aura - gan vaibstos, gan apģērbā un runas veidā jautās nevainojama augstākās sabiedrības gaume, piederība pie labākajiem ļaudīm. Iegriezāmies kādā austeru bārā - Billijs bija dzirdējis, ka tur jau sākusies Kolčesteras gliemeņu sezona. Alisona tikpat kā neatvēra muti, tomēr viņas klātbūtne, viņas akcents un krasā atšķirība no

dažSm turpat sēdošām smalko aprindu atvasēm lika justies neveikli. Kad glāzēs bija saliets pēdējais muskadets, viņa uz brīdi atstāja mūs vienus.

-    Jauka meitene tev trāpījusies, vecais.

-    Ak, ko nu… - es paraustīju plecus. - Tu jau saproti.

-    Simpātiska.

-    Turklāt lētāka par centrālapkuri.

-    Arī tas nav slikti.

Bet es zināju, ko viņš patiesībā domā.

Pēcāk mēs ar Alisonu braucām uz Hempstedu - noskatīties kādu filmu. Visu ceļu viņa neteica ne vārda. Pametu aci uz nīgro ģīmīti.

-    Kas par lietu?

-    Jūs tomēr esat tik lecīgi, jūs, augstākās šķiras pūšļi!

-    Es neesmu augstākās, bet gan vidusšķiras pūslis.

-    Augstākās, vidējās - ak Jēziņ, kāda tur starpība! - Kādu bridi braucām klusēdami. - Jūs izturējāties tā, it kā es būtu no citas pasaules.

-    Nerunā niekus!

-    Tā, it kā es tikko no koka būtu nokāpusi.

-    Muļķības.

-    Tā, it kā man bikšu priekša būtu vaļā vai kas tamlīdzīgs.

-    Tu nesaproti. To grūti izskaidrot.

-    Jā, kur nu man to saprast! Kur nu!

Kādu dienu viņa paziņoja: - Rīt man jāiet Uz pārrunām.

-    Tu gribi iet?

-    Un tu? Gribi, lai es eju?

-    Tam nav nekādas nozīmes. Tev pašai jāizlemj.

-    Būtu labi, ja mani pieņemtu. Būtu labi kaut vai zināt, ka esmu pieņemta.

Viņa sāka runāt par ko citu, un es neiebildu, lai gan varēju turpināt šo sarunu, ja gribēju; bet es negribēju.

Nākamajā dienā ari es saņēmu vēstuli ar aicinājumu uz pārrunām. Alisona aizgāja uz atlasi un bija ar sevi apmierināta. Pēc trim dienām pienāca īss paziņojums, ka viņa pieņemta; nodarbības sākās pēc desmit dienām.

Ar mani pašu runāja vesela komisija nedabiski vēlīgu ierēdņu. Alisona sagaidīja mani, un mēs iegriezāmies kādā itā|u restorānā, kur stīvā atmosfērā ieturējām maltīti, gluži kā divi svešinieki. Viņas seja izskatījās pelēka, nogurusi un sakritusies. Apvaicājos, ko viņa pa šo laiku darīja.

-    Vēstuli rakstīju.

-    Vai viņiem?

-Jā.

-    Un ko uzrakstīji?

-    Ko man, tavuprāt, vajadzēja rakstīt?

-    To, ka iesi mācīties, protams.

Iestājās neveikla pauze. Zināju, ko viņa grib dzirdēt, bet nespēju to pateikt Jutos kā lunātiķis, piepeši atmodies pie pašas jumta malas. Es nebiju vēl nobriedis likt pamatus ģimenes pavardam. Turklāt mums pietrūka psiholoģiskas tuvības, kaut kas netverams, netīkami svešs šķīra mūs, un tas nāca no Alisonas, nevis no manis.

- Viņiem ir reisi, kas iet caur Atēnām. Tā ka varēsim tikties, ja būsi Grieķijā. Protams, ari tad, ja paliksi Londonā.

Un mēs sākām plānot savu dzīvi gadījumam, ja es nedabūtu darbu Grieķijas salā.

Taču drīzumā es saņēmu vēstuli ar ziņu, ka mani dokumenti nosūtīti Atēnu Skolu pārvaldei, bet tā esot «tīrā formalitāte». Būšu gaidīts Grieķijā oktobra sākumā.

Uzskrējis pa kāpnēm, iegrūdu vēstuli Alisonai rokās un vēroju viņu lasām, bet gaidītā vilšanās izpalika. Viņa noskūpstīja mani un bilda: - Es taču tev teicu.

-    Nu, teici.

-    To vajag atzīmēt. Aizbrauksim kaut kur pastaigāties!

Ļāvos šai pēkšņajai iedomai. Jā, viņa nelikās necik apbēdināta,

bet es biju pārāk gļēvs, lai apstātos un padomātu, kālab tas man klusībā kremt. Tā mēs devāmies ārpus pilsētas, tad uz kino un pēcāk dejojām kādā Soho krodziņā, un arvien viņa izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Bet vēlāk gultā, gurdeni no mīlas, mēs nespējām iemigt. Nespējām arī izlikties vairs, ka nekas nav noticis.

-    Ali, ko es rīt darīšu?

-    Nosūtīsi viņiem savu jāvārdu.

-    Vai tu gribi, lai es tā daru?

-    Nesāc nu visu no gala!

Mēs gulējām līdzās, izstiepušies uz muguras, un es redzēju, ka acis viņai ir va|ā. Kaut kur lejā laternas gaismā nervozi dejoja lapotne, un ēnas atkārtoja šo deju uz mūsu istabas griestiem.

-    Ja es pateiktu, ko pret tevi jūtu, vai tad tu…

-    Es zinu, ko tu jūti.

Klusums kā pārmetums. Es pastiepu roku un pieskāros viņas kailajam vēderam, viņa atstūma manus pirkstus, bet neatlaida. - Tu jūti, es jūtu - kāda tam nozīme? Svarīgi, ko jūtam mēs. Es jūtu to, ko tu jūti. Esmu taču sieviete.

Tramīgi apsvēru atbildi.

-Vai tu precētos ar mani, ja es tevi lūgtu?

-    Nerunā tā!

-    Es apprecētu tevi rit pat, ja zinātu, ka patiesi esmu tev vajadzīgs. Ka tu to vēlies.

-    Ak, Niko, Niko! - Lietus klaudzināja pie logu rūtīm. Viņa viegli saspieda manu roku. Labu brīdi gulējām klusi.

-    Man vienkārši vajag tikt prom no šejienes.

Alisona neko neatbildēja, un klusums ieilga, līdz viņa sacīja:

- Nākamnedēļ Pīts atgriežas Londonā.

-    Kā viņš izturēsies?

-    Nesatraucies. Viņš visu zina.

-    Kā tu zini, ka viņš zina?

-    Es pati viņam uzrakstīju.

-    Un viņš? Vai atbildēja?

Viņa nopūtās. - Neatbildēja vis.

-    Vai gribi atgriezties pie viņa?

Alisona paslējās uz elkoņa un pagrieza manu galvu, un mūsu skatieni tumsā satikās.

-    Un tagad palūdz, lai precos ar tevi.

-    Precies ar mani!

-    Nē. - Viņa novērsās.

- Kāpēc tu tā dari?

-    Lai vienreiz pieliktu punktu. Es būšu stjuarte, un tu brauksi uz Grieķiju. Vari justies pilnīgi brīvs.

-    Tu tāpat.

-    Ja tev tā labāk, lūdzu, uzskatīsim, ka esmu briva.

Lietus nu varenās šaltīs nāca pāri koku galotnēm, triecās pret logu rūtīm un jumtu; tāda nelaikā gadījusies pavasara gāzma. Guļamistabas gaiss šķita neizteiktu vārdu, mēmu apsūdzību piesma-dzis, kluss un sastringts kā sprādziena gaidās. Mēs gulējām līdzās nesaskaroties, kā divi kapakmens tēli, nožēlojami savās bailēs paust to, ko patiesi domājam. Pēdīgi viņa ierunājās, lūkojot apvaldīt pēkšņi aiztrūkušo balsi.

-    Es negribu, bet tā iznāk—jo vairāk man… tevi vajag, jo vairāk tevi moku. Negribu ]aut arī sevi mocīt, bet ar mani ir otrādi - jo mazāk esmu tev vajadzīga, jo vairāk ciešu… - Uz bridi Alisona izkāpa no gultas. - Tātad viss izlemts? - viņa vaicāja atgriezusies.

-    Tā rādās.

Vairāk mēs nerunājām. Alisona iemiga drīz, manuprāt, pārāk drīz.

No rīta viņa bija apņēmīgi moža. Piezvanīju uz Britu padomi un gāju saņemt mis Spenseras-Heigas apsveikumus un norādījumus. Otro un, Dievs dod, pēdējo reizi uzaicināju viņu uz lenču.

5

Alisonai nebija ne jausmas - es pats to lāgā neapzinājos -,  ka septembra beigās viņai bija radusies nopietna sāncense. Nē, ne jau sieviete - tā bija Grieķija. Būtu braucis turp pat neatkarīgi no Skolu pārvaldes lēmuma. Grieķu valodu nekad netiku mācījies un par mūsdienu Grieķiju zināju vien to, ka Mesolongijā miris Bairons. Bet tobrīd man bija nepieciešama Šī ideja, tā bija kā brīnumains glābiņš cilvēkam, kam šķiet zudusi jebkura cerība. Grieķija - kālab nebiju iedomājies par to jau agrāk? «Es dodos uz Grieķiju» - tas skanēja vienkārši lieliski! Nepazinu nevienu, kas būtu tur bijis: tas notika vēl labu laiciņu pirms moderno persiešu24, proti, tūristu, ordu invāzijas. Izstudēju visas grāmatas, ko par Grieķiju varēju dabūt, un vēlreiz nobrīnījos, cik maz par to zinu. Es lasīju un lasīju, arvien vairāk līdzinoties viduslaiku bruņiniekam, kas iemīlas ģīmetnē, vēl neredzējis oriģinālu. Mans sākotnējais mērķis - bēgt no Anglijas - bezmaz zaudēja savu primāro nozīmi. Arī par Alisonu spēju domāt tikai saistībā ar gaidāmo ceļojumu. Jūtu uzplūdu brīžos iztēlojos, ka dzīvojam Grieķijā abi, bet citkārt biju tur viens. Sāncense neatstāja viņai tikpat kā nekādas izredzes.

Saņēmu ziņu no Skolu pārvaldes: biju apstiprināts amatā. Mazliet vēlāk pa pastu pienāca līgums, kas jāparaksta, un laipna, nebaudāmā angļu valodā rakstīta vēstule no mana jaunā direktora. Mis Spensera-Heiga sameklēja tā cilvēka vārdu un adresi, kurš pērn bija strādājis Fraksosas skolā. Manu priekšgājēju gan nebija sūtījusi Britu padome, tālab jaunkundze neko par viņu nezināja teikt. Aizrakstīju uz Nortamberlendas adresi, bet mana vēstule palika bez atbildes. Līdz prombraukšanai bija atlikušas desmit dienas.

Attiecības ar Alisonu kļuva arvien smagākas. Biju atteicis dzīvokli Rasela laukumā, un trīs mokošas dienas nācās pavadīt jaunas dzīvesvietas meklējumos. Visbeidzot netālu no Beikerstritas-uzgājām plašu studijas telpu. Mantu kravāšana un pārvāksanās nomāca mūs vēl vairāk. Man bija jādodas ceļā tikai otrajā oktobrī, bet Alisona jau apmeklēja nodarbības, tālab nācās agri celties un ieviest ikdienā zināmu kārtību; tas viss mūs pilnīgi izsita no sliedēm. Rezultātā notika divi smagi ķīviņi. Pirmo iesāka viņa, uzkurinot un novedot līdz baltkvēlei savu nicinājumu pret vīriešu dzimumu kopumā un mani kā tā pārstāvi. Biju gan snobs, gan iedomīgs pūslis, gan graša vērts donžuāns un sazin kas vēl. Nākamajā rītā viņa bija auksta un mēma kā zivs un vakarā neieradās uz norunāto tikšanos. Nogaidījis veselu stundu, devos mājās, bet Alisonas nebija ari tur. Zvanīju uz stjuartu kursiem: nē, neviena no meitenēm nav aizkavējusies. Gaidīju līdz vienpadsmitiem, dusmām briestot ar katru bridi, un tad viņa ieradās. Nebilstot ne pušplēsta vārda, aizgāja uz vannas istabu, novilka mēteli un uzlika sildīties savu ikvakara piena krūzi.

-    Pie velna, kur tu biji?

-    Es netaisos atbildēt uz taviem jautājumiem.

Viņa stāvēja virtuves stūrītī pie plīts. Alisona pati bija gribējusi lētu mitekli, bet man derdzās šī vārīšana, gulēšana un viss pārējais vienā telpā. Tāpat necietu kopīgas vannas istabas, vajadzību allaž klusināt otru un pašam sevi.

-    Varu iedomāties, kur tu biji.

-    Iedomājies vien!

— Tu biji ar Pītu.

-    Nu labi! Biju ar Pītu. - Viņa pablenza dusmās satumsušām acīm. - Nu un tad?

-    Varēji jau nu sagaidīt ceturtdienu.

-    Kāpēc man būtu jāgaida?

Tad mana pacietība bija galā, un es klāju va]ā visu, kas vien varēja viņu aizvainot. Alisona klusi izģērbās, ielīda gultā un pagriezās pret sienu. Un sāka šņukstēt Ari es apklusu un atvieglots atcerējos, ka drīz, pavisam driz tikšu no tā visa vaļā. Protams, es nedomāju tā, kā biju tikko runājis, es vienkārši nīdu Alisonu par šo dusmu izvirdumu, kam viņa bija par iemeslu. Aprimis nosēdos līdzās un vēroju, kā no aptūkušajām acīm rit asaras.

-    Es tevi visu vakaru gaidīju.

-    Biju aizgājusi uz kino. - Pēc šņuksta viņa piebilda: - Nevis pie Pīta.

-    Kāpēc tad tu tā teici?

-    Tāpēc, ka tu netici man. Tu patiesi domā, ka es varētu tā izdarit.

-    Kāds draņķīgs fināls.

-    Daudz netrūka, ka es būtu padarījusi sev galu. Gribēju mesties zem vilciena, bet pietrūka dūšas. Veselas četrdesmit minūtes stāvēju uz perona un domāju par to.

-    Atnesīšu tev mazliet viskija. - Atgriezos ar glāzi, viņa to paņēma. - Tev nevajadzētu dzīvot vienai. Vai tur kursos nav kāda meitene, kas gribētu?…

-    Nekad mūžā vairs nedzīvošu ne ar vienu sievieti.

-    iesi atpakaļ pie Pīta?

Viņa nozibsnīja niknām acīm. - Taisies mani atrunāt? -Nē.

AtslTgusi pret spilvenu, Alisona stīvi blenza sienā. Pēdīgi lūpas pastiepās vārā smaida - viskijs darīja savu. - Gluži kā tajās Hogārta25 bildēs. Mīlestība a la mode26. Kad pagājušas piecas nedē|as.

-    Vai esam atkal draugi?

-    Mēs nekad vairs nebūsim draugi.

-    Ja tā nebūtu tu, es šovakar būtu aizgājis.

-    Ja tas nebūtu tu, es šovakar nebūtu pārnākusi.

Alisona pastiepa glāzi pēc jaunas viskija porcijas. Noskūpstīju viņas pirkstus un gāju pēc pudeles.

-    Vai zini, kas man Šodien ienāca prātā? - viņa sauca pāri istabai.

-    Nezinu vis.

-    Tu justos pat glaimots, ja es izdarītu pašnāvību. Varētu visiem stāstīt: un tad viņa padarīja sev galu. Manis dēļ. Tieši šī doma mani vienmēr no tā atturēs - nevar taču pie|aut, ka tāds sūds kā tu varētu ar to dižoties.

-    Nu gan tu šauj pār strīpu.

-    Un tad es iedomājos: vajag taču paskaidrot, kāpēc to daru, atstāt vēstuli. - Joprojām nerimusies, Alisona spīvi vērās manī. -Paņem manu bloknotu! Tur, somiņā. — Izdarīju, ko viņa teica. -Paskaties pašās beigās!

Divas lappuses bija pieskripātas ar viņas lielajiem, nevīžīgajiem burtiem. - Kad tu to rakstīji?

-    Izlasi!

Es vairs negribu dzīvot. Nekad arī neesmu to īpaši gribējusi. Jūtos laimīga tikai tad, kad esmu šeit un mācos, un man nav jādomā ne par ko citu. Arī tad, kad lasu kādu grāmatu vai skatos filmu. Vai arī gultā. Tikai tad, kad aizmirstu par savu eksistenci. Kad dzīvo un jūt tikai manas acis vai ausis, vai āda. Neatceros, ka dažu pēdējo gadu laikā būtu bijusi laimīga vispār. Jā, kopš tā aborta. Nereti gan centos tāda izskatīties.

Paskatoties spogulī, tad kaut īsu brīdi varēju noticēt, ka tiešām

tāda esmu.

Vēl divi teikumi bija trekni izsvītroti. Ielūkojos viņas saraudātajās acīs. - Tas nav nopietni. Patiesībā tu taču tā nedomā.

-    Uzrakstīju to šodien kafijas pauzē. Būtu nonāvējusi sevi turpat uz vietas, bufetē, bet nevarēju izdomāt, kā.

-    Tas ir… īsts histēriķes gājiens!

-    Es ari esmu histēriķe! - viņa iebrēcās.

-    Turklāt laba aktrise. Tu rakstīji to. lai es izlasītu.

Krietnu bridi viņa neatbildēja, gulēja aizvērtām acīm.

-    Ne tikai izlasītu.

Alisona atsāka elsot, bet šoreiz manās rokās; es piekļāvu viņu sev cieši un lūkoju mierināt Teicu, ka atlikšu braucienu uz Grieķiju, atteikšos no jaunā darba un vēl simt un vienu lietu, kam mēs abi neticējām, bet tobrīd tam bija labs placebo27 efekts.

Pie brokastīm pierunāju Alisonu piezvanīt un pateikt, ka viņa jūtas nevesela, un mēs visu dienu pavadījām ārpus pilsētas.

Nākamajā rītā - līdz prombraukšanai bija atlikušas trīs dienas -es saņēmu atklātnīti ar Nortamberlendas pasta zīmogu; to bija sūtījis Mitfords, mans priekšgājējs Fraksosā. Paziņoja, ka dažas dienas būs Londonā - ja es gadījumā gribētu viņu sastapt.

Trešdien sazvanīju viņu virsnieku klubā un uzaicināju iedzert kādu glāzīti. Mitfords bija divus trīs gadus vecāks par mani; izvelb-tas zilas acis šaurā, brūni iedegušā sejā, tumšzils bleizers un kaklasaite ar pulka zīmotni. Vai ik bridi viņš noglauda tumšās virsnieka Ūsiņas - civilais ietērps nespēja slēpt viņa visnotaļ zaldātisko dabu, un starp mums tūdaļ sākās maskēts pozīciju karš. Vācu laikā ar gaisa desantu nogādāts Grieķijā, viņš plātīgi sauca vārdā visus Ksanus un Pedijus, un citus tolaik populārus kondotjērus.Varēja manīt, ka viņš ļoti centies, lai radītu tolaik modemā trīs vērtīgā fil-helēņa28 - džentlmeņa, prātnieka un rīkļurāvēja - iespaidu, bet Šo pūliņu rezultāts bija tikai patapināta izruna un vietām iespraustas pirmskolas līmeņa frāzes vikonta Montgomcrija stilā. Kategorisks, neiecietīgs tips, kas miera laikā nespēj rast sev vietu. Izdzertais džins kurdīja mani viņam iegriezt, un es paziņoju, ka divus kara gadus aizvadīju kvēlās demobilizācijas gaidās. Protams, tas bija muļķīgi. Man no viņa bija vajadzīga informācija, nevis antipātijas, tālab atzinos, ka esmu regulārās armijas virsnieka dēls, un apvaicājos par salu.

Viņš pameta ar galvu uz bāra pusi, kur vitrīnā bija izliktas uzkodas. - Re, kur tā ir. Viens pret vienu. - Norādot ar cigareti, viņš pateica kādu grieķu vārdu. - Pīrāgs, vecīt. Tā to sauc iedzimtie. īsts pīrāgs pēc formas. Kalnu grēda pārdala to uz pusēm. Vienā galā ir skola un ciemats. Ziemeļu puses pārējā daļa un faktiski visa dienvidu puse ir neapdzīvotas. Kas attiecas uz ģeogrāfiju.

-    Un skola?

-    Labākā Grieķijā, tā nu tas ir.

-    Dzelžaina disciplīna? - Viņš atbildēja ar izteiksmīgu karatē žestu.

-    Un mācības? Ir kas īpašs?

-    Parastā apnicība. - Pašķielējis spogulī aiz bāra letes, viņš gādīgi nobraucīja Ūsiņas un izmeta dažu mācību grāmatu nosaukumus.

Apjautājos par dzīvi ārpus skolas.

-    Nav tur nekādas dzīves. Pati sala ir skaista diezgan, ja esi tādu lietu cienītājs. Puķītes un bitītes, visi šie jaukumi.

-    Nu, un ciemats?

Viņš drūmi pavīpsnāja. - Grieķu ciemats - tas ir daudz trakāk par jebkuru Dieva aizmirstu Anglijas kaktu. Un šis it īpaši. Sabiedrība - vienkārši atbaidoša. Skolotāju sievas. Kāds pusducis ierēdņu. Paretam ierodas kāda knēveļa senči. - Viņš izstaipīja kaklu, it kā viņu žņaugtu krekla apkaklīte; šī nervozā kustība laikam cēla viņa

pašapziņu. - Vēl ir pāris villas, kuru īpašnieki parādās reizi gadā uz diviem mēnešiem.

-    Ļoti rosinoši, nav vārdam vietas.

-    Viens draņķa caurums, teikšu, kā ir. Tie villu iemītnieki arī ir nāvīgi garlaicīga slaka. Ir viens tipiņš, kurš varētu tevi interesēt, bet diez vai viņu sastapsi.

-    Kāpēc tā?

-    Nu, taisnību sakot, mēs ar viņu pamatīgi salēcāmies, un es iebāzu viņam ģīmī visu, ko domāju.

-    Kā tad tā?

-    Tas draņķis kara laikā bija sadziedājies ar brūnajiem. Ar to tas arī sākās. - Viņš izpūta dūmu virmuli. - Tā ka tev nāksies iztikt ar citiem skolmeistariem, ja gribēsi kompāniju.

-    Viņi vismaz runā angliski?

—Pārsvarā franciski. Ir gan otrs angļu valodas pasniedzējs, grieķis. Tāds mazs, lecīgs tusnis. Vienreiz nācās iedot viņam pa aci.

-    Jā, redzu, ka esi iesildījis man vietiņu.

-    Nevar jau |aut kāpt sev uz galvas, — Mitfords nosmējās un attapa, ka viņa maska ir nedaudz nošķiebusies. - Bet zemnieki, it īpaši krētieši, tie gan ir īstā zemes sāls. Kolosāli veči! Es zinu, ko saku.

Painteresējos, kāpēc viņš no turienes aizbrauca.

-    Ak, esmu ķēries pie rakstniecības. Kara laika piedzīvojumi un tādā garā. Atbraucu tikties ar savu izdevēju.

Šai cilvēkā jautās kaut kas nostalģisks; radīts, lai drasētu apkārt kā nešpetns boiskauts, spridzinātu tiltus un dīžātos iespaidīgā uniformā, šai vienmuļajā, labklājības apmātajā pasaulē viņš atgādināja uz sēkļa izsviestu arheozauru. Kapteinis skubīgi turpināja.

-    Jo sliktāk būs, ja neielauzīsies grieķu mēlē. Tu balsī kauksi pēc Anglijas. Un sāksi dzert. Tāpat kā visi pārējie; tur savādāk nevar. - Viņš sāka runāt par recinu un arecinato, raki un ūzo, šiem grieķu dzērieniem. Tad pārgāja pie sievietēm. - Tikai nedomā pīties ar Atēnu meičām. Ja negribi par piemiņu kādu jauku bacili.

-    Vai uz vietas nav nekā lietojama?

-    Pilnīgi garām, vecīt. Tur mīt neglītākās sievietes visā Egejas jūras baseinā. Un kur nu vēl goda laupīšana un tamlīdzīgi. Tas

dara šo pasākumu trakoti bīstamu. Silti neiesaku. Es reiz tā iegrābos, gan citā vietā. - Sazvērniecisko skatienu pavadīja greizs smaidiņš.

Aizvedu viņu atpaka| uz klubu. Drēgnā, depresīvā pēcpusdiena jau tīstījās krēslā, un viss apkārtējais - cilvēki, mašīnas, nami -šķita mikli pelēks kā zivs āda. Apvaicājos, kāpēc viņš nepalika armijā.

-Neciešami ortodoksāla atmosfēra, tā ja. Sevišķi miera laikos.

Man gan bija aizdomas, ka drizāk viņš tika atzīts par nepiemērotu regulārajai armijai - zem zaldātiskās čaulas murdēja kaut kas mežonīgs, trakulīgs un neaprēķināms.

Bijām atbraukuši. - Domā, es tikšu galā?

Viņš uzmeta man šaubīgu skatienu. - Pievelc stingrāk grožus -tā ir vienīgā metode. Ne|auj kāpt sev uz galvas. Tā gadījās ar čomu, kas bija tur pirms manis. Es pats viņu nesastapu, bet runā, ka viņš esot nojūdzies. Piebeidza viņu tie mazie nekrietne|i.

Kapteinis Mitfords izkāpa no mašīnas.

- Nu ko, vēlu veiksmes, vecīt! - viņš plati pasmīnēja, roku uz durvju roktura uzlicis. - Un vēl kas. Sargies no uzgaidāmās zāles! -To pateicis, viņš acumirklī aizcirta durtiņas, it kā šis moments būtu iepriekš iestudēts. Aši atgrūdu tās vaļā un saucu viņam nopakaļ: - No kā?

Mitfords pagriezās, bet tikai strupi pameta ar roku un ienira Trafalgaras laukuma burzmā. Viņa smaidiņš neizgāja man no prāta. Tas bija kā daudzpunkte aiz pēdējā teikuma, kura nozīmi viņš nodevīgi paturēja pie sevis. Uzgaidāmā zāle, uzgaidāmā zāle - augu vakaru šie uzmācīgie vārdi grozījās man prātā.

1

Latv. vai. izdots 2000. g. (A/s «Valters un Rapa»). (Šeit un turpmāk tulkot, piez.)

2

Latv. vai. izdots 1996. g. (Apgāds «Jumava»).

3

Karls Gustavs Jungs (1875-1961) - šveiciešu psihologs un psihiatrs, Z. Freida skolnieks un līdzstrādnieks.

4

īstajā vārdā Anri Albans Furnjē (1886-1914), franču rakstnieks. Daļēji autobiogrāfiskā fantāzija «Zaudētā valstība» (1913) bija 20. un 30. gadu kulta romāns.

5

Anonīma romiešu poēma (apt. 2.-3. gs.).

6

Par io skolu ir uzrakstīts vēl kāds savdabīgs romāns, proti, Keneta Metjūza «Aleko» (1934). Francūzis Mišels Deons savukārt izdevis autobiogrāfisku darbu «Balkons Spetsas salā» (1961). (Autora piez.)

7

Ignats Plejels (1757-1831) - franču komponists, dibinājis Parīzē mūzikas instrumentu fabriku.

8

Deivids Livingstons (1813-73) - angļu ceļotājs, Āfrikas vidienes pētnieks.

9

Stefans Malarmē (1842-98) - franču dzejnieks simbolists.

10

Grieķu mitoloģijā ļauna un greizsirdīga burve, kas dzīvo Ajas salā greznā pilī meia vidū un pārvērš par zvēriem salā nokļuvušos Jūrasbraucējus.

11

Bezvārda valstība. (franČu vai.)

12

Fiksējot, kādas asociācijas izraisa dažādas formas tintes traipi, tiek pētītas cilvēka psiholoģiskās īpatnības.

13

Heiristika - mācību metode, kurā tiek izmantoti palīgjautājumi un uzvedinoši jautājumi.

14

Toms Dērfijs (1653-1723) - savulaik populārs literāts, sarakstījies ar daudzām ievērojamām personām.

15

Jūs to gribējāt, Žorž Danton. Jūs to gribējāt, (franču vai.) Kļūdaini citēta frāze no Moljēra lugas «Žoržs Dandēns».

16

Viena no vadošajām meiteņu privātskolām Anglijā.

17

Šī Marokas pilsēta tiek uzskatīta par homoseksuālistu Meku.

18

Metjū Smits (1870—1959) — modernismam tuvs angļu mākslinieks.

19

Lords Cesterfīlds (1694-1773)-angļu valstsvīrs un diplomāts. Sarakstījis «Vēstules dēlam» un «Vēstules krustdēlam», kas satur asprātīgu labā toņa mācību un padomus, kā gāt panākumus sabiedrībā.

20

Sūds. (franču vai.)

21

Uz veselību! (franču vai.)

22

Alūzija uz skotu rakstnieka Dž. M. Berija lugu «Pīters Pens».

23

Viena no vecākajām privileģētajām zēnu vidusskolām Anglijā, kur mācās pārsvarā aristokrātisku ģimeņu atvases.

24

490.-479. g.p. m. ē. notika virkne grieķu-persiešu karu.

25

Viljams Hogārts (1697-1764) - angļu gleznotājs un grafiķis. Darbiem raksturīga asa satīra, bieži moralizējoša ievirze.

26

Modernā, (franču vai.)

27

Placebo (latīņu vai.) - zāles ar pilnīgi neitrālu sastāvu. Lieto medicīnisku preparātu psiholoģiskās Iedarbības pētīšanai.

28

Krievijā un Rietumeiropā - grieķu tautas atbrīvošanās kustības piekritēji, arī aktīvi tās dalībnieki cīņā pret turku jūgu 19. gs. 20. gados.

6

Pa ceļam paķēru Alisonu, un mēs braucām uz garāžu, kur biju nodevis pārdošanai savu auto. Vispirms biju piedāvājis to Alisonai, bet viņa atteicās.

-    Tas man allaž liktu domāt par tevi.

-    Tieši tāpēc.

-    Bet es negribu par tevi domāt. Arī pie stūres negribu redzēt nevienu citu.

-    Varbūt vismaz paņemsi naudu, ko par to dabūšu? Tas nebūs daudz.

-    Esmu godīgi to nopelnījusi?

-    Beidz ākstīties!

-    Man neko nevajag.

Bet es zināju, ka viņa ir iekārojusi motorolleru. Varētu atstāt čeku ar attiecīgu norādījumu, gan jau vēlāk viņa liktu to lietā.

Mūsu pēdējais vakars pagāja pārsteidzoši rāms. Tā, it kā manis te vairs nebūtu un sarunātos nevis mēs. bet divi rēgi. Apspriedām, kā rīt visu labāk izdarīt. Es braucu ar vilcienu no Viktorijas stacijas, bet viņa negribēja mani pavadīt; mēs pabrokastosim kā parasti, un viņa ies savās gaitās - tā likās vienkāršāk un vieglāk.

Runājām ari par nākotnes plāniem. Viņa izmantos pirmo iespēju tikt uz Atēnām. Ja tāda neradīsies, mēs varētu tikties Anglijā uz Ziemassvētkiem. Vai ari kaut kur pusceļā - Romā vai Šveicē.

-    Alisspringsā, - viņa bilda.

Mēs ilgi nespējām iemigt. Zinājām, ka abi esam nomodā, tomēr baidījāmies iztraucēt klusumu. Tad viņas roka uzmeklēja manējo. Vēl bridi gulējām klusi, pēdīgi Alisona ierunājās.

-    Ja es teiktu, ka gaidīšu tevi? - Es neatbildēju. - Man šķiet, ka es to varētu. Es nopietni runāju.

-    Es zinu.

-    Tu vienmēr saki «es zinu». Bet tā nav nekāda atbilde.

-    Zinu. - Viņa ieknieba man rokā. - Nu, pieņemsim, es teikšu -labi, gaidi vien, gada laikā es varbūt tikšu skaidrībā ar sevi. Un tu visu šo laiku pašaizliedzīgi gaidīsi?

-    Tas mani nebaida.

-    Bet tas taču ir kretīnisms! Tas ir tāpat kā aizvest meiteni uz klosteri un turēt tur, kamēr būsi nobriedis viņu precēt. Un gala beigās izspriest, ka tomēr negribi to darīt. Mums jābūt brīviem. Mums vienkārši nav citas izejas.

-    Tikai nedusmojies, lūdzu!

-    Tad jau redzēsim, kā viss iegrozīsies. - Uz bridi saruna noklusa.

-    Es tikai padomfiju, kā tas būs, kad rītvakar pārnākšu mājās. Tas arī viss.

-    Es tev rakstīšu. Katru dienu rakstīšu.

-    Dari tā.

-    Tas būs vienkārši tāds kā pārbaudījums. Mēs sapratīsim, cik lielā mērā mums vienam otra pietrūkst.

-    Es zinu, kā tas ir, kad kāds aiziet. Pirmā nedēļa ir īsta agonija, arī nākamo vēl sāp, tad pamazām tu sāc aizmirst, un drīz jau liekas, ka nekas tāds vispār nav bijis vai atgadījies ar kādu citu, un tu nesapratnē parausti plecus. Un saki sev: dingo, tā ir dzīve, tā tās lietiņas notiek. Tādas stulbības kā šī. It kā tu nebūtu tikko zaudējis kaut ko uz visiem laikiem.

-    Es neaizmirsīšu. Nekad neaizmirsīšu.

-    Gan jau. Arī es aizmirsīšu.

-    Bet mums jādzīvo tālāk. Lai cik skumji būtu.

Pēc laba brīža viņa noteica:—Nedomāju, ka tu zini, kas ir skumjas.

Nākamajā rītā mēs aizgulējāmies. Tīši biju uzlicis modinātāju vēlāk, lai neatstātu laiku asarām. Alisona iekoda uz ātru roku, tāpat kājās stāvot. Runājām visādas muļķības: turpmāk vajadzēs pasūtīt mazāk piena, kur gan varēja palikt mana bibliotēkas lasītāja karte. Bet tad viņa nolika savu kafijas tasi, un mēs stāvējām pie durvīm. Es skatījos Alisonai sejā, it kā nebūtu jau par vēlu, it kā tas viss būtu tikai nelāgs sapnis; vaigu maigais izliekums, pelēkais skatiens, kas pētoši raudzījās pretī. Acis pierietēja asarām, lūpas pavērās, lai kaut ko teiktu, bet viņa tikai pasniedzās uz priekšu, izmisīgi un neveikli, un atvadu skūpsts iznāca tik strups, ka es tikko sajutu viņas muti. Nākamajā mirklī viņa jau bija prom, kamielvilnas mētelis nozuda kāpņu pagriezienā. Neatskatoties. Metos pie loga un noskatījos, kā viņa straujā solī šķērso ielu; gaišs mētelis, salmu krāsas mati, abi gandrīz vienā tonī. Redzēju, kā viņa atver somiņu, izšņauc degunu un tā arī ne reizes neatskatās. Tad viņa sāka iet vēl ātrāk, gandrīz skriešus. Es atrāvu logu un izliecos ārā, un nenolaidu acis, līdz viņa ielas galā iegriezās Merilbonroudā. Pat tad, pašā pēdējā brīdī, Alisona nepameta skatienu atpakaļ.

Atgriezos istabā. Nokopis traukus un saklājis gultu, piesēdos pie galda un uzmetu mazu vēstulīti. Izrakstīju arī čeku par piecdesmit mārciņām.

Ali, mī/d, tici man, ja es ar kādu saistītos, tad tā būtu tikai un vienīgi Tu, tici arī, ka patiesībā pārdzīvoju daudz dziļāk, nekā atļāvos parādīt. Lai mēs abi galīgi nezaudētu dūšu. Ceru, ka tev patiks nēsāt šos auskarus. Tāpat ceru, ka pieņemsi šo naudiņu un nopirksi sev motorolleru, un aizbrauksi ar to tur, kur bijām abi kopā, vai arī izlietosi to kur citur, kā nu vēlies. Rūpējies par sevi, lūdzu! Ak Kungs, ja vien esmu tā vērts, lai mani gaidītu…

Nikolass

Gribēju, lai šīs rindas liktos mirkļa ierosmē rakstītas, bet patiesībā biju sacerējis tās jau kādas dienas iepriekš. Aploksni ar čeku un vēstulīti noliku uz kamīna dzegas, klāt pieliekot kārbiņu ar ahāta auskariem, ko kādu dienu bijām noskatījuši slēgta antikvariāta skatlogā. Tad es noskuvos un gāju meklēt taksometru.

Aiz pirmā pagrieziena mani sagaidīja apjauta, ka esmu laimīgi paglābies. Ne mazāk skaidra bija ari nelāga apziņa, ka viņa mīl mani daudz vairāk nekā es viņu; tā nu iznāca, ka biju vinnējis arī šo jūtu divcīņu. Atkal biju gatavs celties spārnos un doties pretī nezināmajam, un tīkamo satraukumu papildināja nevilšs prieks par šo emocionālo uzvaru. Salts prieks, jā, bet mans vēsais prāts arvien atvēsināja arī sirdi. Devos uz Viktorijas staciju kā krietni izsalcis cilvēks, kas dodas uz labām pusdienām pēc glāzes stipra Vīna. Sāku pat paklusām dungot, un, jāatzīst, tas nebija brašs mēģinājums slēpt savas bēdas, bet gan drastisks brīvības slavinājums.

7

Pēc četrām dienām es jau stāvēju Himeta kalnā un raudzījos lejup pāri Atēnām un Pirejai, pāri pilsētu un priekšpilsētu kvartāliem, namiem, kas kā neskaitāmi spēļu kauliņi sarū-toja Atikas līdzenumu. Dienvidos vizēja tīri zila atvasaras jūra ar pelēcīgām, saulē izbalojušām salām, bet tālumā pie apvāršņa mierpilni gulēja Peloponēsas kalni, grezns satvars šim lieliskajam zemes un ūdens klaidam. Apskaidrots, grandiozs, majestātisks - centos piemeklēt retāk lietotus epitetus, bet ikkatrs no tiem izrādījās bezspēcīgs. Varēju redzēt savu astoņdesmit jūdžu tālumā, un viss redzētais bija tik šķīsts un dižens, un mirdzoši krāšņs kā tikko radīts.

Tas līdzinājās ceļojumam kosmosā. Es stāvēju uz Marsa, līdz ceļiem iebridis timiānā, un debesis pār manu galvu šķita nekad nepazinušas nedz putekļus, nedz mākoņus. Nolaidu skatienu uz savām bālajām londonieša rokām. Pat tās šķita citādas, divas netīkami svešas lietas, kuras vairs negribēju atzīt par savām.

Šī spalgā Vidusjūras gaisma - visu apkārtni tā vērta teiksmaini skaistu, bet pieskaroties man, kļuva naidīgi dzeļoša; tā nevis Šķīstīja, bet šaustīja, iekodās līdz kaulam. Likās, ka esmu nokļuvis neredzamu spīdzinātāju varā - no visām pusēm cērt griezīga gaisma, caur pavērtām durvīm jau rēgojas moku rīki, un mans līdzšinējais «es» saprot, ka nespēs to pārciest. Tā varēja būt mīla, kas varmācīgi atkailināja manu būtību, - biju iemīlējis Grieķiju no pirmā acu uzmetiena, iemīlējis neglābjami, uz visiem laikiem. Pretrunīgas un bezcerīgas jūtas - kā pret sievieti, kuras daiļums neprātīgi valdzina, bet ķēnišķais cēlums liedz tuvoties, radot mokošu mazvērtības apziņu.

Neviena no lasītajām grāmatām nelīdzēja izprast šo nežēlīgo valdzinājumu, Kirkes1 iedabu, kas piemita šai zemei un izcēla to citu vidū. Anglijā mūsu attiecības ar to, kas atlicis no pirmatnīgās ainavas ar rēno ziemeļu gaismu, ir visai lēnprātīgas, ikdienišķi rimtas, kurpretī Grieķijas daba ir tik krāšņa, tik intensīva un nepieradināta, ka prasa no cilvēka vienlīdz krasas jūtas: mīlu vai naidu.

Pagāja ne viens vien mēnesis, līdz es to sapratu, un vēl vairāki gadi, līdz pieradu pie tā.

Tās pašas dienas novakarē es stāvēju pie loga viesnīcas istabā, kur mani bija nometinājis garlaikots jauneklis no Britu padomes pārstāvniecības. Tikko biju uzrakstījis vēstuli Alisonai, bet viņa jau likās tālu prom esam, pat ne attālumā vai laikā, bet kādā citā, vēl nenosauktā dimensijā. Varbūt tās vārds ir realitāte. Skatījos lejup uz Konstitūcijas laukumu, iecienītu tikšanos vietu, kur lēni maisījās vakarīgs |aužu pulks; balti krekli, tumšas brilles, kailas brūnas rokas. No tuvējās āra kafejnīcas cēlās svešādu balsu murdoņa. Bija tik tveicīgs kā Anglijā pašā vasaras karstumā, un debesis arvien bija pilnīgi skaidras. Izliecies pa logu, austrumu pusē varēju redzēt Himeta nokalni, kur šorīt biju stāvējis; noriets nu iekrāsoja to maigā tonī, sārti violetā kā ciklamenas zieds. Otrā pusē virs nelīdzenā jumtu klājiena slējās varens melns siluets - Akropole, tik līdzīga iedomātajai, ka šķita neīsta. Es biju gluži apmāts: līksme un gaidas, laimīga un trauksmes pilna vienatne; jutos kā Alise Brīnumzemē.

Fraksosa atrodas jūdzes sešas uz dienvidiem no Peloponēsas piekrastes - no Atēnām to šķīra neaizmirstams astoņu stundu brauciens ar mazu tvaikonīti. Ainava, kas to ieskāva, bija tikpat fantastiska kā pati sala: ziemeļrietumos to sargāja no jūras izkāpušu kalnu ieloks, austrumos vīdēja tāla arhipelāga viegli lauzītā kontūra, bet dienvidos līdz pat Krētai klājās Egejas maigi zilais tuksnesis. Fraksosa bija brīnišķīga. Tas bija īstais vārds - tā nebija vienkārši skaista, gleznaina vai burvīga, bet tieši brīnišķīga. Man aizrāvās elpa, kad pirmoreiz to ieraudzīju, — sala peldēja vakarīgi mēļajos viļņos kā majestātisks melns valis, un virs tās karājās Venēras bālais vaigs. Vēl tagad nespēju vienaldzīgi to atcerēties. Salas skaistums bija īpašs pat šeit, Egejas plašumos, jo tās pakalni bija noauguši ar Vidusjūras priedēm, maigi zaļām kā zaļžubītes spalva. Tās lielākā da(a bija neapdzīvota un neiekopta - tikai priedes, mazi līcīši, klusums un jūra. Pašā ziemeļrietumu stūrī ap divām nelielām ostām drūzmējās glezni sniegbalti namiņi.

Nevainojamo ainavu bojāja tikai divas lietas, kas rēgojās jau iztālēm, labu brīdi pirms sasniedzām krastu. Viena no tām bija ražena viesnīca, Edvarda2 laika ēka grieķu interpretācijā; smagi iegūlusi pie lielākās no abām ostām, tā iederējās šeit kā ormaņa ekipāža doriešu templī. Otra, tikpat neiederīga kā pirmā, slējās ciemata nomalē kā milzis punduru pulkā; ar visu korintiski grezno fasādi šī atbaidošā vairākstāvu ēka atgādināja fabriku. Itin drīz es konstatēju, ka tā nav tikai ārēja līdzība vien.

Lorda Bairona skola, hotelis Philadelphia un pats ciemats bija vienīgie civilizācijas aizmetņi šai trīsdesmit kvadrātjūdzes plašajā neskartajā zemē. Daži sidraboti olīvu dārzi, daži ielāpi iekoptas zemes ziemeļu stāvajās nogāzēs, bet viss pārējais - pirmatnīgs priežu mežs. Nekādu senatnes pieminekļu. Acīmredzot senajiem grieķiem nebija pa prātam cisternās nostāvējies ūdens.

Saldūdens trūkums atbaidīja ne tikai grieķu senčus - šeit tikpat kā nebija savvaļas dzīvnieku, ari putnu bija ļoti maz. Ārpus ciemata valdīja neparasts klusums. Retu reizi kalnos varēja sastapt kādu kazu ganu, kas, bronzas zvaniņiem tinkšķot, vada savu ziemas ganāmpulku (vasarās zāle ir saules izsvelmēta), zem brangas žagaru nastas salīkušu zemnieci vai sveķu vācēju. Tāda bija pasaule, pirms tā iepazina tehniku, varbūt pat cilvēku cilti, un tās nošķirtība izcēla un paspilgtināja katru sīkumu, piešķirot tiem nesamērīgu nozīmību, - vai tas būtu čakstes lidojums, jauna taka vai tālu lejā pavīdusi kaika3 * bura. Bet tā nebija biedīgā ziemeļu vientulība; šī sala nepazina baiļu, tā bija nimfu, nevis monstru mājvieta.

Biežās pastaigas paglāba mani no Lorda Bairona skolas spiedīgās atmosfēras. Ērmoti šķita strādāt skolā, kas tiecas līdzināties Itonai vai Herovai4 tikai sprīdi uz ziemeļiem no tās vietas, kur Klitaimnēstra nonāvēja Agamemnonu5. Mācību spēki, dzimuši valstī, kurā ir tikai divas universitātes, bija daudz labāk sagatavoti, nekā to iztēloja Mitfords, un zēni visumā bija tādi paši kā ikkurā citā zemeslodes vietā. Vienīgi attieksme pret zinībām, tai skaitā angļu valodu, bija neciešami pragmatiska; tie neko negribēja zināt par literatūru, toties visu iespējamo - par zināmi un tehniku. Garlaikoti žāvājušies no Bairona vārsmām, tie pilnīgi pārvērtās, kad ķērāmies pie automobi|a da|u nosaukumiem, - stundai beidzoties, nespēju vien dabūt tos ārā no klases. Mūždien viņi stiepa man amerikāņu zinātniski tehniskos žurnālus, pilnus ar specifiskiem terminiem -tie bija man tikpat sveši kā zinātkārajiem grieķu ģīmīšiem, kas gaidīja no manis jēdzīgu skaidrojumu.

Kā zēni, tā skolotāji necieta salu, tā bija viņiem kā labprātīga trimda, kur atliek tikai darbs, darbs un vēlreiz darbs. Biju iedomājies, ka pēc angļu skolām šeit varēs uzelpot, bet nekā tamlīdzīga -tikumi šeit valdīja vēl spīvāki. Pats smieklīgākais, ka tieši šī fanātiski censonība, šis kurmja aklums pret apkārtējo krāšņumu tika lepni uzskatīts par īsti anglisku pieeju. Varbūt grieķiem, dabas dāsnuma lutinātiem, arī nekaitē ieslodzījums šādā termītu pūznī, bet mani tas darīja gluži traku.

Pāris skolotāju nedaudz runāja angliski, vairāki citi - franciski, bet man ar viņiem bija maz kopīga. Vienīgais, kuru es kaut cik varēju pieciest, bija Dēmetriads, otrs angļu valodas skolotājs, bet ari tikai iūde|, ka viņa ang|u leksika neaprobežojās ar sarunvalodas minimumu.

ViņS izvadāja mani pa visām kapheneia un tavernām, un es iepazinos ar grieķu virtuvi un tautas mūziku. Dienasgaismā gan ciemats rādījās visai bēdīgs. Neapdzīvotas villas, reti gājēji Šaurajās ieliņās un tikai divas pieklājīgas tavernas, kur mūždien rēgojās vienas un tās pašas sejas; iesūnojusi Levantes* provinciālu sabied-rtba, kas asociējās drīzāk ar Osmaņu impērijas* * laikiem, ar Balzaku feskā un pilnīgi neiederējās divdesmitā gadsimta vidū. Šajā ziņā Mufordam bija taisnība ~ Fraksosā patiesi valdīja bezcerīga garlai-

* Vidusjūras ausirumu piekrastes zemju, Tuvo Austrumu senāks nosaukums

Tiuviļa um uu ļmkfautSs tentotijas Osmaņu dinastijas sultānu

valdīšanas laikā( 15.gs.-1918.g.)

cītba. Izmēģināju ari pāris zvejnieku iecienītās vīna tirgotavas. Tur gāja itin jautri, bet es biju un paliku svešinieks, turklāt tā arī nekad neapguvu vietējo dialektu.

Lūkoju izzināt kaut ko par cilvēku, ar kuru Mitfords bija salē-cies, bet neviens nelikās zinām nedz par viņu, nedz par šo incidentu, ari par mīklaino «uzgaidāmo zāli» ne. Nav šaubu, ka visu brivo laiku Mitfords maisījās pa ciematu un pamanījās izraisīt ne vien Dēmetriada, bet ari citu skolotāju antipātijas. Sava nozīme bija ari senās anglofobijas paliekām, ko tobrīd vēl uzurdīja politiskā situācija.

Neatlika nekas cits kā doties kalnos. Mani kolēģi ne soli nenovirzījās no savas dienišķās takas, ari zēnus nelaida ārpus augsta mūra apjoztās teritorijas, vienīgi svētdienās tiem bija ļauts mērot pusjūdzi garo ceļu līdz ciematam. Mani skurbināja kalnu mūžīgais svaigums, gaisma un vienatne. SavS vientulībā es pirmo reizi pievērsos dabai un ar nožēlu atklāju, ka tās valoda man ir tikpat sveša kā grieķu valoda. Citām acīm sāku skatīties uz visu apkārtējo, mācījos izjust akmeņus, putnus un puķes. Lieliskais klimats, biežās pastaigas un peldēšanās, kā ari jebkāda transporta trūkums - uz salas nebija neviena automobiļa, ārpus ciemata nebija ari ceļu, un mēneša laikā nebiju manījis nevienu lidmašīnu - darīja savu: jutos labāk nekā jelkad agrāk. Mans prāts un miesa sāka rast zināmu saskaņu, tā vismaz likās. Bet tā bija ilūzija.

Kad ierados skolā, mani jau gaidīja Alisonas vēstule. Tā bija pavisam īsa, droši vien rakstīta kursos manas aizbraukšanas dienā.

Es mīlu Tevi, Tu gan nezini, ko tas nozīmē, jo pats nekad nevienu neesi mīlējis. Es tā centos, lai Tu to saprastu - visu beidzamo nedēļu. Gribu lūgt Tev tikai vienu - atceries šo dienu, atceries tad, kad pats reiz kādu iemīlēsi. Atceries—es noskūpstīju Tevi, pagriezos un gāju, un ne reizes neatskatījos. Es zināju, ka Tu noskaties man pakaļ. Atceries, ka es darīju to. Tevi mīlot. Pat ja aizmirsīsi visu citu, atceries to vienīgo: es Tevi mīlu. Es gāju pa ielu un ne reizes neatskatījos, un es mīlu Tevi. Mīlu tik ļoti. ka no šīs dienas visu mūžu nīdīšu.

Nākamajā dienā pienāca vēl viena vēstule. Aploksnē bija manis dāvātais čeks, pārplēsts uz pusēm; uz vienas pusītes bija uzšņāpts: «Lielais paldies!» Trešā vēstule pienāca pēc divām dienām. Tā bija viegla un pļāpīga, pilna jūsmas par tikko redzētu filmu, un beigās viņa rakstīja: «Aizmirsti, lūdzu, to pirmo vēstuli! Biju tik nelaimīga. Nu tas jau pāri, un es vairs nebūšu tik vecmodīga.»

Es, protams, atbildēju, ne jau katru dienu, bet vismaz divas tris reizes nedēļā. Tie bija gari sacerējumi, kuru galvenais motīvs bija pašattaisnošanās, līdz kādā vēstulē viņa rakstīja: «Nevajag, lūdzu, nemitīgi urdīt mūsu attiecības. Pastāsti labāk par sevi, salu, par skolu. Es Tevi pazīstu, zinu, kāds esi. Tālab nevajag izlikties. Ja Tu raksti par to, kas Tev apkārt, varu iedomāties, ka esmu ar Tevi, redzu to pašu, ko Tu. Un neapvainojies. Piedot nozīmē aizmirst.»

Pamazām emocijas mūsu vēstulēs aizstāja informācija. Alisona stāstīja man par darbu, savu jauno draudzeni, dažādiem ikdienas sīkumiem, filmām, grāmatām. Es rakstīju par skolu, par salu, kā viņa lūdza. Kādā vēstulē bija ielikta fotogrāfija - Alisona savā jaunajā formas tērpā. Gaišie mati bija īsi apgriezti un paslēpti zem laiviņcepures. Viņa smaidīja, bet šis smaids un ietērps piešķīra viņai profesionāli mākslotu izskatu, tas bija kā brīdinājums: tā vairs nav Alisona, kas mīt manās atmiņās un pieder vienīgi man. Drīz vien vēstules sāka kursēt reizi nedē|ā. Pamazām pierima arī alkas pēc viņas ķermeņa, kas mocīja mani veselu mēnesi; bija vēl reizes, kad tik ļoti to kāroju - biju gatavs nez ko atdot, lai viņa gulētu man līdzās, bet tās bija tikai seksuālas slāpes, nevis nožēla par zaudēto mīlu. Kādu dienu nodomāju: ja es nebūtu šeit, uz salas, es tikpat būtu šo meiteni pametis. Vēstuļu rakstīšana nesagādāja agrāko prieku, tas bija vairs tikai apnicīgs pienākums, un es nesteidzos pēc lenča ātrāk tikt savā istabā, lai pie tā ķertos; steidzīgi uzšņāpu vēstuli klasē un pēdējā brīdī iedevu kādam zēnam, lai skrien lejā un nodod to skolas pastniekam.

Semestra vidū aizbraucu ar Dēmetriadu uz Atēnām. Viņš gribēja parādīt man savu iemīļoto bordeli un dievojās, ka tas ir pilnīgi drošs pasākums. Sākumā šaubījos, bet tad nospriedu, ka būt amorālam-tas ir katra īsta dzejnieka, jo vairāk ciniķa morāls pienākums. Un es piekritu. Kad iznācām ārā, lija lietus. Ieejas gaismā šūpojās eikalipta slapjie zari, un lapu ēnu ņirbošais raksts atsauca atmiņā mūsu guļamistabu Rasela laukumā. Taču Alisona un Londona nu piederēja pagātnei, tās bija mirušas, izraidītas, izskaustas no manas dzīves. Nospriedu tonakt pat uzrakstīt viņai, pateikt, ka nevēlos vairs neko par viņu zināt. Pārradies viesnīcā, gan biju par daudz iedzēris, lai spētu to noformulēt. Varbūt jāsaka, ka tomēr neesmu tā vērts, lai mani gaidītu, varbūt, tieši otrādi, ka viņa man apnikusi vai ari -jūtos vientulīgāks kā jebkad un gribu tāds palikt. Beigu beigās nosūtīju pastkarti, tā ari neko nepasakot, un nākamajā dienā atgriezos bordelī viens pats. Vakarējā libāniešu meiča bija aizņemta, bet pārējās mani neierosināja.

Pienāca decembris, un mēs joprojām sarakstījāmies. Nopratu, ka Alisona nestāsta man visu - pārāk vienkārša un šķīsta rādījās viņas dzīve. Tālab mani nepārsteidza viņas pēdējā vēstule. Pārsteidza drīzāk tas, cik sašauts un pievilts es jutos, un tā nebija tik daudz greizsirdība, cik skaudība pret pašu Alisonu. Vēl dienām ilgi man prātā mijās tie maiguma un tuvības brīži, kad izgaist otra cilvēka svešums, - kā lētas romantiskas filmas kadri, kas uzpeld atmiņā pret paša gribu. Lasīju un pārlasīju šo vēstuli un nespēju aptvert, ka tas ir tik vienkārši — tikai pārsimt parastu, nodrāztu vārdu, un viss ir beidzies.

Mīļais Nikolas!

Man ļoti žēl Tevi sāpināt, bet es tā vairs nevaru. Patiesi žēl, tici man. Un nedusmojies par to, ka zinu, kā Tu jutīsies. Lai gan domās jau dzirdu Tevi to noliedzam.

Jutos tik ļoti vientuļa un nomākta. Tik ļoti, ka Tev par to nemaz nerakstīju, to nemaz nevar iztēikt vārdos. Tās pirmās dienas - darbā es varonīgi turējos, bet vakarā spēki bija galā, un es ļāvos savai sāpei.

Es atkal guļu ar Pītu, kad viņš ir Londonā. Jau divas nedēļas. Ļoti lūdzu Tevi, tici man - tas nebūtu noticis, ja vien es zinātu… Tu saproti. Es zinu, ka Tu saproti. Man ar viņu vairs nav tā kā agrāk, nav un nekad nebūs tā kā ar Tevi. Greizsirdībai nav iemesla. Bet viņš ir tik vienkāršs, viņš izvelk mani no drūmām

domām, no vientulības. Esmu atkal kopā ar veco aborigēnu kompāniju. Varbūt mēs precēsimies. Vēl nezinu.

Tas ir tik šausmīgi. Es gribu Tev rakstīt, gribu arī saņemt Tavas vēstules. Es neko neesmu aizmirsusi .

Paliec sveiks!     Alisona

P.S. Tevi man neviens neaizstās. Nekad To pašu pirmo vēstuli es rakstīju tai dienā, kad Tu aizbrauci. Ja vien Tu spētu saprast!

Abildē rakstīju, ka es jau gaidīju šādu vēstuli un viņa ir pilnīgi briva. Bet tad saplēsu to. Visvairāk viņu sāpinās tieši klusēšana, un es gribēju viņu sāpināt.

8

Pēdējās dienās pirms Ziemassvētku brīvdienām mani pārmāca drūma bezcerība. Sāku neviļus nīst visu, kas saistīts ar skolu, šo aklo, cietumam līdzīgo ēku, kas iestrēgusi dievišķas ainavas pašā sirdī. Alisonas vēstules faktiski bija vienīgā saikne ar ārpasauli, un nu tapu pilnīgi no tās atgriezts. Anglija, Londona - tas viss šķita absurdi, dažkārt pat biedinoši nereāls. Arī tie nedaudzie Oksfordas draugi, ar kuriem pa retam sarakstījos, bija nez kur nozuduši. Lāgiem klausījos BBC ārzemju raidījumus, bet jaunākās ziņas šķita nākam kā no mēness un vēstīja par notikumiem un sabiedrību, ar ko man vairs nebija nekāda sakara, kamēr tās retās angļu avīzes, kas nonāca manās rokās, arvien vairāk atgādināja šo pašu avīžu rubriku Šodien pirms simt gadiem. Visi salas iemītnieki, šķiet, izjuta šo nošķirtību no laikmeta realitātes. Diendienā tie pulcējās ostā jau ilgi pirms tam, kad pie ziemeļaustrumu apvāršņa iznira Atēnu kuģītis; tas piestāja tikai uz piecām minūtēm, un labi ja pieci cilvēki iekāpa vai izkāpa no tā, bet saliniekiem tas bija jāredz. Mēs bijām kā trimdinieki, kuros vēl turas vārga cerība uz apžēlošanu.

Bet trimdas vieta arvien bija tik skaista. Pirms Ziemassvētkiem laiks kļuva negants un auksts, tumšie jūras vāli dārdot triecās pret liedaga oļiem. Peloponēsas kalni bija sniega nokaisīti, to varenie baltie muskuļi slējās virs saniknotās jūras gluži kā Hokusai6 gravīrā. Salas pakalni rādījās vēl vientulīgāki, vēl klusāki esam. Joprojām klaiņoju tur, bēgot no smagās vienmuļības, un arvien uzgāju kādu jaunu, neredzētu nostūri. Tomēr ar laiku šī šķīstā, arhaiskā pasaule kļuva nedaudz biedinoša, jutu, ka arī tur man nav vietas. Es nepratu ar to sadzīvot, nebiju tai radīts - caur un cauri biju pilsētnieks, cilvēks bez saknēm. Sarāvis saikni ar šodienu, nespēju ari atgriezties pagājībā; tā es dzīvoju kā Skīrons7, starp debesīm un zemi.

Pienāca Ziemassvētku brīvdienas, un es devos braucienā pa Peloponēsu. Man vajadzēja pabūt vienam, prom no skolas, pārliecināties, ka kaut kur ir ari cita dzīve. Ja Alisona būtu brīva, es lidotu uz Angliju, tiktos ar viņu. Brīžiem jau domāju uzteikt vietu, bet tā atkal būtu padošanās, vēl viena neveiksme, un es iegalvoju sev, ka jāiztur līdz pavasarim, tas atnesīs citu skatu uz dzīvi. Savus vientulīgos Ziemassvētkus sagaidīju Spartā, bet Jauno gadu — Pirgā. Pirms atgriešanās uz salas iznāca brīva diena Atēnās, un es paguvu iegriezties jau zināmajā bordelī.

Par Alisonu domāju ļoti maz, bet nespēju ari aizmirst viņu; centos izdzēst šo meiteni no atmiņas, bet velti. Reizēm man likās, ka varētu iztikt bez sievietes vai visu dzīvi, gluži kā mūks, bet citkārt biju izslāpis pēc sievišķas sabiedrības. Salas iemītnieces bija rada albānietēm, dzeltenīgām, skarbām sejām, turklāt morāli nesatricināmas kā protestantu baznīca. Daudz kārdinošāki šķita daži no zēniem; ar olīvkrāsas ādu, dabisku grāciju un spilgtu individualitāti tie patīkami atšķīrās no saviem tipveida vienaudžiem Anglijā, šiem alvas zaldātiņiem, kas veidoti pēc Metjū Arnolda8 šablona. Dažkārt man radās šādas izjūtas Andrē Žida9 garā. bet es paturēju tās pie sevis Jo grieķu buržuā ir visniknākie homoseksuālisma pretinieki; Arnolds še varētu rast otrās mājas. Turklāt es nebiju gejs, vienkārši spēju saprast - par spīti savai audzināšanai -ka tas var sagādāt baudu. Tam par cēloni, domājams, bija ne tikai vientulība, bet ari Grieķijas īpašais gaiss. Angļu tradicionālie priekšstati par morāli šeit rādījās visai smieklīgi - darīt vai nedarīt kaut ko sabiedriski nosodāmu likās vairs tikai gaumes jautājums, tikpat triviāls kā cigarešu šķirnes izvēle. Pretstatā ziemeļiem. Grieķijā šķiet pieņemams viss, kas ir skaists. Starp diviem ķermeņiem šeit ir tikai gaisma.

Vēl bija mana dzeja. Atsāku rakstīt vārsmas - par salu, par Grieķiju; tās šķita man filosofiski dziļas un oriģinālas pēc stila. Arvien vairāk nodevos iedomām par literāriem panākumiem. Stundām ilgi es varēju blenzt savas istabiņas sienā un sapņot par kritiķu jūsmu, par vēstulēm, ko man raksta citi ievērojami dzejnieki. Par slavu un slavas dziesmām. Tad es vēl nezināju Emīlijas Dikinso-nes10 viedos vārdus: «Publikācija nav dzejnieka misija»; svarīgi ir būt dzejniekam, nevis saukties šai vārdā. Mans rūpīgi lolotais literārais es sāka pārmākt reālo, bet skola kļuva par ērtu grēkāzi -kā gan var sacerēt nemirstīgas vārsmas, ikdienības pinekļu saistīts?

Bet tad kādā nemīlīgā marta svētdienā man kā zvīņas nokrita no acīm. Pārlasīju savas Grieķijā rakstītās dzejas un sapratu, ka tās ir tikai skolnieciskas rīmes, bez ritma, bez noteiktas struktūras; domas un izteiksmes banalitāti rupji mēģināja piesegt pastoza retorikas glazūra. Šausmās pieķēros citiem dzejoļiem, ko biju sacerējis Oksfordā un Austrumanglijā; tie nebija labāki, pat sliktāki. Patiesība kā lavīna nogruva pār manu galvu: es nebiju nekāds dzejnieks.

Atbrīvojies no šīs ilūzijas, es nejutos atvieglots, bet pagalam sašutis par šo dabas untumu: kā var dot cilvēkam tik izsmalcinātu dvēseli, liedzot spējas to izpaust. Un tā bija mana, šī nelaimīgā dvēsele, kas īdēja kS cilpā notverts zaķis. Lēnām, lapu pa lapai es ņēmu savas vārsmas un plēsu tās sīkās skrandās, līdz pirksti sāka smelgt.

To paveicis, devos augšā kalnos; mani neatturēja nedz aukstums, nedz tikko sākusies lietusgāze. Visa pasaule nu bija sazvērējusies pret mani, pasludinājusi man nepārsūdzamu spriedumu, un es nespēju tikt tam pāri. Līdz šim pat ļaunākajos dzīves brīžos es mācēju ko gūt, ciešanu pelavās arvien atradās kāds vērtīgs grauds, kas deva man spēku un rūdījumu. Tādās reizēs arvien tvēros pie dzejas - tā bija kā rezerves izeja, kā glābšanas riņķis un reizē arī attaisnojums. Tagad ķepurojos atklātā jūrā, un mans glābšanas riņķis bija nogājis dibenā kā akmens. Es tikko valdīju asaras, vaibsti kļuva stingi kā kapakmens tēlam. Tā es staigāju vairākas stundas un jutos kā elles kambaros iegrūsts.

Daļa cilvēku iekļaujas sabiedrībā neapzināti, gluži automātiski; otra daļa ir tie, kas vairāk vai mazāk šo sabiedrību kontrolē. Pirmie ir zobratiņi tās mehānismā, otrie — inženieri, vadītāji. Tiem, kas nevēlas iekļauties sistēmā, paliek vienīgi spēja izteikt savu nepiede-rību īsajā sprīdī starp esību un neko. Nevis cogito, bet scribo, pingo, ergo sum11. Vēl dienām ilgi mani pildīja Šī tukšība, šis «nekas», un tā nebija mana parastā, personīgā un sociālā vientulība, bet gluži metafiziska sajūta, dvēseles robinsonāde. Apjautu to gandrīz kā fizisku sāpi, audzēju vai tuberkulozi.

Pēc nepilnas nedēļas šī sāpe materializējās: kādu rītu pamodos un atklāju divas mazas čūliņas. To jau varēja gaidīt. Februāra nogalē es atkal biju Atēnās un apmeklēju iestādījumu Kefisijā. Zināju, protams, ka tur ir savs risks, bet neuztvēru to pietiekami nopietni.

Tajā dienā es biju pārāk satriekts, lai kaut ko darītu. Uz salas bija divi ārsti; viens no tiem praktizēja šeit, aprūpējot arī skolu, un pastāvīgi apgrozījās skolotāju istabā. Es nevarēju viņam uzticēties. Otrs, nīgrs vecs rumānis, bija pensijā, bet dažkārt vēl pieņēma kādu pacientu. Tā es devos pie doktora Pataresku.

Viņš palūkojās uz manām vainām, tad uz mani pašu un paraustīja plecus.

-    Fēlicitations, - viņš noteica.

-    C’est…

-    On va voirga āAthenes. Je vous donnerai une adresse. C’est bienāAthēnes que vous l'avez attrape, oui? Piekrītoši palocīju galvu. - Les poules la-bas. Infectes. Seulement Ies fous qui s’y laissent prendre12

Veco dzeltenīgo seju rotāja pensnejs un ļaunpriecīgs smaids. Mani jautājumi sagādāja viņam acīm redzamu baudu. Jā, es varot cerēt uz labvēlīgu iznākumu; šobrid es neesmu tiešs infekcijas avots, bet no dzimumattiecībām tomēr jāatturas; viņš pats varētu mani izārstēt, ja būtu vajadzīgās zāles, benzatīna penicilīns, bet viņam tās nav pieejamas. Esot dzirdējis, ka šīs zāles var dabūt kādā privātā klīnikā Atēnās, tas gan maksās bargu naudu, turklāt par rezultātu varēs būt drošs tikai pēc astoņām nedējām. Viss, ko viņš varot piedāvāt, ir aizvēsturiskā ārstēšana ar arsēnu un bismutu, un jebkurā gadījumā man vispirms jāsaņem laboratorijas slēdziens. Kad noliku uz galda honorāru, viņš rēgājās manī savām bruņurupuča acīm, kurās sen kā bija izdzisušas pēdējās cilvēkmīlestības paliekas.

Stāvēju durvīs kā gatavais nejēga, arvien cerot izpelnīties viņa līdzjutību.

— Je suis maudit.13

Viņš tikai paraustīja plecus un nesatricināmā vienaldzībā norādīja uz durvīm; mumificējies cilvēcisko likstu liecinieks.

Tas bija briesmīgi. Līdz mācību ceturkšņa beigām vēl bija vesela nedēļa, un es gribēju uz karstām pēdām visu pamest, doties atpakaļ uz Angliju. Tomēr doma par Londonu likās neciešama, turklāt, ja ne uz salas, tad Atēnās mani sargāja zināma anonimitāte. Doktoram Pataresku ari nevarēju pilnībā uzticēties - zināju, ka viņš ir draugos ar dažiem vecākajiem pasniedzējiem, nereti tiekas ar tiem pie kāršu galda. Katrā smaidā, katrā man teiktā vārdā nu meklēju kādu divdomīgu mājienu, daudzās acīs saskatīju ironisku dzirksti. Kādu ritu starpbrīdī mani uzrunāja skolas direktors: «Galvu augšā, kyrios14

Ērf, citādi mēs vēl nodomāsim, ka tik drūmu jūs padarījušas grieķu dai|avas.» Es, protams, uztvēru to kā vistiešāko mājienu, ari smīni, kas pavadīja Šo piezīmi, likās nepārprotami. Nepagāja ne trīs dienas, kad es nospriedu, ka visi, pat zēni, zina par manu nelaimi. Katrā viņu čukstā es saklausīju vārdu «sifiliss».

Tai briesmīgajā nedē|ā pār Grieķiju pēkšņi nolaidās pavasaris. Pietika, šķiet, divu dienu, lai zemi pušķotu koša rota: visur plauka anemones, orhidejas, asfodeli un meža gladiolas, visur rosījās gājputni. Virs galvas karkstēja stārķu nelīdzenās virtenes, debesis zili mirdzēja, zēni gavilēja un pat nīgrākie skolotāji atplauka smaidā. Visa pasaule pacēlās spārnos, tikai es paliku zemē iemīts - kā neapdāvināts Katulls15, spiests dzīvot šai zemē, šai Lesbas salā16, kas nepazīst žēlastības. Visbriesmīgākās bija naktis; kādā no tām es uzrakstīju garu vēstuli Alisonai. Mēģināju izklāstīt visu, kas bija ar mani noticis, rakstīju, ka pats sev riebjos, ka tagad atceros un saprotu to vēstuli, ko viņa bija sacerējusi, domājot par pašnāvību. Tomēr pacentos likties aizvainots, jo mūsu šķiršanās tagad Šķita pēdējā un pati neveiksmīgākā no manām kļūmēm. Es taču varēju viņu apprecēt, vismaz man būtu kāds ceļabiedrs šai dzīves tuksnesī.

Vēstuli es tā arī nenosūtīju, bet neatlaidīgi, nakti pēc nakts atgriezos pie domas par pašnāvību. Tā vien likās, ka mana ģimene ir nāves izredzēta: vispirms divi tēvabrāļi, kurus nekad netiku redzējis, - viens tika nogalināts pie Ipras, otrs Pašendelē -, tad mani vecāki. Varmācīga, nejēdzīga nāve, pirms laika zaudēta spēle. Mans gadījums bija pat ļaunāks kā Alisonai: viņa ienīda dzīvi, bet es - pats sevi. Es nebiju neko paveicis, es biju tukša vieta, piederīgs bezgalīgajam nekam, neant, likās, ka man atvēlēta vēl tikai viena iespēja sevi izteikt un tā ir nāve. Bet pat tad es nevilšus nodomāju, ka tas varētu būt iespaidīgs žests, apsūdzība visiem, kas mani jelkad pazinuši. Tā attaisnotu manu cinismu, manu eremīta egocentrismu, paliekot cilvēku atmiņā kā drūms fināla triumfs.

Dienu pirms ceturkšņa beigām es izšķīros. Beidzot zināju, kas

man darāms. Skolas vārtsargam bija veca bise, ko viņš teicās reiz aizdot, ja man iegribētos pamedīt. Nu bija īstā reize Šo piedāvājumu izmantot. Sajūsmā viņš piebēra man pilnu kabatu ar patronām: jā, jā, šobrīd kalnos paipalu ka mudž.

Devos augšup pa gravu aiz skolas, uzrāpos uz nelielas akmens radzes un drīz jau biju priedāja pajumtē. Zieme|os, viņpus ūdens klaja, vakara saulē zeltaina gulēja Peloponēsas piekraste. Gaiss bija tik dzidrs un silts, sulīgi zils mirdzēja debesu jums. Kaut kur tālu augšā tinkšķēja kazu zvaniņi - ganāmpulks uz nakti atgriezās ciematā. Kādu bridi es klīņāju šurp turp, kā meklējot vietu, kur atviegloties, - gribēju būt drošs, ka mani neviens neredzēs. Beidzot uzgāju starp klintīm piemērotu iedobi.

Ielādēju bisē patronu, nosēdos zemē un atspiedos pret koka stumbru. Izspraukušās cauri skuju klājam, visapkārt man ziedēja samtaini zilas hiacintes. Pagriezu bisi pret sevi un ielūkojos stobrā, nebūtības melnajā redzoklī. Aprēķināju leņķi, kādā jātur galva. Pavērsis stobru pret savu labo aci, pagriezu to tā, lai šāviņš kā melns zibens izskrietu cauri smadzenēm un sašķaidītu pakausi. Izmēģinot pastiepos pēc mēlītes, bet tā nebija tik viegli aizsniedzama; liecoties uz priekšu, varēju izkustināt galvu un visu sabojāt. Aplaidu acis visriņķī un ieraudzīju piemērotu sausu zaru. Izņēmis no bises patronu, iebāzu to starp mēlīti un aizsargskavu. Nu viss bija sagatavots - sēdēju, iespiedis bisi starp ce|iem, uzlicis pēdas uz zara, un labā stobra atvere rēgojās tikai collu no manas acs. Sausi noklikšķēja bclzcnis. Cik vienkārši! Es no jauna pielādēju bisi.

Kalnājā virs manis atskanēja vientulīga meitenes balss. Acīmredzot viņa dziedāja, vedot lejā kazu pulku, dziedāja mežonīgi, ar visu neapvaldītas balss spēku. Dziedājumam nebija noteiktas melodijas. tas līdzinājās musulmaņu lūgsnai; likās, ka tā nav cilvēka, bet pašas salas balss. Atcerējos, ka biju dzirdējis līdzīgu, varbūt Šo pašu balsi dziedam uzkalnē aiz skolas; skaņa ieplūda klasē, un zēni sāka ķiķināt. Nu tā izklausījās tik noslēpumaina, vientulības un ciešanu piesātināta, ka mani pārdzīvojumi saruka sīki un muļķīgi. Es sSdeju kā pārakmeņojies, ar bisi klēpī, un dziesma strāvoja cauri vakarīgajam gaisam. Nezinu, cik ilgi tas bija, bet debesis jau sāka tumst un jūra izbaloja perlamutra pelēka. Augstu virs kalniem norieta gaismā tvīka daži gareni mākoņi. Zeme un jūra centās aizkavēt gaismu un siltumu, nejaujot tiem aiziet līdz ar sauli. Pēdīgi balss attālinājās ciemata virzienā, k|uva arvien vājāka, līdz izdzisa klusumā.

Atkal pacēlu bisi, stobra melnā acs lūkojās man pretī; koka sprungulis bija savā vietā, gatavs veikt liktenīgo uzdevumu. Bezgala kluss, gaiss saudzīgUpņēma mani. Salai tuvojās Atēnu kuģītis, no vairāku jūdžu tāluma atlidoja sirēnas gaudas. Bet šī skaņa ielauzās manā vakuumā jau no citas pasaules. Es biju palicis divatā ar nāvi.

Es neko nedarīju. Es gaidīju. Rietumos virs kalnu korēm vēl rotājās dziesna, bāli dzeltena, tad dzidri zaiga, tad glāžaini zila. Es gaidīju un gaidīju, klausoties, kā tuvojas un pieaug sirēnas sauciens, gaidīju to tumšo brīdi, to impulsu, kas liks izdarīt izšķirošo kustību. Bet tas nenāca. Visu šo laiku man likās, ka neesmu viens, ka mani kāds vēro, es izspēlēju šo ainu kādam skatītājam. Šāds solis jāsper spontāni, ar skaidru sirdi, bet līdz ar pavasara novakares saltumu nāca apjausma, ka pat Šajā brīdī man svarīgāka ir forma, nevis būtība. Biju iecerējis savu nāvi kā iedomātā dzīves stila pēdējo izpausmi, sensacionālu un zīmīgu. Es negribēju vienkārši izdarīt pašnāvību, nomirt, nē, es gribēju mirt kā Merkucio17. Nāve, kas satrauc cilvēku prātus, nevis nāve, kas nes iznīcību un aizmirstību.

Un vēl šī balss, šī gaisma, debesis.

Vakara nokrēslā joprojām skanēja prombraucošā kuģīša žēlabas, un es joprojām sēdēju ar bisi pie sāniem un smēķēju, un visu pārdomāju. Biju zaudējis jebkuras ilūzijas par sevi, sapratis, ka esmu pelnījis tikai nicināšanu, un tā tas būs vienmēr. Ne tikai tagad - vairāk vai mazāk nelaimīgs es biju vienmēr. Bet ari ļoti neīsts, eksistenciālistu valodā runājot, neautentisks. Zināju, ka nekad sevi nenonāvēšu, vienmēr gribēšu turpināt šo kopdzīvi ar sevi, lai cik niecīgs un nevarīgs es ari būtu. Pacēlu bisi un neskatoties izšāvu gaisā. Apdullinošs rībiens atbalsojās tālumā, nokrita daži sīki zariņi, un atkal visam pārvēlās smags klusuma vilnis.

-    Nu, nošāvāt ar’ kaut ko? - uzvaicāja vecais vīrs pie vārtiem.

-    Izšāvu tikai vienu reizi, - es atteicu. - Un netrāpīju.

9

Dažus gadus vēlāk Pjačencā es redzēju gabbia, tādu kā dzelzs putnu būri, kas bija uzkārts augstu pie kādas kampaniles sienas - savulaik tajā turēja ieslodzītos, ļaujot tiem nomirt badā un sapūt visas pilsētas acu priekšā. Uzlūkojot to, es atcerējos drausmīgo ziemu Grieķijā, to gabbia . ko biju pats sev radījis no gaismas, vientulības un pašapmāna. Dzeja un nāve, divas tik atšķirīgas lietas, tolaik nozīmēja vienu - tas bija neveiksmīgs mēģinājums bēgt no realitātes. Un tā nolādētā ceturkšņa beigās es tiešām jutos kā ieslodzīts krātiņā, caur kura režģiem uz mani ņirdzīgi glūn nesenās ambīcijas.

Pēc doktora Pataresku ieteikuma devos uz Atēnām. Kāna reakcija apstiprināja viņa diagnozi. Desmit dienu kurss man izmaksāja apaļu summiņu - lielākā daļa medikamentu bija zagti vai nelegāli ievesti, un man nācās apmaksāt veselas spekulantu ķēdītes darbu. Jauns luncīgs ārsts ar amerikāņu diplomu apgalvoja, ka uztraukumam nav iemesla, prognozes esot ļoti labas. Kad atgriezos pēc Lieldienu brīvlaika, mani gaidīja pastkarte no Alisonas. Atbaidoša paskata ķengurs vaicāja man: «Domā, es aizmirsu?» Kamēr biju Atēnās, apritēja mana divdesmit sestā dzimšanas diena. Uz kartītes bija uzspiests Amsterdamas pasta zīmogs. Neviena vienīga vārdiņa, tikai paraksts: «Alisona». Iemetu to papīrgrozā, tomēr vakarā atkal izvilku ārā.

Dienas vilkās mokošā neziņā, gaidot, vai nesāksies slimības otrā stadija. Lai kaut nedaudz aizmirstos, es negausīgi baudīju visu, ko vien sala varēja dot. Ik dienas gāju kalnos, staigāju un pddējos katru brīvu brīdi. Laiks kļuva jo dienas karstāks. Pēcpusdienas svelmē visa skola gulēja, bet es mēdzu nozust priedājā. Kad vien varēju, devos pāri kalnu mugurai uz salas dienvidu pusi, prom no ciemata un skolas. Šeit valdīja pilnīga vientulība: trīs mājeles,

satupušas ap mazu līcīti, un dažas miniatūras kapelas. Šur tur iemaldījušās priežu za|ajā kaskādē, tās bija gluži pamestas līdz nākamajai sava svētā dienai. Tikpat pamesta un tikko samanāma villa. Viss pārējais bija cēla miera pilns un daudzsološs kā neapgleznots audekls, īstena mītu mājvieta. Sala likās pārdalīta divās gluži atšķirīgās daļās: gaismā un tumsā. Stundu saraksts tracināja mani kā pārāk ciešs pineklis - tālākās pastaigās varēju doties tikai nedēļas nogalē vai pašā rīta svīdumā, jo mācības sākās pusastoņos.

Par nākotni es nedomāju. Par spīti prognozēm, biju pārliecināts, ka ārstēšanās nebūs līdzējusi. Nebija šaubu, ka likteņa taka mani vedīs tikai lejup, arvien lejup.

Un tad sākās mistērija.

II

Savas pirmās neģēlības jo vairāk uzbudināti, nezvēri neapstājās pusceļā: tie lika jaunavai novilkt drānas un gluži kailai nogulties liela galda vidū, tie aizdedza sveces, nolika Pestītāja attēlu viņai pie galvas un bez mazākā kauna uz šīs nelaimīgās gurniem nobeidza baismo mistēriju.

De Sads, Justīne jeb tikumības nedienas

10

Bija maija beigas, un svētdienas rīts spulgoja zils kā putna spārns. Es kāpu augšup pa kazu takām, līdz sasniedzu salas kalnāja kori. Viņā pusē klājās priežu tumšzaļās putas, tās vēlās lejup līdz pat divas jūdzes tālajai krastmalai, kuras pakājē kā zīžains paklājs pletās jūra. Rietumos vīdēja kalnu tumsnējā siena, uz dienvidiem tā pakāpeniski saruka un sakusa ar apvārsni. Visam pāri jumās debesu varenais kupols - tā bija dievišķa, nereāli šķīsta pasaule, un kā parasti, kad stāvēju šeit un to uzlūkoju, es jutos atpestīts no visām savām likstām. Devos uz rietumiem gar kalna muguru, un man abās pusēs gulēja neaptverami plašas ainavas. Šur tur priedes stumbram pārskrēja ķirzaka - dzīva, kustīga smaragda rota. Visapkārt zēla timiāns, rozmarīns un citas zāles, krūmāji ar pienenēm līdzīgiem ziediem sniecās pretī mežonīgi spožajai zilgmei.

Pēc brīža nonācu vietā, kur dienvidu nogāze aprāvās nelielā, stāvā kraujā. Mēdzu sēdēt pašā tās malā un smēķēt, skatienam klīstot jūras un kalnu bezgalīgajā klajā. Nepaguvis lāgā apsēsties, es ievēroju kādu pārmaiņu ierastajā ainavā. Tālāk uz vakariem krasta līnija aizlocījās, veidojot virkni nelielu zemesragu un slēptu iejomu, bet tieši zem manis, dienvidu piekrastes vidū, atradās līcis ar trim zvejnieku namiņiem. Tā rietumu krasta stāvais kāpums pārgāja nelielā klintī, kas stiepās vēl kādus pārsimt jardus prom no jūras; apdrupusi un sasprēgājusi, šī rūsenā siena bija kā dabisks nocietinājums savrupai villai, kas atradās uz zemesraga tās viņā pusē. Biju dzirdējis, ka tā pieder kādam turīgam atēnietim, kas ierodas šeit tikai pašā vasaras karstumā. No kalnāja muguras varēja redzēt tikai plakano jumtu, pārējo aizsedza priedāja kūkums.

Tagad virs šī jumta stīdza caurspīdīga dūmu strūkliņa. Nebija šaubu, ka tur kāds parādījies. Pirmajā mirklī jutos aizskarts kā Robinsons, kas atklājis, ka apdraudēta viņa teritorijas vientulība. Jutos šeit kā saimnieks - tas bija mans un tikai mans slepenais īpašums. Biju samierinājies ar zvejnieku saimes klātbūtni, bet nevienam, kas nepiederēja pie salas iedzimtajiem, nebija uz to nekādu tiesību. Tomēr mani urdīja ziņkāre, tālab devos lejup pa taciņu, kas, zināju, aizvedīs uz līcīti viņpus Burāni - tā sauca zemesragu, uz kura stāvēja villa.

Drīz vien starp priedēm pavīdēja ūdens un saulē izbalojušu o|u strēle. Iznācu mežmalā; jūra, dzidra kā stikls, laiski skalojās pret akmeņaino krastu. Diezgan plašo iejomu no abām pusēm ieskāva zemesmēles. Kreisajā, austrumu pusē slējās stāvākā no tām, Burāni; priedes, saaugušas šeit ciešāk nekā jebkur citur uz salas, deva krāšņu patvērumu villai. Pāris reižu biju šeit jau agrāk bijis; kā daudzi salas liedagi, tas dāvāja brīnumainu pirmatklājēja sajūtu — likās, ka tu esi pirmais cilvēks, kas spēris šeit kāju, pirmais, kam dota dzīvība un acu gaisma, vispirmā cilvēciskā būtne zemes virsū. Villas pusē nemanīja nekādu dzīvības zīmju. Es iekārtojos liedaga klajākajā, rietumu galā. Izpeldējos un ieturēju maltīti, kas sastāvēja no maizes, olīvām un zouzoukakia - smaržīgām aukstas gaļas bumbiņām. Neviens mani netraucēja.

Pēc kāda laika, neveikli brienot pāri karstajiem oļiem, es devos uz līča viņu galu. Vienuviet starp kokiem bija iespraukusies mazītiņa, balti kaļķota kapela. Pa spraugu durvīs varēja redzēt apgāztu krēslu, tukšu svečturi un nelielu svētbilžu sienu ar nemākulīgi gleznotām ikonām. Ārpusē bija piesprausts nobružāts zeltīta papīra krusts, bet līdzās uz sienas kāds bija uzvilcis neveikliem burtiem: «Agios Demetrios »18. Atgriezos liedagā. Austrumu galā tas aprāvās pie iespaidīgas akmeņainas kraujas, virs kuras spurojās krūmu un koku biežņa. Nu tikai pamanīju dzeloņstiepļu aizžogu, kas stiepās pārdesmit pēdu augstumā un acīmredzot norobežoja villas teritoriju. Pat veča bez pūlēm varētu tikt cauri šīm rūsainajām drātīm, bet tās bija pirmās dzeloņstieples, ko sastapu uz salas, un man tās nebija pa prātam. Tas bija kā apvainojums šai pirmatnīgajai vietai.

Stāvēju un noraudzījos uz iztvīkušo biezokni, un pēkšņi sajutu, ka neesmu šeit viens. Kāds mani vēroja. Nopētīju tuvākos kokus -neviena. Piegāju vēl tuvāk klintsakmeņiem, virs kuriem brikšņos stiepās dzeloņdrātis; pirkstgalos kņudēja satraukums.

Aiz tuvākā akmens pavīdēja kaut kas zils; klāt pienākot, ieraudzīju gumijas peldpleznu. Mazliet tālāk cita akmens vieglajā ēnā gulēja otra plezna un dvielis. Vēlreiz aplaidis skatu visriņķī, es pastūmu dvieli ar kāju. Zem tā gulēja pazīstama grāmata - viena no populārākajām modernās angļu dzejas antoloģijām, man pašam tāda bija. Tas nāca tik negaidīti - es apstulbis blenzu sev pie kājām un pirmajā mirklī iedomājos, ka nozagta manējā.

Tā, protams, bija cita. īpašnieks - vai īpašniece - nebija ierakstījis tur savu vārdu, toties vairākās vietās iespraudis rūpīgi sagrieztas papīra sloksnītes. Pirmajā vietā, ko uzšķīru, ar sarkanu tinti bija apvilkta četrrinde no Eliota19 poēmas Viegls domas skurbums.

Un mūsu prāti nerims tālāk tiekties

Un beigu beigās aizvedīs mūs tur,

Kur savu ceļu kādreiz sākām;

Kā pirmoreiz tad iepazīsim vietu šo.

Pēdējās trīs rindiņas vēl izcēla līdzās novilkta vertikāla svītra. Pirms atšķīru nākamo izvēlēto lappusi, vēlreiz pacēlu acis uz biezi noaugušo krauju. Gan šī, gan citas strēmelītes - to bija kāds ducis

- izrādījās ieliktas vietās, kur tā vai citādi parādījās jūras un salu motīvs. Vēlāk vairākus no šiem dzejoļiem sameklēju savā paša grāmatā.

Vēl šūpulī mēs sapņojam par salām…

Kur mīla šķīsta tālumā no pilsētām un kņadas.

Odena* vārsmā bija pasvītrotas tikai divas rindiņas - pirmā un pēdējā. Bija arī vairāki fragmenti no Ezras Paunda20 dzejām.

Nāc, kamēr zvaigžņu pulks nav zudis prom.

Uz rītiem, pirms tā rieta stunda klāt Nāc jel tūlīt! Man sirdī dzelksnis trīs!…

Nakts palus izbaudi, jo galvenais ir būt.

Un vēl šis:

Gars paliek neskarts arī viņpus kapa!

Tā teica tumsā balss.

Pirms jāmēro tev ceļš uz aizsauli,

Cereras meitas Proserpinas mājokli.

Caur tumsas vāliem iesi Tīrēsiju sveikt.

Kas neredzīgs bij ’ tagad pekles ēna vien,

Bet viedāks ir par katru dzīvo vīru -Tad ceļš tavs galā būs.

Ir ziņa tikai citas ēnas ēna,

Un tomēr lemts tev pēc tās tiekties,

Vēl mazāk sajēdzot kā muļķa zvērs.

Vasaras brīze, kas pūsmoja šeit vai katru dienu, dzina uz krastu vieglus vilnīšus, un tie maigi badīja miklos oļus. Visa apkārtne šķita saspringusi gaidās, bet neviens nerādījās. Es atkal jutos kā Robinsons Krūzo.

Atliku gramam vietā un veltīju nogāzei pašapzinīgu skatienu -tagad vairs nešaubījos, ka mani kāds vēro. Pacēlu dvieli un grāmatu un uzliku uz akmens, pie kura mētājās peldpleznas - nu īpašnieks varēs vieglāk tos atrast. Tā gan nebija laipnība, drīzāk griba attaisnot savu ziņkāri šo neredzamo acu priekšā. Dvielis glabāja sievišķīga parfīma un iedeguma eļļas smaržu.

Ar acs kaktiņu vērojot liedagu, atgriezos pie savām drēbēm. Pēc kāda laiciņa patvēros mežmalas ēnā; kā žilbs plankums uz klintsak-mens balsnīja dvielis. Atlaidos koku pavēnī un iemigu. Es nevarēju būt ilgi gulējis, taču, kad pamodos un pārlaidu skatienu liedagam, uz klints vairs nekā nebija. Meitene - man vismaz tikās tā domāt -bija pamanījusies paņemt savas lietas nemanīta. Apģērbos un devos turp.

Taka, kas veda uz skolu, sākās kaut kur pret liedaga vidu. Nu ieraudzīju vēl vienu šauru taciņu tajā vietā, kur mežā iegriezās stiepļu aizžogs. Tā strauji kāpa augšup, un paaugas biežņa neļāva redzēt, kurp tā ved. Ēnainē šūpojās gladiolu sārtās galviņas, un tepat līdzās, pašā biezoknī, kāds putns sāka vērpt savu skaņo dziesmu. Līdzīga lakstīgalas treļļiem, tikai vēl vairāk lauzīta, tā cēlās un krita, itin kā putnam pietrūktu elpas. Netiku gudrs, vai tas ir brīdinājums vai, gluži pretēji, aicinājums, bet tobrīd likās, ka tai noteikti piemīt kāda slēpta nozīme. Te putns nikni rājās, te biedinoši iekliedzās, pogoja un vīteroja, un es klausījos kā noburts.

Pēkšņi kaut kur augšā ieskanējās zvaniņš. Putns apklusa, un es kāpu tālāk. Zvaniņš ietinkšķējās vēlreiz: vienu, divas, tris reizes. Iespējams, tas aicināja pie galda, uz pēcpusdienas tēju, vai varbūt bērns arto spēlējās. Pēc brīža stāvums izlīdzinājās, es biju sasniedzis zemesraga muguru.

Krūmi te auga tikpat biezi, bet koki nedaudz pašķīrās. Ceļu aizšķērsoja ar ķēdi noslēgti vārti. To krāsojums bija aplupis un ķēde norūsējusi, bet labajā pusē līdzās vārtu stabam cauri stieplēm veda vMabi iestaigāta eja. Plats, zālains celiņš aizlocījās starp kokiem uz jūras pusi, bet no mājas nebija ne miņas. Mirkli ieklausījos, vai nedzirdēšu balsis. Klusums, tikai lejā atkal iedziedājās putns.

Un tad es to ieraudzīju. Izlīdu cauri aizžogam. Rupji pienaglots augstu pie priedes stumbra, tas atgādināja angļu uzrakstus «Privātīpašums. Robežas pārkāpēji tiek saukti pie atbildības». Uz kādreiz baltā pamata vīdēja noplukuši, tikko salasāmi sarkani burti, kas vēstīja gluži ko citu - «ŠALLE D ’ATTENTE» 21. Acīmredzot tas nāca no kādas franču dzelzceļa stacijas, tāds krietni apbružāts studentu

joks. Emalja vietām bija nolupusi, un plāksni klāja rūsaina metāla vātis. Vienā galā bija trīs vai četri caurumi, kas varēja būt vecas ložu pēdas. Tas bija Mitforda brīdinājums: «Sargies no uzgaidāmās zāles.»

Stāvēju uz zālainā celiņa neziņā - turpināt ceļu vai iet prom, ziņkāre cīnījās ar bailēm no īpašnieka nelabvēlības. Tūdaļ sapratu, ka villa pieder tam pašam dzimtenes nodevējam, ar ko Mitfordam bija domstarpības; biju gan iztēlojies tādu kā grieķu Lavālu* ar glumi žurcīgiem vaibstiem, nevis cilvēku, kura inteliģences līmenis ļauj lasīt - vai uzņemt viesus, kas lasa, - Eliotu un Odenu oriģinālā. Stāvēju ilgi, līdz man apnika paša neizlēmība, un es spēji devos prom. Atkal izlīdu pa caurumu aizžogā un gāju pa celiņu kalnup, prom no jūras. Drīz tas pārtapa par parastu kazu taku, bet bija redzams, ka pēdējā laikā tā tiek nereti lietota - saules izbalināto akmeņu vidū skaidri izcēlās rūsganie, kas ejot apmesti otrādi. Sasniedzis kalnāja kori, atskatījos. Māja no šīs vietas nebija redzama, bet es zināju, kur tā atrodas. Jūra saplūda ar vakarīgajām debesīm, sala un tālīnie kalni šķita peldam šai rēnajā mirdzumā. Plašums un miers - tikai pirmatnīgas stihijas, zeltains gaiss un zilpelēkas tāles kā Kloda22 ainavās. Līkumojot lejup pa pretējās nogāzes takām, es nodomāju, cik nomācoša un neinteresanta salīdzinājumā ir salas ziemeļu puse.

11

Nākamajā rītā pēc brokastīm es piegāju pie Dēmetriada galda. Iepriekšējā vakarā viņš bija aizgājis uz ciematu un es necerēju viņu sagaidīt. Dēmetriads bija mazs, apaļīgs puisis, kura vaibstos varēja saskatīt zināmu līdzību ar vardi. Dzimis Korfu salā, viņš patoloģiski necieta sauli un lauku idilli un mūždien sūkstījās par «kretīnisko» provinciālo dzīvi uz salas. Atēnās viņš dzīvoja nakts dzīvi, pilnībā nodevies diviem vaļaspriekiem -ielasmeitām un ēšanai, kas paņēma gandrīz visu viņa naudu; pārējā palika vīriešu apģērbu veikalos. Tomēr viņš neizskatījās slimīgi bāls, ļumīgs un izvirtis, bet gan sārts un bezgrēcīgs kā bērns. Viņa varonis bija Kazanova. Lai ari Dēmetriadam manāmi pietrūka itāļu elka smalkās iznesības un vēl jo vairāk talantu, viņš ar savu mūžam svārstīgo - te jautro, te atkal sērīgo - noskaņojumu nemaz nebija tik slikts biedrs, kā to iztēloja Mitfords. Viņš vismaz nebija liekulis, turklāt apveltīts ar tāda cilvēka pievilcību, kas ir sev nešaubīgi uzticīgs un līdz ar to iegūst savdabīgu personības pilnību.

Izvilku viņu dārzā. Dēmetriads bija neganti kārs uz saldumiem, laikam tālab viņu dēvēja par Mēli, Medutiņu.

-    Mēli, ko tu zini par to cilvēku, kas dzīvo Burāni villā?

-    Vai tu viņu satiki?

-    Nē.

-    Kas nu būs! - Viņš nikni uzkliedza zēnam, kas pūlējās kaut ko iegrebt mandeļkoka mizā. Kazanova nekad neizkāpa no privātās dzīves ietvariem, skolā viņš bija stingrās disciplīnas piekritējs.

-    Varbūt tu zini viņa vārdu?

-    Konhiss.

-    Mitfords teica, ka viņi esot pamatīgi salēkušies. Nu, sastrīdējušies.

-    Viņš muldēja. Viņš vienmēr kaut ko muldēja.

-    Var jau būt. Bet tikušies viņi ir.

-    Po po. Pekstiņi. Tas tips ne ar vienu nesatiekas. Nekad. Vari pajautāt citiem.

-    Kādēļ?

-    Nu… - Viņš paraustīja plecus. - Kaut kādas vecas lietas. Es nemaz īsti nezinu.

-    Pastāsti nu, nežņaudzies.

-    Tur nav nekā interesanta.

Mēs lēni soļojām pa akmeņiem izlikto celiņu. Mēli nebija radis klusēt un labprāt izklāstīja man visu, ko zināja par šo Konhisu.

-    Kara laikā viņš darbojās vāciešu labā. Tālab viņš nekad nenāk uz ciematu, šeit viņu vienkārši nomētātu ar akmeņiem. Es darītu tāpat, ja viņu satiktu.

Es pasmīnēju. - Kādēļ tad tā?

-    Tādēļ, ka viņš ir bagāts, bet dzīvo uz Šīs sasodītās salas. Tā vietā, lai dzīvotu Parīzē! — Sārtā roķele meta gaisā mazus, straujus lokus - iemīļots Mēli žests. Apartamenti ar skatu uz Sēnu, kur ir viena istaba bez logiem un vēl citas izmeklētas labierīcības - tas bija viņa paša senlolots sapnis.

-    Vai viņš runā angliski?

-    Domāju gan. Bet kālab tāda piepeša interese?

-    Tāpat vien. Vakar es nejauši uzdūros viņa mājai.

Zvans, kas aicināja uz nākamo stundu, aizskanēja pāri augļu dārzam un celiņiem līdz pat augstajai baltajai sienai, kas apjoza skolas teritoriju. Ejot uz klasi, es uzaicināju Mēli uz kopīgām pusdienām ciematā.

Ciemata labākā krodziņa īpašnieks, liels, valzirgam līdzīgs vīrs, vārdā Sarantopuloss, zināja par Konhisu ko vairāk. Kamēr ēdām viņa gatavoto maltīti, viņš pasēdēja ar mums, iedzēra glāzi vīna. Jā, Konhiss patiesi ir vienpatis un nekad nenāk uz ciematu, bet runas par to, ka viņš bijis nodevējs, ir salti meli. Okupācijas laikā vācieši gan iecēla viņu par ciemata mēru, bet viņš palīdzēja saliniekiem, cik spēja. Tagad viņu sevišķi nemīl, tas tiesa, bet tikai tāpēc, ka lielāko daļu savas provīzijas viņš pasūta no Atēnām. Te Sarantopuloss izplūda garā monologā. Salinieku dialekts sagādā grūtības pat pašiem grieķiem, un es nesapratu ne vārda. Viņš uzbudināts pārliecās galdam, bet Dēmetriads šķita garlaikots un ik pa brīdim miegaini paklanīja galvu.

-    Ko viņš tur stāsta, Mēli?

-    Ē, neko īpašu. Kara laika pastāsts. Gauži neinteresants,

Piepeši krodzinieks ieraudzīja kaut ko mums aiz muguras, pateica

Dēmetriadam pāris vārdu un piecēlās. Es apgriezos. Durvīs stāvēja garš, drūma paskata vīrs. Viņš apmetās garās, kailās telpas tālajā stūri, kur parasti sēdēja vietējie. Sarantopuloss uzlika roku vīram uz pleca un kaut ko sacīja. Brīdi tas šaubīgi uz mums nolūkojās, tad tomēr piecēlās un (āva, lai viņu atved pie mūsu galdiņa.

-    Tas ir mistera Konhisa agogiati.

-    Ago… kas?

-    Nu, sagādnieks. Viņam ir ēzelis, viņš piegSdā villai pastu un pfirtiku.

-    Kā viņu sauc? - Ēzeļa īpašnieku sauca Hermejs. Biju jau apradis ar tamlīdzīgiem kurioziem - skolnieku vidū bija viens grūtgalvīgs Aristotelis un tikpat viduvējs Sokrāts, bet manu istabu uzkopa atbaidoša veča vārdā Afrodīte. Hermejs stomīgi piekrita nobaudīt glāzīti Tecinās23. Nosēdās, nerimus skvirbinot pirkstos savu dzintara rožukroni, koumbologi. Viena acs viņam bija stinga, klāta ar bālganu plēvi. Mēli, visnotaļ nodarbināts ar omāru savā šķīvī, izvilka no viņa pavisam maz jaunu ziņu.

Vai misters Konhiss dzīvo viens? Jā, viens, viņš un mājkalpotāja. Ar ko viņš nodarbojas? Nu, kopj savu dārzu - šķiet, tas bija domāts burtiskā nozīmē. Tad vēl lasa. Viņam ir daudz grāmatu. Un klavieres. Runā visādās valodās. Agogiati īsti nezināja, kādās - viņaprāt, visās. Kur viņš dzīvo pa ziemu? Kad Atēnās, kad kaut kur citur ārzemēs. Kur tieši? Ari to Hermejs nezināja. Tāpat viņš nemācēja teikt, vai villā bijis Mitfords, - tur nekad neviens nemēdzot būt.

-    Pajautā, kā viņš domā, vai es varētu apciemot misteru Konhisu.

Nē, tas nu ir pilnīgi izslēgts.

Mūsu ziņkāre šeit, Grieķijā, bija gluži dabiska, neparasta bija drīzāk šī vīrā atturība. Varbūt tās iemesls bija iedzimts nīgrums. Viņš piecēlās.

-    Vai esat drošs, ka viņš neslēpj tur veselu harēmu? Bariņu jauku meiču, ko? - Mēli uzdeva savu jautājumu. Uzacis uzraucās, zilgais zods paslējās mēmā noliegumā; manāmi sašutis, Hermejs pagriezās un aizgāja.

-Tas nu gan ir pāķis! - raidījis viņam nopakaļ pāri niknāko grieķu lamu, Mēli uzlika savu miklo plaukstu man uz rokas. - Paklau, veco zēn, vai esmu tev stāstījis, kā reiz Mikonā uzskrēju diviem pārīšiem? Kā viņi kniebās?

-Jā. Bet varu paklausīties vēlreiz.

Nez kāpēc jutos vīlies. Un ne tikai tāpēc, ka jau trešo reizi man nācās noklausīties, uz kādiem akrobātiskiem trikiem bija spējīgs Šis kvartets.

Līdz nedējas beigām man izdevās uzzināt vēl Šo to. No pirmskara laikiem skolā bija palikuši tikai divi skolotāji. Tolaik viņi pāris reižu tikušies ar Konhisu, bet kopš 1949. gada. kad skola atsāka darbu, viņš vairs neesot redzēts. Viens no viņiem teica, ka Konhiss ir izbijis mūziķis. Otrs uzskatīja viņu par nelabojamu ciniķi un ateistu, bet abi bija vienisprātis: viņš ir cilvēks, kas |oti sarga savu vienpatību. Kara laikā vācieši piespieda viņu dzīvot ciematā. Reiz tie sagūstīja dažus grieķu andarte , partizānus no cietzemes. Konhi-sam lika ar tiem izrēķināties, bet viņš atteicās un līdz ar daudziem citiem saliniekiem tika sodīts ar nāvi. Tomēr brīnumainā kārtā paglābās - viņu nenogalināja, tikai ievainoja. Acīmredzot tieši Šo gadījumu mums atstāstīja Sarantopuloss. Daudzi ciematnieki, jo sevišķi tie, kas zaudēja savus tuviniekus, uzskatīja, ka viņam vajadzēja pakļauties vāciešiem. Bet šī lieta jau piederēja pagātnei. Ja ari Konhiss bija kļūdījies, tas tikai darija godu grieķu tautai. Lai vai kā, bet ciematā viņš vairs nerādījās.

Vēl atklājās kāds šķietami nenozīmīgs, tomēr dīvains apstāklis. Ne vien Dēmetriadam, kurš strādāja šeit tikai gadu, vēl vairākiem citiem vaicāju, vai Mitfords un Leveijē, viņa priekštecis, ir jelkad pieminējuši tikšanos ar Konhisu. Atbilde palika nemainīga - nē, nekad. Leverjē gadījumā to vēl varētu saprast - viņš bijis ārkārtīgi noslēgts, «pārāk nopietns», kā to formulēja viens no skolotājiem, zīmīgi piesitot sev pie pieres. Kā pēdējo ņēmu priekšā bioloģijas pasniedzēju. Sēdējām viņa istabā pie kafijas tases, un Karazoglu savā tīkami lauzītajā franču valodā paziņoja, ka ir pārliecināts -Leveijē nekad nav bijis Burāni, kā ari pats to apgalvojis. Esot pazinis viņu nedaudz labāk par citiem - viņus tuvinājusi interese par botāniku. Pameklējies kumodē, viņš izcēla kārbu ar herbāriju, ko Leveijē bija vācis un gatavojis. Uz katras lapas bija sīki, kaligrā-fiskā rokrakstā un zinātniskā valodā rakstīti paskaidrojumi, vietām nesliktas, ar tušu un akvareļkrāsām darinātas skices. Garlaikoti pārcilājot kārbas saturu, nometu zemē vienu no lapām. Pie tās bija piesprausta lapiņa ar papildu piezīmēm, kas nu izslīdēja no saspraudes un apmetās otrādi. Ieraudzīju kādas vēstules sākumu, kas gan bija pārsvītrots, tomēr pilnībā salasāms. Rakstīta 1951. gada 6. jū-nijfi - pirms diviem gadiem. «Godātais mister Konhis, es ļoti baidos, ka sakarfi ar ārkSrtējiem…» Te vēstule aprāvās.

Karazoglu neko nemanīja, es arī neko neteicu, bet tieši tobrīd cieši apņēmos tikties ar šo misteru Konhisu.

Pats nezinu, kālab šis cilvēks mani tik loti ieintriģēja. Da|ēji tam par iemeslu bija nospiedoši vienmu|ā dzīve, kas nedeva iespēju interesēties par ko citu, da|ēji Mitforda mīklainā frāze un tas, ko uzzināju par Leveijē, un - varbūt galvenokārt - neskaidra sajūta, ka man ir zināmas tiesības uz šo vizīti. Abi mani priekšteči bija tikušies ar šo nepieejamo personu, un abi uzskatīja par labāku to noklusēt. Nu bija mana kārta.

Tonedē] izdarīju vēl vienu lietu - uzrakstīju vēstuli Alisonai. Ieliku to aploksnē, kas bija adresēta Annai, manai Raselskvēra kaimiņienei, ar lūgumu pārsūtīt uz Alisonas tagadējo dzīvesvietu. Vēstulē nebija nekā īpaša: rakstīju, ka šad un tad iedomājos par viņu, ka beidzot noskaidroju, kas ir «uzgaidāmā zāle», un ka nav man jāatbild, ja viņa pati to nevēlas, es neņemšu ļaunā.

Biju sapratis, ka dzīvojot šeit, uz salas, cilvēks gribot negribot tiek atgriezts pagātnē. Te bija tik daudz plašuma, tik daudz klusuma un tik maz tuvības ar cilvēkiem, ka it viegli zuda reālā laika izjūta un pagātne šķita daudzkārt tuvāka esam. Ļoti iespējams, ka Alisona jau nedēļām nav mani atcerējusies un piedzīvojusi vismaz pusduci jaunu dēku. Nosūtīju šo vēstuli tā, kā jūrā met pudeli ar vēstījumu, -tāpat vien, ne uz ko īpaši necerot

12

Nākamā sestdiena padevās sveloši karsta - trūka pierastā vasarīgā vēja. Bija sācies cikāžu laiks. To haotiskais koris nekādi nespēja vienoties kopīgā ritmā un griezās ausīs, līdz kļuva tik pierasts, ka retajās reizēs, kad to apklusināja lietusgāze, pēkšņais klusums šķita apdullinošs kā sprādziens. Mežs nu pilnīgi pārvērtās: atbiīvojies no svētsvinīgā stinguma, tas sanēja kā milzu strops, pilns jaunas dzīvības un enerģijas. Gaiss virmoja, sīca un zuzēja - tās bija ne vien tzitzikia , visapkārt ņudzēja bites un dunduri, vareni sirseņi un sīki knislīši, siseņi un sienāži ar kar-mīnsārticm spārniem un vēl tūkstošiem kukaiņu, kam nezināju vārda. Vietām man piesitās uzmācīgi sīku mušiņu mākuļi, un es, sodīdamies un rokas vēcēdams, skriešus manevrēju starp kokiem gluži kā Sartra Orests24.

Drīz vien sasniedzu kalnāja kori. Maigi zilza|a vizēja jūra, tālie kalni zilpelēki gulēja tumīgajā tveicē. Varēju izšķirt Burāni priežu tumšza]o vainagu. Ap dienasvidu iznācu uz o)u strēles netālu no mazās, baltās kapelas. Tur neviena nebija. Starp klintsakmeņiem neko neatradu, šoreiz nelikās ari, ka mani kāds vēro. Izpeldējos, tad notiesāju savu lenču: rupjmaizi, okru25 un ceptu kalmāru. Tālu jūrā aizpukstēja mucīgs kaiks, velkot līdzi sešas zvejnieku laiviņas -gluži kā pīle ar mazu]u virkni. Karavāna nozuda aiz zemesmēles, un civilizācijas esību vēl īsu bridi apliecināja tikai tumša ņirba uz pēr|aini zilās virsmas. Un atkal bija tikai jūra, kas tikko dzirdami sačukstējās ar krasta oļiem, tveicē pamiruši koki, kukaiņu dinamo miriādes un bezgalīga, klusuma piesātināta ainava. Es snauduļoju priedes dzidrajā ēnā, ārpus laika un civilizācijas, pilnīgi sakusis ar Grieķijas pirmatnīgo dabu.

Ēna aizslīdēja un es sajutu saules karsto, uzbudinošo glāstu. Atcerējos Alisonu, mūsu mīlas spēles. Šobrīd ļoti gribēju, lai viņa būtu šeit, kaila gulētu man līdzās. Mēs mīlētos tepat uz skuju klājiena, tad izpeldētos un mīlētos vēl. Domas par to, kas bijis un kas varētu būt, viesa manī vieglas skumjas; zināju, ka tas viss jau pieder pagātnei. Taču palēnām sāku apjēgt, ka garām arī citas, mazāk tīkamas lietas: pagātnē atstāta vismaz dala no manām ilūzijām, arī slimība vairs nelika sevi manīt. Fiziski jutos lieliski. Nebija ne jausmas, kā tālāk veidosies mana dzīve, bet tobrīd, guļot jūras malā, tas nelikās pārāk svarīgi. Pilnīgi pietika ar mirkļa esības prieku. Mierīgi dreifēju no dienas dienā un gaidīju kādu impulsu, kas liktu man doties tālāk. Pēc brīža apgriezos uz vēdera un nodevos mīlai ar Alisonas atmiņu tēlu. Nebija nedz kauna, nedz vainas apziņas; izplājies zemē kā dzīvnieks, es izmantoju savu ķermeni kā baudas instrumentu. Tad pārskrēju nokaitēto oļu strēlei un metos ūdenī.

Uzrāpis pa taciņu gar dzeloņstiepļu aizžogu un izlīdis pa spraugu līdzās vārtiem, es vēlreiz pakavējos pie mīklainā uzraksta. Līdzenais, ar zāli noaugušais celiņš viegli līkumoja nokalnis, vairoties no kokiem. Māja, žilbi balta tur, kur to skāra pēcpusdienas saule, bija uzgriezusi nācējam savu ēnoto aizmuguri. Tā bija garena ēka ar plakanu jumtu, uzcelta līdzās nelielam namiņam, kas acīmredzot atradās šeit jau agrāk, mazliet nostāk no jūras. Gar austrumu un dienvidu pusi stiepās galerija ar slaikām arkām un virs tās - terase, uz kuru veda augšstāva franču logi26. Aizmugurē un austrumu pusē auga gladiolas un sīkas krūmu skupsnas ar koši sarkaniem un dzelteniem ziediem, bet priekšā pletās grantsstrēle, kas tieši virs jūras aprāvās ar stāvu krauju. Akurāti apliktas ar balsinātiem akmeņiem, abos tās stūros slējās palmas, un priedes bija izrētotas tā, lai neaizsegtu lielisko panorāmu.

Es biju pārsteigts - māja šeit izskatījās tik svešāda, tik ļotratgā-dināja franču Rivjēru. Tā stāvēja manā priekšā balta un krāšņa kā Alpu sniegs, un es sajutos nosvīdis un lempīgs.

Pa pāris kāpieniem nokļuvu mājas sānu galerijā. Durvis šeit bija slēgtas, logi līdzās cieši aizslēģoti. Piesitu pie durvīm ar dzelzs klau-vēkli delfīna formā, troksnis dobji aizvēlās pāri sarkanajai flīžu grodai. Neviens nenāca. Māja un es, mēs saspringām gaidās, bet bija dzirdama vienīgi kukaiņu nerimus Čirkstoņa. Aizgāju līdz stūrim, kur pavērās skats uz mājas dienvidu fasādi. Pati galerija, ari arkas šeit bija platākas, un, stāvot ēnas vēsumā, es raudzījos ārā -pāri koku galotnēm, pāri jūrai uz tālē snaudošajiem pelēki mēļajiem kalniem. Mani pārņēma tā neizskaidrojamā sajūta, ko franči sauc dejā vu27 - likās, ka esmu kādreiz jau stāvējis te, pie šīm arkādes ailēm, izbaudījis šo ēnas un kvēlošā āra kontrastu.

Galerijas vidū stāvēja divi veci, pīti krēsli un galds, klāts ar zili-baltu tautisku galdautu; divas tējas tasītes, šķīvīši un divi lieli, ar muslīnu pārsegti trauki. Pie sienas — pīta kušete ar spilveniem. Līdzās va|ējiem franču logiem karājās mazs, spožs zvaniņš ar no-spurušu sarkanu pušķi.

Ievēroju, ka tējas galds klāts diviem, un mulsi stāvēju pie stūra, cmoties ar tipiski anglisku vēlmi klusi aizšmaukt. Te negaidot durvīs parādījās kāds stāvs, .jf Tas bija Konhiss.

13

Uzreiz varēja redzēt, ka mana ierašanās nav negaidīta. Viņš  uzlūkoja mani bez izbrīna, ar smaidam līdzīgu vaibstu sejā. Neliela auguma, sausnējs un brūns kā veca āda, gandrīz pilnīgi kailu galvu, Konhiss bija no tiem cilvēkiem, kam grūti noteikt vecumu - varbūt viņam bija sešdesmit gadu, bet varbūt visi septiņdesmit. Ģērbies viņš bija tumšzilā kreklā, garos šortos un teniskurpēs, uz kurām baloja jūras sāls pēdas. Visvairāk pārsteidza acis - tumšbrūnas, turpat melnas, ar neparasti spožiem baltumiem, tās raudzījās ar gudra pērtiķa aso, vērīgo skatienu un nelikās piederam cilvēciskai būtnei.

Pacēlis roku mēmā sveicienā, viņš nejāva man bilst ne vārda, sparigiem soļiem aizgāja līdz galerijas stūrim un uzsauca: - Marija!

No vecā namiņa atlidoja vāra atbilde.

-    Es esmu… - iesāku, kad viņš atgriezās.

Konhiss atkal pacēla kreiso roku, šoreiz lai apklusinātu, saņēma mani aiz elkoņa un pieveda pie galerijas malas. No viņa strāvoja tāds iekšējs spēks, skarba apņēmība, ka es jutos gluži apjucis. Pār-slidinājis acis ainavai, viņš pavērās manī. No puķēm grantsstrēles malā vēdīja salda, safrānam līdzīga smarža.

-    Visai veiksmīga izvēle, vai ne? - viņa angļu valoda bija nevainojama.

-Tā ir vienkārši lieliska. Bet (aujiet man…

Atkal viņš pārtrauca mani pusvārdā, ar brūnās, stiegrotās rokas plašu žestu norādot uz jūru un kalniem dienvidos, kā šaubīdamies, vai esmu to visu pienācīgi novērtējis. Iesānis vēroju viņu. Likās, Konhiss reti smaida, seja bija bezkaislīga kā maska. No deguna līdz mutes kaktiņiem bija iegriezušās dziļas rievas; šķita, tas ir cilvēks ar bagātu pieredzi, valdonīgs un neiecietīgs pret muļķību. Jā, arī nedaudz jucis, nekaitīgs, bet tomēr jucis. Iedomājos, ka varbūt viņš noturējis mani par kādu citu. Pērtiķa acis joprojām raudzījās manī. Ieilgusī pauze un ciešais skatiens gan satrauca, gan uzjautrināja, Konhiss atgādināja pitonu, kas mēģina hipnotizēt putnu.

Te pēkšņi viņš spēji sapurināja galvu - ērmīgs, retorisks žests, kas neprasīja atbildi. Un acumirklī izmainījās, it kā tas viss būtu bijis tikai joks, iepriekš iestudēta šarāde, kas nu izspēlēta. Es atkal samulsu: izrādās, viņš nemaz nav jucis, viņš pat smaidīja, un acis tagad vairāk līdzinājās vāveres acīm.

-Un tagad dzersim tēju. - Konhiss pagriezās pret galdu.

-    Es nācu lūgt tikai glāzi ūdens. Tas ir, …

-    Jūs nācāt šurp, lai sastaptu mani. Sēdieties, lūdzu. Dzīve ir īsa.

Es apsēdos. Tātad otra vieta bija domāta man. Parādījās sieviete

melnā, no vecuma pelēcīgā ģērbā; brūnā seja bija sačervējusi kā pārvecai indiānietei. Viņa nesa paplāti, kas jokaini kontrastēja ar viņas tēlu: eleganta sudraba tējkanniņa, kanna ar ūdeni, cukurtrauks un apakštasīte ar citrona šķēlītēm.

-    Tā ir mana saimniece, Marija.

Konhiss uzrunāja viņu perfektā grieķu valodā, un es izdzirdu savu vārdu un skolas nosaukumu. Nepasmaidot, pat nepaceļot acis, veča pakniksēja un izlika nesumu uz galda. Ar burvju mākslinieka aplombu Konhiss norāva šķīvim pārsegto muslīnu, atsedzot sendvičus ar gurķi. Ielēja tēju un norādīja uz citronu.

-    Kā jūs zināt manu vārdu, mister Konhiss?

-    Gribētu lūgt, lai izrunājiet manu vārdu ar «č», kā to dara angļi. Končiss - tā man patīk labāk. - Viņš nogaršoja tēju. - Kas zināms Hermejam, top zināms arī Zevam.

-    Baidos, ka mans kolēģis bija ne pārāk taktisks.

-    Jūs, bez šaubām, izdibinājāt par mani visu iespējamo.

-    Tas nebija daudz. Bet tad jūsu laipnība jo auģstāk vērtējama.

Viņš raudzījās uz jūru.

-    Ir tāda vārsma no Tanu dinastijas28 laikiem. - Izrunājot valdnieku vārdu, viņš manierigi piesita mēli. - Šeit, pierobežā, lapas krīt. Tik tumsoņas visapkārt mīt, un tu, tu simtiem jūdžu tālu prom, bet tējas galds mans allaž diviem klāts.

Es pasmaidīju. - Vai allaž?

-    Es redzēju jūs pirms nedēļas.

-    Vai tās bija jūsu lietas? Tur, liedagā?

Viņš palocīja galvu. — Redzēju jūs arī šopēcpusdien.

-    Ceru, ka mana klātbūtne jūs pārāk netraucēja.

-    Nepavisam. Mans liedags ir šeit lejā. — Viņš norādīja pāri grantsstrēlei. — Man tiešām gribas, lai pludmale piederētu man vienam. Jums ari, man šķiet. Labi. Ēdiet sendvičus.

Končiss pielēja man vēl tēju. Kūpošajā šķidrumā peldēja lielas lapu plūksnas, man pretī dvesa īstas Ķīnas tējas sveķotais aromāts. Uz otra šķīvja bija kourabiedes — koniskas, ar glazūru pārlietas kūciņas. Biju jau aizmirsis, kādu baudu var sniegt pēcpusdienas tēja, un pamazām manī sarosījās skaudība, ko bagātu ļaužu nodrošinātā, tīkamā dzīve vieš cilvēkā, kas dzīvo zem kroņa jumta ar kroņa ēdienu un citām ērtībām. Līdzīgi jutos kādreiz Oksfordā, dzerot tēju ar vienu no saviem pasniedzējiem, padzīvojušu vecpuisi; arī toreiz man skauda viņa dzīvoklis, viņa grāmatas un miers, pedantiski noregulētās dzīves tikšķi.

Nogaršojis pirmo kourabie, es izdvesu atzinīgu skaņu.

-    Jūs neesat pirmais anglis, kas jūsmo par Marijas pavārmākslu.

-    Jūs domājat Mitfordu? - Tumšās acis asi iedzēlās manī. - Es tikos ar viņu Londonā.

Končiss atkal pielēja tēju. - Nu, un kā jums patīk kapteinis Mitfords?

-    Atklāti sakot, nav manā gaumē.

-    Vai viņš ko teica par mani?

-    Tikpat kā neko. Tas ir… - Spriegais skatiens neatlaidās. -Viņš tikai teica, ka jums bijušas… nesaskaņas.

-    Kapteiņa Mitforda dēļ man kļuva kauns par manām angļu asinīm.

Un man jau likās, ka mazpamazām sāku viņu atprast; vispirms viņa angļu valoda - lai visnotaļ nevainojama, tā nebija īsti mūsdienīga, šķita, ka šis cilvēks jau gadiem nav bijis Anglijā. Arī Končisa ārienē nebija nekā angliska. Pārsteidza viņa neticamā līdzība Pikaso; kaut kas no ķirzakas, kaut kas no pērtiķa, gadu desmiti, aizvadīti kvēlā saulē - īsts Vidusjūras cilvēks, kas aizmēž no sava ceļa visu, kas traucē viņa dzīvotgribai. Kāds īpašs sekrēts, līdzīgs pērtiķa hormoniem vai bišu mātes pienam, šķiet, baroja šo vitalitāti, kas bija tiklab dabas dota, kā apzināti kopta un vairota. Kas attiecas uz apģērbu, viņš nebija švīts, bet netrūka citu narcisma izpausmju.

-    Nezināju, ka esat anglis.

-    Pirmos deviņpadsmit mūža gadus pavadīju Anglijā. Bet tagad esmu pieņēmis mātes uzvārdu un kļuvis par pilntiesīgu grieķi. Mana māte bija grieķiete.

-    Vai reizēm vēl aizbraucat uz veco, labo Angliju?

-    Paretam. - Viņš spēji mainīja sarunas tēmu. - Kā jums patīk mana māja? Es pats to projektēju un cēlu.

Aplaidu acis visriņķī. - Jūs var tikai apskaust.

-    Es varu teikt to pašu. Jums ir viena nenovērtējama priekšrocība - visi lielie atklājumi vēl priekšā.

Viņš pateica to bez šķērmi tēvišķā smaidiņa, kas arvien pavada šādas replikas, arī skatiens apliecināja, ka tas teikts nopietni.

-    Tā, lūk. Tagad uz brīdi atstāšu jūs vienu, bet pēcāk varēsim visu apskatīt. - Es ari piecēlos, bet viņa žests atsēdināja mani vietā. - Apēdiet tās kūciņas, esiet tik labs! Marija jutīsies pagodināta.

Končiss piegāja pie arkādes un tīksmi iepleta rokas pēcpusdienas saulē. Devis man vēl vienu viesmīlīgu mājienu, viņš nozuda mājas iekšienē. No savas vietas varēju redzēt ar kretonu pārvilkta dīvāna galu un galdiņu, uz kura stāvēja trauks ar pienbaltiem ziediem. Sienu visā tās augstumā aizņēma grāmatplaukts. Paņēmu vēl vienu kūciņu. Saule jau slīga pretim kalniem; to pelnpelēko, blīvo ēnu pakājē maigi lāsmoja jūra. Gluži negaidot klusumu pāršķēla senlaicīgs akords, ātrs arpedžo, tik skāņš un dzīvs, ka nebija šaubu - tas nav nedz radio, nedz plašu atskaņotājs. Pārstāju gremot un izbrīnīts gaidīju, ar kādu jaunu pārsteigumu tikšu apveltīts.

Sekoja maza pauze, varbūt viņš ļāva man to apdomāt. Tad atkal

izdzirdu klavihorda pakluso, stiepto skanējumu. Mirkli vilcinājies, nolēmu pieskaņoties viņa neatkarīgajam stilam un paliku turpat sēžam. Viņš spēlēja ātri, tad palēnināja tempu, pāris reižu apstājās, lai atkārtotu iepriekšējo frāzi. Atnāca veča un klusējot nokopa galdu, ne reizi nepaceļot acis, pat tad ne, kad norādīju uz atlikušajām kūkām un uzteicu tās neveiklā grieķu valodā; acīmredzot šim īpatnim patika klusi kalpi. Skaņas strāvoja pa atvērtajām durvīm, apņēma mani un plūda tālāk, āra gaismā. Piepeši viņš aprāvās, atkārtoja beidzamo pasāžu un pabeidza tikpat negaidīti, kā iesācis. Kaut kur noklaudzēja durvis, un viss noklusa. Pagāja piecas, desmit minūtes. Pa sarkano flīžu grīdu uz manu pusi zagās saule.

Sāku jau domāt, ka vajadzēja pie viņa ieiet, iespējams, ka tagad viņš jūtas aizvainots. Bet nākamajā mirklī Končiss stāvēja uz sliekšņa.

-    Tomēr neesmu jūs aizbaidījis.

-    Ko jūs. Vai tas bija Bahs?

-    Tēlemanis.

-    Jūs lieliski spēlējat.

-    Pareizāk sakot, kādreiz spēlēju. Bet tas nav svarīgi. Iesim nu. - īsts nemiera gars, likās, viņš grib ātrāk tikt galā ne vien ar mani, bet ar pašu laiku.

Es piecēlos.

-    Ceru, ka vēl dzirdēšu jūsu spēli. - Končiss viegli paklanījās, atstājot manu mājienu bez atbildes. - Esmu tā noilgojies pēc mūzikas.

-    Vai tikai pēc mūzikas? - Nesagaidījis atbildi, viņš pagriezās uz iešanu. - Nāciet! Prospero29 izrādīs jums savu domēni.

Kāpjot pa kāpieniem, kas veda uz grantsstrēli, es ieteicos: - Prospero bija meita.

-    Ne tikai, mister Ērf, - viņš uzmeta man skadru mirkli. - Bija ari citas radības, ne tik jaunas un daiļas.

Es pasmaidīju un taktiski noklusēju, domādams, ka tas zīmējas uz kara laika notikumiem.

-    Vai dzīvojat šeit viens?

-    Kā nu to ņem, - Viņš skatījās taisni sev priekšā, un balsī jautās sarkasms. Tā arī nesapratu, vai tas bija viņa kārtējais jociņš vai man kā svešiniekam vairāk neklājās zināt.

Končiss sparīgi so)oja uz priekšu, norādot te pa labi, te pa kreisi. Uz nelielas terases bija ieiīkots sakņu dārziņš, un mēs apskatījām viņa audzētos gurķus, mandeles, pistācijas, Japānas mespilu30 ar iegarenām lapām. No galerijas tālākā gala varēja redzēt liedagu, kur vēl pirms pāris stundām biju gulējis.

-    Tā ir Mutsa.

-    Nekad nebiju dzirdējis šo nosaukumu.

-    Tas zīmējas uz to klinti viņā pusē. - Viņš piesita sev pie deguna. — Albāņu valodā «snuķis».

-    Tik jaukai vietiņai varēja piemeklēt ko liriskāku.

-    Albāņi bija pirāti, nevis liriķi. Šo zemesragu pirms diviem gadsimtiem viņi dēvēja par Burāni, kas nav nekas cits kā ķirbis. Žargonā arī galvaskauss. - Viņš traucās tālāk. - Nāve un ūdens.

-    Sakiet, kas tā par izkārtni tur pie vārtiem? «Šalle d’attente»!

- vaicāju, kājodams viņam blakus.

-    To tur pielika vācu zaldāti. Kara laikā viņi bija rekvizējuši Burāni.

-    Bet kādēļ tieši šādu?

-    Acīmredzot viņus pārcēla šurp no Francijas. Un viņi šeit garlaikojās. - Končiss pagriezās un ieraudzīja manu smaidu. - Jā, tieši tā. Jābūt priecīgam par katru kripatiņu humora, kas nāk no vāciešiem. Man necēlās roka iznīcināt tādu retumu.

-    Vai labi pazīstat vāciešus?

-    Nav iespējams tos pazīt. Tos var tikai paciest.

-    Bet Bahs? Vai viņš nav vairāk kā ciešams?

Končiss apstājās. - Nevajag vērtēt tautu pēc tās ģēnijiem, bet pēc tās mentalitātes. Senie grieķi spēja pasmieties paši par sevi. Romieši to nespēja. Šī paša iemesla dēļ frančus var uzskatīt par augstas kultūras tautu, bet spāņus - ne. Un ebrejiem un anglosakšiem var piedot visus viņu neskaitāmos trūkumus. Ja es ticētu Dievam, karsti pateiktos par to, ka viņš nav devis man ne pilītes vācu asiņu.

Bijām nonākuši pie mazas, ar bugenvilu un purpura tīteni apaugušas lapenītes, kas nošķiebusies stāvēja sakņu dārza galā. Končiss ar žestu aicināja mani iekšā. Lapu pavēnī neliela klints atseguma priekšā stāvēja postaments, uz kura dižojās bronzas radījums ar milzīgu piebriedušu failu. Rokas biedinoši paslietas virs galvas, bet ģīmis savilkts blēdīgā satīra smīnā; ne vairāk kā astoņpadsmit collas liels, tas tomēr izstaroja kādu pirmatnīgu, draudīgu spēku.

-    Vai zināt, kas tas ir? — Končiss stāvēja man cieši aiz muguras.

-    Pāns?

-    Priāps. Antīkajos laikos tāds bija katrā dārzā. Atbaidīja zagļus un nesa auglību. Pēc tradīcijas tam jābūt taisītam no bumbierkoka.

-    Kur jūs to dabūjāt?

-    Tas gatavots pēc mana pasūtījuma. Iesim. — Šis «iesim» skanēja tā, it kā viņš paskubinātu kūtru ēzeli; vēlāk iedomājos, ka biju gluži kā jauns kalpotājs, kam steigšus izrāda viņa darba lauku.

Devāmies atpakaļ uz mājas pusi. Galerijas priekšā sākās šaura taciņa, kuras stāvie līkloči veda lejup, uz krastmalu. Mazais, klinšu ieskautais līcītis bija labi ja piecdesmit jardus plats. Pie miniatūra muliņa līgojās laiva ar piekarināmu motoru, krāsota zaļā un maigi sārtā krāsā. Liedaga galā vīdēja neliela grota, netālu stāvēja vairākas ietilpīgas petrolejas kannas. Bija ari maza sūkņa būdiņa, no kuras augšup pa klinti stiepās ūdensvads.

-    Vai gribat izpeldēties?

Mēs stāvējām uz muliņa.

-    Manas peldbikses palika pie mājas.

-    Var iztikt ari bez tām. - Viņš paskatījās uz mani kā šaha spēlmanis, kas tikko izdarījis labu gājienu. Atcerējos Dēmetriada iecienītās jēlības par angļu dibentiņiem, tad vēl šo Priāpu. Iespējams, tieši tas bija visam izskaidrojums — viņš vienkārši bija vecs gejs.

-    Laikam tomēr ne.

-    Kā vēlaties.

Aizgājām atpakaļ līdz oļu strēlei un nosēdāmies uz liela, jūras izskalota baļķa, kas bija izvilkts tālāk krastā.

Aizdedzu cigareti un smēķēdams vēroju Končisu, atkal mēģināju viņu atšifrēt. Biju pilnīgā nesapratnē. Mulsināja ne vien tas, ka šis cilvēks, kas tik labi runā angliski un vispār šķiet visai inteliģents kosmopolīts, ir tik pēkšņi parādījies «manā» vientuļajā salā - gluži kā eksotisks stāds, kas vienas nakts laikā izspraucies no akmeņainās zemes. Arī tas ne, ka viņš pilnīgi neatbilda manam iedomu tēlam, -visvairāk mani intriģēja mīklainais incidents ar Mitfordu, par ko nezināmu apsvērumu dēļ negribēja runāt nedz viens, nedz otrs. Gaisā karājās neskaidras apjautas, kaut kas noslēpumains un neparedzams.

-    Kā jūs šeit nokļuvāt, mister Končis?

-    Vai neņemsiet ļaunā, ja lūgšu neko nejautāt?

-Nē.

-    Tad jau labi.

Tā, lūk. Es iekodu lūpā. Ja manā vietā būtu kāds cits, es pirmais par viņu pasmietos.

Uz ūdens jau gulēja garas priežu ēnas, un pār zemi nolaidās absolūts, gluži nereāls miers; jūra gluda kā spogulis, noklusuši pat cikāžu mūžīgie čirpsti. Ari Končiss klusēja, uzlicis rokas uz ceļiem, šķietami nodevies kādiem mistiskiem elpošanas vingrinājumiem Nenosakāms bija ne vien viņa vecums, bet ari viss pārējais. Izskatījās, ka es viņu īpaši neinteresēju, tomēr jutu, ka viņš mani vēro, vēro pat tad, kad skatās uz citu pusi. Jutu to jau no paša sākuma: viņš vēro un gaida. Tā mēs klusi sēdējām kā seni un tuvi paziņas, kam nav vajadzīgas tukšas valodas. Lai neparasts, Šis klusums nebija nomācošs, mēs it kā pieskaņojāmies rēnajai novakarei.

Piepeši viņš sakustējās un pašāva acis pa kreisi, uz nelielas klints virsotni. Es arī palūkojos turp, bet neko neieraudzīju.

-    Kas tur bija?

-    Tikai putns.

Klusums. Domīgi vēroju viņa profilu. Varbūt viņš tomēr nav īsti normāls? Vai ari vienkārši māžojas, grib mani izmuļķot? Mēģināju atkal uzsākt sarunu.

-    Es tā sapratu, ka jūs tikāties ar abiem maniem priekštečiem. -Zibenīgi kā čūska viņš pagrieza galvu un klusējot pievērsa man pārmetošu skatienu. Es neatlaidos: - Ari ar Leverjē.

-    Kas jums to teica?

Nez kādēļ Končisu ļoti satrauca tas, ko ļaudis varētu par viņu teikt. Es pastāstīju par savu atradumu, un viņš mazliet nomierinājās.

-    Viņš nebija laimīgs šeit, Fraksosā.

-    To pašu teica ari Mitfords.

-    Mitfords? - Atkal man iedzēla ērcīgs skatiens.

-    Droši vien saklausījies skolas tenkas.

Cieši ielūkojies man acīs, Končiss stomīgi palocīja galvu. Es pasmaidīju, un viņš piesardzīgi pasmīnēja pretī. Turpinājās mūsu savādā psiholoģiskā spēlīte. Pats nezinu, kādēļ, bet šķita, ka dotajā brīdī man ir izdevīgāka pozīcija.

Kaut kur no augšas, no neredzamās mājas puses atlidoja zvaniņa skaņas. Tas nodzinkstēja divas, tad trīs reizes, tad atkal divreiz. Nebija šaubu, ka tam ir kāda īpaša nozīme, katrā ziņā tas deva balsi savādajai spriedzei, kas šķita pārņēmusi šo vietu un tās īpašnieku, tik savādi nesaderīga ar apkārtnes pilnestīgo mieru. Končiss tūdaļ pielēca kājās.

-    Man laiks iet. Un jums arī krietns gabals priekšā.

Kraujas vidū stāvā taciņa kļuva mazliet platāka; šeit bija nolikts

neliels čuguna sēdeklis. Uzņēmis pārāk jestru soli, Končiss atvieglots apsēdās; bridi bija dzirdama tikai mūsu smagā elpa. Pielika roku pie sirds. Savilku līdzjutīgu seju, bet viņš atmeta ar roku.

-    Jūs ari reiz kļūsiet vecs. To es jums varu garantēt. - Viņš saviebās. - Jā, nāve vairs nav aiz kalniem.

Sēdējām klusi un pamazām atguvām elpu. Cauri priežu vainagu smalkajam pinumam vīdēja dzeltenīgas debesis. Rietumu pamale tinās dūmakā, dažas vakara mākoņu plūksnas nekustīgi peldēja virs rimtās pasaules.

Jautājums nāca kā parasti negaidīts; - Vai esat izredzēts?

-    Izredzēts?

-    Džons Leverjē, piemēram, jutās Dieva izredzēts.

-    Es neticu Dievam. Un noteikti nejūtos izredzēts.

-    Man gan liekas, ka esat.

Es nedroši pasmaidīju. - Pateicos.

-    Tas nav kompliments. Tas ir akls laimests, nevis jūsu nopelns.

-    Un kas tad mani izredzējis?

-    Nejaušība. Un tai ir tūkstošiem seju.

Končiss piecēlās un uzlika roku man uz pleca - sak, neņemiet to pārāk nopietni. Pieveicām atlikušo kāpuma daļu un pēc brīža atkal bijām uz grantsstrēles mājas sānos.

-    Tā, lūk, - viņš apstājies noteica.

-    Liels paldies jums, patiesi. - Cerēju izvilināt atbildes smaidu un atzīšanos, ka viņš tīši jaucis man prātus, bet domīgā seja bija pilnīgi nopietna.

-    Gribu lūgt jums divas lietas. Pirmkārt: nestāstiet par Šo tikšanos nevienam tur, tajā pusē. Tas saistīts ar dažiem karalaika notikumiem.

-    Esmu par to dzirdējis.

-Ko tad?

-    Nu, tā notikuma atstāstu.

-    Ir divas versijas. Bet tagad tam vairs nav nozīmes. Viņiem esmu tikpat kā miris, nekad ne ar vienu nesatiekos. Vai skaidrs?

-    Pats par sevi. Es nevienam neko neteikšu.

Tikpat skaidrs bija, kāds būs otrs lūgums: nekad vairs viņu netraucēt.

-    Mans otrs lūgums ir šāds: atnāciet šurp ari nākamajā nedēļas nogalē. Un palieciet līdz pirmdienas rītam. Ja jums nav iebildumu pret pastaigām saullēktā.

-    Paldies. Liels paldies. Ar lielāko prieku.

-    Domāju, ka mūs gaida daudz interesantu atklājumu.

-    «Un mūsu doma nerims tālāk tiekties»?

-    Vai izlasījāt to liedagā?

-    Vai jūs gribējāt, lai to izlasu?

-    Kā gan es varēju zināt, ka jūs nāksiet?

-    Man likās, ka mani kāds vēro.

Brūnās acis pētoši urbās manī, viņš nesteidzās ar atbildi. Sejā pavīda tikko jaušama smaida ēna.

-    Vai tagad jums tā neliekas?

Un atkal viņa skatiens pašāvās pāri manam plecam, it kā manītu kaut ko starp priedēm. Palūkojos visriņķī. Neviena. Vai tas būtu kārtējais joks? Viņš aizvien smaidīja savu paskopo, sauso smaidu.

-    Vai tad vajadzētu?

-    Es tikai apjautājos, mister Ērf. - Viņš sniedza roku. - Ja kāda iemesla dēļ nevarat ierasties, atstājiet pie Sarantopulosa zīmīti Hermejam. Es dabūšu to nākamajā dienā.

Domīgi saņēmu dzīslaino plaukstu - sāku izturēties pret šo cilvēku ar zināmu piesardzību. Viņš paturēja manu roku ilgāk, nekā prasīja pieklājība, ari tvēriens bija ciešāks, bet acīs dzalkstfja zobgalība.

-    Neaizmirstiet, ko jums teicu. Par nejaušību.

-    Centīšos.

-    Bet tagad ejiet

Nevilšus pasmaidīju. Tas bija tik ērmīgi - vispirms ielūgums, tad strupā izvadīšana, it kā es pēkšņi būtu izsmēlis viņa pacietības krājumu. Sapratis, ka turpinājuma nebūs, es rezervēti paklanījos un pateicos par tēju. Viņš paklanījās tikpat stīvi, un man neatlika nekas cits kā doties prom.

Nogājis jardus piecdesmit atskatījos- Končiss vēl stāvēja turpat pilntiesīgs savas domēnes valdnieks. Es pamāju, un viņš pacēla rokas dīvā žestā - pagānu priesteris, kas dod savu svētību. Atskatījos vēlreiz, pirms koki aizsedza māju, bet viņš jau bija nozudis.

Skaidrs bija viens - lai kas šis cilvēks būtu, viņš pilnīgi atšķīrās no visiem, ko jelkad biju sastapis. Šīs pārsteidzošās acis, impulsīvā valoda, kas aprāvās tikpat negaidot kā sākusies, un spējie bezmērķa skatieni nozīmēja ko vairāk par vientulības un vecuma izraisītām ēverģēlībām. Ieejot mežā, es nenojautu, ka izskaidrojums mani gaida jau pēc pārsimt jardiem.

1

Skat. skaidr. 10. Ipp.

2

Šeit domāts Anglijas karaļa Edvarda VII valdīšanas laiks (1901 -1910).

3

Neliels buru kuģītis Vidusjūrā.

4

Viena no vecākajām privileģētajām zēnu vidusskolām Anglijā.

5

Iecienīts antīks sižets par Mikēnu valdnieka Agamemnona un viņa sievas Klitaimnēstras traģisko likteni.

6

Kacusika Hokusai (1760-1849) - japāņu gleznotājs un grafiķis.

7

Grieķu mitoloģijā Poseidona dēls, laupītājs, kas dzīvoja augstas piekrastes klints virsotnē. Reizē dieva dēls un parasts mirstīgais, nekur īsti nepiederīgs.

8

Metjū Arnolds (1822-88) - angļu dzejnieks un kritiķis, sarakstījis arī esejas par izglītību, kurās slavina ortodoksālu audzināšanas sistēmu.

9

AndrēŽids (1869-1951) -franču rakstnieks, kura daiļradei raksturīgs protests pret tradicionālo morāli, indivīda brīvības slavinājums..

10

Emīlija Dikinsone (1830-1886) - amerikāņu dzejniece, kuras lirika balstās uz transcendentālisma idejām

11

Cogito, ergo sum (latīņu vai.) - «Es domāju, tātad es esmu» -franču filosofa R. Dekarta sentence. Nikolass to pārfrāzējis: «Scribo, pingo, ergo sum» - es rakstu, gleznoju, tātad es esmu.

12

Apsveicu. … Vai tas ir… Nāksies braukt uz Atēnām. Es iedošu jums

adresi. Jūs to tur arī saķērāt, vai ne? … Viņas visas tur ir slimas.

Vajag būt pēdējam muļķim, lai tā iekristu, (franču vai.)

13

Es esmu nolādēts, (franču vai.)

14

Kungs, (grieķu vai.)

15

Katulls (ap 87 - ap 54 p. m. ē.) - romiešu dzejnieks.

16

Sala Grieķijā, kur Vilgs. p. m. ē. dzīvoja dzejniece Sapfo un viņas sekotājas.

3-M

17

V. Šekspīra lugas «Romeo un Džuljeta» personāžs, kas tiek nogalināts divkaujā pilsētas laukumā.

18

Svētais Dcmetrijs. (grieķu vai.)

19

Tomass Stērns Eliots (1888-1965) - angloamerikāņu dzejnieks, dramaturgs un kritiķis, «dumpīgā» modernisma pārstāvis.

Vistans Hjū Odens (1907-73) - angļu dzejnieks un dramaturgs.

20

Ezra Paunās (1885-1972) -amerikāņu dzejnieks, viens no imažisma pamatlicējiem.

21

Uzgaidāmā zāle. (franču vai.)

Pjērs Lavāls (1883-1945) - kolaboracionistu valdības premjerministrs Francijā vācu okupācijas laikā. Par dzimtenes nodevību sodīts ar nāvi.

22

Zans Maksims Klods (1823(24)-!904) -franču gleznotājs marīnists.

23

Grieķu baltvīns, kam raudzējot tiek pievienoti Alepo priežu sveķi.

«— 396

24

AJūzija uz franču eksistenciālisma klasiku - Žana Pola Sartra lugu «Mušas», šo kukaiņu uzmācīgo varu autors izmanto kā neadekvāta dzīvesveida simbolu.

25

Hibisku dzimtas dārzājs.

26

Augsti logi, kuru apakšmala ir grīdas līmenī.

27

Burtiski «jau redzēts »(franču vai.) - maldīga sajūta, ka notiekošais ir jau pieredzēts.

28

Ķīniešu imperatoru dinastija (618-907).

29

Viens no Šekspīra lugas «Vētra» personāžiem; vecs, ar burvja māku apveltīts vīrs, kas kā pilntiesīgs valdnieks dzīvo ar savu svītu vientulīgā salā.

30

Rožu dzimtas koku un krūmu ģints ar ēdamiem augļiem.

14

Jau iztālēm manīju kaut ko baltganu guļam ejā līdzās lielajiem vārtiem. Sākumā nodomāju, ka tas ir kabatiakats, bet pieliecies ieraudzīju krēmkrāsas cimdu, turklāt ne gluži para-:as bija smalks sieviešu cimds, kas sniedzas līdz pat elkonim. Ziliem zīda diegiem uz nodzeltējušas zīmītes bija izšūts firmas nosaukums: «Mireille, gantiere»1. Kā zīmīte, tā pats cimds izskatījās loti vcci, gadiem nogulējuši kādas kumodes atvilktnē. Es paodu to - kfl tad, tfi pati veclaicīgs, muskusam vai sandalkokam līdzīgā smarža; tfi smaržoja dvielis, ko pirms nedējas atradu liedagā. Kad Končiss sacīja, ka tfis ir viņa lietas, tieši šis saldais, sievišķīgais aromfits lika apšaubīt viņa vārdus.

Tagad sfiku saprast, kSpēc viņš tik |oti baidās no negaidītiem apmeklētājiem un ciematnieku valodām. Bet kālab tad viņš riskē, ielūdzot mani viesos un līdz ar to pielaižot gluži klāt savam noslēpumam? Nespēju ari iedomāties, kam sievietei šeit vajadzīgi Eskota2 cimdi un, pats galvenais, kas viņa tāda ir. Ta varēja būt tiklab mīļākā kā meita, sieva, māsa - varbūt vājprātīga, varbūt vienkārši prātu izdzīvojusi veča. Man pat iešāvās prātā, ka viņu izlaiž pastaigā tikai ar vienu noteikumu: nerādīties nevienam acīs. Droši vien viņa redzēja mani pagājušo reizi un tagad, izdzirdusi svešu balsi, atkal sagribēja uzmest aci - tas izskaidroja vecā vīra nervozos skatienus un dažas citas savādības. Acīmredzot viņš zināja, ka šī staigā savā yaļā. Tas izskaidroja ari to, ka tējas galds klāts diviem, un mīklaino zvaniņa signālu.

Es pagriezos, jau gatavs izdzirdēt smejas, idiotisku ķiķināšanu, bet tad, stīvi blenžot pabiežņa ēnā, atcerējos Končisu pieminam Prospero, šo viņa drūmo paralēli: «Ari citas radības, ne tik jaunas un daiļas.» Nē, viņa nav vājprātīga, viņai piemīt kāds smags fizisks defekts, atbaidoša kroplība. Un pirmoreiz meža vientulībā man pār muguru noskrēja vēsas tirpas.

Saule jau bija zemu, un Grieķijas nakts tuvojās ar īsti subtropisku ātrumu. Man nebija ne mazākās vēlēšanās tumsā trausties pa ziemeļu nogāzes stāvajām takām, tālab rūpīgi uzkāru cimdu uz vārtu šķērša un steidzos prom. Pēc pusstundas gājuma man ienāca prātā vēl viena jauka hipotēze - nav izslēgts, ka Končiss ir trans-vestīts. Vēl pēc brīža es sāku paklusām dungot - pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem.

Par savu vizīti pie Končisa nestāstīju nevienam, pat Mēli ne, bet nemitīgi lauzīju galvu par mīklaino trešo personu viņa mājā. Pēdīgi izspriedu, ka visdrīzāk tā ir vājprātīga sieva; šī versija saskanēja ar noslēgto dzīvesveidu un kalpu nerunību.

Prātoju ari par pašu Končisu. Neatmetu iespēju, ka viņš ir gejs; tas gan nebija īpaši rosinoši, toties līdzēja izskaidrot Mitforda mīklaino brīdinājumu. Šī spriedze, nervozā šaudīšanās no vienas vietas uz otru, no vienas tēmas uz citu, jestrā gaita un aforistiskās, mīklainās atbildes, kā ari šķiroties pravietiski paceltās rokas - visas šīs manierīgās izdarības, šķiet, kalpoja vienam mērķim, proti, likties pēc iespējas jaunākam un mundrākam.

Vēl atlika palauzīt galvu par gadījumu ar dzejas krājumu -acīmredzot tā tas arī bija domāts. Toreiz es aizpeldēju diezgan tālu no krasta, tā ka viņš viegli varēja nolikt šīs lietas liedagā. Bet šāda priekšspēle tomēr likās pārāk izgudra. Un vēl - ko nozīmēja runas par to, ka esmu «izredzēts»? Un tas, ka mūs gaida daudz interesantu atklājumu? Varbūt tikai to, ka Končiss pats nav īsti normāls. Un šis «kā nu to ņem», kad apvaicājos, vai viņš dzīvo viens, - ievēroju, ar kādu neslēptu sarkasmu tas tika teikts.

Skolas bibliotēkā dabūju liela mēroga salas karti, kur bija atzīmētas Burāni īpašuma robežas. Tas pletās tālāk, nekā biju domājis, īpaši austrumu virzienā: seši vai septiņi hektāri, tātad kādi piecpadsmit akri. Lēni un mokoši grauzdamies cauri Ekerslija angļu valodas kursam, domās arvien atgriezos villā, kas kā putna ligzda bija patvērusies uz vientulīgās zemes mēles muguras. Man patika sarunvalodas nodarbības, patika strādāt ar tā saucamo «filoloģisko sesto» klasi - astoņpadsmit gadus veciem dulburiem, kas bija izvēlējušies valodas tikai tādēļ, ka eksaktajās zinībās bija pilnīgi bezcerīgi. Bet nebeidzamā iesācēju dresūra padarīja mani vai traku. «Ko es daru? Es paceļu roku. Ko viņš dara? Viņš paceļ roku. Ko viņi dara? Viņi paceļ rokas. Vai viņi ir pacēluši rokas? Jā, viņi ir pacēluši rokas.»

Jutos kā lenisa čempions, kas nosodīts spēlēt ar neprašām, nemitīgi skraidot pakal viņu nopūdelētajām bumbām. Mēdzu raudzīties pa logu uz zilajām debesīm, cipresēm un jūru un sevī lūgties, kaut drīzāk pienāktu vakars, kad varēšu nobēgt savā kabūzī, atlaisties gultā un iemalkot Ozo3. Burāni za)ā pasaulīte Šķita tik tāla no tā visa; tāla un reizē tuva ar saviem mazajiem noslēpumiem, kas, dienām ritot, zaudēja sākotnējo nozīmību un kļuva ne vairāk kā pikanta piedeva tam prāta baudījumam, ko cerēju gūt.

15

Kad ierados, namatēvs jau sēdēja pie galda. Nosviedu mugursomu pie sienas, un viņš uzsauca Marijai, lai nes tēju. Kon-

_čisa uzvedība vairs nebija tik ekscentriska, varbūt tālab,

ka Šoreiz viņš bija plānojis mani iztaujāt. Runājām par skolu, par Oksfordu un manu ģimeni, par angļu valodas pasniegšanu ārzemniekiem un to, kālab es atbraucu uz Grieķiju. Un atkal man uzmācās tā pati sajūta: lai arī tiek uzdoti jautājumi, atbildes viņam ir gluži vienaldzīgas. Es neinteresēju viņu kā personība, drīzāk kā noteiktas kategorijas pārstāvis, noteikta sindroma nesējs. Kontroleksemplārs. Pāris reižu lūkoju mainīties ar viņu lomām, bet arī šoreiz atdūros pret klaju nevēlēšanos runāt par sevi. Par atrasto cimdu es neko neteicu.

Tikai vienu reizi Končiss likās patiesi pārsteigts. Viņš apvaicājās par manu neparasto uzvārdu.

-    Tas nāk no Francijas. Esmu cēlies no hugenotiem.

-    Ak tā.

-    Bija tāds rakstnieks, vārdā Onorē d’Erfe…

Viņš izbrīnā uzrāva uzacis. - Vai viņš pieder pie jūsu senčiem?

-    Vismaz ģimenē tā pieņemts uzskatīt. Neviens to gan nav līdz galam izpētījis, cik man zināms. - Nabaga vecais d’Erfe. Cik netiku lietojis viņa vārdu, lai mestu uz sevi tālu gadsimtu kultūras atblāzmu. Končisa smaids šķitās patiesi silts, bezmaz starojošs, un es atsmaidīju pretī. - Vai tam ir kāda nozīme?

-    Tas ir interesanti.

-    Visdrīzāk tās ir blēņas.

-    Nesakiet vis. Es gan tam ticu. Vai pats esat izlasījis Astreju!

-    Ar mokām. Šausmīgi garlaicīga lasāmviela.

-    Oui, un peu fade. Mais pas tout āfait saris charmes 4 - Arī franču valoda skanēja nevainojami; viņš aizvien smaidīja savu dāsno smaidu. - Tātad jūs zināt franču valodu.

Ne pārāk labi.

-    Kas to būtu domājis - pie mana galda sēž visīstākais le grand siecle5 pēctecis.

-    Diez vai. - Bet man glaimoja Šī attieksme, pēkšņi radusies vēlība.

Končiss piecēlās. - Tā. Šodien es spēlēšu Rāmo6. Jums par godu.

Mēs iegājām istabā, kas stiepās visā mājas garumā. Trīs sienas aizņēma grāmatplaukti, ceturtajā bija iebūvēta zaļi glazētu podiņu krāsns, uz kuras dzegas stāvēja divas modernas bronzas figūriņas. Virs tām karājās oriģinālliela Modiljāni gleznas reprodukcija, smalks portrets - skumja, melnā tērpta sieviete uz nespodri zaļa fona.

Nosēdinājis mani atzveltnī, viņš pārcilāja notis. Atradis īstās, sāka spēlēt: īsas, trillinošas etīdes, kam sekoja sarežģītas uzbūves kurantes un pasakaljas. Nebiju par tām sajūsmā, bet nevarēja noliegt, ka spēlē viņš meistarīgi, turklāt bez citādi viņam tik raksturīgās izrādīšanās. Bridi spēlējis, viņš aprāvās opusa vidū, it kā negaidot būtu izdzisusi gaisma, un tūda| atguva parasto manieribu.

-    Voilā .7

-    Brīnišķīgi. - Lūkoju apturēt šo franču invāziju, pirms tā iet plašumā. - Es visu laiku jūsmoju par šo te, - pametu ar galvu uz Modiljāni pusi.

-    Jā? - Piecēlāmies un piegājām tam klāt. - Mana māte .

Pirmajā brīdī nodomāju, ka viņš joko. - Jūsu māte?

-    Portreta nosaukums, protams. Tā ir viņa māte, ne jau mana. — Ielūkojos sievietes acīs - tie nebija Modiljāni raksturīgie blāvie

zivs redzokļi, tāpat kā Končisam, tās lūkojās ar primāta ciešo un vērīgo skatienu. Pievērsu uzmanību ari gleznas faktūrai un sapratu, ka tā nebūt nav reprodukcija.

-    Ak Kungs! Tā jau ir veselas bagātības vērta.

-    Tā gan. - Viņš runāja, uz mani neskatoties. — Tas, ka dzīvoju šeit, nošķirtībā, nebūt nenozīmē, ka esmu nabags. Esmu pat ļoti bagāts. - Vārdi «ļoti bagāts» izskanēja tā, it kā apzīmētu nacionālo piederību, un varbūt tā tas ari bija. Atkal pievērsos gleznai. - Patiesību sakot, dabūju to par baltu velti. Un ari tā bija žēlastības dāvana. Gribētos palielīties, ka jau toreiz saskatīju viņā ģēniju. Bet nē, tolaik to neredzēja neviens. Pat gudrinieks misters Zborovskis ne.

-    Vai pazināt viņu?

-    Modiljāni? Es tikos ar viņu, un ne vienreiz vien. Pazinu viņa draugu Maksu Žakobu. Tas bija jau viņa dzīves beigu posmā, kad bija gūta zināma ievērība. Monpamasa slavenības statuss.

Pašķielēju uz Končisu, kas joprojām raudzījās uz gleznu; nekas cits kā intelektuāls snobisms lika uzlūkot viņu ar jaunu respektu, saskatot ko vairāk par pavieglu, ākstīgu ērmu; nebiju ari vairs tik pārliecināts, ka labāk par viņu pazīstu dzīves īsteno seju.

-Tagad jūs droši vien nožēlojat, ka nenopirkāt ko vairāk.

. - Kā ne. Nopirku gan.

-    Vai šie darbi vēl ir pie jums?

-    Protams. Tikai pilnīgs bankrots var likt šķirties no tādām gleznām. Tās ir citos manos īpašumos. - Es ievēroju šo daudzskaitli; pie gadījuma to varēs izmantot, lai kāda priekšā paspīdētu.

-    Un kur atrodas jūsu… citi īpašumi?

-    Un kā jums patīk šis te? - Viņš pieskārās vienai no bronzas figūriņām uz krāsns dzegas. Tā attēloja jaunu vīrieti. - Šis ir Rodē-na makets. Jūs jautājat, kur atrodas mani īpašumi. Nu piemēram, Francijā. Libānā. Amerikā. Biznesa intereses saista mani ar daudzām vietām. - Viņš pievērsās otrai figūriņai, tik raksturīgi izdilušam stāvam. - Bet šis ir Džakometi.

-    Ak Kungs! Un tas viss šeit, Fraksosā?

-    Kas tieši jūs pārsteidz?

-    Jūs taču var aplaupīt!

-    Ziniet, Nikolas, ja jums ir daudz vērtīgu gleznu kā man -vēlāk parādīšu jums vēl divas —, agri vai vēlu nākas izšķirties. Vai

nu jūs uztverat tās kā apkrāsotus audekla gabalus, kas būtībā tā arī ir. Vai ari kā vērtību, kas pielīdzināma zelta stienīšiem. Tad jūs aizrestojat visus logus un nevarat mierīgi gulēt. Lūdzu! - Viņš norādīja uz figūriņām. - Ņemiet tās, ja vēlaties. Protams, es ziņošu policijai, bet varat mēģināt, varbūt jums paveicas. Vienīgais, ko es nejaušu sev laupīt, ir sirdsmiers.

-    Netaisos laupīt nedz vienu, nedz otru.

-    Turklāt Grieķijas salās nav zagļu. Tomēr man negribētos, lai kurš katrs zina par šīm lietām.

-    Par mani varat būt pilnīgi drošs.

-    Šī ir īpaša glezna. Esmu redzējis viņa darbu catalogue rai-sonne8 - tā nav tur iekļauta. Redzat, tai trūkst autora paraksta. Kaut gan pie gadījuma nebūtu grūti pierādīt tās autentiskumu. Pagaidiet, es jums parādīšu. Pieturiet to stūri, lūdzu!

Viņš pastūma Rodēnu malā, un mēs nocēlām audeklu uz grīdas. Končiss piešķieba to, rādot man otru pusi, kur bija aizsākts kādas citas gleznas mets. Audekla apakšā bija uzskripāti daži nesalasāmi vārdi, bet tiem līdzās, pie paša ķīļrāmja sasummēts ciparu stabiņš.

-Parādi. Lūk, šeit - «Toto». Alžīrietis, no kura viņš pirka hašišu. -Končiss norādīja uz kādu citu vārdu. — «Zbo». Zborovskis.

Noraugoties uz paviršajiem, piedzērušajiem burtiem, es sajutu šī cilvēka bērnišķo tiešumu, sajutu briesmīgo un neizbēgamo ģēnija atšķirtību no vidusmēra pasaules. Viņš izdiņģē no tevis desmit frankus, tad pāriet mājās un kaut ko uzglezno, un kādu dienu tas maksā desmit miljonus. Končiss vēroja mani.

-    Šī ir tā puse, ko muzejos parasti nerāda.

-Nabaga cilvēks.

-    To pašu viņš varētu teikt par mums. Un tam būtu vairāk pamata.

Līdzēju pakārt gleznu vietā.

Tad viņš pievērsa manu uzmanību logiem. Tie bija nelieli un pašauri, ar smailu augšu, vidušspraislis un kapitelis darināti no griezta marmora.

-Tie nāk no Monemvasijas. Bija iebūvēti kādā zemnieku mājā. Nācās šo māju nopirkt.

-    īsti amerikānisks gājiens.

Končiss nepasmaidīja.

-    Venēciešu logi no XV gadsimta. - Piegāja pie plaukta un izcēla kādu mākslas grāmatu. - Te tie ir. - Pavēros pāri viņa plecam un ieraudzīju slaveno Fra Anželiko Pasludināšanu. Tūdaļ atskārtu, kālab galerija man šķita tik pazīstama. Pat grīda - sarkanu flīžu grīda ar baltu apmalu - bija gluži tāda pati.

-    Nu, ko vēl es jums varētu parādīt? Mans klavihords ari ir liels retums - oriģināls Plejels. Vecmodīgs, bet ļoti skaists. - Viņš noglauda tā spīdīgi melno virsu kā kaķa muguru. Klavihorda galā pie sienas stāvēja nošu pults, kas šķita šeit gluži lieka.

—    Vai spēlējat vēl kādu instrumentu, mister Končis?

Viņš pašķielēja uz pulti, pašūpoja galvu.

-    Nē. Tā ir tikai sentimentāla piemiņa. - Končiss gan nelikās īpašs sentimentu cienītājs.

—    Tā. Nu labi. Tagad uz laiciņu atstāšu»jūs savā ziņā. Jātiek galā ar korespondenci. - Namatēvs pamāja uz grāmatplauktu pusi. - Šeit ir pietiekami daudz avīžu un žurnālu. Un grāmatu -ņemiet, ko prāts kāro. Vai atvainosiet mani? Jūsu istaba ir augšā -ja vēlaties, protams.

—    Man tepat būs labi. Paldies!

Končiss aizgāja; es vēl pakavējos pie Modiljāni, pieskāros Ro-dēnam, pārslidināju skatu istabai. Jutos nedaudz apstulbis - kā puisis pasakā, kas pieklauvē pie būdiņas durvīm un nokļūst pilī. Paņēmu franču un amerikāņu žurnālus, kas gulēja stūri uz galdiņa, un izgāju galerijā. Vēl pēc briža atļāvos ko tādu, ko nebiju darījis mēnešiem ilgi, proti, lūkoju sacerēt kādu vārsmu.

Uz akmens galvaskausa šī laiž saknes Zīmes, lietas dīvas, un cilvēks maskā Vada spēli. Es esmu tas, kam prātus jauc,

Kas nemāk nogaidīt un vērot,

Uz mūžu sodīts Ikars, laika upuris…

Atgriezies viņš piedāvāja apskatīt māju.

No istabas izgājām kailā, nemīlīgā hallē. Mājas ziemeļu pusē atradās ēdamistaba, kas nekad netiekot lietota, un vēl viena telpa; no grīdas līdz griestiem pieblīvēta ar grāmatām, tā atgādināja vecu

antikvariātu. īsts grāmatu haoss - sabāztas plauktos un sakrautas kaudzēs, tās mijās ar žurnālu un avīžu ķīpām, bet uz rakstāmgalda pie loga gulēja liels, acīmredzot nesen saņemts sainis.

Viņš pagriezās pret mani ar taustmēru rokās.

—Es te nedaudz nodarbojos ar antropoloģiju. Vai drīkstu noņemt jūsu galvaskausa mērus? - Viņa tonis nepieļāva domu, ka es varētu atteikties. Padevīgi pieliecu galvu. Viegliņām to saspiedis, Končiss vaicāja: - Vai mīlat grāmatas?

Šķiet, viņš bija aizmirsis — bet varbūt arī ne -, ka esmu studējis angļu valodu un literatūru.

-    Kā gan citādi.

-    Ko tad jūs lasāt? — Viņš ierakstīja mērījumu rezultātus mazā piezīmju grāmatiņā.

-    Nu… pārsvarā romānus. Dzeju. Literatūrkritiku.

-    Šai mājā gan nav neviena vienīga romāna.

-    Kā tad tā?

-    Romānu vairs nevar uzskatīt par mākslas žanru.

Es pavīpsnāju.

-    Kas tur smieklīgs?

-    Oksfordā tas bija visai iecienīts joks. Ja gadījās, ka kompānijā jums nebija ko teikt, droši varējāt nākt klajā ar Šādu jautājumu.

-    Kādu jautājumu?

-    «Kā jums šķiet, vai romāns ir sevi izsmēlis»? Protams, neviens negaidīja nopietnu atbildi.

-    Saprotu. Tas noteikti nebija necik nopietni.

-    Nepavisam ne. - Iemetu aci piezīmju grāmatiņā. - Vai ir kas īpašs7

-    Nav gan. - Viņš pašūpoja galvu. - Bet es runāju visā nopietnībā. Romāns ir miris. Tāpat kā alķīmija. - Roka ar taustmēru kategoriski pāršķēla gaisu. - Šī apskaidrība nāca pār mani vēl pirms kara. Un zināt, ko es izdarīju? Es sadedzināju visus romānus, kas vien man bija. Dikensu Servantesu. Dostojevski. Flobēru. Visus, gan lielos, gan mazos. Sadedzināju pat to, ko pats biju rakstījis jaunības naivumi. Uzkurināju sārtu tepat ārā. Patērēju tam veselu dienu, bet tā bija svētīga dezinfekcija debesīs pagaisa to dūmi, zemē izplēnēja pelni. Kopš tā laika jūtos daudz laimīgāks un veselīgāks. - Atcerējos

līdzīgu aktu no paša pieredzes un nodomāju, cik lieliski ir heroiski žesti, ja vien cilvēks uz tiem spējīgs. Pacēlis kādu grāmatu, Končiss izsita no tās putek]us. - Kāda velna pēc man jāgraužas cauri simtiem lappušu svešu izdomu, lai izlobītu pusduci sīku patiesību?

-    Kaut vai sava prieka pēc.

-    Prieka! - Viņš nikni uzklupa šim vārdam. - Vārdi ir domāti tam, lai paustu patiesību. Faktus. Nevis fantasmagorijas.

-    Oriģināls viedoklis.

-    Lūk, kam tie domāti.- Tas bija Franklina Rūzvelta dzīves apraksts. - Lūk, vēl. - Viņš pacilāja franču grāmatiņu par astrofiziku.

- Vai šis darbs. - Tā bija kāda sena brošūra - Brīdinājums grēciniekiem jeb slepkavas Roberta Fulksa pēdējā grēksūdze, 1679. — Ņemiet un izlasiet to pa šīm dienām. Pats redzēsiet, ka tā ir daudzkārt patiesāka par jebkuru vēsturisku romānu.

Končisa guļamistaba atradās jūras pusē virs mūzikas istabas un tāpat stiepās gandrīz visā mājas garumā. Vienu tās galu aizņēma gulta - divguļamā, starp citu, - un varens drēbju skapis, bet durvis viņā galā veda uz kādu pavisam mazu telpu, varbūt ģērbistabu. Tām līdzās stāvēja savāds galdiņš. Končiss pacēla tā virsu - izrādījās, ka tas ir vēl viens klavihords. Istabas vidusdaļa bija iekārtota kā dzīvojamā istaba un reizē kabinets: podiņu krāsns, divi ar gaišbrūnu drēbi pārvilkti mīkstie krēsli, tiem pieskaņots guļamkrēsls un papīriem nokrauts galds, pie kura viņš acīmredzot tikko bija strādājis. Tālāko kaktu aizņēma stiklots stūra skapītis, pilns ar bāli ziliem un zaļiem Iznikas darinājumiem. Vakara gaismas pielieta, šī telpa rādījās mājīgāka par apakšējo un tīkami atšķīrās no tās ar pilnīgu grāmatu trūkumu.

Patiesībā šo noskaņu noteica pāris gleznu, divas kailas meitenes saulainos interjeros: zaļi, sarkani un sārti, medus un dzintara toņi, gaisma un siltums - zeltainās liesmiņās te tvīka dzīvība un cilvēcība, mājība un erotika, un kvēlais Vidusjūras gaiss.

-    Vai pazīstat? — Es papurināju galvu. - Tas ir Bonārs9. šie audekli tapa gadus piecus vai sešus pirms viņa nāves. - Piegāju tuvāk. - Par tiem gan es samaksāju, kā pienākas, - viņš noteica man aiz muguras.

-    Tas bija to vērts.

-    Saule. Kaila meitene. Krēsls. Dvielis, mazgājamā bļoda. Mazs šunelis uz flīžu grīdas. Un mūsu esība uzreiz iegūst jēgu.

Bet es neskatījos uz gleznu, ko viņš tikko bija aprakstījis, es lūkojos otrā: meitene stāv pie saulē mirdzoša loga un susina gurnus, vērojot sevi spogulī- Atcerējos Alisonu, Alisonu, kas kaila staigā pa dzīvokli un trallina kā bērns. Patiesi izcils darbs - parastākos ikdienas mirkļus tas ietvēra zeltītā oreolā un uz mūžiem pacēla pāri ikdienībai.

Končiss izgāja uz terases, un es sekoju viņam. Pie viena no franču logiem greznojās mazs mauru stila galdiņš ar ziloņkaula inkrustāciju. Uz tā - liela ģīmetne veclaicīgā sudraba ietvarā un tradicionālais ziedu pušķītis. Uz butaforiska korintiešu postamenta stāv meitene Edvarda laika ģērbā; pie sāniem tai kupla rožu buķete, fonā - sentimentāli sērīgas birztalas gleznojums. Viens no tiem vecajiem uzņēmumiem, kuru dziļās, šokolādes brūnās ēnas tīkami harmonē ar pienaini gaišajiem laukumiem; tas iemūžināja laiku, kad sievišķie daiļumi vēl iedvesmoja dzejniekus. Krāšņa gaišu matu rota, šmaugs viduklis un maigi pilnīgi sejas panti - viņai piemita Gibsona10 jaunavu nedaudz smagnējais skaistums, kas tolaik bija lielā vērtē.

Končiss ievēroja manu skatienu.

-    Viņa reiz bija mana līgava.

Vēlreiz noskatīju ģīmetni. Apakšējo stūri uzmācīgiem zelta burtiem rotāja fotogrāfa vārds un adrese - Londonas adrese.

-    Jūs neapprecējāties?

-    Viņa nomira.

-    Izskatās pēc anglietes.

-    Ne tikai izskatās. - Arī viņš vēroja uzņēmumu. Blakus pompozajai vāzei uz paplukušās birztalas fona meitene likās jokaini veclaicīga kā muzeja eksponāts. - Viņa bija angliete.

Paskatījos uz veco vīru. - Kāds bija jūsu angļu uzvārds, mister Končis?

Viņš dāvāja man vienu no saviem retajiem Smaidiem, kas uzplaiksnīja spēji kā pērtiķa grimase. - Esmu to aizmirsis.

-    Jūs tā ari palikāt neprecējies?

Vēl bridi noraudzījies ģīmetnē, viņš lēni pakratīja galvu. - Iesim.

Margu apjoztā terase L burta veidā aplieca mājas dienvidaustrumu stūri. Tur stāvēja apklāts, acīmredzot vakariņām sagatavots galds. Pāri koku galotnēm bridi noraudzījāmies pazīstamajā ainavā, bezgala gaismas klaidā virs zemes un jūras. Peloponēsas kalni jau tapa zili violeti, un Venēra karājās bāli zaigajās debesīs, spīdot vienmērīgi un rēni kā tālīna laterna. Vaļējā logā varēja redzēt Končisa līgavu — tā bija nolikta gluži kā gādīga bērna lelle, ar skatu uz ārpasauli.

Uzgriezis ainavai muguru, Končiss atspiedās pret margām.

—Un jūs? Vai jums ir meitene? - Es noliedzoši pašūpoju galvu. -Šejienes dzīve jums noteikti šķiet ļoti vienmuļa.

-    Biju tam gatavs.

-    Tāds izskatīgs jauns vīrietis*

-Man bija meitene, bet…

-Bet?

-    To grūti izskaidrot.

-    Vai viņa ir angliete?

Atcerējos Bonāru - tā bija īstā realitāte, šādi momenti, nevis tas, ko varēja izteikt vārdos. Es pasmaidīju.

-    Vai drīkstu lūgt jums to pašu, ko lūdzāt man pirms nedēļas? Nejautājiet man par to.

-    Nu protams.

Končiss apklusa, un iestājās tas savādais, spriedzīgais klusums, ko pazinu no iepriekšējās reizes krastmalā. Pēdīgi viņš pagriezās pret jūru un atsāka sarunu.

-    Grieķija ir kā spogulis. Tā liek ciest, un cilvēks no tā mācās.

-    Dzīvot vienatnē?

-    Vienkārši dzīvot. Dzīvot saskaņā ar sevi, tādu, kāds esi. Pirms laba laiciņa šurp atbrauca kāds šveicietis, bija nolēmis pavadīt šeit mūža nogali. Aptuveni tik vecs kā es tagad. Apmetās vientulīgā pussagruvušā mājelē salas viņā galā. Tur pāri, netālu no Akvilas. Visu savu dzīvi viņš bija licis kopā pulksteņus un sapņojis par

Grieķiju. Bija pat iemācījies sengrieķu valodu. Saveda kārtībā mājiņu, iztīrīja cisternas, iekopa dažas terases. Viņam radās ari kaislīga aizraušanās - jūs nevarat iedomāties! Kazas. Sākumā turēja vienu, tad divas, tad jau veselu bariņu. Nevainojami koptas, allaž tīras un izsukātas - viņš taču bija šveicietis — tās pat gulēja ar viņu vienā istabā. Reizēm pavasaros viņš mani apciemoja - visgrūtāk tad bija atkauties no šī harēma, kas par visu vari gribēja tikt istabās. Viņš iemācījās gatavot lielisku sieru, Atēnās par to maksāja labu naudiņu. Bet viņš bija vientuļš. Pilnīgi vientuļš. Nekad neviens viņu neapciemoja, nerakstīja. Un domāju. Šis vīrs bija laimīgākais cilvēks, ko jelkad esmu sastapis.

-    Kas ar viņu notika?

-    1937. gadā viņu ķēra trieka. Līdz ar viņu gāja bojā ari visas kazas: nelaiķi atrada tikai pēc divām nedēļām, bet toreiz bija ziema, durvis aizslēgtas.

Končisa grimase šķita sakām, ka nāvei izdevies varen labs triks. Āda cieši apkļāva galvaskausu, dzīvas bija tikai acis, un vienu baisu mirkli man likās - šis cilvēks pats pretendē uz nāves lomu. Teju, teju pīšļos sairs sažuvušai ādai līdzīgā miesa, acu āboli izvelsies no dobuļiem un vēlīgais namatēvs pārtaps par ģindeni.

Turpinājām mājas apskati. Otrā stāva ziemeļu pusē bija vēl trīs telpas. Vienā no tām glabājās dažādi krāmi: augstos torņos sakrautas kastes, putek]u pārvalkiem klātas mēbeles. Tad nāca vannas istaba un tai līdzās - neliela guļamistaba. Gulta svaigi klāta, uz tās gulēja mana mugursoma. Biju gaidījis ari kādas slēgtas durvis, aiz kurām varētu mitināties cimda īpašniece. Tad iedomājos, ka viņa dzīvo otrā mājā Marijas uzraudzībā vai ari istabā, kas tagad ierādīta man.

Viņš sniedza man septiņpadsmitā gadsimta sacerējumu, ko biju atstājis kāpņu telpā uz galdiņa.

-    Pēc kādas pusstundas taisos iebaudīt savu dienišķo aperitīvu. Vai nāksiet kompānijā?

-    Nu protams!

-    Gribēju jums ko teikt.

-    Es klausos.

-    Vai esat dzirdējis par mani ko sliktu sakām?

-    Esmu dzirdējis tikai vienu lietu, bet tā, gluži pretēji, dara jums godu.

-    Vai nāves sods?

-    Pagājušo reizi mēs par to jau runājām.

-    Gan jau esat dzirdējis vēl kaut ko. No kapteiņa Mitforda, piemēram.

-    Neko vairāk, es jums galvoju.

Končiss stāvēja durvīs un noraudzījās manī ar savu hipnotisko skatienu. Likās, ka viņš pūlas saņemties, lai atklātu savu noslēpumu.

-    Man piemīt parapsihiskas spējas.

Māja bija dobja klusuma piesātināta; pēkšņi viss šķita guvis negaidītu izskaidrojumu.

-    Baidos, ka man šādas spējas nepiemīt. Ne mazākajā mērā.

Bijām nogrimuši istabas pakrēslā, divi vīrieši, kas pētoši veras

viens otrā. Varēja dzirdēt, kā viņa istabā tikšķ pulkstenis.

-    Tas nekas. Tātad pēc pusstundas?

-    Kādēļ jūs man to pateicāt?

Pagriezies pret mazu galdiņu pie durvīm, viņš uzrāva sērkociņu un aizdedza petrolejas lampu. Rūpīgi noregulēja degli, liekot man gaidīt atbildi. Tad iztaisnojās un pasmaidīja.

-    Tāpēc, ka tas tā ir.

To pateicis, viņš devās prom pa gaiteni, šķērsoja kāpņu telpu un iegāja savā istabā. Aizcirtās durvis, un mājai pārvēlās jauns klusuma vilnis.

16

Vienkārša dzelzs gulta. Vēl viens galdiņš, paklājs, mīkstais krēsls un aizslēgta veca cassone*, kāda stāvēja ikkurā salas  mājā. Bija grūti noticēt, ka šī ir viesu istaba miljonāra villā.

Sienas kailas, tikai pie vienas karājās veca fotogrāfija: mājas, šīs pašas mājas priekšā stāvēja paliela grupa ciemata vīru. Pašā centrā sazīmēju Končisu; ģērbts šortos un salmu cepurē, viņš bija krietni jaunāks nekā tagad. Bija arī viena sieviete, zemnieku sieva Marijas vecumā - tātad tā nebija viņa, jo pats uzņēmums bija vismaz divdesmit, trisdesmit gadus vecs. Pacēlis rokā lampu, es pagriezu uzņēmuma otru pusi - varbūt tur ir kas rakstīts. Bet atradu tikai trauslu gekonu, kas ar visām četrām bija pieķēries pie sienas un blenza manī stiklainām acīm. Biju dzirdējis, ka gekoniem patīk reti lietotas telpas.

Uz galdiņa pie gultas atradās plakans gliemežvāks, acīmredzot domāts kā pelnutrauks, un trīs grāmatas: spoku stāstu krājums, veca Bībele un paplāns, liela formāta albums ar nosaukumu Dabas krāšņumi. Spoku stāsti tika uzdoti par tīru patiesību, ko «var apliecināt vismaz divi uzticami aculiecinieki». Satura rādītājs atsauca atmiņā tās reizes, kad gulēju slims skolas internātā: Borlijas mācītājmuiža, Sesku vīra sala, Deningtonrouda nr. 18, Kleinkājis. Atšķīru Dabas krāšņumus. Dabu šeit pārstāvēja vienīgi daiļais dzimums, bet «krāšņumus» - visu iespējamo formu un izmēru krūtis, pasniegtas dažādos rakursos uz dažādiem foniem. Objektīvs pievilka tās arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzamais attēls rādīja vienīgi milzu krūtsgalu, kas kā tumšs plankums rēgojās pašā spīdīgās lappuses centrā. Pārāk uztiepīgi, lai būtu erotiski.

Paņēmu lampu un devos uz vannas istabu. Tā bija apgādāta ar visu nepieciešamo, ieskaitot tekošu ūdeni un bagātīgu aptieciņu. Meklēju kaut ko, kas nodotu sievietes klātbūtni, bet velti. Arī ūdens bija auksts un sājš, piemērots tikai vīriešiem.

Atgriezos savā istabā un izstiepos gultā. Vaļējā loga taisnstūris rādīja gaiši naksnīgas debesis; šur tur virs kokiem nespodras mirgoja pirmās zvaigznes. Ārā monotoni čirpstēja circeņi, haotiski ritmisks koris Vēbema11 stilā. No namiņa zem mana loga atlidoja sīki troksnīši un virtuves aromāti, bet villa joprojām bija klusuma varā.

Končiss intriģēja mani arvien vairāk. Te es prātā pavīpsnāju par viņa katcgorismu, kas uzurdīja angļu izseno pārākuma apziņu, te atkal viņš nemanot pak|āva mani savam iespaidam, un ne tikai kā bagāts cilvēks, kam pieder unikāli mākslas darbi. Jā, mazliet ari biedēja, un tās bija tās pašas mūžsenās bailes no pārdabiskā, par ko citkārt mēdzu tikai pasmīkņāt. No paša sākuma likās, ka viņa ielūgums nav vienkārša viesmīlības izpausme, attiecībā uz mani viņam ir kādi noteikti nolūki. Un tie nav saistīti ar homoseksuālismu - viņam bija jau pietiekami izdevību sevi nodot. Turklāt Bonāra meitenes, līgava un šis albums ar krūtīm…

Jā, tam vajadzēja būt kaut kam visai neparastam. «Vai esat izredzēts?» … «Man piemīt parapsihiskas spējas…» Visdrīzāk tas zīmējās uz spiritismu, galdiņa dancināšanu. Iespējams, ka dāma ar cimdu ari bija medijs. Končisam gan nepiemita tā sīkpilsoniskā smalkmanība un izgudrā leksika, kas man asociējās ar šo slaku, bet nebija ari šaubu, ka viņš ir visai īpatnējs cilvēks. Maigi izsakoties.

Aizsmēķēju cigareti, ievilku pāris dūmu un pasmaidīju. Patlaban, guļot šai mazajā, kailajā telpā, likās, ka tam visam nav lielas nozīmes, galvenais ir gluži kas cits - manī atkal pulsēja dzīvīgs satraukums. Končisa loma taču bija gluži nejauša - veiksmīgs atradums, kas trāpījies ceļā īstā brīdī un vietā, gluži kā senāk Oksfordā, kad pēc atturībā aizvadīta semestra man pagadījās dēka ar kādu meiču. Tagad biju ielaidies dēkā ar Končisu, kas rādījās ne mazāk sološa un satraucoša, šim noskaņojumam bija ari zināms sakars ar vēlmi atkal sastapt Alisonu. Manī vienkārši bija atmodusies dzīvotgriba.

Māja arvien bija klusa kā kapenes, un es jutos ieslēgts milzu galvaskausā, taču bija divdesmitā gadsimta vidus un es neticēju nedz Dievam, nedz spiritismam, nedz gariem un citiem māņiem. Pagaidām šai klusumā nebija baiļu, tikai absolūts miers, un es gulēju un gaidīju, līdz paies noliktā pusstunda.

Ielēju sev mazliet ūzo un atšķaidīju ar ūdeni, līdz tas kļuva pienaini blāvs. Ar glāzi rokā ņēmos apstaigāt grāmatplauktus. Tur valdīja metodiska kārtība. Divi plaukti atvēlēti medicīnas literatūrai, galvenokārt franču valodā, tai skaitā daudzi izdevumi par psihiatriju, kas likās īsti nesaderam ar spiritismu. Vēl divus plauktus aizņēma visāda veida zinātniskā literatūra, vairākus citus - filosofijas darbi. Ne mazums grāmatu par botāniku un ornitoloģiju, lielākoties angļu un vācu izdevumi, bet pārējā bibliotēkas daļa sastāvēja no neskaitāmām biogrāfijām un autobiogrāfijām. Tās likās gādātas un liktas plauktos bez jebkādas atlases: Vērdsverts, Mēja Vesta. Sensimons, ģēniji, noziedznieki, svētie un pilnīgas niecības. Šis grāmatu krājums bija eklektisks un bezpersonisks kā publiskā bibliotēka.

17

Mūzikas istabā dega gaisma, bet paša Končisa vel nebija. Uz galdiņa pie krāsns stāvēja paplāte: pudele ūzo, ūdens krūka un trauks ar zilimelnām, treknām Amfisas olīvām.

Aiz klavihorda zem loga ieraudāju zemu vitrīnu, kurā bija izlikti daži antīki trauki: ritons cilvēka galvas formā, melni apgleznots kiliks12 un neliela amfora ar sarkanu zīmējumu. Uz vitrīnas virsas stāvēja vēl trīs lietiņas: ierāmēta fotogrāfija, XVIII gadsimta pulkstenis un balti emaljēta tabakas doze. Aizspraucos aiz klavihorda sēdekļa, lai tuvāk aplūkotu grieķu keramiku. Pārsteidza gleznojums kilika lēzenajā iekšpusē: visai pornogrāfiskā veidā tas attēloja sievieti un divus safirus; arī amforas zīmējums lika šaubīties, vai kāds muzejs izliktu to apskatei.

Pievērsos pulkstenim zeltītā bronzas ietvarā. Emaljētās ciparnīcas pašā vidū greznojās rožaini kails amoriņš; stundu rādītāja šautra bija piestiprināta viņam starp gurniem, un tās apaļais galiņš nepārprotami norādīja, kas ar to domāts. Uz ciparnīcas nebija atzīmētas stundas - visa tās labā puse bija iekrāsota melna, tikai pašā augšā baltiem burtiem stāvēja rakstīts: «Miegs». Otrā puse bija balta. Smalkā, melnā šriftā še bija rakstīti padzisusi, bet vēl salasāmi vārdi: pulksten sešos - «Tikšanās», astoņos — «Kārdinājums», desmitos -«Erekcija» un vispēdīgi pusnaktī - «Ekstāze». Pulkstenis nedarbojās, un smaidīgā amoriņa vīrišķais lepnums bija slīpi iestrēdzis uz pulksten astoņiem. Atvēru ķītri balto tabakas dozi: vāka iekšpusē, gleznota Bušē13 stilā, atklājās tāda pati ainiņa, ar kādu nezināms grieķis pirms diviem tūkstošiem gadu bija izrotājis kiliku.

Vai tā bija sava veida perversija, joks vai vienkārši sliktas gaumes pazīme, bet tieši starp šiem diviem priekšmetiem Končiss bija radis vietu vēl vienai Edvarda laika meitenes, viņa mirušās līgavas ģīmetnei.

No ovāla sudraba rāmīša raudzījās dzīvas, smaidīgas acis. Stūrains dekoltē izcēla slaiko kaklu un lieliski balto ādu; uz krūtīm sakrokotās mežģīnes vairākkārt apņēma šaura, balta lente, pie pleca rotājās ļengans melns pušķis. Šeit viņa izskatījās loti jauniņa -meitene savā pirmajā vakartērpā. Ari vaibsti nelikās tik pilnīgi, tajos jautās kaut kas draisks, pat pikants, un šķita, ka slepenībā viņai patīk būt par šīs savdabīgās kolekcijas karalieni.

Augšā aizcirtās durvis, un es atrāvos no ģīmetnes. Sastapu Modiljāni sievietes nosodošo skatienu un izspruku galerijā. Pēc mirkļa man pievienojās Končiss gaišās biksēs un pelēkā kokvilnas žaketē. Kā tumšs siluets viņš stāvēja uz rēnās gaismas fona, pacēlis glāzi mēmā tostā. Kalnu viļņotā aprise bija tikko saredzama, kā ievilkta ar ogli uz tumša papīra, debesis vēl glabāja pēdējās vakarblāzmas svēdras. Bet augšā virs galvas - es stāvēju uz galerijas kāpnītēm -atklājās neaptverams zvaigžņu klaids. Ne tik spožas kā Anglijā, tās zaigoja maigi un likās peldam kādā caurspīdīgā eļļā.

—    Paldies par vakara lasāmvielu.

-    Ja atrodiet plauktos ko interesantāku, ņemiet droši.

No satumsušajiem kokiem mājas austrumos atlidoja ērmots kliedziens. Biju to dzirdējis vakaros pie skolas un sākumā domāju, ka tas ir kāds garīgi atpalicis ciemata zēns. «Kjū… Kjū… Kjū…» -tā bija ļoti augsta, ar regulāriem intervāliem atkārtota skaņa, kas piedienētu sava četrkāju mīluļa meklējumos izmisušai kundzītei.

-    Tā ir mana draudzene, - paskaidroja Končiss. Kādu mirkli apstulbis un satraukts iedomājos, ka tā ir tā pati mīklainā būtne. Prātā jau redzēju, kā viņa maldās starp kokiem savos Eskotas cimdos, žēli saucot šo netveramo Kjū. Nakts tumsā vēlreiz izskanēja muļķīgais un reizē baisais kliedziens. Končiss nesteidzīgi noskaitīja līdz pieci, tad pacēla roku, un sauciens atkārtojās. Viņš skaitīja vēl - atkal tas pats.

-    Kas tas ir?

-    Otus scops. Mazā ausainā pūcīte. Patiesi ļoti maza - labi ja divdesmit centimetrus gara. Lūk, tāda.

-    Jūsu bibliotēkā manīju grāmatas par putniem.

-    Es interesējos par ornitoloģiju.

-    Un medicīnu.

-    Jā, savulaik es studēju medicīnu. Bet tas bija tik sen.

-    Un nekad neesat praktizējis?

-    Tikai pats pie sevis.

Tālu rietumos blāzmoja kuģīša spožās ugunis. Sestdienas vakaros tas kursēja tālāk uz dienvidiem, līdz pat Kitirai. Tomēr tas netuvināja mūs ārpasaulei, tieši pretēji, uzsvēra Burāni noslēpumaino savrupību. Pēdīgi es saņēmos.

-    Ko jūs gribējāt teikt ar to, ka jums piemīt parapsihiskas spējas?

-    Un ko jūs nodomājāt?

-    Varbūt spiritisms?

-    Infantilisms.

-    No manas puses?

-    Nu protams.

Viņa vaibsti bija tikko samanāmi vārajā gaismā, kas plūda no durvju ailes. Mana seja bija izgaismota daudz labāk — atsākot sarunu, biju pagriezies pret namu.

-    Jūs tā arī neatbildējāt uz manu jautājumu.

-    Jūsu reakcija ir tik raksturīga Šim pretestības gara pārņemtajam laikam: visu apšaubīt, visu noliegt. Plānā pieklājības čaula to nespēj slēpt, vismaz no manis. Jūs esat spuraini kā dzeloņcūkas. Tikai ar saslietām adatām tās nevar paēst. Un, ja jūs neēdat, jūs nomirstat badā un jūsu dzeloņi iet bojā līdz ar jums. *

Paskalināju glāzes dibenā atlikušo ūzo. - Vai tas nav arī jūsu laiks?

-    Lielākoties esmu dzīvojis citā laikā.

-    Jūs domājat literatūru?

-Nē, īstenību.

Pūce atsāka kliegt, ieturot tikpat precīzas pauzes. Es raudzījos priedāja tumsā.

-    Reinkamācija?

-    Muļķības.

-    Nu tad… - es paraustīju plecus.

-    Diemžēl esmu ieslodzīts cilvēkam atvēlētajā laika nogrieznī. Un man ir tikai viena iespēja dzīvot citā laikā.

Mirkli vēl stomījos, tad sacīju: - Padodos.

-    Nevajag padoties, vajag tikai palūkoties augšup. Ko jūs tur redzat?

-    Nu, zvaigznes. Visumu.

-    Un ko vēl? Kas tur ir tāds, ko mēs nespējam saredzēt?

-    Citas pasaules?

Pagriezos, lai paskatītos uz viņu, bet sastapu tikai tumšu siluetu krēslā. Pār muguru noskrēja vieglas tirpas. Viņš uztvēra manu domu.

-    Jums šķiet, ka neesmu pie pilna prāta?

-    Nē, domāju tikai, ka jūs maldāties.

-    Nebūt ne. Tas nav nedz ārprāts, nedz maldi.

-    Jūs gribat teikt, ka… ce|ojat uz citām pasaulēm?

-    Jā, tieši to es gribu teikt.

Es noliku glāzi un izvilku no paciņas cigareti. Aizsmēķējis turpināju sarunu.

-    Vai savā miesiskajā veidolā?

-    Pasakiet man, kur beidzas miesa un sākas gars, un es atbildēšu uz jūsu jautājumu.

-    Un jūs… jums ir tam pierādījumi?

-    Neapšaubāmi pierādījumi. - Viņš ieturēja mazu pauzi. - Ja pietiek gara smalkuma tos uztvert.

-    Vai to jūs domājāt, runājot par izredzētību un parapsihiskām spējām?

-    Daļēji jā.

Es klusēju, apdomājot, kā man tagad izturēties. Jutu, ka mūsu starpā springst netverams naidīgums, ūdens un eļļas dabiskā pretestība. Labākais variants šķita pieklājīgs skepticisms.

-    Vai šie ceļojumi… vai tas ir kas līdzīgs telepātijai?

Pirms Končiss paguva atbildēt, uz galerijas grīdas atskanēja mīksti soļu plakšķi. No tumsas iznira Marija un neveikli pakniksēja.

-    Sas efcharistoume14, Marija. Vakariņas ir galdā, - viņš pagriezās uz manu pusi.

Mēs piecēlāmies un iegājām mūzikas istabā. Nolicis glāzi uz paplātes, viņš noteica: - Ir lietas, ko vārdi nespēj izskaidrot.

Es noliku savējo un atbildēju: - Oksfordā mums mācīja tā: ko nevar izskaidrot ar vārdiem, to nevar izskaidrot vispār.

-    Ļoti labi. - Končiss nosmīnēja. - Vai drīkstu saukt jūs vārdā?

-    Bet lūdzu.

Viņš ielēja vēl mazliet ūzo, mēs pacēlām glāzes un saskandinājām.

-    Eis ’ygeia sas, Nicholas.

-    Sygeia.15

Nez kādēļ es tomēr apšaubīju šā tosta sakaru ar manu veselību.

Nakts ielokā galds rādījās pārsteidzoši krāšņs, dzirkstoša stikla un sudraba oāze. Vidū stāvēja slaika lampa ar tumšu kupolu; gaisma atstarojās no žilbi baltā galdauta, savādi izgaismojot mūsu sejas uz tumsas fona - gluži kā Karavadžo16 gleznās.

Maltīte bija patiesi lieliska: vīnā sutinātas zivis, brinumgards cālis un siers ar garšzāļu piedevu. Desertā - biezpiena pīrāgs ar medu, gatavots pēc viduslaiku turku receptes, vismaz tā sacīja Končiss. Vīns glabāja maigu sveķu piegaršu, it kā vīna dārzs būtu audzis priedāja vidū, un nebija salīdzināms ar šķērmo, terpentīnam līdzīgo dziru, ko varēja dabūt ciematā. Ēdām klusējot, acīmredzot viņam tā tikās. Arī tās nedaudzās frāzes, ko pārmijām, attiecās uz ēdienu. Končiss ēda nesteidzīgi un ļoti maz, kurpretī es centīgi notiesāju visu, kas bija galdā.

Vispēdīgi Marija atnesa turku kafiju misiņa kannā un novāca lampu, kas pulcināja pārlieku daudz kukaiņu. Tā tika aizstāta ar sveci; liesma rāmi cēlās rēnajā gaisā, un ik pa brīdim kāds uzmācīgs knislis dejoja ap to savu riņķa deju, līdz apsvilinājies nozuda nakts melnumā. Es aizdedzu cigareti un apsēdos tāpat kā Končiss - ieslīpi pret jūru, pret dienvidiem. Viņš joprojām klusēja, un es labprāt pieņēmu šo tīkamo pauzi.

Piepeši lejā uz grants iečirkstējās soji. Tie attālinājās jūras virzienā, un pirmajā mirklī es nodomāju, ka tā ir Marija, lai gan netiku gudrs, ko viņa šajā stundā varētu meklēt liedagā. Bet jau sekundi vēlāk apjēdzu, ka šie soļi piederas večai ne vairāk kā mežā atrastais cimds.

Viegli, ātri un klusi, tie lika domāt, ka gājējs cenšas nozust nemanīts. Tas varēja būt drīzāk bērns, no savas vietas gan nevarēju redzēt. Paglūnēju uz Končisu. Viņš mierīgi raudzījās tumsā, it kā tā būtu viena no parastajām nakts skaņām. Lūkoju nemanāmi paliekties uz priekšu un pašaut skatienu pāri margām, bet soļi jau bija pagaisuši klusumā. Sveces liesmai niknā apmātībā uzbruka milzu tauriņš, tas metās tai virsū vēl un vēlreiz, kā neredzama gumijas pavediena raustīts. Končiss paliecās uz priekšu un apdzēsa sveci.

-    Pasēdēsim tumsā. Jums nav iebildumu?

-Ne mazāko.

Galu galā tas patiesi varēja būt bērns, kāds Marijas izpalīgs no tuvējām zvejnieku mājām.

-    Es varētu pastāstīt jums, kā atradu šo vietu.

-    Tas tiešām ir reti veiksmīgs atradums.

-    Bez šaubām. Bet es nerunāju no arhitekta viedokļa. - Viņš brīdi klusēja, it kā neprastu paust savu domu. - Atbraucu uz Frak-sosu, lai noīrētu māju. Vasaras māju. Ciematā man nepatika. Man vispār nepatīk uz ziemeļiem vērstas piekrastes. Pēdējā dienā es nolīgu kādu vīru ar laivu, lai apbrauktu salai visriņķī. Vienkārši tāpat, sava prieka pēc. Tā bija tīrā nejaušība, ka mēs piestājām izpeldēties tieši šeit lejā, pie Mutsas. Tīrās nejaušības dēļ laivinieks pateica man, ka augšā ir veca māja. Arī tas, ka toreiz šeit uzkāpu, bija nejaušība. 1928. gada 18. aprīlī, tā ap četriem pēcpusdienā. Kā šodien atceros spiedīgo pēcpusdienas svelmi.

Viņš atkal pieklusa, nodevies šai atmiņu ainai vai varbūt ieturēdams pauzi, pirms atklāja man jaunu savas personības skaldni, citu rakursu.

-Toreiz šeit bija daudz vairāk koku, jūru nemaz nevarēja redzēt. No mājas bija palikušas tikai pussabrukusas sienas, dzelkšņainu efeju apvīts grausts. Es stāvēju klajumā pie mājeles drupām un tūlīt apjautu, ka esmu šeit gaidīts. Kaut kas mani šeit gaidīja, gaidīja visu manu mūžu, un piepeši zināju ari, kas - tas biju es pats. Šeit biju es un šī māja, bijām ari mēs abi un šis vakars, un tas viss arvien šeit bija bijis. Kā manas ierašanās atspulgi. Tas bija kā sapnī. Es biju tuvojies aizvērtām durvīm, un piepeša burvība vērta koku stiklā, un es ieraudzīju pats sevi nākam sev pretī - no otras puses, no nākotnes. Es runāju metaforiski. Vai saprotat, kā es to domāju?

Es nedroši pamāju, kaut īpaši necentos viņu saprast. Visā, ko Končiss runāja vai darīja, jautās kaut kas teatrāls, rūpīgi pārdomāts, pat iestudēts. Arī šis nebija vienkāršs dzīves epizodes atstāsts, drīzāk tas līdzinājās monologam, ko dramaturgs iespraudis lugā vajadzīgajā vietā.

Končiss turpināja: — Tad ari sapratu, ka man jādzīvo tieši šeit. Ka šī ir vienīgā vieta, kur mana pagātne var saplūst ar nākotni, vienīgā iespēja tikt viņpus šīm durvīm. Tā es paliku. Un šonakt esmu šeit. Un ari jūs esat šeit.

Sajutu tumsā viņa skatienu. Kādu brīdi neko neteicu; pēdējais teikums šķita īpaši uzsvērts.

-    Vai ari tas saistīts ar jūsu īpašajām spējām?

-    Tas saistīts ar nejaušību. Ikviena dzīvē pienāk šāds bridis, lūzuma punkts. Laiks pieņemt sevi. Vairs neiet runa par to, kas jūs varētu būt, ir tikai tas, kas jūs esat. Un vienmēr būsiet. Jūs esat par jaunu, lai to zinātu, jūs vēl tikai topat. Nevis esat.

-    Varbūt.

-    Nevis varbūt, bet noteikti.

-    Un kas notiek tad, ja cilvēks palaiž garām šo… lūzuma punktu? - Bet klusībā nodomāju, ka esmu tam jau pāri -*kā šodien atcerējos kluso priedāju, kuģīša žēlabas un bises stobra melno aci.

-    Tad jūs pievienojaties vairākumam. Tikai nedaudziem dots notvert šo brīdi. Un attiecīgi rīkoties.

-    Vai izredzētajiem?

-    Jā, tiem pašiem. Nejaušības izredzētajiem. - Dzirdēju iečīkstamies viņa krēslu. - Lūk, tur pāri. Nakts zvejnieki. - Kalnu pakājes biezajā ēnā vāri mirgoja sīki rubīnsārti punktiņi. Netiku gudrs, vai viņš aicina mani vienkārši paskatīties vai grib ilustrēt ar to savu domu par izredzētajiem.

-    Jūsu runas reizēm ir tik mokoši mīklainas, mister Končis.

-    Esmu gatavs laboties.

-    Būšu jums visai pateicīgs.

Bridi viņš klusēja.

-    Vai jums neliekas, ka mani vārdi varētu nozīmēt ko vairāk nekā saviesīgas pļāpas? Tieši jums?

-    Ļoti iespējams.

Atkal pauze.

-    Man nav vajadzīga tukša pieklājība. Tā it bieži piesedz nevēlēšanos saskatīt citus realitātes veidus. Tas jūs noteikti pārsteigs -es zinu pārjums ko tādu, ko nezināt jūs pats. - Viņš atkal ieturēja pauzi, kā |audams man sagatavoties. - Ari jums piemīt īpašas psihiskas spējas, Nikolas. Lai gan jūs esat pārliecināts, ka tas tā nav. Es zinu.

-    Es patiesi esmu par to pārliecināts. — Pēc brīža piebildu: -Gribētos gan zināt, kas liek jums tā domāt.

-    Es to vienkārši redzu.

-    Kā tas izpaužas?

-    Tas lai paliek manā ziņā.

-    Kā tad tā? Es pat īsti nezinu, ko jūs ar to domājat. Ja domājat vienkārši zināmu intuitīvu inteliģenci, tad ceru, ka varu jums piekrist. Bet man šķiet, ka tas ir gluži kas cits.

Viņš kavējās ar atbildi, šoreiz laikam tādēļ, lai es saklausītu paša balss skarbumu. - Jūs izturaties tā, it kā tas būtu kāds noziegums. Vai būtisks trūkums.

-    Es atvainojos. Man vienkārši trūkst jebkādas pieredzes šajā jomā, - es atteicu un vientiesīgi piebildu: - Un vispār es esmu ateists.

-    Inteliģents cilvēks neizbēgami ir vai nu agnostiķis, vai ateists. -Končisa tonis bija iecietīgs, bet pasauss. - Un gļēvulis - tīri fiziskā nozīmē. Tās ir neatņemamas īstas inteliģences pazīmes. Tikai es patreiz nerunāju par Dievu. Es runāju par zinātni. - Es nogaidoši klusēju. Viņa tonis kļuva vēl dzedrāks. - Nu labi. Ņemšu vērā, ka jūs neredzat sevi šādas spējas.

-    Jūs man tā ari neko neizskaidrojāt.

-    Gribēju tikai brīdināt.

-    Nu ko, sirsnīgi pateicos.

-    Atvainojiet mani uz mirkli.

Viņš nozuda savā guļamistabā. Es piecēlos un aizgāju līdz terases stūrim, no kurienes pavērās skats uz trim debess pusēm. Visapkārt mājai klusas stāvēja priedes, to stāvi saplūda zvaigžņu gaismā. Pilnīgs miers. Tikai no ziemeļiem atlidoja tāla lidmašīnas dūkoņa -tā bija trešā vai ceturtā reize, kad salas naktsmierā ielauzās šī skaņa. Iedomājos Alisonu, kā viņa lēni virzās pa eju, stumjot dzērieniem pilnus ratiņus. Tāpat kā pirmīt kuģīša ugunis, ari šis klusais troksnis drīzāk izcēla, nevis kliedēja Burāni vientulību. Piepeši es smeldzīgi sajutu Alisonas prombūtni, šo visdrīzāk neatgūstamo zaudējumu, iedomājos, ka viņas plauksta guļ manā, viņa stāv līdzās kā vienkārša, cilvēciska siltuma, parastas, normālas dzīves iemiesojums. Arvien biju juties .kā viņas aizsargs un balsts, un tovakar pirmo reizi apjautu, ka, iespējams, bija gluži pretēji - viņa sargāja mani. Vai varētu sargāt.

Pēc pāris sekundēm atgriezās Končiss, piegāja pie balustrādes un dziļi ievilka elpu. Mūsu priekšā pletās turpat puse universa: jūra un debess, un zvaigznes tajā. Vēl varēju dzirdēt lidmašīnas dziestošo balsi. Es aizsmēķēju cigareti - arī Alisona šobrīd būtu tā darijusi.

1

Galantērija «Mireija». (franču vai.)

2

Ikgadējās zirgu skriešanās sacīkstes Eskota hipodromā ir nozīmīgs notikums angļu aristokrātijas dzīvē, kam piedien tradīcijām atbilstošs ietērps.

3

Saldens degvīns ar anīsa garšu.

4

Jā, varu jums piekrist. Un tomēr tur ir savs jaukums, (franču vai.)

5

Diženais laikmets, (franču vai.)

6

2a ns Filips Ramo (1683-1764) - franču komponists, ērģelnieks, mūzikas teorētiķis.

7

Tā, lūk. (franču vai.)

8

Pilns darbu katalogs, (franču vai.)

9

Pjērs Bonārs (J867-1947)- franču gleznotājs, grafiķis, postimpre • sionisma pārstāvis.

10

Džons Gibsons (l 790- J866) - angļu tēlnieks, pazīstamās « Venēras» autors.

11

Antons Vēberns (1883-1945) - austriešu komponists un diriģents. Jaunās Vīnes skolas pārstāvis; strādājis dodekafonijas un puanti-lisma manierē.

12

Antīki dzeramie trauki: ritons veidots dzīvnieka raga formā, kiliks kā lēzena tase uz zemas pēdas ar divām līmeniskām osām.

13

Fransuā Bušē (1703-70) - franču gleznotājs, ievērojams rokoko laika mākslinieks.

8 — 396

14

Paldies, (grieķu vai.)

15

Uz jūsu veselību, Nikolas. … Uz veselību, (grieķu vai.)*

16

Karavadžo (1573-1610) — itāļu gleznotājs, reālisma aizsācējs Eiropas XVII gs. glezniecībā. Darbiem raksturīgs izteikts gaismēnu kontrasts.

18

Domāju, ka guļamkrēslos mums būtu krietni ērtāk. Atstiepām no terases viņa gala divus lielus, pītus guļam krēslus un, pacēluši kājas, ērti tajos atlaidāmies. Tikko atspiedies pret pagalvja spilventiņu, sajutu vāro vecmodīgi parfīma smaržu, ar ko bija iezīmēts dvielis un cimds. Biju pārliecināts, ka tā nepieder nedz Končisam, nedz vecajai Marijai - tad es būtu to manījis. Šeit bija vēl kāds - sieviete, un viņa bieži lietoja šo krēslu.

-    Man vajadzēs daudz laika, lai to izskaidrotu. Vajadzēs izstāstīt visu savu dzīvi.

-    Pēdējos septiņus mēnešus dzīvoju starp cilvēkiem, kas ar grūtībām izmoka pat vienkāršas ang)u frāzes.

-    Tagad arī es franciski runāju labāk. Bet neko darīt. Comprendre, c’est tout1

-    «Rast saikni.»

-    Kas to teicis?

-    Kāds angļu romānists2.

-    Viņam nevajadzēja tā teikt. Bcletristika nav tas labākais veids, kā rast saikni.

Es pasmaidīju tumsā. Klusums, zvaigznes mirgoja kā tālīnas signāluguntiņas. Končiss sāka stāstīt.

-    Kā jau teicu, mans tēvs bija anglis. Komersants, kura darbība bija cieši saistīta ar Vidusjūras valstīm - viņš importēja tabaku un rozīnes. Viens no tēva konkurentiem bija kāds Londonā dzīvojošs grieķis. 1892. gadā šis cilvēks saņēma traģisku vēsti: viņa vecākais brālis ar sievu bija gājuši bojā zemestrīcē - tur, Peloponēsas kalnu viņā pusē. Trīs viņu bērni bija palikuši dzīvi. Abus jaunākos, zēnus, nosūtīja uz Dienvidameriku pie otra tēvabrāļa, bet vecākā, septiņpadsmit gadus veca meitene, pārcēlās uz Angliju, lai vadītu sava Londonas tēvoča saimniecību. Viņš jau labu laiku bija atraitnis. Meitenei piemita tas īpatnais daijums, ko grieķietēm dod itāļu asiņu piejaukums. Tur viņu sastapa mans tēvs. Gan krietni vecāks, bet arvien visai izskatīgs, turklāt viņš brīvi runāja grieķiski. Sava loma droši vien bija ari biznesa interesēm. Vārdu sakot, viņi apprecējās… un pasaulē nācu es.

Atceros savu māti dziedam - tās ir manas pirmās skaidrās atmiņas. To viņa darīja vienmēr, gan priecīga, gan skumja būdama. Dziedāja arī klasiku, spēlēja klavieres, bet vislabāk es atceros grieķu tautas melodijas - tām viņa deva priekšroku skumju brīžos. Vēlāk māte stāstīja par to liktenīgo dienu, kad viņa stāvēja piekabē un noraudzījās, kā tālumā pretim košajām debesīm aug dzelteni putek|u vāli. Vēsts par vecāku nāvi viesa viņā dzi|u naidu pret dzimto zemi, viņa pameta to, lai nekad vairs neatgrieztos. Kā daudzi citi grieķi. Un, tāpat kā citi, nekad īsti nespēja samierināties ar dzīvi svešumā. Tā ir maksa par to, ka esi dzimis šajā tik skaistajā un nežēlīgajā zemē.

Jā, mana māmuja allaž dziedāja, un mūzika no sākta gala bija svarīgākā lieta manā dzīvē. Biju viens no tā saucamajiem brīnumbērniem. Savu pirmo koncertu sniedzu deviņu gadu vecumā un guvu lielu atsaucību. Pārējās disciplīnās gan nebiju no tiem labākajiem. Ne jau tādē], ka būtu bijis stulbs, nē, es vienkārši biju bezgala slinks un atzinu tikai vienu lietu, proti, klavierspēli. Pienākuma apziņai pamatā ir spēja rast gandarījumu ikdienas rutīnā, un man tas nekad nav lāgā padevies.

Ar mūzikas pasniedzēju man patiesi paveicās — tas bija izcilais Čārlzs Viktors Brino. Viņam gan piemita daudzas īsti profesionālas vājības: sardonisks dēmons ar mazāk apdāvinātajiem un pacietīgs eņģelis ar talantīgajiem, viņš dižojās ar savām metodēm un saviem skolniekiem. Bet mūzikas jomā viņam neviens nestāvēja līdzās -te viņš bija īsts rarissima avis3. Lielākā da|a izpildītāju tolaik domāja vienīgi par sevis un savas prasmes izrādīšanu, spēles ātrums un izkopts ekspresīvs rubāto,,,", bija galvenie meistarības kritēriji. Šodien neviens vairs tā nespēlē. Neprastu tā spēlēt, pat ja loti gribētu. Rozentālu un Godovsku4 laiks ir garām. Šajā ziņā Brino bija krietni apsteidzis savu laikmetu, vēl tagad daudzas Haidna un Mocarta sonātes es atzīstu tikai viņa izpildījumā.

Taču lielākais viņa sasniegums bija tas, ka viņš vienlīdz labi spēlēja kā klavieres, tā klavesīnu. Gadsimta sākumā tā bija gandrīz unikāla parādība. Nokļuvu pie viņa tieši tajā laikā, kad viņš pilnībā pievērsās klavesīnam. Tas nav nemaz tik vienkārši, spēles tehnika ir gluži cita. Viņa sapnis bija skola, kur jau no mazotnes tiktu gatavoti profesionāli klavesīnisti. Nevis, kā viņš mēdza teikt, des pianistes en costume de bal masque5.

Piecpadsmit gadu vecumā mani piemeklēja tā saucamais nervu sabrukums, acīmredzot Brino bija nedaudz pārcenties. Mani nekad neaizrāva parastās zēnu nodarbes, ari īstu draugu nebija - varbūt tāpēc, ka skolā mani uzskatīja par ebreju. Internātā es nedzīvoju, pēc stundām gāju mājās un pilnībā nodevos mūzikai. Bet tagad ārsts ieteica mazāk gammu un vairāk svaiga gaisa, kas man, protams, nebija pa prātam. Kādu dienu tēvs pārnesa man krāšņu grāmatu par purniem. Agrāk es ar grūtībām spēju atšķirt strazdu no baloža, un man tas nekad nebija licies īpaši svarigi, tomēr dāvana guva necerētus panākumus. Zvilnēju savā vājnieka gultā un skatīju attēlos sastingušos putnus, kas radīja vēlēšanos sastapties ar īstiem, dzīviem. Pagaidām varēju tikai ieklausīties balsīs, kas atlidoja caur istabas logu. Jā, mana pirmā saikne ar putniem bija skaņa. Kā pirmo reizi izdzirdēju strazdu vīterus, kas pirms tam diendienā skanēja mūsu Londonas dārzā. Pat zvirbuļa Čirpstos pēkšņi saklausīju kaut ko noslēpumainu. Vēlāk - ga sera pour un aut re jour6 - Šīs kaislības dē| es piedzīvoju visai neparastu atgadījumu.

Nu jūs redzat, kāds bērns es biju. Laisks un vientulīgs, jā, ļoti vientulīgs. Kāds bija tas angļu vārdiņš? Memmesdēliņš. Muzikāli apdāvināts, bet tas arī viss. Vienīgais bērns, vecāku lolots un lutināts. Kad pārkāpu piecpadsmit gadu slieksni, kļuva skaidrs, ka neattaisnošu ari šīs cerības. Pirmais to saprata Brino, tad ari es pats. Abi gan slēpām to no maniem vecākiem, tomēr nenācās viegli ar to samierināties - šajā vecumā īpaši grūti pieņemt domu, ka nav lemts kļūt par ģēniju. Bet tad es jau biju iemīlējies.

Sastapu Liliju, tiklīdz biju atveseļojies; viņai tad bija Četrpadsmit, man - kādu gadu vairāk. Tolaik mēs dzīvojām Sentdžonsvudā, vienā no tām nelielajām, baltajām savrupmājām, kas paredzētas veiksmīgiem komersantiem. Pusloka piebrauktuve, portiks - jūs jau zināt. Aiz mājas stiepās garens dārzs ar sešiem, septiņiem augļu kokiem -vecas ābeles un bumbieres. Aizlaists, toties kupli sazēlis. Zem va-rēnas liepas man bija ierīkota pašam sava mītne. Kādu dienu - tā bija īsti grieķiska, starojoši zila un karsta jūnija diena - es biju tur iekārtojies un lasīju Šopēna dzīvesstāstu. Atceros to kā šodien. Zināt, manā vecumā mūža pirmos divdesmit gadus atceras daudz spilgtāk nekā nākamos vai aiznākamos. Es lasīju un, protams, iedomājos sevi Šopēna vietā, jaunā grāmata par purniem gulēja man līdzās. Bija 1910. gads.

Te piepeši izdzirdu troksni - tieši aiz augstās ķieģe|u sienas, kur atradās kaimiņu dārzs. Biju pārsteigts, jo tur neviens nedzīvoja. Un tad piesardzīgi kā pelīte virs sienas pabāzās galviņa. Meitenes galviņa. Zaļā slēpņa aizsegā mani nebija viegli pamanīt, tā es varēju netraucēts viņu nopētīt. Kupli, gaiši mati, atmesti aiz pleciem -saule tobrid bija dienvidos, tieši viņai aiz muguras, un, gaismas caurstrāvoti, tie staroja kā zeltains oreols. Vēroju ēnas ietonēto seju, tumšās acis un mazo, ziņkārē pavērto muti; kaut nopietna un bikla, viņa tomēr bija saņēmusi drosmi. Tad meitene ieraudzīja mani. Kādu mirkli viņa skatījās kā pamirusi savā žilbajā ietvarā, saspringusi kā tramīgs putns. Es piecēlos un stāvēju ēnā pie savas lapenes ieejas. Mēs nebildām ne vārda, pat neuzsmaidījām viens otram, un ap mums virmoja visi neizteiktie pusaudzības noslēpumi. Pats nezinu, kālab es toreiz nespēju parunāt… Tad kāda balss sauca viņu vārdā.

Acumirkļa burvība bija salauzta. Tāpat kā visa mana līdzšinējā dzīve. Šķiet, tas nāk no Sefera7 vārsmas: «Pilns zvaigžņu pāršķelts granātābols lāso.» Tas bija kaut kas līdzīgs. Viņa nozuda, es atkal apsēdos, bet nevarēju izlasīt ne rindiņas. Netālu no mājas piegāju pie mūra sienas, kas šķīra mūsu dārzus, un saklausīju balsis -vīrieša baritons mijās ar sidrabainiem sieviešu tembriem.

Es vēl nebiju īsti vesels. Taču šī pirmā tikšanās, viņas gaismas mistiskais starojums, fluīdu vēsts, kas sasniedza manu pakrēslu, vēl nedēļām turēja mani savā varā.

Viņas vecāki bija apmetušies mums kaimiņos, un drīz es iepazinos ar Liliju kā pienākas. Starp mums uzreiz radās netverama saikne.

Nē, tā nebija iedoma vien, tas nāca tiklab no viņas, kā no manis un vienoja mūs kā nabas saite. Kaut kas tāds, par ko mēs, protams, neuzdrīkstējāmies runāt, tomēr skaidri apzinājāmies.

Mūs saistīja arī gluži objektīvas lietas. Ari Lilijai Londonā nebija draugu, bet punktiņš uz «i» šai idillē bija tas, ka ari viņa bija ļoti muzikāla. Ne jau izcili talantīga, bet neapšaubāmi apdāvināta. Viņas tēvs bija turīgs īrs, visai savdabīgs cilvēks un kaislīgs mūzikas mī)otājs. Viņš pats lieliski spēlēja flautu. Pats par sevi saprotams, viņš dedzīgi vēlējās sastapt Brino, kas dažkārt mūs apciemoja. Brino savukārt saveda viņu ar Dolmeču8, kurš ieinteresēja Lilijas tēvu par kādu citu pusaizmirstu instrumentu, proti, blokflautu. Vēl tagad atceros, kā Lilija spēlēja savu pirmo solo uz šī seklā diskantā skanošā Dolmeča darinājuma, ko tēvs viņai bija dāvājis.

Mazpamazām mūsu ģimenes kļuva ļoti tuvas. Es mēdzu akom-panēt Lilijai, dažkārt spēlējām duetā. Nereti mums pievienojās ari viņas tēvs, bet sievietes dziedāja. Mēs atklājām mūzikas pasaulē veselu neskartu zemi. Ficviljama grāmata vērdžinelam9 , Arbo, Freskobaldi, Frobergers10 - tas bija laiks, kad cilvēki piepeši apķērās, ka mūzikas vēsture nebūt nesākas ar XVIII gadsimtu.

Končiss uz bridi pieklusa. Gribēju aizsmēķēt, bet baidījos viņu iztraucēt, saraut šo atmiņu stīgu. Tā arī sēdēju ar cigareti pirkstos un gaidīju.

- Jā, viņai piemita īsts Botičelli sieviešu daiļums: gari, gaiši mati, pelēkzilas acis. Tas gan izklausās pārāk pliekani, pielīdzina viņu sterilajam prerafaelītu11 ideālam. Viņā bija kas tāds, ko pasaule sen jau kā zaudējusi. Sievišķā pasaule, es domāju. Maigums bez lieka sentimenta, skaidra sirds bez vientiesības. Liliju bija tik viegli aizskart, pavilkt uz zoba. Bet viņas joki bija mīļi kā glāsts. Jā, mani vārdi laupa viņai krāsu, laupa dzīvību. Protams, nedrīkst aizmirst -tie bija laiki, kad meitenēs vērtēja vairāk dvēselisko nekā tīri fizisko pievilcību. Lilija bija ļoti glīta meitene, loti. Bet tieši viņas dvēsele būtu pelnījusi epitetu «sans pareil» - nesalīdzināma.

Kā jau teicu, mums bija kopējas intereses, gaume. Šo saskaņu spēja apēnot tikai viena lieta - viņas klātbūtnē es it bieži jutos neglābjami nepareizs. Mums bija pilnīgi pretēji temperamenti. Lilija bija nemainīgi nosvērta, pacietīga, allaž gatava palīdzēt. Bet manī kūsāja emocijas, biju garastāvokļa cilvēks, impulsīvs un visai patmīlīgs. Lilija nekad nebija nodarījusi pāri nedz dzīvai būtnei, nedz lietai, vismaz manā klātbūtnē ne. Ar mani bija savādāk - ja es kaut ko gribēju, tad gribēju to tūlīt, uz karstām pēdām. Jā, Lilija nevilšus viesa manī riebumu pašam pret sevi. Un visā es vainoju savas grieķu asinis - sāku domāt, ka tās nes sevī kādu tumšu, grēcīgu spēku, pirmatnīgu un neapvaldītu kā tumšādaino rasei.

Pienāca bridis, kad sāku tiekties pēc Lilijas fiziski. Viņa gan joprojām mīlēja mani - vismaz izturējās - kā māsa. Tas, ka savulaik kļūsim vīrs un sieva, bija sen izlemts - to apsolījām viens otram jau tad, kad Lilija bija tikko sešpadsmit gadus veca. Tomēr tikai paretam man tika atvēlēts kāds skūpsts. Jūs nevarat iedomāties, kā tas ir—pastāvīgi just meitenes klātbūtni, nedrīkstot tai pat pieskarties, apmīļot. Šīs vēlmes tolaik bija gluži nevainīgas - manā prātā vēl valdīja tradicionālie priekšstati par šķīstību kā neapstrīdamu dzīves normu. Tomēr es nebiju tīrasiņu anglis.

Man bija o Pappous - vectēvs vai, pareizāk sakot, mātes tēvocis. Viņš bija naturalizējies un pilnībā pielāgojies ang|u videi, bet nekad neļāvās savai angloftlijai tiktāl, lai kļūtu par puritāni, klīrīgu angļu buržuā. Nevar arī teikt, ka viņš būtu bijis vecs kārumnieks. Katrā ziņā tas, ko uzzināju pateicoties viņam, samaitāja mani daudz mazāk nekā aplamās idejas, kas man bija iepotētas. Sarunājos ar viņu tikai grieķiski - varbūt būsiet ievērojis, ka šī valoda ir visai jutekliska un tieša, bez liekiem eifemismiem. Paslepus lasīju zināma satura grāmatas, ko atradu viņa bibliotēkā, šķirstīju La Vie Parisienne12 . Kādu dienu uzgāju biezu mapi ar iekrāsotām gravīrām. Pamazām sāku nodoties erotiskām vīzijām. Un man līdzās - allaž nosvērtā Lilija savā salmu cepuiītē, kas apņemta ar tillu, palsu kā vasaras mijkrēslis; vēl tagad atceros to tik skaidri, it kā redzētu savā acu priekšā. Balt-sārti svītrota, tikli slēgta blūzīte… tumšzili, pārlieku šauri svārki -Lilija soļo man līdzās pastaigā pa Rīdženta parku. Bija 1914. gada pavasaris. Meitene, kas stāvēja man priekšā Koventgārdenas13 balkonā tuvu ģībonim no sajūsmas un tveices - togad bija padevusies īsta bula vasara - un klausījās Saļapinu kņaza Igora lomā… Manās nakts iedomās viņa pārtapa par jaunu, valšķīgu netikli. Pats uzskatīju, ka neesmu īsti normāls, radīdams šo otru Liliju, tik atšķirīgu no īstās. Atkal vainoju pie visa grieķu asinis, bet tas nelīdzēja - tās ritēja manās dzīslās un darīja savu. Nemitīgi sodījos par savu izcelsmi, un mana nabaga māte cieta. Viņai pilnīgi pietika ar tēva ģimenes nicīgo attieksmi, un tagad tai pievienojās ari miesīgs dēls.

Jā, tad es kaunējos. Bet tagad esmu lepns par to, ka manī sajaukušās grieķu, itā]u, angļu, jā, pat kāds nieks ķeltu asiņu - vienā no mana tēva vecmāmiņām bija skotiete. Esmu eiropietis, un tas ir pats galvenais. Bet tolaik, 1914. gadā, es gribēju būt tīršķirnes anglis, lai varētu piedāvāt Lilijai savu sirdi un dvēseli neaptraipītas.

Jūs, protams, zināt, ka divdesmitā gadsimta Eiropas jaunajā apziņā milza kas nesalīdzināmi ļaunāks par manas pusaudža iztēles Arābijas naktīm. Man bija tikai astoņpadsmit gadu, kad sākās karš. Pirmajās dienās tas likās gluži nereāls, īss un ļauns murgs. Tik ilgi bija valdījis miers un labklājība. Iespējams pat, ka sabiedrības zemapziņā bija nobriedusi vajadzība pēc pārmaiņas, pēc šīs asiņainās šķīstītavas. Bet mēs, tik tāli no politiskajām spēlēm, uzskatījām to par tīri militāru ambīciju sadursmi, kurā varēs sevi apliecināt regulārā armija un viņa majestātes neuzvaramā flote. Nejutām ne mazāko aicinājumu pieteikties brīvprātīgajos, Šī kara būšana mums bija gluži sveša. Man pat prātā neienāca, ka kādu dienu es pats varu nokļūt ierakumos. Moltke, Bīlovs, Fošs, Heigs, Frcnčs14 - visi šie vārdi vēl neko nenozīmēja. Bet tad nāca Monsas un Lokālo kauju satriecošais coup d'archet15 . Tas bija kaut kas negaidīts: vācu armijas spēks, šausmu stāsti par prūšu gvardi. Beļģijas asinspirts, kritušo sarakstu melnā aura; Kičeners16» «miljonu armija». Un tad pienāca septembris, Mamas kauja - tā vairs nebija nekāda zaldātiņu spēle. Astoņsimt tūkstoši - iedomājieties šo armiju stāvam te lejā, jūras klajā. Astoņsimt tūkstoši dzīvību» ko ar reizi apdzēš baisi varena pūsma.

Pienāca decembris, un ielās vairs nešvītējās modīgi tērpta publika. Kādu vakaru tēvs man pavēstīja, ka nedz viņš, nedz māte nenosodīs mani, ja es neiešu brīvprātīgajos. Biju sācis mācīties Karaliskajā mūzikas koledžā, kur sākumā neviens tam nebija noskaņots. Karam nebija nekāda sakara ar mākslu un māksliniekiem. Atceros manus vecākus un Liliju runājam par karu, par to, cik tas necilvēcīgs. Taču ar laiku tēva tonis mainījās. Viņš kļuva par brīvprātīgo konsteblu, ārkārtējās situācijas komitejas locekli. Tad kaujā tika nogalināts tēva galvenā grāmatveža dēls. Klusējot ēdām pusdienas, kad viņš mums to pavēstīja un tūlīt piecēlās no galda. Vairāk viņš neko neteica, bet viss tāpat jau bija skaidrs. Kādas dienas vēlāk mēs ar Liliju stāvējām un noskatījāmies, kā pa ielu aiziet karavīru vienība. No apkārtējiem uzzinājām, ka tie ir brīvprātīgie, kas dodas uz Franciju. Nesen bija nolijis lietus, un bruģis mikli lāsmoja. Atceros dziedošās sejas dzeltenīgajā gāzes gaismā, uzmudinošus pavadītāju saucienus, samirkuša sarža smārdu. Gan paši kareivji, gan vērotāji bija iejūsmas apreibināti. Pārliecība apzīmogoja to vaibstus, fanātiska viduslaiku pārliecība. Tad es vēl nebiju dzirdējis pazīstamo

teicienu, kas tik trāpīgi raksturo šo ainu: le conseniementfremissant t) la (ļiierre*.

«Viņi ir jukuši,» es sacTju Lilijai, bet viņa nelikās mani dzirdam. Kad vienība bija aizso|ojusi, viņa noteica: «Ja mani rīt gaidītu nāve, es arī būtu kā jukusi.» Tas mani apstulbināja. Mājupce|u mērojām klusējot, vienīgi viņa visu laiku dungoja kādu tolaik populāru melodiju. Tagad ticu, ka tas nebija ]auni domāts. Tobrīd man tā nelikās.

Končiss paklusēja, tad pusbalsī iedziedājās:

Lai skumji mums, kad sveikas mājam —

Tev karā jāiet prom no mājām.

- Viņai blakus es pēkšņi jutos kā mazs puišelis. Arī šoreiz vainoju nožēlojamās grieķu asinis, kas nesa sevī ne vien miesaskārību, bet arī g|ēvumu. Atskatoties pagātnē, jāatzīst, ka tā tas arī bija. Bet es nebiju tipisks, pragmatisks gļēvulis, nē, es vienkārši biju tipisks, mierprātīgs grieķis, kas nekādi nespēj apjēgt, ka viņam varētu būt kāds sakars ar tādu lietu kā karš. Sociālās atbildības sajūta nekad nav piederējusi pie grieķu tikumiem.

Pie mājām Lilija nomutēja mani uz vaiga un ieskrēja iekšā. Nespēdama mani attaisnot, viņa tomēr spēja just līdzi. Visu nakti un dienu, un vēl nākamo nakti es aizvadīju šaubu mokās. No rīta sastapos ar Liliju un paziņoju, ka esmu izlēmis pieteikties. Viņa nobāla un šņukstot metās man ap kaklu. Apraudājās arī mana māte, tikai viņas asaras bija daudz rūgtākas.

Mani pārbaudīja un atzina par dienestam derīgu. Nu tapu par varoni. Lilijas tēvs pasniedza man sen glabātu pistoli, manējais lika galdā šampanieša pudeli. Beidzot palicis viens savā istabā, nosēdos uz gultas un raudāju, arvien turot rokā dāvāto pistoli. Tās nebija bailes, nē, es vienkārši biju paša cildenās rīcības saviļņots, pirmoreiz mūžā izjutu pacilājošu kopību ar sabiedrību. Iedomājos turklāt, ka esmu uzveicis sevī visu tumšo, grieķisko. Beidzot nu biju pilntiesīgs anglis.

Tiku iedalīts 13. Londonas strēlnieku daļā, princeses Luīzes Ken-singtonas pulkā. Tur mani piemeklēja personības dalīšanās - viena da|a vēroja visu notiekošo, kurpretī otra izmisīgi centās abstrahēties no šiem vērojumiem. Mūs mācīja ne tik daudz nogalināt ienaidnieku, kā pašiem iet drošā nāvē. Mācīja doties uzbrukumā, ieturot divu solu intervālu — taisni virsū ložmetējiem, kas izspļauj divi simti piecdesmit lodes minūtē. Tāpat darīja ari vācieši un franči. Zinādami, ka patiesi esam lemti lielgabalu gaļai, mēs noteikti sāktu protestēt. Mierināja izplatītais mīts, ka brīvprātīgajiem paredzēti apsargu un sakarnieku pienākumi, kaujās piedalās tikai regulārā armija un rezervisti. Turklāt mums arvien apgalvoja, ka milzīgo izdevumu dēļ karš neturpināsies ilgāk par mēnesi.

Končiss sagrozījās krēslā un apklusa. Gaidīju turpinājumu, bet viņš klusēja. Augšā dzidri spīgoja zvaigžņu pulki, terase zem tiem līdzinājās skatuvei.

Kā būtu ar glāzīti brendija?

-    Es ceru, ka turpināsiet savu stāstu.

-    Vispirms mazliet iedzersim.

Viņš piecēlās un aizdedza sveci, un nozuda mājas tumsā. Zvilnēju krēslā un raudzījos augšup, debesīs. Likās, vesela mūžība šķir mani no 1914. gada; tas bija uz kādas citas planētas, kas riņķo ap vienu no pašām tālākajām, pašām blāvākajām zvaigznēm. Mūs šķīra bezgalīgs tukšums, laika solis izplatījumā.

Te es atkal padzirdu soļus, tos pašus steidzīgos soļus. Šoreiz tie tuvojās. Nakts gaiss bija ļoti silts, pārāk silts straujam solim. Kāds vienkārši gribēja ātrāk sasniegt māju, patverties nemanīts. Vienā mirkli biju pie terases malas.

Paguvu tieši laikā, lai notvertu gaišu stāvu mājas viņā galā - tas uzskrēja pa kāpieniem un nozuda galerijā. Pēc ilgās tumsas sveces apžilbināts, nespēju skaidri saredzēt. Bet Marija tā nebija, to zināju noteikti. Kaut kas balts un plīvošs, garš peldmēteiis vai rītatērps-skatīju to tikai sekundi, bet nešaubījos, ka tā ir sieviete, turklāt jauna. Nez kādēļ Šķita arī. ka man pienācās viņu ieraudzīt. Ja viņa patiesi gribētu palikt nemanīta, tad neietu pāri grantsstrēlei, bet pienāktu pie mājas no otras puses vai tālīnā gala.

Istabā atskanēja troksnis, un lampas izgaismotajās durvīs parādījās Končiss. Viņam rokās bija paplāte ar pudeli un divām glāzēm. Pagaidīju, kamēr viņš noliek to līdzās svecei.

-    Kāds tikko ienāca mājā, — es bildu.

Vaibsti nerādīja ne mazāko izbrīnu, viņš rāmi atkorķēja pudeli un salēja glāzēs dzērienu.

-    Vīrietis vai sieviete?

-    Sieviete.

-    Ak tā. - Namatēvs sniedza man glāzi. — Šis brendijs nāk no Krētas, no Arkadionas klostera. - Nokniebis sveces dakti, viņš atgriezās savā krēslā. Es paliku stāvam.

-    Jūs teicāt, ka dzīvojat viens.

-    Teicu, ka gribu, lai tā domā.

Dzedrais tonis lika noprast, cik naivs esmu bijis. Tā noteikti ir viņa mīļākā, un ir iemesli, kālab viņš negrib, lai to sastopu. Vai ari to negrib viņa pati. Piegāju pie guļamkrēsla un apsēdos.

-    Tas bija netaktiski no manas puses. Piedodiet.

-    Tas nebija takta, drīzāk iztēles trūkums.

-    Nez kādēļ liekas - tā nebija nejaušība, ka redzēju to, ko man it kā nevajadzēja redzēt.

-    Redzēt vai neredzēt - tas lielākoties nav atkarīgs no mums, Nikolas. No mums atkarīgs tas, kā to skaidrojam.

-    Pilnīgi jums piekritu.

-    Visam savs laiks.

-    Vēlreiz piedodiet.

-    Ko teiksiet par brendiju? Vai garšo?

-    Lielisks.

-    Man tas atgādina armanjaku. Nu ko? Vai gribat turpinājumu?

Končiss atsāka savu stāstu. Elpoju sātīgo nakts gaisu; zem kājām

jautās ciets pamats, kabatā gulēja mazs krita gabaliņš. Bet, līdzko atrāvu kājas no zemes un atlaidos krēslā, man piezagās cita sajūta -kaut kas netverams tīkoja iespiesties starp mani un īstenību.

19

Pēc nepilnām sešām nedēļām es jau biju Francijā. Nepratu lāgā rīkoties ar šauteni, nepratu pat pārliecinoši ietriekt durkli ķeizara Vilhelma lupatu imitācijā. Bet mani atzina par «apķērīgu», turklāt atklājās, ka esmu labs skrējējs. Tā mani nozīmēja par rotas ziņnesi, kam jāveic vēl daži citi pienākumi, es piemirsu to vārdu…

- Raitnieks.

- Tieši tā, par raitnieku. Manas mācību rotas komandieris bija gadus trīsdesmit vecs regulārās armijas virsnieks. Kapteinis Mon-tegjū. Nesen lauzis kāju, viņš kādu laiku nebija derīgs aktīvajam dienestam. Caurspīdīgi bālajai sejai piemita īpašs smalkums, ko uzsvēra šauras, elegantas Ūsiņas. Reti gadās sastapt tik perfekti stulbu cilvēku. Tomēr viņš man daudz ko iemācīja.

Mūsu apmācība bija gandrīz beigusies, kad viņš saņēma pavēli nekavējoties doties uz Franciju. Kā piešķirdams vērtīgu balvu, kapteinis pavēstīja — viņš varētu panākt, lai norīko arī mani. Tikai tik aprobežots cilvēks kā viņš varēja nemanīt tik acīmredzamu entuziasma trūkumu. Taču, par nelaimi, viņš bija man pieķēries.

Viņa smadzenes spēja vienlaikus ietilpināt ne vairāk par vienu ideju. Tobrīd tā bija offensive outrance - straujš frontālais uzbrukums, maršala Foša dižais ieguldījums cilvēces vēsturē. «Trieciena spēks ir masā,» daudzināja kapteinis Montegjū. «Masas spēks ir cīņas sparā, bet cīņas spara avots ir morāle. Nesatricināma morāle, cīņas spars, varens trieciens - un uzvara!» Šajā vietā viņš cirta dūri galdā: «Uzvara!» Mums vajadzēja to iekalt no galvas durkļu cīņas mācībās. Uz-va-ra! Muļķa cilvēks!

Pirms došanās uz Franciju mani uz divām dienām atlaida mājās. Mēs ar Liliju zvērējām viens otram mūžīgu mīlestību. Viņu, tāpat kā manu tēvu, bija apsēdusi heroiskās ziedošanās ideja. Mātē neteica neko, tikai atminējās senu grieķu parunu: miris vīrs vairs nespēj būt drosmīgs. To es vēlāk atcerējos.

Devāmies tieši uz fronti. Kādas rotas komandieris bija miris ar plaušu karsoni, un kapteinis Montegjū bija norīkots viņa vietā. Tikko bija sācies 1915. gads, lietus pastāvīgi mijās ar slapju sniegu.

Stundām ilgi nīkām vagonos uz rezerves ceļiem, pelēkās pilsētās zem pelēkām debesīm. Uzreiz varēja atšķirt tās armijas daļas, kas jau bija piedalījušās kaujās. Jauniesauktie, kara romantikas apmāti, dziedot ļāva vest sevi pretī nāvei. Bet tie otri bija kara realitātes, drausmās Totentanz17 atskurbināti un līdzinājās veciem spēlmaņiem, kas dirn kazino ar skaidru apziņu, ka ruletes ritenis tikpat beigās uzvarēs. Un tomēr nespēj saņemties un aiziet.

Vairākas dienas aizvadījām manevros. Tad kapteinis uzrunāja mūs: nu ir klāt bridis, kad ari mēs varēsim doties kaujā. Kaujā, kuras iznākums ir pilnīgi drošs - tā pavērs ceļu uz Berlīni, pēc mēneša jau būsim tur. Nākamās dienas vakarā mēs sakāpām vilcienā. Apstājāmies kaut kur plaša līdzenuma vidū un maršējām uz austru-miem. Tumsā tīti grāvji un vītoli. Nebeidzams sīks lietus. Drīz mūsu rindas apskrēja ziņa, ka uzbruksim NēvŠapelas ciematam. Un vāciešiem tikko parādījies kāds jauns ierocis - milzu lielgabali, lidmašīnas vai kas tamlīdzīgs.

Pēc laiciņa nogriezāmies no ceļa un soļojām pa stīgri dubļainu lauku, līdz sasniedzām kādu lauku māju puduri. Divas stundas atpūtas pirms kaujas pozīciju ieņemšanas. Neviens nespēja iemigt. Bija (oti drēgns, bet uguni kurt nedrīkstēja. Lēnām sarosījās mans īstais es, mani pārmāca bailes. Lūkoju sev iegalvot — ja būtu pazinis tās jelkad iepriekš, spētu laikus atvairīt. Visu laiku biju centies nelaist tās sev klāt. Tā karš mūs samaitā. Tas uzkūda mūsu lepnumu pret mūsu pašu brīvo gribu.

Vēl pirms ausmas mūsu kolonna sāka lēni, bieži apstājoties, virzīties pretī kaujas pozīcijām. Man gadījās dzirdēt Montegjū sarunu ar štāba virsnieku. Izrādījās, ka šajā operācijā iesaistīta visa pirmā armija Heiga vadībā, to atbalsta ari otrā. Tas viesa manī mānīgu drošības sajūtu, kaut nedaudz uzmundrināja. Bet tad mēs nokļuvām ierakumos. Drausmīgos ierakumos, kas piesūkušies ar urīna smaku. Netālu no mums jau sprāga pirmie šāviņi. Es joprojām biju tik naivs - par spīti propagandai un tā dēvētajai apmācībai tā ari nespēju noticēt, ka kāds patiešām var gribēt mani nogalināt. Atskanēja pavēle apstāties un piespiesties pie tranšeju sienām. Šāviņi svelpa, gaudoja, eksplodēja mums visapkārt. Pēc acumirklīga klusuma pār galvu nobira zemes pinkuļu krusa. Trīcēju kā drudzī, man beidzot atvērās acis.

Cik atminos, vispirms es atskārtu, ka katrs no mums ir pilnīgi pats par sevi. Kā labi zināms, karš iedarbojas gluži pretēji, tas vieno cilvēkus. Bet kaujas laukā viss ir citādi, tur sastopam savu īsto ienaidnieku, nāvi. Ieroču biedru skaits vairs nebija nekāds mierinājums, aiz katra no tiem rēgojās varenais Tanats, nāves dievs, kas gaida kaut kur līdzās, gaida viņus un arī mani. Saskatīju tā ēnu tiklab savos biedros, kapteinī Montegjū, kā neredzamajos vāciešos.

Tas ir gatavais ārprāts, Nikolas. Kādā marta rītausmā tūkstošiem vīriešu sagumuši dziļos grāvjos. Angļi, skoti, indieši, franči, vācieši - kādēļ? Kā vārdā? Visīstākā elle, ja tāda vispār pastāv. Bez piķa katliem un liesmām, vienkārši kā vieta, kuru pametis veselais saprāts. Tāda todien bija Nēvšapela.

Austrumu pamale sāka negribīgi sārtoties. Mitējās līņāt. Netālu no tranšejas iedziedājās kāds putns. Es to pazinu, tā bija akmeņ-čaksfīte - pēdējā balss no citas pasaules. Mēs atkal pavirzījāmies uz priekšu, līdz sasniedzām pirmās līnijas tranšejas - strēlnieku brigāde bija paredzēta otrā trieciena viļņa avangardā. Vācu pozīcijas atradās nepilnus divsimt jardus tālāk, neitrālā josla bija tikai simts jardus plata. Montegjū paskatījās pulkstenī un pacēla roku. Dobjš klusums. Roka nolaidās. Kādas desmit sekundes nekas nenotika, tad tālu aizmugurē nogranda gigantiskas bungas, tūkstošiem dārdošu timpānu. īsa pauze. Un pēkšņi visa pasaule mūsu priekšā eksplodēja. Visi metās kņūpus. Mežonīgs spēks saārdīja zemi, debesis, prātu, pašu esamību. Jūs nespējat iedomāties, kādas bija šīs pirmās minūtes. Tā bija spēcīgākā artilērijas apšaude tajā karā, varenākā, kas līdz tam pieredzēta visā karu vēsturē.

Pa sakaru tranšeju ieradās ziņnesis. Viņa seja un uniforma bija nošķiestas sarkanas. Kapteinis vaicāja, vai viņš ir ievainots, bet puisis atbildēja, ka priekšējā līnijā viss notašķīts ar asinīm no vācu ierakumiem. Tie bija tik tuvu. Ja vien spētu nedomāt par to, cik tuvu…

Pēc pusstundas viesuļuguns brāzās pāri ciematam. Montegjū pie periskopa iesaucās: «Viņi bēg!» Un pēc brīža: «Ar bošiem ir cauri!» Viņš uzlēca uz brustvēra un ar rokas vēcienu sauca paskatīties pāri tranšejas malai. Jardus simts tālāk mūsu vīru virkne jau skrēja pāri saplosītajai zemei, tuvojoties sadrašķītu koku pudurim un sienu gruvešiem. Nobarkšķēja daži vientuļi šāvieni. Kāds pakrita, pietrausās kājās un turpināja ceļu. Viņš bija vienkārši paklupis. Vīri sasniedza pirmās ēkas, un man apkārt visi sāka gavilēt. Atlidoja atbildes saucieni. Gaisā uzskrēja sārta signālraķete, nu bija mūsu kārta doties uz priekšu. Iet bija ļoti grūti, un bailes atkāpās, to vietā nāca šausmas. Neviens uz mums nešāva, bet apkārtne kļuva aizvien baismāka. Nenosakāmi ķermeņu lēveri, balti, sārti, tumšsarkani, dubļiem nošķiesti, ietīti pelēkās vai haki krāsas skrandās. Šķērsojuši savu priekšējo līniju un neitrālo joslu, nokļuvām vācu ierakumos. Tur vairs nebija ko redzēt—viss sprādzienu aprakts, izsvaidīts uz visām pusēm. Uz bridi apstājāmies, sagūlām iedobēs īsā un bezmaz tīkamā atelpā. Zieme|u pusē joprojām dārdēja smaga apšaude. Kameronieši18 tika pārsteigti pie dzeloņstiepļu vāliem, pēc divdesmit minūtēm palicis dzīvs tikai viens virsnieks un viena piektā da)a vīru.

No tuvējiem gruvešiem līda ārā stāvi paceltām rokām. Tie bija mūsu pirmie gūstekņi. Daudzi spēja kustēt tikai ar biedru palīdzību. Daudzi kļuvuši dzelteni no lidīta19. Dzelteni cilvēki uz bālā gaismas aizkara fona. Viens nāca taisni man virsū, grīļodamies, izslietu galvu kā mēnessērdzīgs. Ievēlās dziļā bedrē, pēc mirkļa izķepurojās pāri malai un ļodzīgs slāja tālāk. Citi raudāja. Viens izvēma tumšus asins recekļus un sabruka zemē.

Tad skrējām tālāk, ciemata virzienā. Iesoļojām šajā postažā pa kādreizējo ielu. Akmeņi no māju sienām, apmetuma gabali, sadragātas sijas, lidīta dzeltenie plankumi ik uz soļa. Atkal sāka līņāt, un mikls spīdums pārklāja akmeņus un līķu ādu. Daudzus pēkšņais uzbrukums bija pārsteidzis telpās. Karš uzskatāmi parādīja man

savu īsto seju, šo šaušalīgo lopkautuvi: asinis, saplosīti ķermeņi, no miesas izlīduši kauli, izšķaidītu zarnu neciešamā dvaka. Es stāstu jums to tikai tādēļ, lai pateiktu, ka mani, kas līdz šim nebija skatījis pat zārkā dusošu mironi, tas iespaidoja ne gluži tā, kā varēja gaidīt. Nebija nelabuma, nebija šausmu. Es nevēmu, kā daži no maniem biedriem. Toties es skaidri zināju - tam nav un nevar būt nekāda attaisnojuma. Lai Anglija kļūst par prūšu koloniju, lai notiek, kas notikdams. Grāmatās raksta, ka tamlīdzīgi skati jaunajos modina pārvarīgu vēlmi nogalināt pašiem. Ar mani bija citādi - es jutu vienīgi pārvarīgu vēlmi palikt dzīvam.

Končiss piecēlās.

-    Gribu piedāvāt jums kādu pārbaudījumu.

-    Pārbaudījumu?

Viņš nozuda guļamistabā un tūdaļ atgriezās ar eļļas lampu, kas iepriekš apgaismoja vakariņu galdu. Izlika dažas lietas baltajā gaismas lāmā; tur bija kauliņu spēles piederumi, apakštasīte un zāļu kārbiņa. Pacēlu acis un sastapu viņa aso skatienu.

-    Gribu izskaidrot jums, kālab mēs gājām karot. Kālab cilvēki mūždien karo. Tā nav sociāla vai politiska parādība. Tās nav valstis, kas karo, tie ir cilvēki. Karš ir kā sāls. Ja kāds reiz izgājis tam cauri, atlikušajam mūžam nekad nepietrūks garšas. Vai saprotat?

-    Saprotu.

-    Tad lūk, manā ideālajā valstī viss būtu gluži vienkārši. Sasnieguši pilngadību, visi jaunieši tiktu pakļauti īpašam pārbaudījumam. Viņi dotos uz slimnīcu un tur izmestu kauliņus. Ar vienu no sešiem cipariem būtu apzīmēta nāve. Tas, kuram šis cipars kristu, tiktu bez sāpēm nonāvēts. Nekādas asinsizliešanas. Nekādu zvērību. Nejaušu liecinieku, kas nevainīgi tiek novākti. Tikai viens kauliņa metiens - gluži kā medicīniska procedūra.

-    Salīdzinot ar karu, tas būtu neapšaubāms progress.

-    Jūs patiesi tā domājat?

-    Domāju gan.

-    Vai esat pārliecināts?

-    Ja vien tas būtu iespējams.

-Ja nemaldos, jūs teicāt, ka dienesta laikā ne reizi neesat bijis kaujas laukā?

-    TS ir.

Paņēmis zāļu kārbiņu, Končiss izkratīja no tās sešus lielus, iedzeltenus dzerokļus; dažos no tiem melnēja vecas plombas.

-    Tie domāti izlūkiem, gadījumam, ja viņus notver un spīdzina. Otrā pasaules kara laikā tādus izmantoja gan mūsējie, gan vācieši. -Nolicis vienu no tiem uz šķīvīša, viņš it viegli saspieda to ar kauliņu spēles biķeri - zobs izrādījās trausls kā konfekte ar liķiera pildījumu. Bet liķiera vietā bija bezkrāsas šķidrums ar asu, draudīgu dvaku. Rūgto mandeļu aromāts. Nesot šķīvīti izstieptā rokā, Končiss steigšus aizgādāja to uz terases viņu stūri.

-    Vai inde? - vaicāju, kad viņš atgriezās.

-    Tieši tā, inde. Ciānūdeņražskābe. - Paņēma metamo kauliņu un apgrozīja to pirkstos tā, lai es redzētu visas sešas skaldnes.

Es pasmaidīju. - Vai gribat, lai es metu?

-    Jums ir iespēja vienā sekundē izdzīvot veselu karu.

-    Un ja es to nevēlos?

-    Padomājiet. Pēc minūtes jūs varētu teikt: es izaicināju nāvi. Es metu, lai dzīvotu, un vinnēju. Tā ir fantastiska sajūta. Palikt dzīvam.

-    Vai līķis jūs neapgrūtinās? - Mans smaids bija sarucis līdz vārai vīpsnai.

-    Nebūt ne. Es it viegli pierādīšu, ka tā ir pašnāvība. - Skatiens caururba mani kā žebērklis. Būtu Končisa vietā kāds cits, es nešaubītos, ka tas ir blefs, bet viņš bija viņš, un nemiers sagrāba mani, pirms paguvu tam pretoties.

-    Gluži kā krievu rulete.

-    Drošāk. Šī viela iedarbojas acumirklī.

-    Es tomēr nepiedalos.

-    Tad jūs esat gļēvulis, mans draugs. — Viņš atslīga krēslā un pētoši manī noraudzījās.

-    Es gan sapratu, ka pārlieku drosmi jūs uzskatāt par muļķības pazīmi.

-    Pārlieka drosme liek ripināt kauliņu vēl un vēlreiz. Bet jauns vīrietis, kas nevēlas riskēt ar dzīvību pat vienu vienīgu reizi, ir gan muļķis, gan gļēvulis.

-    Vai esat izmēģinājis to ar maniem priekštečiem?

-    Džons Leveijē nebija nedz muļķis, nedz gļēvulis. Un kapteinis Mitfords - tam vismaz nepietrūka drosmes.

Končiss panāca savu. Tas bija pilnīgs absurds, bet es nevarēju pieļaut, ka mani sauc par gļēvu. Pasniedzos pēc biķera.

-    Acumirkli. — Paliecies uz priekšu, viņš notvēra manu roku un piestūma klāt vienu no dzerokļiem. - Tas nav nekāds joks. Apzvēriet man, ka labprātīgi ieņemsiet indi, ja jums kritīs sešnieks. -Končiss bija pati nopietnība. Es nervozi noriju siekalas.

-    Es zvēru.

-    Pie visa, kas jums svēts.

Mirkli stomījies, paraustīju plecus un atkārtoju: - Pie visa, kas man svēts.

Končiss sniedza man kauliņu, un es ieliku to biķeri. Strauji sakratīju un metu. Pārskrējis galdam, tas atsitās pret lampas misiņa pamatni, atlēca nost un, mirkli pazvārojies, apstājās.

Sešnieks.

Končiss sēdēja, piesūcies man ar skatienu. Acumirklī zināju, ka nekad, nekad es nepieskaršos šai kapsulai. Nespēju pacelt acis. Pagāja kādas piecpadsmit sekundes, tad es pasmaidīju, pavēros viņā un pašūpoju galvu.

Arvien cieši manī raugoties, viņš paņēma dzerokli, ielika to mutē, pārkoda un norija saturu. Asinis sakāpa man galvā. Neatraujot skatienu, viņš pasniedzās vēlreiz, ielika kauliņu biķeri, sakratīja un izmeta. Sešnieks. Meta vēlreiz. Atkal sešnieks. Tad izņēma no mutes tukšo zoba čaulu un bilda:

-Pirms četrdesmit gadiem, torīt pie Nēvšapelas, es izlēmu tieši tāpat kā jūs. Jebkurš ar prātu apveltīts cilvēks būtu tā rikojies. Apsveicu.

-    Bet kā tad ar ideālo valsti?

-Jebkura ideja par ideālu valsti ir vienkārši ideālistiska muļķība. Dziņa spēlēties ar nāvi ir viena no mūsu pēdējām lielajām perversijām. Mēs nākam no tumsas un tumsā aizejam. Tad kāda velna pēc tumsā dzīvot?

-    Bet jūsu kauliņā ir svins.

-    Patriotisms, propaganda, dienesta pienākums, esprit de

corps * - kas tad tas ir, ja ne svina iezīmēti kauliņi? Ar vienu sīku atšķirību, Nikolas. Pie lielā spēles galda ir īstas indes kapsulas. -Viņš savāca atlikušos zobus atpakaļ kārbiņā. - Nevis plastmasas māneklis.

-    Un tie abi - kā viņi rīkojās?

Končiss pasmaidīja. - Ir vēl cita metode, kā sabiedrība lūko kontrolēt nejaušību, ierobežot izvēles brivību. Tā cenšas iegalvot saviem vergiem, ka pagātne ir nozīmīgāka par tagadni. Džons Leveijē bija katolis. Turklāt gudrāks par jums. Viņš atteicās no šī pārbaudījuma jau pašā sākumā.

—    Un Mitfords?

- Es taču netērēšu vārdus, lai pārliecinātu kurlo.

Končisa skarbās acis mirkli kavējās pie manis, šķiet, viņš gribēja pārliecināties, vai esmu uztvēris šo netiešo komplimentu. Tad, kā vēlēdamies mazināt tā nozīmi, viņš izdzēsa lampu. Es paliku tumsā - gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Nu vairs nebija šaubu, ka neesmu vienkārši viesis šai mājā. Tas viss bija izspēlēts jau pirms manis, un stāsts par Nēvšapelu, iepriekš tik pārliecinošs, sāka likties sadomāts. Tā spilgtais patiesīgums izrādījās tik vien kā meistarības jautājums, pieslīpēts vairākos mēģinājumos. It kā kāds pūlētos iztirgot jums preci kā jaunu, vienlaikus liekot saprast, ka tā ir jau lietota, - jebkuras loģikas profanācija. Es nedrīkstēju visam tik lēti ticēt… bet kādēļ, kādēļ tas viņam bija vajadzīgs?

Tikām viņš atsāka pīt savu tīklu, un es atkal sapinos tā valgos.

20

Pusi dienas nogaidot nīkām uz vietas. No vācu puses tikai paretam atlidoja kāds šāviņš, tie nespēja atgūties no trie ciena. Skaidrāks par skaidru likās, ka uzbrukums nekavējoties jāturpina, bet izrādījās, ka vajadzīgs ģeniāls karavadonis, vismaz Napoleons, lai saprastu tik pašsaprotamas lietas.

Ap trijiem mums līdzās izvietojās gurkhu20 vienība. Uzzinājām, ka drīz sāksies uzbrukums Obēra augstienei un mūsu rota būs avangardā. Pusčetros tika dota pavēle uzspraust durkļus. Kā parasti es biju līdzās kapteinim Montegjū. Šķiet, ari tobrīd viņam prātā bija tikai viena doma, proti, pilnīgs nicinājums pret vācu šāviņiem un indīgajām gāzēm. Kapteinis nepacietīgi dīžājās, pārlūkodams mūsu rindas. Pat periskops nu bija lieks, viņš izslējās un pasnaikstījās virs brustvēra. Vācieši joprojām neizrādīja nekādas dzīvības zīmes.

Sākām so)ot uz priekšu. Kapteinis un virsseržants vienā laidā izkliedza komandas, turot mūs vienā līnijā. Pāri Šāviņu saārdītam arumam vajadzēja tikt līdz papeļu rindai, tad Šķērsot citu, mazāku lauku, un tad jau būtu klāt tilts, mūsu marša mērķis. Aptuveni pusceļā mēs pielikām soli, šur tur jau izlauzās jūsmīgi kliedzieni. Likās, ka vācieši vairs netaisās Šaut. «Uz priekšu, zēni! Tā ir uzvara!» Montegjū triumfa sauca.

Tie bija viņa pēdējie vārdi - bijām iekļuvuši lamatās. Ierējās ložmetēji, kādi pieci vai seši, tie pļāva mūs kā pāraugušu zāli. Kapteinis spēji apsviedās un sa|ima man pie kājām. Gulēja uz muguras un stingi blenza manī ar*vienīgo aci, otru bija izrāvusi lode. Pieplaku pie zemes viņam līdzās un iespiedu seju dubļos. Gaisā spindzēja ložu spiets. Bailēs pieslapināju bikses, biju pārliecināts, ka viena no tām būs manējā. Daži no mūsējiem bezmērķīgi šāva pretī. Aiz izmisuma. Kāds nometās pie manis, tas bija virsseržants. Nez kādēj viņš sāka vilkt prom kapteiņa līķi, es ļenganām rokām centos palīdzēt. Ieš]ukām nelielā bedrē. Pakauša vietā kapteinim bija melns caurums, bet sejā sastingusi idiotiska vīpsna, mute plati atvāzta, it kā viņš smietos savā nāves miegā. Šī seja man uz mūžu palikusi atmiņā. Zināma evolūcijas posma pārstāvja pēdējais smaids.

Ložmetēji pieklusa. Dzīvi palikušie trausās kājās un salīkuši skrēja atpakaļ uz ciematu gluži kā izbaidītu aitu bars. Ari es. Vairs nespēju būt pat gļēvulis. Daudzus panāca lodes, un es biju viens no nedaudzajiem, kam laimējās sasniegt izejas pozīcijas dzīvam un pat neievainotam. Tikko paguvām ievelties tranšejā, mums pāri sāka lidot artilērijas šāviņi. Mūsējie. Sliktās redzamības dēļ viņi šāva uz labu laimi. Varbūt arī saskaņā ar kādu agrāk pieņemtu plānu. Šāda kara ironija nav īpašs negadījums. Tipiska situācija.

Komandiera pienākumus pārņēma kāds ievainots leitnants. Viņš tupēja man līdzās ar pāršķeltu vaigu, acis truli gailēja. Tas vairs nebija jauks, uzvedīgs angļu jauneklis, bet gan lamatās iedzīts zvērs, zaudējis sajēgu, akla niknuma apsēsts. Droši vien mēs visi tādi izskatījāmies. Jo ilgāk nāve mūs saudzēja, jo neticamāk tas likās.

Pienāca papildspēki, parādījās kāds pulkvedis. Atkal izskanēja pavēle ieņemt Obēra augstieni, līdz tumsai jāizcīna arī tilts. Bet man īsā atelpa bija ļāvusi daudz ko pārdomāt.

Šī kataklizma neapšaubāmi bija maksa par kādu nepiedodamu cilvēku dzimuma grēku, kādu šausmīgu kļūdu. Nebiju tik gudrs nedz vēsturē, nedz zinātnē, lai saprastu tās būtību. Tagad zinu, kas tā bija par kļūdu: mūsu aklā ticība tam, ka kalpojam kādam taisnīgam mērķim, ka viss notiek pēc kāda diža plāna, - tas visu attaisno un garantē labvēlīgu iznākumu. Taču patiesībā šāda plāna nav. Ir realitāte, un visu nosaka nejaušība. Un tikai mēs paši varam sevi pasargāt.

Končiss pieklusa. Tumsā neskaidri iezīmējās viņa profils, skatiens pievērsts jūrai, it kā viņš redzētu tur Nēvšapelu, šo dubļos iestigušo elli.

- Mēs atkal pārgājām uzbrukumā. Tobrīd man bija tikai viena vēlme - ignorēt pavēli un palikt ierakumos. Taču gļēvuļus gaida tāds pats liktenis kā dezertierus: tos nošauj uz vietas. Tā, izdzirdis rīkojumu, es līdz ar citiem pieslējos kājās. Sekoja komanda skriet uz priekšu. Viss notika pēc iepriekšējā scenārija: vācieši mazliet pašaudīja, gana kūtri, lai pievilinātu mūs tuvāk. Bet es zināju, ka pusducis vācu ložmetēju tur mūs uz grauda. Varēju cerēt vienīgi uz vācu pedantismu: uguns tiks atklāta ne agrāk kā pirmīt.

Līdz šai vietai atlika kādi piecdesmit jardi. Man līdzās nospindza dažas lodes, es tvēru pie sirds, sagrīļojos un izmetu šauteni. Tieši sev priekšā biju noskatījis prāvu šāviņa izrautu bedri. Sabrucis ceļos, pakritu un pārvēlos pāri malai. Virs manis noskanēja pavēle: «Neatpalikt!» Gulēju nekustīgi un gaidīju, kājas mirka ūdens paltī. Es nebiju maldījies - pēc pāris sekundēm nāve tika palaista no saites. Kāds ielēca bedres viņā pusē. Acīmredzot katolis, viņš klusi murmināja latīņu lūgsnu. Pēc brīža pār mani nobira dubļu pikuči un viņš bija prom. Piesardzīgi izvilku kājas no ūdens, bet neuzdrīkstējos atvērt acis, iekams apšaude nebija galā.

Izrādījās, ka neesmu viens. Peļķes otrā pusē mirka pelēksnēja masa - žurku apgrauzts vācieša līķis. Vēders bija uzšķērsts, viņš gulēja kā dzemdētāja pēc ķeizargrieziena. Un smirdēja… varat iedomāties, kā tas smirdēja.

Visu nakti es tupēju tajā bedrē. Pamazām pieradu pie Šķērmās smakas. Bija auksts, un es trīcēju kā drudzī. Taču nolēmu palikt savā slēptuvē, līdz kauja būs galā. Man nebija kauna. Cerēju pat, ka vācieši dosies pretuzbrukumā un es varēšu padoties gūstā.

Domāju, ka man ir drudzis, bet nē, tā bija dzīvības uguns, alkana vēlme dzīvot. Delirium vivens21. Es negribu sevi attaisnot. Jebkura mānija ir vairāk vai mazāk antisabiedriska, un to vajag aplūkot no medicīniskā, nevis filosofiskā viedokļa. Un tomēr… Visu nakti manā prātā mijās atmiņas par visvienkāršākajām sajūtām, gluži parastām lietām: vēsa ūdens glāze, cepta šķiņķa smarža. Tobrīd tās bija līdzvērtīgas atmiņām par mākslas, mūzikas šedevriem, tuvības mirkļiem ar Liliju. Pat pārākas. Šis pieredzējums bija pilnīgā pretrunā ar to, ko mums cenšas iegalvot mūsu laikabiedri, vācu un franču metafiziķi: indivīdam ir naidīgs viss, kas nav viņš pats. Man tas viss šķita brīnišķīgs. Pat trūdošais līķis, žurku kviecieni. Mani mocīja aukstums, izsalkums un nelaba dūša, bet es spēju vēl just, un tas bija visu brīnumu brīnums. Iedomājieties, ka kādu dienu jums atklājas jauna maņa, par ko agrāk nebija ne jausmas, kaut kas pilnīgi cits nekā zināmās piecas. Daudz dziļāka un pilnīgāka, tā aptver arī visas pārējās. Un vārds «esība» vairs nav abstrakts termins, tas atdzīvojas… un pārņem varu.

Reliģiozs cilvēks laikam sauktu to par atklāsmi. Un debesu gaisma patiešām apspīdēja mani, visapkārt liesmoja apgaismošanas šāviņi. Taču es nesajutu Dieva klātbūtni, apjautu tikai to, ka vienā naktī esmu izdzīvojis veselu mūžu.

Končiss atkal pārtrauca stāstu. Pēkšņi gribēju, lai līdzās būtu vēl kāds, Alisona, kāds draugs, ar kuru kopā vēl tīkamāk būtu izjust šo dzīvīgo tumsu, zvaigznes pār terasi, balsi. Bet šim kādam vajadzētu būt izdzīvojušam līdz ar mani ari visus pēdējos mēnešus.

Pārvarīgās dzīvības alkas: tagad piedevu sev to, ka nespēju toreiz nospiest gaili.

- Gribu pastāstīt jums, kas ar mani toreiz notika, kāds es biju. Nevis apspriest, kādam man vajadzēja būt, iztirzāt manas pacifista nostājas par un pret. Ņemiet to vērā.

Rīta pusē sāka dārdēt vācu artilērija. Ar pirmo gaismiņu viņi sāka pretuzbrukumu - vācu ģenerāļi nebija necik gudrāki, tie atkārtoja mūsu kļūdu un cieta vēl smagākus zaudējumus. Pagājuši garām manai bedrei, vācieši tika līdz mūsu uzbrukuma izejas pozīcijām, bet tūlīt tika atsviesti atpakaļ. Es tikai dzirdēju cīņas troksni. Uz bridi kāda vācu kareivja zābaks atspiedās pret manu plecu, viņš lūkoja ieņemt šaušanai ērtāku pozu.

Atkal iestājās nakts. Kaut kur dienvidu pusē vēl turpinājās cīņa, bet ap mani viss bija noklusis. Šī kauja bija galā, tikai mūsu pusē aptuveni trīspadsmit tūkstoši kritušo. Trīspadsmit tūkstoši izdzēstu prātu, ar vienu vēzienu aizmēztas pasaules. Cilvēka apziņa taču ir vesela pasaule, universs Universā. Atmiņas, mīlestības, izjūtas -viss atdots par pārsimt jardiem dubļaina lauka.

Ap pusnakti es rāpus aizlīdu atpakaļ uz ciematu. Baidījos, ka mani var nošaut kāds iztrūcies sargkareivis. Bet ciematu sargāja vairs tikai līķi, es gāju pa nāves nopļautu lauku. Turpināju ceļu pa sakaru tranšeju, ari šeit mani sagaidīja tikai klusums un līķi. Pēc brīža saklausīju priekšā angļu balsis un iekliedzos. Tā bija sanitāru vienība, kas pārbaudīja, vai starp līķiem nav kāds ievainotais. Teicu, ka mani kontuzējis šāviņa sprādziens.

Neviens nešaubījās par maniem vārdiem, tas nebija nekas neparasts. Uzzināju, kur atrodas mans bataljons, tas, kas no tā palicis pāri. Tobrīd man nebija nekāda plāna, tikai noklīduša bērna instinkts, kas dzina mani uz mājām. Bet, kā saka spāņi, slīcējs ātri vien iemācās peldēt. Es noteikti biju atzīts par mirušu. Ja bēgšu, neviens man pakaļ nedzīsies. Nākamajā rītā biju jau gabalā-jūdzes desmit no frontes līnijas. Man bija nedaudz naudas, un franču valoda mūsu ģimenē allaž bijusi cieņā. Pa dienu patvēros pie kādiem zemniekiem, tie mani pabaroja. Līdz ar tumsu devos tālāk, pāri Artuā līdzenumiem taisni uz rietumiem, uz Buloņu.

Ierados tur pēc nedēļas, atkārtojis Franču revolūcijas augstdzi-raušo bēgļu ceļu. Pilsētā bija pilns kareivju un kara policijas patruļu, un es biju tuvu izmisumam. Nebija ko domāt bez dokumentiem tikt uz kuģa. Varēju teikt, ka mani dokumenti nozagti, taču pietrūka nekaunības. Tad kādu dienu liktenis izrādījās man vēlīgs, dodot iespēju pašam tos nozagt. Sastapu kādu krietni ierāvušu kareivi no strēlnieku brigādes un piedzirdīju to vēl vairāk. Nabags vēl krāca ostas krodziņa viesu istabā, kad es jau biju uz klāja.

Un tad sākās manas īstās likstas. Bet nu jau pietiks.

21

Klusums, tikai circeņi čirpst fonā. Kaut kur pusceļā starp zemi un zvaigznēm izskanēja kāda naktsputna pirmatnējais kliedziens.

-    Kas notika tālāk? Kad atgriezāties mājās?

—Ir jau vēls.

-Bet…

-    Rīt ari ir diena.

Končiss iededza lampu. Ticis galā ar degli, viņš iztaisnojās un uzlūkoja mani.

-    Vai jums nav kauns viesoties pie dzimtenes nodevēja?

-    Jūs saglabājāt uzticību cilvēciskajam.

Piegājām pie vaļējā franču loga.

-    Tas nav svarigi. Galvenais ir saglabāt uzticību sev pašam.

-    Domāju, ka Hitlers arī bija sev uzticīgs.

Viņš pagriezās pret mani. — Tiesa. Viņš bija sev uzticīgs. Toties miljoni vāciešu tādi nebija. Tā ir šīs traģēdijas būtība. Ne jau tas, ka viens cilvēks uzdrīkstas īstenot ļaunu varu. Bet tas, ka miljoni citu neuzdrikstas stāties tam pretī.

Viņš aizvadīja mani līdz guļamistabai un iededza tur lampu.

-    Labu nakti, Nikolas.

-Labunakti. Un…

Viņa pacelts roka lika man klusēt, un pateicības vārdi palika neizteikti. Tad viņš atstāja mani vienu.

Atgriezies no vannas istabas, ieskatījos pulkstenī. Bez ceturkšņa viens. Izģērbies izdzēsu lampu un piegāju pie va|ējā loga. Rēnajā gaisā jautās kāda nelaba dvaka, atkritumu bedres smārds. Izstiepos gultā un domās atgriezos pie Končisa.

Atkal mēģināju viņu atšifrēt un atkal neveiksmīgi. Visi mani prātojumi nonāca strupceļā. No vienas puses, viņš tagad likās vienkāršāks, pakļauts īsti cilvēciskām vājībām. No otras puses, šo iespaidu sabojāja apziņa, ka neesmu nedz pirmais, nedz pēdējais viņa klausītājs. Tīša vaļsirdība vai spontāna, tās ir divas dažādas lietas. Viņa objektivitāte bija pārāk uzsvērta, vairāk piedienīga autora attieksmei pret personāžu nekā cilvēka attieksmei pret savu agrāko es, lai arī viņš ir novecojis un pilnīgi izmainījies. Radās iespaids, ka viņš atstāsta nevis savas, bet kāda cita dzīves epizodes, vēstījums šķita drīzāk pamācošs nekā patiesi atklāts. Es nebiju tik pašapmierināts, lai nespētu saskatīt tajā neko noderīgu. Bet kā viņš varēja ar to rēķināties, mani tikpat kā nepazīstot? Un kālab viņam tas vajadzīgs?

Tad vēl šie soļi, zīmju un atgadījumu nesakarīgais pineklis. Ģīmetne pikantajā stūrītī, šaudīgie skatieni, Alisona, mazās Lilijas saulstaru apņemtā galviņa…

Es laidos miegā.

Iesākumā vāra, netverama kā halucinācija skaņa plīvoja gaisā, un es nespēju aptvert, kur tā rodas. Vispirms iedomājos, ka tas ir gramofons Končisa guļamistabā. Uzrāvos sēdus, piespiedu ausi pie sienas un ieklausījos. Tad pielēcu no gultas un metos pie loga. Skaņa nāca no āra, tā mēroja jūdzi vai vairāk, lēni kā migla plūda šurp no kalniem ziemeļu pusē. Nebija nedz gaismas, nedz kāda cita trokšņa, izņemot circeņus dārzā. Tikai šī skaņa, sirreāla kā iztēles untums, tikko sadzirdama daudzu vīru balsu dūkoņa. Zvejnieki? Bet kālab viņi ir tur, kalnos? Gani? Bet gani ir izteikti vienpatņi.

Dziesma kļuva skaļāka, kā nemanāma vēja nesta, tā pieauga un atkal noplaka. Vienu savādu mirkli likās, ka saklausu tajā kaut

ko pazīstamu, bet tas bija neiespējami. Skaņa pierima, šķita, tā tūdaļ izdzisīs.

Te pēkšņi - tik negaidot, tik satriecoši spēji - dziesma cēlās jaunā vilnī, un es nešaubīgi to atpazinu. Tā bija Tiperērija22. Vai tam par iemeslu bija attālums vai arī skaņuplate tika griezta lēnāk nekā vajadzīgs - tas tomēr varēja būt tikai ieraksts bet melodija lējās sapņaini lēna un nespodra, varēja manīt ari zināmu tonālu nobīdi. Likās, ka tā laižas lejup no pašām zvaigznēm, cauri visam nakts debesu plašumam.

Pavēru savas istabas durvis. Atskaņotājam tomēr jābūt Končisa istabā. Kaut kādā veidā viņš pārraidīja skaņu uz vienu vai vairākiem skaļruņiem kalnos. Iespējams, ka ģenerators un cita vajadzīgā aparatūra glabājas mazajā kambarītī līdzās viņa istabai. Bet mājā valdīja pilnīgs klusums. Aizvēru durvis un atspiedu pret tām muguru. Dziesma joprojām sūcās no nakts dzīlēm un aizvijās cauri priedā-jam, pāri mājai uz jūras pusi. Piepeši es pasmaidīju - notiekošais bija tik absurds un reizē smalki asprātīgs, tik mīļi, aizkustinoši poētisks. Neapšaubāmi viens no viņa izgudrajiem trikiem, inscenēts man par godu, ari kā āķīgs tests manai humora un takta izjūtai, manām prāta spējām. Nebija nekādas vajadzības uz karstām pēdām izzināt tā tehnisko pusi. Tam būs laiks no rīta, bet tagad varēju to vienkārši izbaudīt. Atgriezos pie loga.

Balsis nu bija noplakušas līdz neskaidrai murdoņai, tikko dzirdamas, toties pirmītējā atkritumu smaka pieaugusi, neciešama smirdoņa piesātināja rāmo gaisu. Trūdošas miesas un izkārnījumu dvaka, tik šķebīga, ka nācās aizspiest degunu un elpot caur muli.

Mans logs izgāja uz šauru eju starp abām mājām. Šķita, ka smakas cēlonis ir tepat līdzās, es izliecos pa logu cerībā kaut ko saskatīt. Katrā ziņā tai bija sakars ar dziedāšanu, par to nebija šaubu. Atcerējos Končisa stāstu, līķi sprādziena izrautā bedrē. Taču lejā nebija ne mazākās kustības, ne skaņas.

Driz melodija pilnīgi izdzisa, ari smaka kļuva arvien vājāka. Sasprindzināju visus jutekļus, gatavs uztvert vissīkāko troksnīti.

vismazāko kustību. Tā nostāvēju vēl kādu stundas ceturksni, bet nekas nenotika. Nekas netraucēja ari mājas ierasto klusumu. Nedz zaglīgi soļi uz kāpnēm, nedz paklusām aizvērtas durvis, pilnīgi nekas. Cizināja circeņi, pulsēja zvaigznes, nekas neatgādināja neseno pārdzīvojumu. Ievilku nāsīs gaisu. Nelāgā dvaka vēl kavējās gaisā, bet pamazām to pārmāca priežu un jūras veselīgais aromāts.

Vēl pēc brīža likās, ka tā tiešām bija tikai iedoma. Vismaz stundu vēl gulēju nomodā. Nekas vairs nenotika, arī mani prātojumi bija visai neauglīgi.

Biju iegājis Prospero savādajā valstībā.

22

Kāds klauvēja pie durvīm. Vaļējais logs rādīja žilbas debess

plankumu. Pa sienu virs gultas gausi rāpoja muša. Pavēros

pulkstenī. Pusvienpadsmit. Piegājis pie durvīm, izdzirdu Marijas čības plakšķinām lejup pa kāpnēm.

Starojošs rits, cikāžu kņada. Tagad jo vairāk likās, ka nakts notikums bija tikai vīzija, ko varēja uzburt viegla deva skurbinošas zālītes. Bet mana apziņa vakar bija pilnīgi skaidra. Apģērbos, no-skuvos un kāpu lejā brokastot. Tūdaļ parādījās Marija un klusējot ielēja man kafiju.

- O kyrios?* - apvaicājos par Končisu.

Tāpat kā ciemata ļaudis, viņa neturēja par vajadzīgu ar ārzemnieku runāt lēnāk un skaidrāk, bet nevērīgi nodudināja virkni patskaņu: - Ephage. Eine epano. **

Pabrokastojis paņēmu paplāti un pa sānu galeriju aizgāju līdz Marijas namiņam. Durvis bija vaļā, un es ielūkojos virtuvē. Gluži tāda pati kā citās salas mājās: veci kalendāri, atbaidošas kartona svētbildes, dažādu zālīšu un šalota sīpolu saišķi, pie griestiem piekārts zili krāsots kubuls gaļas uzglabāšanai. Varbūt vienīgi trauki

un citi rīki bija smalkāki, arī plīts lielāka. Iegāju iekšā un noliku paplāti uz galda.

Marija iznāca no dibenistabas, un es pamanīju prāvu misiņa gultu, svētbildes un fotoattēlus pie sienām. Ap vecīgo muti ievilkās krunciņas, tāda kā smaida atēna, bet šai pieklājības vaibstā nebija patiesas sirsnības. Jautājot ko angliski, riskēju likties pārlieku okš-ķcrīcs, bet mana grieķu valoda bija pārāk nevarīga. Mirkli vēl pa-mīņājos, bet viņas seja, tikpat tukša kā koka durvis fonā, nedeva ne mazāko cerību.

Pa eju starp villu un namiņu nonācu līdz sakņu dārzam. Aizslēģotais logs mājas rietumu sānā acīmredzot piederēja kambarītim Končisa istabas galā. Rādījās, ka tur varētu būt kas vairāk par drēbju skapi. Tad pametu skatienu uz mājas ziemeļu pusi, savas istabiņas logu. Varēja paslēpties aiz Marijas namiņa, bet zeme šeit bija kaila un cieta, tā neglabāja nekādas pēdas. Aizstaigāju līdz lapenei. Mazā Pnāpa biedinošais žests Šķita domāts tieši man, ar nievīgu pagana vīpsnu viņš rēgājās uz manu ang|a ģīmi, sak, te tev nav ko meklēt

Pēc desmit minūtēm jau biju lejā, Končisa liedagā. Ūdens, pirmajā brīdī auksts, tad spirdzinoši vēss, skalojās ap mani kā zili zaļš stikls. Izpeldēju no kraujo klinšu sargātā līcīša. Pēc kādiem simt jardiem apgriezos - manā priekšā visā savā godībā slējās Burām klintājs, ko vainagoja sniegbaltais nams. Varēju redzēt pat Kon-čisu uz terases, tajā pašā vietā, kur bijām sēdējuši vakar. Viņš likās lasām. Pēc brīža namatēvs piecēlās, un es pamāju. Viņš paslēja rokas savā priestera žestā, un tagad es saskatīju tajā ko vairāk par ērmīgu pozu. tas ieguva zināmu simbolisku jēgu. Tumšs siluets augstu uz baltās terases, saules sūtnis, kas sveic savu aizgādni, seno valdnieku varenības iemiesojums. Še viss bija viņa ziņā - pavēlēt vai dot savu svētību, sodīt vai apžēlot, īsts kungs un pavēlnieks savā domēnē. Atkal iedomājos Prospero — būtu atjautis šo līdzību arī bez viņa norādes. Ieniru, bet jūras sāls koda acīs, un es tfUlt atkal parādījos virspusē. Končiss bija pagriezies uz mājas pusi -varbūt izrīkot Arielu, kas vajadzīgajā brīdī ieslēdza mūziku, vai ttalibanu23. kas nesa spaini ar smakojošām iekšām, vai ., es apgriezos

uz muguras. Steidzīgu soļu troksnis, acumirkli skatīts bāls stāvs -vai neesmu par daudz sadomājies?

Pēc minūtēm desmit atgriezos līcītī; Končiss jau sēdēja liedagā uz baļķa. Kad iznācu no ūdens, viņš piecēlās un teica: - Kāpsim nu laivā. Aizbrauksim līdz Petrokarāvi.

Petrokarāvi, «akmens kuģis», bija neapdzīvota saliņa kādu pus-jūdzi jūrā no F raks osas rietumu gala. Ģērbies peldbiksēs un uzmācīgi košā, sarkanbaltā cepurītē, viņš nesa zilas gumijas peldpleznas, pāri zemūdens masku un gaisa pievadu. Sekodams vecajai, tumši iedegušajai mugurai, es soļoju pāri karstajiem akmeņiem.

-    Petrokarāvi ir interesanta zemūdens dzīve. Tad jau redzēsiet.

-    Burām arī sauszemes dzīve ir gana interesanta. - Tagad gāju viņam līdzās. - Naktī es dzirdēju balsis.

-    Balsis? - viņš nelikās īpaši pārsteigts.

-    Acīmredzot skaņuplate. Nekad nebiju neko tādu piedzīvojis. Lieliska ideja.

Tā ari neatbildējis, viņš iekāpa laivā un atvēra motora nodalījumu. Es atsēju tauvu no betonā iemūrētā dzelzs riņķa, notupos uz muliņa un noraudzījos, kā viņš rīkojas ap motoru.

-    Vai tiešām jums mežā ir skaļruņi?

-    Es neko nedzirdēju.

Izlaidu tauvu caur pirkstiem un pasmīnēju. — Bet es taču dzirdēju, un jūs to zināt.

Viņš pacēla uz mani acis. - Tikai no jūsu vārdiem.

-    Jūs pat nejautājat: kā tā? Kas par balsīm, no kurienes? Tā būtu normāla reakcija, vai ne?

Viņš strupi pamāja, lai kāpju laivā. Nosēdos uz soliņa viņam iepretī.

-    Es tikai gribēju pateikties par šo lielisko pārdzīvojumu.

-    Man ar to nav nekāda sakara.

-    Nekādi nevaru tam noticēt.

Klusējot skatījāmies viens otrā. Ar košo cepurīti virs pērtiķa acīm viņš nedaudz atgādināja sapostu cirkus šimpanzi. Un saule, jūra, laiva - tik daudz taustāmu, vienkāršu lietu. Es arvien smaidīju, bet viņš palika nopietns, it kā runa par dziedošajām balsīm būtu nelabojamsjfaa:pas*. Viņš pasniedzās pēc startera auklas roktura

-    Ļaujiet man. - Paņēmu no viņa rokturi.—Man nav ne mazākās vēlēšanās jūs aizvainot. Varu par to vairs nerunāt.

Noliecos, lai parautu auklu. Negaidot viņa plauksta uzgula man uz pleca.

-    Es neesmu aizvainots, Nikolas. Neprasu arī, lai jūs man ticat. Gribētos tikai, lai jūs izliekaties ticam. Tā būtu vieglāk.

Savādi gan. Tomēr šis žests un kāda cita nots viņa balsī, cita izteiksme acīs kliedēja saspringto noskaņu. No vienas puses, es zināju, ka viņš atkal mēģina mani iznerrot - kā vakar ar spēļu kauliņu. No otras puses, jutu, ka beidzot viņš ir nedaudz atvildzis. Darbodamies ap motoru, nodomāju, ka tālab vien esmu gatavs uzņemties Šo muļķīša lomu. Galvenais ir patiešām par tādu nekļūt.

Izbraucām jūrā. Motora rūkoņa traucētu sarunu, tālab es raudzījos ūdenī, kur kādu piecdesmit pēdu dziļumā baloja zemūdens klintsradzes, dāsni nospraustas ar jūras ežu melnajiem bumbuļiem. Končisa kreisajā sānā ievēroju divas sen aizdzijušas rētas. Tās atkārtojās uz muguras - acīmredzot lodes bija izgājušas miesai cauri. Arī labais plecs bija lodes iezīmēts. Jādomā, tā bija piemiņa no reizes, kad viņš bija nāvei nolemto salinieku vidū. Tā čumot pie laivas stūres, viņš izskatījās askētiski kalsnējs, līdzīgs Gandijam, bet, tuvojoties Petrokarāvi, Končiss piecēlās kājās un mirklī izmainījās. Piespiedis stūri pie iedegušā liela, viņš vadīja laivu prasmīgi kā grieķu zvejnieks; spīvajā saulē aizvadītie gadi bija devuši viņa ādai tādu pašu tumšu sarkankoka nokrāsu.

Saliņu veidoja gigantiski konglomerātieža blāķi; tuvumā tā rādījās daudz iespaidīgāka, nekā raugoties no Fraksosas, biedinoši svešāds kailu akmeņu haoss. Noenkurojām laivu jardus piecdesmit no krasta, un Končiss iedeva man masku un gaisa pievadu. Tolaik Grieķijā tādas lietas vēl nebija pieejamas, es nekad nebiju tās lietojis.

Man priekšā ritmiski kūla ūdeni Končisa peldpleznas. Lēni slīdējām virs zemūdens ainavas, milzīgām akmens šķilām, starp kurām šaudījās vai rāmi dreifēja neskaitāmi zivju pulki. Te bija gan plakanas, sidrabotas zivis, kas līdzinājās cienīgiem ierēdņiem, gan tievas un ašas kā šautras; dažām grūti bija atšķirt galvu no astes, ieslēpušās akmens spraugās, tās viltīgi glūnēja ar šķietamo astesgalu. Spoži zilas zivteles pamira uz vietas, gluži kā pēc komandas, krāšņs sarkanmelns bariņš cēli aizplTvoja garām, tad bikli aizslīdēja zili zaigs. Končiss parādīja man kādu zemūdens grotu, iezilu ēnu velvi, ko caurdūra dažas bālas gaismas strēles - gluži kā transā tur zvārojās varena zivs. Pie saliņas viņa gala akmeņainā ainava aprāvās, strauji ienirstot vilinošā zilā tumsā. Končiss izbāza galvu virs ūdens.

-    Es atvedīšu laivu. Palieciet šeit.

Lēni peldēju gar krastu. Man piesitās vesels spiets zeltaini pelēku zivte|u, vismaz pāris simtu. Es pagriezos - tās ari, peldēju tālāk -zivis neatpalika ne sprīdi, sekodamas man īsti grieķiskā ziņkārē. Bridi gozējos virs prāvas klints šķēles, ūdens šeit bija karsts kā vannā. Tad akmeni skāra laivas ēna, un es sekoju tai, līdz Končiss norādīja uz dziļu spraugu starp diviem lieliem akmeņiem. Karājos ūdenī kā pums gaisā un vēroju, kā Končiss, iesējis makšķerauklā baltu lupatiņu, lūko izvilināt no slēpņa astoņkāji, šo slīkoņu ēdāju. Driz no spraugas iztinās lokans tausteklis un saķēra mānekli, tūlīt izlīda ari pārējie. Končiss veikli vadināja astoņkāji arvien tuvāk virsmai. Biju mēģinājis to pats un zināju - tas nav tik vienkārši, kā rādās. Radījums negribīgi, bet spītīgi sekoja ēsmai, viegli griežoties ap sevi, lunkanie locekļi stiepās un snaikstījās, meklējot, kam piezīsties. Zibenīgs žebērkļa cirtiens, un tas jau gulēja laivā. Končiss pāršķēla melno maisu un vienā mirklī izgrieza uz otru pusi. Es ierāpos laivā.

-    Esmu noķēris te vismaz simtu. Jau rīt šeit būs ievācies kāds cits. Un būs tikpat viegli noķerams.

-    Nabaga radījums.

-    Kā redzat, nevienam netīk sūrā īstenība. Pat astoņkājis dod priekšroku ilūzijai. - Viņam līdzās gulēja vecs palags, no kura bija noplēsta strēmele «ēsmai». Atcerējos, ka ir svētdienas rits, īstais bridis paust pamācošas līdzības. Viņš atrāva skatienu no mazas, duļķaini brūnas peļķītes laivas dibenā.

-    Nu, kā jums patika ūdens pasaule?

-    Pasakaini. Gluži kā sapnī.

-    Tāda pati kā šeit, augšā. Pirms miljoniem gadu. - Viņš pastūma glumo ķermeni zem sola. - Kā jums šķiet, vai viņam ari ir pēcnāves dzīve?

Paskatījos uz gļomaino masu, tad pacēlu acis un sastapu viņa sausno smaidiņu. Košā cepurīte bija nedaudz nošķiebusies, un viņš atgādināja Pikaso, kas tēlo Gandiju, kas savukārt tēlo rūdītu jūras laupītāju.

Končiss iedarbināja motoru, un laiva strauji uzņēma gaitu. Iedomājos par Mamu, Nēvšapelu un pašūpoju galvu. Viņš pamāja un norādīja uz balto audekla gabalu. Pat baltie zobi likās neīsti, pārāk līdzeni un spoži žilbajā saules gaismā. Muļķība it bieži ir letāla, viņš gribēja teikt un veltīja man zīmīgu skatienu - man bija pieticis prāta palikt dzīvam.

23

Galerijas spirgtajā pavēnī mūs gaidīja vienkāršs grieķu

ēdiens: kazas siers un zaļo piparu salāti ar olu. Visa apkārt

ne bija pamirusi zem svelmes sloga, vien cikādes kā parasti čīgāja starp priedēm. Atceļā es atkal lūkoju kaut ko izdibināt, it kā starp citu ievaicājos par Leverjē. Mirkli vilcinājies, Končiss pašķielēja uz mani tēlotā nopietnībā, aiz kuras vīda ironiska vīpsna.

- Vai to jums māca Oksfordā? Lasīt grāmatu no beigām?

Pasmīnēju un nodūru acis. Šī atbilde gan neapmierināja manu ziņkāri, toties iezīmēja jaunu pavērsienu, nākamo gājienu mūsu spēlē. Turklāt īpašā aplinkus manierē, ar kuru jau sāku aprast, tika norādīts, ka man pietiek prāta smalkuma, lai šo spēli pieņemtu. Tas glaimoja, lai gan zināju, ka vecākā paaudze kopš laika gala izmanto šo viltību savos centienos vadīt jaunos. Tā reizēm pievil nodrāzts, bet prasmīgi lietots literārs paņēmiens.

Pie azaida runājām par zemūdens pasauli. Viņam tā bija kā nebeidzams akrostihs, alķīmiķa laboratorija, kur katrai lietai ir maģiska nozīme, sava vēsture, kura jāatšķetina un jāizzina. Dabas zinātnēm viņš piešķīra īpašu nozīmi un poētismu, tā nebija nedz nodarbe skautu vadoņiem, nedz viela Punch* atpalikušajiem jociņiem.

Maltīte bija galā, un viņš piecēlās, lai dotos pēcpusdienas atpūtā.

~ Tiksimies pie tējas. Ko jūs tagad darīsiet?

Satīriski humoristisks prokonservatīva virziena žurnāls Anglijā.

Atšķīru vecu Times numuru, ko biju nolicis pa rokai. Saudzīgi ielikts starp lapām gulēja viņa dotais XVII gadsimta sacerējums.

-    Vēl neesat to izlasījis? - viņš šķita izbrīnīts.

-    Tūlīt ķeršos klāt.

-    Labi. Tas ir to vērts.

Pametis ar roku, viņš iegāja mājā. Es šķērsoju grantsstrēli un lēnā garā kājoju cauri priedainei austrumu virzienā. Lēzena nogāze veda kalnup, tad nokalnis, pēc kādiem simt jardiem māju aizsedza neliels klintsvalnis. Manā priekšā pavērās dziļa, ar oleandriem un dzelkšņotiem krūmiem pieaugusi grava, kas krauji nolaidās līdz pat villas liedagam. Nosēdies zemē un atslējies pret koka stumbru, atšķīru brošūru. Tajā bija apkopotas kāda Roberta Fulksa grēksūdzes, vēstules un lūgsnas, publicētas jau pēc viņa nāves. Vikārs Stentonleisijā, Šropšīras grāfistē, viņš bija visnotaļ izglītots cilvēks, divu bērnu tēvs. Taču 1677. gadā vikārs pavedināja kādu mazgadīgu meiteni, un šī sakara rezultātā radās bērns. Bērnu viņš nogalināja un tika notiesāts uz nāvi.

Lieliska, sulīga valoda, kādā rakstīja piims Draidena*, XVII gadsimta vidū. Fulkss teicās «aizsniedzis bezdievības kalngalus», vienlaikus apzinoties, ka «mācītājs ir tautas spieģelis». «Jel iznīdējat nezvēru,» - šis izmisuma vaids noslāpa nāvinieka kameras biezajās sienās. «Likuma acīs es esmu miris,» viņš bezcerībā atzina, bet attiecībā uz meiteni noliedza, ka lūkojis «novest to uz neceļiem tikko deviņus gadus vecu», jo «tie ir nāvei lemta vīra vārdi - viņas acis bij’ redzīgas un rokas rīcīgas, tās līdzēja visā, kas nodarīts».

Grāmatiņā bija kādas četrdesmit lappuses - izlaižot lūgsnas, es pusstundā tiku ar to galā. Končisam bija taisnība: šis sacerējums bija iespaidīgāks par jebkuru vēsturisku romānu - dzīvs, pārliecinošs, cilvēcīgs. Atgūlos uz muguras un cauri zaru mežģim raudzījos debesīs. Cik savādi, ka šī sendienu Anglijas drumsla atceļojusi uz Grieķiju, uz šo tālo salu, un guļ man līdzās uz skuju klātās pagānu zemes. Aizvēru acis un vēroju dzeltainos lāsumus, kas peldēja un mijās acu priekšā. Tad es iemigu.

Pēc laiciņa pamodos un, nepace|ot galvu, ieskatījos pulkstenī. Bija pagājusi pusstunda. Vēl brīdi pasnauduļoju, tad pieslējos sēdus.

Ieraudzīju viņu gravas otrā krastā, kādu septiņdesmit jardu attālumā. Viņš stāvēja biezā, tintes zaļā ēnā zem kuplas ceratonijas24, aptuveni vienā līmenī ar mani. Pietrausos kājās neziņā, ko darīt: kliegt, aplaudēt, izbīties vai smieties, bet biju tik apstulbis, ka spēju tikai stāvēt un stingi blenzt. Vīra ģērbs bija visnotaļ melns: tāds kā garš svārks, apmetnis, augsta cepure un garas zeķes. Melnas kurpes ar alvas sprādzēm. Gari, tumši mati. Melnumu atdzīvināja tikai divas baltas lentes un stūraina mežģīņu apkakle. Viņš stāvēja tur pavēnī, īsts Rembranta tēls, tik neticami autentisks un tik neiederīgs laikā un vietā - smagnējs, svinīgi drūms vīrs ar sarkanēju seju. Roberts Fulkss.

Aplaidu skatu visriņķī, gatavs kaut kur tuvumā ieraudzīt arī Končisu. Neieraudzīju. Melnais cilvēks nekustīgs nolūkojās manī pāri saules pielietajai gravai. Tad no ēnas iznira vēl viens stāvs -gadus četrpadsmit veca meitene bālu seju, garā, tumšbrūnā kleitā. Ari viņai bija gari mati, pašā pakausī turējās cieši pieguloša purpura micīte. Nostājusies vīrietim blakus, viņa pagrieza galvu manu pusi. Meitene bija daudz mazāka, sniedzās viņam tikko līdz azotei. Kādu pusminūti mēs tā stāvējām, cieši raugoties viens otrā. Tad es ievilku sejā smaidu un pacēlu roku sveicienam. Nekādas reakcijas. Pagāju jardus desmit uz priekšu un nostājos saulē pie pašas kraujas malas.

- Laba diena, - sveicināju viņus grieķu valodā. - Ko jūs tur darāt? - Tad vēlreiz: - Ti kariete?

Tie divi neatbildēja, tikai stāvēja un skatījās manī - vīrietis ar tādu kā slēptu nepatiku, meitene vienaldzīgi. Viegls brīzes pūtiens saķēra un kā brūnu karogu uzplandīja viņas tērpa stērbeli.

Iedomājos Henriju Džeimsu. Arī Končiss bija atklājis, ka skrūve var izdarīt vēl vienu apgriezienu25. Atcerējos mūsu sarunu par literatūru, viņa frāzi: «Vārdi ir domāti tam, lai paustu faktus. Nevis fantāzijas.» Un viņam nebija neērti to teikt!

Es vēlreiz pametu acis uz mājas pusi, gaidot parādāmies Končisu. Bet mēs joprojām bijām vieni - pārītis zaļajā pavēnī un es ar savu smaidiņu, kas kjuva arvien muļķīgāks. Meitene pievirzījās vīrietim tuvāk, viņa roka smagi un valdonīgi uzgula tās plecam. Likās, ka viņi gaida manu tālāko rīcību. Vārdi bija bezspēcīgi, vajadzēja tikt viņiem klāt, gravas otrā krastā. Nopētīju tās augšgalu. Vēl vismaz simt jardu nebija ko domāt tikt tai pāri, tālāk stāvums rādījās lēzenāks. Ar žestu paskaidroju, ko taisos darīt, un devos augšup gar kraujas malu. Vēl un vēlreiz atskatījos uz mēmo pāri koka atēnā. Pagriezuši galvas, tie vēroja mani ejam, līdz starp mums izauga kāds kraujas izcilnis. Es laidos teciņus.

Beidzot atradu vietu, kur otra mala bija daudzmaz pieejama, izplēsos cauri ērkšķotajam briksnim un skrēju tālāk. Nedaudz lejāk iznira ceratonija, un jau pēc pāris sekundēm es stāvēju uz pērno aug|u klāja. Ne vairāk kā minūte bija pagājusi kopš brīža, kad viņus aizsedza klintsradze, bet te neviena nebija. Palūkojos uz vietu, kur biju gulējis. Uz izbalojušā skuju paklāja izcēlās grāmatiņas pelēkais taisnstūris un Times sarkanā apmala. Apgāju kokam apkārt un aizstaigāju līdz drāšu aizžogam, kas stiepās starp kokiem virs stāva kraujuma, iezīmējot Burāni austrumu robežu. Lejā, neliela olīvu pulciņa ieskautas, nevainīgi baltas tupēja zvejnieku mājeles. Satraukts un apjucis atgriezos-pie koka. Pa gravas malu nogāju līdz klints virsotnei, kas slējās virs Burāni liedaga. Gana bieza, krūmu saauga šeit tomēr nespētu noslēpt pieaugušu cilvēku, ja vien tas nebūtu gluži pieplacis pie zemes. Un es nespēju iedomāties šo impozanto vīru guļam knūpus krūmu aizsegā.

Mājas pusē ieskanējās zvaniņš, notinkšķēja trīs reizes un apklusa. Ieskatījos pulkstenī: tējas laiks. Skaņa atkārtojās: divi īsi piesitieni, viens garāks. Apķēros, ka tas pa zilbēm skandē manu vārdu.

Man laikam pienācās just bailes. Bet baiļu nebija, tikai apjukums un ziņkāre. Kā vīrietis, tā meitene ar pienbālo seju neapšaubāmi izskatījās pēc angļiem, katrā ziņā bija skaidrs, ka tie nav šejienieši. Tātad viņi ir speciāli šurp atgādāti, un visu laiku tepat kaut kur slēpās, gaidot, kad izlasīšu Fulksa grēksūdzi. Tas,

ka iemigu, turklāt pašā gravas malā, krietni atviegloja viņu uzdevumu. Bet tā bija tīrā sagadīšanās. Un vēl - kā Končiss pamanījās turēt tos pa rokai, turklāt slepus? Un kur viņi nozuda?

Bridi ļāvu savam prātam aizklīst citā dimensijā, kur mīt gari un visa manas dzīves pieredze kļūst pilnīgi bezpalīdzīga. Bet visās šajās «mistiskajās» parādībās bija kaut kas pārlieku taustāms, īpaši gaišā dienas laikā nepārliecinošs. Likās bezmaz, ka Končiss negrib, lai es patiesi noticētu to pārdabiskajai būtībai — to apliecināja ari viņa savādais, mulsinošais padoms izlikties ticam, tā būšot «vieglāk». Kāpēc tieši «vieglāk»? Tā varētu būt interesantāk, no manas puses taktiskāk, bet vārds «vieglāk» lika domāt, ka mani gaida kāds smags pārbaudījums.

Pilnīgā neizpratnē stāvēju priežu ielokā, tad pasmaidīju. Biju nonācis ekscentriska veca vīra fantāziju varā, tas nu bija skaidrs. Kāpēc viņš tās loloja un tik ērmotā veidā izspēlēja, vēl jo vairāk -kāpēc tieši man bija tas gods būt par šīs izrādes vienīgo skatītāju, palika noslēpums. Katrā ziņā tas bija kaut kas tik unikāls, ka būtu pēdējā muļķība izvairīties vai visu sabojāt, izrādot nepacietību vai humora trūkumu.

Vēlreiz šķērsojis gravu, es pacēlu grāmatiņu un žurnālu. Pāri plecam atskatījos uz tumšo, noslēpuma skarto koku un nevilšus , sajutu baiļu vēsos pirkstus. Bet tās nebija bailes no pārdabiskā, drizāk mani biedēja nezināmais un neizprotamais.

Tuvojoties galerijai, kur jau vīdēja Končisa mugura, es izlēmu, kā man šoreiz reaģēt vai, pareizāk sakot, nereaģēt.

Man pienākot, viņš pagriezās. - Kā labi atpūtāties?

-    Ļoti labi, paldies.

-    Vai izlasījāt Fulksu?

-    Jā gan. Jums taisnība - tas tiešām ir daudz saistošāks par jebkuru vēsturisku romānu. - Viņa vaibsti bija pilnīgi nejutīgi pret manu ironiju. — Lielais paldies. - Noliku grāmatu uz galda.

Vairāk neko neteicu, un viņš klusēdams ielēja man tēju.

Pats namatēvs jau bija tēju padzēris un devās iekšā pie klavihorda. Klausījos viņa spēli un domāju. Šīs mistifikācijas acīmredzot bija iecerētas tā, lai pēc kārtas iedarbotos uz visām maņām:

pagājušonakt - uz redzi, dzirdi un ožu, bet šodien - tikai uz redzi. Garša droši vien tika atmesta, bet tauste… muļķīgi būtu prasīt, pat lai izliekos ticam, ka taustāma lieta var būt pārdabiska. Un kāds tam visam sakars ar «ceļošanu uz citām pasaulēm»? Vismaz viens nu bija skaidrs - kālab viņu satrauca tas, cik daudz esmu dzirdējis no Mitforda un Leveijē. Arī uz viņiem Končiss bija izmēģinājis savas ērmīgās atrakcijas un pēcāk nozvērinājis klusēt.

Kad viņš beidza spēlēt, gājām laistīt sakņu dārzu. Ūdeni ņēmām aiz Marijas namiņa, kur zemē bija ieraktas vairākas cisternas ar gariem kakliem. Kad stādi bija padzirdīti, mēs nosēdāmies uz soliņa pie Priāpa lapenes; visapkārt garoja miklas zemes un dārzāju smarža, tik svešāda Grieķijas vasarai. Končiss izpildīja savus elpošanas vingrinājumus, kas acīmredzot ari bija viens no viņa dzīves rituāliem. Tad viņš pasmaidīja un atgriezās pie tēmas, ko bija skāris jau vakar.

-    Pastāstiet man par to meiteni. - Tā bija drīzāk pavēle, nevis lūgums, vai ari viņš nepieļāva iespēju, ka varu vēlreiz to noraidīt.

-    Tur patiesi nav ko stāstīt.

-    Viņa jūs pameta.

-    Nē, ne gluži. Ne jau viņa. Pametu es.

-    Un nu jūs gribētu?…

-    Viss jau ir cauri. Viss jau par vēlu.

-    Jūs runājat kā Adonīds. Vai ari jums par to tika uzrīdīts nikns zvērs?26

Bridi vilcinājies, izšķīros. Gribēju visu izstāstīt, jau kopš uzzināju, ka viņš studējis medicīnu; varbūt viņš vismaz beigs ironizēt par manu pesimismu.

-    Jā, varētu teikt arī tā. - Viņš ar interesi mani uzlūkoja. -Tikai tā bija slimība. Šoziem Atēnās saķēru sifilisu. - Viņš arvien lūkojās manī, nebilzdams ne vārda. - Tagad jau viss kārtībā. Domāju, ka esmu izārstēts.

-    Kas noteica šo diagnozi?

-    Doktors Pataresku. Tepat ciematā.

-    Pasakiet man simptomus.

-    Viņa diagnozi apstiprināja Atēnu klīnika.

-    Par to es nešaubos, - viņš sausi noteica, un es nojautu viņa domu. - Kādi tad bija simptomi?

Pēdīgi viņš iztincināja visu, visos sīkumos.

-    Tā jau es domāju. Mīkstais šankrs.

-    Mīkstais šankrs?

-    Viens no šankra paveidiem. Ulcus molle. Veneriska slimība, visai izplatīta Vidusjūras valstīs. Nepatīkama, bet gluži nekaitīga. Labākās zāles ir tīrs ūdens un ziepes.

-    Tad kāda velna pēc…

Končiss paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu parastajā grieķu žestā, kas apzīmē naudu, naudu un pērkamību.

-    Jūs taču maksājāt?

-    Jā. Par to deficīto penicilīnu.

-    Mjā, ko nu vairs padarīsi.

-Es varu iesūdzēt tiesā to kretīnisko klīniku!

-    Un kā pierādīsiet, ka tas nebija sifiliss?

-    Jūs gribat teikt, ka Pataresku…

-Esneko negribu teikt. Viņš rīkojās pēc visiem priekšrakstiem. Analīze nepieciešama jebkurā gadījumā. — Izskatījās gandrīz, ka Končiss ir viņu pusē. Viegli paraustīja plecus, sak, tāda nu ir tā pasaule.

-    Viņš taču varēja mani brīdināt.

-    Varbūt viņam likās svarīgāk bridināt jūs no pērkamas mīlas. Nevis no pērkamas sirdsapziņas.

-    Ak Kungs!

Spējš atvieglojums cēlās manī vienlaikus ar dusmām - biju vesels, bet nelietīgi apkrāpts.

Pēc brīža Končiss ieteicās: - Ja tas ari būtu sifiliss - kālab nevarat atgriezties pie savas meitenes?

-    Tas nav tik vienkārši.

-    Tas nekad nav vienkārši.

Končisa vakarējās atklātības mudināts, es negribīgi un visai nesakarīgi pastāstīju par Alisonu. Un kārtējo reizi jutu: Šo interesi izraisa nevis patiesas simpātijas, bet pārlieka, neizprotama ziņkāre. Teicu, ka nesen atkal viņai aizrakstīju.

-    Un ja viņa neatbildēs?

Paraustīju plecus. - Neatbildēs jau arī.

-    Jūs taču domājat par viņu, gribat redzēt - jums jāraksta vēl un vēl. - Nevilšus pasmaidīju par viņa entuziasmu. - Jūs ļaujat visu gadījuma varai. Bet tas ir kā jūrā - nekustinot rokas, kājas, var noiet dibenā. - Viņš sapurināja mani aiz pleca. — Peldiet taču!

-    Var jau peldēt. Bet uz kurieni?

-    Pie meitenes, protams. Jūs sakāt, ka viņa jūs izprot, redz jums cauri. Tas jau ir daudz.

Es neatbildēju. Košs dzeltenmelns tauriņš plīvoja ap bugenvi-liem, kas ieskāva lapeni; medu neatradis, tas aizplandīja starp kokiem. Paurbīju ar kāju celiņa granti.

-    Godīgi runājot, es nemaz īsti nezinu, kas ir mīlestība. Ja pieņem, ka tas ir kas vairāk par seksu. Tā vai citādi mani šis «vairāk» maz interesē.

-    Tīrais posts ar jums, mīļo cilvēk. Jūs esat tik pesimistisks, jau visā vīlies.

-    Vēl nesen biju visai godkārīgs. Ja es būtu turklāt arī akls, šī vilšanās laikam būtu izpalikusi. - Uzlūkoju Končisu. - Ne jau es viens tāds esmu. Tāds laikmets. Tāda paaudze. Mēs visi tā jūtamies.

-    Tagad, kad rit dižākais apgaismības laikmets šīs zemes vēsturē? Kad pēdējos piecdesmit gados esam izrāpušies no neziņas tumsas vairāk nekā iepriekš piecos miljonos?

-    Jā, Nēvšapela ir tam spilgts piemērs. Hirosima.

-    Bet mēs abi? Mēs taču dzīvojam, mēs arī esam šī fantastiskā laikmeta šūniņas. Mēs neesam iznīcināti, pat paši neko neesam iznīcinājuši.

-    Kā zināms, cilvēks nav vientuļa sala27.

-    Pē! Muļķības! Ikviens no mums ir kā sala. Savādāk mēs jau sen būtu sajukuši prātā. Protams, starp salām kursē kuģi, lidmašīnas, ir ari telefons, radio un kas viss vēl ne. Un tomēr tās ir salas. Salas, kas jebkuru bridi var nogrimt, nozust uz visiem laikiem. Bet jūsu sala nav nogrimusi. Nu, nevar taču būt tāds pesimists! Tas ir neiespējami.

-    Diemžēl nav vis.

-    Nāciet man līdzi! - Viņš pietrūkās kājās, it kā dārga būtu katra minūte. - Nāciet! Es parādīšu jums īsto dzīves noslēpumu. Nāciet taču! - Končiss strauji devās uz galerijas pusi. Uzkāpām otrajā stāvā. Viņš izstūma mani uz terases.

-    Ejiet, sēdieties pie galda! Ar muguru pret sauli.

Pēc minūtes viņš jau nāca, nesot kaut ko smagu, ievīstītu baltā dvielī. Rūpīgi novietoja to galda vidū. Ieturējis pauzi un pārliecinājies, vai skatos, viņš svinīgi norāva pārsegu. Skatienam atklājās akmens galva, vīrieša vai sievietes - grūti pateikt; deguns tai bija nolūzis, ar lenti apņemtie mati brīvi krita abpus galvai. Taču galvenais bija sejas izteiksme, uzvarošais smaids, kas varētu likties pašapmierināts, ja nepaustu tik daudz filosofiskas, labestīgas ironijas. Smaidīja ari austrumnieciski ieslīpās acis - Končiss uzsvēra to, aizklājot ar roku tēla muti. Lūpu daiļais liekums glabāja mūžsenu prieku un prāta smalkumu.

-Lūk, patiesība! Nevis sirpis un āmurs. Vai zvaigznes un svītras*. Nedz krusts, nedz saule, nedz zelts. Nedz iņs un jans. Bet šis smaids.

-    Tā nāk no Kiklādu salām, vai ne?

-    Nav svarigi, no kurienes tā nāk. Ieskatieties! Ieskatieties tai acīs!

Viņam bija taisnība. Mazajā, saules apspīdētajā lietiņā jautās kāds augstāks spēks vai drīzāk apziņa par tā klātbūtni sevī. Absolūta ziņa. Ilgāk tajā noraugoties, sāku apjaust arī ko citu.

-    Šajā smaidā ir kaut kas nesaudzīgs.

-    Nesaudzīgs? - Viņš nostājās aiz mana krēsla un brīdi vēroja to pāri manai galvai. - Tā ir patiesība. Patiesība vienmēr ir nesaudzīga. Gan tikai ārēji — ne pēc būtības un nozīmes.

-    Sakiet tomēr - no kurienes tā nāk?

-    No Didimas. Mazāzijā.

-    Un cik tā veca?

-    Seši vai septiņi gadsimti pirms Kristus.

-    Interesanti, vai šī galviņa tāpat smaidītu, ja zinātu par Osven-cimu.

—Jā. Viņi ir miruši, bet tāpēc mēs jo asāk izjūtam savu dzīvtbu. Zvaigznes eksplodē un tūkstošiem pašauju iet bojā, un mēs jo skaidrāk apzināmies, ka mūsu pasaule vēl pastāv. Tā ir šī smaida būtība: tas, kas varētu nebūt, tomēr ir. Kad es miršu, gribu, lai tā stāvētu man pie gultas. Tā būs pēdējā seja, ko gribēšu redzēt.

Akmens galva vēroja mūs, mēs - viņu; spītīgi neizdibināma, tā raudzījās ar vēlīgu pašapziņu. Piepeši apķēros, ka ari Končiss palaikam lieto šādu smaidu, it kā būtu to iemēģinājis, skatoties oriģinālā. Reizē atjautu, kas man tajā nepatīk. Smaida savdabīgo ironiju noteica apziņa, ka tā īpašniekam zināms kas īpašs, citiem nepieejams. Pacēlu acis uz Končisu un sapratu, ka man taisnība.

1

Galvenais ir uztveri būtību, (franču vai.)

2

Epigrāfs E. M. Forstera romānam «Hovardenda».

3

Rets putns (latiņu vai.) - kaut kas ļoti reti sastopams, «baltā vārna».

4

Leopolds Godovskis (1870-1938) - ievērojams polu pianists un mūzikas pedagogs.

5

Pianisti karnevāla tērpos, (franču vai.)

6

Par to kādu citu reizi, (franču vai.)

7

Georgs Seferis (1900-71) - ievērojams grieķu dzejnieks, Nobela prēmijas laureāts.

8

Arnolds Dolmečs (1858-1940) - komponists, izpildītājs, pedagogs, mūzikas instrumentu meistars.

9

Skaņdarbu antoloģija taustiņinjtrumentiem, ko XVII gs.sākumā sastādīja Frensiss Trigjēns. Vērdžinels - stīgu taustiņisntruments, klavesīna paveida angliskais nosaukums.

10

TuanoArbo (1519-1595)-franču garīdznieks, kura darbs «Orche-sographie» ir svarīgākais avots 16. gs. dejas mākslas izpētē; Džirolamo Freskobaldi (1583-1643) - itāļu komponists un ērģelnieks; J. J. Frobergers (1616-1667) - vācu komponists, ērģelnieks, Freskobaldi skolnieks.

11

Angļu mākslinieku un rakstnieku grupa XIXgs. otrajā pusē. Daiļradei raksturīgs romantisms, kas balstās uz viduslaiku un agrās renesanses (pirms Rafaēla) tradīcijām.

12

Parīzes dzīve, (franču vai.)

13

Karaliskās Operas otrs nosaukums.

14

Ievērojami Vācijas, Lielbritānijas un Francijas militārie darbinieki Pirmā pasaules kara laikā.

15

Šeit: iznīcinošs gājiens, (franču vai.)

16

I-3M

17

Nāves deja. (vācu vai.)

18

Britu armijas pulks, savulaik izveidots no skotu sludinātāja R. Ka-merona piekritējiem.

19

Trinitrofenols, ko 1. pasaules kara laikā lietoja kā sprāgstvielu.

20

Tautību grupa centrālajā un dienvidrietumu Nepālā.

21

Dzīvības delīrijs, (latīņu vai.)

22

Pazīstamakareivju dziesma, īpaši populāra I. pasaules kara laikā (Tipperary, apgabals Īrijā).

23

Džons Draidens (1631-1700) - angļu rakstnieks, viens no angļu klasicisma pamatlicējiem.

24

Vidusjūras valstīs sastopami koki ar mūžzaļām, plūksnainām lapām un uzturā lietojamām pākstīm.

25

Alūzija uz Henrija Džeimsu romānu «Skrūves apgrieziens».

26

Sengrieķu dievs; Artemīda greizsirdībā uz Afrodīti uzsūtīja skaistajam jauneklim meža kuili, kas viņu nāvīgi ievainoja.

27

Pazīstams angļu dzejnieka Džona Donna (1572-1631) izteikums.

ASV karogs.

24

Zvaigžņota tumsa pletās pār māju, mežu un jūru; vakariņu galds bija nokopts, lampa izdzēsta. Es jau zvilnēju guļam-krēslā. Končiss |āva, lai nakts mūs nemanot ietin, ieņem sevī, līdz laiks šķiet stājies, un atkal aizrāva mani gadu desmitiem tālā pagātnē.

- Bija 1915. gada aprilis. Līdz Anglijai es tiku bez problēmām, bet pilnīgi nezināju, ko darit tālāk. Vajadzēja kaut kā sevi attaisnot. Deviņpadsmit gadu vecumā cilvēku vēl neapmierina tīri instinktīva rīcība, tā prasa motivāciju, attaisnojumu. Māte, mani ieraugot, zaudēja samaņu. Pirmo un vienīgo reizi redzēju sava tēva asaras. Iepriekš biju apņēmies teikt visu patiesību. Man likās, ka nespēju viņiem melot. Bet tad, skatot viņus vaigu vaigā… varbūt tā bija tīrākā gļēvulība, nemāku teikt. Taču ir patiesības, kas kļūst īpaši nežēlīgas to cilvēku priekšā, kam tās sakāmas. Tā es sastāstīju, ka man kritusi laimīgā loze, esmu atlaists atvaļinājumā un tagad, kad kapteinis Montegjū kritis, atgriezīšos savā bataljonā. Reiz sācis, melsu kā apsēsts, bagātīgi garnēti, mani meli pārauga jebkuru nepieciešamību. Izdomāju jaunu Nēvšapelas kauju, it kā īstā nebūtu bijusi gana baiga. Teicu pat, ka esmu izvirzīts paaugstinājumam.

Sākumā viss gāja gludi. Divas dienas vēlāk pienāca oficiāls paziņojums, ka esmu pazudis bez vēsts, acīmredzot kritis kaujā, šādas kļūmes gadījās pietiekami bieži, lai neradītu nekādas aizdomas. Vēstule tika svinīgi saplēsta.

Un tad vēl Lilija. Iespējams, mana prombūtne bija ļāvusi viņai tikt skaidrībā par savām jūtām. Katrā ziņā es vairs nevarēju sūdzēties, ka esmu viņai kā brālis. Ziniet, Nikolas, lai kādu postu šis karš bija atnesis, tas līdzēja izskaust slimīgo klīrību vīrieša un sievietes attiecībās. Pirmo reizi kopš gadsimta sākuma sieviete atskārta, ka vīrietim nav vajadzīga šķīsta mūķene, godprātības paraugs, tam vajadzīga cilvēciska, dzīva būtne. Es nesaku, ka Lilijas atturība bija pilnīgi zudusi un viņa. daudz nedomājot, man atdevās. Bet viņa deva man tik, cik varēja dot. Tās stundas, ko aizvadījām divatā… tās deva man spēku sadzīvot ar saviem meliem, reizē padarot tos vēl briesmīgākus. Mani arvien urdīja vēlme viņai visu izstāstīt, atklāties, pirms esmu nonācis likuma rokās. Atgriežoties mājās, ikreiz domāju, ka mani sagaidīs policija. Un tēva dusmas. Un -pats (aunākais - Lilijas skatiens. Es vairījos runāt ar viņu par karu. Viņa pa savam saprata manu nervozitāti un, dziļi aizkustināta, dāvāja man bezgalīgu maigumu. Sirds siltumu. Piesūcos viņas mīlestībai kāri kā dēle. Kāri un jutekliski. Lilija bija izaugusi par ļoti skaistu jaunu sievieti.

Kādu dienu mēs devāmies pastaigā pa mežu - nu vairs neatceros, kā to vietu sauca, bet, ņemot vērā pilsētas tuvumu, tā bija visai skaista un vientulīga. Cik atminos, Londonas ziemeļu pusē, netālu no Bāmelas.

Mēs gulējām zālē un skūpstījāmies. Jums tas laikam Šķiet smieklīgi. Jā, mēs gulējām un skūpstījāmies. Un tikai. Jūs piedāvājat viens otram savus ķermeņus, spēlējaties ar tiem, dodat un iegūstat tos tik viegli, kā mēs nekad nespējām. Bet ziniet, tam ir sava cena ~ jums liegta vesela pasaule, kur mīt brīnumainas, smalkas izjūtas. Jā. izmirst ne vien dzīvnieku sugas, bet veselas izjūtu kategorijas. Gudrs cilvēks nekad nenožēlos savus priekštečus par to, kas tiem bijis liegts. Drīzāk sevi - par to, kas tiem bijis dots un tagad neatgūstams.

Todien Lilija paziņoja, ka grib ar mani apprecēties. Ja vajadzīgs, ar speciālu atļauju un pat bez vecāku piekrišanas, tā, lai līdz manai aizbraukšanai mēs būtu vienoti ne vien dvēselē, ja drikstu lietot šo vārdu - nu, teiksim, garīgi bet ari miesā. Es karsti vēlējos viņu iegūt, būt saistīts ar viņu. Bet mans drausmīgais noslēpums arvien gulēja starp mums kā zobens starp Tristanu un Izoldi. Tā Šai bezgrēcīgajā vidē, starp puķēm, purniem un kokiem, man nācās izrādīt melīgu cēlprātību. Teicu, ka mani var nogalināt, tālab nevaru pieņemt šo upuri. Kā citādi es varēju viņu atraidīt? Lilija centās mani pārliecināt. Raudāja. Manas stomīgās atrunas rādījās viņai daudz cildenākas, nekā patiesībā bija. Vispēdīgi viņa paziņoja: «Lai kas ari notiktu, es nekad neprecēšu nevienu citu. Tikai tevi.» Grūti jums izstāstīt, cik svinīgi un nopietni, ar kādu neviltotu pašaizliedzību tas tika teikts - šī spēja nesavtīgi dāvāt sevi arī ir viens no pagātnes zudušajiem brīnumiem.

Končiss aprāvās uz bridi kā cejinieks, kas nonācis kraujas malā. Varbūt tā bija tikai daiļrunīga pauze, bet šķita, pat zvaigznes, pati nakts sastingusi gaidās, it kā šis monologs, vēstījums vai dzīves stāsts izteiktu visa pastāvošā būtību un pats Visums būtu pakārtots šim stāstam, nevis otrādi.

- Gāja uz beigām mana «atvaļinājuma» otrā un beidzamā nedēļa. Man nebija nekāda konkrēta plāna vai, pareizāk sakot, to bija desmitiem, kas ir vēl ļaunāk. Brīžiem es pat apsvēru iespēju atgriezties Francijā. Bet ik reizi atcerējos rēgainos dzeltenos stāvus, kas, kā skurbulī zvārodamies, iznira no dūmu vāla… Biju centies izlikties akls, bet nespēju; tagad zināju, ko nozīmē karš un kāda ir dzīvības vērtē.

Tā es apvilku formas tērpu un ļāvu, lai tēvs, māte un Lilija pavada mani uz Viktorijas staciju. Teicu, ka man jāpiesakās kara nometnē netālu no Duvras. Vilciens bija pilns kareivju, un man atkal uzklupa kara pārvarigā klātbūtne, eiropiešu nejēdzīgā nāves dziņa. Izkāpu kādā pilsētiņā Kentas grāfistē. Vairākas dienas nonīku vietējā viesnīcā kopā ar iebraukušiem komersantiem. Mani pārņēma pilnīga bezcerība. Un bezmērķība. No kara nevarēja aizbēgt, nevarēja noslēpties, tas mācās virsū ik uz soļa. Pēdīgi atgriezos Londonā, pie vienīgā cilvēka, kur varēju cerēt uz patvērumu, - pie sava vectēva jeb pareizāk, mātes tēvoča. Viņš mīlēja mani kā savu radabēmu, turklāt viņš bija grieķis, kam ģimeniskums arvien stāv pāri citiem principiem. Viņš mani uzklausīja, tad piecēlās un pienāca klāt. Zināju, ko viņš darīs. Viņš iesita man pa seju, iesita stipri, tik stipri, ka es līdz šim atceros, kā tas sāpēja. Un noteica: «Lūk, ko es par to domāju.»

Bet es zināju ari to, ko viņš noklusēja: «Es tevi nelaimē neatstāšu.» Opappous bija neganti nikns, visas iespējamās grieķu lamas nāca pār manu galvu. Bet nepadzina mani. Varbūt tādēļ, ka teicu viņam: pat ja es atgriezīšos, mani nošaus kā dezertieri. Nākamajā dienā viņš devās pie manas mātes. Domāju, ka viņai tika piedāvāta izvēle: dot priekšroku mātes vai pilsoņa pienākumam. Māte ieradās pie manis, un viņas mēmais pārmetums bija vēl ļaunāks par vecā vīra dusmām. Labi zināju, kas viņai būtu jāizcieš, ja mans tēvs uzzinātu patiesību. Pēdīgi viņi izlēma aizgādāt mani projām, pie mūsu radiem Argentīnā. Par laimi, vectēvam bija gan nauda, gan vajadzīgie sakari. Viss tika nokārtots, aizceļošanas diena nolikta.

Tris nedēļas kvemēju vectēva mājā, nedrīkstot nekur rādīties. Mani plosīja tādas bailes, tāds riebums pret sevi, ka vairākkārt biju gatavs iet un nodot sevi likuma rokās. Visvairāk mocīja doma par Liliju. Biju solījies rakstīt viņai katru dienu. Tagad, protams, solījums palika nepildīts. Man nerūpēja, ko par mani domā citi. Bet viņai vajadzēja zināt, vajadzēja saprast, ka es esmu pilnīgi normāls, tā ir visa pārējā pasaule, kas piepeši zaudējusi prātu. Cerēju uz to, ka dabas dotā sapratne ņems virsroku pār sabiedrības iepotētajiem priekšstatiem - ir cilvēki ar nemaldīgu morālu instinktu, kas ļauj tiem mirklī izvērtēt jebkuru ētisku problēmu; tā indiešu zemnieks dažkārt prātā veic īstus matemātikas brīnumdarbus. Lilija bija tieši tāds cilvēks, un es izmisīgi tiecos pēc viņas izpratnes.

Kādu vakaru es vairs nespēju to ciest. Atstāju savu slēptuvi un aizlavījos līdz Sentdžonsvudai. Zināju, ka Lilija atgriezīsies no tuvējā draudzes saieta nama - reizi nedē|ā tur pulcējās sievietes, šuva un adīja armijas vajadzībām. Dežūrēju uz ielas, pa kuru viņai vajadzēja iet. Bija rēna maija novakare. Man paveicās: viņa nāca viena. Negaidot iznācu no pavārtes un nostājos ceļā. Lilija sastinga bailēs, nobāla. Mana sejas izteiksme un civilās drēbes uzreiz lika noprast, ka noticis kas ārkārtējs. Tiklīdz viņu ieraudzīju, visu pārmāca mīlestība un es aizmirsu savu aizstāvības runu. Neatceros vairs, ko sacīju, atceros tikai, kā pakrēslī soļoju viņai līdzās Rīdženta parka virzienā - mums bija vajadzīga tumsa un vienatne. Viņa neko neiebilda, neteica ne vārda, neskatījās uz mani labu laiku. Pēdīgi nosēdāmies uz soliņa līdzās tumšam kanālam parka ziemeļu daļā. Tad viņa sāka raudāt. Es pat nedrīkstēju viņu mierināt. Es biju viņu piekrāpis, un tas bija nepiedodami. Nevis tas, ka biju aizbēdzis no kaujas lauka. Bet tieši tas, ka atļāvos viņu krāpt. Lilija joprojām skatījās sāņus, uz kanāla melnajiem ūdeņiem. Tad uzlika roku uz manējās, apraujot manu grēksūdzi. Tāpat klusējot, viņa apskāva mani. Likās, ka viss Eiropas ļaunums ir labestīgu roku apņemts.

Bet mēs runājām dažādās valodās. Pilnīgi iespējams, jā, pat gluži normāli ir justies bez vainas vēstures priekšā un visnotaļ vainīgam to priekšā, kurus mīlam. Pēc brīža Lilija sāka runāt, un kļuva skaidrs, ka viņa nav sapratusi nenieka no tā, ko stāstīju par karu. Viņa negribēja būt eņģelis, kas nes ilgoto piedošanu, viņa bija uzņēmusies pestītāja lomu. Pierunāja atgriezties pulkā. Viņa uzskatīja, ka es būšu «dvēselē miris», iekams to neizdarīšu. Nemitīgi pieminēja «morālu atdzimšanu». Bet es visu laiku vaicāju sev: kas gan ar mums būs? Vispēdīgi Lilija paziņoja savu spriedumu: tikai atgriežoties frontē, es varot saglabāt viņas mīlestību. Ne jau viņas, manis paša dēļ. Lai atgūtu savu īsto es. Bet viņas jūtas pret mani un mežā dotais solījums paliekot nemainīgs: tikai mani viņa saukšot par savu vīru, lai kas arī notiktu.

Pēdīgi vārdi izsīka, kādu laiku mēs sēdējām klusi. Domāju, jūs sapratīsiet. Mīlestība nav identitāte, tas ir noslēpums divu cilvēku starpā. Mēs ar Liliju piederējām pie cilvēces pretpoliem. Viņa pārstāvēja to daļu, kas ļaujas pienākuma un sociālu ideālu pinekļiem, liedzot sev izvēles iespēju. Kopš bērna kājas noslogoti ar šo krustu, tie visu mūžu iet savu Golgātas ceļu. Bet es biju brīvs, es biju kā Pēteris, kas trīskārt atsacījies no Jēzus. Apņēmies dzīvot, izdzīvot par katru cenu. Līdz šim atceros viņas acis - kā tās skatās, urbjas tumsā, pūloties ieskatīties tajā otra, svešajā pasaulē. Bijām kā ieslodzīti moku kambari. Mēs mīlējām viens otru, bet bijām piekalti pie pretējām sienām, nolemti mūžam skatīt vienam otru nepieskaroties.

Protams, kā jau visi vīrieši, es mēģināju izvilkt no viņas kādu cerigu vārdu. Ka viņa gaidīs mani, nesodīs tik bargi… un tamlīdzīgi. Bet viņas skatiens apklusināja mani. Nekad neaizmirsīšu šo skatienu, kas bija bezmaz naidīgs un piederējās Lilijai ne vairāk kā Jaunavai Marijai; tas apvērsa lietu dabisko kārtību.

Klusējot mērojām atce|u. Atvadījāmies laternas gaismā, līdzās ziedošu ceriņu pilnam dārzam. Mēs nebildām ne vārda. Nepieskārāmies viens otram. Divas jaunas sejas, piepeši novecojušas, raudzījis viena otrā. Tas bija viens no tiem mirkļiem, kas paliek arī tad. kad viss pārējais - krēslainā ieliņa, apkārtējie trokšņi un lietas -sen nogrimis aizmirstībā. Divas gaišas sejas. Ceriņu smarža. Un bezdibenīga tumsa.

Končiss apklusa. Viņa balss bija tikpat nosvērta, bet es atcerējos Alisonu, viņas atvadu skatienu.

-    Tas ari viss. Pēc četrām dienām es jau biju Liverpūles dokos, kur divpadsmit mokošas stundas pavadīju kāda grieķu kravas kuģa drēgnajā tilpnē.

Klusums.

-    Vai jūs viņu vēl kādreiz sastapāt?

Kaut kur gluži tuvu iespiedzās sikspārnis.

-    Viņa nomira.

-    Drīz pēc tam? - es nelikos mierā.

-    1916. gada 19. februārī. Agri no rīta. - Lūkoju saskatīt viņa sejas izteiksmi, bet bija pārāk tumšs. - Tīfa epidēmija. Viņa strādāja hospitālī.

-    Nabaga meitene.

-    Tas viss pieder pagātnei.

-    Jūs to atdzīvinājāt. - Viņš kā nesapratis pielieca galvu. - Nu, ceriņu smarža, un viss pārējais.

-    Ak, veca vīra sentiments. Piedodiet.

Viņš raudzījās nakti. Virs galvas atkal aizplīvoja sikspārnis, melnais siluets mirkli iezīmējās uz Piena Ceļa fona.

-    Vai tādēļ neesat precējies?

-    Mirušie turpina dzīvot.

Ieklausījos meža tumsībā, bet soļu Šoreiz nebija. Nebija paredzēts.

-    Kādā veidā?

Atkal viņš ieturēja pauzi, it kā klusums spētu atbildēt labāk par vārdiem, un ierunājās tikai tad, kad to vairs negaidīju.

-    Tie dzīvo mīlestībā.

Šķita, ka viņš saka to nevis man, bet visai telpai ap mums, it kā viņa stāvētu biezajās ēnās pie durvīm un klausītos, it kā stāsts par pagātnes notikumiem būtu atsaucis atmiņā kādu nenovērtējamu patiesību, ko viņš nu skata citām acīm. Es jutos aizkustināts un vairs neko nevaicāju.

Pēc briža viņš pagriezās pret mani.

-    Būšu priecīgs, ja atnāksiet ari nākamnedēļ. Ja varēsiet.

-    Ja jūs mani aicināt, es noteikti varēšu.

-    Labi. Prieks to dzirdēt. - Bet tā bija tikai pieklājības frāze, viņš nu atkal bija kungs un pavēlnieks. Piecēlās. - Laiks gulēt. Ir jau vēls.

Končiss atkal pavadīja mani līdz guļamistabai.

-    Es negribētu, ka ciematā tiek pārspriesta mana biogrāfija.

-    Pats par sevi.

Iededzis lampu, viņš izslējās un pavērās manī.

-    Kā tad būs - sestdien gaidīt jūs?

Es pasmaidīju. - Protams. Nekad neaizmirsīšu šīs divas dienas. Kaut tā ari nezinu, kālab es esmu izredzētais. Vai drīzāk izredzēts.

-    Varbūt tieši jūsu neziņas dēļ.

-    Katrā ziņā tā ir liela privilēģija. Būt izredzētam.

Viņš ielūkojās man acīs, tad negaidot pasniedzās un tēvišķi uzlika roku uz pleca. Gluži kā no rīta laivā. Rādījās, ka esmu godam izturējis kādu mistisku pārbaudījumu.

-    Labs ir. Marija sarūpēs ko nebūt brokastīm. Tiksimies nākamnedēļ.

Un prom viņš bija. Nomazgājos, aizvēru savas istabas durvis un nogriezu lampu. Bet gulēt negāju. Tāpat drēbēs stāvēju pie loga un gaidīju.

25

Ari Končiss nomazgājās un atgriezās savā istabā, māja iegrima snaudā. Minūtes divdesmit viss bija mierigi, es jau apgūlos un jāvos miegam, kas lēnām mani pārmāca. Te pēkšņi klusums pārtrūka. Viegli, bet bez īpašas piesardzības noklaudzēja Končisa istabas durvis, un viņš nokāpa lejā. Pagāja vēl minūte vai divas, es uzrāvos sēdus un izlēcu no gultas.

Ari šoreiz tā bija mūzika, kas skanēja tepat lejā, lielajā istabā. Klavihorda spēle surdinēti, tomēr skaidri atbalsojās nama akmens sienās. Sākumā jutos vīlies. Končisu vienkārši māc bezmiegs vai skumjas, un viņš spēlē sava prieka pēc. Bet te es saklausīju citu skaņu, un man pār muguru noskrēja vieglas tirpas. Piesteidzos pie durvīm un piesardzīgi tās pavēru. Acīmredzot arī apakšā durvis bija vaļā - varēju pat dzirdēt, kā klikst klavihorda mehānisms. Tagad tam pievienojās vāra, spokaina flautas balss. Nē, tas nebija gramofons, kāds to spēlēja. Mūzika pieklusa uz brīdi, tad ieskanējās straujāk, sešu astotdaļu ritmā. Flauta svinīgā nopietnībā vilka līdzi, kļūdījās vienu reizi, tad vēlreiz, lai gan, jāatzīst, spēlmanis bija gana prasmīgs un greznoja savu partiju ar meistarigiem treļļiem.

Tāpat kails izgāju kāpņu laukumiņā un pavēros pāri margām. Uz grīdas pie mūzikas istabas durvīm gulēja viegls gaismas atspulgs. Man laikam bija paredzēta tikai klausītāja, nevis skatītāja loma, bet tas bija par daudz prasīts. Uzrāvu mugurā svīteri un bikses un basām kājām manījos lejā pa kāpnēm. Flauta apklusa, nošvīkstēja papīra lapa. Kāds pāršķīra notis. Gara klavihorda pasāža ievadīja jaunu opusa daļu, skaņas, dzidras kā lietuslāses, pildīja māju ar noslēpumainām, svešādām harmonijām. Ar lēnu, skumīgu adadžo pievienojās flauta, bridi sastomījās, bet tūdaļ saņēmās. Uz pirkstgaliem piezagos pie istabas durvīm un apstājos - jutos kā bērns, kurš blēņojas, kaut tikko nolikts gulēt. Durvis bija plaši atvērtas, bet klavihordu nevarēja redzēt, arī pa spraugu ne - to aizsedza grāmatplaukts.

Muzikanti apklusa. Tika atbīdīts krēsls, un sirds man salēcās. Klusā balsī Končiss pateica kādu vārdu, ko es nesaklausīju. Pieplaku

pie sienas. Piepeši tepat līdzās atskanēja sīks troksnītis. Kāds stāvēja istabas durvīs.

Slaida meitene aptuveni manā augumā, viņai varēja būt nedaudz pāri divdesmit. Vienā rokā viņa turēja flautu, otrā - mazu, sarkanbrūnu birstīti tās tīrīšanai. Zilibaltsvītrotā kleita bija dzi)i dekoltēta; uz leju sašaurinoties, tā sniedzās gandriz līdz potītēm. Rokas bija kailhs, vienu no tām virs elkoņa apņēma rokassprādze. Valdzinoši glīta, saules un kosmētikas pilnīgi neskarta seja. Viss viņas veidols - matu sakārtojums un uzsvērti staltā stāja - šķita piederīgs četrdesmit gadus senai pagātnei.

Sapratu, ka viņa tēlo Liliju. Tā neapšaubāmi bija fotogrāfijās redzētā meitene, īpaši līdzīga sev mūzikas istabas ģīmetnē. Tā pati Botičelli seja, zilpelēkās mandelveida acis. Ļoti lielas, viegli ieslīpas acis, vēsas kā stirnai - īpaši skaistas acis, kas piešķīra dabisku noslēpumu citādi pārlieku pareizajiem vaibstiem.

Stāvēju kā pieaudzis pie akmens grīdas. Viņa tūlīt ieraudzīja mani un pirmajā brīdī likās tikpat pārsteigta kā es. Pameta ātru mirkli uz klavihorda pusi, kur, jādomā, arvien sēdēja Končiss, un atkal pievērsās man. Pacēlusi birstīti pie lūpām, pakratīja to: nekusties! Nesaki neko! Un pasmaidīja. Gluži kā senlaicīga žanra glezniņa -Noslēpums. Vai Brīdinājums. Meitene smaidīja savādi, it kā gribētu dalīties noslēpumā: mums abiem vajag uzturēt šo mānu vecā vīra dēļ. Nevis otrādi. Reizē rāms un šķelmīgs, neizdibināms un atklāts, šis smaids maldināja, neslēpdams to. Vēlreiz slepšus atskatījusies uz Končisu, viņa pasniedzās un viegli pastūma manu roku ar birstītes galiņu: tev nu jāiet.

Tas viss ilga ne vairāk kā piecas sekundes. Durvis aizvērās, uzvēdot sandalkoka smaržas vilni, un es paliku stāvam tumsā. Laikam pat īsta parādība, meitene, kas ir gluži caurspīdīga vai bez galvas, nespētu pārsteigt mani vairāk. Viņa nešaubīgi lika saprast, ka šī ir tikai spēle, un Končisam tas nav jāzina - šī maskarāde domāta viņam, nevis man.

Metos pie ārdurvīm un atbīdīju aizšaujamos, klusi izslīdēju galerijā. Ieskatījos vienā no šaurajiem, smailajiem logiem un tūdaļ ieraudzīju Končisu. Viņš bija atsācis spēlēt. Gāju tālāk, lai redzētu meiteni. Tik īsā brīdī viņa nevarēja pagūt aizskriet pāri grants-strēlei. Bet istabā viņas nebija. Gāju gar logiem Končisam aiz muguras, līdz biju ielūkojies visos nostūros. Meitenes tur nebija. Iedomājos, ka viņa varētu būt galerijā mājas priekšā, un piesardzīgi pašāvu acis ap stūri. Neviena. Joprojām skanēja mūzika. Mirkli nesapratnē mīņājos, tad iedomājos, ka pa galerijas viņu galu meitene varēja tikt mājas aizmugurē. Pieliecoties zem logiem un piesardzīgi apejot vaļējās durvis, es devos turp un pārlaidu acis sakņu dārzam. Apgāju tam apkārt. Biju pārliecināts, ka viņa nozuda tieši šajā virzienā. Bet neko nemanīju - nedz kādu kustību, nedz skaņu. Nogaidīju kādu bridi. Končiss beidza spēlēt, izdzēsa lampu un devās augšā. Atgriezos galerijā un iesēdos vienā no krēsliem. Mani apņēma dziļš klusums. To kliedēja tikai kukaiņu čirksti - neskaitāmas sīkas lāses, kas krīt gigantiskā akā. Galvā jaucās dažādi pieņēmumi. Pēcpusdienā redzētais pārītis un nakts balsis, un šķebīgā smaka - tas viss bija īsts, tur nebija nekā pārdabiska. Neizskaidrojams bija kas cits, proti, šo «parādību» tehniskā puse - nekādu slepenu istabu, vietu, kur paslēpties. Un, protams, nolūks. Bet šis jaunais pavērsiens, nepārprotamais mājiens, ka tas viss tiek darīts tiklab Končisa dēļ, mulsināja visvairāk.

Sēdēju tumsā, cerot, ka kāds nāks un visu izskaidros. Atkal sajutos kā bērns, kas atrodas starp pieaugušajiem un noprot - tie zina par viņu ko tādu, ko nezina viņš pats. Sarūgtināja arī Končisa tēlotā nostalģija. «Mirušie ir dzīvi mīlestībā» — acīmredzot tos uztur dzīvus ne vien mīlestība, bet ari mistifikācija.

īpaši, protams, gaidīju atgriežamies «Liliju». Šījauniņā un skaistā, šķelmīgā un inteliģentā ziemeļeiropietes seja bija mani ieintriģējusi, man vajadzēja iepazīties ar tās īpašnieci. Gribēju zināt, no kurienes viņa nāk un ko dara šeit, Fraksosā, gribēju zināt, kas slēpjas aiz šī noslēpumainā veidola.

Tā nosēdēju turpat stundu, bet nekas nenotika. Neviens nenāca, nedzirdēju nekādus trokšņus. Beigu beigās devos atpakaļ uz savu istabu. Miegam gan bija atlicis gauži maz laika. Pamodies pussešos no Marijas klauvējiena, jutos kā smagu paģiru mocīts.

Tomēr agrais gājiens man sniedza patiesu prieku. Baudīju vēso gaisu, debesis, kuru maigais sārtums vērtās dzeltains, tad dzidri zils, vēl snaudošo jūru, pelēku un ireālu, un kluso priežu nogāzes.

Tā bija saudzīga atgriešanās realitātē. Pēdējo dienu notikumi pamazām attālinājās un izbalēja kā nosapņoti, reizē rosinot savādu, agrās un vientulīgās stundas uzsvērtu sajūtu - esmu pārkāpis mītu valstības robežu. Ar katru soli es bezmaz fiziski apjautu, ko nozīmē būt jaunam un reizē mūžsenam kā Odisejam Kirkes īpašumos, Tēsējam ceļā uz Krētas salu vai Edipam viņa liktens meklējumos. To nav iespējams izteikt vārdos. Tās nepavisam nebija literāras asociācijas, bet konkrēta, spilgta un satraucoši mistiska jutoņa, ka ik brīdi var notikt neiespējamais, it kā pasaule šajās trīs dienās būtu pārradīta no jauna un tikai man vienam.

26

Skolā mani gaidīja vēstule, ko svētdien bija atvedis Atēnu kuģītis.

Sveiks, Nikolas!

Sālcu jau domāt, ka neesi vairs starp dzīvajiem. Es nu atkal esmu viena. Vairāk vai mazāk. Mēģināju tikt skaidrībā, vai vispār vēl gribu Tevi redzēt. Jo ir tāda iespēja — tagad strādāšu reisā, kas iet caur Atēnām. Tā arī netiku gudra, vai Tu tomēr neesi pārāk liels cūka, lai ar Tevi vēl pītos. Tomēr nekādi nevaru Tevi aizmirst. Pat tad ne, kad ar mani ir daudz foršāki zēni, foršāki, nekā Tu jebkad varētu būt. Niko, esmu maķenīt iemetusi un tikpat laikam to visu saplēsīšu.

Nu ko, ja Atēnās uz pāris dienām varēšu izrauties, došu ziņu. Droši vien. Kaut gan diez vai Tu vēl gribēsi mani redzēt, ja turpināšu tādā garā. Tu jau tāpat to īsti negribi. Rakstīji man tikai tādēļ, ka esi tur pagalam nonīcis. Sapratu to, tikko saņēmu tavu vēstuli. Lai uzrakstītu atbildi, nācās drusku ieraut-pilnīgs stulbums, vai ne? Ārā līst un ir tik sasodīti auksts, esmu iekūrusi kamīnu. Viss tumšs, pelēks un baigi nožēlojams. Bēša vai varbūt

bēža, velns viņu sazina, tapetes. Ar zaļām plūmēm. Tev no tā visa nelabi samestos.

A.

P.S. Ja vēlies, raksti uz Annas adresi.

Šī vēstule pienāca pilnīgi nelaikā. Sapratu, ka negribu ne ar vienu dalīties - Burāni pieder man vienam. Sākumā, tikko atklāju šo vietu, arī pēc pirmās tikšanās ar Končisu, jā, vēl vakar pēcpusdienā, kad parādījās Fulkss, es gribēju kādam to izstāstīt. Tieši Alisonai. Tagad priecājos, ka nebiju to darijis, vēl īsti neapzināti priecājos ari par to, ka biju atturējies no citiem pārsteidzīgiem izteikumiem.

Piecas sekundes ir parīšu, lai iemīlētos, bet pilnīgi pietiekami, lai gūtu tam impulsu, jo sevišķi tad, ja cilvēks mīt tik nomācoši vīrišķā kopienā kā Lorda Bairona skola. Jo vairāk domāju par pusnaktī redzēto seju, jo pievilcīgāka un inteliģentāka tā šķita -labu manieru un izglītības, un zināmas izsmalcinātības aura pievilka mani tikpat neatvairāmi, kā zvejnieku gaismekļi pievelk zivis bezmēness naktīs. Nu ko, ja jau Končiss var atļauties Modiljāni un Bonāru, viņš var atļauties arī jaunu un skaistu mīļāko. Būtu naivi izslēgt šādu iespēju, tomēr skatienā, ko viņa pāri plecam uzmeta Končisam, jautās vairāk meitas gādība, nekā mīļākās piesardzība.

Reizes desmit pārlasīju Alisonas vēstuli - nekādi netiku skaidrībā, ko ar to darīt. Pēdīgi nospriedu, ka prātīgāk būs nesteigties ar atbildi, - lai tiktu vaļā no uzmācīgās aploksnes, es iegrūdu to rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tad ielīdu gultā un, domās atgriezies Burāni, nodevos romantiski jutekliskām rotaļām ar mīklaino būtni. Par spīti nogurumam, nekādi nespēju iemigt. Šķietamais sifiliss lika justies man kā noziedzniekam un aizliegt sev jebkuru domu par seksu. Nu vainas slogs bija noņemts; palasījis Končisa doto medicīnas grāmatu, pārliecinājos, ka viņa diagnoze ir pareiza, un libido sarosījās ar jaunu sparu. Atkal iedomājos Alisonu, baud-pilnu nedēļas nogali kādā Atēnu viesnīcā. Atcerējos par zīli rokā, kas labāka nekā mednis kokā, un mana labākā da|a padomāja arī par to, cik būtībā vientuļa viņa ir savā juceklīgajā dzīvē. Viņas paprastajā, šķērmajā vēstulē man patika tikai viena frāze, proti, pēdējā: «Ja vēlies, raksti uz Annas adresi.» Tā it kā pielīdzināja visus raupjumus un mīkstināja iesīkstējušo aizvainojumu.

Izkāpu no gultas, tāpat pidžamas biksēs piesēdu pie galda un uzrakstīju diezgan garu vēstuli. Pārlasīju to un tūda] saplēsu. Otrais variants iznāca krietni īsāks un, manuprāt, veiksmīgi samēroja lietišķu nožēlu ar mērenu jūtu kvēli un cerību, ka viņa neatteiksies pie gadījuma ar mani pārgulēt.

Rakstīju, ka arī nedē)as nogalēs nereti esmu nodarbināts skolā, bet pēc divām nedēļām būs semestra vidus, un brīvajās dienās es, iespējams, braukšu uz Atēnām. Nevaru to droši solīt, bet katrā ziņā būtu priecīgs viņu redzēt.

Pirmdien pēc lenča notvēru Mēli viņa istabā. Biju izprātojis, ka skolā man tomēr vajadzīgs kāds sabiedrotais, kāds, kam varētu daļēji uzticēties. No dežūras brivajos vīkendos nebija spiesta lieta pusdienot skolā, tāpēc vienīgais, kurš varēja ievērot manu prombūtni, bija Mēli, bet viņš bija aizbraucis uz Atēnām. Tagad šis pūpēdis tupēja krēslā pie rakstāmgalda; attaisnojot savu iesauku, viņš ķeksēja no burciņas medu un tīksmi atskaitījās, kādās prieka-mājās šoreiz bijis un kādus priekus tur guvis. Atlaidies gultā, es izklaidīgi uzklausīju viņa pļāpas.

-    Un tu, Nikolas? Ko labu sadariji?

-    Es biju pie mistera Končisa.

-    Tu… nē taču, tu joko.

-    Ceru, ka tas paliks starp mums.

Viņš satraukts paslēja tuklās roķeles. - Nu protams, bet kā… es vienkārši nespēju tam noticēt.

Apmierināju viņa ziņkāri ar krietni apcirptu pirmās vizītes versiju, uzsverot, ka nedz Burāni, nedz tā īpašniekā nav nekā ievērības cienīga.

-    Es jau domāju, ka viņš nav diez cik gudrs. Un kā ar meitenēm?

-    Ne miņas. Tāpat ar zēniem.

-    Pat kazas nav?

Sviedu viņam ar sērkoku kastīti. Vai tam par iemeslu bija dabas dota slieksme, vai mērķtiecīga baudkāre, vai abi kopā, bet Mēli dzīvē bija tikai divi prieciņi: kopošanās un ēšana. Vardes ģīmis izplūda smaidā, un viņš atkal pasmalstījās pa burciņu.

-    Esmu ielūgts arī nākamo sestdien. Tālab gribēju vaicāt: ja es atbrīvotu tevi no divām pēcpusdienas nodarbībām… vai tu nepaņemtu manu svētdienas dežūru? - Svētdienas dežūra nebija grūts darbs: vajadzēja tikai būt uz vietas un reizi pa reizei doties apgaitā.

-    Labs ir. Jā. Tad jau redzēs. - Viņš apsūkāja karoti.

-    Un palīdzi izdomāt, ko pie vajadzības teikt pārējiem. Es negribu, lai viņi zina, kurp dodos.

Bridi padomājis, viņš savēcināja karoti un teica: - Saki, ka brauc uz Hidru.

Tā bija saliņa, kur pa ceļam piestāja Atēnu kuģītis, bet nereti uz turieni kuģoja ari zvejnieku kaiki. Tur veidojās tāda kā mākslinieku kolonija, nekas īpašs, bet gana ticams iemesls ekskursijai.

-    Laba doma. Tu taču nevienam neko neteiksi?

Mēli pārmeta sev krustu. — Es būšu kluss kā… kas tas bija?

-    Kaps, Mēli. īstā vieta priekš tevis.

Tonedē] vairākkārt aizstaigāju līdz ciematam - izlūkot, vai tur nav parādījušās jaunas sejas. Redzēju dažas mammas ar bērneļiem, gādīgi atsūtītas pie dabas krūts, un dažus vecīgus pārus, sažuvušus rantjē, kas steberēja iekšā un ārā pa viesnīcas smagajām durvīm. Ne vēsts no tiem, ko meklēju.

Kādu vakaru nespēju nosēdēt četrās sienās un aizstaigāju līdz ostai. Bija tā ap vienpadsmitiem, un tur jau bija tumšs un kluss, pret nakts debesīm slējās tikai katalpu1 silueti un vecs, melns lielgabals no 1821. gada. Pēc turku kafijas un glāzītes brendija vietējā kapheneion devos atpakaļ uz skolu. Netālu no viesnīcas pārsimt jardu garās akmens promenādes vidū līkņaja kāds pavecs, izstīdzējis vīrs; acīmredzot viņš kaut ko meklēja. Man pienākot, vīrs izslējās; viņš nudien bija ļoti garš un pārsteidzoši Švītīgi ģērbies, droši vien kāds no vasaras iebraucējiem. Gaiši dzeltenbrūns uzvalks ar baltu gardēniju pogcaurumā, vecmodīga panama ar melnu lenti un smaila kazbārdiņa. Rokā viņš svārstīja niedres spieķi ar jūras putu rokturi un rādījās sērīgs kā apstāvētājs.

Grieķiski apvaicājos, vai viņš ko pazaudējis.

—    Ah pardon… est-ce que vous pariez frangais, monsieur?

Jā gan, atteicu, mazliet runāju franciski.

Izrādījās, ka viņš nozaudējis spieķa uzgali, tik vien tās nelaimes. Dzirdējis, kā tas nokrīt un aizripo. Uzšķīlis pāris sērkociņus, es drīz vien atradu šo vara nieciņu.

-    Ah, trēs bien. Mille mērcis, monsieur2.

Viņš izvilka kabatas portfeli un es jau nodomāju, ka tūdaļ saņemšu dzeramnaudu. Šķiet, viņa vaigs arvien bija drūmīgs kā E1 Grēko3 svētajiem, gadu desmitiem viņš mokoši garlaikojās pats un garlaikoja citus. Naudiņu es tomēr nedabūju - rūpīgi noglabājis kabatportfelī atgūto dārgumu, viņš pieklājīgi apvaicājās, kā mani sauc un kur esmu iemācījies tik labi runāt franciski. Pārmijām dažus vārdus. Viņš pats neesot francūzis, bet gan beļģis. Palikšot šeit dienu vai divas. Fraksosa viņam likās «pittoresque, mais moins belle que Dēlos». 4

Vēl dažas banālas frāzes, tad mēs paklanījāmies un aizgājām katrs savu ceļu. Atvadoties viņš izteica cerību, ka atlikušajās divās dienās mēs vēl tiksimies un varēsim patērzēt ilgāk. Es veiksmīgi no tā izsargājos.

Beidzot pienāca sestdiena. Biju atstrādājis Mēli solītās nodarbības un jutos pagalam noguris no skolas. Ticis galā ar rīta stundām un ātri iekodis, uzmetu plecā somu un devos uz ciemata pusi. Vecajam vārtniekam paziņoju, ka brīvās dienas pavadīšu Hidrā - varēju būt drošs, ka drīz to zinās visi mani kolēģi. Tiklīdz no skolas mani vairs nevarēja redzēt, es nogriezos gar tuvējām mājām un, no aizmugures apliecis skolas teritoriju, izgāju uz Burāni takas. Bet vispirms grasījos iegriezties kur citur.

Visu nedēļu biju prātojis par Končisu, prātojis nebeidzami un veltīgi. Tā ari netiku gudrs - prāts vai neprāts stāv aiz šīm smalki inscenētajām iedomu spēlēm, sapratu vien to, ka estētiskais ele-

ments tajās cieši savijas ar didaktisko. Drīzāk gan tas izskatījās pēc neprāta, mānijas, nevis Loģiski pamatotas rīcības.

Iedomājos arī par zvejnieku mājelēm pie Agia Varvara , mazā līcīša austrumos no Burāni. Plašo oļu strēli šeit apstāja milzu aga-ves; to iespaidīgie, duci pēdu augstie ziedu žuburi bija pavērsti pret jūru. Piesardzīgi iznācis no koku aizsega, es nogūlos ar timiānu noaugušajā nogāzē un vēroju lejā satupušās mājeles. Nekā neparasta, pagalmā rosījās sieviete melnās drānās. Nē, maz ticams, ka šeit varētu mitināties Končisa asistenti, vieta bija pārāk atklāta, pārāk ērta slepenam vērotājam. Vēl bridi nogaidījis, es līkumoju lejup pa nogāzi. Pirmā namiņa durvīs parādījās puišelis; ieraudzījis mani nākam cauri olīvu dārzam, tas sāka skaļi saukt pārējos. Man apkārt sanāca visa saime - četras sievietes un kāds pusducis bērnu, visi neapšaubāmi vietējie. Ar parasto zemnieku viesmīlību viņi atnesa man ne vien prasīto ūdens glāzi, bet ari trauciņu ar cidoniju ievārījumu un malciņu raki*. Vīrieši patlaban ir jūrā, zvejo. Teicu, ka dodos apciemot o kyrios Končisu, un viņu sejas izstiepās neviltotā izbrīnā. Vai viņš šeit kādreiz iegriežas? Sievas sastinga mulsā sašutumā, it kā es būtu pateicis ko nepiedienīgu. Nu ierunājās vecākā sieva — acīmredzot es atkal tiku iepazīstināts ar bēdīgi slaveno karalaika notikumu, lai gan ātrajā vārdu jūklī izšķīru tikai divus -«mērs» un «vācieši». Bērni ilustrēja viņas stāstu, paceļot roķeles kā iedomātus šaujamos.

Nu labi, bet Marija? Marija taču ienāk, vai ne? Nē, nekad ar ne. Viņa nav šejieniete, paskaidroja kāda no sievām.

Bet mūzika, dziesmas naksnīgajā mežā? Viņas nesapratnē saskatījās. Kas par dziesmām? Es nebrīnījos — šie ļaudis ceļas un guļas līdz ar gaismiņu.

- - Un jūs? — vaicāja runātīgā veča. — Vai esat viņam rada? — Acīmredzot viņas uzskatīja Končisu par ārzemnieku.

Teicu, ka esmu viņa draugs. Veča noburkšķēja, ka viņam šeit draugu neesot un nīgri piemetināja: «No slikta cilvēka laba neceri.» Sacīju, ka viņam ir viesi - jaunkundze gaišiem matiem, gara auguma vīrietis un vēl viena, jaunāka meitene, apmēram tik gara. Vai tādi ir manīti? Nav gan. Tikai veča teicās bijusi Burāni, vēl labu laiciņu pirms kara. Tad viņas pārņēma iniciatīvu un sāka taujāt par Angliju, par Londonu, par mani pašu - parastie bērnišķīgie jautājumi, aizkustinoši ar savu neviltoto ziņkāri.

Pēdīgi, apveltīts ar bazilika zariņu, tiku no viņām va|ā. Devos gar krauju atpakaļ, līdz varēju uzrāpties uz klintskores, kas veda uz Burāni. Iesākumā man nopakaļ tipināja trīs baskājaini knēveļi. Drīz šaurā taka iznāca uz kalna kores un virs za|ā priežu klaida skaidri iezīmējās villas plakanais jumts. Bērni apstājās, tā bija kā zīme, ka tālāk viņi nedrīkst iet. Pēc brīža atskatījos - viņi arvien domīgi stāvēja turpat. Pamāju ar roku, bet atbildi nesaņēmu.

27

Pēc tējas iegājām mūzikas istabā, es apsēdos un klausījos,

kā viņš spēlē Angļu svītu re minorā. Visu maltītes laiku es

___igaidīju, ka Končiss liks noprast - viņš zina, ka esmu redzējis

meiteni. Viņš vienkārši nevarēja nezināt - nebija šaubu, ka nakts koncerta mērķis bija pieteikt viņas klātbūtni. Bet es paliku uzticīgs savai jaunajai taktikai: neko neteikt, iekams viņš pats nepieminēs. Un mūsu saruna ritēja raiti un nepiespiesti, it kā nekas nebūtu

bijis.

Neesmu nekāds lietpratējs, bet Končiss spēlēja tā, it kā starp viņu un mūziku nebūtu nekādu baijeru, nekā lieka - tieksmes kā īpaši to interpretēt, izpatikt klausītājiem vai sev pašam. Pats Bahs tā varēja būt spēlējis: šķiet, lēnākā tempā nekā vairākums mūsdienu pianistu un klavihordistu, bet saglabājot ritmu un melodijas zīmējumu. Sēdēju istabas vēsajā nokrēslā, skatījos uz viņa kailo galvu, viegli noliektu virs spoži melnā instrumenta, un pilnībā ļāvos Baha mūzikas trauksmainajam kāpumam, tās nebeidzamajām sekvencēm. Pirmo reizi viņš spēlēja īsteni dižu mūziku, un tas mani iespaidoja tāpat kā Bonāra audekli, gan savādāk, bet tikpat spēcīgi. Viņš atkal šķita tik cilvēcīgs. Klausoties atjautu, ka šobrīd negribētu

būt nekur citur, ka šis brīdis piešķir jēgu visam līdz šim pārdzīvotajam - tas taču bija ceļš, tikai tā es varēju sasniegt šo vietu, šo mirkli, šo atskārsmi. Končiss bija stāstījis par savu pirmo tikšanos ar Burāni, ar nākamību, pavērsiena punktu dzīvē. Nu izbaudīju ko līdzīgu. Tā bija jauna sevis apzināšanās, jauna atskārta - es biju, esmu un būšu tieši šis ķermenis un prāts - ar visiem tā tikumiem un trūkumiem - un man nav izvēles, nav citas iespējas. Nopratu sevī neapjaustas iespējas, pilnīgi atšķirigas no tām tukšajām ambīcijām, ko agrāk sapratu ar šo vārdu. Mana aplamā dzīve, tās egoisms, maldi un nodevības - tam visam varēja rast vietu, no tā varēja kaut ko veidot, un tieši tādēļ, ka man nebija citas iespējas. Tā nebija morāla apskaidrība vai kas tamlīdzīgs. Protams, pieņemot sevi tādu, kāds esi, tu atsakies no domas kļūt tāds, kādam vajadzētu būt; un tomēr tas bija solis uz priekšu - un uz augšu.

Končiss bija beidzis spēlēt un vēroja mani.

-    Jūs laupāt vārdiem jēgu. Tie kļūst nevarīgi un pliekani.

-    Ko nu es. Tas ir Baha nopelns.

-Ari jūsu.

Končiss skeptiski saviebās, bet varēja redzēt, ka viņam patīkami to dzirdēt. Viņš lūkoja to noslēpt, steigšus aizraujot mani uz sakņu dārzu - augiem pienācās dienišķā ūdens deva.

Pēc stundas es atkal biju «savā» istabā. Uz galdiņa pie gultas nu gulēja citas grāmatas. Iesieta brošūriņa franču valodā, gluži plāna, izdota Parīzē 1932. gadā - De la communication intermon-diale*. Tā bija anonīma, acīmredzot iespiesta privātā kārtā, un nenācās grūti uzminēt, kas ir autors. Tad apjomīgs albums Dzīvā daba Skandināvijā. Tāpat kā viņreiz dabas krāšņumi, ari dzīvā daba izrādījās visnotaļ sievišķa - skandināvu tipa sievietes visām gaumēm, kas gulēja, stāvēja, skrēja vai apskāvās uz egļu mežu un fjordu krāšņā fona. Man nepatika to lesbiskā nosliece, varbūt tāpēc, ka mani vispār sāka kaitināt šī Končisa daudzpusīgās personības skaldne, acīm redzamā slieksme uz dažādām pikantērijām. Protams, es nebiju, vismaz vienmēr biju sev iegalvojis, ka neesmu puritānis. Biju pārāk jauns, lai zinām - tas vien, ka allaž sev to atgādinu, pierāda pretējo. Nezināju tāpat, ka, ļaujot vaļu savām seksuālajām iegribām, nebūt neesam gatavi pieņemt svešas. Es biju anglis, tātad puritānis. Pārlapoju albumu divas reizes; attēli netīkami disonēja ar tikko dzirdēto Baha mūziku.

Un vēl viena franču grāmata, īpaši rets un grezns izdevums: Le Masque Frangais au Dix-huitieme Siēcle*. Tajā bija iesprausta balta zīmīte. Atcerējos pludmalē atrasto dzejas izlasi un uzšķīru šo vietu. Tur bija atzīmēta šāda rindkopa:

Aiz Senmartēna muižas augstajām sienām, tās zaļajās pļavās un birzīs, apmeklētājs varēja vērot ganus un ganes, kas dejo un dzied savu balto ganīklu vidū. Ne vienmēr tie nēsāja XVIII gadsimta drānas; dažkārt tērpti romiešu un grieķu stilā, tie iedzīvināja Teokrita odas un Vergilija pastorāles. Klīda valodas, ka vasaras naktīs tur redzētas arī draiskākas ainas: kairas nimfas, kas bēguļo no ērmotām tumšām radībām, pa pusei cilvēkiem, pa pusei āžiem.

Beidzot viss daudzmaz noskaidrojās. Burāni notika kaut kas tamlīdzīgs, tāds kā mājas teātris, un šis fragments bija mājiens nebāzt degunu aiz kulisēm - pa daļai pieklājības, pa daļai paša izklaides dēļ. Nu es nokaunējos par savu izlūkgājienu uz Agia Var-varu.

Nomazgājies apvilku baltu kreklu un vasaras uzvalku, tā parādot cieņu tam mazumiņam etiķetes, ko Končisam tikās ievērot. Kad iznācu no savas istabas gatavs kāpt lejā, ieraudzīju, ka viņa durvis ir atvērtas. Viņš iesauca mani iekšā.

- Šovakar mēs savu ūzo dzersim tepat augšā.

Namatēvs sēdēja pie galda, pārlasot tikko pabeigtu vēstuli. Kamēr tika rakstīta adrese, es stāvēju viņam aiz muguras un noraudzījos Bonāra meitenēs. Mazā kambarīša durvis stāvēja pusvirus; spraugā vīdēja drēbes, sienas skapis - tā tiešām bija tikai garderobes istaba. No galdiņa pie vaļējā franču loga manī lūkojās Lilija.

Izgājām uz terases. Šoreiz tur stāvēja divi galdi: viens bija klāts vakariņām, uz otra stāvēja glāzes un uzo. Tūdaļ ievēroju, ka pie vakariņu galda gaida trīs krēsli. Končiss to manīja.

-    Mums šodien būs viesis.

-    Vai kāds no ciemata? - es smīnīgi vaicāju, un viņš, tāpat smaidot, pašūpoja galvu. Bija brinišķīgs Grieķijas vakars, viens no tiem bezgala mirkļiem, kad lēni dziestošajā gaismā zūd robeža starp debesīm un zemi. Kalni, pelēki kā Persijas kaķa kažoks, padebeši jumās virs tiem dzidri dzeltaini kā milzu dārgakmens. Reiz ciematā biju vērojis līdzīgu norietu. Visi ļaudis tavernu priekšā pievērsās vakariem - it kā sēdētu kinoteātri un mēmi daiļrunīgais debesjums būtu tiem ekrāna vietā.

-    Es izlasīju fragmentu, ko bijāt atzīmējis Le Mcisque Frangais.

-    Tā ir tikai metafora. Bet tas var līdzēt.

Viņš sniedza man ūzo, un mēs pacēlām glāzes.

Kafija jau bija atnesta un ielieta, lampa pārceļoja uz galda man aiz muguras; nu tā izgaismoja Končisa seju. Mēs abi gaidījām.

-    Es ceru, ka neliegsiet man sava stāsta turpinājumu.

Končiss pameta ar galvu žestā, kas grieķiem nozīmē «nē». Mazliet saspringts viņš uzmeta skatienu istabas durvīm; tas atsauca atmiņā manu pirmo apciemojumu. Pagriezos, bet tur nevierfa nebija.

-    Vai zināt, ko mēs gaidām? — viņš pārtrauca klusumu.

-    Pagājušo svētdien nezināju, vai drīkstu ienākt piejums.

-    Jūs drīkstat rīkoties pēc saviem ieskatiem.

-    Tikai bez liekiem jautājumiem.

-    Bez liekiem jautājumiem. - Viņš strupi pasmaidīja. - Vai izlasījāt manu grāmatiņu?

-    Vēl ne.

-    Izlasiet to uzmanīgi.

-    Bet protams. Grasījos to darīt.

-    Tad rītvakar mēs varētu veikt kādu eksperimentu.

-    Meklēsim kontaktus ar citām pasaulēm? — necentos slēpt savu skepsi.

-Tieši tā. Tepat augšā, - viņš norādīja uz zvaigžņu piebirušajām debesīm. - Vai tālāk, tur pāri. - Kā vizuālu līdzību meklēdams, pavērās uz rietumiem, uz kalnu tumšo līniju.

-    Tur augšā - tur runā grieķiski vai angliski? - atļāvos pajokot

Viņš neatbildēja uzreiz, nepasmaidīja.

-    Tur runā jūtas un sajūtas.

-    Tā nav necik precīza valoda.

-    Gluži pretēji. Visprecīzākā no visām. Ja to spēj apgūt. - Viņš pagriezās un uzlūkoja mani. — Tā precizitāte, ko jūs domājat, ir svariga zinātnēs, bet tai nav nekādas nozīmes…

To es tā ari neuzzināju. Atskanēja soļi, tie paši vieglie soļi, ko biju jau reiz dzirdējis. Ari tagad tie šķita nākam no jūras puses pāri grantsstrēlei. Končiss uzmeta man ātru mirkli.

-    Tikai, lūdzu, bez liekiem jautājumiem. Tas ir pats galvenais.

Es pasmaidīju. - Kā teiksiet.

—Uztveriet viņu kā cilvēku ar atmiņas traucējluniem. Medicīnā to sauc par amnēziju.

-    Baidos, ka man trūkst vajadzīgās pieredzes.

-    Viņa dzīvo šodienā, neatceroties to, kas bijis. Pagātne viņai neeksistē. Jautājot par to, tikai lieki viņu satrauksiet. Nabaga meitene ir tik jūtīga. Negribēs jūs vairs redzēt.

Domās atteicu, ka man patīk šis teātris un es nevēlos to sabojāt. Skaļi sacīju: - Ja ari es nesaprotu kāpēc , tad sāku vismaz saprast kā.

Viņš pašūpoja galvu. - Ne gluži. Jūs sākat saprast tieši kāpēc.

Skatiens kavējās pie manis, liekot teiktajam iespiesties apziņā, tad pievērsās durvīm. Pagriezos ari es. Nu sapratu, ka lampa tika novietota man aiz muguras, lai izgaismotu viņas parādīšanos, un tā izdevās patiesi efektīga - nācēju ieraugot, man aizrāvās elpa.

Tādus vakartērpus, šķiet, nēsāja ap 1915. gadu: indigo zila zīda pelerīne virs piegulošas, no lāsmaina ziloņkaula krāsas auduma darinātas kleitas; uz leju sašaurinoties, tā sniedzās līdz pat potītēm. Šaurais tērps saistīja soļus, piešķirot gaitai īpašu grāciju; viņa tuvojās mums kā vilcinoties, līgani slīdot lampas rēnajā gaismā. Gaišie mati bija saņemti uz augšu tādā kā ampīra frizūrā. Meitene smaidot skatījās uz Končisu, kas piecēlās viņai pretī. Man veltītais skatiens pauda vēsi atturīgu interesi. Viņa izskatījās tik pārsteidzoši eleganta, iznesīga un pašapzinīga, it kā tikko būtu iznākusi no Diora salona, pat vieglais satraukums šķita meistarīgi uzspēlēts. Nodomāju, ka viņa ir profesionāla modele. Ak tu vecais velns!

Noskūpstījis viešņai roku, vecais velns sacīja: - Lilija, ļauj iepazīstināt tevi ar misteru Ērfu. Nikolasu Ērfu. Mis Montgomerija.

Saņēmu pastiepto roku. Vēsi, pasīvi pirksti - biju sarokojies ar rēgu. Ieskatījos viņai acīs, bet arī tās neko neizteica.

-    Man patiesi prieks, - es sacīju. Viņa viegli palocīja galvu un pievērsās Končisam, kas noņēma viņas pelcnni un pārlika to sava krēsla atzveltnei.

Kaili pleci un rokas. Tērpu papildināja masīva rokassprādze, melnkoks ar zeltu, un neparasti gara kaklarota no safīram līdzīgiem akmeņiem; nospriedu tomēr, ka tas ir ultramarīns vai veiksmīga imitācija. Viņai varēja dot gadus divdesmit divus vai trīs, bet bija kas tāds, kas vērta viņu gadus desmit vecāku. Vēsums - nē, nevis dzedrums vai vienaldzība, bet tāda kā cēla savrupība, vēsums karstā vasaras dienā.

Nosēdusies savā vietā, viņa akurāti salika rokas un piesardzīgi pasmaidīja.

-    Silts vakars šodien, vai ne?

Perfekta angļu runa. Nez kādēļ biju gaidījis ārzemju akcentu, bet šo izrunu pazinu nekļūdīgi - es pats tā runāju. Angļu privātskolas un universitātes devums; tā runāja tie, ko kāds sociologs bija nosaucis par «vadošajiem simt tūkstošiem».

-    Tik tiešām silts, - es piebalsoju.

-    Misters Ērfs ir tas jaunais skolotājs, par ko stāstīju, - ieteicās Končiss. Viņa runā parādījās jauna, bezmaz goddevīga nots.

-    Jā. Es zinu. Mēs pagājušonedēļ tikāmies. Pareizāk sakot, saskatījāmies. - Viņa atkal pasmaidīja un nodūra acis; smaids bija tikpat rezervēts, bez mazākās valšķības dzirksts.

Varēja nojaust to jūtu vārību, par ko brīdināja Končiss, bet tā bija drīzāk tēlota, lomai piederīga - viņas vaibsti, īpaši mute, liecināja par asu prātu. Meitene skatījās uz mani ar to īpašo izteiksmi, it kā zinātu ko man nezināmu - ne jau par savu pašreizējo lomu, bet par dzīvi vispār, it kā arī viņa būtu iemācījusies to no akmens galvas. Nebiju gaidījis tik neizdibināmu un izteikti pašapzinīgu būtni

- varbūt tālab, ka iepriekš viņa rādījās citāda, daudz vienkāršāka.

Tika atplests un veikli likts lietā mazs, koši zils vēdeklītis. Meitenes āda bija nevainojami balta, acīm redzami saules neskarta. Iestājās neveikla pauze, it kā neviens pēkšņi nezinātu, ko teikt. Pēdīgi viņa ierunājās kā gādīga namamāte, kas cenšas iekustināt biklu viesi.

-    Skolotāja profesija laikam ir loti interesanta.

-    Tikai ne man. Man tā šķiet visai garlaicīga.

-    Cildenas un godājamas lietas parasti ir garlaicīgas. Bet kādam tās jādara.

-    Katrā ziņā es piedodu šim amatam visus trūkumus. Kopš tas atvedis mani šurp.

Viņas skatiens paslīdēja uz Končisa pusi, kas tikko manāmi palocīja galvu. Sobrid viņš līdzinājās Taleirānam5 — galants vecs lapsa.

-    Moriss jau stāstīja, ka šis darbs nedara jūs īsti laimīgu. -Vārdu «Moriss» viņa izrunāja franču manierē.

-    Nezinu, vai jums ir kāds priekšstats par vietējo skolu, bet… -es pieklusu, dodams laiku atbildei. Viegli smaidot, viņa papurināja galvu. - Es tikai domāju, ka zēni tiek pārāk nomocīti, saprotiet, un es tur neko nevaru līdzēt. Tas ir tik nomācoši.

-    Jūs taču varat sūdzēties. -Viņa uzlūkoja mani dzi|ā nopietnībā. Tas izskatījās tik skaisti un pārliecinoši - nodomāju, ka drīzāk viņa ir jauna aktrise.

-    Redziet…

Un tā tālāk. Minūtes piecpadsmit vilkās šī absurdā frāžu apmaiņa. Viņa vaicāja, es atbildēju. Končiss tikpat kā nepiedalījās, atstājis to mūsu ziņā. Ievēroju, ka nevijus sāku pielāgot savu valodu Šīm veclaiku salona runām. Tas taču bija teātris, un nu es ari gribēju spēlēt savu lomu. Meitenes izturēšanās bija mazliet aizbildnieciska, un es uztvēru to kā mēģinājumu iesaistīt mani vai varbūt pārbaudīt, paskatīties, vai esmu labs partneris. Nevaru galvot, bet pāris reižu Končisa acīs šķita pazibam sardonisks prieks. Taču mis Montgo-merija bija pārāk jauka, visnotaļ tīkama - ari kā aktrise lai es par to uztrauktos. Uzskatīju sevi par lietpratēju, un šī meitene bija simt citu vērta.

Pēdīgi saruna apsīka. Šoreiz klusumu pārtrauca Končiss.

-    Vai gribat dzirdēt, kas notika tālāk? Kad aizbraucu no Anglijas?

-    Ja vien tas negarlaikos… mis Montgomeriju.

-    Nē, ko jūs. Man patīk klausīties Morisa stāstus.

Nepievērsdams meitenei uzmanību, Končiss cieši raudzījās manī.

-    Lilija vienmēr dara tā, kā es gribu.

Pašķielēju uz Liliju. - Tad jums ir ļoti paveicies.

Viņš nenovērsa no manis acu. Melna ēna izcēla rievas abpus degunam.

-    Tā nav īstā Lilija.

Negaidītā frāze mani pilnīgi apstulbināja; tā tas laikam bija domāts.

-    Nūja… protams. — Paraustīju plecus un pavīpsnāju. Nolaidusi acis, meitene pētīja savu vēdeklīti.

-    Viņas uzdevums nav ari aizstāt vai atveidot īsto Liliju.

-    Mister Končis… es īsti nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

-Gribu teikt, lai jūs nesteidzaties ar secinājumiem. - Viņš veltīja

man savu plato, reti lietoto smaidu. — Tā. Kur mēs palikām? Bet vispirms gribu brīdināt - šoreiz tas nebūs vienkārši notikumu at-stāsts. Tas būs stāsts par kādu personu.

Paskatījos uz Liliju. Viņa rādījās aizvainota, bet tieši tad, kad gandrīz jau sāku ticēt šaubīgajai ziņai, ka viņa ir skaista meitene ar psihisku defektu, kas tā vai citādi nonākusi Končisa rokās (kā tiešā, tā pārnestā nozīmē), viņa uzmeta man ātru, jautājošu skatu, kas paslepus pārlēca uz Končisu un atgriezās pie manis. Radās iespaids, ka mēs abi esam aktieri, kurus vienlīdz māc šaubas par režisoru.

28

Buenosairesa. Sabiju tur Četrus gadus, līdz 1919. gada pavasarim. Strīdējos ar savu tēvoci Anastasiosu, pasniedzu ang|u valodu un klavierspēli. Un visu laiku jutos kā trimdinieks. Tēvs vairs nelikās par mani zinis, pēc laiciņa gan sāku saņemt ziņas no māmu|as.

Uzmetu aci Lilijai, bet viņa, atkal iejutusies teļā, ar pieklājīgu interesi lūkojās uz Končisu. Lampas gaisma vērta viņu īpaši daiļu.

- Pa visu Šo laiku notika tikai viena daudzmaz nozīmīga lieta. Kādu vasaru draugs paņēma mani līdzi braucienā pa Andu provincēm. Tur es saskāros ar peonu un gaučo sūro ikdienu. Pēc visa redzētā mani pārņēma ideja veltīt sevi dzīves pabērniem. Nolēmu kļūt par ārstu, bet izrādījās, ka tas nav tik vienkārši. Buenosairesas medicīnas fakultātē es netiku uzņemts un veselu gadu sēdēju pie grāmatām, apgūstot vajadzīgās zināšanas.

Tad beidzās karš, un drīz pēc tam nomira mans tēvs. Viņš tā ari nepiedeva nedz man, nedz mātei, bet viņam pietika tēva jūtu, lai nodotu šo lietu aizmirstībai. Cik man zināms, varas iestādes par to nekad neuzzināja. Arī par māti viņš parūpējās, pēc tēva nāves viņa bija pienācīgi nodrošināta. Es atgriezos Eiropā. Apmetāmies ar māti Parizē, milzīgā veclaiku dzīvoklī ar skatu uz Panteonu. Es sāku studēt medicīnu. Daļa studentu tolaik apvienojās Saprāta biedrībā, kā mēs paši to nokristījām. Medicīna mums bija tikpat kā reliģija - sapņojām, ka ārsti visā pasaulē reiz apvienosies un veidos tādu kā eliti zinātnes un ētikas jomā. Ikkurā valstī, pie jebkuras varas mēs būsim tie morāles nesēji, kas stāsies pretī demagoģijai un reakcijai, šovinismam un politiķu savtībai. Mēs publicējām savu manifestu un noorganizējām publisku sanāksmi kādā kinoteātrī Neijī. Taču to uzzināja komunisti. Daudz nedomājot, tie nosauca mūs par fašistiem un sarīkoja pamatīgu grautiņu. Mēģinājām pulcēties citā vietā, bet šoreiz uzradās ultranoskaņotie katoli, kas lepni sauca sevi par Kristīgās jaunatnes miliciju. Sejas bija citas, bet uzvedība tāda pati - viņi gan zākāja mūs par komunistiem. Tā mūsu dižā pasaules utopizācijas projekta likteni izšķīra divi vietēja mēroga grautiņi. Un iespaidīgi rēķini par nodarītajiem zaudējumiem. Es biju Saprāta biedrības sekretārs, tālab varu teikt - kad pienāca bridis maksāt savu tiesu, mani bēdu brāļi vairs neizrādīja necik daudz saprāta. Tiesa kas tiesa, mēs saņēmām, ko pelnījuši. Katrs muļķis var izzīst no pirksta plānu, kā visprātīgāk iekārtot pasauli. Desmit minūtēs, piecās. Bet prasīt no cilvēkiem, lai tie dzīvo saskaņā ar veselo saprātu, ir tikpat kā prasīt, lai tie diendienā lieto nomierinošas tabletes. — Končiss pagriezās pret mani. - Vai gribat izlasīt mūsu manifestu, Nikolas?

-    Protams.

-    Tad es iešu to pameklēt. Pie reizes paķeršu brendiju.

Paliku divatā ar Liliju - tik necerēti driz. Pirms paguvu noformulēt frāzi, kas liktu saprast, ka Končisa prombūtnē nav vajadzības tēlot, viņa piecēlās.

-    Varbūt paiesimies mazliet?

Rāmi piecēlos. Lilija izrādījās tikai collu vai divas mazāka par mani; so|ojot pašapzinīgi, lēni un graciozi, viņa raudzījās uz jūru un vaiiījās mana skatiena, kā pēkšņa mulsuma pārņemta. Es atskatījos; Končiss nevarēja mūs dzirdēt.

-    Vai jau ilgi esat šeit?

-    Es nekur neuzkavējos pārāk ilgi.

Viņa uzmeta man ātru mirkli, viegls smīns darīja to maigāku. Bijām aizgājuši līdz terases viņam galam; mājas siena meta pār to blīvu ēnu.

-    Lieliski atsista bumba, neko neteiksi.

-    Ja reiz jūs to raidāt, gribot negribot jāatsit.

-    Gribot negribot?

-    Moriss, jādomā, lūdza jūs mani neizprašņāt.

-    Ko niekus. Viņa klātbūtnē - lūdzu, bet… Mēs abi taču esam ang|i, vai ne?

-    Vai tas ir pietiekams iemesls va|ībām?

-    Tas ir pietiekams iemesls, lai iepazītos tuvāk.

-    Varbūt man tas neliekas tik interesanti… iepazīties tuvāk. -Viņa raudzījās naktī. Jutos aizskarts.

-    Tas jums labi izdevās. Bet kādu spēli mēs īsti spēlējam?

-    Nevajag, lūdzu. - Viņas balsī ieskanējās dzedra nots. - Tas ir patiesi neciešami. - Nu sapratu, kālab viņa atveda mani šurp. Tumsā tikko varēju saredzēt viņas seju.

-    Kas tieši?

Viņa pagriezās, pavērās manī un klusi, bet strikti noteica: -Jūs, mister Ērf.

Biju atsēdināts vietā.

Aizgājusi uz terases otru galu, Lilija nostājās pie margām un raudzījās uz salas kalnāju zieme|u pusē. Ap mums tikko jaušami tinās jūras gurdenā dvaša.

~ Vai jūs neatnestu manu pelerīni?

-    Ko lūdzu?

-    Manu pelerīni.

Brīdi vilcinājies, aizgāju pēc tumšzilā apmetņa un apliku to viņai ap pleciem. Končiss vēl nerādījās. Negaidot viņa pasniedzās, saņēma un viegli paspieda manu roku - varbūt gribēja uzmundrināt mani, varbūt parādīt īstajai Lilijai raksturīgo maigumu. Viņas skatiens joprojām kavējās pie mežmalas kokiem.

-    Kādēļ jūs tā?

-    Es negribēju būt nelaipna.

Lūkoju atdarināt viņas oficiālo toni: - Vai varu… vai drīkstu jautāt, kur jūs šeit dzīvojat?

Viņa pagriezās un atspiedās ar muguru pret margām, tā ka mēs tagad skatījāmies pretējos virzienos. Bridi vilcinājās, tad norādīja ar vēdeklīti: - Lūk, tur.

-    Tur ir jūra. Vai jūs rādāt uz zilu gaisu?

-    Ticiet man, es patiesi tur dzīvoju.

-    Uz jahtas? - man iešāvās prātā.

-    Uz sauszemes.

-    Savādi gan. Nekad neesmu manījis jūsu māju.

-    Es jau domāju, ka jūs neprotat kārtīgi skatīties.

Samanīju tikko jaušamu smīnu lūpu kaktiņos. Stāvējām cieši

līdzās, starp mums vēdīja pazīstamā parfīma smarža.

-    Jūs mani muļķojat.

-    Varbūt jūs pats sevi muļķojat.

-    Un es nevaru to ciest.

Lilija ironiski paklanīja galvu. Viņai bija ļoti daiļš, Nofretetes cienīgs kakls. Fotogrāfija bija piešķīrusi viņas vaibstiem mānīgu pilnīgumu.

-    Tad es darīšu to ari turpmāk.

Mēs apklusām. Končiss bija prom daudz ilgāk, nekā vajadzēja, lai atnestu minētās lietas. Lilijas skatiens piesardzīgi uzmeklēja manējo, bet es neko neteicu, un viņa novērsās. Ļoti uzmanīgi, kā pielabinot tramīgu dzīvnieku, es pasniedzos un pagriezu meitenes seju pret sevi. Viņa neatvairīja mani, ļāva turēt savu vēso vaigu, bet pēkšņi skadrais skatiens bija kā brīdinājums, un es atņēmu roku.

Vēl bridi raudzījāmies viens otrā, un viņas acis sacīja: «Mani var iekarot ar maigumu, nevis ar varu.»

Viņa atkal pagriezās pret jūru.

-    Jums patīk Moriss?

-    Tiekos ar viņu tikai trešo reizi. — Viņa klusēja, gaidot turpinājumu. - Esmu viņam ļoti pateicīgs par iespēju būt šeit. It īpaši…

Mans kompliments tika aprauts pusvārdā. — Mēs visi viņu ļoti mīlam.

-Mēs?

-    Es un citi viņa viesi. - Pēdējais vārds Šķita likts pēdiņās.

-    Vārds «viesi» šeit nav īsti vietā, manuprāt.

-    Morisam netīk vārds «parādības».

Es pavīpsnāju. — Un ja lietotu vārdu «aktieri»?

Seja palika tikpat rāma; viņa vēl nedomāja padoties, atmest spēli.

-    Mēs visi esam aktieri, mister Ērf. Ari jūs.

-    Tas gan. Un pasaule ir mūsu skatuve.

Viņa pasmaidīja un nodūra acis. — Esiet pacietīgs.

-    Nevaru iedomāties, ar ko vēl es varētu būt tik pacietīgs. Un tik lētticīgs.

Viņa raudzījās jūras tālē. Balss nu bija siltāka, īstāka, nepiede-riga vairs lomai, bet viņai pašai.

-    Ne jau manis, Morisa dēļ.

-    Ari Morisa dēļ.

-    Pienāks laiks, jūs sapratīsiet.

-    Vai tas ir solījums?

-    Drīzāk paredzējums.

Pie galda atskanēja viegls troksnis. Lilija atskatījās, tad ielūkojās man acīs; šis skatiens piederēja meitenei, ko redzēju mūzikas istabas durvīs, - šķelmīgs un sazvērniecisks, nu arī lūdzošs.

-    Paturiet savu skepsi pie sevis, es jūs lūdzu.

-    Labi. Bet tikai viņa klātbūtnē.

Viņa pieķērās man pie elkoņa, devāmies pie Končisa. Viņš sagaidīja mūs ar parasto vaicājošo galvas kustību.

-    Misters Ērfs ir ļoti saprātīgs jauns cilvēks.

-    Prieks to dzirdēt.

-    Viss būs kārtībā.

Apveltījusi mani ar smaidu. Lilija apsēdās un kādu brīdi domīgi sēdēja, atbalstījusi zodu plaukstā, tad iemalkoja piparmētru liķieri, ko Končiss bija viņai ielējis. Iepretī manam krēslam gulēja aploksne.

- Manifests. Ilgi nevarēju to atrast. Vēlāk izlasīsiet. Beigās ir izteikta anonīma, bet visai spēcīga kritika.

29

Mana aizraušanās ar mūziku nebija pārgājusi, katrā ziņā es bieži muzicēju. Lielais Plejela klavihords, kas tagad stāv lejā mūzikas istabā, tolaik atradās mūsu Paqzes dzīvoklī. Kādā jaukā pavasara dienā - tas varēja būt ap 1920/gadu - es sēdēju pie vaļēja loga un spēlēju. Te pie durvīm atskanēja zvans. Istabene paziņoja, ka kāds kungs grib ar mani runāt. Nevis runāt, bet klausīties, viņš palaboja istabenei pār plecu. Viņa veidols bija tik impozants, ka es pat neļaunojos par pēkšņo ielaušanos. Gadus sešdesmit vecs, ļoti garš un varen smalki ģērbies, ar pogcaurumā iespraustu gardēniju…

Uzmetu Končisam spēju skatienu. Viņš bija pagriezis krēslu un, kā parasti stāstot, raudzījās jūrā. Lilija aši pielika pirkstu pie lūpām.

-    Turklāt izteikti drūms. Vismaz sākumā tā likās. Zem ercherco-ga čaulas jautās dziļa grūtsirdība - viņš atgādināja aktieri Žuvē, izpalika tikai pēdējā sarkasms. Ar laiku gan atklājās, ka šis cilvēks nav tik nelaimīgs, kā izskatās. Bez garām runām viņš iesēdās atzveltnī un klausījās manu spēli. Neko daudz viņš neteica ari tad, kad beidzu. Paņēma savu platmali un spieķi ar dzintara rokturi…

Es pavīpsnāju. Lilija to manīja, bet smaida vietā noraidoši nodūra acis.

-    …un sniedza man savu vizītkarti, uzaicinot nākamnedēļ viņu apciemot. Ieskatījos kartē - grāfs Alfonss de Dukāns. Noliktajā laikā ierados viņa apartamentos. Plašais dzīvoklis bija iekārtots grezni, ar īpašu eleganci. Sekoju sulainim salonā, kur jau gaidīja namatēvs. Ari šoreiz viņš daudz nerunāja, piecēlās un veda mani sev līdzi.

Kādā zālē stāvēja pieci vai seši klavihordi, senlaicīgi, lieliski instrumenti - vienlīdz vērtīgi gan muzikālā, gan mākslinieciskā ziņā. tie daritu godu jebkuram muzejam. De Dukāns piedāvāja man tos izmēģināt, tad spēlēja pats. Ne tik labi kā es, bet gluži pieklājīgi. Pēcāk sēdējām Bulāra6 krēslos un cienīgā nopietnībā baudījām austeres ar Mozeles vīnu, kas nāca no viņa personīgā vīna dārza. Tā sākās nozīmīgākā draudzība manā mūžā.

Mēs tikāmies bieži, bet es tikpat kā neko par viņu neuzzināju. Viņš nekad nerunāja par sevi, par savu pagātni un atvairija jebkuru ziņkārību. Izdibināju tikai to, ka viņa ģimene nāk no Beļģijas. Ka viņš ir ārkārtīgi bagāts. Ka pēc paša gribas viņam ir tikai pāris draugu. Un neviena radinieka. Ka viņš ir sieviešu nīdējs, lai arī nav homoseksuālis. Visi viņa kalpotāji bija vīrieši, un par sievietēm viņš allaž izteicās ar neslēptu riebumu.

Savu īsto dzīvi viņš vadīja nevis Parīzē, bet milzīgā pilī Francijas austrumos. XVII gadsimta beigās kāds superintendants bija uzcēlis to par kroņa naudu un izveidojis grandiozu parku, daudz lielāku par šo salu. Zilpelēkie tornīši un baltās sienas vīdēja daudzu jūdžu tālumā. Atceros, jutos diezgan neomulīgi, kad pāris mēnešu pēc mūsu iepazīšanās pirmoreiz ierados Živrēledikā. Bija oktobris, un labība Šampaņas laukos sen nopļauta. Visam pāri klājās zilga dūmaka, rudens dvaša. Atbraucu ar auto, kas bija atsūtīts man pakaļ. Pa greznām kāpnēm tiku aizvadīts uz man paredzēto istabu, pareizāk sakot, istabu virkni. Pēc briža man paziņoja, ka grāfa kungs gaida parkā. Visi kalpotāji bija viņam līdzīgi - nerunīgi, drūma paskata vīri. Nekad viņa tuvumā neskanēja smiekli vai žiglu soju dipoņa. Nekādu trokšņu, nekādu dzīvības zīmju. Se valdīja miers, klusums un kārtība.

Sekoju sulainim cauri nepārredzamam franču dārzam pils otrā pusē. Pa svaigi nolīdzinātiem grants celiņiem, garām buksusa dzīvžogiem, skulptūrām, tad nokalnis cauri dendrārijam. Iznācām pie neliela dīķīša. Pavēros pāri klusajai lāmai, cauri rudenīgajai lapotnei - nedaudz tālāk pašā ūdens malā stāvēja austrumu tējas namiņš. Sulainis paklanījās un atstāja mani vienu. Celiņš veda gar dīķa krastu, pāri mazam strautiņam. Ne mazākā vējiņa, dūmaka, klusums - brīnišķīga, mazliet sērīga ainava.

Tējas namiņu ieskāva zāliens, un de Dukāns nevarēja dzirdēt manus so|us. Viņš nekustīgs sēdēja uz tatami un raudzījās ārā uz dīķi. Miniatūra, vītoliem apaugusi saliņa. Grezns zosu pulciņš, kas līgoja uz gludās virsmas kā senā japāņu gleznojumā. Eiropieša vaibsti un japāņa tērps. Es nekad neaizmirsīšu šo ainu. Šo, ja tā var teikt, mise en paysage7.

Katra vietiņa šai grandiozajā Ēdenes dārzā bija ierīkota tā, lai priecētu viņu ar savdabīgu skaistumu, radītu īpašu noskaņu. Tur bija gan neliels antīks templis, gan rotonda. Franču dārzs, angļu, arī mauru. Bet es viņu atceros tieši tādu, sēžam uz tatami vaļīgā kimono, zilpelēkā kā apkārtējā migla. Protams, šī pasaulīte bija mākslīga. Taču jebkura ekscentriska greznības izpausme rādās vairāk vai mazāk mākslota pasaulē, kur valda izmisīgs cīniņš par izdzīvošanu.

Pirmajā reizē biju gluži satriekts - kā jaunizcepts sociālists. Un sajūsmināts kā homme sensuel , smalku izjūtu cilvēks.

Živrēledika bija īsts muzejs, varen plašs un neticami bagāts. Neskaitāmas kolekcijas - gleznas, porcelāns, visu iespējamo veidu objets d’art8 . Lieliska bibliotēka. Patiesi unikāls senu taustiņinstru-mentu krājums. Klavihordi, spineti un vērdžineli, arī lautas un ģitāras. Aiz katra stūra, aiz katrām durvīm gaidīja jauns pārsteigums. Renesanses bronza, vitrīna ar Bregeta pulksteņiem. Veselu sienu aizņēma stiklots skapis ar brīnišķīgu Ruānas un Nevērās fajansu. Ieroči - vesels arsenāls. Skapītis, kura daudzajās atvilktnēs glabājās grieķu un romiešu monētas. Tā es varētu turpināt līdz rītam, jo krāšanas vājībai viņš bija nodevies visu savu mūžu. Bula un Rīznera mēbeļu vien pietiktu vismaz sešām mazākām pilīm. Domāju, ka tolaik ar šo krājumu varēja sacensties vienīgi Hertforda kolekcija. Kad tā tika dalīta, de Dukāns nopirka ne mazums labu lietu no Sekvila mantotās daļas. Zēligmana firma bija devusi viņam pirmpirkuma tiesības. Protams, viņš kolekcionēja tikai sava prieka pēc. Māksla tolaik vēl nebija kļuvusi par preci pasaules tirgū.

Citā reizē de Dukāns parādīja man kādu slēgtu telpu, kur mitinājās ērmīga kompānija - mehāniskās lelles. Dažas gandrīz cilvēka augumā, tās bija kā izceltas no Hofmaņa9 stāsta lappusēm. Diriģents vada neredzamu orķestri. Divi huzāri izcīna dueli. Prima-donna tinkšķošā balstiņā izpilda āriju no Kalpones-kundzes10. Izbalojis kavalieris palokās jaunkundzei, kas pietupjas reveransā; abi dejo spokainu menuetu. Bet galvenā šeit bija Mirabella, la Maītresse-Machine11. Kaila lelle ar iekrāsotu zīda ādu; kad uzvilka atsperi, viņa atgāzās noplukušā gultā ar baldahīnu un aicinoši papleta rokas un kājas, stīvā skāvienā satverot savu mīlnieku. De Dukāns gan vērtēja viņā ko citu, proti, viltīgu ierīci, kas ne|āva uzlikt ragus tās īpašniekam. Lellei uz pakauša bija mazs kloķītis - ja laikus to nepabīdīja, rokas sakļāvās cieši kā skrūvspīles un neveiksmīgajam mīlniekam tieši starp kājām ietriecās stingrā atsperē iestiprināts stilets. Šī bīstamā spēlīte bija pagatavota Itālijā pagājušā gadsimta sākumā - pēc Turcijas sultāna pasūtījuma. Nodemonstrējis viņas «uzticību», namatēvs pagriezās un noteica: «Ar šo viņa visvairāk līdzinās īstai sievietei.»

Pašķielēju uz Liliju. Nodūrusi acis, viņa pētīja savas rokas.

- Madame Mirabellu viņš turēja aiz slēgtām durvīm, bet pils kapelā glabājās kāda, manuprāt, daudz neķītrāka lietiņa. Ievietota greznā agrīno viduslaiku relikvārijā, tā atgādināja savītušu jūras gurķi, bet de Dukāns sauca to par Svēto Locekli. Bez mazākās humora pieskaņas. Viņš, protams, zināja, ka šāds miesas gabaliņš nevar tik ilgi saglabāties. Turklāt Eiropā vien bija vismaz sešpadsmit citi svētie locek|i, kādreiz piederējuši mūmijām un visi kā viens atzīti par viltotiem. Bet de Dukānam tas bija vienkārši eksponāts, un nebija no svara, kā tas vērtējams no reliģiskā vai ētiskā viedokļa. Še parādās jebkuras kolekcionēšanas būtība: tā notrulina morālo instinktu un priekšmets gala beigās kļūst par īsto īpašnieku.

Mēs nekad nerunājām par reliģiju vai politiku. De Dukāns mēdza apmeklēt katoļu misi. Domāju, gan tikai tādēļ, ka baznīcas rituāls ir viens no skaistuma kultivēšanas veidiem. Mūžu dienu viņš bija dzīvojis dīkā greznībā, varbūt tālab dažas lietas bija pilnīgi svešas viņa prātam. Piemēram, elementārs humānisms, ja vien tas nepiederēja pie kādas estētiskas koncepcijas. Reiz mēs stāvējām un noraudzījāmies, kā bariņš zemnieku strādā rāceņu laukā. Dzīva Milē12 glezna. Pēc briža grāfs izmeta šādu frāzi: «Cik labi, ka viņi ir viņi un mēs esam mēs.» Viņš bija pilnīgi imūns pret kliedzošām sociālām pretrunām, kas liktu ieniezēties pat vulgārāko nouveau riche13 sirdsapziņai. Viņam tie bija tikai saistoši kontrasti, kustīgas bildītes, kas uzskatāmi atgādināja par dzīves dabisko polaritāti.

Žēlsirdība, ko viņš dēvēja par lediable en puritain14, jebkuras tās izpausmes izraisīja viņā dziļu neizpratni. Nu. piemēram. Kopš astoņpadsmit gadu vecuma es nelietoju uzturā savvaļas putnu gaļu. Tiklab es varētu ēst cilvēka gaļu kā stērsti vai meža pīli. De Dukānu tas ērcināja gluži kā kļūma zīme nošu rakstā. Viņš nekādi nespēja aptvert, ka šī nots ir savā vietā. Un tomēr es te sēžu pie viņa galda un atļaujos atteikties no cīruļu pastētes un slokas ar trifelēm.

Viņš aizrāvās ne tikai ar priekšmetisko pasauli. Uz pils jumta bija izbūvēta neliela observatorija. Bija arī lieliski apgādāta naturālista laboratorija. Viņš nekad neizgāja parkā bez mazas etvijas ar mēģenēm. Tur viņš lika noķertos zirnekļus. Pagāja labs laiciņš, līdz atklājās, ka tā nav tikai kārtējā ērmība. Kā amatieris viņš izrādījās vērā ņemams arahnologs, viņa vārdā pat bija nosaukta kāda zirnekļu suga: Theridion deukansii. Grāfs bija priecīgi pārsteigts, uzzinot, ka interesējos par ornitoloģiju. Ieteica man specializēties nozarē, ko pats jokojot nokristīja par omitosemantiku, proti, pētīt putnu balss skaņu nozīmi.

Jā, tas bija visneparastākais cilvēks, ko jelkad esmu pazinis. Visizsmalcinātākais. Un noslēgtākais. Cilvēks, kas nejuta nekādu pienākumu pret līdzcilvēkiem. Man tolaik bija divdesmit pieci, tāpat kā jums, Nikolas, un tieši tāpēc jūs varētu saprast, kālab nespēju viņu nosodīt. Manuprāt, tas ir pats grūtākais un jūtīgākais vecums. Dzīvot un izprast dzīvi. Sevi pašu un citus. Tavs prāts ir it kā nobriedis, un visi uzskata tevi par pieaugušu cilvēku. Bet ir personas, ar kurām tu joprojām esi zaļknābis, jo tikai pieredze |auj tās izvērtēt un pieņemt. Tā de Dukāns - ne jau ar vārdiem, protams, ar savu personību kā tādu — viesa dziļas šaubas manā pasaules uzskatā. Šaubas, ko pats vēlāk izteica piecos vienkāršos vārdos. Jūs tos vēl dzirdēsiet.

Es saskatīju viņa dzīvesveida grēcīgo pusi, tomēr tas mani neatvairāmi valdzināja. Un šis valdzinājums izrādījās stiprāks par principiem. Piemirsu pateikt, ka viņam bija ari neskaitāmi nošu manuskripti - nepublicēti XVII un XVIII gadsimta skaņdarbi. Sēžot pils mūzikas zālē - tā bija gara rokoko galerija blāvos zelta un zaJos toņos, allaž saules pielieta, rāmi krāšņa kā zaļojošs dārzs -pie brīnišķīga senlaiku klavihorda un baudot šo pārdzīvojumu, šo laimes bridi, man ikreiz bija jādomā: vai tiešām tas ir kas ļauns? Vai tiešām šis pilnestīgais prieks var nest kādam ļaunu? Vai tiešām de Dukāns jāuzskata par visa ļauna iemiesojumu? Jā, dažs teiks: «Jūs savā pilī nododaties smalkām baudām, kamēr citur bērni cieš badu.» Bet vai tiešām no tā visa jāatsakās - no pilīm, no smalkas gaumes un izmeklētiem priekiem, no gara lidojuma? Pat marksisti paredzējuši sasniegt augstāku sabiedribas attīstības pakāpi, kas taču nozīmē, ka cilvēku cilts sasniegs arī augstākas prieka un laimes pakāpes.

Tā es pamazām sāku izprast šī vienpatņa egoismu. Arvien skaidrāk atjautu, ka viņa aklība ir tikai poza, un to var uzskatīt par bezgrēcīgu. Viņš vienkārši bija iemaldījies šeit no kādas citas, perfektas pasaules un ar donkihotisku fanātismu - ja ne tik komisku, tad tikpat traģisku - apņēmies nosargāt paša pilnestību. Bet tad kādu dienu…

Teikums palika pusceļā. Austrumu puses tumšajos kokos negaidīti un skaļi iekliedzās taure. Pirmajā brīdī iedomājos, ka tas ir angļu medību rags, tomēr tas skanēja asāk, pirmatnīgāk. Vēdeklītis sastinga Lilijas rokā, viņa uzlūkoja namatēvu. Končiss stīvi raudzījās jūrā kā pārakmeņojies no spējās skaņas. Plaksti aizvērās, un šķita, ka viņš skaita mēmu lūgsnu. Bet tas viņam nepiederējās.

Vēl viens uzstājīgs sauciens sarāva spriego klusumu. Trīs notis, vidējā - visaugstākā. Kraujie kalnu sāni atsaucās nespodrā atbalsī, un šķita, ka arhaiskās skaņas uzjundījušas salu un pašu nakti pacēlušas no pirmsmūža miega.

-    Kas tas? - vaicāju Lilijai.

Brīdi viņa pētīja manas acis kā šaubīdamās, vai es patiesi to nezinu.

SApollons.

-    Apollons?!

Rags ietaurējās vēlreiz, skaļāk un tuvāk, gluži blakus, bet balustrāde aizsedza skatu, un es nevarētu neko saskatīt pat tad, ja ārā būtu gaiša diena. Končiss sēdēja ar to pašu atsvešināto izteiksmi. Lilija piecēlās un pastiepa roku.

-    Nāciet!

Sekoju viņai uz terases austrumu galu, kur pirmīt bijām stāvējuši. Viņa lūkojās lejup, priedāja tumsā, un es vēroju viņas profilu.

-    Tā vien šķiet, ka šeit kāds aizraujas ar metaforu spēlēm.

Viņa nevilšus pasmaidīja un vieglītēm paspieda man roku.

-    Esiet nu labiņš. Skatieties!

Grants strēle, gabaliņu tālāk - mežmalas koki. Neredzēju nekā neparasta.

-    Es tikai gribētu zināt, kas programmā paredzēts. Neko vairāk.

-    Ļoti muļķīgi, mister Ērf.

-    Sauciet mani par Nikolasu. Esiet tik mīļa.

Lilija nepaguva atbildēt. Kaut kur starp māju un Marijas namiņu izspraucās gaismas stars, ne pārāk spožs, acīmredzot no kabatas baterijas. Tas izgaismoja kādu figūru - kā marmora tēls tā stāvēja pašā priedaines malā, kādus sešdesmit jardus attālu. Biju vēl vairāk pārsteigts, kad atjēdzu, ka šis cilvēks ir gluži kails - varēju saskatīt tumšo apmatojumu un locekļa balgano apveidu. Slaiks, labi veidots, viņš bija kā radīts savai lomai. Neparasti lielās acis likās apvilktas ar acu zīmuli, matos kaut kas vizēja - vainags, zeltīts lauru vainags. Viņš stāvēja nekustīgs, mazliet atstatu turot savu jardu garo ragu, kas atgādināja šauru mēnessirpi ar paplatinātu galu. Pēc brīža ievēroju, ka viņa āda ir nedabiski balta, bezmaz fosforescējoša nespodrajā gaismā, it kā ari ķermenis būtu klāts ar grimu.

Atskatījos - Končiss sēdēja kā sēdējis. Pašķielēju uz Liliju, kas vēroja notiekošo bezkaislīgi, bet vērīgi, it kā iepriekš redzējusi mēģinājumu, tagad ar interesi skatītu pirmizrādi. Paturēju pie sevis kārtējo ironisko piezīmi. Pati izrāde mulsināja mani mazāk nekā atklājums, ka neesmu vienīgais jaunais vīrietis Burāni. To es sapratu uzreiz.

-    Kas viņš tāds ir?

-    Mans brālis.

-    Biju domājis, ka jūs esat vienīgais bērns.

Apollons pacēla ragu pie mutes un izpūta jaunu skaņu, gari stieptu un nepacietīgu, it kā piesauktu noklīdušus medību suņus.

Lilija atbildēja lēni, nenovēršot no viņa acis: - Tas ir citā pasaulē. - Pirms attapu atbildēt, viņa norādīja pa kreisi, aiz Marijas namiņa. No tumšās velves, kur starp kokiem aizvijās taka uz ciemu, parādījās gaišs skrejošs stāvs. To tūda| notvēra gaismas strēle. Tā izrādījās meitene, arī kaila, ja neskaita antīkas sandales, kuru siksniņas apņēma lielus. Varbūt arī ne gluži kaila - vai nu kaunuma matiņi bija noskūti, vai tos slēpa mazas micsaskrāsas biksītes. Mati bija saņemti antīkā frizūrā, bet āda, tāpat kā Apollonam, likās nedabiski balta. Ātrais skrējiens ne|āva saskatīt viņas vaibstus. Tuvojoties mums, meitene atskatījās - acīmredzot viņu kāds vajāja.

Steidzoties uz jūras pusi, viņa šķērsoja klajumu mūsu priekšā. Mirkli vēlāk parādījās trešais personāžs: vēl kāda vīrišķa būtne iznira no meža un metās pa taku viņai nopaka|. Tāds kā spalvains, uz augšstilbiem polstēts triko imitēja āža pakaļkājas, galvu, kā pienākas, greznoja bārda un strupi radziņi - tas bija satīrs. Kailais torss tumšs, turpat melns. Kad viņš pieskrēja tuvāk, es atkal sastingu mulsā izbrīnā - no tumšās pavēderes slējās varens fails. Kādas astoņpadsmit collas garš, pārāk liels, lai to varētu noturēt par īstu, tomēr skats bija gana piedauzīgs. Neviļus atcerējos mūzikai istabā redzēto kiliku. atcerējos arī. cik tālu ir manas mājas. Sajutos nedrošs kā seklumā izmesta zivs. Izrādījās, ka esmu daudz naivāks un tiklāks, nekā man labpatika likties. Paglūnēju uz līdzāsstāvošo meiteni. Likās, ka viņa viegli smīn, tīksmi satraukta par gaidāmo

vardarbību. Lai arī tā bija tikai spēle, man tas nepatika, turklāt pilnīgi nesaderēja ar «citu pasauli», kuras drānās viņa bija tērpta.

Atkal pievērsos nimfai, vēroju tās balto muguru, izspūrušos matus, šķietami nokusušās kājas; pēc mirk|a viņa patvērās piekrastes priedājā. Sekoja jauns skatuvisks efekts - tieši zem mūsu «ložas» iedegās vēl viens, daudz spēcīgāks staru kūlis. Tur, kur tikko bija nozudusi kailā meitene, klajums mazliet pacēlās pirms straujā kritiena lejup - tagad tur stāvēja vēl viena, pati impozantākā figūra. Sieviete, tērpta safrāndzeltenā hitonā, kas sniedzās līdz ceļiem; tā apakšmalu rotāja asinssārta josla. Melnas kotumas15 ar sudraba lielu aizsargiem savādi kontrastēja ar kailajām rokām un pleciem un piešķīra viņai visai kareivīgu izskatu. Arī viņas āda bija nedabiski balta, acis, apvilktas ar melnu, rādījās garenas un lielas. Pagarie mati veidoja antīku frizūru, kas gan izskatījās diezgan raganīga. Kreisajā rokā viņa turēja sudraba loku, pie sāniem karājās sudraba bultu maks. Bija kaut kas patiesi draudīgs viņas veidolā, niknuma pārvērstajā sejā.

Tā viņa stāvēja kādu brīdi, cēla un bīstama savās taisnajās dusmās, apņēmīgi sargājot ceļu. Tad pasniedzās un ar niknu kustību izrāva no maka bultu. Pirms viņa paguva pielikt to pie loka, staru kūlis pārmetās pie nedarbā pieķertā satīra. Šausmās sastindzis, tas teatrāli atmeta rokas un novērsa seju, neīstais fails, piķa melns spožajā gaismā, arvien slējās augšup. Izteikti mākslota, tomēr pārliecinoša poza. Gaismas strēle atgriezās pie dievietes. Loka stiegra nu bija nostiepta, bulta izlidoja uz mērķi. Nozibsnīja un izgaisa tumsā. Nākamajā mirklī stars atkal pievērsās satīram. Satvēris šautru - to pašu vai citu -, kas bija ieurbusies krūtīs, viņš lēni noslīga uz ceļiem. Sagrīļojās un pakrita zemē starp akmeņiem un timiāna skupsnām. Gaismas plankums kavējās pie gulošā ķermeņa, kā apliecinot tā nāvi, tad izdzisa. Fonā arvien stāvēja Apollons un bezkaislīgi vēroja notiekošo kā balsena marmora ēna. dievišķs soģis, arēnas valdnieks. Slaidiem mednieces soļiem dieviete pagāja uz viņa pusi, rokā nesot savu sudraba loku. Brīdi tie stāvēja, pagriezušies pret mums, tad reizē pacēla brīvo roku ar atmestu delnu -tā bija fināla aina, skarbs atvadu sveiciens. Patiesi efektīgs skats, acumirklīgs, bet cēls; nemirstīgo atvadas. Tad izdzisa arī šī gaisma. Varēju vēl izšķirt divas gaišas ēnas; tās pagriezās uz promiešanu jau gluži ikdienišķi, kā aktieri, kas steidz atstāt skatuvi, kamēr zālē vēl tumšs.

Lilija sakustējās, kā gribēdama novērst manu uzmanību no aizkulišu prozas.

- Atvainojiet uz mirkli.

Viņa šķērsoja terasi un piegāja pie Končisa. Redzēju, kā viņa noliecas un čukstus tam kaut ko saka. Vēlreiz pārlaidu skatienu klajumam. Tur vēl kustēja kāds tumšs stāvs - safīrs nebija paguvis atstāt nupatējo skatuvi. No pirmā stāva atlidoja viegls troksnis — kāds tumsā bija uzgrūdies krēslam, tā kājas noskrapstēja pret flīžu grīdu. Vēl četri aktieri, divi, kas rīkojas ar gaismām… Tīri tehniski šīs epizodes likās tikpat neiespējamas, kā patiesi pārdabiskas. Lūkoju rast kādu saikni starp vecīgo kungu pie hoteļa - šo ilustrāciju, kas pieteica Končisa stāstu, - un tikko redzēto. Šķiet, biju uztvēris stāsta būtību- viņš neapšaubāmi runāja par mums abiem, paralēles bija tik uzkrītošas, ka tas vienkārši nevarēja būt citādi. «Atvairīja jebkuru ziņkārību»… «tikai pāris draugu un neviena radinieka»… «kālab nespēju viņu nosodīt» - bet kāds gan tam sakars ar ainiņu, kam tikko biju liecinieks?

Tas varēja būt vienkārši savdabīgs mēģinājums atdarināt Le Masgue Frangais nerātnās ainiņas. Tādā gadījumā par to varēja tikai pasmieties, tāpat kā par jebkuru mēģinājumu īstenot kādas parapsiholoģiskas muļķības. Taču, jo tālāk, jo vairāk šajos divertismentos jautās kāda nelāga pieskaņa. Šis fails, kailie ķermeņi, meitene… Iedomājos, ka agri vai vēlu arī mani lūkos iesaistīt, šī ir tikai savdabīga iesvaidīšana, sagatavošana kādām vēl negantākām izdarībām, kādai sektai, kultam - kas to lai zina kur valda Kali-buns un Miraudai* nav nekādas varas. Izjutu arī neskaidru nepatiku pret visiem šiem cilvēkiem, kas nez no kurienes bija uzradušies «mani» teritorijā un zināja vairāk par mani - uztvēru to kā sava veida sazvērestību. Varēju vienkārši vērot, ļaut lai šie aizvien dīvainākie notikumi sEd acu priekšā kā kinofilmas kadri. Tomēr šīs salīdzinājums nebija īsti pareizs. Kinofilmas nemēdz uzņemt vienam skatītājam, ja vien ar to nesaistās kāds īpašs nolūks.

Pēc brīža Lilija beidza savu kluso monologu, iztaisnojās un atgriezās pie manis. Acīs tai zibēja šķelmīga dzirksts - neslēpta ziņkāre par iespaidu, kādu uz mani atstājis tikko redzētais Es pasmaidīju un viegli piešķiebu galvu: esmu gan iespaidots, bet ne šokēts. Jā. īpaši pielūkoju, lai neliktos šokēts. Ari viņa smaidīja.

—    Man laiks iet, mister Ērf.

—    Varat apsveikt savus draugus ar veiksmīgu uzstāšanos.

Plakstiņi notrīsēja tēlotā aizvainojumā, it kā es par viņu zobotos.

—    Vai jūs patiesi domājat ka tā bija vienkārši izrāde?

—    Nevajag, - es klusi teicu.

Atbilde izpalika, bet acīs pavīda tikko jaušams smaida atspulgs; viegli iekodusi lūpā, viņa saņēma tērpu un pakniksēja.

—    Kad es jūs atkal redzētu?

Nepagriežot galvu, viņa pašķielēja uz Končisu, un man atkal likās, ka starp mums pastāv vārdos neizteikta sapratne.

—    Tas atkarīgs no tā, kad mani atkal atmodinās no aizmirstības miega.

—    Ceru, ka tas būs drīz.

Viņa pacēla vēdeklīti pie lūpām, tāpat kā toreiz flautas birstīti, un paslēpus norādīja uz aizmugurē sēdošo Končisu. Noskatījos, kā Lilija ieiet mājā, tad gāju un nostājos pie galda viņam iepretī, šķita, viņš ir atžirbis no sava transa. Acis kā melns fosfors; skatiens dzēlās manī pat asāk kā parasti, piezīdās kā dēle. Tas bija drīzāk zinātnieks, kas pārbauda sava eksperimenta rezultātu, jūras cūciņas stāvokli, nevis namatēvs, kas sagādājis viesim labu izklaidi un gaida jūsmīgas atsauksmes. Končiss noteikti redzēja manu mulsumu, kaut ari vēros viņā no augšas, atspiedies pret krēsla atzveltni ar to pašu skeptisko smīniņu, ko biju iemēģinājis ar Liliju. Nez kādēļ nojautu - viņš vairs negaida, ka uztveršu visu ar vēlamo vientiesību. Es apsēdos. Viņš arvien skatījās, un man bija kaut kas jāsaka.

—    Būtu guvis daudz lielāku baudījumu, ja zinātu, ko tas viss nozīmē.

Teiktais acīmredzot bija Končisam pa prātam. Viņš atzvēla krēslā un pasmaidīja.

-    Mīļais Nikolas, cilvēks aiklrto šo jautiiumu jau desmit tūksto-šus gadu. Un neviens no dieviem, kam tas adresēts vēl nav devis atbildi.

-    Es neprasu atbildi no dieviem. Es prasu to nojums

-    Vai var prasīt no manis to, ko paši dievi nespēj «dot? Nodomājiet, ka man ir gatava atbilde uz jebkura jautājumu. Tā tas nebūt nav.

Es raudzījos uz Šobrīd vēlīgo vaibstu masku un klusi vaicāju: -Bet kālab tieši es?

-    Un kālab kāds cits? Vai kas cits?

Norādīju uz austrumiem. - Vai tiešām tas viss notika tikai tālab, lai sniegtu man mazu teoloģijas stundu?

Viņš pacēla roku pret debesīm. - Domāju, jūs man piekritīsiet: tam dievam, kas būtu radījis šo visu tikai tālab, lai sniegtu mums mazu teoloģijas stundu, varētu pārmest pilnīgu iztēles un humora trūkumu. - Brīdi viņš klusēja. - izvēle ir pilnīgi jūsu ziņā - kaut šo pašu brīdi varat atgriezties sīvā skolā Iespējams, ka tas būtu pat prātīgāk.

Smaidot pašūpoju galvu. - Šoreiz es to zobu pārkodīšu.

-    Šoreiz tas var izrādīties īsts

-    Man sāk likties, ka visi jūsu rodamie kauliņi ir svina iezīmēti.

-    Tad jau jūs nevarat pa īstam laimēt. - Viņš steigšus turpināja, it kā būtu spēris soli par tālu: - Teikšu jums. lūk, ko. Ir tikai viena atbilde uz jūsu jautājumu - gan plašākā nozīmē, gan tajā. kas attiecas uz jūsu atrašanos šeit. Teicu jums to jau pašā pirmajā reizē. Visu nosaka tikai nejaušība - gan jūsu, gan manu, gan dievu un visa pastāvošā eksistenci. Nekas cits. Tikai tīra nejaušība.

Es ielūkojos viņam acīs un beidzot uztvēru šai skatienā kaut ko uzticības cienīgu, un neskaidri apjautu, ka tieši mana neziņa, mana būtība, mani tikumi un netikumi ir viņa ieceres nepieciešama sastāvda|a. Viņš piecēlās un paņēma brendija pudeli, kas stāvēja uz otra galda līdzās lampai. Ielēja man, tad nedaudz sev pašam un, tāpat kājās stāvot, pacēla glāzi.

-    Iedzersim par to, lai labāk viens otru iepazītu, Nikolas.

- Ar lielāku prieku. - Iedzēru kādu malku, tad nomlgi pasmaidīju, - Jūs nepabeidzāt tavu stāstu. - Nez kādēļ viņi iķita apmulsis, it kā bOlu to piemirsis vai iedomājies, ka tas mani vairs neinteresē Bildi vilcinAjie». atkal nosēdās savll krēslā,

-    Nu labi. Kur mēs palikām? Bet tas nav svarīgi. - Viņš paklusēja. - Paliesim uzreiz pie kulminācijas. Brīža, kad fī cilvēka egocentrisms beidzot saniknoja tos dievus, kuriem mēs abi neucam.

Viņš iegrozījās ērtflk un kādu mirkli noraudzījās uz jūru.

-    Arvien, kad redzu kfidu fotogrāfiju ar ķīniciu zemnieku ņūkli vai kfidu militfiru parādi, kad redzu lētu avTželi, kas reklamē dažādus masu patēriņa mēslus, vai tos palus mēslus liclvcikalu plauktos, kad redzu pax Americana 16  atbaidošo realitāti, valstis un tautas, kam mūždien lemts nīku|ot pārāk augsta dzimstības un pārāk zema izglītības līmeņa dē|, es atceros grifu de Dukānu. Atceros viņu ik reizi, kad redzu, ka cilvēkiem trūkst vietas zem saules un elementāras inteliģences. Varbūt kādu dienu tālā nākotnē visi cilvēki būs tādi kā viņš un dzīvos tādās pilīs vai tamlīdzīgi. Tie nevairosies kā suņu sēnes nevienlīdzības un ekspluatācijas trūdošajā mēslainē, bet iznāks no evolūcijas līkločiem līdzsvaroti un harmoniski kā de Dukāna mazā pasaulīte Živrēledikā. Tad virs zemes atkal valdīs Apollons un Dionīss17 atgriezīsies tumsībā, no kuras nācis.

Vai tā tas bija domāts? Nu epizodi ar Apollonu ieraudzīju jaunā gaismā. Končiss acīmredzot līdzinājās dažam labam mūsdienu dzejniekam, kas vienā simbolā lūko ietilpināt desmit nozīmes.

-    Reiz kāds no kalpotājiem atveda uz pili savu draudzeni. Nezinu, kā tas gadījās - vai nu logs bija atvērts, vai meitene mazliet iereibusi, bet grāfs piepeši padzirda sievietes smieklus. Protams, viņš tūliņ lika noskaidrot, kurš uzdrīkstējies ievest viņa valstībā mīļāko, dzīvu mīļāko. Tas izrādījās viens no šoferiem, īsts tehnikas laikmeta produkts. De Dukāns viņu uz karstām pēdām padzina un drīz pēc tam aizbrauca viesos uz Itāliju.

Kādu nakti Živrēledikas pārvaldnieks sajuta dūmu dvaku un izgāja paraudzīt, kas par lietu. Ēkas viens spārns un centrālā daļa bija uguns pārņemti. Gandrīz visi kalpotāji saimnieka prombūtnes laikā dzīvoja savās mājās tuvējos ciematos. Tie daži, kas bija palikuši pilī, ķērās pie spaiņiem un lūkoja dzēst satrakojušās liesmas. Gribēja sazvanīt ugunsdzēsējus, bet kāds bija pārgriezis telefona vadu. Kad tie beidzot ieradās, bija jau par vēlu. No grāmatām bija palikušas tikai pelnu plēnes, porcelāns sašķīdis sīkās druskās. Gleznu audekli savirpuši. monētas sakusušas, unikālie instrumenti, mēbeles. mehāniskās lelles, madame Mirabella - viss bija beigts un pagalam, palikušas tikai dažas sienas, neatgūstamās godības drupas.

Es arī tobrīd biju ārzemēs. De Dukānam par notikušo paziņoja līdz ar gaismiņu, uzceļot viņu no miega Florences viesnīcas numurā. Grāfs nekavējoties pārbrauca mājās, bet runā, ka viņš nav pat aizgājis līdz kūpošajām krāsmatām. Pagriezies un devies prom, līdzko aptvēris, ko uguns nodarījusi. Pēc divām dienām viņu atrada mirušu Parīzes dzīvokļa guļamistabā. Nāvējoša miegazāļu deva. Sulainis šokēts stāstīja, ka saimnieka seja bija sastingusi ņirdzīgā vīpsnā.

Atgriezos Francijā mēnesi pēc viņa bērēm. Mana māte tolaik bija Dienvidamerikā, un es neko par notikušo nezināju. Kādu dienu mani uzaicināja tikties ar viņa advokātiem. Iedomājos, ka viņš būs atstājis man klavihordu. Tā tas arī bija. Pareizāk sakot, visus palikušos instrumentus. Un vēl… bet varbūt jūs jau būsiet uzminējis.

Končiss ieturēja pauzi, ļaudams man izteikt savu minējumu, bet es klusēju.

- Ne jau visu savu mantību, nē, bet tolaik jaunam cilvēkam, kas vēl dzīvo uz mātes rēķina, tā bija vesela bagātība. Sākumā es pat nespēju tam noticēt Protams, es zināju par viņa simpātijām, zināju, ka viņi izturas pret inani tikpat kā pret radabēmu. Bet tāda summa! Un tāda nejaušība. Tikai tālab, ka kfidu jauku dienu es spēlēju pie vaļēja loga Tikai tālab, ka kāda lauku meiča pārāk skaļi iesmējās .. - Kādu brīdi Končiss sēdēja kluss.

Bet es solīju pateikt jums tos vārdus, ko de Dukāns atstāja man tītiz ar naudu un savu piemiņu. Nekādas vēstules, tikai viena

frāze latīņu valodā. Man tā ari neizdevās noteikt tās izcelsmi. Šķiet, ka tā ņemta no kāda sengrieķu teksta, joniešu vai aleksandriešu18. Tā skan sādi: «Utram bibis? Aquam an undam? Ar ko tu remdē slāpes? Ar ūdeni vai vilni?»

-    Un viņš pats? Ar vilni?

-    Mēs visi veldzējamies kā ar vienu, tā otru. Bet viņš uzskatīja, ka šis jautājums vienmēr jāpatur prātā. Ne jau kā vieds norādījums. Kā spogulis.

Padomāju, bet tā ari netiku skaidrībā, kā ir ar mani pašu.

-    Kas notika ar ugunsgrēka vaininieku?

-    Viņš saņēma pelnīto sodu.

-    Un jūs palikāt dzīvot Parīzē?

-    Man vēl tagad pieder viņa dzīvoklis. Mūzikas instrumentus gan es pārvedu uz savu pili Overņā.

-    Vai noskaidrojāt, no kurienes cēlusies viņa bagātība?

-Jā. Lieli zemes īpašumi Beļģijā. Investīcijas Francijā un Vācijā. Bet lielākā viņa līdzekļu daļa bija ieguldīta dažādos uzņēmumos Kongo. Tā ka Živrēledikas, tāpat kā Partenona pamatos gul tumša sirds*

-    Ari Burifii?

-    Un ja es teikšu jā? Jūs tūdaļ iesiet prom?

-    Nē.

-    Tad jums nav tiesību jautāt.

Smaids norādīja, ka teiktais nav jāuztver pārāk nopietni. Namatēvs piecēlās, likdams saprast, ka saruna galā.

-    Neaizmirstiet paņemt aploksni.

Ari šoreiz viņš pavadīja mani līdz guļamistabai, iededza lampu un novēlēja labu nakti. Ticis tīdz savas istabas durvīm, Končiss atskatījās. Sejā atvīda šaubas, pastāvīgas neziņas acumirkļa atspulgs.

-    Ar ūdeni vai vilni?

Tad durvis aizvērās.

30

Kādu laiku es gaidīju. Piegāju pie loga. Apsēdos uz gultas malas. Apgūlos. Atkal piegāju pie loga. Beigu beigās ķēros pie Končisa dotās aploksnes. Abi teksti bija franču valodā; pirmais acīmredzot kādreiz bija sašūts, uz lapām palikuši caurumiņi un rūsas pēdas.

SAPRĀTA BIEDRĪBA

Ar šo mēs, Francijas augstskolu medicīnas fakultāšu pasniedzēji un studenti, darām zināmus savus uzskatus:

1.    Saprāts ir galvenais cilvēces progresa virzītājspēks.

2.    Zinātnes galvenais uzdevums ir cīnīties ar jebkurām nesaprātības izpausmēm, izskaust to no sabiedriskajām un starptautiskajām attiecībām.

3.    Saprāta prasību ievērošana ir svarīgāka par jebkuru citu—ģimenisko, sabiedrisko, valstisko, nacionālo vai reliģisko — normu ievērošanu.

4.    Saprāta robežas nosaka tikai cilvēciskās iespējas, jebkurš cits ierobežojums uzskatāms par nesaprātīgu.

5.    Pasaule nevar būt pilnīgāka par valstīm, kas to veido, tāpat kā valstis nevar būt pilnīgākas par indivīdiem, kas tajās dzīvo.

6.    Katrs, kas piekrīt šīm tēzēm, lai uzskata par savu pienākumu iestāties Saprāta biedrībā.

Ikvienam, kas vēlas kļūt par biedrības locekli, jāparaksta šādas saistības:

1.    Lai veicinātu biedrības mērķu drīzāku sasniegšanu, apņemos nodot tās rīcībā desmito daļu no saviem gada ienākumiem.

2.    Visu savu mūžu apņemos dzīvot saskaņā ar saprāta prasībām.

3.    Apņemos nekad nepakļauties nekādām nesaprātības izpausmēm, vienmēr un visur aktīvi tās apkarot.

4.    Es apzinos to, ka mediķi ir cilvēces avangards. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai izpētītu savu fizioloģiju un psiholoģiju un izmantotu dzīvē iegūtās zināšanas.

5.    Es svinīgi apsolu, ka mans galvenais pienākums allaž būs pienākums pret saprātu.

Brāļi un māsas, cilvēku cilts piederīgie, mēs aicinām jūs apvienoties cīņā pret nesaprātības spēkiem, kas izraisījuši pēdējās desmitgades bezjēdzīgo asinsizliešanu. Palīdziet vairot Saprāta biedrības spēkus, lai tā spētu stāties pretī klerikālu un politiķu intrigām. Pienāks diena, kad mūsu biedrība būs varenākā visā cilvēces vēsturē. Pievienojieties tai jau tagad! Esiet starp tiem, kas pirmie apzinās, vienojas un cīnās!

Pāri pēdējai rindkopai kāds jau pirms laba laika bija uzšņāpis vārdu «merde»*.

Gan teksts, gan komentārs pēc visa, kas bija noticis kopš 1920. gada, šķita naivi patētisks kā puišeļu plūkšanās kodolsprādziena laikā. Gadsimta vidū mēs jau bijām noguruši kā no gaišiem ideāliem, tā no melniem zaimiem, no vārdiem, kas lidinās mākoņos, un vārdiem, kas ož pēc mēsliem; izeju vajadzēja meklēt kur citur. Vārdi bija zaudējuši savu varu, tie vairs nespēja rosināt nedz uz labu, nedz ļaunu, tie karājās virs dzīves ņudzekļa kā smogs, visu sagrozot un sterilizējot patiesību, maldinot prātus. Pēc Hitlera un Hirosimas vismaz kļuva skaidrs, ka tā ir tikai migla, mānīga virsbūve.

Es ieklausījos - gan mājā, gan āra tumsā valdīja klusums. Paņēmu otru, iesieto tekstu. Nodzeltējušais papīrs un vecmodīgais šrifts liecināja, ka tas patiesi saglabājies no pirmskara laikiem.

PAR SAZIŅU AR CITĀM PASAULĒM Pat līdz tuvākajām zvaigznēm cilvēks varētu nokļūt tikai pēc miljoniem gadu, visu šo laiku lidojot ar gaismas ātrumu. Pat ja mēs rastu iespēju pārvietoties ar šādu ātrumu, tikpat neva-

rētu sasniegt kādu citu Visuma civilizāciju viena cilvēka dzīves laikā; bezspēcīgi ir arī citi zinātnes piedāvātie saziņas līdzekli, piemēram, milzīgs heliogrāfs vai radioviļņi. Tā vien šķiet, ka uz mūžu mūžiem esam ieslēgti savā mazajā laika burbulī.

Cik smieklīga ir mūsu jūsma par lidaparātiem! Cik muļķīga ir fantastika Žila Verna un Velsa garā, kas stāsta par ērmīgiem radījumiem no citām planētām!

Tomēr nav šaubu, ka arī ap citām zvaigznēm riņķo planētas, nav šaubu, ka dzīvība pakļauta universālām likumībām un kaut kur kosmosa telpā ir dzīvas būtnes, kas nogājušas līdzīgu attīstības ceļu un lolo līdzīgas vēlmes. Vai tiešām mums nekad nav lemts ar tām sazināties?

Ir tikai viens sazināšanās veids, kas nav atkarīgs no laika. Daudzi noliedz tā eksistenci, tomēr zināms ne mazums gadījumu, kad domas pārraidītas no attāluma to rašanās brīdī-par to ticamību galvo cienījami un izglītoti liecinieki. Dažām primitīvajām kultūrām, piemēram, sāmiem, šī parādība ir tik parasta un vispāratzīta, ka to izmanto sadzīves vajadzībām, gluži kā mēs Francijā lietojam telegrāfu vai telefonu.

Nav vajadzības vēlreiz izgudrot velosipēdu, vajag tikai atjaunot braukšanas iemaņas.

Tas patiesi ir vienīgais veids, kā mēs jelkad varēsim sazināties ar citu pasauļu iemītniekiem. Sic itur ad astra. 19

Šī domas vienlaicība, kas iespējama starp saprātīgām būtnēm, darbojas tāpat kāpantogrāfs. Kopija top vienlaikus ar zīmējumu.

Šī raksta autors nav spiritisma piekritējs un par to neinteresējas. Vairākus gadus viņš ir pētījis telepātiju un cttus fenomenus, kas atrodas ārpus tradicionālās medicīnas ietvariem. Šī interese ir tīri zinātniska, un autors vēlreiz uzsver, ka netic pārdabiskajam un nav nedz rozenkreicerisma, nedz hermenei-tikas20 vai tamlīdzīgu viltus mācību sekotājs.

Autors ir pārliecināts, ka citas, vairāk attīstītas civilizācijas arī mēģina šādā veidā ar mums sazināties un vesela virkne pozitīvu un vērtīgu garīgu izpausmju, tādu kā sirdsapziņa, cildena rīcība, mākslinieciska iedvesma vai zinātnes ģēnijs būtībā ir neapzināti uztverti telepātiski signāli no citām pasaulēm. Viņš uzskata, piemēram, ka sengrieķu mūzas nav tikai tēlaina izdoma, bet mēģinājums atspoguļot objektīvo realitāti, ko mūsdienu cilvēkam vēl nāksies izzināt.

Autors aicina sabiedrību būt atsaucīgai un finansiāli atbalstīt telepātijas un tai radniecīgu parādību pētījumus, bet jo īpaši aicina tam pievērsties citus zinātniekus.

Drīzumā viņš grasās iepazīstināt plašāku publiku ar konkrētiem faktiem, kas pierāda viņa teorijas pamatotību. Sekojiet Parīzes preses izdevumiem!

Nekad savā dzīvē vēl nebiju saskāries ar telepātiju, un maz ticams, ka pievērsīšos tai Končisa iespaidā. Skaidrs ir viens: ja reiz labdarīgas citplanētu būtnes iedvesmo mani cildeniem darbiem vai mākslinieciskai jaunradei, tad, jāatzīst, tās dara to visai nevērīgi un tas attiecas ne vien uz mani, bet uz lielāko daļu manu laikabiedru. Vienlaikus sāku noprast, kālab Končiss teica, ka man piemīt parapsihiskas spējas. Tā bija sava veida psihoprofilakse, sagatavošana nākamajam, nešaubīgi vēl ekstravagantākam izrādes cēlienam, kas gaidāms rītvakar… eksperimentam, kā izteicās Končiss.

Jā, izrāde… Tā saistīja mani un reizē kaitināja kā neizprotams dzejolis, pat vairāk, jo neizprotama bija ne vien pati darbība, bet arī autora ideja. Vakara gaitā man ienāca prātā jauna versija: Končiss lūko restaurēt kādu savu, sen pagātnē zudušu pasauli, un es nez kādēļ esmu izvēlēts tēlot viņu pašu, viņa jaunības dienu es. Itin skaidri apzinājos, ka mūsu attiecības vai, pareizāk, mana loma tajās ir atkal mainījusies - kā pirmīt pārtapu no viesa par skolnieku, tā tagad nojautu, ka mani grib nemanot ieģērbt āksta kostīmā. Viņš noteikti nedomāja, ka spēju saskatīt un izvērtēt viņa personības pretstatus. Piemēram, cilvēcību, kas parādījās, spēlējot Bahu, ari dažbrīd viņa stāstījumā (lai cik tas būtu piepušķots), pilnīgi pārsvītroja viņa perversā, citreiz pat ļaunīgā iedaba. Viņš acīmredzot to zināja, tālab ari gribēja sajaukt man prātu, jā, patiesi - visi šie pikantie priekšmeti un grāmatas, kas ne jau netīši gadījās man ce|ā, tagad vēl Lilija un Šie mītiskie, izteikti erotiskie tēli - vai tā nebija blēdīgi izlikta ēsma? Un būtu muļķīgi izlikties, ka neesmu ļāvies tās kārdinājumam. Jo vairāk par to domāju, jo mazāk ticēju, ka patiesi bijis tāds beļģu grāfs vai, drīzāk, ka viņš bijis tāds kā Končisa stāstā. Varbūt Šim de Dukānam arī bija zināma līdzība ar kādu reālu personu, bet visdrīzāk tā prototips bija pats Končiss.

Jā, šķita, ka šovakar vairs nekas nav paredzēts, visapkārt netraucēts valdīja klusums. Ieskatījos rokaspulkstenī. Bija aizritējusi pusstunda. Miegs nenāca, un, vēl brīdi vilcinājies, es klusi nokāpu lejā un caurmūzikas istabu izgāju galerijā. Pagājos nedaudz uz to pusi, kur bija nozudušas abas «dievības», tad atgriezos un kāpu lejā uz liedagu. Gaiss bija pilnīgi rāms, un jūra miegaini šļakstēja pret krastu, izkustinot te vienu, te otru oli, kas, viegli klakstot, paripoja tai līdzi. Pār klintīm un kokiem, un mazo laivu plūsmoja zvaigžņu gaisma, miljoniem neatprastu ziņu no citām pasaulēm. Noslēpumainā, mirgojošā dienvidu jūra šķita pierimusi gaidās; dzīva, tomēr tik tuksnesīga. Es izsmēķēju cigareti un atgriezos savā guļamistabā, nama spriegajā gaisotnē.

1

Bljļttomju dzimtai lapkoks.

2

Ak, cik labi. Liels paldies, mesjē, (franču vai.)

3

El Grēko (1541-1614) - grieķu izcelsmes spāņu gleznotājs, kura darbiem raksturīga uzsvērta tēlu apgarotība, mistiska eksaltācija.

4

Gleznaina, bet ne tik skaista kā Delosa. (franču vai.)

Stiprs degvīns, ko iegūst no raudzētām rozīnēm vai vīģēm, pievienojot anīsa sēkliņas; dzerot mēdz atšķaidīt ar ūdeni.

5

Saris Taleirāns (1754-1838)-Francijas diplomāts, ārlietu ministrs.

6

Mišeb Bulārs (1761—?) - Marijas Antuanetes galma tapsētājs.

7

Mizanpeizāža. (franču vai.) Vārdu spēle, salīdz. «mizanscēna».

8

Mākslas darbs, (franču vai.)

9

Emsti Teodors Amodējs Hofmanis (1776-1822) - vācu rakstnieks un komponists, romantisma pārstāvis.

10

* * Itāļu komponista Diovanni Batista Pergolezi (l 710-1736) komiskā opera.

11

Mehāniska mīļākā (franču vai.)

12

Žans Fransuā Milē (1814-75) - franču gleznotājs, grafiķis, bieži attēloja zemnieku darba ainas.

13

Jaunbagātnieki, (franču vai.)

14

Sātans puritāņa veidolā, (franču vai.)

13 — 396

15

Antīkajā teātrī lietotas sandales ar ļoti biezu zoli, kas optiski pagarināja aktieru augumu.

V, Šekspīra lugas «Vttru» tēli; Kult hans - mītisks radījums, mežo-nīgs un nautlgs. Mtranda salas valdnieka Prospero meita.

16

Miera poli lika amerikāņu gaumē, (latīņu vai.)

17

Kā zemkopju dievs, kas saistīts ārzemes pirmatnējiem spēkiem, Dionīss vienmēr tiek pretstatīts dižciltīgajam Apollonam - grieķu mitoloģijā gudrības, mākslas un saules dievam. Varbūt domāta arī viņa «tumšā», negrieķiskā izcelsme, piedzīvojumiem bagātā dzīve, kā arī grūtais ceļš uz Olimpa dievu pulku.

18

Jonieši - vienano galvenajām sengrieķuciltīm. Aleksandrija ~ ostas pilsētaĒģiptē, ievērojams antīkāskultūras centrs.

19

Lūk, ceļš uz zvaigznēm, (latīņu vai.)

20

Rozenkreicerisms - ezotēriska reliģiski mistiska mācība 17.-18. gs. Eiropā, tuva masonu mācībai; hermeneitika - filosojjas mācība, kas pirmsākumā nodarbojās ar Bībeles skaidrošanas problēmām.

Lai pretotos sirēnu dziesmu bīstamajam vilinājumam, Odisejs aizlipināja savu biedru ausis ar vasku un pats sevi piesēja pie kuģa masta.

31

Arī šoreiz es brokastoju vienatnē. Diena bija padevusies vējaina; debesis gan zilas kfi vienmēr, bet ierastā pūsma, pēk&amp;ņi satrakojusies, brāzās šurp no jūras un plucināja abas palmas, kas stāvēja sardzē mājas priekšā. Tālāk uz dienvidiem aiz Matapana zemesraga plosījās meliemi —īsta vasaras auka, kas nāca no J paijas salām.

Paēdis devos uz liedagu. Laivas tur nebija. Tas liecināja par labu vienai no manām hipotēzēm: Končisa «viesi» dzīvo uz jafttas, kas noenkurota kādā no daudzajiem nomaļajiem jomiem salas dienvidu vai rietumu krasti vai arī starp neapdzīvotajām saliņām jūdzes piecas uz auslrumicm no šejienes. Izpeldēju no līcīša, lai paraudzītos, vai Končiss nav uz terases. Ari tur neviena nebija. Apgriezos uz muguras un šūpojos vēsajos viļņos, kas tīkami taustījās ap saulē sasilušo ādu. Ļāvos domai par Liliju.

Pēc briža pametu acis uz liedaga pusi.

Tur jau viņa bija, krāšņs stāvs uz jūras sāls un saules izbalināto oļu, okerdzeltenās klints un zaļo augu fona. Peldēju uz krastu, cik ātri vien spēju. Meitene paspēra pāris soļu, tad apstājās un vēroja mani. Beidzot es piecēlos kājās slapjš un aizelsies un uzlūkoju viņu. Lilija stāvēja kādus desmit jardus tālāk, tērpusies brīnumjaukā vasarīgā kleitā, kādas nēsāja Pirmā pasaules kara laikā. Bāli zilas, baltas un sārtas svītriņas - no tā paša auduma bija darināts ari bārkstains saulsargs, ko viņa nesa rokā. Vējš papildināja šo komplektu kā eksotisks rotājums: tā nerātnie pirksti spēlējās ar tērpu, izceļot katru auguma līniju, lūkoja atņemt viņai saulsargu, pluinīja un jauca garos, palsi blondos matus, te apvijot tos ap kaklu, te piekļaujot lūpām.

Es stāvēju līdz ceļiem ūdenī, un viņa savilka jokainu grimasi, kā zobodamās par mani, par sevi pašu. Vienu savādu bridi mēs neteicām ne vārda, uzlūkojot viens otru piepešā nopietnībā. Tas nenoliedzami bija Lilijas iespaids - viņa izskatījās tik jauniņa, tik mulsi valšķīga. Meitene atkal uzsmaidīja, reizē šķelmīgi un bikli, it kā viņas ierašanās būtu kāds pārkāpums, viņai neklātos te būt.

-    Vai Neptūns būtu nogriezis jums mēli?

-    Jūs esat tik burvīga. Dzīvs Renuārs.

Viņa paspēra pāris soļus un koķeti sagrieza saulsargu. iekāpu sandalēs un, susinot dvielī muguru, piegāju viņai klāt. Vēlreiz dāvājusi man savu tikli valšķīgo smaidu. Lilija apsēdās uz plakana klints-akmens savrupas priedes ēnā, vietā, kur grava strauji kritumā nolaidās līdz piekrastes oļiem. Aizvēra saulsargu un, aicinot apsēsties ari mani, norādīja uz mazāku akmeni līdzās, saules gaismā. Taču es izklāju savu dvieli un nometos viņai cieši blakus. Brīvi krītoši mati, valganas lūpas, kaili delmi, neliela rēta uz kreisās plaukstas locītavas. Vakarējā stīvā būtne bija pazudusi bez pēdām.

-    Jūs esat burvīgākais rēgs, kādu jelkad esmu sastapis.

-    Patiesi?

Es nebiju melojis, turklāt gribēju viņu kaut mazliet samulsināt. Bet Lilija tikai plati nosmaicšja.

-    Kas ir tās citas meitenes?

-    Kādas citas meitenes?

-    Beidziet nu. Joks ir joks, bet…

-    Tad nevajag to sabojāt.

-    Nu beidzot! Beidzot jūs atzīstat, ka tas ir tikai job?

-    Neko es neatzīstu.

Atkal viņa novērsis un kodīja lūpu. Es dziļii ievilku elpu. Likās, viņa tā vien gaida manu nākamo gājienu, gatava dot tam pīcnāctgu pretsparu. Kurpes purngals nervozi virpināja olī. Tās bija elegantas pelēkas smalkādas kurpes ar podziņām, virs kurām varēja redzēt ažūras balta zīda zeķes, mantiņas kailas ādas lāsītes, ko collas četras augstāk noslēpa kleitas mala. Acīmredzot kāja tīši bija nolikta tā, lai es varētu novērtēt šo valdzinošo veclaiku tērpa detaļu. Vējā plīvošie mati uz brīdi aizsedza viņas seju. un man gribējis atglaust tos atpakaļ vai ari kārtīgi sapurināt viņu pašu, pats nezinu, ko īsti. Pēdīgi es novērsos un raudzījos jūrā - gluži kā Odisejs, piesējis sevi pie kuģa masta*.

—Jūs likāt noprast un, kā redzu, paliekat pie sava. ka piedalāties šajā maskarādē par prieku vecajam vīram. Ja gribai iesaistīt ari mani, domāju, būs labāk, ja es zināšu, kam tas īsti vajadzīgs. Piemēram, kāpēc man būtu jātic, ka viņš neuztver lietas būtību.

Bridi Lilija vilcinājās, un es jau nodomāju, ka viņa padosies.

-    Dodiet man savu roku. Es jums pazUēsu. Varat nākt mazliet tuvāk, tikai nesaslapiniet man kleitu.

Es vēlreiz ievilku elpu un sniedzu viņai roku. Galu galā to varēja iztulkot kā savdabīgu piekrišanas zīmi. Vieglītēm saņēmusi manu plaukstu, viņa ar rādītājpirkstu vilka līdzi delnas līnijām. Kleitas izgriezums neko neslēpa: varēju samanīt krūšu maigās aprises un pienbalto ādu, turklāt viņai izdevās radīt iespaidu, ka šie triviālie paņēmieni ir īpaša uzdrīkstēšanās, mammas lolojuma izaicinājums.

-    Jūs nodzīvosiet ilgu mūžu, - viņa bilda. - Jums būs trīs bērni. Četrdesmit gadu vecumā jūs tikko paglābsieties no nāves. Jūsu prāts ir stiprāks par jūtām, tas nodod jūsu sirdi. Un vispār… es šeit rateu nc mazums nodevības. Palaikam jūs nododat pats sevi, palaikam tos, kuri jūs mTl.

-    Vai tagad atbildēsiet uz manu jautājumu?

-    Plauksta rflda mums tikai to. kas ir. Vai būs. Tur nav teikts, kfipēc.

-    Vai varu paskatīties, ko rāda jūsējā?

-    Tas vel nav viss. Jūs nekad nebūsiet bagāts. Sargieties no melniem suņiem, stipriem dzērieniem un vecām sievietēm. Jūs iepazīsiet daudz sievieSu, bet patiesi mīlēsiet tikai vienu; jūs viņu apprecēsiet… un būsiet |oti laimīgs.

-    Neraugoties uz to, ka četrdesmit gadu vecumā gandrīz aiziešu pie dieviem.

-    Varbūt tieši tāpēc. Lūk, kritiskais punkts. Laimes līnija visskaidrāk iezīmējas tieši pēc tam.

Viņa atlaida manu plaukstu un akurāti salika rokas klēpī.

-    Vai tagad varu ieskatīties jūsu nākotnē?

-    Varēt vēl nenozīmē drīkstēt

Sniegusi man šo mazo pamācību ang|u vārdu lietojumā, viņa vēl brīdi klīrējās, tad spēji pastiepa roku. Pievērsos tai ar zinošu skatienu, tāpat kā viņa vilku ar pirkstu līdzi līnijām, lūkoju novērtēt to pēc Šerloka Holmsa metodes. Baidos gan, ka šajā gadījumā būtu pasējis pat dedukcijas lielmeistars, spējīgs ar pirmo acu uzmetienu atpazīt īru izcelsmes istabeni no Brikstonas, kas aizraujas ar airēšanu un medībām. Mīkstās, koptās rokas apliecināja tikai vienu -lai kur būtu Lilijas dzimtā puse, viņa noteikti nebija istabene.

-    Tas aizņem jums daudz laika, mister Ērf.

-    Nikolas.

-    Arī jūs drīkstat saukt mani vārdā, Nikolas. Bet neviens jums nav |āvis tā sēdēt un stundām mīlināties.

-    Pagaidām es redzu tikai vienu lietu.

-    Un tā būtu?

-    Daudz vairāk prāta, nekā jums šobrīd labpatīk izrādīt.

Viņa atrāva roku un sabozusies to nopētīja. Taču Lilija nebija no

tām meitenēm, kas mēdz ilgi pūsties. Vējš pieglauda viņas vaigam matu šķipsnu un aizvien kaitējās ar tērpu, piešķirot aušīgi koķetu niansi tam veclaiku jaunavas tēlam, ko viņai vajadzēja atveidot. Atcerējos, ko Končiss bija stāstījis par īsto Liliju. Jā, šī meitene godam tika galā ar savu uzdevumu, ja vien nepieļauj iespēju, ka stāstā tika aprakstīta viņa pati, jau izvēlēta Lilijas lomai. Te gan būtu bezspēcīga jebkura aktiermāksla - šim tēlam tāpat nevarēja būt necik ilgs mūžs. Meitene atkal pastūma delnu uz manu pusi.

-    Un kad man lemts mirt?

-    Jūs aizmirstat par savu lomu. Jūs taču jau esat mirusi.

Viņa saņēma rokas un raudzījās jūrā.

-    Varbūt man nav izvēles.

Tas bija negaidīts pavērsiens. Likās, viņas balsī ieskanas tāda kā spīts, kā nožēla par savu mūsdienu es, kam nākas valkāt šo maskarādes tērpu. Es nopētīju viņas seju.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Viņš dzird visu, ko mēs runājam. Viņš visu zina.

-    Vai gribat teikt, ka jums viņam viss jāatstāsta? - es skeptiski vaicāju. Viņa palocīja galvu, un es sapratu, ka spēlīte turpinās. - Vai varbūt viņš to panāk ar telepātiju?

-    Nūja. Un vēl… - viņa nodūra acis.

-    Kas tad?

-    Neko vairāk es nedrīkstu teikt.

Lilija pacēla saulsargu un atvēra to, rādījās, ka viņa grasās iet prom. Pie saulsarga ribu galiem šūpojās mazi, melni pušķīši.

-    Varbūt jūs esat viņa mīļākā? - Meitene pašāva uz mani ašu skatu. Likās, ka beidzot esmu izsitis viņu no līdzsvara. - Šo domu ierosināja vakardienas erotiskā izrāde. - Pēc mirkļa piebildu: - Es tikai mēģinu saprast, kas šeit īsti notiek.

Nu Lilija pielēca kājās un aizsteidzās pāri oļu strēlei uz taciņu, kas veda mājup. Panācu viņu un nostājos ceļā. Mirkli viņa stāvēja, nodūrusi acis, tad spēji pavērās manī. Skatiens bija spīvs un pārmetošs, balss pulsēja dusmās.

-    Kāpēc jūs vienmēr gribat visu izdibināt? Vai nekad neesat dzirdējis par tādu lietu kā iztēle?

-    Labs šāviens. Tomēr garām.

Vēsu skatu viņa nopētīja manu plato vīpsnu, tad atkal nolaida acis.

-Nav nekāds brīnums, ka jūs nevarat rakstīt labu dzeju.

Nu bija mana kārta izbrīnā zaudēt valodu. Iepriekšējo reizi gan tiku minējis Končisam par saviem neveiksmīgajiem centieniem lirikas jomā.

-    Žēl, ka neesmu kroplītis. Tad jums visiem būtu vēl viens iemesls papriecāties.

Šis skatiens, šķiet, piederēja viņai pašai, nevis viltus Lilijai: ātrs, bet ļoti dziļš, īsu mirkli gandriz… Viņa novērsās.

-    Man nevajadzēja tā teikt. Piedodiet.

-    Tencinu.

-    Es neesmu viņa mīļākā.

-    Ceru, ka neesat ari neviena cita mīļākā.

Viņa uzgrieza man muguru un raudzījās jūrā.

-    Šī piezīme gan bija lieka.

-    Gluži tāpat kā iedoma, ka es varētu ņemt par pilnu visas šīs blēņas.

Viņa stāvēja, paslēpusies aiz saulsarga. Paliecies uz priekšu, es atklāju, ka Lilijas sejas izteiksme atkal nesaderas ar vārdiem, lūpas nebija vis pikti sakniebtas, tās nevarīgi cīnījās ar smaidu. Skatiens paslīdēja uz manu pusi, un viņa norādīja uz muliņu.

-    Aiziesim turp?

-    Nu, ja tas paredzēts pēc scenārija…

Viņa pagriezās pret mani un bridinoši pacēla pirkstu. - Mēs tāpat nevaram atrast kopīgu valodu, tāpēc labāk paklusēsim.

Es nosmīnēju un paraustīju plecus: lai jau būtu pamiers, ja viņai tā tīk.

Uz muliņa vējš plosījās vēl negantāk, un viņa nekādi netika galā ar saviem matiem; tas bija patiesi aizraujošs skats. Saules caurstrāvoti, tie cēlās un krita kā mirdzoši zīda spārni. Pēdīgi viņa atdeva man saulsargu un lūkoja apvaldīt neklausīgās šķipsnas. Lilijas noskaņojums nu atkal bija apsviedies: viņa līksmi smēja, zibinot saulē līdzenus, baltus zobus, un lēkāja, vairoties no šļakatu brāzmām, kas lidoja augšup, viļņiem sašķīstot pret muliņa galu. Pāris reižu pieķērās man pie rokas, bet drīzāk nevilšus - viņa šķita pilnībā nodevusies rotaļai ar dabas stihijām. Jauka, šķelmīga ģimnāziste koši svītrotā kleitiņā.

Slepus nopētīju saulsargu - tas bija gluži jauns. Nu pareizi -kālab lai rēgs, kas ieradies no 1915. gada, nēsātu vecu, noplukušu saulsargu; tas būtu neloģiski, lai ari izskatītos daudz pārliecinošāk.

Spītējot vējam, no mājas puses atlidoja zvaniņa skaņas. Tāpat kā pagājušo reizi, tas sauca mani vārdā. Lilija pierima un ieklausījās, zvaniņš ieskanējās vēlreiz.

-    Ni-ko-las. Tas sauc pēc jums, - viņa noskandēja tēlotā nopietnībā.

Pavēros augšup uz kokiem kraujas malā.

-    Nesaprotu tikai, kāpēc.

-    Vienalga, jums jāiet.

-    Vai nāksiet man līdzi? - Viņa papurināja galvu. - Kādēļ tā?

-    Tādēļ, ka mani neviens neaicināja.

-    Vai salīgsim mieru, pirms aizeju?

Lilija stāvēja cieši līdzās, atglaudusi matus no sejas, un uzmeta man bargu skatienu.

-    Bet mister Ērf! — viņa noskaldīja. Atpazinu iepriekšējā vakara sauso toni. — Vai gribat lūgt, lai dāvāju jums skūpstu?

Tas bija burvīgi: šķelmīga Edvarda laika jaunava zobgalīgi bilst pliekanu Viktorijas laika frāzi; smalks dubultretro, savdabīgs un amizants. Viņa aizvēra acis, pagrieza man vaigu un atrāvās, tikko paguvu skart to ar lūpām. Stāvēju un skatījos uz noliekto gaišo galviņu.

-    Tūlīt būšu atpakaļ. Cik ātri vien varēšu.

Atdevu viņai saulsargu, pacenties skatienā izteikt gan to, ka esmu neglābjami savaldzināts, gan to, ka palieku nesatricināmi skeptisks. Tad devos prom, ik bridi atskatoties, rāpos augšup pa krauju. Viņa arvien stāvēja uz muliņa un pāris reižu man pamāja. Pieveicis stāvo taku, cauri skrajumam tuvojos mājai. Redzēju Mariju, kas stāvēja pie mūzikas istabas durvīm līdzās zvaniņam. Bet, līdzko iznācu uz grants strēles, pasaule apvērsās manā priekšā. Vismaz tāds bija pirmais iespaids.

Augšā uz terases, nepilnas piecdesmit pēdas attālu, stāvēja kāda sieviete. Tā bija Lilija. Tā nekādi nevarēja būt Lilija, bet bija. Tie paši mati plandīja vējā; ģērbs, saulsargs, stāvs un seja - viss bija tieši tāds pats. Nepievērsdama man nekādu uzmanību, viņa skatījās tālumā uz jūru.

Pirmajā brīdī biju gluži apmāts, satriekts, likās, man zūd pamats zem kājām. Taču jau tobrīd zināju, ka šī meitene nav tā, ko tikko biju atstājis liedagā, kaut man acīmredzot pienācās tā domāt. Viņa bija tik līdzīga Lilijai, ka tam varēja būt tikai viens izskaidrojums -tā ir viņas dvīņumāsa. Tātad Končisa trupā bija divas Lilijas. Bet es nepaguvu to apdomāt. Uz terases parādījās vēl viena figūra.

Tas bija vīrietis, krietni garāks par Končisu - varbūt Apollons vai Roberts Fulkss, vai pat de Dukāns. Pareizāk sakot, es tikai pieņēmu, ka tas ir vīrietis, šis viscaur melnā tērptais stāvs - saule izgaismoja to no muguras, ietverot žilbā oreolā, bet galvu apslēpa maska, draudīgākā maska, kādu jelkad biju redzējis: milzīga melna šakāļa galva ar garu pumu un smailām ausīm. Tā viņi tur stāvēja, verdzene un viņas pavēlnieks, trausla jaunava un baiss nāves gars. Tiklīdz atžirbu no sākotnējā šoka, šī ainiņa sāka likties nedaudz groteska, lēti biedinoša kā šausmu komiksa bildīte. Tā, protams, atdarināja kādu ļaunīgu arhetipu, iedarbojoties tiklab uz emocijām, kā uz prātu.

Ari šoreiz es nesaskatīju notiekošajā neko pārdabisku, neko vairāk kā vēl vienu mulsinošu izrādes ainiņu, drūmu parodiju par nupatējo tikšanos pludmalē. Tas gan nenozīmē, ka man nebija bail. Bija, pat ļoti, bet bailes radīja apziņa, ka šai izrādei nav nekādu robežu, tā ignorē visas esošās normas un likumus. No tās var sagaidīt visu.

Sekundes desmit stāvēju kā sastindzis. Marija nāca man klāt, un abi tēli atkāpās, it kā nedrīkstētu rādīties tai acīs. Smaga melna ķetna sagrāba Lilijas dubultnieci aiz pleca un valdonīgi vilka sev līdzi. Pašā pēdējā mirklī viņa pameta uz mani skatienu, bet tas neko neizteica.

«Sargieties no melniem suņiem.»

Apcirtos un metos atpakaļ. Skrienot atskatījos, bet uz terases vairs neviena nebija. Nonācu pie līkuma, kur pavērās skats uz liedagu - vēl pirms nepilnas pusminūtes šeit redzēju Liliju, viņa pēdējoreiz pamāja man ar roku. Uz muliņa neviena nebija, ari tālākais liedaga gals bija tukšs. Steidzos lejā, līdz sasniedzu mazo laukumiņu, kur stāvēja sols. No šejienes varēja pārredzēt gandriz visu oļu strēli un takas lejasdaļu. Kādu bridi gaidīju, ka uz tās teju

teju parādīsies košais tērps. Velti. Visdrīzāk viņa bija paslēpusies starp klintīm vai mazajā grotā. Nospriedu, ka mana rīcība pārlieku atbilst viņu iecerei, apgriezos un kāpu atkal augšā.

Marija arvien gaidīja mani uz galerijas augšējā kāpiena. Viņai līdzās stāvēja kāds vīrietis. Tuvāk piegājis, atpazinu Hermeju, mazrunīgo Končisa sagādnieku. Pēc auguma viņš pilnīgi varēja būt melnā ģērbtais neradījums, bet nē, viņš izskatījās pārāk rāms un nevainīgs, tik vien kā nejaušs garāmgājējs. - Mia stigmi. Acumirkli, - es izmetu grieķu frāzi un iegāju viņiem garām mājā. Marija sniedza man aploksni, bet es likos to neredzam. Uzskrēju pa kāpnēm un apstājos pie Končisa istabas durvīm, pieklauvēju. Neviens neatsaucās. Pieklauvēju vēlreiz, tad nospiedu rokturi. Durvis bija aizslēgtas.

Nokāpis lejā, mirkli pakavējos mūzikas istabā, lai aizsmēķētu cigareti un mazliet atgūtos.

—    Kur ir misters Končiss?

—    Then eine mesa. Nav mājās. - Marija atkal pastiepa man aploksni, bet es arvien nelikos to manām.

—    Un kur tad viņš ir?

—    Ephyge me ti varca. Aizbrauca ar laivu.

—    Uz kurieni?

To viņa nezinot. Pēdīgi paņēmu aploksni, uz kuras bija rakstīts mans vārds. Izņēmu divas pārlocītas papīra lapas.

Pirmā bija zīmīte no Končisa.

Dārgais Nikolas, diemžēl Jums nāksies pašam pakavēt sev laiku. Neparedzētas darīšanas liek man steidzīgi doties uz Navpliju. Vakarā atgriezīšos.

M.K.

Otra bija radiogramma no Atēnām, saņemta iepriekšējā vakarā. Uz salas nebija nedz telefona, nedz telegrāfa un vienīgais saziņas līdzeklis bija krasta apsardzes radiostacija.

Domāju, ka tā izskaidros Končisa pēkšņo prombūtni. Bet tad ieraudzīju parakstu un sapratu, ka tas ir trešais pārsteigums trīs minūšu laikā.

BŪŠU ATĒNĀS NĀKAMO PIEKTDIEN PUNKTS TRĪS

BRĪVAS DIENAS PUNKTS SEŠOS VAKARĀ LIDOSTĀ PUNKTS LŪDZU ATBRAUC ALISONA

Nosūtīta sestdienas pēcpusdienā. Pacēlu acis uz Mariju un Hermeju. Viņi vērās manī tukšiem, vienaldzīgiem skatieniem.

-    Kad jūs to atnesāt?

-    Proi proi, - atņēma Hermejs. Agri no rita.

-    Un kas jums to iedeva?

-    Profesors. Vakar vakarā, pie Sarantopulosa.

-    Kālab neiedevāt man to agrāk?

Viņš paraustīja plecus un paskatījās uz Mariju. Arī vecā sieva paraustīja plecus. Acīmredzot viņi gribēja teikt, ka radiogramma atdota Končisam, tā ir viņa vaina. Izlasīju to vēlreiz.

Hermejs apvaicājās, vai sūtīšu atbildi Viņš tūlīt iešot atpakaļ uz ciemu. Atteicu, ka atbildes nebūs.

Vērtējoši noskatīju Hermeju. Drūmais ģīmis ar balto aci viesa maz cerību, tomēr es uzvaicāju: - Vai redzējāt šorīt abas jaunkundzes?

Viņš atkal nesapratnē pašķielēja uz Mariju.

-    Kādas jaunkundzes? - viņa atvaicāja.

Atkal pievērsos Hermejam. - Un kāda ir jūsu atbilde?

-    Ochi. Nē, - viņš paslēja zodu.

Visu sarunas laiku centos paturēt acīs to vietu, kur taka laidās lejup pa krauju. Atgriezos liedagā un tūdaļ devos uz mazo grotu. Tur neviena nebija. Dažās minūtēs pārliecinājos, ka Lilijas nav ari nekur citur. Nopētīju mazo iegravu. Faktiski te varēja uzrāpties augšā un patverties kaut kur Burāni austrumu pusē, bet tas likās maz ticams. Uzrausos kādu gabaliņu, lai paraudzītu, vai viņa nav paslēpusies aiz klintsakmens. Veltīgi.

32

Sēžot zem mazas priedītes, es raudzījos uz jūru un lūkoju apkopot saraustītās domas. Viena no dvīnēm bija stāvējusi man cieši līdzās, runājusi ar mani. Uz kreisās plaukstas locītavas tai bija rēta. Otra darbojās kā viņas dubliere. Diez vai man izdosies jelkad viņai tuvoties. Varbūt atkal redzēšu viņu uz terases, zvaigžņu gaismā, bet allaž tiks ievērota pienācīga distance. Jā, dvīnes — tas ir kaut kas īpašs, bet es pietiekami biju paguvis iepazīt Končisu, lai par to nebrīnītos. Ja cilvēks ir tik bagāts… kādē] ne? Viņš var atļauties šādus retumus. Šādus ekstravagantus untumus.

Domās pievērsos tai Lilijai, ko pazinu, Lilijai ar rētu uz rokas. Šorīt, jā, pat vakar vakarā viņa neapšaubāmi centās man iepatikties. Ja viņa patiesi ir Končisa mīļākā, tad grūti izskaidrot, kālab viņš to pieļauj, pat rosina, it kā tīši atstājot mūs divatā. Varbūt viņš ir vēl perversāks, nekā biju domājis. Turklāt viņa pietiekami skaidri lika saprast, ka spēlē ar mani savdabīgu spēli - tiklab sava prieka pēc, kā izpildot Končisa gribu. Bet jebkurai, pat visnevainīgākajai spēlei starp vīrieti un sievieti ir neizbēgami erotiska pieskaņa - to apliecināja pati Lilija, viņas vāji maskētie centieni mani valdzināt. Acīmredzot tas bija Končisa rīkojums, bet šai aušīgajā flirtā jautās īpaša tīksme, kas vairāk par nolīgtas aktrises uzcītību. Viņas tēlojums vairāk piederējās iedvesmas pilnam amatierim, nevis profesionālim; viss liecināja par to, ka mēs nākam no vienas vides un esam mantojuši no tās labas manieres un labu tiesu angļu ironijas. Ari pats uzvedums nepanāca gribēto efektu - lai rūpīgi veidots, tas vairāk atgādināja šarādi mājas viesībās, nevis īstu teātri; katrs Lilijas skatiens, katra frāze lika noprast, ka viņa ar mani spēlējas. Un tieši tas visvairāk valdzināja, atskaitot, protams, erotisko momentu. Taisnību sakot, viņa jau bija panākusi savu - tajā pašā bridī, kad pirms nedēļas pirmoreiz ieraudzīju viņas smaidu, tik šķelmīgu un reizē noslēpumainu. Un, ja viņas uzdevums ir mani savaldzināt, lai notiek. Es tur neko nevarēju darīt. Biju sensuālas dabas cilvēks, turklāt dēkainis, neizdevies dzejnieks, kas grib iz-

teikt sevi - ja ne vārsmās, tad vismaz sajūtās. Biju gatavs dzert vilni, ja reiz tas pats ve|as man klāt.

Šī doma atgādināja par Alisonu. Viņas vēsts bija kā gruzis acī -tieši tad, kad vēlams īpaši skaidrs skatiens. Varēju iedomāties, kā tas bija noticis. Vēstulei, ko nosūtīju pagājušo pirmdien, vajadzēja pienākt Londonā piektdien vai sestdien. Acīmredzot Alisona todien bija reisā, pusstundu viņai nācās nīkt Elinikonas lidostā, acīmredzot bija arī attiecīgs noskaņojums, viņa (āvās pēkšņam impulsam un nosūtīja šo ziņu. Bet man tas bija tikai misēklis, apnicīgās realitātes ielaušanās aizraujošā dēkā, uztiepts pienākums pretstatā dabiskām dziņām. Es nevarēju tagad atstāt salu, veselas trīs dienas kvemēt Atēnās. Vēlreiz pārlaidu acis sasodītajai ziņai. Končiss, bez Šaubām, arī to lasīja - radiogramma bija bez aploksnes. Dēmetriads laikam bija atplēsis to jau skolā.

Tātad viņš zināja, ka man jābrauc uz Atēnām, un noteikti noprata, ka tā ir tā pati meitene, par kuru tiku stāstījis- meitene, pie kuras man, pēc viņa domām, «jāpeld». Varbūt tas ari bija viņa prombūtnes iemesls - izrādes nākamais cēliens taču prasīja zināmus priekšdarbus, ko tagad vajadzēja atcelt. Biju cerējis, ka viņš piedāvās man pavadīt villā visas četras brīvās dienas, nebiju ari domājis, ka Alisona atsauksies uz manu rezervēto priekšlikumu.

Pēdīgi izlēmu. Nevarēju pie|aut, ka Alisona ierodas šeit, vēl jo vairāk — sastopas ar Končisu. Ja man ar viņu jātiekas, tad katrā ziņā neitrālā teritorijā, Atēnās. Ja Končiss mani uzaicinās, es it viegli varēšu izdomāt kādu atrunu un nebraukt. Ja ne, tad paliks iespēja braukt uz Atēnām un likties ar Alisonu gultā. Jebkurā gadījumā es nepalikšu gluži bešā.

Zvaniņš atkal noskandēja manu vārdu - bija klāt lenča laiks. Savācu savas lietas un, saulē iztvīcis, gurdi kāpu augšā. Tomēr ne bridi nezaudēju modrību - acis nevi|us Šaudījās apkārt jaunu pārsteigumu gaidās. So|ojot caur vēja pluinīto priedāju, es nez kāpēc iedomājos, ka tūlīt ieraudzīšu vēl kādu neparastu skatu - abas dvīnes kopā, piemēram. Šī nojauta mani pievīla - nedz uz terases, nedz galerijā neviena nebija, pat Marija nerādījās. Galds bija klāts man vienam. Zem muslīna pārsega atradu taramasalata, vārītas olas un šķīvi ar mespilu1. Ieturot maltīti vējotajā galerijā, izmetu no galvas Alisonu un biju gatavs visam, ko Končiss grasītos man piedāvāt. Lai atvieglotu viņu uzdevumu, aizstaigāju līdz vietai, kur pirms nedējas lasīju par Robertu Fulksu. Grāmatas man šoreiz nebija, es nogūlos uz muguras un aizvēru plakstus.

33

Es pat nepaguvu iesnausties. Nepagāja ne piecas minūtes, līdz saklausīju vieglus soļus un sajutu pazīstamo sandalkoka smaržu. Izlikos iemidzis. Soļi tuvojās, tiem līdzi klusi sprakstēja priežu skujas. Nu viņa stāvēja tieši virs manis. Izdzirdu skaļāku troksni - Lilija nosēdās man līdzās. Gaidīju, ka viņa metīs ar čiekuru vai kutinās man degunu. Es kļūdījos. Klusā balsī viņa sāka deklamēt Šekspīru.

Jel nebīstieties! Sala pilna trokšņu Un skaņu, dziesmu maigu, kas gan prieku dod,

Bet pāri nedara. Šķiet, reizēm orķestris Kaut kur te spēlē; reizēm gaiss pat dzied.

Tad melodijas snaudā ieaijā Un sapni redzu: veras mākoņi Un debess bagātības parāda Tik skaistas, — atmodies tad raudu es Un gribu atkal miegā grimt. 2

Es gulēju klusi, aizvērtām acīm. Lilija spēlējās ar vārdiem, uzsverot to divdomību. Vēsa un reizē glāsmaina balss, vējš priežu galotnēs. Viņa apklusa, un es, arvien neatverot plakstus, nomurmināju: - Turpiniet.

- Viņa gars ir ieradies jūs mocīt.

Atvēru acis. Virs manis rēgojās velnišķīgs zaļi melns ģīmis ar izvelbtām ugunssarkanām acīm. Es uzrāvos sēdus. Tā bija ķīniešu karnevāla maska uz gara kātiņa; viņa turēja to kreisajā rokā, un es tūdaļ ievēroju rētu. Lilija bija pārģērbusies - balta blūze ar garām piedurknēm un gari pelēki svārki; mati bija saņemti ar melnu, pušķī sasietu samta lenti. Pastūmu masku sāņus.

-    Kalibana lomai gan jūs nederat.

-    Varbūt jūs tai labāk derētu?

-    Es gan cerēju, ka varēšu būt Ferdinands3.

Viņa atkal piesedza seju ar masku un skatījās uz mani pāri tās malai, acīs spīgoja draisks izaicinājums. Mēs turpinājām spēli, bet jau citā, sirsnīgākā toņkārtā.

-    Vai jums nepietrūks meistarības?

-    Varbūt pietrūks meistarības, toties būs gana patiesas kaisles.

Viņas acīs arvien sprēgāja ironiska dzirksts. - Tā nedrīkst.

-    Kas to teica? Prospero?

-    Iespējams.

-    Šekspīram tas sākās tieši tāpat. Ar aizliegumu. - Viņa nodūra acis. - Tikai viņa Mirandai bija daudz vairāk sirds šķīstuma.

-    Ari Ferdinandam.

-    Jā, tikai es jums saku patiesību. Bet jūs melojat katrā vārdā.

Viņas plaksti arvien bija nolaisti, bet manīju, ka viņa iekož lūpā.

-    Ari es esmu pateikusi jums dažas patiesības.

-    Piemēram, par melno suni, no kura jūs mani tik laipni bildinājāt? - Un steigšus piebildu: - Tikai, Dieva dēļ, nejautājiet man, kas tas par melno suni.

Lilija saāķēja pirkstus uz ceļiem, paliecās atpakaļ, un viņas skatiens aizklīda kaut kur priedainē. Kājās viņai bija muļķīgi melni šņorzābaciņi, tagad viņas veidols asociējās ar vecmodīgu provinces skolu vai misis Pankhērstu** un pirmajiem sieviešu emancipācijas centieniem. Atbildi nācās gaidīt labu bridi.

-    Kas tas par melno suni?

-    Tas, kurš šorit bija uz terases kopā ar jūsu dvīņumāsu.

-    Man nav māsas.

-    Mu]ķības. - Es atspiedos uz elkoņa un plati pasmaidīju. -Kur jūs paslēpāties?

-    Es devos uz māju.

Jā, tas bija bezcerīgi, no otras maskas Lilija acīmredzot nedomāja šķirties. Nopētīju viņas impregnēto sejas izteiksmi un pasniedzos pēc cigaretēm. Viņa noskatījās, kā uzrauju sērkociņu un ievelku pāris dūmus, tad negaidot pastiepa roku. Iedevu viņai cigareti. Izstiepusi lūpas kā visi iesācēji, viņa ievilka mazliet, tad vairāk un sāka kāsēt. Paslēpa seju klēpī un klepoja vēl, turot cigareti izstieptā rokā. Pārslidināju skatienu viņas pakausim, kaklam, smalki veidotajiem pleciem un atcerējos vakardienas kailo nimfu - tā bija aptuveni tikpat gara, slaika, mazām krūtīm.

-    Kur esat mācījusies? - es ievaicājos.

-    Mācījusies?

-    Karaliskajā Teātra mākslas akadēmijā? - Viņa neatbildēja. Mēģināju tuvoties no citas puses. - Jūs visu laiku cenšaties - jāat-zīst, visai veiksmīgi - mani savaldzināt. Kādēļ?

Šoreiz vismaz izpalika tēlotais apvainojums. Nu ko, arī tas bija zināms progress - ja nekas nenāca klāt, tad vismaz gāja mazumā. Viņa pacēla galvu un atliecās atpakaļ, balstoties uz vienas rokas. Pagriezusies mazliet iesānis, pacēla masku un atkal pielika pie sejas līdzīgi čadrai.

-    Es esmu Astarte, visu noslēpumu valdniece.

Vilinošās zilpelēkās acis bija plati ieplestas, un es atturīgi pasmaidīju. Gribēju likt viņai saprast, ka šīs improvizācijas sāk zaudēt sākotnējo svaigumu.

-    Diemžēl esmu ateists.

Viņa nolaida masku. - Tad es iemācīšu jums ticēt.

-    Ticēt mistifikācijām?

-    Ne tikai.

No jūras puses atlidoja laivas motora dūkoņa, bet viņa nelikās to dzirdam.

-    Gribētos tikties ar jums kur citur, drošā attālumā no Burāni.

Viņa pacēla acis un pavērās cauri priedēm dienvidu virzienā.

-    Varbūt nākamajā nedēļas nogalē? - jautājums izskanēja negaidīti mūsdienīgi.

Tūdaļ sapratu, ka viņa zina par Alisonu; nu bija mana kārta tēlot vientiesīti.

-    Kādēļ ne?

-    Moriss to nekad neatļautu.

-    Man šķiet, jūs vairs neesat tajā vecumā, kad par visu jāatskaitās.

-    Es sapratu, ka jums jābūt Atēnās.

Šoreiz es kavējos ar atbildi. - šejienes izklaidēm piemīt viena netīkama īpatnība.

Lilija zvilnēja, atspiedusies uz elkoņa, uzgriezusi man muguru. Beidzot viņa ierunājās klusā balsī.

-    Var gadīties, ka jūs neesat vienīgais, kam tā šķiet.

Tas nu reiz bija solis uz priekšu. Satraukts uztrūkos sēdus, lai vismaz iesānis redzētu viņas seju - tā arvien bija noslēgta un iecirtīga, bet šķiet, ka patiesa.

-    Tad beidzot jūs atzīstat, ka tā ir spēle?

-    Daļēji.

-    Ja jūs patiesi domājat tāpat kā es, viss ir ļoti vienkārši - izstāstiet man, kas šeit īsti notiek. Kālab šeit rakņājas manā privātajā dzīvē.

Viņa pašūpoja galvu. - Neviens nerakņājas jūsu dzīvē. Moriss to pateica starp citu, sarunā. Tas ari viss.

-    Es netaisos braukt uz Atēnām. Starp mums viss ir cauri. -Viņa klusēja. - Tas bija viens no iemesliem, kālab atbraucu šurp, uz Grieķiju. Lai laikus pieliktu punktu. - Pēc brīža piebildu: -Viņa ir no Austrālijas. Strādā par lidmašīnas stjuarti.

-    Un jūs vairs?…

-    Ko vairs?

-    Nemīlat viņu?

-    Tās nebija tāda veida attiecības.

Viņa atkal neatbildēja. Nodūrusi acis, grozīja pirkstos čiekuru, it kā šī saruna viņu mulsinātu. Turklāt likās, ka šobrīd viņas mulsums ir patiess, nevis lomai piederīgs, mulsums un šaubas, it kā viņa klusībā vērtētu, ciktāl var man ticēt.

-    Es, protams, nezinu, ko jums teica Končiss.

-    Tikai to, ka viņa grib ar jums atkal tikties.

-    Nu mēs esam vairs tikai labi paziņas. Abi sapratām, ka tas nevar ilgi turpināties. Paretam sarakstāmies. - Tad piemetināju: -Jūs droši vien zināt, kādi ir tie austrālieši. — Viņa papurināja galvu. - Ne šis, ne tas - kultūras aspektā. Paši nezina, kas viņi īsti ir, kur piederas. No vienas puses, viņa bija diezgan neaptēsta. Nīda visu anglisko. No otras… ja ari man bija pret viņu kādas jūtas, tad visdrīzāk līdzjūtība.

-    Jūs… dzīvojāt kopā kā vīrs un sieva?

—Jā, ja jums tīk Šis muļķīgais formulējums. Kādas pāris nedēļas.

- Lilija nopietni pamāja, it kā būtu pateicīga par tik intīmu atzīšanos. - Gribētos zināt, kālab tas jūs tik ļoti interesē.

Viņa kārtējo reizi noklusēja, tikai viegli paraustīja plecu kā cilvēks, kas atzīst, ka nevar atbildēt uz jūsu jautājumu, bet šis vienkāršais žests bija tik dabisks, daudz patiesāks par vārdiem. Viņa nezināja, kālab tas viņu interesē. Es turpināju.

-    Ari šeit, Fraksosā, man klājas diezgan draņķīgi. Pareizāk sakot, klājās. Pirms nokļuvu šeit. Ļoti vientulīgi. Es nemīlu… to otru meiteni. Viņa vienkārši bija man vienīgais cilvēks. Un tikai.

-    Varbūt jūs viņai līdz šim esat vienīgais.

Es nicīgi nosprauslājos. - Viņai ir bijis dučiem vīriešu. Patiesi. Vismaz tris, kopš aizbraucu no Anglijas. - Pa blūzītes balto audumu nervozi šaudījās maza, ruda skudra. Es pasniedzos un notraucu to zemē. Lilija nelikās to manām. - Es ļoti gribētu, lai jūs beidzat reiz tēlot. Arī jums noteikti ir bijušas līdzīgas attiecības.

-    Nē. - Viņa atkal pašūpoja galvu.

-    Bet jūs taču atzīstat, ka jums ir arī cita, reālā dzīve. Muļķīgi izlikties, ka tādas lietas jums ir kas nedzirdēts.

-    Es negribēju izrādīt lieku ziņkāri.

-    Jūs labi zināt, ka esmu jūs vārda tiešā nozīmē atmaskojis. Nekļūstiet taču smieklīga.

Vēl bridi viņa klusēja, tad piecēlās sēdus un pagriezās pret mani. Pameta skatu uz vienu pusi, uz otru, tad ielūkojās man tieši acīs. Pētošs, šaubu pilns skatiens, kas tomēr atzina manu taisnību, vismaz daļēji. Motora dūkoņa arvien tuvojās. Neredzamā laiva devās taisni uz Burāni iejomu, tas bija skaidrs.

-    Vai mūs kāds novēro? - ievaicājos pēc brīža.

Viņa vieglītiņām paraustīja plecus. - Šeit vienmēr visu novēro.

Aplaidu acis visriņķī, bet neko nemanīju un atkal pievērsos Lilijai.

-    Pieņemsim, ka tā. Bet jums neizdosies man iestāstīt, ka dzird arī visu, ko runājam.

Viņa atspieda elkoņus pret ceļiem un ielika zodu plaukstās; ska-. toties kaut kur man garām, ieteicās: - Tas ir tāpat kā ar paslēpēm, Nikolas. Vispirms jānoskaidro, vai tas, kam pienākas meklēt, vispār grib spēlēt. Un kādam ari jāpaliek slēptuvē. Citādi nekas nesanāk.

-    Spēle nesanāk ari tad, ja kāds spītīgi negrib atzīt, ka viņa slēptuve ir atklāta. Un tā tas diemžēl ir. - Pēc mirkļa piebildu: - Jūs neesat Lilija Montgomerija. Ja tāda vispār jelkad ir bijusi.

Viņa uzmeta man īsu mirkli. - Ir gan.

-    Labi, bet tā neesat jūs, to atzina pat Moriss. Un kālab jūs esat par to tik pārliecināta?

-    Tālab, ka esmu es.

Vai ar to gribat teikt, ka esat viņas meita?

-Jā.

-    Abas ar māsu?

-    Es esmu vienīgais bērns.

Tas nu bija par daudz. Es apsviedos uz ceļiem, spēji saķēru viņu aiz pleciem un nogāzu zemē. Turēju meiteni cieši, tā, lai viņa nevarētu novērst skatienu. Platajās acīs atspoguļojās patiess izbīlis - vajadzēja izmantot šo mirkli.

-    Klausieties. Tas viss ir ļoti intriģējoši. Bet jums tomēr ir māsa, un jūs to zināt. Jūs varat pagaist bez pēdām, ja vajadzīgs, varat risināt smalkas runas retro stilā, garnējot tās ar antīkās mitoloģijas personāžiem un tādā garā. Bet ir pāris lietu, ko jūs nevarat noslēpt. Un proti - jūs esat visnotaļ saprātīga būtne, turklāt no miesas un asinīm tāpat kā es. - Jutu viņas plecus cauri plānajam audumam, saspiedu tos vēl ciešāk, līdz viņa saviebās sāpēs. - Nezinu, vai jūs darāt to aiz siltām jūtām pret Končisu vai tālab, ka viņš jums par to maksā. Vai vienkārši sava prieka pēc. Nezinu arī, kur jūs šeit

-uzturaties, jūs un jūsu māsa, un visi pārējie. Galu galā tas nav tik svarīgi, jo ideja pati par sevi ir lieliska, man patīkat jūs, patīk Moriss, un viņa priekšā esmu gatavs izlikties, cik vien vajadzīgs… bet jūs uztverat to pārlieku nopietni. Spēlējiet savu šarādi. Bet nevajag taču tā pārspīlēt. Sarunāts?

Es vēl arvien raudzījos viņai tieši acīs un sapratu, ka šoreiz esmu guvis virsroku. Izbīlis lika Lilijai padoties.

Beidzot viņa ierunājās: - Tu sadauzīji man muguru. Tur ir akmens vai kas tamlīdzīgs.

Negaidītā uzrunas forma apstiprināja manu uzvaru.

—    Nu, lūk, pavisam cita lieta.

Es palaidu viņu vaļā, piecēlos un aizdedzu cigareti. Arī Lilija pieslējās sēdus, iztaisnojās un paberzēja muguru, un es tiešām ieraudzīju čiekuru tai vietā, kur viņa bija gulējusi. Pievilkusi sev klāt ceļgalus, paslēpa seju svārku krokās. Skatījos lejup uz viņu; varēju gan agrāk iedomāties, ka maza vardarbība nāks tikai par labu. Apķērusi kājas ar rokām, meitene ieslēpa seju vēl dziļāk klēpī. Tā viņa sēdēja klusa un nekustīga, pārāk ilgi, manuprāt, līdz beidzot sapratu, ka viņa izliekas raudam.

—    Arī tas tev lāgā nepadodas.

Vēl bridi nogaidījusi, viņa pacēla galvu un uzlūkoja mani skumjām acīm. Asaras bija īstas, redzēju tās lāsojam skropstās. Kā sakaunējusies viņa novērsās, tad noslaucīja miklumu ar delnas virspusi.

Notupos līdzās un piedāvāju cigareti, viņa to paņēma.

—    Tencinu.

—    Es negribēju nodarīt tev pāri.

Viņa ievilka dūmu - tagad jau gluži normāli, bez izlikšanās.

—    Pati esmu vainīga.

—    Tu esi fantastiska meitene… nemaz nevari iedomāties, cik neparastas izjūtas esmu šeit guvis. Labā nozīmē neparastas. Bet saproti, cilvēkam ir dota realitātes izjūta. Tā ir kā gravitācijas spēks, tai grūti pretoties.

Viņas sejā parādījās piesardzīga, savādi drūma izteiksme.

—    Ja tu zinātu, kā es to saprotu.

Nu viss tika pasniegts citā gaismā: ir iemesli, kas liek viņai spēlēt šo lomu.

-    Klausos jo uzmanīgi.

Atkal viņa paskatījās kaut kur man garām.

-    Tu šorīt ieminējies par scenāriju. Savā ziņā tev taisnība. Un saskaņā ar to man jāparāda tev kāda lieta. Kāda skulptūra.

-    Jauki. Ved mani turp! - Es sniedzu viņai roku. Lilija pagriezās sānis un akurāti iesprauda zemē cigaretes galiņu, tad uzmeta man izteikti padevīgu skatienu.

-    Vai (ausi mazu atelpu? Nemoki mani, kaut piecas minūtes.

Paskatījos pulkstenī. - Dodu tev veselas sešas. Bet ne sekundi

vairāk. - Satvēru pastiepto plaukstu un uzrāvu viņu kājās, bet roku neatlaidu. - Vai tad tā ir mocīšana? Es vienkārši gribu tuvāk iepazīt meiteni, kas man šķiet tik simpātiska.

Lilija nolaida acis. - Kam nav pat jāizliekas, ka ir daudz mazāk pieredzējusi nekā tu.

— Tālab viņa nav mazāk simpātiska.

-    Tas ir tepat netālu. Jāuzkāpj tikai tur augšā.

Roku rokā kāpām augšup pa gravas malu. Pēc brīža viegli saspiedu Lilijas pirkstus, un viņa atbildēja man, lai arī tas bija vairāk draudzīgs nekā juteklisks žests. Viņas frāze par pieredzes trūkumu šķita diezgan ticama: da|ēji to apliecināja viņas āriene, tas īpašais vaibstu smalkums, kas liek domāt par zināmu kautrību un izvēlīgu atturību seksuālo attiecību jomā. Aiz valšķīgā izaicinājuma, vecmodīgās flirta spēles jautās apburoša neziņa, varbūt pat nevainība, ar ko es biju gatavs cīnīties, tiklīdz pienāks īstais brīdis. Atgriezās arī tā neprātīgā, brīnumainā un senatnīgā sajūta, ka esmu iegājis kādā teiksmainā labirintā, ka negaidot man dotas fantastiskas iespējas. Nebija uz pasaules tāda cilvēka, ar ko es gribētu mainīties vietām, tagad, kad biju atradis savu Ariadni4, turēju viņu aiz rokas. Visi līdzšinējie romāniņi, egoisms un sīkas nekrietnības, pat tas, ka tikko biju atļāvies arī Alisonu bravūrīgi aizraidīt pagātnē, nu šķita guvis attaisnojumu. Tā tam bija jānotiek, un kaut kur zemapziņā es to arvien zināju.

34

Nedaudz tālāk par to vietu, kur pirms nedēļas forsēju iegra-vu, to šķērsoja taka ar rupji izcirstiem kāpieniem. Otrā pusē, vēl gabaliņu augstāk mēs nonācām tādā kā ieplakā, nelielā dabiskā amfiteātri, kas bija pavērsts pret jūru. Pašā tās centrā uz neapstrādāta akmens pjedestāla stāvēja skulptūra. Es to uzreiz pazinu. Tā bija slavenā Poseidona tēla kopija - oriģināls gadsimta sākumā tika izcelts no jūras netālu no Eibojas. Manā skolas istabiņā pie sienas bija piesprausts tā attēls. Varenais vīrs stāvēja, plati iepletis kājas, ar valdonīgu žestu norādot uz dienvidiem, uz jūru. Neaptverami dižens, nesaudzīgi dievišķs kā visi lielie cilvēces mākslas darbi, mūsdienīgs kā Henrija Mūra5 darbi un mūžsens kā klints, uz kuras tas stāvēja. Pat tagad, pietiekami pazīstot Končisu, es biju pārsteigts, ka viņš vēl nav man to parādījis; skaidrs, ka šī kopija ir veselas bagātības vērta un turēt to tādā nostūrī meža vidū, pat nepieminot… tas atkal atgādināja man de Dukānu un īpašo māku rast īsto bridi pārsteigumam.

Klusi stāvējām un skatījāmies. Lilija pasmaidīja par manu neviltoto iespaidu un aizgāja līdz koka solam, kas stāvēja Poseidonam aiz muguras mandeļkoka paēnā, pašā nogāzes virsotnē. Pāri koku galotnēm varēja redzēt jūru, bet pati skulptūra nebija redzama nedz no krastmalas, nedz no jūras. Šķiet, aizmirsusi par neseno manierību, viņa apsēdās dabiskā pozā, savilka uz augšu svārkus un atrotīja piedurknes — to varēja vērtēt tikpat kā izģērbšanos. Apsēdos kādas trīs pēdas nostāk. Lilija, bez šaubām, zināja, ka es viņu vēroju. Pamiera laiks bija beidzies, bet viņa vairījās mana skatiena un neko neteica.

-    Pasaki man savu īsto vārdu.

-    Vai Lilija nav gana labs?

-    Labs gan. Viktorijas laika bārdāmai.

-    Mans īstais vārds nav daudz labāks. - Viņa skāņi pasmaidīja un pēc brīža sacīja: - Esmu kristīta kā Džuliāna, bet sauc mani vienmēr par Džūliju.

-    Džūlija?…

-    Holmsa. Bet es nekad neesmu dzīvojusi Beikerstrītā, - viņa piebilda.

-    Un māsa?

Viņa mirkli paminstījās. - Vai esi tik pārliecināts, ka man ir māsa?

-    Vai varētu būt savādāk?

Vēl bridi vilcinājusies, viņa izšķīrās. - Mēs esam dzimušas vasarā. Un vecāki neizrādīja īpašu oriģinalitāti. - Viņa paraustīja plecus, it kā tas būtu bezgala muļķīgi. - Viņu sauc Džūna.

-    Tātad Džūlija un Džūna.

-    Tflcai nesaki Morisam.

Sjpf Vai sen jau viņu pazīsti?

Viņa papurināja galvu. - Bet liekas, ka sen.

-cik ilgi?

Viņa nodūra acis. — Es jūtos kā nodevēja.

-    Es taču netaisos tevi nosūdzēt.

Atkal tas pats skatiens, urbīgs un šaubu pilns, kā pārmetums par manu uztiepību; bet nu viņa zināja, ka es tik viegli neatstāšos. Džūlija paliecās uz priekšu un pētīja zemi sev pie kājām.

-    Mūs atveda šurp pirms pāris nedēļām. Tika gan minēti pavisam citi iemesli. Muļķīgi, ka vispār te palikām.

Tūda| iedomājos par Leverjē un Mitfordu. Bridi svārstījos, tomēr nospriedu pietaupīt šo trumpi.

-    Vai agrāk neesi šeit bijusi?

Pārsteigums viņas acīs šķita neviltots. - Kāpēc tu tā jautā?

-    Tāpat vien.

' - Savāds jautājums.

-    Man ienāca prātā, ka varbūt tas viss nenotiek pirmoreiz. Varbūt kas līdzīgs ir noticis pērnvasar.

Atkal pētīgs, aizdomu pilns skatiens. - Vai kāds tev ir ko teicis?

-    Nē, nē. - Pasmaidīju. - Tie ir tikai minējumi. Skaļas pārdomas. Kādi tad bija tie citi iemesli?

Saruna ar šo meiteni atgādināja braucienu ar tiepīgu mūli - mūlis gan bija ļoti jauks, bet skubināms ik uz soļa. Viņa skatījās zemē un meklēja īstos vārdus.

-    Es gribu teikt, ka mēs tomēr palikām šeit labprātīgi. Lai ari skaidri nezinām… kas aiz visa tā slēpjas, bet mēs esam Morisam pateicīgas un, taisnību sakot, uzticamies viņam. - Džūlija pieklusa, un es jau atvēru muti, bet mani apturēja viņas skatiens. - Ļauj man pabeigt, lūdzu. - Viņa sāka virpināt pirkstos matu šķipsnu. - Tik grūti to izskaidrot. Mēs tiešām esam viņam daudz pateicības parādā. Un vēl kas - es pilnīgi saprotu tavu ziņkāri, bet atklāti atbildēt uz visiem taviem jautājumiem būtu tas pats, kas tieši pirms seansa izklāstīt aizraujošas filmas sižetu.

-    Tu vismaz varētu pastāstīt, kā nokļuvi uz ekrāna.

-    Ne gluži. Tā ari ir daļa no sižeta.

Viņa atkal izslīdēja man no rokām. Mandeļkoka vainagā dūca liela, bronzēta maijvabole. Nedaudz lejāk spožā saules gaismā stāvēja Poseidons, izsenais jūras un vēju pavēlnieks. Vēroju Džū-lijas ēnas tonēto seju; šobrīd viņa šķita nedroša, bezmaz bikla.

-    Vai jums par to… maksā?

Viņa neatbildēja uzreiz. — Jā, bet…

-    Bet kas?

-    Tas nav galvenais. Nauda.

-    Vēl nupat lejā tu liki noprast, ka nebūt neesi sajūsmā par to, ko viņš liek tev darīt.

—Mēs vienkārši nevaram saprast, cik viņam var ticēt. Nedomā, lūdzu, ka mēs šeit zinām visu, ko tu nezini. Protams, viņš mums ir stāstījis par saviem nodomiem. Bet varbūt tie ir meli. - Viņa paraustīja plecus. - Šai labirintā mēs esam tikai dažus sojus tev priekšā. Un tas nebūt nenozīmē, ka esam tikušas tuvāk centram.

Pēc brīža ievaicājos: — Vai esi jau agrāk kaut kur spēlējusi?

-    Jā. Bet ne jau profesionālā līmenī.

-    Kur? Universitātē?

Viņa stīvi pasmaidīja. - Un vēl kas. Iespējams, ka viņš tiešām zina visu, ko mēs runājam. Es tagad nevaru tev to izskaidrot, bet domāju, ka drīz tu pats sapratīsi. Jau Šovakar. - Viņa pasteidzās atvairīt gaidāmo skepsi: - Tam nav sakara ar telepātiju.'Tas tikai tāds segvārds. Sava veida metafora.

-    Kas tad tas ir?

-Ja es tev izstāstīšu… tas visu sabojās. Teikšu tikai vienu: tas ir patiesi vienreizējs pārdzīvojums. Pilnīgi ārpus Šīs pasaules. Burtiski nozīmē.

-    Vai zini to no personīgās pieredzes?

-    Jā. Daļēji tāpēc mēs ar Džūnu nospriedām, ka viņam var uzticēties. Tā nav tāda lieta, ko var darīt ar ļaunu prātu.

-    Tomēr es nesaprotu, kā viņš var zināt, ko mēs runājam.

Viņa raudzījās tālajā jūras klajā. - Nevaru teikt to arī tāpēc, ka

neesmu pārliecināta, vai tu viņam neatstāstīsi. Šaubos, vai viņam tas patiks.

-    Ak Kungs, es taču jau teicu, ka man prātā nenāk tevi nodot. Viņa uzmeta man īsu skatienu un atkal pievērsās ainavai. Pēc

brīža ieteicās klusā balsī:

-    Neesam pārliecinātas, vai tu esi tas, par ko uzdodies. Vai Moriss stāsta par tevi taisnību.

-    Jo tālāk, jo trakāk!

-    Es tikai gribu teikt — tu neesi vienīgais, kas šaubās, kam šeit var ticēt un kam ne. Varbūt arī tu slēpies aiz kādas maskas. Kaut liecies nevainīgs kā jēriņš.

-    Apžēliņ, tev tikai jāaiziet uz salas otru pusi, uz ciematu. Tur ir skola. Jautā, kam gribi, - es sacīju. - Un kas ir tie pārējie?

-    Pārējie nav angļi. Un pilnīgi pakļaujas Morisam. Turklāt mēs viņus tikpat kā neredzam - tie parādās tikai uz īsu bridi.

-    Un tu domā, ka esmu šeit, lai savukārt muļķotu jūs?

-    Pilnīgi iespējams.

-    Ak Kungs! - Es cieši uzlūkoju Džūliju, mēģinot pārliecināt, cik smieklīga ir šī iedoma, bet viņa neļāvās manam iespaidam. - Nu beidz! Neviens aktieris tā nenospēlētu.

Šie vārdi izraisīja nevilšu smaidu. — Man jau ari tā liekas.

-    Tu taču vari tikt prom kādu bridi - es sagaidīšu tevi pie skolas.

-    Viņš pietiekami skaidri lika saprast, ka man nevajadzētu to darīt.

-    Tas būtu tikai zināms revanšs.

-    Pats smieklīgākais ir tas, ka es… - viņa aprāvās un noskurināja galvu.

-    Džūlija, tu tiešām vari man uzticēties.

Viņa ievilka elpu. — Pats smieklīgākais ir tas, ka mana nepaklausība ari varbūt ir ieplānota. Viņš ir patiesi apbrīnojams cilvēks. Paslēpes… drīzāk gan aklās vistiņas. Tev aizsien acis un griež tik

ilgi, kamēr tu zaudē jebkuru orientāciju. Un sāc saskatīt dubultas, trejādas nozīmes visā, ko viņš saka vai dara.

-    Tad pamēģini pārkāpt noteikumus. Un paskaties, kas no tā iznāks.

Vēl mirklis šaubu, un Džūlijas sejā paplauka jau sirsnīgāks smaids. Tas Šķita apliecinām viņas vēlmi uzticēties un vienlaikus lūdza būt pacietīgam.

-    Vai tu gribētu, lai tas viss beidzas? Jau rit pat?

-Nē.

-    Nu redzi. Tas atkarīgs tikai no viņa gribas. Pāris reižu mēģināju likt tev to saprast.

-    Es sapratu.

-    Visa šī situācija ir tik trausla. Kā tīmeklis. Psiholoģiski komplicēta. Teatrāla, ja gribi. Bet to var saārdīt viens kļūmīgs solis, aplama ricība. — Viņa paskatījās uz mani. - Tas nav lomas teksts, es runāju nopietni.

-    Vai viņš kaut ko tādu ir teicis?

-    Tas viņam nemaz nav jādara. Ja mēs paši neapjēdzam, ka šeit varam izbaudīt vienu no neparastākajiem pārdzīvojumiem mūsu dzīvē… Es saprotu, ka viņš var likties ērmīgs, nedaudz jucis. Vecs āksts. Bet man Šķiet, ka viņš ir atklājis kaut ko… - atkal viņa aprāvās pusvārdā.

-    Ko es neesmu cienīgs zināt.

-    Kaut ko tādu, ka mēs gauži nožēlosim, ja sabojāsim visu jau pašā sākumā, - viņa turpināja. - Es tikai nesen sāku noprast, kas tas varētu būt. Es gan nevarētu tagad sakarīgi to izstāstīt, pat ja…

Brīdi mēs klusējām.

-    Jā, viņš acīmredzot prot pārliecināt. Vakar vakarā… tā taču bija tava māsa?

-    Vai tas tevi pārsteidz?

-    tikai tagad, kad es to zinu.

-    Pat dvīņi mēdz dažādi skatīties uz lietām, - viņa rāmi sacīja.

-    Varu iedomāties, kas tev nāk prātā. Bet nav bijis ne runas, ne mazākā mājiena… tad mēs nebūtu te palikušas. - Pēc brīža piebilda:

-    Džūnai vienmēr ir bijuši daudz brīvāki uzskati. Savulaik viņu pat gribēja izmest..

Džūlija aprāvās spēji, bet par vēlu. Viss viņas izskats lūdza neievērot šo kļūmi. Es pasmīnēju par klaji nelaimīgo ģīmīti.

-    Oksfordā es jūs nemanīju. Tad kāpēc viņu gribēja izmest no Kembridžas?

-    Ak Dievs, kāda es esmu muļķe! - Viņas skatiens atkal raidīja piktu lūgumu. - Tikai nesaki viņam.

-    Es apsolu.

-    Nebija jau nekas īpašs. Vienreiz viņa sadomāja pozēt kaila. Tāpat, joka pēc. To uzzināja, un izcēlās varens skandāls.

-    Ko īsti jūs studējāt?

Viņa iecietīgi pasmaidīja. - Parunāsim par to kādu citu reizi. Tagad ne.

-    Bet tā bija Kembridža, vai ne? - Viņa negribot palocīja galvu.

- Ak, Kembridža, laimības klēpis.

Pēc brīža Džūlija klusi teica: - Viņš redz mums cauri, Nikolas. Ja pateikšu vairāk, nekā paredzēts, viņš tūlīt to manīs.

-    Ceru, viņš negaida, ka izlikšos ticam Lilijas gara pārmieso-šanās brīnumam.

-    Nē, negaida. Vari necensties.

-    Vai tiešām arī tas ir paredzēts scenārijā?

-    Savā ziņā jā. - Viņa dziļi ievilka elpu. - Itin drīz tu atkal būsi neziņā, kam Šeit var ticēt un kam ne. Kārtējais lētticības tests.

-    Ko nozīmē drīz?

-    Cik es viņu zinu, nepaies ne stunda, līdz tu sāksi apšaubīt katru manu vārdu.

-    Vai tas bija viņš? Laivā?

Viņa palocīja galvu. - Var gadīties, ka tagad viņš mūs novēro. Gaida savu kārtu.

Es neuzkrītoši pašķielēju viņai garām, uz kokiem mājas pusē; tā vien gribējās pagriezties un paskatīties sev aiz muguras. Neko nemanīju.

-    Vai mums ir vēl mazliet laika?

-    Esi nu mierīgs. Tas atkarīgs arī no manis.

Viņa pieliecās un nolauza zariņu raudcnes krūmam, kas auga līdzās solam, pasmaržoja to. Mans skatiens arvien maldījās pa priedēm noaugušo nogāzi, meklēju kādu kustību* svešādas krāsas plān* kurnu,., bet visapkārt tikai koki, necaurredzams za|§ priekškars. Pagaidām Džfllijai izdevās apturēt manu jautājumu lavīnu, bet at-tiecTbfi uz viņu pašu tomēr biju Šo to noskaidrojis - ja no tik daudz faktus, tad vismaz dažas psiholoģiskas un emocionālus dabas lietas. Neraugoties uz ārējiem dotumiem, viņu šķita mazliet vecmodīgi klīrīga, neapšaubāmi vairāk intelekta nekfi instinktu cilvēks, bet kaut kurdzi|i trīsēja slēpta atsperīte, snaudoša kaislība, kas gaidīja savu stundu; acīmredzot līdz šim tai cik necik Jāva izpausties darbošanās uz skatuves. Zināmā mērā viņa vēl turpināja spēli, bet tagad tfi bija drīzāk aizsargrcakcija, griba noslēpt savu patieso attieksmi pret mani.

-    Viena no sižeta līnijām, manuprāt, prasa īpašu uzmanību, - es ieteicos. - Atkfirtotus mēģinājumus un smalku saspēli.

-    Un kura tā būtu?

-    Tu un es.

Viņa nogludināja svārkus uz ceļiem. - Tu neesi vienīgais, kas šodien saņēma šoka terapiju. Pirms divām stundām es uzzināju par tavu austrāliešu draudzeni.

-    Es jau teicu, kā tas patiesībā ir. Tici man.

-    Piedod manu uzmācību, bet tā ir tikai…

-    Tikai kas?

-    Piesardzība. Es negribu, lai tu man melo.

-    Ja Končiss mani aicinās, es nekādā gadījumā nebraukšu uz Atēnām. - Viņa klusēja. - Vai varu uz to cerēt?

-    Cik man zināms, jā. - Džūlija paraustīja plecus. - Bet tas atkarīgs tikai no Morisa. - Pelēkais skatiens uzmeklēja manējo.

- Mēs arī esam tikai mušas viņa tīklā. - Viņa pasmaidīja. - Labi, teikšu, kā ir. Viņš grasījās tevi aicināt. Bet lenča laikā brīdināja, ka viss vēl var mainīties.

-    Es domāju, ka viņš bija Navplijā.

-    Nē taču. Visu dienu viņš bija tepat uz salas.

Skatījos, kā viņa groza pirkstos nolauzto zariņu.

-    Bet atgriezīsimies pie galvenā. Pirmajā cēlienā tev tātad vajadzēja man iepatikties. Lai vai kā, bet rezultāts ir tieši tāds. Iznāk, tu esi ne vien muša tīklā, bet arī tā, ko liek uz āķa.

-Tā nebija īsta muša, tas bija tikai vizulis.

-    Dažkārt uz tiem vislabāk ķeras. - Viņa nolaida acis un neko neatbildēja. - Rādās, ka tev šī tēma nepatīk.

-    Nē, es… vispRr tev taisnība.

-    Ja tu darīji to tikai picnBkuma pēc, pasaki man.

-    Nevaru teikt nedz jil, nedz nē. Neviena atbilde nebūs īsti patiesa.

-    Un kas tfilfik?

-    Tas pats, kas būtu, ja m6s sastaptos gluži nejauši. Kaut kur citur.

-    Un proti?

Viņa akurfiti aprSva raudenes zariņa lapas, brīdi šķita pilnīgi nodevusies šai nodarbei.

-    Nu, domSju, arī man gribētos iepazīt tevi tuv&amp;k.

Atcerējos šārīta brīvdabas priekšnesumu. Sapratu, ko viņa grib

teikt: viņas īsto es nedrīkst pārāk steidzināt. Man savukārt vajadzēja parādīt, ka esmu to sapratis. Paliecies uz priekšu, atspiedu elkoņus uz ce|iem.

-    Tas arī viss, ko gribēju zināt.

-    Labi, - viņa lēni noteica. - Gs patiesi esmu kā ēsma. Viņaprāt, tu gribēsi atgriezties šeit galvenokārt manis deļ.

-    Viņš nek|ūdās.

-    Mani satrauc vēl kas cits, - viņa nedroši bilda. - Ja reiz esam tik tālu tikuši, arī es negribu tevi mānīt.

Viņa apklusa, un es steidzīgi izmetu: - Vai ir kāds cits?

-    Nē taču. Vienkārši es Morisam skaidri un gaiši pateicu, ka darīšu, ko viņš gribēs, spēlēšu savas etīdes kā šorīt pludmalē, bet…

-    Pati noteiksi savas rīcības robežas.

-    Nūjā.

-    Vai viņš gribēja, lai tu…

-    Nē, nekas tamlīdzīgs. Viņš vienmēr uzsver, ka mums nekas nav jādara pret savu gribu.

-    Es gribētu kaut aptuveni noprast, kas aiz tā visa slēpjas. Un tu varētu man drusku palīdzēt.

-    Gan jau tev pašam ir kādas versijas.

-    Es jūtos kā tāds izmēģinājumu trusītis, nudien. Pats nezinu, kāpēc. Tas taču muļķīgi, jo es uzrados šeit gluži nejauši pirms trim nedēļām. Gribēju palūgt glāzi ūdens.

-    Man neliekas, ka tas bija tik nejauši. Tas ir, varbūt tu ari nāci pēc glāzes ūdens. Bet, ja tu nebūtu ieradies pats, viņš atrastu kādu citu iespēju, - Džūlija teica. - Mūs jau iepriekš brīdināja par tavu ierašanos. Kad atklājās, kālab īsti esam šurp aicinātas. Un sākotnējais iemesls izrādījās tīrais blefs.

-    Sākumā viņš droši vien pasolīja ko labāku par šīm spēlītēm.

-    Jā gan. - Viņa pagriezās pret mani ar tādu kā vainīgu izteiksmi, roku izstiepusi uz sola atzveltnes.

-Nikolas, šobrīd es tik tiešām neko vairāk nevaru teikt. Turklāt man laiks iet. Jā, viņš patiesi solīja ko labāku. Bet tas, ko tu teici par trusīti… nav īsti pareizi. Lai kā tas šobrīd liktos. Tajā visā ir ari savs pozitīvais moments. Viens no iemesliem, kālab vēl esam šeit. Un vēl kas. — Viņa paraudzījās lejup uz jūru. — Pēc šīs sarunas jūtos krietni vieglāk. Labi, ka tu to panāci. - Pēc brīža piemetināja klusākā balsī: - Var gadīties, ka tomēr esam kļūdījušās attiecībā uz Morisu. Un tad mums vajadzēs kādu uzticamu bruņinieku.

-    Sākšu asināt savu šķēpu.

Džūlija veltīja man ilgu, aizvien šaubīgu skatienu. Pēdīgi lūpās paplauka vārs smaids. Viņa piecēlās.

-    Nokāpsim līdz Poseidonam, tad iesim katrs uz savu pusi. Tev laiks doties uz māju.

Paliku sēžam. - Vai vēlāk tevi redzēšu?

-    Viņš lūdza, lai es būtu tepat tuvumā. Bet nevaru galvot.

-    Es jūtos kā pārgāzēta sodas pudele. Manī kūsā tūkstošiem jautājumu.

-    Nāksies paciesties. - Viņa pastiepa roku, lai beidzot dabūtu mani kājās.

Soļodams lejup pa nogāzi, es ieteicos: - Ne jau es, tu pati visu panāci. Paziņoji, ka Lilija Montgomerija ir tava māte. - Viņa nosmīnēja. - Vai tāda vispār jelkad ir eksistējusi?

-Tiklab es varētu jautāt to tev, - viņa pašķielēja uz manu pusi.

- Un tava atbilde varētu būt tuvāka patiesībai.

-    Prieks to dzirdēt.

-    Tu taču redzi, ka šis cilvēks lieliski prot aranžēt realitāti.

Stāvējām Poseidona pakājē.

-    Šovakar tātad gaidāms… Kas īsti Šovakar gaidāms? - es vaicāju.

-    Nesatraucies. Tas ir… savā ziņā tas ir ārpus visa. Vai ari gluži pretēji - tas ir pats galvenais šajā spēlē. - Mirkli nogaidījusi, viņa pagriezās pret mani. - Nu gan tev jāiet.

Saņēmu viņas rokas. - Es gribu tevi noskūpstīt.

Viņa nodūra acis, šķiet, manā priekšā atkal stāvēja Lilija.

-    Labāk gan ne.

-    Tas tev būs nepatīkami?

-    Mūs novēro.

-    Tā nav atbilde uz manu jautājumu.

Džūlija neko neteica, ari rokas neatņēma. Apskāvu viņu un piekāvu sev cieši. Mirkli viņa vairījās, tad ]āva uzmeklēt savas lūpas. Cieši sak|autas, tās liedzās, tikai viegli ietrisējās, pirms viņa atgrūda mani. Šo skūpstu bija grūti saukt par juteklisku, vismaz pēc manas pieredzes, bet meitenes acis mirkli bija tik apjukušas un tramīgas, it kā viņai tas nozīmētu daudz vairāk nekā man, it kā teju teju būtu noticis kaut kas nelabojams. Pasmaidīju kā mierinādams: šāds skūpsts vēl nav nekāds grēka darbs, viņa var man ticēt. Bridi Džūlija nolūkojās manī, tad atkal nolaida plakstus. Viņas reakcija bija patiesi savāda, šķita zaudēts viss, ko biju panācis pēdējās pusstundas laikā. Iedomājos, ka viņa atkal tēlo, lai izpatiktu Končisam vai kādam citam, kas mūs novēro. Bet, kad viņa pacēla acis, es sapratu, ka tās uzrunā mani vienu.

-    Ja es jelkad uzzināšu, ka tu esi man melojis, viss būs cauri.

Viņa pagriezās, pirms paguvu ko teikt, un ātri, bezmaz steigšus

devās prom. Noskatījos Džūlijai pakaļ, tad pametu acis pāri plecam, uz iegravas otru krastu. Viņa gāja cauri priedājam uz jūras pusi, un vienu brīdi es grasījos sekot. Pēdīgi tomēr aizsmēķēju cigareti un, uzmetis vēl mirkli dižajam un neizdibināmajam Posei-donam, sāku so|ot uz mājas pusi. Pašā iegravas malā apstājos un atskatījos. Lapu zaļumā vēl pavīdēja gaišs plankums, un prom viņa bija. Bet es ne bridi netiku atstāts bez uzraudzības. Tikko pa stāvajiem kāpieniem izrāpos no gravas, ieraudzīju Končisu.

Viņš stāvēja kādus četrdesmit jardus tālāk, uzgriezis man muguru, un likās vērojam binoklī kādu putnu, kas sēdēja augstu koku zaros. Padzirdis manus soļus, nolaida binokli un apgriezās; tēlotais izbrīns nebija necik pārliecinošs, bet tobrīd es nezināju, ka viņš pietaupa iedvesmu nākamajai ainai.

35

Soļojot pāri skuju klājam - Končiss bija ģērbies solīdāk kā citudien: tumšzilas bikses un vēl tumšāks svīteris ar augstu apkakli — es apņēmos nezaudēt modrību, un viņa nevainīgi lapsīgais izskats apliecināja, ka tas būs prātīgi darīts. Nedomāju, ka viņa prīma būtu man melojusi, vismaz attieksmē pret Končisu jūtamais apbiīns un pārliecība, ka viņš nav nekāds ļaundaris, šķita patiesi. Bet vienlaikus manīju šaubas, pat bailes, turklāt daudz stiprākas, nekā viņa atļāvās parādīt. Džūlijai nācās pārliecināt tiklab mani, kā sevi pašu. Tikko atkal ieraudzīju veco lapsu, sapratu, ka mana neuzticība nav gājusi mazumā.

Sveicināti!

-    Laba diena, Nikolas. Atvainojos par savu prombūtni. Maza ķibele Volstritā. - Volstrita šobrīd šķita pat ne pasaules, paša Visuma otrā malā esam. Uzliku sejai bažīgu izteiksmi.

-    Vai kas nopietns?

-    Pirms diviem gadiem atļāvos kādu muļķību - iestājos kredīt-konsorcijā. Vai varat iedomāties Versaļu, kurā ir nevis viens, bet pieci Saules karaļi?

-    Ko jūs kreditējat?

-    Dažādas lietas. - Viņš steidzīgi turpināja: - Nācās braukt uz Navpliju, lai runātu ar Zenēvu.

-    Ceru, ka jums nedraud bankrots.

-    Tas draud tikai muļķiem. Viņi bankrotē jau piedzimstot. Vai bijāt ar Liliju?

-Jā.

-    Labi.

Sākām soļot uz mājas pusi. Uzmetis viņam vērtējošu mirkli, es bildu: - Sastapu arī viņas māsu.

Končiss ķēra pie binokļa, kas karājās viņam kaklā, un saausījās.

-    Pag, vai tikai tas nav kalnu ķauķis! Tiem gan vajadzēja būt jau pārceļojušiem. - Tā nebija nevērība, drīzāk klajš mēģinājums izvairīties no atbildes.

~ Vai, pareizāk sakot, redzēju.

Viņš paspēra vēl pāris so|us, kā likās, skubīgi apsverot, ko teikt.

-    Lilijai nav māsas. Jūs nekādi nevarējāt to redzēt.

-    Es tikai gribēju teikt, ka jūsu prombūtnes laikā man nejāva garlaikoties.

Nepasmaidījis viņš nodūra galvu. Atlikušo ceļu nogājām klusējot. Končiss atgādināja šaha spēlmani, kas apdomā nākamo gājienu, prātā steigšus pārcilā kombinācijas. Vienreiz grasījās ko teikt, bet pārdomāja.

Kad sasniedzām grants laukumiņu, viņš apvaicājās: - Kā jums patika Poseidons?

-    Fantastisks. Es gribēju…

Viņš pārtrauca manu frāzi, uzlika roku man uz delma un lūkojās zemē, kā meklējot īstos vārdus.

-    Ceru, ka Lilija nedaudz izklaidējās. Viņai tas ir ļoti vajadzīgs. Un nekādā gadījumā nedrīkst viņu apbēdināt. Nu jūs noteikti saprotat, kāpēc. Man jāatvainojas, ka sākumā jūs maldinājām, radot nedaudz mīklainu atmosfēru. - Viņš viegli paspieda manu roku un devās tālāk.

-    Vai jūs domājat… amnēziju?

Bijām pienākuši pie galerijas kāpnītēm. Viņš atkal apstājās.

-    Vai nekas cits jums nelikās savādi?

-    Man daudz kas liekas savādi.

-    Varbūt kādas slimīgas izpausmes?

-Nē.

Kā izbrinā Končiss uzrauca uzacis, bet neko neteica un devās augšā pa kāpieniem. Nolicis binokli uz vecā niedru dīvāniņa, viņš pievērsās tējas galdam. Piegāju pie sava krēsla un jautājoši pametu ar galvu, kā to mēdza darīt viņš pats.

-    Šī tieksme pārģērbties, nemitīgi mainīt savu veidolu. Sadomātas motivācijas. Vai tas jūs nepārsteidz?

Es apvaldīju smīnu, bet Končiss sāka atbrivot traukus no muslīna pārsegiem. Viņa seja bija neizdibināma kā pokera spēlmanim.

-    Man likās, ka tieši tas tiek no viņas gaidīts.

-    Gaidīts? - Mirkli viņa vaibsti sastinga nesapratnē, tad atslāba.

- Ā, jūs gribat teikt, ka to var sagaidīt pie viņas slimības? Proti, šizofrēnijas.

-    Šizofrēnijas?!

-    Un ko jūs domājāt? - Viņš norādīja uz krēslu, aicinot mani apsēsties. - Ak, atvainojiet! Psihiatrijas terminoloģija jums varētu būt sveša.

-Tā nav. Bet…

-    Personības dalīšanās.

-    Es zinu, kas ir šizofrēnija. Bet jūs taču pats teicāt, ka viņa visu dara… pēc jūsu gribas.

-    Nu protams. Tā mēdz teikt ari bērniem. Lai stimulētu viņu paklausību.

-    Viņa vairs nav bērns.

-    Es vienkārši tēlaini izsakos. Ari vakar vakarā, starp citu.

-    Bet viņa atstāj visai gudras meitenes iespaidu.

Končiss paskatījās uz mani ar profesionāļa iecietīgo skatienu.

-    Šizofrēnija nereti sadzīvo ar augsti attīstītu intelektu.

Apēdis pēdējo sendviča kumosu, es veltīju viņam platu smaidu.

-    Ar katru dienu, ko šeit pavadu, mans deguns pastiepjas arvien garāks.

Viņš likās izbrīnīts, pat nedaudz aizskarts.

-    Jūs taču nedomājat, ka vazāju jūs aiz deguna. Man tas ne prātā nenāk.

-    Tā es domāju gan. Bet tas jau nekas.

Viņš atgrūda krēslu no galda un nodemonstrēja jaunu žestu: piespieda rokas pie deniņiem, it kā būtu vainīgs kādā šausmīgā pārpratumā. Tas bija viņam tik neraksturīgi - sapratu, ka Končiss tēlo.

-    Un es biju pārliecināts, ka esat visu sapratis.

-    Domāju, ka tā arī ir.

Spīvais skatiens lūkoja mani pārliecināt, bet velti.

-    Ir tīri personīgi iemesli - par tiem tagad nerunāšu —, kālab jūtos atbildīgs par šo meiteni. Pat ja es nemīlētu viņu kā paša meitu. - Viņš pielēja sudraba tējkanniņā kūpošu ūdeni. - Viņa ir viens no galvenajiem, faktiski galvenais iemesls, kālab pavadu laiku šeit, Burāni nošķirtībā. Domāju, ka būsiet to jau sapratis.

-    Nu protams… savā ziņā.

-    Šī ir vienīgā vieta, kur nabaga bērns var netraucēti paklaiņāt un nodoties savām fantāzijām.

-    Jūs gribat teikt, ka viņa ir jukusi?

-    Tas nav īsti pareizs formulējums. Mediķu valodā to sauc par šizofrēniju.

-    Un viņa iedomājusies, ka ir jūsu mirusī līgava?

-    Tā ir mana ideja, es viņai to iestāstīju. Tas sagādā Džūlijai prieku, turklāt ir gluži nekaitīgi. Salīdzinot ar citām viņas lomām.

-    Lomām?

-    Uzgaidiet mirkli. - Viņš iesteidzās mājā un tūlīt pat atgriezās ar kādu grāmatu. - Tā ir vispārīgā psihiatrijas mācību grāmata. -Končiss sameklēja vajadzīgo vietu. - Ļaujiet nolasīt jums pāris teikumu. «Raksturīga šizofrēnijas pazīme ir uzmācīgu iedomu rašanās, kas var būt gan diezgan sistemātiskas un loģiski būvētas, gan pilnīgi absurdas,» - Končiss pacēla acis. - Lilija pieder pie pirmās kategorijas, - viņš pavēstīja, tad lasīja tālāk. - «Tās vienmēr orientētas uz pašu slimnieku un bieži saistītas ar izplatītiem aizspriedumiem attiecībā uz noteiktiem cilvēka darbības veidiem; visbiežāk tas izpaužas kā lieluma mānija vai paranoja. Slimniece var iedomāties, piemēram, ka viņa ir Kleopatra, un gaidīt, lai visi apkārtējie izturas atbilstoši šai iedomai. Cits slimnieks ir pārliecināts, ka viņu grib nogalināt paša tuvinieki, un redz tam apstiprinājumu labvēlīgos, gluži nevainīgos vārdos un rīcībā.» Un vēl: «Nereti šī mānija skar tikai nelielu apziņas daļu un citādi slimnieka saprāts un spriešanas spējas atbilst normai, kas var likties pārsteidzoši, zinot par viņa slimību.»

Izvilcis no kabatas zeltītu zīmuli, viņš atzīmēja izlasītās vietas un pastiepa atvērto grāmatu pāri galdam. Ieskatījos tajā, tad, arvien smaidot, pacēlu acis uz Končisu.

-    Un viņas māsa?

-    Vai nevēlaties vēl kūciņu?

-    Nē, paldies. — Noliku grāmatu uz galda. - Mister Končis, es vaicāju par viņas māsu.

Viņš pasmaidīja. - Ak jā, protams. Viņas māsa.

-Un?

-    Jā, jā, un pārējie. Nikolas, šeit viņa ir karaliene. Mēnesi vai divus mēs visi cenšamies pieskaņoties nabadzītes maldu pasaulei.

Končisa balss atvilga neparastā maigumā un gādībā, ko tikai Lilija, šķiet, spēja viņā modināt. Piepeši apķēros, ka mans smīniņš ir pagaisis un pārliecība, ka viņš vienkārši izspēlē jaunu sižeta līniju, vairs nav tik droša.

-    Un kāda ir mana loma?

-    Sakiet, vai bēmi Anglijā vēl spēlē to spēli… - viņš pielika roku pie pieres, meklējot vajadzīgo vārdu. - Cache-cache?6

Man teju elpa aizrāvās - labi atcerējos, ka tā, par kuru runājām, pirmīt pati lietoja šo salīdzinājumu, un nodomāju: ak tu slīpētā skuķe, blēdīgais vecais kūmiņš, viņi taču piespēlē mani viens otram kā bumbu. Atcerējos viņas savādo atvadu skatienu, lūgumus viņu nenodot un daudzus citus sīkumus; jutos pazemots un reizē bezgala valdzināts.

-    Vai paslēpes? Jā, protams.

-Nu redziet, tam, kas slēpjas, vajadzīgs kāds, kas viņu meklē; tāda ir spēles būtība. Šajā gadījumā saudzīgs. Un ne pārāk acīgs.

-    Un es gandrīz iedomājos, ka tas viss notiek manis dēļ.

-    Es gribētu jūs iesaistīt, mans draugs. Domāju, ari jūs varētu no tā ko gūt. Negribu jūs aizvainot, piedāvājot naudu. Bet ceru, ka jūsu pūliņi tā vai citādi atmaksāsies.

-    Atalgojums mani neinteresē. Es tikai vēlētos zināt ko vairāk par saviem darba devējiem.

-    Šķiet, teicu jums, ka nekad neesmu praktizējis kā ārsts. Tas nav gluži tiesa, Nikolas. Divdesmitajos gados mans skolotājs bija pats Jungs7. Nevaru teikt, ka vēl tagad piederu pie viņa sekotājiem. Bet galvenā manas dzīves interese ir un paliek psihiatrija. Pirms kara man Parīzē bija neliela ārsta prakse. Nodarbojos tieši ar šizofrēnijas slimniekiem. - Viņš atspieda rokas pret galda malu.

- Vai gribat pierādījumus? Varu parādīt žurnālus, kur publicēti mani raksti.

-    Es labprāt tos palasīšu. Vēlāk.

Viņš atkal atzvila krēslā.

-    Labi. Lūgšu jūs nekādā gadījumā neizpaust to, ko tagad teikšu. - Viņa acis cieši dzēlās manī. - Lilijas īstais vārds ir Džūlija Holmsa. Pirms gadiem četriem vai pieciem viņa izraisīja īstu ažiotāžu psihiatru aprindās. Šis gadījums ir pētīts un aprakstīts tik sīki kā neviens cits. Pats par sevi tas nav nekas neparasts - patiesi unikālu to padara apstāklis, ka viņai ir pilnīgi vesela dvīņu māsa -zinātnieki to sauc par kontroles analogu. Jautājums par šizofrēnijas etioloģiju ilgu laiku izraisīja karstas debates starp neiropatologiem un psihiatriem. Proti, kas to izraisa, - somatiskas dabas cēloņi un iedzimtība vai tīri psihiskas novirzes. Džūlija un viņas māsa uzskatāmi apstiprināja otro hipotēzi. Tālab arī viņas izpelnījās tādu ievērību.

-    Vai slimības vēsture ir pie jums?

-    Visā drīzumā varēsiet to izlasīt. Bet šobrīd tas tikai traucētu. Ir |oti svarīgi radīt iespaidu, ka jūs neko par viņu nezināt. Un to grūti izdarīt, ja būsiet iepazinies ar slimības vēsturi un klīnisko ainu. Vai tā nav?

-    Varbūt jums taisnība.

-    Džūlijai draudēja parastais neordināru pacientu liktenis - viņa būtu kļuvusi par tādu kā balagāna ērmu, dzīvu uzskates līdzekli. Es cenšos viņu no tā pasargāt.

Lūkoju paskatīties uz visu citā rakursā- Džūlija taču brīdināja, ka arī nākamo kārti viņš izspēlēs, paļaujoties uz manu lētticību. Nespēju noticēt, ka meitenei, ar kuru tikko runāju, ir nopietnas psihiskas novirzes. Blēde viņa bija, bet ne jau psihiatru iecienīta šizo-frēniķe.

-    Vai drīkstu zināt, kālab jūs par viņu tā rūpējaties?

-    Tā nav tikai profesionāla interese. Ir cits, visai vienkāršs iemesls - viņas vecāki ir mani seni draugi. Viņa nav tikai paciente, Nikolas. Viņa ir mana krustmeita.

-    Es domāju, ka esat sarāvis visas saites ar Angliju.

-    Viņi nedzīvo Anglijā, bet Šveicē. Tur viņa arī pavada gada lielāko daļu. Kādā privātā klīnikā. Diemžēl es nevaru viņai veltīt visu savu laiku.

Končisa griba mani pārliecināt bija bezmaz fiziski jūtama. Es novērsu acis, tad atkal uzlūkoju viņu ar vieglu vīpsnu.

-    Un es jau grasījos apsveikt jūs ar to, ka esat nolīdzis tik talantīgu jaunu aktrisi.

Viņa skatiens pēkšņi satumsa, tajā atvīda satraukums.

-    Vai viņa uzvedināja jūs uz šādām domām?

-    Nebūt ne.

Nelikās, ka Končiss man ticētu, - kā gan citādi, šobiīd tas viņam nemaz nebija izdevīgi. Mirkli viņš nodūra galvu, tad piecēlās, piegāja pie kolonādes un palūkojās āra. Pēc brīža atskatījās ar samierinošu smaidu.

-    Redzu, ka notikumi ir mani apsteiguši. Jūsu priekšā viņa spēlē jau citu lomu. Vai ne?

-    Man viņa par to neko neteica.

Končisa skatiens neatlaidās, un es laipnīgi raudzījos pretī. Piepeši viņš sasita plaukstas kā dusmās par paša nesapratību. Atgriezās pie galda un apsēdās.

—Savā ziņā jums taisnība, Nikolas. Es gan neesmu viņu nolīdzis, kā jums labpatika izteikties. Bet nevar noliegt, ka viņa ir spējīga jauna aktrise. Ņemiet vērā, ka daži no dižākajiem krāpniekiem noziedzības vēsturē ari bijuši šizofrēniķi. — Saņēmis elkoņus saujās, viņš atspiedās pret galdu. - Tikai nemēģiniet iedzīt viņu stūri. Tad viņa stāstīs melus pēc meliem, līdz jums galva ies riņķī. Jūs esat vesels, jums tas daudz nekaitēs. Bet viņai tas var beigties ar nopietnu recidīvu. Un gadiem ilgie pūliņi būs vējā.

-    Tad kālab jūs neteicāt to jau agrāk?

Vēl bridi viņš lūkojās manī, tad novērsās.

-Jā. Jums taisnība. Man vajadzēja pateikt to ātrāk. Acīmredzot esmu mazliet pārrēķinājies.

-Kātā?

-    Redziet, pārlieka patiesības mīlestība var sabojāt mūsu mazās izklaides, kas, ticiet man, dod nesliktus rezultātus. - Mirkli vilcinājies, viņš turpināja: - Neesmu vienīgais, kuru allaž mulsinājis tas, cik absurdai ārstēšanai būtībā pak|auti Šāda tipa slimnieki. Mēs turam viņus klīnikā, nemitīgi izprašņājam, uzraugām katru viņu soli un tamlīdzīgi. Un apgalvojam, ka tas ir viņu pašu labā. Taču patiesībā tas ir mūsu labā. Sabiedrības labā. Nereti tieši šī rutinētā terapija rosina vajāšanas māniju. Es cenšos dot Džūlijai sajūtu, ka

viņa var rīkoties pēc sava prāta. Ka viņa nav muļķīte, kas atrodas citu varā. Mēs visi cenšamies to panākt. Reizēm es izliekos, ka nezinu, kas šeit īsti notiek, ka viņai izdevies mani apmuļķot.

Viņa tonis lika noprast - neesmu sevišķi anapīgs, neatjautis to pats. Mani māca jau pazīstama sajūta, kas radās ik reizi, runājot ar villas iemītniekiem, proti, mulsa nesapratne, kuru versiju pieņemt par pareizo. Šobrīd svārstījos starp Končisa piedāvāto un savu personīgo: «Lilijas» šizofrēnija ir tikai jauna «slēptuve» šajā spēlē.

-    Atvainojiet. - Končiss vēlīgi atmeta ar roku, sak, nav par ko.

- Tad tāpēc jūs nelaižat viņu nekur ārpus Burāni?

-    Nu protams.

-    Un ja viņu… - es pētīju cigaretes kvēlošo galiņu, - …kāds pieskatītu?

-    Juridiski viņa atzīta par nepieskaitāmu. Tā ka atbildība guļ J uz maniem pleciem. Atbildība par to, lai viņa nekad nenokļūtu trakonamā.

-    Bet jūs ļaujat viņai brīvi staigāt apkārt. Viņa taču var aizbēgt.

Viņš spēji pakratīja galvu, noliedzot šādu iespēju.

-    Pilnīgi izslēgts. Kopējs nekad neatstāj viņu bez uzraudzības.

-    Kopējs?!

—Tas notiek ļoti diskrēti. Džūliju nomāc viņa pastāvīgā klātbūtne, it īpaši šeit, un viņš radis ievērot distanci. Gan jūs viņu vēl redzēsiet

Jā, ar šakāļa masku galvā. Bija grūti tam noticēt, bet dīvainākais bija iespaids, ka Končiss pats to saprot. Jau gadiem ilgi nebiju spēlējis šahu, bet tikdaudz atcerējos - Šajā spēlē nereti nākas tīši upurēt bandiniekus. Viņš pārbaudīja nevis to, cik manī ir lētticības, bet gan to, cik ir veselīgas skepses.

-    Vai tāpēc jūs turat viņu uz jahtas?

-    Jahtas?

-    Man vismaz tā likās.

-    Tas ir Džūlijas mazais noslēpums. Ļaujiet viņai to paturēt.

-    Vai katru vasaru vedat viņu šurp?

-    Jā.

Nepateicu to, kas nu bija pilnīgi skaidrs: viens no viņiem melo. Un man arvien vairāk likās, ka tā nav meitene, kuras vārds nu ir Džūlija.

Pasmaidīju. - Tad tālab šurp nāca arī mani priekšgājēji. Un centās turēt to noslēpumā.

- Džons lieliski prata… «meklēt». Ko nevarētu teikt par kapteini Mitfordu - Džūlija pilnīgi sajauca viņam prātus. Tieši tobrīd viņai bija saasinājusies vajāšanas mānija. Un «vajātājs» parasti esmu es, cilvēks, kas auklējas ar viņu katru vasaru. Kādu nakti Mitfords -kā parasts, bez liekām ceremonijām - mēģināja viņu «glābt». Kopējs, protams, iejaucās, vārdu sakot, bija vesels tracis. Tas Džūliju pilnīgi izsita no līdzsvara. Ja es dažkārt liekos jums neiecietīgs, tas tāpēc, ka nevēlos vēlreiz piedzīvot ko tamlīdzīgu. - Viņš samierinoši pacēla roku. - Es nekādā gadījumā negribu jūs aizvainot. Atšķirībā no Mitforda jūs esat inteliģents cilvēks, īsts džentlmenis.

Paberzēju degunu. Man padomā bija vēl daži kutelīgi jautājumi, bet es nospriedu paturēt tos pie sevis. Pastāvīgā atsaukšanās uz manām prāta spējām darīja mani piesardzīgu. Ir trīs gudrības pakāpes: pie pirmās pieder patiesi gudri cilvēki, un tas, ka citi to atzīst, šķiet pats par sevi saprotams; otrie ir pietiekami gudri, lai atšķirtu glaimus no patiesības, bet trešie tic visam, ko viņiem saka. Sevi pieskaitīju pie otrās kategorijas. Nevar teikt, ka es pilnīgi neticēju Končisam, tas viss varēja būt arī patiesība. Pilnīgi iespējams, ka vēl tagad atrodas pietiekami turigi un žēlsirdīgi cilvēki, kas nevēlas turēt klīnikā savus nabaga jukušos tuviniekus. Končiss gan nelikās necik žēlsirdīgs esam. Jā, visai apšaubāmi, visai. Lai gan daudzi sīkumi Džūlijas uzvedībā, šie tramīgie skatieni un pēkšņās asaras, brižam neadekvātas emocijas — tas viss tagad parādījās jaunā gaismā un šķita liecinām par labu Končisa stāstam. Tomēr tas neko nepierādīja - pilnīgi iespējams, ka ari šis pavērsiens bija iepriekš plānots, un viņa negribēja pilnībā atkāpties no scenārija.

-    Nu ko, - viņš ieteicās. - Jūs man neticat?

- Vai tā izskatās?

-    Izskats it bieži ir mānīgs.

-    Jums nevajadzēja dot man to indes kapsulu.

-    Domājat, ka zilskābes vietā vienmēr būs mandeļu liķieris?

-Nē, ne gluži. Esmu jūsu viesis, mister Končis. Nav jāšaubās,

ka es jums ticu.

Maskas uz bridi šķita atliktas malā: es redzēju cilvēku, kas nav noskaņots jokot, bet viņš, domājams, cilvēku, kas nav noskaņots kādam izdabāt. Cimds beidzot bija mests, mēs uzlūkojām viens otru kā pretinieki. Un reizē pasmaidījām, labi zinot, kas aiz Šī smaida slēpjas: nevaram uzticēties viens otram ne par naga tiesu.

-    Teikšu vēl tikai divas lietas, Nikolas. Nav nemaz tik svarīgi, vai jūs ticat tam, ko saku, jebšu ne. Bet vienu gan lieku jums pie sirds. Džūlija pati to neapzinās, bet viņa ir ļoti jūtīga un nebūt ne tik jauka, kā izskatās. Kā plāns asmens, kurā viegli iesist robu, bet viegli ari sagriezties. Mums visiem nācās apgūt māku emocionāli no viņas norobežoties. Jo viņa spekulē tieši ar mūsu emocijām -ja mēs to pieļaujam.

Pētot galdauta malu, es domāju par to savādo kautri tiklās būtnes auru un sapratu, ka tai varētu būt ari klīniskas dabas cēlonis… šī šķietamā seksuālā neziņa, jauna meitene, kam nav bijis iespējas iepazīt vīrieti intīmā situācijā. Neiedomājami. Un tomēr nevarēja pilnīgi noraidīt šo Končisa versiju.

-    Un kas ir otra lieta?

-    Tas ir visai delikāts jautājums, bet nāksies to izrunāt. Viena no Džūlijas nelaimēm ir tā, ka viņa ir jauna sieviete ar gluži dabiskām dziņām, kas diemžēl nerod dabisku izpausmi. Izskatīgs jauns vīrietis būdams, jūs dodat viņai iespēju tās realizēt, un tas nāk tikai par labu. Ar vienu vārdu sakot, viņai vajadzīgs kāds, ar ko paflirtēt… izmēģināt savu sievišķo šarmu. Šķiet, ka viņai jau ir zināmi panākumi.

-    Jūs redzējāt, kā es viņu noskūpstīju. Bet jūs taču man neko nebijāt teicis…

Viņš samierinoši pacēla roku.

-    Es jums neko nepārmetu. Ja skaista meitene grib, lai viņu noskūpsta… ghiži dabiski. Bet tagad jūs zināt patiesību, un es gribu, lai jūs saprastu, cik grūta un delikāta ir jums uzticētā loma. Nē, es neprasu, lai jūs atvairāt viņas valšķīgās izdarības, jebkuru tuvības izpausmi, bet jāsaprot, ka ir noteikta robeža, un to nedrīkst pārkāpt. Es nevaru pieļaut to tīri medicīnisku apsvērumu dēļ. Ja tomēr -tas ir tikai pieņēmums - jūs zināmā situācijā nespētu pretoties kārdinājumam, es būtu spiests iejaukties. Pērn Džūlijai izdevās

iestāstīt Mitfordam, ka viņa būtu pilnīgi normāls cilvēks, ja vien viņš aizvestu viņu prom un apprecētu… Tā pat nav viltība. Viņa pati visā nopietnībā tic tam, ko saka. Tālab ari viņas meli ir tik pārliecinoši.

Apvaldīju smīniņu. Pat ja viss pārējais bija patiesība, es nekādi nespēju noticēt, ka idiotiskais Mitfords varēja izraisīt kaut mazākās Džūlijas simpātijas. Bet vecā vīra skatiens pauda tādu pārliecību un aizrautīgi nopietnu attieksmi pret savu lomu, ka man pietrūka dūšas ironijai.

-    Jums vajadzēja jau agrāk man visu izstāstīt.

-    Tā ir ari jūsu vaina. Es negaidīju tik spēju pacientes reakciju. -Viņš pasmaidīja un atslīga krēslā. - Un vēl kas, Nikolas. Es nekad nebūtu to visu pasācis, ja zinātu, ka jums ir kāda meitene. Jūs stāstījāt…

—Tur viss ir cauri. Ja jūs domājat to radiogrammu… Es netaisos braukt uz Atēnām, lai ar viņu tiktos.

Nodūris acis, viņš pašūpoja galvu. - Tā, protams, nav mana darišana. Bet tas, ko stāstījāt par šo meiteni, par savām attiecībām ar viņu, likās nākam no sirds. Manuprāt, būtu muļķīgi atraidīt šo piedāvājumu, iespēju atjaunot jūsu draudzību.

-    Neņemiet, lūdzu, ļaunā, bet tā tiešām nav jūsu darišana.

-    Es ļoti ceru, ka jūsu lēmumu nekādi nav ietekmējusi viesošanās Burāni.

-    Nē, nebūt ne.

-    Un tomēr. Tagad, zinot, ap ko lieta grozās, jums vajadzētu labi apsvērt, vai gribat vēl šurp nākt. Nebūtu brīnums, ja jūs izlemtu vairs nerādīties Burāni. - Neļāvis man iebilst, viņš turpināja: -Katrā ziņā to pilnīgi varētu saprast. Bet jebkurā gadījumā manam nabaga krustbērnam vajadzīga neliela atelpa. Uz dienām desmit gribu aizvest viņu prom no salas. — Viņš runāja tā, it kā konsultētos ar kolēģi psihiatru. - Pārāk stiprs emocionālais impulss arī var kaitēt.    Rūgti vīlies, cs klusībā pasūtīju Alisonu ar viņas stulbo radiogrammu, bet saņēmos to neizrādīt.

-    Man nav nekas jāapdomā. Gribu arī turpmāk nākt piejums.

Končiss cieši nopētīja mani, tad palocīja galvu. Vecais velna!

It kā apšaubāms būtu mans, nevis viņa patiesīgums.

-    Tomēr iesaku jums vēl padomāt. Un pavadīt Atēnās jaukas brīvdienas. Ar jauku meiteni. — Es atkal pavēru muti, un viņš aši piemetināja: - Kā nekā esmu ārsts, Nikolas. Tālab varu atļauties tiešu valodu: jauns vīrietis nav piemērots tādai einuha dzīvei kā šeit.

-    Es par to jau pārliecinājos. Tikai tas pārāk dārgi maksāja.

- Jā, atceros. Jo vairāk tāpēc.

-    Bet aiznākamajā nedēļas nogalē?

-    Tad jau redzēsim. Pagaidām paliksim pie tā, ko norunājām. -Viņš negaidot piecēlās un sniedza man roku. - Labi. Lieliski. Priecājos, ka mūsu starpā viss noskaidrojies. - Tad lietišķi iesprauda rokas sānos. - Nu ko? Vai negribat mazliet pastrādāt?

-    Nē. Bet varu, ja vajag.

Apliekuši mājas stūri, aizgājām līdz sakņu dārzam. Akmens mūrītis, kas balstīja dārziņa terasi, bija pa daļai izgruvis, to riu vajadzēja atjaunot. Končiss paskaidroja, kas darāms: saplienējušo augsni uzirdina ar kapli, tad atliek vietā izbirušos akmeņus, par saistvielu izmantojot samitrinātu zemi. Tiklīdz ķēros pie darba, viņš nozuda. Parasti ap šo laiku vējš stājās, bet šodien pūta nerimus, kliedējot pēcpusdienas tveici, tomēr drīz vien biju nejauki nosvīdis. Strādājot apķēros, kālab tiku norīkots pie darba: mani vajadzēja ar kaut ko nodarbināt, neitralizēt, kamēr viņš uzmeklēs Džūliju un liks atskaitīties par mūsu tikšanos… vai varbūt uzslavēs par vēl vienu labi nospēlētu epizodi.

Minūtes četrdesmit pastrādājis, es nosēdos zemē, atspiedu smeldzošo muguru pret koka stumbru un aizsmēķēju. Piepeši uz terases parādījās Končiss un uzlūkoja mani ar ironisku vīpsnu.

-    «Darbs ir cilvēka augstākais triumfs.»

-    Es neesmu tas cilvēks.

-    Vai jums ir kādi iebildumi pret Marksu?

Es pacēlu rokas. Kapļa kāts tur bija atstājis labi redzamas zīmes.

-    Nē, man ir iebildumi pret tulznām.

-    Tīrais sīkums.

Končiss aizvien skatījās lejup uz mani, skatījās tā. it kā es vai kaut kas, ko viņš paguvis par mani uzzināt, būtu viņu uzjautrinājis;

tā klauna izdarības dažkārt ielīksmo filosofa prātu. Atspēlējos ar vienu no ietaupītajiem jautājumiem.

-    Viņas teiktajam es nedrīkstu ticēt. Bet kā ir ar stāstiem par jūsu jaunību?

Biju gaidījis, ka tas viņu saērcinās, bet ne - smaids tapa vēl sulīgāks.

-    Cilvēciskās patiesības - tā ir visai sarežģīta lieta.

Es sāji atņēmu viņa smaidu. - Nedomāju, ka ir būtiska atšķirība starp jūsu nīsto beletristiku un to, ar ko jūs pats Šeit nodarbojaties.

-    Man nav iebildumu pret literāro izdomu kā tādu, vienkārši, grāmatās iespiesta, tā ir un paliek tikai izdoma, - viņš atbildēja. -Uzklausiet kādu patiesību par cilvēku dzimumu, Nikolas: nekad neuztveriet vienpusīgi nevienu no tā pārstāvjiem. - Un piemetināja:

- Pat ja tas ir nejēga, kas īsti nesaprot Šī vārda nozīmi.

-    Nu, man tas nedraud. Vismaz šeit.

Bridi viņa skatiens novērsās, tad atgriezās pie manis.

-Es izmantoju gluži jaunu ārstniecības metodi, ko nesen izstrādāja Amerikas psihiatri. Viņi to sauc par situāciju terapiju.

-Ak jā, es gribētu palasīt jūsu rakstus.

-    Zinu, zinu. Es tikko tos meklēju. Nevaru iedomāties, kur tie nobāzti.

Vēlīgi bezkaunīgais tonis it kā pasvītroja, ka tie ir salti meli, likās, ka viņš tīši grib uzturēt manas šaubas.

- Žēl gan.

Končiss atspieda elkoņus uz margām.

-    Es te padomāju… par jūsu draudzeni. Kā jūs varbūt zināt, man ciematā pieder māja, tā, kur dzīvo Hermejs. Viņš izmanto tikai pirmo stāvu. Varbūt jūs gribētu atvest to meiteni šurp uz kādu laiciņu. Viņa varētu apmesties otrajā stāvā. Protams, tur nav īpašu ērtību. Bet vietas pietiekami, ir arī šādas tādas mēbeles.

Nu es vairs neko nesapratu, kaut aiz šīs laipnības drīzāk jautās dižīgs izaicinājums… Tā noņemties, lai ievilinātu mani jamatās, un tad pašam ierādīt atkāpšanās ce|u. Acīmredzot viņš bija pilnīgi drošs, ka esmu iekritis, un kādu mirkli man pat gribējās pieņemt viņa priekšlikumu. Ne jau aiz karstas vēlmes redzēt šeit Alisonu, nē, tikai tālab, lai viņam iespītētu.

-    Tad es vairs nebūšu jums nekāds palīgs.

-    Varbūt jūs abi varētu man līdzēt.

-    Viņa negribēs pamest savu darbu. Turklāt es patiešām vairs negribu ar viņu nekādas attiecības. - To pateicis, piemetināju:

- Katrā ziņā paldies par piedāvājumu.

-    Kā vēlaties. Tas paliek spēkā.

Viņš strupi pagriezās uz iešanu, it kā nu es būtu viņu saērcinājis. Ķēros atkal pie darba, ieliekot tajā arvien augošo īgnumu. Vēl pēc četrdesmit minūtēm es biju galā, un rezultāts rādījās daudzmaz pieņemams. Nogādājis darbarīkus nojumē aiz Marijas namiņa, es apliecu mājas stūri un ieraudzīju Končisu, kas zvilnēja pītajā krēslā un lasīja kādu grieķu laikrakstu.

-    Jau gatavs? Lielais paldies.

Lūkoju vēlreiz visu izskaidrot: - Mister Končiss, ar to meiteni tiešām nav tā, kā jūs domājat. Tas bija tikai tā, romāniņš. Kas jau pieder pagātnei.

-    Bet viņa taču grib jūs vēl satikt?

-    Varu derēt, ka tas nav nekas cits kā ziņkāre. Jūs taču zināt, kādas ir sievietes. Varbūt vīrietis, ar ko viņa tagad dzīvo, ir kaut kur aizbraucis. Un viņa vienkārši izmanto gadījumu.

- Atvainojiet, vairs nejaukšos jūsu darīšanās. Dariet, kā zināt. Kā jūtat.

Ejot uz durvīm, es nožēloju, ka vispār biju atsācis šo tēmu. Viņš pasauca mani, kad jau stāvēju uz mūzikas istabas sliekšņa. Apgriezies sastapu valdonīgu un reizē tēvišķu skatienu.

-    Brauciet vien uz Atēnām, mans draugs. - Viņš paskatījās uz priedaini austrumu pusē un piebilda: - Guai a chi la tocca*.

Lai ari itāliski zināju ļoti maz, es sapratu Šīs frāzes nozīmi. Uzkāpis augšā, izģērbos un devos uz vannas istabu, noskalojos sālsūdens dušā. Sapratu ari, ko viņš ar to gribēja teikt. Man nav ko cerēt uz Džūliju, un nevis tāpēc, ka viņa būtu gars vai šizofrēniķe, vai kāds cits personāžs šajā spēlē, vienkārši viņa nav man domāta. Končiss bija izteicis netiešu brīdinājumu, nezinot, ka gēnos man ierakstīts spēlmaņa azarts.

Atgriezies istabā, es tāpat kails izstiepos gultā. Raudzījos griestos un domās vēlreiz skatīju Džūlijas seju, skropstu izliekumu, vēlreiz izjutu viņas rokas, lūpu pieskārienu, to mokoši īso mirkli, kad man piekļāvās viņas ķermenis; atcerējos ari māsas kailo augumu. Iedomājos viņu ienākam šeit guļamistabā vai arī ārā, priedāja tumsā - pirmatnīga kaisle, abpusēja varmācības tīksme… Nu es biju satīra lomā, līdz atcerējos, kas ar viņu notika, un saskatīju ari šīs mitoloģiskās ainiņas zemtekstu. Piesedzu savu kailumu un iegrožoju kvēli; sāku jau palēnām apgūt grūto gaidīšanas māku.

1

Skat. skaidrojumu 91. Ipp.

2

V. Šekspīra luga «Vētra», 3. cēliena 2. aina. Atdzejojusi Erna Sprince.

3

V. Šekspīra lugas « Vētra» tēls, dižciltīgs jauneklis, kas nokļūst Prospero salā un iemīlas viņa meitā Mirandā.

4

Iemīlējusies Ariadne izglāba Tēsēju no labirinta, kur mīt briesmonis Mīnotaurs. Viņš atrada izeju ar valdnieka meitas dotā diegu kamoliņa (Ariadnes pavediens) palīdzību.

5

Henrijs Mūrs (1898-1986) - angļu tēlnieks, sirreālisma pārstāvis.

6

Paslēpes, (franču val.

7

Skat. skaidrojumu 6. Ipp.

Nelaimīgs tas, kas tai pieskarsies, (itāļu vai.) Napoleons I attiecinājis šos vārdus uz imperatora kroni.

36

Pusdienas man nesagādāja nekādu baudu. Končiss pasteidzās izspēlēt kārtējo trumpi - tikko parādījos, viņš sniedza man kādu brošūru.

-    Mani raksti. Bija ielikti pavisam citā plauktā.

Paplāna grāmatiņa, iesieta lētos zaļa audekla vākos bez virsraksta. Atvēru to — atšķirīgie lapu izmēri un šrifti lika domāt, ka raksti ņemti no dažādiem žurnāliem un pēcāk iesieti. Rādījās, ka tie visi ir franču valodā. Pārlapojot ievēroju ari gadskaitli - 1936 - un dažus virsrakstus: Vieglo šizofrēnijas formu agrīnā prognoze. Profesijas ietekme uz paranojas sindromu. Stramonium eksperimentāls pielietojums psihiatrijā. Es pacēlu acis.

-    Kas ir Stramonium ?

-    Datura. Velnābols. Tas izraisa halucinācijas.

Es aizvēru grāmatu. — Labprāt to palasīšu.

Bet šis lietiskais pierādījums izrādījās gluži lieks. Maltītes laikā es pārliecinājos, ka psihiatrijā Končiss patiesi orientējas kā profesionālis, nevis zinošs diletants, un labi pārzina Junga teoriju. Tas, protams, nenozīmēja, ka patiess ir arī stāsts par Džūlijas slimību. Es lūkoju turpināt šo tēmu, bet Končiss bija nelokāms - jo mazāk es tagad par to zināšu, jo labāk… Man jāpaciešas līdz vasaras beigām, tad varēšu uzzināt visu, ko vēlos. Nebija viegli pievaldīt mēli, bet mani biedēja tas pretestības gars, kas manī rūga: negaidot izlauzies uz āru, tas varēja izraisīt konfliktu, un es būtu tikai zaudējis -man vienkārši strikti noliegtu šeit rādīties. Turklāt es nešaubījos, ka viņš gluži kā tinteszivs gatavs izlaist jaunus duļķu mākoņus, tiklīdz radīsies tāda vajadzība. Atlika vienīgi pārņemt viņa mīklu un melu taktiku; mierināja ari nojauta, ka turpmāk viņš vairīsies pieminēt Atēnas un Alisonu, negribot izprovocēt sev netīkamus jautājumus.

Tā pagāja maltīte: es klausījos, ko man stāsta neapšaubāmi gudrs, vecs ārsts, un vienlaikus jutos kā pele kaķa nagos. Sēdēju kā uz adatām: ik bridi gaidīju parādāmies Džūliju, turklāt mani urdīja ziņkāre par gaidāmo «eksperimentu». Pierimusi mellemi1 elpa joprojām staigāja ap mums, spēlējās ar lampas liesmu; tā trīsēja, te spoži iekvēlodamās, te spēji novīzdama, un pastiprināja nemierpilno jutoņu. Tikai Končiss šķita rimts un nepiespiests.

Kad galds bija nokopts, viņš pielēja manu glāzi no nelielas pudeles pītā apvalkā. Tajā iedzirkstījās dzidrs salmu krāsas šķidrums.

-    Kas tas ir?

-    Hiosas raki2. Ļoti stiprs. Gribu, lai jūs nedaudz apreibstat

Ari maltītes laikā viņš cītīgi pildīja manu glāzi ar stipro Antiki-

teras sārtvīnu.

-    Lai iemidzinātu manu kritisko garu?

-    Lai saasinātu jūsu uztveri.

-    Es izlasīju jūsu sacerējumu.

-    Un nospriedāt, ka tas ir pilnīgs absurds.

-    Katrā ziņā jūsu hipotēzi nav viegli pierādīt.

-    Jā, zinātnei vajadzīgi fakti, vienīgais nešaubīgais visu lietu mērs. Taču tas nenozīmē, ka nepastāv lietas, kuras nav iespējams zinātniski pamatot.

-    Vai uz jūsu rakstu kāds atsaucās?

-    Jā gan. Daudzi. Tikai ne tie, ko gaidīju. Nožēlojami šarlatāni, kas izmanto cilvēka kāri izzināt visus noslēpumus. Spiritisti, gaišreģi un kosmopāti, tie, kas no tīra gaisa materializē priekšmetus, un tie, kas nāk no Mūžīgās vasaras zemes un Zilajām salām3… visa tā slaka. - Viņa balsī jautās dusmas. - Tie atsaucās gan.

-    Bet nopietni zinātnieki?

-    Neviens pats.

Es iemalkoju raki - ugunīga dzira, gandriz tīrs spirts.

-    Rakstā taču teikts, ka jums ir pierādījumi.

-    Jā, man bija pierādījumi. Bet tie nav necik uzskatāmi, nav viegli tos nodemonstrēt. Vēlāk es nospriedu, ka tā ir pat labāk, lai tā paliek nedaudzu privilēģija.

-    Kurus jūs izvēlaties.

-Kurus es izvēlos. Lieta tā, ka jebkuram lielam noslēpumam piemīt enerģija. Un tas dod šo enerģiju katram, kas meklē un atklāj tā būtību. Ja jūs apsteidzat citus meklētājus… - viņš uzsvēra šo vārdu, tā īpašo nozīmi attiecībā uz mani, - …un paturat šo atklājumu sev, jums vienam pieder ari šis neizsmeļamais enerģijas avots.

-    Un kā tad ar zinātnes attīstību?

-    Tā ir pavisam cita lieta. Tehniskais progress iet savu ceļu, tas risina cilvēces praktiskās problēmas. Bet es runāju par tās garīgo pasauli, un tai vajadzīgi noslēpumi, nevis to risinājums.

Es iztukšoju savu glāzi. - Fantastisks dzēriens.

Viņš pasmīnēja, it kā es nevilšus būtu pateicis visprecīzāko epitetu, un pasniedzās pēc pudeles.

-    Vēl vienu glāzīti. Bet tikai vienu. Ari dievu dzēriens var pārtapt par indi.

-    Un tad sāksies eksperiments?

-    Drizāk gan pieredzējums. Es gribētu, lai jūs paņemat savu glāzi un iekārtojaties vienā no guļamkrēsliem. Lūk, tur, - viņš norādīja sev aiz muguras. Es piecēlos un aizvilku krēslu uz norādīto vietu. - Atgulieties. Mierīgi, laika mums diezgan. Tagad jāizvēlas kāda noteikta zvaigzne. Vai zināt Gulbja zvaigznāju? Lūk, tas krusts tieši mums virs galvas.

Pats viņš palika savā vietā, un es pēkšņi atjautu, kas par lietu.

-    Vai tā būs… hipnoze?

-Tā gan, Nikolas. Bet tādēļ nav jāsatraucas.

Atcerējos Lilijas vārdus: «Šovakar tu visu sapratīsi.» Mirkli vilcinājies, atlaidos krēslā.

-    Es nemaz nesatraucos. Tikai nezinu, vai ar mani kas sanāks. Reiz Oksfordā to jau kāds mēģināja darīt.

-    Tad jau redzēsim. Hipnoze - tā ir gribu saskaņa. Nevis sadursme. Jums tikai jādara tas, ko saku. — Nu ko, man vismaz nebūs jāskatās šajās dabiski hipnotiskajās acīs. Atkāpties bija par vēlu. Turklāt biju brīdināts, tātad daļēji tam gatavs. - Vai redzat Gulbi?

-    Jā.

-    Tā kreisajā pusē ir plats trīsstūris ar vienu ļoti spožu zvaigzni. Redzat?

-    Jā. - Es vienā malkā izmetu atlikušo raki; man aizrāvās elpa un es sajutu, kā ugunīgā dzira ieplūst vēderā.

-    Tā ir Liras alfa. Jums vajadzēs cieši uz to skatīties. - Zili balta zvaigzne spīgoja vēja nospodrinātajā debesu velvē. Pašķielēju uz Končisu, kurš arvien sēdēja pie galda, tikai tagad bija uzgriezis muguru jūrai un pievērsies man. Es pasmīnēju tumsā.

-    Gluži kā pie ārsta.

-    Labi. Tā ari guliet. Mazliet sasprindziniet muskuļus, tad atslābiniet. Tāpēc jau devu jums raki. Tas palīdzēs. Džūlija šovakar šurp nenāks. Nedomājiet par viņu. Ari par to otru meiteni ne. Izmetiet no prāta visas problēmas, visas vēlmes. Visu, kas nedod mieru. Es nedarīšu jums neko sliktu. Tikai labu.

—Problēmas. Tas nav tik vienkārši. - Viņš neatbildēja. - Labi, es mēģināšu.

-    Skatieties uz to zvaigzni. Tas jums palīdzēs. Nenovērsiet no tās acu. Guliet.

Iekārtojos ērtāk un pievērsos zvaigznei. Zem pirkstiem jutu žaketes auduma kroku. Pēcpusdienas darbs bija mani nogurdinājis, un nu es sapratu, ka ari tas ir sava veida palīglīdzeklis: bija labi tā gulēt, raudzīties zvaigznēs un gaidīt. Labu laiciņu valdīja pilnīgs klusums, vairākas minūtes. Uz bridi aizvēru acis, tad atkal atvēru. Zvaigzne šķita peldam savā mazajā Visuma iejomā, tāda sīciņa balta pundursaule. Jutu, ka esmu apskurbis, bet skaidri apzinājos visu apkārtējo, pārāk skaidri, lai būtu gatavs Končisa iecerei.

Skaidri zināju, ka esmu uz terases, guļu uz terases kādā mājā Grieķijas salā, pūš viegls vējiņš, un es pat varu saklausīt, kā lejā Mutsas līcī viļņi skaliņās gar krasta oļiem. Tad Končiss sāka runāt.

-    Tagad es gribu, lai jūs skatāties uz zvaigzni, gribu, lai jūs atbrīvojat savu ķermeni. Ir ļoti svarīgi, lai jūs pilnīgi atbrīvotu visus musku|us. Saspringstiet uz brīdi. Un atslābinieties. Saspringstiet… atslābinieties. Un skatieties uz zvaigzni. Uz zvaigzni, kuru sauc Liras alfa.

Ak Kungs, es nodomāju, viņš no tiesas mēģina mani hipnotizēt, un man jāpak|aujas spēles noteikumiem - nu ko, es izlikšos, ka hipnoze ir iedarbojusies, un paskatīšos, kas būs tālāk.

-    Vai esat atslābinājies jā jūs esat atslābinājies. - Viņš runāja vienmu|ā balsī bez pauzēm. - Jūs esat noguris un tagad atslābināties. Jūs atslābināties. Atslābināties. Jūs skatāties uz zvaigzni jūs skatāties… - Frāzes atkārtojās - tāpat darija arī tas tipiņš Oksfordā. Kāds ķerts velsietis no Jēzus koledžas, vakarā pēc ballītes. Toreiz mēs tikai mujķīgi blenzām viens otrā - kurš kuru.

—    Es saku jūs skatāties uz zvaigzni uz zvaigzni jā jūs skatāties uz zvaigzni. Uz to gaišo zvaigzni, balto zvaigzni, gaišo zvaigzni…

Končiss runāja tālāk, un viņa balsī vairs nebija ne miņas no parastā strupā skarbuma. Jūras miegainā čaloņa, vēja pieskāriens, žaketes auduma faktūra un balss vienmu|ā skaņa - tas viss lēni atkāpās, atstāja manu apziņu. Kādu brīdi es vēl biju uz terases un apzināti skatījos uz zvaigzni vai drīzāk zināju, ka tas tā ir, lai arī neko citu sev apkārt nemanīju.

Tad nāca savāda sajūta: es vairs neskatījos uz augšu, nē, debesu telpa nu bija zem manis, un es raudzījos lejup kā akā.

Es zaudēju jebkuru saikni ar telpu, ar apkārtni, palika tikai zvaigzne, tā bija nevis tuvāka, nē, tikai savrupa, kā notverta teleskopā - nevis kā viens no punktiem zvaigžņu rakstā, bet pati par sevi tā drcifcja zili melnajā tukšumā, bezgalības dvesmā. Tik skaidri atceros šo sajūtu. Šo pilnīgi jauno priekšstatu: zvaigzne kā baltas gaismas lode. kas pati rada ap sevi tukšuma kokonu, savu mājvietu debesu telpā, atceros ari savādo kopības sajūtu - es esmu tieši tāds pats. tāpat peldu tukšuma tumsā. Es skatījos uz zvaigzni, un zvaigzne uz mani. Mēs bijām līdzvērtīgi kā vienas vērtības atsvari, ja apziņu vispār var pielīdzināt masai, mēs līdzsvarojām viens otru. Nezinu, cik ilgi tas turpinājās, Šķiet, veselu mūžību - divas sīkas esības daļiņai», divi līdzvērtīgi pretpoli, kas dreile tukšumā bez mērķa, bez domām un sajūtām. Nebija nedz skaistuma, nedz morāles, nedz dievu vai telpisku dimensiju, tikai vienkārša situācijas izjūta; tā varētu justies dzīvnieks.

Tad manī sarosījās nemiers. Kaut kam bija jānotiek, es saspringu gaidās. Nezināju, vai to varēs uztvert ar redzi, dzirdi vai kādu cilu maņu. Bet tas tuvojās, un es lūkoju to sajust. Zvaigzne bija nozudusi, varbūt Končiss lika man aizvērt acis. Tagad visapkārt bija tikai bezgala tukšums. Atceros divus vārdus - «mirdzēt» un «klausīties», acīmredzot tie bija Končisa teikti. Mirdzošs, dzirdīgs tukšums, tumsa un gaidas. Tad man sejā iesitās vējš - spilgta, dzīva sajūta. Tas bija spirgts un reizē silts, es griezos tam pretī un piepeši pārsteigts atklāju, ka tas pretēji dabas likumiem pūš vienlaikus no visām pusēm. Es pacēlu roku un tvēru ar plaukstu šo tumšo vēju, pūsmu, kas šķita simtiem neredzamu fenu radīta. Un atkal likās, ka tas turpinās bezgala ilgi.

Tad kādā brīdī sākās lēna metamorfoze: vējš pārtapa par gaismu. Šķiet, tas pat nebija vizuāls iespaids, es vienkārši zināju, bez izbrīna konstatēju, ka vējš pārvērties par gaismu. Varbūt ari to man pateica priekšā Končiss. Bezgala tīkama bija Šī gaisma, it kā pati dvēsele, aizvadījusi garu un tumšu ziemu, nu izbaudītu pirmo piesauli. Patiesi vienreizējs pārdzīvojums - tu jūti šo gaismu un pievelc to kā magnēts, tev ir dota spēja to piesaistīt un uztvert.

Pamazām es atskārtu, ka šis bridis, šī gaisma pār mani nes kaut ko |oti nozīmīgu, patiesu, kādu nepieredzētu atklāsmi. Man šķita, ka es sāku apjaust esību, pašu tās būtību, un šī apziņa pārmāca gaismu, tāpat kā gaisma pirmīt pārmāca vēju. Sāku pārveidoties ari pats - kā strūklaka, kas vējā maina apveidu, kā ūdens virmulis straumē. Vējš un gaisma nu izrādījās tikai kāpieni, ceļš uz šo stāvokli, kur nav dimensiju, nav sajūtu, tikai absolūta esības apziņa; filosofi to varbūt sauktu par soltpsismu*.

Šī jutoņa ilga kādu laiku, tad nemanot to nomainīja cita. T3 nāca no ārpuses, tika man iedvesta, es nešaubīgi to zināju. Tas nebija kā pirmīt vēja un gaismas plūdums un tomēr plūdums, bet nē, tas nav īstais vārds. Nav vārda, lai to izteiktu, tas nāca, nolaidās pār mani, iespiedās manī no ārpuses. Tas nebija imanents stāvoklis.

bet gan piešķirts man, dots kā velte; es biju izraudzīts to saņemt. Un atkal šī savādā, pārsteidzošā jutoņa: arī šī sajūta nāca no visām pusēm, tai bija nevis viens, bet daudzi avoti, kas ietvēra mani ciešā lokā, lai gan «avoti» arī nav īstais vārds, pārāk eksakts. Neviena valoda, kas nosauc konkrētas lietas, vienkāršas sajūtas, nevar izteikt manu stāvokli. Liekas, jau tobrīd es sapratu, cik neveiklas ir manas metaforas; vārdi bija kā pinek|i, tie saistīja mani, slējās apkārt kā caurumotas sienas. Īstenība gan spiedās tām cauri, tomēr es netiku ārā, lai pilnībā ar to savienotos. Esmu godīgi centies restaurēt un ietērpt vārdos savas izjūtas, lai gan jebkurš mēģinājums aprakstīt izjūtas ir tikai profanācija.

Šī bija īstā realitāte, kas apliecināja to kaut kādā universālā valodā, - nebija nedz dievišķā gara klātbūtnes, nedz visaptverošas kopības sajūtas, nedz cilvēciskās brālības jūsmas, nekā tāda, ko varēja gaidīt. Nedz panteisma, nedz humānisma. Bet kaut kas daudz plašāks, vēss un neaptverams. Šī realitāte bija nerimtīga savstarpība. Labais un jaunais, skaistais un neglītais, valdzinājums vai nepatika — šie jēdzieni šeit bija sveši. Bija tikai savstarpība. Kādas esības daļiņas bezgalīgā vientulība, pilnīgā nošķirtība no visa pārējā, šķiet, bija tas pats, kas absolūta visa pastāvošā kopība. Visi pretstati šķita vienoti, jo bija viens otra neatņemama sastāvdaļa. Visa esošā atsvešinātība un savstarpēja nepieciešamība arī bija viens vesels. Piepeši es apjautu, kaut kādā jaunā, vēl nepieredzēta veidā zināju, ka pastāv arī viss pārējais, ārpus mana es.

Ziņa, griba, gudrība, labestība, izglītība, informācija, klasifikācija. visu veidu zinības, jūtīgums, seksualitāte - visas šīs lietas nu šķita nesvarīgas. Man nebija nekādas vēlēšanās fiksēt vai formulēt, vai analizēt šo savstarpību, es vienkārši gribēju tajā piedalīties. Pat ne gribēju, es jau piedalījos. Man nemaz nebija gribas, un nedz tam, nedz arī kam citam nebija nozīmes. Bija tikai esība.

Bet strūklaka atkal mainīja formu, ūdens virmulis griezās. Vispirms likās, ka atgriežas tumšais vējš, kas pūta no visānr pusēm, bet vēja nebija, vējš bija tikai metafora, un tagad mani ielenca miljoni, triljoni šādu daļiņu, esības apziņas nesēju, neskaitāmi cerības atomi, kas dreifē bezgalīgā nejaušības suspensijā, nevis fotonu,

bet noonu4, esības apziņas vienību plūdums. Satriecoša, reibinoša Visuma bezgalības izjūta, bezgalības, kurā stabilais un mainīgais nav pretrunā viens ar otru un ir būtiska, organiska tās sastāvdaļa. Es jutos kā vērtīgs mikroorganisms, kā pirmais penicilīna mikrobs, kas nokļuvis ideāli piemērotā, barojošā vidē, turklāt ir neatņemama šīs kultūras daļiņa. Neizsakāma labsajūta, fiziska un garīga, bezsvara stāvoklis šai kustīgajā suspensijā, kurai es biju pilnīgi piederīgs, radniecīgs, kur beidzot biju radis sev vietu, permanenta apziņu mijiedarbe.

Bet arī šim stāvoklim bija savs ritums, mainības līkne - kāpums, kulminācija, tad lejupslīde; plūdenā mainība bija organisks šī pieredzējuma komponents. Tapšana un pastāvēšana kā nedalāms process.

Uz bridi es, šķiet, atkal ieraudzīju zvaigzni, vienkārši zvaigzni, kas spīgoja debesīs virs manis, bet tagad redzēju to nerimtīgā pastāvēšanas-un-tapšanas procesā. Es biju izgājis pa durvīm, apmetis loku apkārt zemeslodei un atgriezies pa tām pašām durvīm, tām pašām, bet reizē citām.

Tad visu izdzēsa tumsa, vairs neko neatceros.

Tad atkal gaisma.

37

Kāds klauvēja pie durvīm. Es pavēru plakstus, un skatiens atdūrās pret guļamistabas sienu. Gulēju gultā, ieģērbts pidžamā, manas drēbes bija kārtīgi saliktas uz krēsla. Bija rits, gan vēl ļoti agrs, pirmie palsie saulstari stīgoja priežu galotnēs.

Apsēdos uz gultas malas. Man pārskrēja tumšs kauna vilnis, pazemojums - biju taču kails Končisa priekšā. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē - kails, bezpalīdzīgs, es biju viņa varā. Vēl sliktāk -varbūt to redzēja arī citi. Džūlija. Iedomājos, kā es tur guļu un viņi visi sēž apkārt un smīkņā, kamēr Končiss uzdod man jautājumus un es neapzināti uz tiem atbildu. Džūlija… jā, viņš noteikti praktizē to ari ar Džūliju, tāpēc viņa nevar Končisam samelot.

Svengalijs un Trilbija.5

Tad es atcerējos savu mistisko pārdzīvojumu, atcerējos tik dzīvi, tik skaidri kā no galvas iemācītu dzejoli, kā neaizmirstama ce|ojuma ainas. Iedomājos ari, kā viņš to panāca. Raki droši vien bija piejaukta kāda droga, halucinogēns - varbūt tas pats velnābols, par ko viņš tika rakstījis. Un, kamēr es bezapziņā tur gulēju, viņš iedvesa man visu, ko pārdzīvoju, vadīja mani pa šīm atklāsmes pakāpēm, izraisīja tās citu pēc citas. Ar acīm pameklēju zaļos vākos iesietos Končisa rakstus, bet nekur tos neredzēju. Man bija liegta ari šī iespēja rast kādu risinājumu.

Atcerei par brīnumainajām izjūtām piejaucās mulsums par to, ko es, iespējams, nezināju; netiku gudrs, vai notikušais jāvērtē kā labs vai slikts, un kādu bridi sēdēju, saņēmis galvu rokās, nespēdams izšķirties starp aizvainojumu un pateicību.

Iegājis vannas istabā, nopētīju sevi spogulī, tad nomazgājos un kāpu lejā, kur Marija klusējot pasniedza man rīta kafiju. Zināju, ka Končiss tagad nerādīsies, Marija kā parasti neko neteiks. Nekādi paskaidrojumi nav paredzēti, man jāpaliek neziņā līdz nākamajai reizei.

Atceļā es lūkoju visu izvērtēt, saprast, kāpēc šis brīnišķais, tik spilgtais pārdzīvojums šķiet slēpjam sevī ko ļaunu. Visa apkārtne staroja dzidrajā rīta gaismā, un bija grūti noticēt, ka uz pasaules vispār var būt kas ļauns, bet šī sajūta neatkāpās. Tas nebija tikai pazemojums, drīzāk nelāga nojausma, ka esmu iepinies dīvainās, mistiskās lietās, no kurām labāk būtu turēties tālāk. Džūlijas bailes no Končisa nu šķita daudz ticamākas nekā viņa pseidomedicīniskā gādība; nav zināms, vai viņa patiesi ir šizofrēniķe, toties pilnīgi skaidrs, ka Končisam nav sveši hipnozes noslēpumi. Rādās, ka viņi tomēr nav gluži uz vienu roku; cs sāku drudžaini urdīties atmiņā, pārcilāju prāts mūsu tikšanās reizes - ja nu viņš ir darījis to jau agrāk, man nezinot…

Smieklīgi, vēl vakar priekšpusdienā es teicu Džūlijai, ka mana realitātes izjūta ir kā zemes pievilkšanas spēks. Un tai pašā vakarā es lidinos izplatījumā, izdzīvoju slima prāta vīzijas. Atcerējos sestdienas izrādi, Končisa transam līdzīgo stāvokli. Varbūt arī tā bija viņa iedvesta mirāža? Varbūt viņš lika man iemigt todien, kad redzēju sen mirušo Robertu Fulksu? Vai tas vīrietis un meitene tur jelkad stāvēja? Pat Džūlija… bet es tik skaidri atcerējos viņas ādas smaržu, nepakļāvīgās lūpas. Mazpamazām atguvu pamatu zem kājām, tomēr arvien jutos kā apmāts.

Končiss turklāt nebija vienīgais, kas mani hipnotizēja; ne tiešā nozīmē, bet ar tādiem pašiem panākumiem to darīja ari meitene. Vienmēr tiku uzskatījis - un ne aiz tīrā cinisma —, ka jau pirmajās desmit minūtēs vīrietis un sieviete var pateikt, vai grib likties viens ar otru gultā, un turpmākais laiks ir sava veida nodeva, ko var maksāt, ja objekts ir to vērts, bet deviņos gadījumos no desmit tā tikpat izrādās nesamērīgi liela. Mani gan satrauca ne tik daudz tas, ka ar Džūliju šī takse solījās būt īpaši augsta, kā tas, ka viņa vispār nepakļāvās šai teorijai. Šai meitenē jautās zināma paļāvība, viņa bija kā durvis, kas gaida, kad tiks atvērtas, bet aiz durvīm bija tumsa, un es nedroši mīņājos uz sliekšņa. Pa daļai tā varbūt bija nostalģija pēc sen zudušā Lorensa ideāla, kas visur dod priekšroku vīrietim, paturot sev vareno sievišķā noslēpuma un dailes spēku; viņš kā perfekts vīrišķības iemiesojums, viņa - neizprotama un jūtīga radība. Mana apziņa, veidojusies šajā uniseksa gadsimtā, glabāja visai miglainu priekšstatu par dzimumu būtiskajām iezīmēm, tālab nokļūt situācijā, kur sieviete ir sieviete un man savukārt vajadzēja paust īsteno vīrestību, bija tikpat aizraujoši, kā izbaudīt veca nama burvību pēc mūsdienu dzīvokļa bezpersoniskās šaurības. Gana bieži es biju kārojis mīlēties, bet nekad vēl nebiju gribējis mīlēt.

Visu rīta cēlienu es sēdēju klasē, domās nogrimis, it kā joprojām atrastos hipnozes varā. Te Končiss likās kā psiholoģiska romāna autors, kas manipulē ar cilvēkiem, nevis ar vārdiem, te vienkārši izsmalcināti perverss miljonārs; te es redzēju viņā Svengaliju, tc nepārspējamu mistifikatoru. Bet visi Šie tēli bija vienlīdz saistoši, un tad vēl viņa, «Lilija», vēja sajauktiem matiem, asarām acīs vai vakarā uz terases, lampas gaismā - āda kā vēss ziloņkauls… Es necentos sevi mānīt - vārda tiešākajā nozīmē biju noburts, pilnīgi Burāni varā. Kāds spēks gluži kā magnēts vilka mani laukā pa klases logu, cauri spožajai zilgmei uz kalnu grēdas pusi un tālāk lejā, turp, kur tik ļoti vēlējos būt. Rindās izkārtoti olīvkrāsas ģīmīši, nolīkušas tumšas galviņas, krīta putekļu smarža un pabalojis tintes traipu tests* uz mana galda - īstenība bija kā miglā tīta, reāla un reizē ireāla, traucēklis manam sapņojumam.

Pēc lenča pie manis ielauzās Dēmetriads un gribēja iztincināt, kas tā tāda Alisona; es atteicos jebko paskaidrot, un viņš atspēlējās ar jēliem grieķu jociņiem par gurķiem un tomātiem. Pasūtīju viņu kur tālāk un izstūmu pa durvīm. Dēmetriads, protams, sapūtās un visu nedēļu nelikās mani redzam. Jo labāk, vismaz bija miers no viņa.

Pēc stundām es vairs nespēju izturēt, man vajadzēja aizstaigāt līdz villai. Nebija ne jausmas, ko tur darišu, bet es jutu nepieciešamību atkal pārkāpt domēnes robežu. Tiklīdz pāri vēja šūpoto priežu klājienam ieraudzīju villas jumtu, šo noslēpumu oāzi, kas mierīga gulēja rieta gaismā, es izjutu spēju atvieglojumu, it kā tā varētu būt pazudusi bez pēdām. Tuvojoties villai, gan jutos arvien nelādzīgāk — kā nožēlojams glūņa, un tāds ari patiesībā biju. Bet man vajadzēja viņus redzēt, zināt, ka viņi ir tur, gaida mani.

Jau krēsloja, kad sasniedzu Burāni robežu. Pienācis no austrumu puses, izlīdu cauri stiepļu aizžogam un lavījos tālāk, garām Posei-donam, pāri iegravai, cauri priedājam uz to pusi, kur vīdēja villas baltais sāns. Visi logi šajā pusē bija aizslēģoti, Marijas namiņš nekūpināja dūmus. Steidzos tālāk, lai redzētu mājas fasādi. Arī mūzikas istabas logi bija aizdarīti, tāpat tie, kas veda uz terasi no Končisa guļamistabas. Skaidrs, ka tur neviena nav. Kājoju atpakaļ cauri priedāja tumsai, nomākts un nikns uz Končisu par to, ka viņš atļāvās tā pēkšņi aizburt prom savu pasauli, atņemt man to; tā ārsts bez Žēlastības atņem narkomānam viņa vīzijas.

Nākamajā dienā es uzrakstīju vēstuli Mitfordam. Pastāstīju, ka esmu bijis Burāni un iepazinies ar Končisu, lūdzu, lai viņš dalās ar mani pieredzē. Aizsūtīju to uz Nortamberlendas adresi.

Devos atkal pie Karazoglu, lūkoju izdabūt no viņa vēl kādas ziņas. Bet vecais vīrs bija cieši pārliecināts, ka Leveijē nekad nav ticies ar Končisu. Viņš atkārtoja jau zināmas lietas: Leveijē bijis dievticīgs, vienādiņ braucis uz misi Atēnās. Vēl viņš sacīja aptuveni to pašu, ko Končiss - jaunais cilvēks allaž bijis nomākts, tā ari nav varējis šeit iedzīvoties. Končiss gan vēl teica, ka viņš lieliski pratis vadīt «paslēpes».

Skolas kancelejā uzzināju Leverjē adresi Anglijā, tomēr nospriedu nerakstīt; vajadzības gadījumā tā man vienmēr būs pie rokas.

Ievācu ziņas ari par Artemīdu. Senie mīti vēstīja, ka viņa ir Apol-lona māsa, nevainīgu jaunavu aizstāve un mednieku aizbildne. Klasiskajā poēzijā viņa parasti parādās safrāndzeltenā hitonā un kotumās, nesot sudraba loku kā jauna mēness sirpi. Artemīda patiesi bija visai agresīva pret kaisles apmātiem stiprā dzimuma pārstāvjiem, bet nekur nebija teikts, ka brālis būtu viņai palīdzējis. Viņa bija viens no trim senās Mēness dievības matriarhālā kulta elementiem, radniecīga sīriešu Astartei un ēģiptiešu Izīdai. Pēdējo savukārt nereti pavadīja Anubiss, šis Cerbera priekštecis, pazemes dievs ar šakāļa galvu.

Otrdien un trešdien biju aizņemts pēcpusdienas nodarbībās, tikai ceturtdien varēju atkal aizstaigāt līdz Burāni. Nekas nebija mainījies, villa bija tikpat vientulīga kā pirmdien.

Apgāju mājai apkārt, paraustīju slēģus, tad apmetu plašāku loku un nokāpu Končisa liedagā; ari laiva bija nozudusi. Kādu pusstundu sadrūvējies sēdēju galerijas mijkrēslī. Jutos izmantots un pamests, tiklab nikns uz viņiem, kā uz sevi pašu. Biju vai traks, ļaudams iepīt sevi šai lietā, un divkārt traks tagad, kāri un reizē ar bailēm gaidot tās turpinājumu. Pa Šīm dienām manas domas bija guvušas citu ievirzi - ja sākumā šizofrēnijas versija likās neiespējama, tad pamazām tā šķita arvien ticamāka. Kālab gan citādi Končiss būtu pārtraucis savu spēli? Tik pēkšņi? Ja nu vienīgi tā bija tikai apnikusi izklaide…

Manam aizvainojumam acīmredzot piejaucās krietna deva skaudības. Iedomājos par Modiljāni un Bonāra gleznām - kā var atstāt tās tukšā mājā, tik vientulīgā vietā? Vai tas ir stulbums vai dižmanīga nevērība? No Bonāra manas domas pārlēca pie Alisonas. Naktī bija paredzēts kuģīša papildreiss, kas uz brīvdienām nogādās Atēnās skolēnus un skolotājus. Augu nakti gan nāktos pussnaudā Čur-nēt noplukušā pirmās klases atzveltnī, toties piektdien no rīta es jau būtu Atēnās. Pats nezinu, vai impulsu deva dusmas, spīts vai atriebības kāre, bet es izšķīros par braucienu. Katrā ziņā tās nebija ilgas pēc Alisonas, ja nu vienīgi tik daudz, ka man vajadzēja ar kādu parunāt. Varbūt tas bija vecā pseidoeksistenciālisma novēlojies recidīvs, gribas brīvība kā untums.

Mirkli vēlāk es jau steidzos pa taku uz vārtu pusi. Tomēr pat tagad, pametot pēdējo skatienu uz villu, es loloju absurdu cerību, ka kāds pamās ar roku, sauks atpakaļ.

Neviens mani nesauca. īsi pirms pusnakts es biju uz kuģīša klāja - man tikpat nebija labākas iespējas.

38

Atēnas. Sausums un putekļi, okerīgi un pelēksnēji toņi. Pat

palmas bija slābani nokārušas lielās lapas. Viss cilvēciskais

ļaudīs, šķiet, bija patvēries aiz tumšas ādas un vēl tumšākām brillēm, un divos pēcpusdienā ielas jau bija gluži tukšas, gurduma un svelmes piesmagušas. Izlaidies Pirejas viesnīcas gultā, es nemierīgi snaudu aizslēģotās istabas pakrēslā. Pilsēta bija mani pieveikusi; pēc Burāni tās nervozais ritms un satiksme, spējā atgriešanās mūsdienās bija divtik mokoša.

Kūtras vilkās pēcpusdienas stundas. Jo tuvāks nāca tikšanās bridis, jo vairāk sapinās manas domas. Skaidri zināju, ka brauciens uz Atēnām nav nekas vairāk kā atbildes gājiens spēlē ar Končisu. Alisonai bija atvēlēta tikai bandinieka loma, vismaz tā man likās vakar, Burāni villas galerijā; bet tagad, divas stundas pirms tikšanās… nespēju iedomāties, ka varētu likties ar viņu gultā. Neiespējami

likās arī izskaidrot visu notikušo. Nesapratu vairs, kālab biju šurp braucis. Tik kārdinoša likās doma bēgt, doties atpakaļ uz salu. Negribēju nedz maldināt Alisonu, nedz atklāt patiesību.

Kaut kas mani tomēr atturēja, un es paliku guļam. Zināma interese par to, kā Alisonai klājas, kāda viņa tagad ir, arī līdzjūtība, atmiņas par bijušo. Šī tikšanās bija ari savdabīgs tests, iespēja pārbaudīt manas jūtas pret Džūliju, izvērtēt šaubas. Alisona bija kā ārpasaules, tās bijušās un pašreizējās realitātes simbols, un es gribēju konfrontēt viņu ar savu jauno iekšējo pieredzi. Garajā naktī uz kuģa biju izdomājis ari drošu līdzekli pret fiziskas tuvības draudiem, pastāstu, kas turklāt izraisīs viņas līdzjūtību un, galvenais, turēs pienācīgā attālumā.

Ap pieciem es piecēlos, noskalojos dušā un ar taksometru aizbraucu līdz lidostai. Nosēdos uz sola iepretī garajai reģistrācijas letei, tad atkal pietraucos kājās, ar nepatiku konstatējis, ka mans satraukums aug ar katru bridi. Garām aizsteidzās dažas citas stjuartes - profesionāli glītas, sapostas, neīsti perfektas kā lubu romāna tēli.

Jau seši, piecpadsmit pāri sešiem. Negribīgi piegāju pie letes, kur sēdēja grieķu meiča striktā formas tērpā; spoži balti zobi un tumšbrūnas acis, to dāsnais skatiens šķita uzlikts reizē ar bagātīgo meikapu.

-    Man jāsatiek viena no jūsu meitenēm, Alisona Kellija.

-    Ellija? Jā, viņas reiss ir pienācis. Droši vien pārģērbjas. - Nocēlusi telefona klausuli, meitene uzgrieza numuru un paspīdināja baltos zobus. Viņas izruna bija nevainojama, gan tīri amerikāniska.

- Ellij? Tevi te kāds gaida. Nāc tūlīt pat, citādi man nāksies tevi aizvietot. - Meiča pastiepa man klausuli: - Viņa grib ar jums runāt.

-    Sakiet, ka es pagaidīšu. Lai nesteidzas.

-    Viņš kautrējas. - Pasmaidījusi par Alisonas atbildi, meitene nolika klausuli.

-    Tūlīt viņa būs klāt.

-    Ko viņa teica?

-    Teica, ka tā nav kautrība, tas vienkārši ir jūsu stils.

-    Ak tā.

Starp biezām, melnām skropstām uzzibsnīja skatiens, kas acīmredzot bija domāts kā vēsi izaicinošs. Tad viņai nācās pievērsties divām kundzītēm, kas kā glābiņš parādījās letes viņā galā. Aizšmaucu un nostājos netālu no izejas. Kad tikko sāku dzīvot uz salas, Atēnas, lielpilsētas kņada man šķita kā spirgta vēsma, tik pierasta un jauka. Tagad tā bija sveša un netīkama; šī glumā vārdu apmaiņa ar nemainīgi valšķīgo ievirzi, kārtējais banālais stereotips. Tagad es biju no citas planētas.

Pēc minūtes vai divām dienesta durvīs parādījās Alisona. īsi, pārāk īsi apgriezti mati un balta kleitiņa, kas visu uzreiz iegrieza nepareizajās sliedēs - zināju, ka viņa to vilkusi, gribēdama atgādināt mūsu pirmo vakaru. Ari tumšais iedegums bija manāmi pabalo-jis. Ieraudzījusi mani, Alisona noņēma tumšās brilles, un es samanīju viņas sejā nogurumu, pelēkas ēnas zem acīm. Citādi viss bija pa vecam -glīts apģērbs, labs augums un viegla gaita, tas pats aizvainotais ģīmītis un caurredzošais skatiens. Jā, Alisona varētu pretendēt uz kādu kaktiņu manā sirdī, bet Džūlija nu bija paņēmusi to visu. Viņa nāca un nostājās man pretī, un mēs apmainījāmies stīviem smaidiem.

-Sveiks!

-    Sveika, Alisona!

-    Piedod. Kā vienmēr kavējos.

Viņa runāja tā, it kā mēs nebūtu tikušies nedēļu, ne vairāk. Bet tas nelīdzēja. Bija pagājuši deviņi mēneši, kas šķīra mūs kā neredzams smalks siets - tas laida cauri vārdus, nevis jūtas.

-    Iesim?

Paņēmu somu ar aviokompānijas nosaukumu un devos uz taksometru stāvvietu. Mašīnā nosēdāmies katrs savā malā un vēlreiz uzlūkojām viens otru. Alisona smaidīja.

-    Es domāju, ka tu neatbrauksi.

-    Nezināju, kurp nosūtīt šo ziņu.

-    Redzi nu, cik viltīgi es visu izdomāju.

Viņa pavērās pa logu un pamāja kādam vīrietim formas tērpā. Alisona likās vecāka ar savas jaunās pieredzes uzkabi; viņu vajadzēja iepazīt no jauna, bet man trūka tam enerģijas.

-    Es paņēmu tev istabu ar skatu uz ostu.

-Jauki.

-    Grieķu viesnīcās valda idiotiski aizspriedumi. Tu jau zini.

-    Aizspriedumi. Vienmēr un visur. - Pelēkais skatiens raidīja ironisku dzirksti, bet tūdaļ aprāvās. - Prieks, kur tu rodies. Lai dzīvo aizspriedumi!

Es jau gribēju klāt vaļā savu bēdu stāstu, bet mani kaitināja viņas pieņēmums, ka es nemaz neesmu mainījies, tas pats vecais britu klīribas vergs; kaitināja pat tas, ka viņa uzskatīja par vajadzīgu sevi apvaldīt. Alisona pastiepa roku, es saņēmu to, un mūsu pirksti savijās. Tad viņa pasniedzās un noņēma manas tumšās brilles.

-    Tu izskaties satriecoši smuks. Vai tu to zini ar? Tik brūns, slaids. Pa vasaru pavisam izkaltīsi. Jēziņ, kas būs, kad tev būs četrdesmit!

Acis nepacēlis, pasmaidīju un atlaidu viņas roku, lai paņemtu cigareti. Labi zināju, ko nozīmē šīs glaimu runas, viņas ielūgums sāka ņemt gaidīto ievirzi.

-    Ar mani viss nav tik vienkārši.

Acumirklī pagaisa visa valšķība, viņa skatījās taisni sev priekšā.

-    Vai ir kāda cita?

-    Nē. - Alisona uzmeta man ašu skatu. - Neesmu agrākais, nezinu vairs, no kura gala sākt.

-    Vismaz viens ir skaidrs - tu negribi laist mani sev tuvu.

-    Nē taču, es… es esmu priecīgs, ka tu atbrauci. - Viņa atkal aizdomīgi uz mani pašķielēja. - Patiesi.

Kādu brīdi Alisona klusēja. Izbraucām uz ceļa, kas ved gar jūru.

-    Man ar Pītu viss ir cauri.

-    Jā, tu rakstīji.

-    Ak tā. Man piemirsās. - Bet es zināju, ka tā nav.

-    Un tagad nav ne Pīta, ne ari kāda cita. - Viņa joprojām skatījās logā. - Piedod. Vajadzēja sākt ar ko vieglāku. Ar mīļu patērzēšanu.

-    Nē taču. Es domāju… tu jau zini.

Alisonas skatiens paslīdēja uz manu pusi, centīgi slēpjot aizvainojumu. Viņa saņēmās.

-    Es atkal dzīvoju ar Annu. Atkal vecajā dzīvoklī, kopš pagājušās nedēļas. Megija ir aizbraukusi uz mājām.

-    Man patīk Anna.

-    Jā, jauka meitene.

Labu bridi braucām klusējot. Aiz loga slīdēja Faleronas ainavas. Alisona vēroja tās, tad atvēra savu balto somiņu un izņēma brilles. Es zināju, kāpēc: ap acīm viņai lāsoja nodevīgs miklums. Es nepieskāros, nesaņēmu viņu aiz rokas, bet sāku runāt par Pireju un Atēnām, par to, ka Pireja ir gleznaināka, vairāk grieķiska un, manuprāt, patiks viņai labāk. Patiesībā šai izvēlei bija cits iemesls: gribēju nodrošināties pret niecīgu, bet gana biedinošu iespēju uzskriet virsū Končisam un Džūlijai. Doma par viņas vēso, smīnīgo, varbūt pat nicīgo skatienu uzdzina man saltas tirpas. Alisonas izskatā un uzvedībā bija kaut kas tāds, kas nejāva šaubīties: ja reiz vīrietis ir ar viņu kopā, tad ne tikai uz ielas, bet ari gultā. Es runāju un klusībā domāju, kā mēs pārdzīvosim šīs trīs dienas.

Saņēmis dzeramnaudu, viesnīcas zēns atstāja mūs vienus. Alisona piegāja pie loga un raudzījās lejup uz rosīgo ostu, plašo, balto krastmalu un vakarigi laisko |aužu burzmu. Nostājos viņai aiz muguras. Mirkli apdomājies, uzliku rokas uz kailajiem pleciem, un slaidais stāvs tūdaļ atbildēja, piekļāvās man.

-    Es ienīstu lielpilsētas. Tāpat kā lidmašīnas. Gribu dzīvot mazā mājiņā Īrijā.

-    Kāpēc tieši Īrijā?

-    Kaut kur, kur es nekad neesmu bijusi.

Jutu viņas ķermeņa siltumu, maigo padevību. Tūlīt viņa pagriezīs galvu un man nāksies viņu skūpstīt.

-    Alisona, es… nudien nezinu, kā iai to pasaka. - Atņēmu rokas un pievirzījos tuvāk logam, lai viņa nevarētu redzēt manu seju.

- Vārdu sakot, pirms pāris mēnešiem es saķēru kādu slimību. Nelāgu slimību. Vēl precīzāk - sifilisu. - Pagriezos un uztvēru viņas skatienu, kurā šoks jaucās ar bažām un neticību. - Tagad jau viss it kā ir kārtībā, bet… es tomēr nedrīkstu…

-    Tu gāji pie…

Es pamāju ar galvu. Neticība pagaisa, viņa nodūra acis.

-    Tu nu esi pilnībā atriebta.

Alisona pienāca un aplika man rokas. - Ak, Niko, Niko.

Runāju pāri viņas galvai. - Vēl vismaz mēnesi nedrīkstu mīlēties. Pat skūpstīties ne. Es patiesi nezināju, ko darit. Man vispār nevajadzēja tev rakstīt. Bet tad vēl nekā nebija.

Viņa atlaida mani, gāja un apsēdās uz gultas malas. Sapratu, ka tikpat esmu iedzinis sevi stūrī, nu viņa iedomāsies, ka tas ir mūsu pirmītējās neveiklības iemesls. Alisona veltīja man mīļu smaidu.

-    Pastāsti man visu.

Soļojot šurp turp pa istabu, es stāstīju viņai par Pataresku un klīniku, par dzeju, pat par pašnāvības mēģinājumu - par visu, izņemot Burāni. Alisona atlaidās gultā un aizsmēķēja, un piepeši man iepatikās šī divkosīgā situācija; līdzīgu prieku droši vien guva Končiss, mani muļķodams. Beidzis runāt, nosēdos gultas galā. Alisona gulēja un blenza griestos.

-    Vai varu tagad pastāstīt tev par Pītu?

-    Protams.

Klausījos pa ausu galam, iejuties savos melos, un piepeši aptvēru, ka man ir labi Alisonas klātbūtnē, varbūt ne tik daudz ar viņu, drīzāk šobrīd šajā viesnīcas istabiņā, kuru aizsniedza surdinēta balsu murdoņa, kuģu sirēnu balsis un sagurušās Egejas dvaša. Nebija nedz maiguma, nedz iekāres, nedz intereses par to, kā beidzās viņas attiecības ar stulbo austrāliešu pilotu, tikai tumstošās istabas netveramā, liegā skumība. Ari debesu gaisma plēnēja, to pamazām izdzēsa krēsla. Mūsdienu mīlas spējās pārvērtības šķita gana aizraujošas, un man bija mans lielais noslēpums, droši noglabāts. Tā atkal bija Grieķija, Kavafa6 aleksandriešu Grieķija - tīri estētiska baudījuma pakāpes, izjūtu dekadence. Morāle ir tikai meli, ziemeļeiropiešu izdomājums.

Iestājās ilgs klusums.

-    Ko mēs te īsti darām, Niko? - viņa pēdīgi ieteicās.

-    Kā tu to domā?

Paslējusies uz elkoņa, Alisona raudzījās manī, bet es nepagriezos.

-    Es saprotu… protams, - viņa paraustīja plecus. - Bet ne jau tāpēc es šurp braucu. Lai būtu tev veca Čoma vietā.

Es iespiedu galvu rokās.

-    Ali, man riebjas sievietes, riebjas mīla, sekss, viss riebjas. Es pats nezinu, ko gribu. Man nevajadzēja ar tevi tikties. - Nolaidusi

acis, viņa šķita mēmi piekrītam. - Patiesībā… nu, to varētu nosaukt par tādu kā nostalģiju pēc māsas. Ja tu pasūtīsi mani kur tālāk, es sapratīšu. Man nav tiesību nesaprast.

-    Nu labi. Māsa. - Viņa atkal uzlūkoja mani. - Bet kaut kad taču tu būsi atkal vesels.

-    Es nezinu. Es tiešām nezinu, - atmetu piedienīgi izmisīgā balsī. - īsi sakot—vari iet prom, lamāties, skaisties, dari, ko gribi, bet šobrīd es esmu tikpat ka miris, visādā ziņā nelietojams. - Es atkal piegāju pie loga. - Protams, tā bija kļūda. Nevar taču prasīt, lai tu trīs dienas auklētos ar tādu sprāgoni.

-    Sprāgoni, ko es reiz mīlēju.

Ilgu brīdi nebildām ne vārda. Piepeši viņa uzrāvās sēdus un izkāpa no gultas. Iededza gaismu un sasukāja matus. Izņēma no somiņas ahāta auskarus, ko prombraucot biju viņai atstājis, ielika tos ausīs. Uzkrāsoja lūpas. Iedomājos Džūliju - lūpas bez pomādes, vēsums, elegance, noslēpums. Tas bija pat patīkami - šis miesiskās vēlmes trūkums, šī jaunatklātā spēja būt uzticīgam. Pirmo reizi manā mūžā.

Ironiskas sagadīšanās dēļ ceļš uz manis izvēlēto restorānu veda cauri Pirejas sarkano laternu rajonam. Neskaitāmi bāri, neona izkārtnes dažādās valodās, striptīza meiču un vēderdejotāju foto, dīki slājošu jūrnieku bariņi. Aiz kreļļu aizkariem ik pa brīdim atklājās ainiņas Lotreka7 stilā — uz polstēta soliņa rindā sasēdušas meičas, kairi skatieni. Šaurajās ieliņās drūzmējās suteneri ar savu preci, zēni ar pistāciju un saulpuķu sēklu paplātēm, kastaņu, siltu pīrādziņu un loterijas biļešu tirgoņi. Tipiņi pie durvīm sauca mūs iekšā, citi uzmācās ar lētiem pulksteņiem un suvenīriem, Lucky Strike un Camel paciņām. Un ik pa desmit jardiem kāds uzsvilpa Alisonai.

Gājām klusējot. Iedomājos «Liliju» soļojam pa šo ielu, klusinot un šķīstījot šo vulgāro jezgu; viņa stāvētu pāri tam visam, neviens neuzdrošinātos viņai uzsvilpt. Alisona gāja stīvu seju, mēs pielikām soli, lai ātrāk tiktu prom, tomēr viņas gaitai piemita tas mūžvecais seksīgi izaicinošais piesitiens, neapzinātais piedāvājums, kas neizbēgami saista vīriešu uzmanību.

Kad beidzot nosēdāmies Spiro krodziņā, viņa bilda neīsti līksmā tonī: - Nu, brālīt Nikolas, ko taisies ar mani darīt?

-    Pārgāja apetīte? Gribi visu atcelt?

Viņa pagrozīja pirkstos savu ūzo glāzi. - Un tu?

-    Es jautāju pirmais.

-    Pats arī atbildi.

-    Nu, mēs varētu kaut ko pasākt. Apskatīt kaut ko, ko neesi redzējusi. Aizbraukt kaut kur, kur neesi bijusi. - Par laimi, Alisona šovasar jau bija Atēnās un apskatīja visu, ko pienākas redzēt.

-    Tikai ne parasto tūristu programmu. Gribētos ko tādu, ko neviens nekad nedara. Tādā vietā, kur būtu tikai mēs. - Un steigšus piebilda: - Man tāds darbs. Es ienīstu cilvēkus.

-    Un kā būtu ar pārgājienu? Kā tev ir ar tālu iešanu?

-    Bez problēmām. Kurp dosimies?

-    Šeit taču ir Pamass. Šķiet, nav pārāk grūti tikt tur augšā. Tāda garāka pastaiga. Varam iznomāt mašīnu. Pēc tam aizbraukt līdz Delfiem.

-    Pamass? - viņa sarauca pieri pūlēs atcerēties, kur un kas tas īsti ir.

-    Tas kalns, kur rotājas mūzas.

-    Ak, Niko! - Acumirklī es atpazinu veco Alisonu, šo pārgalvīgo gatavību piedzīvojumam.

Mūsu barbounia bija gatava, ķērāmies pie ēšanas. Doma par Pamasu viņu spēji pārvērta: pārlieku dzīvelīga un uzbudināta, viņa līdz ar mani tukšoja vienu recīnas glāzi pēc otras un uzvedās tā, kā Džūlija nekad neatļautos.

-    Es zinu, ka nedaudz pārcenšos. Bet tas ir tevis dēļ, - viņa atzinās savā parastajā tiešumā.

-Ja…

-    Niko.

-    Ali, ja vien tu…

-    Pagaidi, Niko. Pagājušonedēļ es atkal gulēju savā istabā vecajā dzīvoklī. Pirmo nakti. Tur augšā kāds staigāja, un man bija jāraud. Tāpat kā todien taksometrā. Tāpat kā varētu raudāt tagad, bet es

tomēr to nedarīšu. - Viņa pasmaidīja greizu smaidiņu. - Gribas raudāt no tā vien, ka mēs saucam viens otru vārdā.

-    Vai tas ir slikti?

-    Agrāk mēs tā nedarījām. Mēs bijām tik tuvi, ka tas nebija vajadzīgs. Es vienkārši gribu teikt, ka… Ak, ko nu. Bet, lūdzu, esi mīļš ar mani. Beidz skaisties par visu, ko es saku vai daru. - Viņas ciešais skatiens neatlaida manējo. - Esmu, kāda esmu, tur neko nevar darīt.

Ar saprotošu grimasi palocīju galvu un mierinot saņēmu viņas roku. Vienu zināju pilnīgi skaidri - negribu nekādus strīdus, nekādas emocijas, šo mūžīgo urdīšanos pagātnē.

Pēc brīža viņa iekoda sev lūpā un mēs pārmijām vārus smaidus, pirmoreiz kopš tikšanās brīža va|sirdīgi viens otru uzlūkojām.

Pavadīju viņu līdz numuram un novēlēju labu nakti. Alisona noskūpstīja mani uz vaiga, un es apskāvu viņas plecus tā, it kā mana rīcība būtu cēlākais, ko no vīrieša var sagaidīt.

39

Pusdeviņos no rīta mēs jau bijām mašīnā. Kalnu ceļš aizveda mūs līdz Tēbām, kur Alisona nopirka sev džinsus un ērtus apavus. Spīdēja saule, un vējoja vasaras brīze, ceļš bija gluži vientulīgs, un vecajam pontiakam, ko iepriekšējā vakarā biju noīrējis, vēl bija spēks iekšā. Alisonu interesēja itin viss - ainava, (audis, ziņas par vietām, kurām braucām garām, izlasītas manā 1909. gada Beidekera ceļvedī. Mani vairs nekaitināja šis entuziasma un zināšanu trūkuma mistrs, ko tik labi atcerējos no Londonas laikiem, tagad tā bija vienkārši organiska viņas rakstura daļa, viena no viņas enerģijas, tiešās un atsaucīgās dabas izpausmēm. Bet man pienācās just pret viņu nepatiku, tālab pieķēros šim nepiedienīgajam dzīvespriekam, spējai tik viegli atgūties no dziļas vilšanās. Manuprāt, viņai vajadzēja būt daudz klusākai un skumjākai.

Piepeši atcerējusies, Alisona apvaicājās, vai esmu kaut ko izdibinājis par uzgaidāmo zāli. Neatraujot acis no ceļa, es attraucu, ka ne, tā vienkārši tiek dēvēta kāda villa; tā ari paliek mīkla, ko Mitfords ar to domājis. Aši ievirzīju sarunu citā gultnē.

No Tēbām braucām uz Levadiju, pontiaks traucās pa plašu, zaļu ieleju starp labības un meloņu laukiem. Netālu no Levadijas ceļu aizsprostoja liels aitu pulks, nācās nobraukt malā. Izkāpām no mašīnas. Par ganu bija gadus četrpadsmit vecs zēns novalkātās drēbēs un komiski lielos armijas zābakos; viņam līdzi bija māšele, gadus sešus septiņus vecs skuķēns tumšām acīm. Alisona izvilka dažas aviokompānijas ledenes, bet meitene bailīgi patvērās brālim aiz muguras. Alisona savā zaļajā kleitiņā pagājās uz priekšu un pietu-pās; saldi dudinot, pastiepa konfekti, lūkoja meitēnu pielabināt. Visapkārt tinkšķēja aitu zvaniņi, meitene neuzticīgi blenza uz Alisonu, un es sāku kļūt nepacietīgs.

-    Kā lai pasaku viņai, lai nāk un to paņem?

Uzrunāju meiteni grieķu valodā. Viņa tikpat neko nesaprata, bet brālis nosprieda, ka mums var uzticēties, un stūma māsu tuvāk.

-    Kāpēc viņa tā baidās?

-    Tāpēc, ka viņa ir grieķu lauciniece.

-    Bet tik jauka.

Ielikusi vienu ledeni sev mutē, otru viņa sniedza meitenei, kas, brāļa bikstīta, lēni nāca tuvāk. Pēdīgi bikla roķele pastiepās pēc kāruma; satvērusi to, Alisona atsēdināja bērnu sev līdzās, iztina no papīriņa konfekti. Pienāca ari brālis un, notupies viņām iepretī, mēģināja piedabūt mazo pateikties. Bet viņa sēdēja un drūmi zīda konfekti. Alisona pievilka viņu sev klāt, noglāstīja apaļos vaigus.

-    Es tavā vietā tā nedarītu. Ļoti iespējams, ka viņai ir utis.

-    Zinu.

Nepacēlusi acis, viņa turpināja mīļot bērnu. Piepeši tas saviebās sāpēs, un Alisona atrāva roku.

-    Paskaties, ak Kungs! - Meitenei uz pleca sārtoja neliels uztrūcis augonis. - Atnes manu somu! - Gāju un atnesu to, un noskatījos, kā Alisona atloka kleitiņas piedurkni un uzmanīgi apziež vainu ar krēmu. Negaidot viņa uzlika vienu triepienu uz strupā degungala. Skuķēns izrivēja balto kleksi ar netīru pirkstu un uzlūkoja Alisonu,

un piepeši kā krokuss, izlauzies virs sniega, brūnajā ģīmītī atplauka

bikls smaids.

-    Vai nevaram iedot viņiem mazliet naudas?

-    Nevaram.

-    Kāpēc ne?

-    Viņi to neņems. Nav jau nekādi ubagi.

Parakājusies somā, Alisona izvilka sīku banknoti un sniedza to zēnam, ar žestu norādot, ka dāvana brālīgi jādala uz pusēm. Brīdi stomījies, viņš to pieņēma.

-    Nofotografē mūs, lūdzu.

Negribīgi aizstaigāju līdz mašīnai, atnesu Alisonas fotoaparātu un izpildīju viņas vēlmi. Zēns uzstāja, lai pierakstām viņu adresi, viņš arī gribēja vienu attēlu.

Beidzot gājām atpaka| uz auto, skuķēns mūs pavadīja. Viņa arvien smaidīja savu starojošo smaidu, kas patvēries aiz ikviena Grieķijas bēme|a sākotnējā bikluma. Alisona pieliecās un nomutēja viņu, aizbraucot pamāja ar roku. Pēc mirk|a pamāja vēlreiz. Ar acs kaktiņu manīju, kS mana nīgrā grimase izdzēš prieku viņas sejā. Alisona atlaidis sēdeklī.

-    Atvaino. Es nezināju, ka mēs tā steidzamies.

Es tikai paraustīju plecus un neko neatbildēju.

Bija skaidrs, ko viņa ar šo ainiņu gribēja man parādīt. Varbūt Alisona darīja to ne tikai manis dēļ, bet lielā mērā gan. Atlikušās pāris jūdzes viņa nebilda ne vārda. Sākām runāt tikai vajadzības spiesti - LevadijS mums bija paredzēts iepirkt pārtiku.

Šis starpgadījums varēja sabojāt mums visu dienu. Bet tā nenotika varbūt tālab, ka diena bija pārāk jauka un mēs atradāmies vienā no skaistākajiem pasaules nostūriem; acumirkļa burvība līdz at Pamasa zilpelēko, stāvo siluetu lika mums aizmirst pašiem sevi.

Ceļš vijās starp vareniem pakalniem un dzi|āin gravām, un mēs telurējini lentu ar āboliņu un irbulenēm noaugušā pļavā, kur visapkārt manēja savvaļas bites. Nedaudz vēlāk šķērsojām krustceles, kut pēc leģendas Kdips nogalējis savu tēvu. Cituviet izkāpām no auu&gt; m pastivējim brīdi starp dzelkšņiem pie mūžvecas akmens tienas, vientulības šķīstīts kalntenes nostūris, kam nav pat sava vārda. Alisonas skubināts, ceļā stāstīju viņai par savu tēvu. Šķiet, pirmoreiz savā dzīvē dariju to bez rūgtuma vai pārmetuma pieskaņas, gandrīz tāpat, kā par savu dzīvi runāja Končiss. lesānis pašķielēju uz Alisonu, kas sēdēja ar seju pret mani, atspiedusies pret mašīnas durtiņām, un piepeši atskārtu, ka viņa ir vienīgais cilvēks pasaulē, ar ko varu tā runāt, ka nemanot ir atgriezies kaut kas no mūsu agrākās tuvības. «Kad nebija vajadzības saukt vienam otru vārdā.» Aši atrāvu skatienu, bet viņa arvien vēroja mani un bija kaut kas jāsaka.

-    Par ko gan mēs runājam!

-    Tu izskaties vienkārši lieliski.

-    Tu nemaz neklausījies manī.

-    Kā nu ne.

-    Jā, ar tādu skatienu. Pilnīgi bail metas.

-    Vai māsa nedrīkst skatīties uz savu brālīti?

-    Tāds skatiens liek bīties no asinsgrēka.

Alisona rātni atlaidās sēdeklī un palūrēja uz augšu, uz varenajām pelēkajām klintīm, kuru pakājē līkumoja ceļš.

-    Tāda garāka pastaiga, tu teici.

-    Jā, baidos, tas nebūs tik vienkārši, kā likās.

-    Kam - tev vai man?

-    Pirmām kārtām tev.

-    Vēl redzēsim, kurš pirmais nolūzīs.

Arahova izrādījās romantisks sārtenu un sarkanbrūnu mājiņu puduris, kalnu ciematiņš augstu virs Delfii ielejas. Apvaicājos par iecerēto kāpienu un tiku nosūtīts uz kādu mājiņu līdzās baznīcai. Durvīs parādījās veca sieva; telpas pakrēslā rēgojās stelles ar pusē noaustu tumšsarkanu paklāju. Saruna apstiprināja to, ko varēja iedomāties, vien paskatoties uz diženo milzeni.

Alisona uzlūkoja mani. - Ko viņa teica?

-    Kādu sešu stundu gājiens. Nebūs vis viegla pastaiga.

-    Burvīgi! Beidekers apgalvo to pašu. Pagūsim tieši uz saulrietu, kā tur ieteikts. - Ar skatienu nomērīju iespaidīgo kalna sānu. Ve$ā sieva pārtrauca manu apceri. - Ko viņa saka?

-    Tur esot kaut kāda būdiņa.

-    Tad kas par problēmu?

-    Saka, tur būšot velnišķīgi auksts. - Kvēlajā dienvidus tveicē tam bija grūti noticēt. Alisona iespieda rokas sānos.

-    Tu apsolīji man piedzīvojumu. Un es to gribu.

Šaubīgi uzlūkoju veču, tad atkal Alisonu. Norāvusi tumšās brilles, viņa pievērsa man spīvu iecirtīgas sievietes skatienu; protams, viņa māžojās, tomēr uz bridi tajā atvīda šaubas, neuzticība. Nu ko, ja viņa nojauš, ka baidos gulēt ar viņu vienā telpā, tad tiklab var noprast, ka mans cēlsirža nimbs ir tīrā butaforija.

Te veča uzsauca kādam vīram, kas gāja mums garām ar mūli pavadā. Viņš grasījās doties uz alpīnistu mītni pēc malkas. Alisona varēja sēdēt mūlim mugurā.

- Pajautā, vai es varu ieiet pie viņas uzvilkt džinsus.

Viss notika pats no sevis, atkāpties bija par vēlu.

40

Garā taka līkločiem rāpās augšup pa klints sānu; tikuši pāri tās dzegai, mēs atstājām pasaules zemākos stāvus un no-nācām Pamasa augstumos. Vēss pavasara vējš klaiņāja divas trīs jūdzes plašās pļavās. Fonā slējās svinīgi melns eglājs un pelēcīgi akmens bastioni, tie tiecās augšup, šķita nedaudz izliecamies un pēdīgi izzuda balti pūkainos mākoņos. Alisona nokāpa no mūļa, un mēs soļojām pa zālaino klaju līdzās tā īpašniekam. Tas bija gadus četrdesmit vecs vīrs ar krāšņām ūsām zem lauzta deguna un rāmu neatkarības auru. Viņš stāstīja mums par ganu dzīvi, dzīvi pēc saules pulksteņa: lopu pārskaitīšana un slaukšana, mirdzošas zvaigznes un stindzinoši vēji, un bezgalīgs klusums, ko pārtrauc tikai zvaniņu šķinda, aizsargs pret vilkiem un ērgļiem; dzīvi, kas ir tāda pati kā pirms sešiem tūkstošiem gadu. Es tulkoju Alisonai. Viņai uzreiz radās pret šo vīru siltas jūtas, pa daļai jutekliska, pa daļai filantropiska saikne pāri valodu barjerai.

Vīrs teicās kādu laiku strādājis Atēnās, bet «ihen hyparchi esychia» - viņam pietrūka klusuma un miera. Alisonai iepatikās

šis vārds; «Esychia, esychia ,»* viņa atkārtoja vairākas reizes. Grieķis smējās un palaboja viņas izrunu, lūkojot izvilināt pareizās skaņas kā no mūzikas instrumenta. Alisona izaicinoši pavērās manī, pārbaudot, vai viņas uzvedība nešķiet man pārāk vaļīga. Es rādīju neitrālu seju, bet man patika šis cilvēks, viens no tiem cildenajiem grieķu lauciniekiem, kas veido pašu lepnāko un visnotaļ cienījamo zemniecību Eiropā; patika ari tas, ka Alisona viņam ir pa prātam.

Ganību viņā galā mēs nonācām pie strauta, kura krastā čumēja divas kalyvia, primitīvas akmens mītnes. Mūsu ceļabiedram tālāk bija jāiet pa citu taku. Alisona aši iebāza roku savā sarkanajā plecu somā un iespieda viņam saujā divas aviokompānijas cigarešu paciņas.

-Esychia, - mūļa vedējs bilda, nelaizdams vaļā Alisonas roku, kamēr es viņus nofotografēju.

-    Esychia, esychia. Pasaki viņam, ka es zinu, ko tas nozīmē.

-    Viņš taču to zina. Tāpēc jau tu viņam patīc.

Tad mēs iesoļojām eglājā.

-    Tu domā, ka tas ir tikai sentiments.

-    Nebūt ne. Kaut gan pilnīgi būtu pieticis ar vienu paciņu.

-    Nebūtu vis. Viņš patika man tieši par divām paciņām.

-    Tik skaists vārds, - viņa ieteicās pēc brīža.

-    Tam ir nolemtības pieskaņa.

Kādu bridi kāpām klusējot.

-    Vai dzirdi?

Apstājāmies uz akmeņainās takas un ieklausījāmies - visapkārt mums sanēja esychia , liega pūsma egļu zaros. Alisona satvēra manu roku, un mēs gājām tālāk.

Taka neatlaidīgi tiecās augšup - cauri kokiem, pāri klajumiem, kur virmoja tauriņu pulki, un akmeņainēm, kur mēs vairākas reizes noklīdām no ceļa. Jo augstāk mēs kāpām, jo dzestrāks kļuva gaiss un kalna drēgni pelēkā virsotne pilnīgi ieslēpās mākoņos. Mēs runājām maz, tam vienkārši pietrūka elpas. Bet vientulīgā apkārtne, piepūle, nepieciešamība ik pa brīdim saņemt Alisonas roku, palīdzēt viņai, kad taka arvien vairāk sāka līdzināties arhaiskām kāpnēm - tas viss līdzēja pārvarēt fizisko distanci un iedibināt platonisku biedriskumu, kas tobrīd mums abiem bija pieņemama attiecību forma.

Ap sešiem mēs sasniedzām naktsmītni, kas bija ietupusi nelielā ieplakā virs eg|u rindas, - mazītiņš bezlogu būcenis ar mucai līdzīgu jumtu un skursteni. Norūsējušās dzelzs durvis bija ložu caurumu izraibotas, acīmredzot pieredzējušas kādu pilsoņkara cīņu ar komunistu andarte*. Iekšā atradām Četras lāvas, miklu sarkanbrūnu segu ķīpu, krāsni, lampu, zāģi un cirvi, pat vecu slēpju pāri. Izskatījās, ka Šeit jau gadiem neviens nav apmeties.

- Esmu gatavs pavadīt še dienas atlikušo daļu, - es ieteicos. Bet Alisona neatbildēja, tikai klusējot svīteri.

Mākoņi sakļāvās mums pāri, sāka līņāt, un nākamā kalna kore sagaidīja mūs ar Anglijas janvāra dzeļošo vēju. Te piepeši mākoņi bija mums visapkārt, balganie mutuļi neļāva redzēt tālāk par pārdesmit jardiem. Pāri plecam pašķielēju uz Alisonu. Meitenes deguns bija nosalis gluži sārts, bet viņa nevilcinoties norādīja uz nākamo klintsakmeņiem nobirušo nogāzi.

To pieveikuši, mēs nonācām pie kalnu pārejas, un brīnumainā kārtā, it kā saltā migla būtu bijusi tikai īss pārbaudījums, debess sāka skaidroties. Slīpi saulstari caurdūra padilušos mākoņus, līdz beidzot tie pašķīrās, atsedzot dzidras zilgmes lāmas. Drīz mums pāri atkal lējās spilgta saule. Priekšā pavērās plaša, zālaina ieplaka, ko ieskāva robots kalnu gredzens; spītīgi pieķērušās stāvāko nogāžu izciļņiem un ierobēm, to vēl rotāja žilbas sniega strēles. It visur bija ziedi - pulkstenītes, genciānas, fiiksīnsārtas kalnu ģerānijas, koši dzeltenas asteres, akmeņlauzītes - tās spraucās ārā no katras klinšu plaisas, kā krāšņa mozaīka noklāja zālaino klaju. Mēs bijām nokļuvuši citā gadalaikā. Alisona trakulīgi brāzās uz priekšu, apcirtās pret mani ar platu smaidu, tad izpleta rokas kā spārnus un skrēja tālāk, komiski palēkdamās kā draisks bērns; tumšzils un džinsu zils stāvs uz košā fona.

Likeri, augstākā Pamasa virsotne, bija gana stāva, nenācās viegli

to iekarot - vietām līdām turpat četrrāpus, bieži apstājāmies atvilkt elpu. Jau pašā augšā mūs pārsteidza lekna vijolīšu audze, lielie, violetie ziedi bija pašā plaukumā un vāri smaržoja. Visbeidzot roku rokā mēs pieveicām atlikušos jardus un sasniedzām virsotni - nelielu laukumiņu, ko vainagoja konusveida akmeņu krāvums.

- Ak Dievs, ak Dievs! - Alisona izdvesa.

Viņā malā laukumiņš aprāvās virs varenas aizas, diviem tūkstošiem pēdu krēslainas dzīles. Rietošā saule karājās virs paša apvāršņa, mākoņi bija nez kur paklīduši. Palsi zila, absolūti tīra, dzidra debess. Nekas neaizsedza lielisko skatu. Šķita, ka mēs stāvam bezgala augstu, vietā, kur zeme un matērija, tiecoties pretim bezgalībai, sasniegusi augstāko punktu. Bezgala tālu no pilsētām, cilvēkiem, visām kataklizmām un nejēdzībām. Šķīstīti.

Mums pie kājām simts jūdžu lokā gulēja kalni un ielejas, līdzenumi, salas un jūras: Atika, Beotija, Argolīda, Ahaja, Lokrida. Etolija, visa Senās Grieķijas sirds. Norieta gaisma bagātināja, mīkstināja un dzidrināja ikvienu krāsu. Mēļas rietumu nogāzes un lekni zilas ēnas rīta pusē, zaļās ielejas, nu guvušas maigu vara nokrāsu, un zeme terakotas tonī; tālīnā jūra blāvoja sapņaina, dūmakaina kā piens, rāma kā zilgs veclaiku stikls. Nepārspējamā antīkā vienkāršībā kāds tieši pie konusa bija salicis no maziem akmentiņiem vārdu  - gaisma. Kalna galotne tik tiesām ietiecās gaismas pasaulē - kā burtiskā, tā metaforiskā nozīmē. Tas bijaīstais vārds -tik plašs, tik cildens, tik tāls no visa cilvēciskā, tas dzīvoja ārpus pasaulīgām kaislībām. Vieta izrādījās tikpat skaista, mierpilna un ideāla, kādu dzejnieki to arvien bija attēlojuši, un sākotnējais šoks pārtapa cildenā garigā jūsmā, vairojot to neparasto tīksmi, kas strāvoja visā ķermenī.

Nofotografējām viens otru un ainavu, tad apmetāmies krautnes aizvējā un aizsmēķējām, aukstumā cieši saspiedušies kopā. Cīnoties ar vēju, virs mūsu galvām ķērkstēja vārnas; vēju, kas bija auksts kā ledus un kodīgs kā skābe. Atcerējos to iztēles ceļojumu, kurā Končiss mani bija aizvedis hipnozes laikā. Pašreizējais pārdzīvojums šķita bezmaz līdzvērtīgs, tikai tā skaistums bija nepastarpināts, neiedvests, klātesošs.

Pašķielēju uz Alisonu; viņas degungals atkal bija koši sarkans. Nācās novērtēt Šo iecirtīgo krampi - ja ne viņa, mēs nesēdētu šeit kā pasaules tronī, nebūtu šī iekšējā triumfa, kad viņpus saprāta izkristalizējās viss, ko jutu pret Grieķiju.

-    Tu laikam katru dienu redzi ko tamlīdzīgu.

-    Nebūt ne. Nekad neko tādu neesmu redzējusi. - Pēc pāris minūtēm viņa turpināja: - Tas ir vienīgais patīkamais notikums pēdējo mēnešu laikā. Šodien. Šeit. - Mirkli vilcinājusies, viņa piebilda: - Ar tevi.

-    Nesaki tā. Es esmu tikai pārpratums. Karote darvas.

-    Tomēr es negribētu būt šeit ne ar vienu citu. - Viņas skatiens aizklīda Eibojas tālēs; rūgtenā izteiksme piepeši kļuva bezkaislīga. Alisona pagriezās, uzlūkoja mani: - Un tu?

-    Nevaru iedomāties nevienu citu meiteni, kas būtu spējīga šeit uzrāpties.

Bridi apsvērusi, viņa atteica: - Cūciski diplomātiska atbilde.

-    Tas ir lieliski, ka mēs šurp atnācām. Tu esi īsts dragūns, Kel-lija!

-    Un tu esi īsts izdzimtenis, Ērf.

Bet viņa nebija nopietni apvainojusies.

41

Atceļā mums tūlīt uzklupa nogurums. Jaunā kurpe bija uz-berzusi Alisonai tulznu, un mēs notērējām desmit minū-

tes strauji dziestošās gaismas, mēģinot izgudrot kādu apsēju. Tad spēji kā priekškars pār mums nolaidās nakts. Tai līdzi nāca vējš. Debesis gan palika skaidras, un zvaigznes dega nedabiski spožas, bet vienubrīd mēs izvēlējāmies nepareizo nogāzi un neatradām naktsmītni domātajā vietā. Grūti bija rast drošu pamatu zem kājām, arvien grūtāk kļuva saprātīgi spriest. Mēs automātiski kustējām uz priekšu, līdz nonācām milzīgā vulkāniskā krāterī, kailā Mēness ainavā ar sniega izraibotām klintīm. Visapkārt auroja mežonīgas brāzmas, ik mirkli varēja uzrasties arī vilki, tie vairs nebija komisks bērnu baidēklis, bet realitāte.

Alisona noteikti bija daudz vairāk sabijusies un pārsalusi nekā es. Sasnieguši ieplakas vidu, mēs sapratām, ka izkļūt no šejienes var vienīgi atgriežoties, un uz brīdi nosēdāmies atvilkt elpu varena laukakmens paspārnē. Es piespiedu Alisonu cieši sev klāt, lai kaut nedaudz sasildītu viņu un sasildītos pats. Viņa saritinājās, ieslēpusi seju man azotē; šajā tuvībā nebija nekā jutekliska, aukstumā trīcēdams, es auklēju viņu šīs draudīgās ainavas ielokā miljoniem gadu un jūdžu no tveicīgās Atēnu nakts un piepeši sajutu… bet tas neko nenozīmēja, tas nedrīkstēja neko nozīmēt. Sacīju sev, ka būtu juties tāpat ar jebkuru citu. Raugoties drūmajā apkārtnē, kas bija visai trāpīga manas dzīves metafora, es atminējos mūļa īpašnieka teikto: vilki nekad nemedī pa vienam, tikai baros. Vientuļais vilks ir tikai mīts.

Es uzdabūju Alisonu kājās, un mēs lēni klunkurējām atpakaļ. Pagājuši gar kori uz rietumiem, mēs uzgājām citu kalnu pāreju un nogāzi, kas veda lejup, pretim tālumā tumstošam mežājam. Pret padebesi skaidri iezīmējās kāda kalna smaile, ko biju ievērojis turp-ceļā. Naktsmītne atradās tam otrā pusē. Alisona bija gluži apātiska, es stingri turēju viņu aiz rokas un vilku sev līdzi, gan sodīdamies, gan lūgdamies, lai tikai viņa kustētu uz priekšu. Pēc minūtēm divdesmit starp kalniem iznira naktsmītnes druknais, kantainais siluets.

Paskatījos pulkstenī. Virsotni mēs bijām sasnieguši pusotrā stundā, bet atceļš prasīja vairāk nekā trīs.

Taustoties ielīdu būcenī un nosēdināju Alisonu uz lāvas. Uzšķīlis sērkociņu, sameklēju lampu un lūkoju to aizdedzināt, bet tai nebija ne dakts, ne eļļas. Pievērsos krāsnij - paldies Dievam, te bija sausa malka. Saplēsu visus papīrus, ko vien varēju atrast - Alisonas Penguin romānu un mūsu provīzijas iesaiņojumu, pieliku šim vīkšķim uguni un lūdzu Dievu. Iekurs sāka dūmot, izplatot cerīgu gruzdoša papīra un sveķu smārdu, tad beidzot aizdegās. Vēl pēc pāris minūtēm mitekli pildīja raustīga sārta gaisma un tumšbrūnas ēnas, un tik gaidītais siltums. Es paņēmu spaini, un Alisona paslēja galvu.

-    Iešu pameklēt ūdeni.

-    Labi, - viņa gurdi pasmaidīja.

-    Lien zem segas.

Viņa pamāja ar galvu.

Pēc piecām minūtēm atgriezies no strauta, atradu viņu basām kājām līkņājam uz sarkanbrūnās segas, kas bija izklāta starp lāvām un pavardu, viņa uzmanīgi lūkoja iemānīt krāsnī pagales. Uz apakšējās lāvas bija izliktas mūsu vakariņas: maize un sardīnes,paxima-dia *, šokolāde un apelsīni. Bija atradies pat vecs katliņš.

-    Kellija, es taču liku tev iet gulēt.

-    Atcerējos, ka esmu stjuarte. Avarējušas lidmašīnas sirds un dvēsele. - Viņa paņēma no manis spaini un ņēmās mazgāt katliņu. Kad Alisona notupās, ievēroju sārtus noberzumus uz viņas papēžiem. - Domā, mums nevajadzēja to darīt?

-    Nē, nedomāju.

Viņa atskatījās uz mani. - Un tikai?

-    Esmu ļoti priecīgs, ka mēs to izdarījām.

Apmierināta ar manu atbildi, viņa atsāka darboties, pielēja katliņu ar ūdeni un sāka drupināt tur šokolādi. Atsēdies uz lāvas, es ari noāvu kurpes un zeķes. Centos izturēties dabiski un nepiespiesti, bet nespēju; viņa arī ne. Mazā, siltā telpa un mēs abi, un visapkārt salta vientulība.

-    Piedod manus sievišķīgos gājienus.

Balsī jautās ironija, bet viņas seju es neredzēju; nolīkusi virs katliņa, viņa ar skaliņu maisīja kūstošo šokolādi.

-    Nerunā niekus!

Vēja brāziens triecās pret metāla jumtu, ar žēlu vaidu atvērās durvis.

-    Viņi paglābās pēdējā brīdī, - Alisona bilda.

Nostiprināju durvis ar vienu no slēpēm, tad atskatījos uz viņu.

Vairoties no versmes, Alisona joprojām maisīja šokolādes virumu un iesānis vēroja mani. Ar ironisku jūsmu pārlaida acis nokvēpušajām sienām.

-    Romantiski, vai ne?

-    Jā, kamēr vējš ir ārpusē. — Viņa nosmaidlja un atkal pievērsās katliņam. - Par ko tu smaidi?

-    Par to, ka viss ir tik romantiski.

Es atslīgu uz lāvas. Alisona novilka džemperi un sapurināja matus. Iedomājos Džūliju, bet šajā situācijā viņa pilnīgi neiederējās. Māksloti vieglā tonī sacīju: - Tu izskaties lieliski - gluži savā elementā.

-    Tā tam vajadzētu būt. Pusi dzīves es tagad rosos šādā steliņģī. - Viņa stāvēja, iespraudusi vienu roku sānos. Saruna uz brīdi aprāvās, uzvirmoja atmiņas par dzīvi Raselskvērā. - Kas tā bija par Sartra lugu, ko mēs redzējām?

-    Aiz slēgtām durvīm.

-    Šeit durvis ir vēl vairāk slēgtas.

-    Kāpēc tā?

Viņa runāja, uzgriezusi man muguru.

-    Nogurums vienmēr noskaņo mani uz seksīga viļņa. — Es ievilku elpu. — Vēl viena riska pakāpe, — viņa klusi piebilda.

-    Negatīvas analīzes vēl nenozīmē…

Viņa izņēma no katliņa netīri brūno šķēpeli.

-    Manuprāt, šis consomme ā la reine* ir gatavs.

Alisona pienāca un noliecās pie manis ar stjuartes īpašo, lejupvērsto skatienu un automātisko smaidu.

-    Vai nevēlaties kādu aperitīvu, ser?

Viņa pabāza katliņu man zem deguna, smīnīga par sevi un manu nopietnību; es ari pasmīkņāju un saņēmu pretī vienu no viņas vismaigākajiem Smaidiem. Paņēmu katliņu. Alisona piegāja pie lāvām būdas viņā galā un sāka atpogāt kreklu.

-    Ko tu dari?

-    Izģērbjos.

Es novērsos. Pēc mirkļa viņa jau stāvēja manā priekšā, kā sarongu aptinusi vienu no segām; klusējot nosēdās uz tās, kas bija noklāta uz grīdas, piedienīgā divu pēdu attālumā no manis. Sniedzoties pēc ēdiena, sega pavērās un atsedza viņas klēpi; Alisona gan tūdaļ to sakārtoja, bet kādā nomaļā manas apziņas stūrītī ma-

zais Priāps jau paslēja rokas un vēl kādu ķermeņa da)u un viņa ačeles spīgoja iekārē.

Mēs ēdām. Paximadia bija kā parasti bezgaršīgi, šokolādes pa-dzēriens - ūdeņains un sardīnes te nemaz neiederējās, bet mēs bijām pārlieku badīgi, lai par to uztrauktos. Es pievienojos Alisonai uz grīdas, un paēduši mēs sēdējām, atspiedušies pret lāvas malu, un mūsu cigaretes dūmoja līdz ar krāsni. Abi klusējām, gaidījām. Jutos kā zēns ar savu pirmo meiteni, bija klāt tas mirklis, kad iesāktais vai nu jāpārtrauc, vai jānoved līdz galam. Baidījos pakustēties. Viņas kailie pleci bija apaļīgi un taisni, smalki veidoti. Zem paduses iebāztais segas stūris izslīdēja un atsedza vienu krūti.

Klusums kļuva arvien smagāks - vismaz man - un izvērtās par sava veida pārbaudi - kurš pirmais padosies un to lauzīs. Alisonas roka gulēja uz segas starp mums - pasniedzies un pieskaries. Sāku apjaust, ka viņa tīši izmanto situāciju, vēl vairāk - režisē to: šī pauze tikai apliecināja, ka tieši viņa Šobrīd pārvalda situāciju, apliecināja, ka es viņu gribu - ne tieši Alisonu, bet sievieti viņā, jebkuru sievieti, kas tobrid būtu man blakus. Pēdīgi es iesviedu cigareti krāsnī, atgāzos pret lāvu un aizvēru acis, it kā būtu ļoti noguris un gribētu tikai aizmigt, kā patiesībā arī bija, ja neskaita manu vēlmi pēc Alisonas. Piepeši viņa sakustējās. Es atvēru acis. Gluži kaila, nometusi segu, viņa stāvēja man līdzās.

-    Nē, Ali, nē. - Bet viņa nometās ceļos un sāka mani izģērbt.

-    Nabaga puika!

Viņa uzsēdās man uz ceļiem un atpogāja kreklu, izvilka to no biksēm. Es atkal aizvēru acis un ļāvos viņas rokām.

-    Tas nav godīgi.

-    Tu esi tik brūns.

Alisonas rokas slīdēja man pār krūtīm, pleciem, kaklam, lūpām, tās spēlējās ar mani, pētīja kā bērns jaunu rotaļlietu. Viņa pieliecās un noskūpstīja mani uz kakla, un krūšu galiņi noglauda man ādu.

-    Es nekad sev nepiedošu, ja…

-    Neruni, lūdzu. Tikai guli, guli mierīgs.

Viņa turpināja mani izģērbt, tad vadīja manas plaukstas pāri savam augumam, lai es no jauna iepazītu tā samtaino ādu, maigo reljefu, vienmēr dabisko kailumu. Viņas rokas. Ļaujoties to glāstiem, es nevi|us nodomāju, ka tās ir kā prostitūtas rokas, tikpat prasmīgas un drošas, it kā to vienīgais uzdevums būtu sniegt baudu. Un es pak|āvos šai baudai. Pēc brīža viņa noslīga pār mani, noguldīja galvu man uz krūtīm. Labu brīdi gulējām klusi. Uguns mājīgi sprakstēja, karsējot mūsu kājas. Tagad jau es glāstīju viņas muguru, slaiko kaklu un matus, pilnībā padevies savas miesas gribai. Iztēlojos Džūliju Alisonas vietā, iedomājos to nesalīdzināmo uzbudinājumu un kaisli, pieraduma, noguruma karstuma un sviedru smakas nebojāto pārdzīvojumu… Tā nebūtu tikai seksuāla gribēšana, bet gan mistiska, visu pārmācoša baltkvēle.

Kaut ko sevī bubinot, Alisona pieliecās un viegli iekoda man, un turpināja ritmiski kustēties, šūpoties virs manis pozā, ko pati sauca par turku pašā pozu; viņa zināja, ka tas man patīk, tas patika visiem vīriešiem. Mana pavēlniece un verdzene.

Atceros, kā atkritām uz lāvas, uz nelīdzena salmu matrača, atceros kodīgās segas un to, kā viņa pieglaudās man un noskūpstīja uz lūpām, pirms es paguvu aizgriezties, un pati pagrieza muguru; mana plauksta gulēja uz viņas miklajām krūtīm, viņas roka turēja manējo. Atceros mazo tvirto vēderu, lietus mazgāto matu vieglo smaržu. Pēc mirkļa jau iekritu miegā, nepaguvis neko pārdomāt.

Nakts vidū pamodos un aizgāju pie spaiņa nodzerties. Tievi mēnesstaru pirksti bija iespraukušies pa ložu caurumiem durvīs. Atgriezos pie guļvietas un noliecos pār Alisonu. Sega bija nedaudz noslīdējusi, un gailošo ogļu blāzma krāsoja viņas ādu tumši sārtenu. Viena krūts bija kaila, mazliet nosvērusies, viņa klusi šņākuļoja pus pavērtu muti. Jauna un mūžveca, šķīsta un samaitāta, sieviete vienmēr, sieviete viscaur.

Maiga saviļņojuma uzplūdā es izlēmu - tā bija viena no tām pēkšņas atklāsmes idejām, kas dažkārt piemeklē mūs šādā pusnomoda brīdī -, ka rīt man viņai jāpasaka patiesība. Tā nebūs grēksūdze, bet gan godīgs mēģinājums paskaidrot viņai, ka mana īstā slimība nav ārstējama kā sifiliss, tā ir daudz banālāka un smagāka, proti, iedzimta seksuāla neuzticība. Es stāvēju tik tuvu, gandrīz pieskāros viņai, gandrīz norāvu segu un uzgūlos, ieslīdēju viņā, iegrimu, kā viņa to vēlējās… tomēr ne. Saudzīgi piesedzu kailo krūti, paņēmu vēl pāri segu un devos uz blakus lāvu.

42

Mūs pamodināja klaudzieni pie durvīm; kāds pavēra tās,  ielaizdams būcenī žilbu sauli. Ieraudzījis, ka mēs vēl  guļam, svešinieks nozuda. Pavēros pulkstenī: bija desmitā stunda. Ātri saģērbos un izgāju ārā. Tas bija aitugans, kaut kur netālu dzindzēja viņa ganāmpulka zvaniņi. Ar kūju padzinis divus milzīgus suņus, kas rādīja man zobus, viņš izcēla no šineļa kabatas skābeņlapās ietītu sieru - tas bija mums brokastīm. Pēc pāris minūtēm parādījās Alisona; miegdama acis saulē, viņa bāza džinsos kreklu. Dalījām ar ganu pārpalikušos sausiņus un apelsīnus, izlietojām pēdējos fotofilmas kadrus. Biju priecīgs par gana klātbūtni. Alisonas skatienā izlasīju, ka, viņasprāt, viss atkal ir pa vecam. Viņa bija salauzusi ledu, bet ūdenī bija jālec man.

Aitugans drīz piecēlās, atvadījās un aizsoļoja abu mežonīgo suņu pavadībā. Mēs palikām vieni. Alisona izstiepās saulē uz varenas akmens plātnes, kas tikko bija mums galda vietā. Vējš bija stājies, diena pavasarīgi silta un debesis spoži zilas. Tālumā joprojām šķindēja aitu zvaniņi, un augstu virs mūsu galvām trillināja cīrulim līdzīgs putnēns.

-    Gribētos palikt te uz visiem laikiem.

-    Man tikai jānogādā pie vietas mašīna.

-    Tā ir tikai vēlēšanās. - Alisona uzlūkoja mani. - Nāc, apsēdies. - Viņa paplikšķināja akmeni sev līdzās. Pelēkais skatiens bija jo sevišķi atvērts un mīļš. - Tu vairs nedusmojies?

Pieliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga, Alisona apķēra mani ar rokām un nelaida vaļā, un mēs turpinājām sarunu, čukstot viens otram ausī.

-    Saki, ka tu arī to gribēji.

-    Es arī to gribēju.

-    Saki, ka tu mani vēl mazlietiņ mīli.

-    Es tevi vēl mazlietiņ mīlu. - Viņa ieknieba man mugurā -Vel stipri mīlu.

-    Un tu būsi atkal vesels.

-Mm… jā.

-    Un nekad vairs nepīsies ar tām pretīgajām maukām.

-    Nekad.

-    Tas taču ir stulbi, ja tu vari dabūt to par velti. Turklāt ar mīlestību.

-    Es zinu.

Raudzījos uz gaišajiem matiem, kas bija izrisuši uz akmens pāris collu attālumā, un centos saņemties grēksūdzei. Bet tas bija tikpat kā samīt ziedu, nevīžojot paspert soli sāņus. Gribēju piecelties, bet Alisona cieši turēja mani aiz pleciem, liekot skatīties viņai acīs. Brīdi izturēju šo skatienu, tā maigo tiešumu, tad atbrīvojos un apsēdos ar muguru pret viņu.

-    Kas notika?

-    Nekas. Es vienkārši nesaprotu, kāpēc tik jauks bērns kā tu ir pieķēries tādam sūdam kā es. Vai tikai tas nav kādas |aunas dievības joks.

-    Tas man atgādina kādu krustvārdu mīklu, ko pirms laiciņa risināju. Vai minēsi? - Pamāju ar galvu. — «Tā nebūt nav tā prātīgākā, tomēr labākā Nikolasa dala.» Septiņi burti.

Mirkli padomājis, es pasmaidīju. - Atbildei beigās ir punkts vai jautājuma zīme?

-    Beigās es apraudājos. Kā parasti.

Klusumā virs mūsu galvām vērpās putna dziesma.

Mēs devāmies lejup, un ar katru bridi kļuva arvien siltāks - mums pretim cēlās vasara.

Alisona soļoja pa priekšu un nevarēja redzēt manu seju. Mēģināju tikt skaidrībā ar savām jūtām pret viņu. Kaitināja tas, ka tik svarīgs viņai šķiet tieši fiziskais aspekts, kopīgs orgasms. Viņa uzskatīja to par mīlestību, nesaprotot, ka mīlestība ir kas cits. Noslēpums, ko vērpj atkāpšanās, atturēšanās, starp kokiem aizejošs stāvs… lūpu novēršana pēdējā brīdī. Tieši te, Pamasa kalnā, es sapratu, ka mani ērcina viņas raupjais tiešums, nespēja piesegties ar kādu metaforu, tas garlaikoja mani kā primitīva dzeja. Tomēr neizprotamā veidā viņa prata, vienmēr bija pratusi tikt pāri manis celtajām barjerām, it kā patiesi būtu man māsa un zinātu manas vājās vietas, arvien īstajā brīdī atgādinot par kādu dziļu līdzību starp mums, kas izdzēš vai padara nesvarīgas atšķirības gaumē un izjūtās.

Alisona sāka stāstīt par sevi, savu stjuartes dzīvi.

-Sākotnējās jūsmas pietiek labi ja pāris reisiem. Jaunas sejas, jaunas pilsētas Jauni romāniņi ar smukiem pilotiem. Jēziņ, lielākoties viņi domā, ka mēs piederam pie viņu dienesta labumiem. Jā, jā, saskrienam rindā un gaidām, kad viņi aplaimos mūs ar saviem nolietotajiem daiktiem.

Es iesmējos.

-    Tas nemaz nav smieklīgi, Niko. Tas ir ļoti nomācoši. Sasodītais metāla bundulis, bet visapkārt tāds plašums un brīvība. Reizēm man vienkārši gribas paraut drošības kloķi un ļaut, lai mani aizrauj prom. Vienkārši krist, īsu, bet brīnišķīgu mirkli lidot vienai pašai.

-    Tas taču nav nopietni.

-    Nopietnāk, nekā tev liekas. Mēs to saucam par laipnības depresiju. Tu esi mīļa un smaidīga kā automāts un pēdīgi nejūties vairs īsti cilvēks. Tas ir kā… Reisa sākumā mēs reizēm esam tik aizņemtas, ka nemanām, cik augstu lidmašīna pacēlusies. Un tad tu nejauši paskaties ārā - tas ir satriecoši, tu it kā apjēdz, cik tālu esi prom no tā, kas patiesībā esi. Vai no tā, kas kādreiz biji, vai kā. Es nemāku to izskaidrot.

-    Māki gan. Vismaz es sapratu.

-    Rodas sajūta, ka tu nekur vairs neesi piederīgs. It kā man ar to tāpat nebūtu pietiekami problēmu. Anglija, tas ir pilnīgi garām, gatavā kapsēta. Tā stulbā klīrība - ka tikai, Die’s pas’, nepadomā, ka viņiem arī mēdz būt netīra veļa. Un Austrālija… Austrālija. Ak, Kungs, kā es ienīstu šo zemi. Nožēlojama, trula, nejēdzīga zeme… - viņa aprāvās.

Brīdi so]ojām klusi, tad viņa turpināja.

-    Man vienkārši nekur vairs nav sakņu, es nekur neesmu piederīga. Ir tikai vietas, starp kurām es kursēju. Kurām lidoju pāri. Tikai cilvēki, kas man patīk. Kurus es mīlu. Tas ir vienīgais, kas man ir. Vienīgais pieturas punkts.

Viņa pameta atpakaļ ašu, kaunīgu skatienu, it kā ilgi būtu krājusi šo patiesību par sevi, par dzīvi bez saknēm, bez dzimtenes, kas, kā viņa zināja, attiecas arī uz mani.

-    Mēs vismaz laikus esam tikuši va]ā no daudzām liekām ilūzijām.

-    Laimīgie mēs!

Alisona apklusa, un es necentos atspēkot viņas rūgto ironiju. Par spīti šķietamai neatkarībai. Šai meitenei bija būtiski nepieciešams kādam pietverties. Visu savu dzīvi viņa bija centusies to noliegt, tā jo skaidrāk to apliecinot, kā jūras anemone viņa pieķērās katram, kas neapdomīgi viņai pieskārās.

Abi reizē izdzirdām ūdens šalkoņu - tas strauji brāzās kaut kur lejāk, ce|a labajā pusē. Alisona apstājās.

-    Es labprāt nomazgātu kājas. Nokāpsim lejā?

Mēs nogriezāmies mežā un pēc brīža uzdūrāmies tikko manāmai taciņai. Tā veda arvien lejup, līdz izlaida mūs klajumā. Vienā galā ieraudzījām pēdas desmit augstu ūdenskritumu, kura pakājē virmoja dzidra ūdens lāma. Klajumu rotāja puķes un tauriņi - krāšņs, zaļi zeltains lāsums tumša meža ielokā. Viņā malā slējās neliela klints ar seklu grotu, pie kuras kāds aitugans bija uzcēlis telti no egļu zariem. Iekšā mētājās sen sakaltušas aitu spiras - kopš vasaras sākuma šeit neviens nebija apmeties.

-    Izpeldēsimies! - Alisona ierosināja.

-    Ūdens noteikti ir auksts kā ledus.

-    Sīkums!

Viņa norāva pār galvu kreklu un atāķēja krūšturi, šķelmīgi smīnot telts raibajā pagaismā.

-    Te noteikti ir pilns ar čūskām, - es bildu.

-    Gluži kā Ēdenes dārzā.

Izlīdusi no džinsiem, viņa nometa baltās biksītes. Pastiepās, nolauza no telts zara čiekuru un sniedza to man. Noskatījos, kā viņa kaila aizskrien pa garo zāli līdz lāmai. Pamēģinājusi ūdeni, viņa noelsās, tad iebrida un ar skaļu spiedzienu laidās peldus. Nefrīta zaļais ūdens bija auksts kā izkusis sniegs - man salēcās sirds, kad ieniru viņai līdzās. Tomēr tas bija lieliski - saule un koku ēnas, mazā ūdenskrituma rūkoņa, ledainais ūdens, vienatne, smiekli, kailums; mirklis, ko tikai nāve spēj izdzēst no atmiņas.

Zvilnēdami zālē pie zaru telts, mēs žāvējāmies saulē un maigajā vējā. Notiesājām pārpalikušo šokolādi. Alisona izstiepās uz muguras; atmetusi rokas, viegli papletusi kājas, viņa pilnībā ļāvās saulei un, protams, arī man. Kādu laiku gulēju tāpat kā viņa, aizvērtām acīm.

Pēc brīža atskanēja sauciens: - Es esmu maija karaliene!

Alisona sēdēja, atspiedusies uz vienas rokas un pagriezusies pret mani. Viņa bija nopinusi vaļīgu vainagu no margrietiņām un savvaļas neļķēm - tas iešķībi sēdēja izspūrušajos matos virs aizkustinoši nevainīga smaida. Viņa nevarēja to zināt, bet pirmajā mirklī šis tēls izraisīja spilgtu literāru asociāciju. Es pat varēju precīzi pateikt, ka tā saistās ar Anglijas Helikonu*. Biju piemirsis, cik dažādas mēdz būt metaforas, piemirsis, ka liela poēzija visbiežāk ir tieša, bez liekas metafizikas, šobrīd Alisona ļoti līdzinājās šādam dzejolim, un es piepeši kaislīgi viņu iekāroju. Nē, tā nebija plika iekāre, sarosījusies tāpēc, ka Alisona šobrīd izskatījās - kā jau nereti tas viņai izdevās - tik kairi pievilcīga: mazām krūtīm, slaiku vidukli, pievērsusi man tc šķelmīgu, te nopietnu ģīmīti,īsts pusaugu skuķis, nevis sieviete, kam ir divdesmit četri gadi. Tas bija kas cits - aiz raupjās, prozaiskās mūsdienu realitātes garozas es piepeši spēju saredzēt viņas patieso būtību, kailu tāpat kā augums; caur tūkstoš paaudžu kārtām atkal pavīdēja Ieva.

Negaidot es apjēdzu, cik patiesībā viss ir vienkārši: es mīlēju viņu, es gribēju viņu paturēt, bet gribēju paturēt - vai drīzāk iegūt -arī Džūliju. Nebija tā, ka vienu no viņām es gribētu vairāk, es vēlējos viņas abas. Jā, man vajadzēja viņas abas, un tur nebija nekā negodīga. Negodīgi bija kas cits: tas, ka jutos negodīgs, apzināti to slēpu. Beidzot tieši mīlestība - nevis cietsirdība - mudināja mani atzīties; nevis griba būt brīvam, objektīvam un tīram, bet vien-kftrši mīlestība. Acīmredzot šajos ilgajos mirkļos Alisona bija ko manījusi, notvērusi kfidu sāpīgu vai skumju vaibstu manā sejā, jo saudzīgi vaicāja:

-    Kas noticis?

-    Man nebija nekāda sifilisa. Es tev sameloju.

Mirkli viņa cieši manī skatījās, tud atkrita zālē. - Ak Kungs, Nikolas!

-    Man tev ir kas jāsaka…

-    Nesaki neko, lūdzu, tagad ne! Lai kas arī nebūtu, nāc un mīli mani!

Un es gāju un mīlēju viņu, un tā bija tieši mīlestība, nevis sekss. Lai gan pēdējais būtu bijis daudz prātīgāk.

Gulēdams Alisonai līdzās, lūkoju izstāstīt pēdējo nedēļu notikumus. Senie grieķi mēdza teikt, ka pēc Pamasā aizvadītas nakts cilvēks top apgarots vai ari sajūk prātā. Nebija šaubu par to, kas bija noticis ar mani. Tikko sācis runāt, es aptvēru, ka labāk būtu bijis noklusēt, kārtējo reizi kaut ko sagudrot… bet bija mīlestība, šī vajadzība atkailināties. Biju gan izvēlējies tam pašu sliktāko bridi. Kā vairākums cilvēku, kas nav bijuši necik godīgi savā jūtu dzīvē, es pārrēķinājos ceribā uz sapratni, ko, likās, iemantošu, beidzot būdams atklāts… bet bija mīlestība, šī vajadzība tikt saprastam. Sava vaina bija arī Pamasam, tā grieķiskajai aurai - jebkurus melus tas vērta par (aunu skabargu apziņā.

Bez šaubām, vispirms Alisona gribēja zināt, kādēļ biju sagudrojis tik nejēdzīgu atrunu, savukārt es gribēju panākt, lai viņa izprot savādo Burāni atmosfēru, pirms pieminēšu galveno tā pievilcības iemeslu. Attiecībā uz Končisu es neko tīši neslēpu, tomēr manā stāstā netrūka baltu plankumu.

-    Es, protams, neticu tam visam, ko viņš grib man iestāstīt, vismaz tā, kā viņš to gribētu. Kaut gan… kopš tā hipnozes seansa es ne par ko vairs neesmu īsti drošs. Vienkārši šī cilvēka tuvumā vienmēr pārņem sajūta, ka viņam pieejams kāds nezināms spēks, vara. Ne jau pārdabisks. Es nemāku to jēdzīgi izskaidrot.

-    Nekas vairāk kā blēdīgi triki.

-    Nu labi. Bet kāpēc tieši es? Kā viņš varēja zināt, ka es tur ieradīšos? Es taču viņa acīs nekas neesmu, var noprast, ka viņš nevērtē mani necik augstu. Kā personību. Visu laiku tikai ironizē.

-    Es tikpat nesaprotu… - Bet tad viņa saprata un spēji pagriezās pret mani. - Tur ir vēl kāds.

-    Ali, mīļā, mēģini taču saprast! Uzklausi mani!

-    Es jau klausos. - Viņa novērsa seju.

Beidzot tas bija pateikts. Pasniedzu to kā gluži nevainīgu, tīri garīgu interesi.

-    Nav tiesa, viņa interesē tevi ari kā sieviete!

-    Ali, grūti pat izteikt, cik ļoti es ienīstu sevi šīs dienas. Jau desmitiem reižu grasos tev visu izstāstīt. Es nemaz negribu, lai

viņa mani interesētu. Ne tā, ne citādi. Vēl pirms kāda mēneša, trim nedēļām es nebūtu ticējis, ka tā var notikt, vēl tagad īsti nezinu, kas mani viņā tā piesaista. Godīgi. Zinu tikai to, ka esmu kā noburts, tur visam ir savāda vara pār mani. Ne jau viņa vien, tur notiek kaut kas bezgala dīvains. Un es… es esmu tajā iesaistīts. -Nelikās, ka mani vārdi būtu Alisonu pārliecinājuši. - Man ir jāatgriežas uz salas. Darba dēļ. Un vispār. Ir tik daudz lietu, kas mani saista, es neesmu nekāds brīvais putns.

-    Bet šī viņa… -Nodūrusi acis, Alisona plucināja smilgas skaru.

-    Viņa nav tik svarīga, kā tu iedomājies. Tici man. Tikai maza da|iņa no tā visa.

-    Tad kāpēc bija vajadzīga visa Šī izrāde?

-    To grūti izskaidrot. Es jūtos kā sarauts divos gabalos.

-    Vai viņa ir skaista?

-    Viss būtu gaužām vienkārši, ja es nebūtu tev tik loti pieķēries.

-    Atbildi - vai viņa ir skaista?

-Jā.

-    Tātad ļoti skaista.

Es neko neteicu. Alisona ieslēpa seju rokās. Lēnām sāku glāstīt viņas silto plecu.

-    Viņa ir pilnīgi citāda nekā tu. Nekā jebkura cita mūsdienu meitene. Es nemāku to izskaidrot. - Alisona spēji aizgrieza galvu. -Nu. Ali!

-    Tagad laikam es tev liekos īpaši… - viņa nepabeidza.

-    Nerunā muļķības!

-    Teiksi, tā nav?

Saspringts klusums.

-    Paklau, es nemeklēju sev attaisnojumu. Es vienkārši izmisīgi cenšos būt godīgs - pirmoreiz savā draņķa dzīvē. Ja es satiktu to meiteni rit. varētu viņai teikt: «Es mīlu Alisonu. Alisona mīl mani. Neko darīt.» Bet es satiku viņu pirms divām nedēļām. Un man bāl jātiekas ar viņu vēl.

~ Un tu nemīli Alisonu. - Viņa skatījās man garām. - Vai ari mīli tik ilgi, kamēr neatrodi kādu foršāku caurumu.

-    Kāpēc viss noteikti jāpasaka tik prasti!

-    Bet es taču esmu prasta. Es prasti runāju. Prasti domāju. Es patiešām tāda esmu. - Viņa pietrausās ceļos un dziļi ievilka elpu.

- Un ko nu? Man jātaisa kniksis un jāpazūd kokos?

-    Ak Dievs, kāpēc man vienmēr viss ir tik sarežģīti!

-    Sarežģīti! - viņa nosprausloja.

-    Labi, egoistiski.

-    Tas jau skan daudz labāk.

Mēs abi apklusām. Garām neveikli aizplandīja saķēries dzeltenu tauriņu pāris.

-    Es tikai gribēju, lai tu zini, kāds es esmu.

-    Es tāpat zinu, kāds tu esi.

-    Ja tu zinātu, tad būtu atšuvusi mani jau pašā sākumā.

-    Tad acīmredzot tam nav nozīmes.

Salts, pelēks skatiens dzēlās manī, līdz es novērsos. Alisona piecēlās un aizgāja noskaloties. Tas bija bezcerīgi. Es nespēju, nepratu viņai to izskaidrot, un viņa nekad nespēs mani saprast. Es apģērbos un aizgriezos, kamēr viņa klusējot uzvilka drēbes.

Pēc brīža viņa sacīja: - Tikai, Dieva dēļ, nesaki neko vairāk! Man jau pietiek.

Ap pieciem mēs atgriezāmies Arahovā un devāmies atceļā uz Atēnām. Pāris reižu mēģināju atsākt sarunu, bet viņa neielaidās. Mēs bijām pateikuši visu, ko varējām pateikt, un visu ceļu Alisona sēdēja drūmi klusa.

Ap pusdeviņiem šķērsojām pāreju pie Dafnijas - dziestošā gaisma krāsoja pilsētu sārti dzintarainos toņos, un Sintagmā un Ommonjā kā tāli dārgakmeņi kvēloja pirmās neona reklāmas. Iedomājos, kur mēs šai stundā bijām vakar, un pašķielēju uz Alisonu. Viņa krāsoja lūpas. Varbūt tomēr kaut ko vēl varēja glābt - atgriezties ar viņu viesnīcā, ievilkt gultā, ar gumu kustībām apliecināt to. ko nespēju vārdiem… Jā, tiešām, parādīt viņai, ka varbūt tomēr esmu ciešanu vērts - tāds, kāds esmu, kāds būšu vienmēr. Pa brīdim izmetu kādu frāzi par Atēnām, bet Alisona atbildēja strupi un vienaldzīgi, padarot šo izlīguma mēģinājumu tik muļķīgu, ka es apklusu. Sārtie toņi palēnām tapa violeti, drīz iestājās nakts.

Devāmies uz Pirejas viesnīcu, kur biju rezervējis tos pašus numurus. Alisona kāpa augšā, bet es noliku garāžā mašīnu. Atceļā ieraudzīju puķu pārdevēju un nopirku no viņa duci ne|ķu. Tūlīt steidzos uz Alisonas istabu, piebungāju pie durvīm. Nācās klauvēt trīs reizes, pirms viņa tās atvēra. Ap acīm varēja manīt asaru pēdas.

-    Es atnesu tev puķes.

-    Man nevajag tavas pretīgās puķes!

-    Paklau, Ali, nav jau pasaulei gals klāt.

-    Nūja, tikai kārtējā romāniņa gals.

-    Varbūt tomēr ielaidīsi mani? — Es pārtraucu pauzi.

-    Kāda velna pēc?

Alisona turēja durvis pusviru, istaba viņai aiz muguras grima tumsā. Viņas seja bija briesmīga - pietūkusi un nepielūdzama, dziji sāpināta.

-    Ļauj taču man ienākt! Aprunāsimies.

-Nē.

-    Lūdzu!

-    Vācies prom!

Paspraucos viņai garām un aizvēru durvis. Alisona stāvēja, atslīgusi pret sienu, un skatījās manī. No ielas atspīdēja nespodra gaisma, un es varēju redzēt viņas acis. Pastiepu ziedus. Paķērusi tos, viņa pieskrēja pie loga un izlingoja sārto pušķi naktī. Un palika turpat stāvam, uzgriezusi man muguru.

-    Tas viss… ir kā aizsākta grāmata. Es nevaru vienkārši ņemt un izmest to atkritumos.

-    Protams, labāk izmest mani.

Piegājis klāt, uzliku rokas Alisonai uz pleciem, bet viņa nikni nokratīja manu pieskārienu.

-    Ej dirst! Ej taču vienreiz dirst!

Atsēdos uz gultas un aizsmēķēju cigareti. Lejā kafejnīcā čīgāja vienmu|a maķedoniešu melodija, bet savāds kokons šķita nošķiram mūs pat no tuvākajām ārpasaules lietām.

-    Jau braucot šurp, es zināju, ka nedrīkstu tevi tagad satikt. Gan pirmajā dienā, gan vakar es darīju visu iespējamo, lai pierādītu sev, ka man pret tevi vairs nav īpašu jūtu. Bet nekas nesanāca. Tādēļ jau es uzsāku to sarunu, tik nevietā un nelaikā. -Viņa nelikās

mani dzirdam, un es izspēlēju savu galveno trumpi. - Es runāju, lai gan varēju klusēt. Un turpināt tevi krāpt.

-    Ne jau mani tu krāp.

-    Paklau…

-    Un kas tas vispār par stulbumu - «īpašas jūtas»! — Es klusēju.

- Ak Kungs, tu taču baidies ne tikai no pašas mīlestības. Tu baidies pat izrunāt šo vārdu!

-    Es vienkārši nezinu, kas ir mīlestība.

Viņa apcirtās pret mani. - Tad es varu tev to izskaidrot. Mīlestība nav tikai tas, par ko rakstīju savā vēstulē. Neapstāties un neatskatīties. Mīlestība nozīmē izlikties ejam uz darbu, bet doties uz Viktorijas staciju. Lai sagādātu tev pēdējo pārsteigumu, pēdējo skūpstu, pēdējo… nav svarīgi. Bet tad es ieraudzīju, kā tu pērc žurnālus. Tajā dienā es nebūtu spējīga smieties, nekādā gadījumā ne. Bet tu smējies. Tu stāvēji tur tik maucīgi apmierināts, runājies ar avīžnieku un smējies. Tad es ari sapratu, ko nozīmē mīlestība. Redzot, kā vienīgais cilvēks, ar kuru tu gribi būt kopā, priecājas, beidzot ticis no tevis vaļā.

- —-Bet kāpēc tad tu…

-    Vai zini, ko es tad darīju? Es pagriezos un gāju prom, un visu to drausmīgo dienu kvemēju mūsu gultā. Ne jau tāpēc, ka tevi mīlēju. Tāpēc, ka biju vai slima aiz dusmām un kauna - par to, ka tevi mīlēju.

-    Kā es to varēju zināt!

Alisona aizgriezās. -Kā es to varēju zināt! Ak Kungs! - Naid-pilns niknums virmoja gaisā kā statiskā elektrība. - Un vēl kas. Tu domā, ka mīlestība ir sekss. Tad lūk, ko tev teikšu - ja man tevi vajadzētu tikai priekš tā, būtu pasūtījusi kur tālāk. Jau pēc pirmās reizes.

-    Nu, atvainojiet!

Viņa pavērās manī, ievilka elpu un rūgti pasmīnēja.

-    Ak Dievs, tagad viņš ir apvainojies! Es taču mēģinu tev ieskaidrot, ka mīlēju tevi tevis dēļ. Nevis tava sasodītā daikta dēļ. -Alisona atkal lūkojās tumsā, kas bija sabiezējusi aiz loga. - Neraizējies, gultā tev nav ne vainas. Tomēr tu neesi… - Viņa saminstījās.

-    Labākais no tiem, kas tev bijuši.

- Ja vien tas būtu galvenais. - Viņa pienāca, atspiedās pret gultas galu un uzlūkoja mani. - Acīmredzot tu esi tik akls, ka nezini pat to, ka mani nemīli. Pat to, ka esi atbaidošs, patmīlīgs kretīns, nespējīgs, jā, patiesi impotents jelkad padomāt par ko citu kā tikai par sevi. Un nekas tevi nespēj ievainot, Niko. Tur dziji iekšā, kur dzimst sāpes. Tu esi lieliski iekārtojies, nekas tevi neskar. Lai ko tu darītu, tev allaž ir gatavs sakāmais: «Es citādi nevarēju!» Tu vienmēr izlien sauss no ūdens, vienmēr gatavs jaunam piedzīvojumam. Svaigam romāniņam!

-    Kā tu vienmēr visu sagrozi!

-    Es sagrozu?! Kungs tētīt, un to saki tu! Tu, kas visvienkāršāko lietu nevar pateikt skaidri un gaiši.

Es pavēros viņā. - Ko tu ar to gribi teikt?

-    Visas šīs pasakas par salas noslēpumiem. Domā, es uzķēros? Tur vienkārši ir kāda skuķe, ar kuru tu gribi pārgulēt. Tas ari viss. Bet tā jau nedrīkst runāt, tas taču ir prasti. Un tu izdomā ko smalkāku. Kā parasti. Lai pats būtu bez vainas - dižais intelektuālis, kam allaž vajag jaunas izjūtas. Un vecās turklāt. Vienmēr tu gribi, lai vilks ir paēdis un kaza dzīva. Vienmēr…

-    Alisona, es zvēru… - Nikns žests apturēja mani pusvārdā. Viņa sāka soļot šurp un turp. Izmēģināju citu atrunu. - Tas, ka es negribu ar tevi precēties un vispār negribu to darīt, nebūt nenozīmē, ka es tevi nemīlu.

-    Tu atgādināji man par to bērnu. Domā, ka es neko nemanīju? Nu, tā mazā meitenīte ar augoni. Toreiz tu kļuvi vai zaļš aiz dusmām. Alisona izrādās, tēlo gādīgo māmiņu. Cik viņa laba, cik mīļa pret bērniem. Un zini ko? Es patiešām tēloju gādīgo māmiņu. Kad meitenīte pasmaidīja, es iedomājos sevi Šai lomā. Iedomājos, ka loti gribētu no tevis bērnus… Es rūpētos par tiem, un tu būtu man blakus Šausmīgi, vai ne? Manī ieperinājušās šīs nožēlojamās, pretīgās. bezgaumīgās jūtas, ko sauc par mīlestību. Ak kungs, sifiliss salīdzinājumā ir tīrais nieks… Un es esmu tik aprobežota, tik atpalikusi un provinciāla, ka at|aujos to izrādīt…

-    Nu» Ali!

Viņa drudžaini ievilka gaisu, cīnoties ar asarām.

~ Sapratu to jau piektdien, līdzko tevi satiku. Tev es vienmēr btMu Alisona, kas pārgul ar katru otro džeku. Nu, tā austrāliešu

meiča, kurai bija aborts. Meitene bumerangs - tu viņu pamet, bet viņa tikpat atgriežas, lai brīvdienās jauki nokniebtos. Bez liekām ceremonijām.

-    Nu tu gan šauj pār strīpu!

Alisona aizsmēķēja. Es aizgāju līdz logam, un viņa, atspiedusies pret durvīm, svieda vārdus man mugurā.

-    Viss tas laiks, pagājušais rudens… es nemaz negaidīju, necerēju, ka tu varētu kļūt citāds. Zināju, ka tava āda var kļūt tikai biezāka. Dievs vien zina, kāpēc tu biji man tuvāks nekā jebkurš cits vīrietis. Dievs vien zina. Ar savām debilajām angļa manierēm. Debilajiem aristokrāta aizspriedumiem. Es tā ari nespēju tikt pāri tavai aiziešanai. Es pamēģināju ar Pītu, ar vienu citu džeku, bet nekas nesanāca. Visu laiku šī stulbā, sentimentālā cerība… ka kādu dienu tu man atrakstīsi. Es vai no ādas izlīdu, lai dabūtu šīs trīs dienas. Un tik Joti uz tām cerēju. Neraugoties uz to, ka uzreiz bija redzams - tu vienkārši garlaikojies.

-    Tas nav tiesa. Es negarlaikojos.

-    Un nepārtraukti domā par to skuķi uz salas.

-    Ali, man arī tevis pietrūka. Ļoti, loti pietrūka, jo sevišķi sākumā.

Piepeši istabu pārpludināja spalga gaisma; acīmredzot Alisona

bija to iedegusi.

-    Pagriezies pret mani!

Darīju, kā viņa lika. Alisona stāvēja pie durvīm, joprojām džinsos un tumšzilajā kreklā ģērbta, viņas seja bija kā pelēcīgi bāla maska.

-    Esmu iekrājusi drusku naudas. Tu ari noteikti neesi gluži tukšā. Ja gribi, es pametīšu darbu, jau rīt pat. Braukšu uz to tavu salu un dzīvošu kopā ar tevi. Agrāk es runāju par mājiņu Īrijā. Lai būtu mājiņa Fraksosā. Tev gan tad būtu jāuzņemas drausmīga atbildība - dzīvot kopā ar cilvēku, kas tevi mīl.

Tas, protams, bija nekrietni, bet pirmā reakcija uz viņas vārdiem bija spējš atvieglojums: cik labi, ka neesmu izpļāpājies par Končisa piedāvājumu.

-    Vai ari?

-    Tu vari teikt «nē».

-    Vai tas ir ultimāts?

-    Nemēģini izlocīties - jā vai nē!

-Ali Ja vien…

-    Jā vai nē!

-    Tādas lietas taču nevar izlemt…

-    Jā vai nē! - viņas balss griezās ausīs.

Apstulbis vēros viņā. Savilkusi greizu vīpsnu, Alisona atbildēja manā vietā: - Nē.

-    Tikai tādēļ, ka…

Viņa atrāva vaļā durvis. Biju apskaities par šīm sasodītajām vai-nu-vai lamatiņām, šo klajo tīkojumu pēc manas neatkarības. Metos apkārt gultai, atrāvu Alisonas pirkstus no roktura un aizcirtu durvis. Saķēru viņu un mēģināju noskūpstīt, ar vienu roku taustoties pēc slēdža. Istaba atkal iegrima tumsā. Alisona mežonīgi cīnījās, galva svaidījās no vienas puses uz otru. Ievilku viņu istabā un iegrūdu gultā, un pats iekritu līdzi, notriecot zemē lampu un pelnu-trauku. Domāju, ka viņa padosies, viņai vajadzēja reiz padoties, bet tā vietā izdzirdu kliedzienu, spalgu ķērcienu, kas izskrēja cauri visai viesnīcai un atbalsojās ostas viņā galā.

-    LAID MANI VAĻĀ!

Es nedaudz atvirzījos, un viņa uzklupa man ar dūrēm; centos satvert mežonīgās rokas, savaldīt tās.

-    Dieva dēļ, izbeidz!

-    ES IENĪSTU TEVI!

-    Beidz taču vienreiz kliegt!

Pēdīgi man izdevās viņu saturēt; blakus istabā kāds sāka dauzīt pa sienu. Vēl viens nervus plosošs kliedziens.

-ES IENĪSTU TEVI!

Iesitu viņai pa seju. Alisona sagriezās gultā Šķērsām un sāka nevaldāmi šņukstēt, cauri elsām un asarām izgrūžot saraustītus vārdus.

-    Vācies taču prom… vācies prom… tu sūds… pretīgais egoists… - Viņa raudāja aizvien stiprāk, pleci krampjaini raustījās. Piecēlos un piegāju pie loga.

Šķiet, viņa vairs nerada vārdus un niknā bezspēcībā sāka dauzīt ar dūrēm gultas galu. Tobrīd es pats nīdu viņu; man riebās šī nesavaldība, šī stulbā histērija. Atcerējos, ka manā istabā ir viskija pudele - viņa pati man bija to atvedusi.

-    Paklau, es atnesīšu tev ko iedzert. Beidz taču reiz ārdīties!

Es noliecos pie viņas, bet Alisona nepievērsa man uzmanību un

turpināja kaustīt nejutīgo mēbeli. Aizgāju līdz durvīm, stomīgs atskatījos, tad izgāju ārā. Blakus istabu vaļējās durvīs bija sastājušies trīs grieķi, vīrs ar sievu un kāds vecāks vīrietis. Tie blenza uz mani tā, it kā es nule būtu kādu noslepkavojis. Noskrēju lejā un pagrābu pudeli, iedzēru krietnu malku pats, tad metos atpakaļ.

Durvis bija aizslēgtas. Skatītāji vēl bija turpat un ar interesi vēroja, kā es paraustu rokturi un pieklauvēju, atkal paraustu, atkal pieklauvēju, un saucu Alisonu vārdā.

Vecākais vīrs panācās uz manu pusi. Vai kas noticis?

Ar izmocītu smaidu nomurmināju kaut ko par neciešamo karstumu. .

Viņš ska|i atkārtoja to abiem pārējiem. Tā gan, karstums, sieviete piekrita, it kā tas visu izskaidrotu. Visi stāvēja kā stāvējuši.

Es mēģināju vēlreiz, lūkoju sasaukt viņu cauri koka panelim. Klusums. Paskatījos uz grieķiem, paraustīju plecus un kāpu atkal lejā. Pēc desmit minūtēm atgriezos, nākamās stundas laikā nācu augšā vēl četras vai piecas reizes. Bet durvis arvien bija slēgtas, un, jāatzīst, es jutos atvieglots.

Mani pamodināja astoņos, kā biju lūdzis. Veicīgi saģērbos un steidzos augšā. Pieklauvēju. Nesaņēmis atbildi, nospiedu kliņķi. Durvis atvērās. Gulta bija savandīta, bet istabā nebija nedz Alisonas, nedz viņas mantu. Metos lejā pie portjē. Aiz letes kūkoja briļļains, trusim līdzīgs večuks, viesnīcas īpašnieka tēvs. Savulaik strādājis Amerikā, viņš tīri ciešami runāja angliski.

-    Jūs taču atceraties to meiteni, ar ko es biju kopā. Vai viņa jau aizbrauca?

-    Tā gan, aizbrauca.

-Kad?

Viņš paskatījās uz pulksteni.

-    Nu, kāda stunda jau būs apkārt. Viņa atstāja šo te. Teica iedot jums, kad nokāpsiet lejā.

Saņēmu aploksni, uz kuras bija uzšņāpts mans vārds.

-    Vai viņa neteica, kurp dosies?

-    Nē, samaksāja rēķinu un aizgāja. - Varēja redzēt, ka viņš zina par pagājušās nakts skandālu.

-    Bet es taču teicu, ka samaksāšu.

- Es tak viņai sacīju.

-    Pie velna!

Apsviedos uz iešanu, un večuks nočērkstēja man paka): - Vai zināt, kā viņi Štatos saka? Jūrā arvien ir daudz citu zivtiņu. Vai ne? Daudz citu zivtiņu.

Uzkāpis savā istabā, es atplēsu Alisonas vēstuli. Tā bija steigā uzšņāpta zīmīte, spontāna doma atstāt pāris atvadu vārdu.

Padomā, kā būtu Ja Tu atgrieztos uz savas salas un neatrastu vairs nedz to vīrieti, nedz meiču. Nebūtu vairs noslēpumu un smalko spēlīšu. Un durvis slēgtas, slēgtas uz visiem laikiem.

Tas viss ir beidzies, beidzies, beidzies.

Ap desmitiem es piezvanīju uz lidostu. Alisona vēl neesot atgriezusies, reiss uz Londonu ir tikai piecos. Zvanīju vēlreiz pusdivpadsmitos, īsi pirms kuģīša atiešanas; atbilde bija tā pati. Kamēr skolēnu pārpilnais kuģītis lēni izlīgoja no piestātnes, es uzmanīgi pētīju vecāku, tuvinieku un dīkdieņu drūzmu krastmalā. Nez kādēļ likās, ka viņa ir tur, pūlī, un vēro manu aizbraukšanu, bet man tā arī neizdevās viņu saskatīt.

Beidzot bija garām Pirejas nomācoši rūpnieciskā ainava, un kuģītis uzņēma kursu uz dienvidiem, pretim Egīnas zilā dūmakā tītajai virsotnei. Apmetos bārā un pasūtīju lielo porciju ūzo - tā bija vienīgā vieta, kur paglābties no skolēniem. Iedzēru krietnu malku neatšķaidītā dzēriena un klusībā uzsaucu sev rūgtu tostu. Biju izvēlējies savu ceļu — sarežģītu, riskantu un poētisku ceļu, visu liekot uz vienas kārts. Bet ausīs vēl skanēja Alisonas vēstules beidzamie vārdi.

Kāds uzrausās uz blakus ķebļa. Tas bija Demetriāds. Ar bramanīgu knipi viņš pasauca bārmeni.

- Izmaksā man kādu glāzīti, perversais angli! Un es tev pastāstīšu, kā vajag pavadīt brīvdienas.

43

Padomā, kā būtu, ja Tu atgrieztos uz savas salas, un…» Visu otrdienu nespēju ne par ko citu domāt, redzēju sevi

Alisonas acīm. Sacerēju garu vēstuli, vairākas vēstules, bet nevienā no tām nepratu paust to, ko gribēju: kā ienīstu sevi par to, ko esmu viņai nodarījis, bet tomēr nespēju rīkoties citādi. Jutos kā viens no Odiseja kuģotājiem - pārvērsts par cūku8, es vairs nespēju būt savādāks. Beigās saplēsu visu uzrakstīto. Patiesībā es gribēju teikt, ka tiešām esmu kā noburts un, lai cik nejēdzīgi tas liktos, man vajadzīga brīvība tādam būt.

Savus pienākumus tagad veicu apzinīgi un cītīgi, tas palīdzēja tikt galā ar spriedzi. Trešdienas vakarā, pēc stundām atgriezies savā istabā, es ieraudzīju uz galda aploksni. Man salēcās sirds - es tūlīt atpazinu rokrakstu. «Būsim priecīgi redzēt Jūs nedēļas nogalē Burāni. Ja nevarat ierasties, dodiet ziņu. Moriss Končiss.» Lapiņas augšā bija minēts nosūtīšanas laiks: trešdienas rīts. Mani pārņēma milzīgs atvieglojums un prieka pilna trauksme, un visi brīvdienu notikumi, ja arī ne gluži attaisnojami, pēkšņi tapa likumsakarīgi.

Uz galda pārmetoši slējās burtnīcu blāķis, bet es nespēju nosēdēt četrās sienās. Uzkāpu līdz kalnu korei, savam dabiskajam novērošanas postenim. Man bija jāredz salas viņa puse, jūra, kalni, villas jumts, šī šķituma realitāte. Nu vairs nebija vajadzības rāpties lejā un spiegot kā pagājušonedēļ, biju mierigs un gaidu pilns, drošs par to, ka mūs aizvien saista savāda simbioze. Es arvien biju vajadzīgs viņiem un viņi man.

Devos atpakaļ uz skolu. Savāda domu līkloča rezultātā paša līksmība lika man atcerēties Alisonu, bezmaz nožēlot viņu un viņas neziņu attiecībā uz savu sāncensi. Pirms ķēros pie darba, mirkļa impulsā uzmetu īsu vēstulīti.

Ali, mīļā, cilvēks nevar tā vienkārši pateikt: «Esmu izlēmis, ka man tevi jāmīl.» Es atzīstu, ka man ir tūkstošiem iemeslu

Tevi mīlēt, kā jau mēģināju Tev ieskaidrot, es arī mīlu Tevi -kā nu protu, savā īpaši kretīniskajā manierē. Parnass bija vienkāršifantastisks, nedomā, lūdzu, ka man tas nebija nekas vairāk kā tīri seksuāls prieciņš, ka es to spēšu jelkad aizmirst. Dieva dēļ, paturēsim to abi. Es zinu, ka viss ir cauri, bet tie mirkļi pie ūdenskrituma, tie paliks vienmēr, lai cik piedzīvojumu mums katram vēl būtu.

Vēstuli nosūtīju nākamajā ritā, tā kaut cik atvieglojot savu sirdsapziņu. Un tikai pēdējā teikumā es nedaudz pārspīlēju.

Sestdiena. Desmit minūtes pirms četriem es jau biju pie Burāni vārtiem. Pa celiņu man pretim nāca Končiss; mugurā viņam bija melns krekls, pagari haki Šorti un izbalojušas zaļas zeķes tumšbrūnās kurpēs. Viņš soļoja mērķtiecīgi, bezmaz steidzīgi, it kā gribētu nozust no ceļa pirms manas ierašanās. Mani ieraugot, viņš apstājās un pacēla roku.

-    Sveicināts, Nikolas!

-    Sveicināti, mister Končis!

Končiss pameta ar galvu raksturīgajā žestā. - Jaukas brivdienas?

-    Ne pārāk.

-    Vai bijāt Atēnās?

Biju jau sagatavojis piemērotu versiju. Končiss varēja uzzināt no Hermeja vai doktora Pataresku, ka esmu bijis prom.

-    Es biju, bet viens pats. Aviokompānija pārlika manu draudzeni uz citu reisu.

-    Ak tā. Žēl gan. Patiešām žēl.

Paraustīju plecus, tad ieskatījos viņam sejā.

-    Es visu laiku šaubījos, vai man vajadzētu vēl šurp nākt. Mani vēl nekad neviens nebija hipnotizējis.

Končiss pasmīnēja, saklausījis manos vārdos neizteikto jautājumu.

-    Tas ir tikai jūsu ziņā - pieņemt to, kas jums tiek iedvests, jebšu

ne'.

Atcerējos, ka esmu atgriezies zemtekstu pasaulē, un savilku plānu smaidiņu.

-    Katrā ziņā esmu pateicīgs par šo reizi.

-    Tā ir arī vienīgā. - Mans skeptiskais tonis Končisam acīmredzami nebija pa prātam, un viņš ērcīgi turpināja. - Es esmu ārsts, un mani saista Hipokrata zvērests. Ja es būtu gribējis no jums ko izzināt hipnozes laikā, būtu iepriekš prasījis atļauju. Turklāt šādam nolūkam šī metode neder. Neskaitāmas reizes ir pierādījies, ka cilvēks spēj melot arī hipnozes laikā.

-    Un kā tad nostāsti par ļaunajiem mesmeristiem*, kas piespiež…

- Hipnotizētājs var likt jums darīt muļķīgas un neadekvātas

lietas. Bet viņš ir bezspēcīgs pret superego. To es jums galvoju.

Klusējot ļāvu aizritēt kādam bridim.

-    Vai ejat pastaigāties?

-    Visu dienu es rakstīju, nu jāizloka kājas. Bet vispirms es gribēju satikt jūs. Kāds jau nepacietīgi gaida, lai cienātu jūs ar tēju.

-    Un kādi būs norādījumi?

Končiss atskatījās uz neredzamo māju, saņēma mani aiz rokas un veda sev līdzi uz vārtu pusi.

-    Mūsu pacientes noskaņojums ir visai svārstīgs. Viņa nespēj slēpt savu satraukumu sakarā ar jūsu vizīti. Kā ari nepatiku par to, ka esmu atklājis jūsu mazo noslēpumu.

-    Kādu mazo noslēpumu?

Viņš pablenza caur pieri. - Regulāri hipnozes seansi pieder pie ārstniecības kursa.

-    Ar viņas piekrišanu?

-    Ar viņas vecāku piekrišanu. Šajā gadījumā.

-    Nūjā, protams.

-    Es zinu, tagad viņa izliekas, ka ir aktrise. Zinu ari, kāpēc. Viņa grib jums izpatikt.

-    Izpatikt?

-    Cik es sapratu, jūs pārmetāt, ka viņa tēlo kādu lomu. Un viņa priecīgu prātu pieņēma šo pārmetumu. - Končiss paspieda manu elkoni. - Bet es devu viņai vielu pārdomām. Pateicu, ka zinu par viņas jauno masku. Un zinu to nevis hipnozes ceļā, bet no jums.

-    Tad viņa man vairs neuzticēsies.

_ viņa nekad ari nav jums uzticējusies. Hipnozē atklājās, ka jau no paša sākuma viņai bija aizdomas, ka jūs esat ārsts. Mans palīgs.

Atcerējos Džūlijas vārdus - par sajūtu, ka viņu aizsietām acīm iegriež aklo vistiņu spēlē.

- Nu ko, pamatotas aizdomas. Tagad, kad jūs esat izstāstījis man… patiesību?

Končiss gandarīts izslēja pirkstu.

-Tieši tā. - Viņš izturējās kā skolotājs, kas uzteic sevišķi apķērīgu skolnieku, un vienlaikus bija tik akls, tik absurdi akls kā viena no Kerola karalienēm Alīses priekšā, acīmredzot tas bija viens no paņēmieniem manis mulsināšanai. - Tāpēc jūsu uzdevums tagad ir iegūt Džūlijas uzticību. Noteikti piekrītiet, ja viņa apšaubīs manus motīvus. Atbalstiet viņas viedokli. Bet esiet uzmanīgs, sargieties no lamatiņām. Nedrīkst ļaut viņai aiziet par tālu savās iedomās. Nekad neaizmirstiet, ka da|a no Džūlijas sašķeltā prāta ir spējīga spriest gluži racionāli, un viņai ir liela pieredze to ārstu muļķošanā, kas mēdz līdz absurdam izdabāt pacientam. Es nešaubos, ka gaidāms kāds stāsts par vajāšanu. Viņa lūkos dabūt jūs savā pusē -pret mani.

Ja ne burtiskā, tad pārnestā nozīmē iekodu sev lūpā. - Bet tagad, kad mēs visi zinām, ka viņa nav Lilija…

-    Jā, Šis variants nu ir atmests. Tagad es esmu vienkārši ekscentrisks miljonārs, bet viņa ar māsu - jaunas aktrises, ko esmu atvīlis Šurp - noteikti tiks minēts kāds dīvains iegansts - ar visai apšaubāmiem nolūkiem. Vismaz tā viņa to pasniegs. Šie nolūki varētu būt, teiksim, seksuāla rakstura. Jūs savukārt prasīsiet faktus, pierādījumus… - Sekoja ietilpīgs žests - sak, mana loma ir pilnīgi saprotama un neprasa sīkākas instrukcijas.

-    Un ko darīt, ja viņa sadomās atkārtot pagājušās vasaras gājienu? Pierunāt mani, lai palīdzu viņai bēgt?

Viņš uzmeta man ātru, brīdinošu skatienu.

-    Tas tūdaļ jādara man zināms. Lai gan es nedomāju, ka tā notiks. Gadījums ar Mitfordu bija viņai pietiekami laba mācība. Paturiet prātā: kaut esat pilnīgi drošs, ka Džūlija jums uzticas, tas

tā nebūt nav. Un, protams, stingri turieties pie sava - jūs neesat bildis man ne vārda par to, kas notika pagājušajā reizē.

Es rātni pasmaidīju. - Pats par sevi.

-    Domāju, jūs saprotat, kāds ir mans mērķis. Gribu panākt, lai šis nabaga bērns apzinās savu īsto problēmu. Lai viņa apjauš, cik mākslota ir situācija, ko mēs šeit veidojam. Kādā jaukā dienā viņa varbūt atjēgsies un teiks: «Bet šī taču nav reāla pasaule, šīs nav reālas attiecības!» Un tas būs pirmais nopietnais solis pretim normālai dzīvei.

-    Kādas ir viņas izredzes?

-    Jāatzīst, visai niecīgas. Tomēr tās ir. Un rezultāts loti atkarīgs no tā, kā jūs tiksiet galā ar savu lomu. Viņa jums neuzticas, bet jūs viņai patīkat.

-    Es centīšos.

-    Paldies. Es ļoti paļaujos uz jums, Nikolas, - viņš sniedza man roku. - Un es patiesi priecājos, ka esat atkal šeit.

Mēs šķīrāmies, un pēc pāris soliem es atskatījos, lai uzzinātu viņa maršrutu. Acīmredzot viņš kāpa lejā uz Mutsu. Negribējās ticēt, ka tā ir parasta veselības promenāde: Končiss gāja kā cilvēks, kas dodas ar kādu tikties, kaut ko nokārtot. Jau atkal viņš bija sajaucis man prātus. Biju atgriezies Burāni ar ciešu apņemšanos, dzimušu garās neauglīgu pārdomu stundās: vienlīdz piesardzīgs būšu gan ar viņu pašu, gan ar Džūliju. Tagad bija skaidrs, ka ar meiteni jābūt divtik uzmanīgam. Končisa zināšanas psihiatrijā, viņa prasme hipnotizēt vismaz bija neapstrīdami fakti, bet no Džūlijas teiktā pagaidām nekas nebija pierādīts. Arvien reālāka likās arī iespēja, ka viņi darbojas tandēmā, un tad Džūlija Holmsa ir tāda pati fikcija kā Lilija Montgomerija.

Atlikušajā ceļa sprīdī nevienu nemanīju. Uzskrējis pa kāpieniem un pagriezies ap stūri, es klusi spēru soli uz galerijas flīzēm.

Viņa stāvēja vienā no arkām uz saules un ēnas robežas un noraudzījās uz jūru. Ģērbusies mūsdienu drēbēs - pirmajā brīdī biju pārsteigts, lai gan to varēja gaidīt. Tumšzila blūze ar īsām piedurknēm, baltas bikses un sarkana josta, basas kājas un vaļēji gaiši mati - šī meitene varētu greznot jebkura Vidusjūras hoteļa terasi.

Acumirklī bija skaidrs, ka Šajā ietērpā viņa ir tikpat žilbinoši skaista, tikpat iekārojama. Mazāk mākslota, bet ne mazāk valdzinoša.

Sadzirdējusi manus soļus, Džūlija pagriezās. Uz brīdi starp mums nostājās savāds, mulss klusums. Viņa šķita nedaudz pārsteigta, it kā būtu jau atmetusi domu, ka es varētu atgriezties. Un atvieglota, ko gan tūlīt pacentās noslēpt. Likās gandriz, ka viņa jūtas neveikli bez sava maskarādes tērpa, šaubās par manu reakciju - kā atrādot jaunu tērpu vīrietim, kas par to maksās. Džūlija novērsās no mana skatiena. Man savukārt pārskrēja acumirklīga vainas apziņa - Alisonas tēls, viss Pamasā notikušais vēl nebija izgaisis no prāta. Tā pagāja labs mirklis,’ es stāvēju turpat pie stūra ar ceļasomu rokā. Tad viņa atkal pavērās uz manu pusi. Ievēroju vēl kādu izmaiņu -viņas āda bija ieguvusi maigi medainu iedegumu. Kārtējo reizi lūkoju atprast šo meiteni - no psiholoģijas, no psihiatrijas viedokļa kārtējo reizi veltīgi.

-    Tev piestāv mūsdienu drēbes, - pēdīgi noteicu.

Džūlija aizvien rādījās apmulsusi, it kā pa šīm dienām būtu daudz ko pārdomājusi.

-    Vai tu viņu satiki?

-    Ko tad? - Bet tā bija kļūda, viņas acīs pavīda neiecietība.

- Morisu? Satiku gan. Viņš gāja pastaigāties.

Šaubas neizgaisa — viņa cieši vēroja mani vēl bridi, tad sausi apvaicājās: - Vai vēlies tēju?

1

Spēcīgs vējš, kas vasarās valda Egejas jūrā. (grieķu vaL)

2

Skat. skaidrojumu 176. Ipp.

3

Dažādas sektas ar reliģiski mistisku ievirzi.

Uzskats, ka eksistē tikai domājošais subjekts, objektīvā pasaule pastāv vienīgiviņaapziņā.

4

Atvasināts no vārda «noos» (grieķu vai. — prāts, saprāts) - saprāta sīkākās daļiņas.

5

Mūziķis ar hipnotiskām dotībām un meitene, kas pozē māksliniekiem, - centrālie tēli angļu rakstnieka Diordža di Morjē romānā «Trilbija» (1894).

Skat. skaidrojumu II. Ipp.

6

Konstantinoss Kavafis (1863-1933) - Aleksandrijā dzīvojis grieķu dzejnieks.

7

Anri Tulūzs-Loireks (1864-1901) - franču gleznotājs, grafiķis. Gleznojis Parīzes bohēmas ainas, portretus.

Eltoabeitt I laika dzejas antoloģija (1600. g.)

8

Kad Odisejs un viņa biedri nokļuva Kirkes salā, burve pārvērta tos par cūkām.

Austriešu ārsta F. Mesmera (18. gs. otrā puse) sekotāji, kas ārstēja cilvēkus ar hipnozes un «dzīvnieku magnētisma» palīdzību.

-    Labprāt.

Basās pēdas nedzirdami aizsoļoja pa akmens grīdu. Pie mūzikas istabas durvīm mētājās sarkanas sandales ar auklas zoli. Noskatījos, kā viņa uzšķiļ sērkociņu, aizdedzina spirta lampiņu un uzliek tējkannu uz paliktņa. Vairīdamās mana skatiena, Džūlija atbrīvoja traukus no muslīna pārsegiem; uz delnas locītavas skaidri izcēlās pazīstamā rēta. Viņa nepārprotami bija par kaut ko sadrūvējusies. Nosviedis somu pie sienas, piegāju tuvāk.

-    Kas nolicis?

-    Nekas.

-    Es nekādā ziņā neesmu tevi nodevis. Lai ko viņš arī neteiktu. -Mirkli skatiens pievērsās man, tad atkal iedūrās galdā. Nolēmu izmēģināt neitrālu tēmu. - Kur tu biji pa Šo laiku?

-    Uz jahtas.

-    Un kur bija jahta?

-    Šur tur. Kiklādu salās, piemēram.

-    Man tevis ļoti pietrūka.

Viņa neatbildēja. Nepacēla acis. Biju iztēlojies dažādus tikšanās variantus, tikai ne šo klajo nevēlēšanos mani redzēt. Pakrūtē iekņudējās sīka bai)u trīsa - meitene rādījās tik nomākta, tik svešāda. Turklāt… Tik skaista meitene bez drauga - vislabāk te derēja tieši tas izskaidrojums, kam es vismazāk gribēju ticēt.

-    Dzirdēju, ka ar Liliju ir cauri.

Viņa neatrāva skatienu no galda virsmas. — Izskatās, ka tas tevi īpaši nepārsteidz.

-    Mani šeit vairs nekas nepārsteidz. — Džūlija saknieba lūpas. Es atkal biju atbildējis nepareizi. - Un kāda tagad ir tava oficiālā loma?

Viņa apsēdās. Tējkanna sāka šņākulot, acīmredzot tā nesen bija uzvārīta. Negaidot Džūlija pacēla skatienu, kurā izlasīju klaju pārmetumu, laikam mans jautājums bija skanējis pārāk dzēlīgi.

-    Un tu? Vai labi pavadīji laiku?

-    Nē. Turklāt bez draudzenes.

-    Moriss gan teica gluži ko citu.

Domās sulīgi nolamājos un jutu pietvīkstam ausis, šo nodevīgo melu simptomu.

-    Savādi gan! Vēl pirms piecām minūtēm viņš pats to nezināja, prasīja man.

Džūlija atkal nolaida acis. - Un kāpēc tad nesatiki?

-    Es tev jau teicu. Tāpēc, ka starp mums viss ir cauri.

Ielējusi tējkanniņā drusku verdoša ūdens, viņa paskalināja to,

aizgāja līdz margām un izlēja zemē.

-    Un vēl tāpēc, ka zināju - es atkal satikšu tevi, - sacīju, kad viņa atgriezās.

Džūlija apsēdās un iebēra kanniņā tēju. - Ņem, lūdzu, sendvičus. Ja vēlies.

-    Daudz vairāk es vēlos zināt, kāpēc mēs tā uzvedamies. Kā divi svešinieki.

-    Mēs ari esam svešinieki.

-    Kāpēc tu negribi pastāstīt man par savu jauno lomu?

-    Tāpēc, ka tu visu jau zini.

Zili pelēkās acis nu raudzījās manī ciešu skatienu. Ūdens sāka burbuļot, un viņa uzlēja to tējai.

-    Es nevainoju tevi par to, ka uzskati mani par gaiīgi slimu, -viņa sacīja, atlikusi tējkannu vietā un nogriezusi liesmu. - Es jau pati sāku šaubīties par savu veselo saprātu. - Viņas tonis kļuva vēl dzedrāks. - Piedod, ja sabojāju iepriekš pārdomātu ainu. - Viņa sausi pasmaidīja. - Ko vēlies - pretīgo kazas pienu vai citronu?

-    Citronu.

Atvieglots uzelpoju - Džūlija nekad tā nerunātu, ja Končisa versija būtu patiesa. Ja vien viņa nebija tik ārprātīgi viltīga vai tik viltīgi ārprātīga, lai piekrāptu Končisu viņa paša spēlē. Tad atcerējos kādu vecu principu: vienmēr ticēt vienkāršākajam no vairākiem izskaidrojumiem. Tomēr nolēmu nesteigties.

-    Kāpēc lai es domātu, ka tu esi nenormāla?

-    Un kāpēc lai es domātu, ka tu neesi tas, par ko uzdodies?

-    Jā, kāpēc gan?

-    Tāpēc, ka to pierāda jautājums, ko tikko uzdevi. - Viņa pagrūda tasi uz manu pusi. - Tava tēja.

Pablenzu uz tasi, tad pacēlu acis. - Nu labi. Es neticu, ka tu esi rets šizofrēnijas gadījums.

Džūlijas skatienā vēl sprēgāja spīts. - Vai tiešām negribat kādu sendviču, mister Ērf?

Es nepasmaidīju, ieturēju mazu pauzi.

-    Džūlij, tas taču ir absurds. Mēs iekrītam visās Končisa lamatās. Manuprāt, mēs jau vienojāmies, ka divatā nemelosim viens otram.

Negaidot viņa piecēlās un aizgāja līdz galerijas rietumu galam, kāpieniem, kas veda lejup uz sakņu dārzu. Uzgriezusi man muguru, atspiedās pret mājas sienu un raudzījās tālumā, kur jūrā gulēja Peloponēsas kalni. Pēc brīža piegāju Džūlijai klāt, bet viņa nepagriezās.

-    Es tevi nevainoju. Ja par mani viņš ir sastāstījis tikpat daudz melu kā man par tevi… - Piedūros viņas plecam. - Nevajag tā. Pagājušo reizi mēs jau sākām uzticēties viens otram. - Mans pieskāriens palika bez atbildes, un es nolaidu roku.

-    Man šķiet, ka tu atkal gribi mani noskūpstīt.

Mirkli biju gluži apstulbis no šīs frāzes naivā tiešuma.

-    Vai tas būtu pretdabiski?

Piepeši viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un pagriezās pret mani ar dzelošu skatienu.

-    Un pārgulēt ar mani.

-    Tikai tad, ja tu pati to gribēsi.

Brīdi viņa pētīja manas acis, tad novērsās. - Un ja es negribēšu?

-    Tad neko darīt.

-    Tad varbūt tev nemaz nav vērts nopūlēties?

-    Vai nevarētu iztikt bez šīm dzēlībām? - pateicu to pietiekami skarbi, lai viņa rimtos. Džūlija nodūra galvu.

-    Nu saki, ko viņš tev atkal ir sastāstījis? - es nedaudz mīkstināju toni.

-    Kaut es zinātu, kam šeit var ticēt, — viņa nomurmināja pēc krietnas pauzes.

-    Uzticies savai intuīcijai.

-    Šeit tā vairs nedarbojas. - Atkal pauze. Džūlija viegli pašūpoja noliekto galvu. - Pēc mūsu pēdējās tikšanās Moriss man pastāstīja ko riebīgu. — Viņas balss vairs nebija tik šerpa. — Ka tu… ka tu ejot uz Atēnu bordeļiem un tie neesot diez cik droši, un man nevajag ļaut, lai tu mani skūpsti.

-    Un tu domā, ka es ari Šoreiz tur biju?

-    Kā es varu zināt, kur tu biji!

-    Tātad tu viņam noticēji? — Džūlija neatbildēja. Manī uzvirda dusmas: un viņš vēl atļaujas runāt par Hipokrata zvērestu! Paskatījies uz nodurto gaišo galvu, es strikti noteicu:—Nu man reiz pietiek! Es eju prom.

Nedomāju, protams, to nopietni, tomēr spītīgi apcirtos iešanai.

-    Neej, lūdzu, — viņa strauji bilda. - Es taču neteicu, ka tam ticu.

Apstājos un atskatījos pār plecu. Beidzot naidīgums viņas acīs bija apdzisis.

-    Bet izturies tā, it kā ticētu!

-    Nūja, izturos. Es nudien nesaprotu, kāpēc viņš vienmēr stāsta man ko tādu. Labi zinot, ka es nevaru tam noticēt.

-jātas būtu tiesa, viņam vajadzēja brīdināt tevi jau pašā sākumā.

-    Es ari tā domāju.

-    Vai tu viņam to teici?

-    Moriss teica, ka pats tikko esot to uzzinājis. - Pēc mirk|a viņa piebilda balsī, ko varētu saukt gandriz par maigu: - Lūdzu, neej prom!

Džūlija izturēja manu skatienu pietiekami ilgi, lai es noticētu, ka lūgums ir patiess. Atkal nostājos viņai iepretī.

-    Nu, vai jūs vēl arvien esat tik pārliecinātas par viņa labestību?

-    Savā ziņā esam. - Pēc mirk|a piemetināja: - Par spīti visam.

-    Pagājušo reizi mums bija hipnozes seanss.

-    Jā, Moriss mums teica.

-    Vai viņš ari tevi ir hipnotizējis?

-    Ne vienreiz vien.

-    Viņš man apgalvo, ka tādā veidā zinot visu, kas notiek tavā galviņā.

Acumirklī viņa satrūkās un pievērsa man platas acis, tad skeptiski pavīpsnāja.

-    Tas taču ir smieklīgi. Es to nekad nepieļautu. Un Džūna vienmēr ir klāt, Moriss pats to pieprasa. Hipnoze vienkārši ir metode, turklāt visai iedarbīga metode, kas palīdz iejusties lomā. Džūna saka, ka Končiss tikai runā un runā… un tas kaut kā nonāk līdz manai apziņai.

-    Un Džūlija ir tava kārtējā loma?

-    Es parādīšu tev pasi. Tagad man tā nav līdzi, bet… nākamreiz, goda vārds.

-    Kad toreiz tikāmies… Varēji gan pabrīdināt par Šo šizofrēnijas versiju.

-    Es taču liku tev saprast, ka gaidāms kas jauns. Cik nu tobrīd varēju atļauties.

Atkal uzvirmoja šaubas un aizdomas, bet es nevarēju noliegt, ka tas tiešām tfi bija. Tagad, kad pašai nācās taisnoties, viņa izturējis daudz pielaidīgāk.

-    Labi . lai kas viņš būtu, vai viņš tiešām ir psihiatrs?

-    Jl. tas noskaidrojās pirms kāda laika.

~ Un visa n spēlīte ir ar to saistīta?

Džūlija atkal uzmeta man vērtējošu skatienu, tad pievērsa to flīžu grīdai.

-    Moriss daudz runā par eksperimentālām situācijām. Par to, kādus uzvedības modeļus cilvēki izvēlas, nonākot neizprotamā situācijā. Arī par šizofrēniju. - Viņa paraustīja plecus. - Par to, kā cilvēks sašķeļ savu apziņu, saduroties ar nezināmo… gan ētiski, gan visos citos aspektos. Kādu dienu viņš paziņoja, ka nezināmais ir spēcīgākais rosinošais faktors visā cilvēces vēsturē. Mēs nezinām, kālab šeit esam. Kālab eksistējam. Nāve, pēcnāves dzīve -visas šīs lietas.

-    Interesanti, kādu teoriju viņš pārbauda ar mūsu palīdzību?

Arvien raugoties grīdā, viņa nošūpoja galvu.

-    Mēs visu laiku cenšamies to izdibināt, bet viņš… viņam allaž pa rokai viens arguments: ja mēs zināsim viņa ieceres būtību, zināsim, ko no mums gaida, tas iespaidos mūsu uzvedību un visu sabojās. Tur ir sava loģika, - Džūlija negribīgi piekrita.

-    To pašu viņš teica arī man, kad gribēju redzēt tavu «slimības vēsturi».

Džūlijas skatiens satikās ar manējo. - Tāda patiesi ir. Man bija jāiekaļ tā no galvas. Viss, ko viņš bija sagudrojis.

-    Viens nu ir skaidrs. Kaut kāda iemesla dēļ viņš cenšas iebarot mums savas absurdās izdomas. Bet mēs diemžēl negribam tām pielāgoties. Mans sifiliss ir līdzvērtīgs tavai šizofrēnijai.

Viņa piešķieba galvu. - Es patiesi tam neticēju.

-    Man ir gluži vienalga, ko viņš tev par mani stāsta, ja tas vajadzīgs viņa spēlei vai eksperimentam, vai kā to sauc. Bet man nav vienalga, ja tu sāc tam ticēt.

Sekoja draudzīgs klusums. Džūlijas acis it kā pret pašas gribu atkal uzmeklēja manējās. Šobrīd tās runāja kādā citā, daudz senākā valodā, pauda ko tādu, kam nebija sakara ar konkrēto vietu un laiku. Šaubas beidzot pagaisa, skatiens atmaiga, un mani vārdi tika klusējot pieņemti. Lūpu kaktiņos notrīsēja mirklīga paļāvība, tad viņa atkal nodūra acis un salika rokas uz muguras kā maza meitene, kas nožēlo savu rīcību un gaida vēlīgu piedošanu.

Šoreiz tas bija gluži citādi. Pretī pavērās siltas, dzīvas lūpas, viņa ļāva man cieši apskaut savu augumu, iepazīt tā maigo reljefu…

delikāti, bet gana skaidri norādot, ka viss ir daudz vienkāršāk, nekā man likās. Nu viņa pati to gribēja. Mūsu mēles saskārās, ķermeņi dedzīgi piek)āvās viens otram, bet jau nākamajā mirklī viņa spēji atrāva lūpas un aizgrieza seju; augums gan palika cieši piekļāvies. Noskūpstīju gaišo pakausi.

-    Esmu vai prātu zaudējis, domājot par tevi.

-    Es laikam būtu nomirusi, ja tu šodien neparādītos, - viņa pusbalsī atzinās.

-    Un tā ir visīstākā īstenība. Viss pārējais manis pēc var būt meli un māņi.

-    Tieši tas mani uztrauc.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka gribu būt par to pārliecināta. Bet neesmu.

Vēl ciešāk apskāvu viņu. - Vai mēs nevarētu satikties vakarā? Kaut kur vieni paši? — Džūlija neatbildēja, un es dedzīgi turpināju:

- Dieva dēļ, uzticies man! Es nekad nenodarīšu tev pāri.

Viņa lēni atraisījās no manām rokām un, joprojām nepaceļot acis, saņēma tās savās.

-    Tas nav tik vienkārši. Šajā pasākumā iesaistīts vairāk cilvēku, nekā tu domā.

-    Starp citu - kur tu guli pa nakti?

-    Te ir… viena slepena vietiņa, - viņa izstomīja un steigšus piemetināja: - Es tev to parādīšu. Es apsolu.

-    Vai šovakar ir kaut kas paredzēts?

-    Moriss stāstīs mums kārtējo epizodi no savas dzīves. Es pievienošos jums pēc vakariņām, - viņa pasmaidīja. - Un es tik tiešām nezinu, kas tas būs par stāstu.

-    Tad mēs varētu tikties pēc tam?

-    Es mēģināšu. Bet nevaru…

-    Varbūt pusnaktī? Pie Poseidona?

-    Ja vien varēšu. - Džūlija pašķielēja uz galda pusi un viegli saspieda manus pirkstus. - Tava tēja nu ir pavisam atdzisusi.

Atgriezāmies pie galda. Es neļāvu viņai vēlreiz gatavot tēju, dzērām to remdenu. Notiesāju dažus sendvičus, Džūlija izsmēķēja pāris cigarešu. Runājām par Končisu. Tāpat kā es, arī meitenes nespēja izprast kādu paradoksu - no vienas puses, viņš par katru

cenu gribēja ievilt mūs savā spēlītē, no otras - bija šķietami gatavs jebkurā brīdī to pārtraukt.

-    Katru reizi, kad izsakām savas šaubas, viņš piedāvājas sūtīt mūs atpakaļ uz Angliju. Kādu vakaru uz jahtas mēs uzklupām Morisam - kas viņam īsti padomā, vai viņš beidzot nevarētu… un tādā garā. Viņš sadrūvējās tik ļoti kā nekad agrāk. Nākamajā rītā mums vajadzēja viņam bezmaz pielabināties. Lūgt piedošanu par savu uzmācīgo ziņkāri.

-    Acīmredzot viņš pret mums visiem lieto vienu taktiku.

-    Moriss nemitīgi atgādina, ka man jātur tevi drošā attālumā. Un visādi tevi noniecina. - Džūlija notrauca pelnus uz grīdas un pasmīkņāja. - Viņš pat atvainojās par to, ka tu neesot īpaši apķērīgs. Ļoti gudri no viņa puses - to teātri ar Liliju tu taču atšifrēji pirmajās piecās minūtēs!

-    Vai viņš nav mēģinājis piespēlēt tev domu, ka esmu viņam tāds kā asistents, jauns psihiatrs?

Mani vārdi acīmredzami pārsteidza un samulsināja viņu. Atbilde kavējās.

-    Nē. Tas mums pašām ienāca prātā. - Vēl pēc mirkļa viņa piebilda: - Un kā tad ir? Vai tu tas esi?

Es plati nosmaidīju. - Pirmīt viņš teica, ka esot izvilcis to no tevis hipnozes laikā. Ka tev esot tādas aizdomas. Džūlij, mums jābūt ļoti piesardzīgiem. Viņš grib, lai mums zem kājām visu laiku būtu plūstošas smiltis.

Džūlija izdzēsa cigareti. - Un lai mēs turklāt skaidri to apzinātos.

-    Un vēl - turēt visu tādā līdzsvarā, lai nekādā gadījumā neizjauktu mūsu attiecības.

-Jā, arī mums tā šķiet.

-    Tad paliek viens jautājums - kāpēc? - Džūlija piekrītoši pamāja. - Un vēl otrs - kāpēc tu joprojām šaubies par mani?

-    Droši vien ne vairāk kā tu par mani.

-    Bet tie ir tavi vārdi - mums jāizturas tā, it kā mēs būtu satikušies gluži nejauši, gluži citā vietā. Jo vairāk mēs viens par otru zināsim, jo mazāk būs šaubu. Jo neatkarīgāki būsim no viņa fantāzijām. - Es pasmīnēju: - Kas attiecas uz tevi, visneticamākais šķiet tas, ka tu tiki prom no Kembridžas neprecēta.

Viņa nolaida acis. - Daudz gan no tā netrūka.

-    Vai tagad tas ir cauri?

-    Jā. Pilnīgi un galīgi.

-    Man tik daudz ko gribētos par tevi uzzināt. Par īsto tevi.

. - Mans īstais es ne tuvu nav tik interesants kā inspirētais.

-    Kur ir tavas mājas?

-    Dorsetā. Tur dzīvo mana mamma. Tēvs ir miris.

-    Kas viņš bija?

Atbilde izpalika. Šausmās ieplestām acīm viņa skatījās man pāri. Es apsviedos. Tur stāvēja Končiss, piezadzies tik klusi, ka es nedzirdēju ne skaņas. Zvārodams rokā cirvi garā kātā, viņš it kā šaubījās — atvēzt to un pāršķelt man galvu vai ne.

-    Moris, tas nemaz nav smieklīgi! - izdzirdu Džūlijas spalgo balsi.

Nelikdamies par viņu zinis, Končiss cieši vērās manī.

-    Vai tēju jau padzērāt?

-Jā.

-    Es uzgāju vienu nokaltušu priedi. Gribēju, lai jūs to sacērtat.

Viņš pateica to strupā un valdonīgā tonī. Atskatījos uz Džūliju.

Pielēkusi kājās, viņa niknām acīm urbās Končisā. Tūlīt nomanīju, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Viņi izturējās tā, it kā manis šeit vispār nebūtu.

-    Marijai vajadzīga malka plītij, - viņš piemetināja tikpat savādā, neadekvāti bargā tonī.

Džūlijas balsī parādījās spiedzīgs, bezmaz histērisks tonis.

-    Jūs mani tā pārbiedējāt! Kā jūs varējāt tā darīt!

Es atkal pametu uz viņu skatu - acis plati ieplestas, likās, ka viņa ir Končisa hipnotiskā iespaida varā.

-    Es ienīstu jūs! - viņa iešņāca tam sejā.

-    Jūs esat pārāk satraukta, mana mīļā. Ejiet nu mazliet atpūsties.

-    Nekur es neiešu!

-    Es jūs lūdzu.

-    Bet es jūs ienīstu!

Sājos pāris vārdos bija tik daudz žults un slimīgas kaislības, ka pirmīt radusies paļāvība sašķīda sīkās druskās. Mans skatiens izmi-

sīgi šaudījās no viena pie otra, meklējot kādu iepriekšējas norunas zīmi. Končiss atslēja cirvi pie sienas.

-    Es runāju nopietni, Džūlij!

Virs manas galvas norisa īsa gribas impulsu sadursme. Nākamajā mirklī DžGlija apcirtās, pieskrēja pie istabas durvīm un iegrūda kājas sandalēs. Nākot atpakaļ garām galdam - visu šo laiku viņa nebija veltījusi man ne skatiena —, paķēra tējas tasi un ieš|āca tās saturu man sejā. Šķidruma tur bija pāris lāšu, un tas jau bija atdzisis, bet šī žesta bērnišķais niknums mani pilnīgi apstulbināja. Tad viņa metās prom.

-    Džūlij! - Končiss asi uzsauca.

Viņa apstājās galerijas austrumu galā, un viss viņas stāvs pauda spītīgu aizvainojumu.

-    Jūs uzvedaties gluži kā izlaists bērns. Tas nekam neder. -Džūlija stāvēja, kā stāvējusi. Končiss pagājās uz viņas pusi un ierunājās klusā balsī, ko tomēr varēja sadzirdēt. - Aktrises drīkst reizēm izrādīt savu temperamentu. Bet nevajag aizskart gluži nevainīgus skatītājus. Ejiet un atvainojieties mūsu viesim.

Brīdi viņa minstījās, tad apgriezās uz papēža un stīvi atso|oja līdz galdam. Nostājās manā priekšā un dumpīgi blenza grīdā. Es nopētīju viegli pietvīkušo seju, nodurtās acis, tad bezpalīdzīgi palūkojos uz Končisu.

-    Tu nu gan mūs nobiedēji.

Uzmundrinājis mani ar žestu, viņš sacīja: - Mēs gaidām, Džūlij.

Viņa spēji pacēla acis. - Ari tevi es ienīstu!

Balss tiešām bija gražīga kā kaprīzai skuķei, bet tad viņa tikko manāmi piemiedza labo plakstu: nevajag uztvert nopietni šo mazo scēnu. Ar pūlēm saglabāju vienaldzīgu seju. Viņa atkal pagriezās un gāja prom garam Končisam. Viņš satvēra Džūliju aiz rokas, bet viņa nikni izrāvās, metās lejā pa kāpieniem un tālāk pāri grants laukumam. Pēc brīža piebremzēja straujo soli un pārbrauca plaukstas sejai kā izmisumā par notikušo, tad steidzās tālāk. Končiss pievērsās man un pasmaidīja par manu šķietami bažīgo grimasi.

-    Neņemiet pārāk pie sirds šo ālēšanos. Viena viņas apziņas daļa pastāvīgi atrodas uz akūtas regresijas sliekšņa. Mazliet viņa, protams, arī pietēloja.

-    Jāatzīst, visai pārliecinoši.

_ jā tam bija jābūt. Vajadzēja uzskatāmi parādīt, kāds es esmu tirāns.

-    Un intrigants. Vismaz tā rādās. — Končiss neizpratnē raudzījās manī. - Tas jau nekas, ka man uzšlaksta drusku tējas, - es turpināju.

- Tīrais sīkums salīdzinot ar to, ka tieku apveltīts ar nelāgām slimībām. Jo vairāk tāpēc, ka jūs zināt patiesību.

Končiss pasmīkņāja. - Bet jūs taču saprotat, kādē) tas tiek darīts?

-    Vēl ne.

-    Es pateicu viņai ari to, ka Atēnās tikāties ar savu draudzeni. Kļūst skaidrāks? - Atbilde acīmredzot bija lasāma man sejā. Končiss mirkli padomāja, tad sniedza man cirvi. - Iesim. Pa ceļam paskaidrošu.

Piecēlos un paņēmu smago darbarīku, un mēs devāmies uz vārtu pusi.

-    Ari šovasar pienāks diena, kad viss būs beidzies. Un man jāparūpējas par to, lai, priekškaram krītot, Džūlijai būtu pēc iespējas mazāk pārdzīvojumu. Šīs divas pīles, ko atļāvos palaist, kalpo tieši šim mērķim. Nu viņa zina, ka jūsu dzīvē ir kāda cita. Līdz ar to jūs vairs neesat tik iekārojams, kā likās sākumā. Turklāt šizofrēniķi, kā to nule redzējāt, ir emocionāli ļoti nelīdzsvaroti. Es zinu, ka varu jums uzticēties, ka jūs neizmantosiet situāciju, lai pavestu garīgi slimu meiteni. Tomēr jums pašam būs vieglāk, ja viņas apziņā radīsies daži papildu šķēršļi. Es apmierināts sevī nogrudzināju. Viens skropstu vēziens, un visas šīs leģendas kļuva tukšas un nekaitīgas, turklāt es droši varēju atļauties līdzīgu taktiku.

-    Šajā ziņā… protams. Es saprotu.

-    Tādēļ arī pārtraucu jūsu tete-ā-tete*. Džūlijai ir vajadzīgas mazas atkāpes, mazas problēmas, ko risināt. Tāpat kā cilvēkam pēc kājas vai rokas lūzuma vajadzīgi īpaši vingrinājumi. Kā viņa pret jums izturējās, Nikolas?

-    Ar neslēptām aizdomām. Kā jau jūs teicāt.

-    Bet jums tomēr izdevās?…

-    Man tikai sāka izdoties.

-    Labi. Rīt es aizbraukšu. Vismaz viņa tā domās. Visu dienu jūs varēsiet būt vieni. Paskatīsimies, kas no tā iznāks.

-    Prieks, ka jūs man tā uzticaties.

Končiss uzlika roku man uz delma.

-    Jāatzīst, tas nebija netīši - es gribēju izraisīt šādu vētrainu reakciju. Jūsu dē| - lai kliedētu jebkuras šaubas par viņas slimību.

-    Es vairs nešaubos.

Končiss palocīja galvu, un es atkal nosmīnēju savā prātā. Bijām pienākuši pie kritušā stumbra. Končiss gribēja, lai saskaldu to parocīgos gabalos un sakrauju pagales kaudzē, ko Hermejs tad nogādās līdz mājai. Tiklīdz sāku cilāt cirvi, viņš devās prom. Šoreiz fizisks darbs man patika daudz labāk nekā iepriekšējo reizi. Mazākie zari bija tik sausi un trausli, ka sašķēlās ar pirmo cirtienu. Turklāt piešķīru šai nodarbei simbolisku nozīmi. Akurāti sastrādāts tika ne vien sausais koks - rūpīgi sagrēdājot sacirsto, es izkārtoju pa plauktiņiem Burāni nebeidzamās mīklas. Attiecībā uz Džūliju biju noskaidrojis galveno, proti, ka viņa ir manā pusē. Tagad atlika izzināt visu pārējo. Savukārt Končiss lūkoja izmantot mūs kā savas ironijas tēlus, kā partnerus savos daudznozīmības pētījumos. Ikviena patiesība viņa pasaulē ietvēra nepatiesību, ikviena izdoma - da|u patiesības. Par spīti visiem trikiem un lamatām un to šķietami nekrietnajai iedabai, es pamazām sāku piekrist Džūlijai, ka viņa nodomi būtībā nav ļauni. Atcerējos smaidīgo akmens galvu - viņa absolūto patiesību.

Jebkurā gadījumā Končiss bija pārāk gudrs, lai iedomātos, ka mēs neredzēsim cauri viņa masku čaulai; klusībā viņš droši vien vēlējās tieši pretējo. Lai kāds arī būtu šīs mistērijas nolūks un slēptā nozīme, es tagad biju gatavs gaidīt.

Vēzējot cirvi pēcpusdienas saulē, izbaudot fizisko piepūli, es atkal jutu zem kājām drošu pamatu. Pilnīgi aizmirsis Alisonu, es domāju par pusnakti, rītdienu, Džūlijas skūpstu un, ja reiz tāda ir viņa griba, biju gatavs gaidīt kaut visu vasaru, nepacietīgi satraukts pašas vasaras gaidās.

44

Sēdējām pie vakariņu galda terases dienvidaustrumu stūri. Džūlija tuvojās mums lampas gaismā, un Šis uznāciens krasi atšķīrās no iepriekšējā - tovakar, kad tiku iepazīstināts ar Liliju. Ģērbusies gandriz tāpat kā pa dienu - tās pašas baltās bikses, sarkanā josta un sandales, tikai balta blūze ar platām piedurknēm bija kā zināma nodeva smalkām tradīcijām. Koraļļu kaklarota, nedaudz acu ēnu, mazliet lūpu krāsas. Mēs ar Končisu piecēlāmies. Pienākusi pie manis, Džūlija sastomījās, tad veltīja man spriegu, vainīgu skatienu.

-    Es ļoti nožēloju, ka šodien tā iznāca. Vai tu man piedosi?

-    Nerunāsim vairs par to. Tāds sīkums.

Džūlija pašķielēja uz Končisu, it kā gaidot atzinīgu vērtējumu. Končiss vēlīgi pasmaidīja un noradīja uz krēslu starp mums. No blūzes izgriezuma tika izvilkts mazs jasmīna zariņš.

-    Izlīguma zīme.

Es paodu to. — Cik mīļi!

Džūlija apsēdās. Končiss ielēja viņai kafiju, es piedāvāju cigareti un uguni. Viņa arvien vēl izskatījās kā nosodīta un vairījās mana skatiena.

-    Mēs ar Nikolasu, - ieteicās Končiss, - runājām par reliģiju.

Tas tiesa. Končiss bija ieradies pie vakariņu galda ar Bībeli.

kurā divās vietās bija iespraustas papīra strēmeles, un mēs nu diskutējām par Dievu un tā esību.

-    Ak tā, - viņa nepacēla acis no savas tases, tad paņēma to, iemalkoja, un tai pašā bridī es sajutu zem garā galdauta vieglu kājas pieskārienu.

-    Nikolass nosauca sevi par agnostiķi. Bet tad paziņoja, ka šīs problēmas viņam vispār sevišķi nerūp.

Džūlija rātni palūkojās uz manu pusi. - Vai tiešām?

-    Esot daudz svarīgākas lietas.

Viņa pieskārās karotītei uz apakštases.

-    Man gan likās, ka nevar būt nekā svarīgāka.

-    Nekā svarīgāka par attieksmi pret to, ko mēs tikpat nekad neizzināsim? Manuprāt, tas ir velti izšķiests laiks.—Lūkoju sataustīt

viņas kāju, bet nesekmīgi. Džūlija pasniedzās, paņēma manu sērkociņu kastīti un izbēra kādu duci sērkoku uz baltā galdauta.

-    Varbūt tu vienkārši baidies domāt par Dievu?

Viņas izturēšanās bija mākslota - kā tad, viss ir iepriekš saskaņots, tā sakot, improvizācija par tēmu.

-    Nevar taču domāt par to, kas nav izzināms.

-    Vai tu nekad nedomā par rītdienu? Par nākotni?

-    Domāju gan. Šajā gadījumā es varu izdarīt loģiskus pieņēmumus.

Džūlija niekojās ar sērkociņiem, veidojot no tiem kādu ornamentu. Ar acīm glauzdams viņas lūpas, garlaikoti izteicu savas replikas.

-    Es varu izdarīt loģiskus pieņēmumus attiecībā uz Dievu.

-    Piemēram?

-    Piemēram, viņš ir ļoti gudrs.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Tieši tāpēc, ka es nespēju viņu izprast. Kas viņš ir, kāpēc. Kāda ir viņa esības forma. Turklāt Moriss saka, ka ar intelektu man viss kārtībā. Tad kādai jābūt Dieva gudrībai, lai tik ļoti paceltos pāri manam saprātam? Lai nedotu man nevienu risinājuma pavedienu. Nekā noteikta, nekā taustāma. Nedz motīvu, nedz pamatojuma, nekā. - Viņas skatiens uz mirkli pārlēca no sērkociņiem pie manis, atpazinu viņas acīs Končisa sausi pētīgo izteiksmi.

-    Ļoti gudrs — vai varbūt ļoti nežēlīgs?

-    Ļoti gudrs. Ja es lūgtu Dievu, tad lūgtu, lai viņš nekad man neatklājas. Jo tad viņš vairs nebūtu Dievs. Viņš būtu mani piekrāpis.

Viņa pameta aci uz Končisu, kura skatiens bija aizklīdis jūrā; viņš acīmredzot gaidīja, kad Džūlija tiks galā ar šo epizodi. Viegli uzsitusi pa galdu ar pirkstu, viņa norādīja ar acīm uz Končisu. Paskatījos uz galdu. Divi sērkoki bija salikti krustām, vēl divi tiem blakus: XII. Ieraudzījusi, ka esmu sapratis, viņa aši tos sajauca un atslīga krēslā ārpus lampas gaismas loka. Pagriezās pret Končisu.

-    Jūs šovakar neesat īpaši runīgs, Moriss. Vai ne?

-    Es saprotu jūs, Nikolas, - viņš pasmaidīja uz manu pusi. -Mani uzskati bija ļoti līdzīgi, kad biju jau vecāks un vairāk pieredzējis pārjums. Mums nav dota sieviešu intuitīvā cilvēcība, tā ka

mūs nevar vainot. - Tas nebija domāts kā kompliments* vienkārši spriedums. Džūlija neskatījās uz manu pusi. viņas seju slēpa mijkrēslis. - Bet tad kāds notikums ļāva man saprast to. ko Džūlija jums tikko teica. Viņa glaimoja mums, runādama par Dievu vīriešu dzimtē - domāju, ka viņa kā katra īsta sieviete zina: jebkurš kaut cik nopietns Dieva definējums būtībā ir mātes definējums. Iet runa par radīšanu, došanu. Un dažkārt Šīs veltes ir visai savādas. Jo reliģiskais instinkts patiesībā ir instinktīva vajadzība zināt, kas nosaka ikvienu situāciju.

Končiss ērtāk iegrozījās krēslā.

- Cik atceros, es jau teicu: 1922. gadā, kad jaunie laiki - tas šoferis taču pārstāvēja demokrātiju, vienlīdzību, progresu — izrēķinājās ar de Dukānu, es biju ārzemēs. Proti, pašos Norvēģijas ziemeļos - pētīju pumus vai, pareizāk sakot, putnu balsis. Varbūt esat dzirdējuši, ka arktiskajā tundrā mitinās daudzas retas pumu sugas. Šajā ziņā man palaimejies — Dieviņš apveltījis mani ar absolūto dzirdi. Toreiz biju jau publicējis pāris rakstu par putnu dziesmu un kliedzienu nošu pieraksta problēmām. Biju pat uzsācis zinātnisku saraksti ar tādiem speciālistiem kā doktors van Orts Leidenē, doktors Aleksanderss Anglijā un Sonderss Amerikā. Tā 1922. gada vasarā es atstāju Parīzi, lai trīs mēnešus pavadītu Arktikā.

Džūlija mazliet sakustējās, un es atkal sajutu viņas kājas baso glāstu. Man pašam kājās bija sandales - atspiedis papēdi pret grīdu, es veikli atbrīvojos no kreisās; Končiss neko nemanīja. Jutu, kā viņas pēda slīd pa manu ādu, pirksti maigi kaitējas ar maniem -nevainīga, bet gana erotiska spēle. Lūkoju uzlikt savu pēdu viņējai, bet Džūlija izvairījās: vairāk nebija Jauts. Končiss tikmēr turpināja savu stāstu.

- Pa ceļam kāds Oslo universitātes profesors pastāstīja man, ka plašajos egļu mežos, kas stiepjas no Norvēģijas līdz pat Krievijai, dzīvo kāds izglītots fermeris. Viņš šo to zina par putniem -regulāri sūta profesoram ziņas par migrāciju, kaut personīgi nekad nav ar viņu ticies. Šajos mežos bija sastopamas vairākas retas sugas, ko gribēju dzirdēt, tā es nolēmu apciemot šo vīru. Izpētījis visu iespējamo galējo ziemeļu tundrā, es šķērsoju Varangeras fjordu un nokļuvu Kirkenčsā. Nodrošinājies ar ieteikuma vēstuli, devos uz Scidovarri.

Deviņdesmit jūdzes garais ceļš prasīja četras dienas. Pirmās divdesmit jūdzes braucām caur mežu, tālāk airu laivā kuģojām pa Pasvikas upi - no vienas savrupas lauku sētas līdz nākamajai. Mežs, bezgala mežs. Varenas egles kā vienlaidus tumša siena, jūdzi pēc jūdzes. Upe plata un klusa kā apburts ezers pasakā, kā spogulis, kurā neviens nav ielūkojies kopš laiku sākuma.

Ceturtajā dienā abi pavadoņi airēja no rīta līdz vakaram, bet mēs tā arī neredzējām nevienu māju, nevienu cilvēku. Tikai bezgalīgās upes sudraboti zilo vizumu, bezgalīgā meža melno sienu. Pret vakaru beidzot parādījās neliels klajums un māja. Kā zelta lējumi drūmajā eglājā lāsmoja divas gundegām klātas pļaviņas. Bijām sasnieguši Seidevarri.

Trīs pusaplī sastājušās ēkas. Neliela koka mājiņa ūdens malā, pa pusei ieslēpusies gaišā bērzu skupsnā. Garš šķūnis ar velēnām klātu jumtu, uz pāļiem paslējusies klēts - nodrošinājums pret žurkām. Turpat pie mājas bija piesieta laiva, žāvēties izkārti tīkli.

Pats saimnieks bija strupa auguma vīrs ar možām, brūnām acīm, gadus piecdesmit vecs. Izlēcu krastā un iedevu viņam savu vēstuli, viņš to izlasīja. Gadus piecus jaunāka sieviete iznāca no mājiņas un nostājās vīram aiz muguras. Viņai bija skarba, izteiksmīga seja; nesapratu viņu sarunu, bet jutu - sieviete nevēlas, lai palieku šeit. Ievēroju ari, ka viņa liekas nemanām manus pavadoņus; tie savukārt ziņkāri pētīja sievieti, it kā viņa būtu tāda pati svešiniece kā es. Pēc brīža viņa atgriezās mājā.

Lai vai kā, fermeris uzņēma mani kā viesi. Kā jau man tika teikts, viņš runāja angliski - gausi, bet visumā pareizi. Jautāju, kur viņš to apguvis. Jaunībā esot mācījies veterināriju un gadu nodzīvojis Londonā. Uzlūkoju viņu ar jaunu interesi - nespēju iedomāties, kas atvedis viņu uz šo mežonīgo Eiropas nostūri.

Izrādījās, ka sieviete nav saimnieka sieva, bet svaine. Viņai bija divi bērni, abi vēlos pusaudža gados. Nedz bērni, nedz viņa pati nerunāja angliski, bet, saglabājot formālu pieklājību, viņa ari bez vārdiem lika noprast, ka atrodos šeit pret viņas gribu. Ar Gustavu Nigārdu gan mums uzreiz radās savstarpējas simpātijas. Viņš izrādīja

man savas grāmatas par putniem un novērojumu pierakstus. Tāpat kā es, ari viņš sirga ar ornitologa entuziasmu.

Protams, es jau pašā sākumā apvaicājos par viņa brāli* Likās, šis jautājums viņu mulsina, Gustavs atteica, ka brālis esot apbraucis. «Jau sen,» viņš piebilda, lai pieliktu Šai tēmai punktu.

Kā jau teicu, māja bija |oti maza, un es gulēju sīcn.iucsā saliekamajā gultā. Maltītes ieturēju kopā ar saimniekiem. Pie galda Ni-gārds runāja tikai ar mani; svaine arvien klusēja, ari balasinīgā meitene neteica ne vārda. Likās, ka zēns. lai ari bikls, labprāt būtu piedalījies sarunā, bet tēvocis tikai retu reizi pacentās ko pārtulkot. Sākumā es nepievērsu uzmanību šīs norvēģu ģimenes sadzīves niansēm, biju gluži apmāts no apkārtnes skaistuma un putnu neredzētās pārpilnības. Augām dienām es vēroju un klausījos - upes ieloki un lāmas bija pilni ar retu sugu pīlēm un zosīm, nirējputniem un meža gulbjiem. Šī bija vieta, kur daba valda pār cilv ēku. TSs triumfs gan nebija mežonīgs, draudīgs kā tropos, šeit tas bija dižens un rimts. Sentimentāli ir teikt, ka ainavai piemīt dvēsele, bet Seide-varrē tai bija tik spēcīgs raksturs, kādu neesmu sastapis nedz pirms, nedz pēc tam. Tā ignorēja cilvēku, šeīi tas bija melns un maziņš. Tomēr daba nebija tik skarba, lai liegtu iespēju dzīvot - upē bija papilnam lašu un citu zivju, ari vasara gana gara un silta, lai izaudzētu kartupeļus un ievāktu sienu. Neredzēti varena un plaša, tā vienkārši liedza cilvēkam vienlīdzību, neļāva sevi piejaucēt. Vārdos tā varbūt šķiet pārāk nomācoša. Ari mani sākumā biedēja šī nereālā vientulība, bet pēc pāris dienām sapratu, ka esmu to iemīļojis. Jo sevišķi dažādās klusuma nianses, mierpilnos vakarus. Viegls plunkšķis, pīlei nolaižoties uz ūdens, zivju ērgļa ķērciens - šīs skaņas atlidoja no tālienes tik dzidras, ka sākumā tas likās neticami, bet pēcāk noslēpumaini kā kliedziens tukšā mājā, kas tikai uzsver klusumu un mieru. Skaņas šeit bija klusuma fons, nevis otrādi.

Šķiet, trešajā dienā es nejauši atklāju ģimenes noslēpumu. Jau pašā sākumā Nigārds bija norādījis uz garu, kokiem noaugušu zc-messtrēli, kas ietiecās upē kādu pusjūdzi uz dienvidiem no fermas. Lūdza uz turieni neiet; esot izlicis ligzdošanas kastes mazo gauru un gaigalu kolonijai un negribot putnus traucēt. Es, protams, nosolījos, lai gan domāju, ka pat šajos platuma grādos pīles sen jau izperējušas.

Tad es ievēroju, ka pie vakariņu galda arvien kāda trūkst. Pirmajā reizē nebija meitenes. Otrajā zēns ieradis tikai uz maltītes beigām, kauut biju redzējis viņu skumīgi čurnam upmalā brīdi pirms Gustavs nfica saukt mani pie galda. TreSajā dienā sagadījās tā, ka es pats pavēlāk atgriezos mājās. Līkumodams starp kokiem kādu gabaliņu no upes, es apstājos, lai apskatītu kfidu putnu. Man prātā nebija kādu izsekot, tā nu iznāca.

Končiss pieklusa uz brīdi, un es atcerējos, kā pirms divām nedēļām viņš tāpat likās vērojam putnus - savdabīga šīs atmiņu epizodes priekšspēle.

-    Piepeši pamanīju meiteni, kas so|oja cauri gāršai kādus pārsimt jardus tālāk. Vienā rokā viņa nesa ar drāniņu pārsegtu spaini, otrā -piena kannu. Paliku stāvam turpat aiz koka un sekoju viņai ar acīm, pareizāk sakot, ar binokli. Viņa turpināja ce|u gar krastu, un es biju visai pārsteigts, redzot, ka viņa iet tieši uz aizliegto zemesmēli.

Gustavam netikās sēdēt kopā ar mani un saviem tuviniekiem, viņu kaitināja to nīgrā klusēšana. Tā viņš bija sācis pavadīt mani uz guļas vietu šķūņaugšā, lai izsmēķētu kādu pīpi un patērzētu. Tovakar pateicu viņam, ka redzēju brāļameitu nesam ēdienu un dzērienu uz aizliegto vietu. Jautāju, kas tur dzīvo. Nu Gustavs vairs neslēpa patiesību. Un patiesība bija tā, ka tur dzīvoja viņa brālis. Vājprātīgs brālis.

Pametu acis uz Končisu, tad uz Džūliju, bet neviens no viņiem nelikās manām, cik savādi šis pagātnes stāsts sasaucas ar šeit inscenēto tagadni. Piedūros Džūlijas pēdai. Viņa gan atbildēja, bet tūdaļ atvilka kāju nost. Stāsts viņu saistīja, viņa negribēja tikt traucēta.

-    Es tūdaļ noprasīju, vai viņu ir izmeklējis ārsts. Gustavs nošū-poja galvu; rādījās, ka viņš nav pārāk augstās domās par medicīnas iespējām, vismaz Šai gadījumā ne. Atgādināju, ka es pats esmu ārsts. «Tā vien šķiet, ka mēs visi šeit esam vājprātīgi,» viņš noteica pēc brīža, piecēlās un nokāpa lejā. Un drīz vien atgriezās, nesot rokā nelielu maišeli. Viņš izkratīja tā saturu uz manas gu|vietas: juku jukām izbira noapaļoti akmeņi, krama gabali un primitīvu trauku lauskas ar ierobītu ornamentu. Es uzreiz aptvēru, ka manā priekšā guļ akmens laikmeta priekšmetu kolekcija. Apvaicājos, kur viņš tos atradis. «Seidevarrē,» Gustavs atbildēja un paskaidroja, ka ferma patapinājusi nosaukumu no tās pašas zemesmēles. Tas esot lapu vārds, kas nozīmē svētakmens pakalns, dolmens1. Jā, senāk te dzīvojuši lapi, ķēruši zivis un ganījuši ziemeļbriežus un Seidevarre bijusi viņu svētvieta. Bet vēl pirms viņiem šeit mitinājušies daudz senāku kultūru nesēji.

Sākumā šī māja bijusi tikai dacha , vasaras mītne medībām un zvejai. To cēlis Gustava tēvs, ekscentrisks garīdznieks, kam izdevīgas laulības ienesušas pietiekami daudz naudas, lai viņš varētu nodoties savām daudzpusīgajām interesēm. Pirmkārt, viņš bijis priekšzīmīgs luterāņu mācītājs. Otrkārt, tradicionālā norvēģu zemnieku dzīves stila piekritējs. Dabas pētnieks un citādi izglītots cilvēks, ievērojama persona vietējā mērogā. Turklāt kaislīgs mednieks un makšķernieks, kas sludinājis atgriešanos dabas klēpī. Taču abiem dēliem bijuši iebildumi pret tēva strikto reliģiozitāti, vismaz jaunībā. Henriks, vecākais, kļuvis par kuģa mehāniķi un devies jūrā. Gustavs izmācījies par veterināru. Tēvs nomiris, gandrīz visu naudu novēlējis baznīcai. Ciemodamies pie Gustava Tronheimā, kur viņš bija sācis strādāt, Henriks iepazinies ar Ragnu, un viņi apprecējušies. Pēc kāzām Henriks vēl kādu laiku braucis jūrā, bet driz viņu piemeklējis nervu sabrukums, viņš pametis šo nodarbošanos un apmeties Seidevarrē.

Pāris gadus viss bijis normāli, bet pamazām Henrika uzvedība kļuvusi arvien dīvaināka. Beigu beigās Ragna atsūtījusi Gustavam vēstuli. To izlasījis, viņš sēdies pirmajā kuģītī, kas devās uz ziemeļiem. Seidevarrē viņš uzzinājis, ka turpat deviņus mēnešus Ragna vada saimniecību viena pati, turklāt ar diviem mazuļiem uz rokām. Nokārtojis visas darīšanas Tronheimā, Gustavs uzņēmies pienākumu rūpēties par lauku saimniecību un brāļa ģimeni.

«Man nebija izvēles,» viņš paskaidroja. Spriedzīgā mājas gaisotne jau pirmāk ļāva ko tādu nojaust. Gustavs mīlēja šo sievieti vai arī bija mīlējis. Viņa bezcerīgā mīlestība un Ragnas bezcerīgā uzticība noteica šīs attiecības, un pat mīla nespētu saistīt viņus ciešāk.

Gribēju zināt, kā izpaužas Henrika vājprāts. Gustavs pamāja uz akmeņu kaudzītes pusi. Sākumā viņš esot gājis uz Seidevārri, lai «padomātu». Tad brāli pārņēmusi iedoma, ka kādu dienu Dievs noteikti apmeklēs viņu vai katrā ziņā Seidevarri. Un nu jau divpadsmit gadus viņš dzTvojot tur kā eremīts, gaidot šo lielo biīdi.

Viņš nekad vairs neesot rādījies mājās. Pēdējo divu gadu laikā brāļi pārmijuši labi ja simt vārdus, Ragna vispār nekad neejot uz to pusi. Protams, Henriks bija pilnīgi no viņiem atkarīgs, īpaši kopš tā laika, kad kļuva arī vājredzīgs. Gustavs domāja, ka Henriks vairs neapzinās, ko tuvinieki viņa labā dara, viņš pieņem to kā debesu dāvanu bez kādiem jautājumiem un pateicības. Apvaicājos, kad Gustavs pēdējoreiz runājis ar brāli - cik atceros, toreiz bija augusta sākums. «Maijā,» viņš mulsi atteica un rezignēti atmeta ar roku.

Tagad šī ģimene mani interesēja vairāk nekā putni. Vēlīgāk ielūkojies, saskatīju Ragnas sejā traģiskus vaibstus. Viņai bija skaistas, neparastas acis. Eiripīda* tēlu acis, tumšas un cietas kā obsidiāns. Kļuva žēl arī abu bērnu, kas bija uzauguši kā mikroorganismi kolbā, kur par barotni kalpoja tīra Strindberga2 melanholija. Bez kādas iespējas izrauties no šīs vides: līdz tuvākajiem kaimiņiem bija mazākais divdesmit jūdzes, līdz tuvākajam ciematam - piecdesmit. Nu es sapratu, kālab Gustavs bija priecīgs par manu ierašanos. Savā ziņā tas palīdzēja viņam saglabāt veselo saprātu, realitātes sajūtu. Gustava vājprāts bija kļūmīga mīlestība pret savu svaini.

Kā ikviens jauns cilvēks, es uzskatīju sevi par pestītāju, spējīgu atrisināt vai ikvienu situāciju. Turklāt biju studējis medicīnu, smēlies zinības no dižā vīnieša3, kas tolaik gan vēl nebija tik plaši pazīstams. Es uzreiz atpazinu Henrika sindromu—viņš bija pieskaitāms pie tā saucamajām anālajām personībām, varētu teikt, hresto-mātisks gadījums; tam pievienojās uzmācīga identifikācija ar tēvu. Visu vēl pastiprināja vientulīgais dzīvesveids. Slimības aina man šķita tikpat skaidra kā ik dienas vēroto putnu uzvedība. Reiz noslēpums bija atklāts, Gustavs bija gatavs to apspriest, un nākamajā vakarā turpināja savu stāstījumu. Tas apstiprināja manu diagnozi.

Henriku vienmēr bija valdzinājusi jūra, tālab arī viņš izmācījās par kuģu mehāniķi. Bet ar laiku saprata, ka viņam nepatīk mehānismi, nepatīk arī cilvēki. Iesākumā viņš nīda tikai mašīnas. Mizan-tropija parādījās vēlāk, iespējams, ka viņa laulība - vismaz daļēji -bija mēģinājums apturēt tās attīstību. Viņš mīlēja plašumu un vienatni, acīmredzot tāpēc viņu valdzināja jūra. Nav brīnums, ka, iesprostots kuģa šaurībā, netīrajā un trokšņainajā mašīntelpā, viņš sāka nīst visu pasauli. Henriks bija radīts, lai vienatnē kuģotu apkārt pasaulei. Tā vietā viņš apmetās Seidevarrē, kur zemei piemita jūras plašums. Piedzima bērni. Tad pamazām viņš sāka zaudēt redzi -pie galda apgāza traukus, mežā klupa pār koku saknēm. Tas pilnīgi sajauca viņam prātu.

Henriks bija jansenisma* piekritējs, viņa Dievs bija bargs un nesaudzīgs. Viņš uzskatīja, ka ir nolemts, īpaši izvēlēts sodam un mocībām. Pazudinājis jaunību uz draņķa kuģiem draņķa klimatā, lai pūliņu atalgojums tiktu atņemts tieši tad, kad viņš bija atradis savu paradīzi. Henriks nebija sapratis, ka likteni veido nejaušība, ka nav tādas fatālas netaisnības, lai arī ikviens no mums pārdzīvo daudz netaisnu nejaušību. Šī doma par Dieva netaisno dabu gruzdēja viņa sirdī. Viņš atteicies braukt uz slimnīcu, lai ļautu izmeklēt savas acis. Henrikam trūka objektivitātes vēsuma, viņa dvēsele bija nokaitusi līdz baltkvēlei, tā dega, uz lēnas uguns dedzinot viņu pašu. Viņš negāja uz Seidevarri meditēt. Viņš gāja turp nīst.

Lieki teikt, ka es degu nepacietībā redzēt šo Dieva apsēsto. Ne tikai aiz medicīniskas ziņkāres, es vienkārši biju no sirds pieķēries Gustavam. Lūkoju pat izskaidrot psihoanalīzes būtību, bet tas nerosināja viņa interesi. «Labāk lai paliek, kā ir,» - tā bija visa viņa atbilde. Nosolījos, ka pagaidām Seidevarrē nerādīšos. Ar to mūsu saruna beidzās.

Tad kādā vējainā dienā es devos gar upi uz dienvidiem. Biju aizstaigājis kādas trīs četras jūdzes, kad izdzirdu saucam sevi vārdā. Tas bija Gustavs laivā. Iznācu upmalā, un viņš pieīrās man klāt. Domāju, viņš izmetis tīklus alatām, bet Gustavs meklēja mani. Viņš

tomēr gribēja, lai paskatos uz brāli. Mēs slepus pielavīsimies un pavērosim Hennku gluži kā putnu. Šodien ir visai piemērota diena, paskaidroja Gustavs: kā daudziem vājredzīgajiem, brālim ir labi attīstīta dzirde, un vējš līdzēs mums palikt nemanītiem.

Es iekāpu laivā, un mēs aizīrāmies līdz nelielai smilšu strēlei pašā zemesmēles galā. Gustavs nozuda uz brīdi, tad atgriezās. Henriks šobrīd esot pie seide , lapu svētakmens, un mēs droši varot apskatīt viņa būdiņu. Līkumojot starp kokiem, uzkāpām nelielā pakalnā. Tā dienvidu sānā biezi aizaugušā ieplakā bija paslēpies šis ērmīgais miteklis, zemē iegrimusi būda. No trijām pusēm varēja redzēt tikai jumta velēnas, ceturto atklāja pakalna slīpums - tur rēgojās durvis un mazs lodziņš. Neliela malkas grēda bija vienīgā saprātīgas darbības zīme.

Gustavs palika stāvam sardzē, kamēr es devos būdā iekšā. Tā bija |oti tumša, kaila kā mūka celle: nedz aizkaru, nedz kādas grīdsegas. Zema gulta ar riteņiem, rupji pagatavots galds. Sveču saišķis skārda bundžā. Veca plīts stūrī bija vienīgā pie|autā ērtība. Diendienā lietotās vietas bija daudzmaz sakoptas, bet stūri pagalam aizauguši. Pērnās lapas, netīrumi, zirnekļu tīkli. Savalkātu drēbju smaka. Uz galda pie vienīgā mazā lodziņa gulēja grāmata, milzīga, melna Bībele ar milzīgiem burtiem. Blakus tai - palielināmais stikls. Sastingušas sveču vaska peļķītes.

Aizdedzu sveci, lai aplūkotu griestus. Pieci vai seši baļķi, kas balstīja jumtu, bija nokasīti balti, brūniem burtiem tur bija iemūžināti divi gari Bībeles citāti. Norvēģu valodā, protams, bet es iegaumēju atsauces. Uz šķērssijas iepretī durvīm izlasīju vēl vienu frāzi norvēģu valodā.

Iznācis dienas gaismā, es vaicāju Gustavam, ko tas nozīmē. «Henriks Nigārds, Dieva nolādētais, uzrakstījis šo ar savām asinīm 1912. gadā,» pārtulkoja Gustavs. Tas bija pirms desmit gadiem. Tagad nolasīšu jums tos Bībeles citātus, ko viņš bija iegrebis uz sijām un piesūcinājis ar asinīm.

Končiss atvēra grāmatu, kas gulēja viņam līdzās.

- Viens ir no Otrās Mozus grāmatas: «Un viņi apmetās pašā tuksneša malā. Un Tas Kungs gāja tiem pa priekšu, mākoņu stabā pa dienu un uguns stabā pa nakti.» Otrs - šī motīva atskaņa Apokrifa.

Lūk. No Ezras: «Un teica Tas Kungs: es devu jums gaismu uguns stabā, bet jūs esat mani aizmirsuši.»

Tas atgādināja man Montēņu*. Jūs noteikti zināt, ka uz griestu sijām viņa kabinetā bija rakstīti četrdesmit divi sakāmvārdi un citāti. Tikai Henrikam nepiemita ne kripatiņas Montēņa apcerošā prāta. Drīzāk Paskāla4 slavenā darba Memoria spriegums: tās divas kritiskās stundas viņa dzīvē, kurām pēcāk viņš spēja rast tikai vienu atbilstošu vārdu-feu5. Dažkārt telpas pārņem savu iemītnieku auru - nu, kaut vai Savonarolas6 celle Florencē. Šī bija tieši tāda telpa. Nemaz nebija jāzina šī cilvēka dzīvesstāsts. Ciešanas, mokas, ārprāts šeit bija tikpat acīmredzami kā augoņi uz miesas.

Kad iznācu no būdiņas, mēs piesardzīgi virzījāmies uz svētak-mens pusi. Pēc brīža seide pavīda starp kokiem. Tas nebija īsts dolmens, vienkārši augsts akmens bluķis, kam vējš un sals piešķīruši dīvainu formu. Gustavs norādīja ar roku. Henriks stāvēja kādus piecdesmit jardus tālāk, paslēpies no svētakmens aiz bērzu skupsnas. Pievērsu viņam binokli. Kalsens un garš vīrs, garāks par Gustavu. Šā tā apgraizīti tumši sirmi mati, bārda, izteiksmīgs ērgļa deguns. Te viņš pagriezās uz mūsu pusi un esvvarēju kārtīgi nopētīt askētiskos vaibstus. Vēl nekad nebiju redzējis seju, kas paustu tik sīvu apmātību. Skarbumu, kas robežojas ar naidīgumu. Un necilvēcīgu apņēmību: nekad nepiekāpties, nekad nesamierināties. Nekad nesmaidīt. Un kādas acis! Nedaudz izvelbtas, tās bija neiedomājamā auksti zilā krāsā. Nenoliedzami ārprātīgas acis, to varēja redzēt arī no attāluma. Mugurā viņam bija vecs, tumšzils lapu ģērbs ar nospurušu sarkanu pīni gar malām. Tumšas bikses un smagi lapu zābaki ar uzliektiem purngaliem, rokā kūja.

Kādu brīdi es pētīju šo cilvēku cilts retumu. Biju gaidījis gluži ko citu: tramīgu radību, kas klimst pa mežu, bubinot kaut ko zem deguna. Bet tas bija ērglis, neredzīgs, bet nikns plēsoņa. Gustavs piebikstīja man ar elkoni. Pie akmens bluķa parādījās brā)adēls ar grozu un kanniņu. Nolicis neš)avu zemē, viņš paņēma citu, tukšu grozu, ko acīmredzot bija atstājis Henriks. Pameta skatienu apkārt un nokliedza kaut ko norvēģu valodā. Ne pārāk skaļi - acīmredzot viņš zināja, kur tēvs atrodas, jo skatījās uz bērzu pudura pusi. Tad zēns pagriezās un nozuda starp kokiem. Pēc brīža Henriks sāka soļot uz svētakmens pusi - diezgan drošā gaitā, gan taustot ceļu ar kūju. Pasitis to padusē, paņēma pienesumu un devās pa taku uz savu mītni. Taka veda tikai kādus divdesmit jardus no vietas, kur mēs stāvējām bērzāja aizsegā, un brīdī, kad viņš gāja garām, augstu gaisā izskanēja viena no ierastajām upes skaņām, augsta un dzidra kā Tutanhamona fanfaras. Tā lidojumā kliedz melnkakla gārgales. Henriks apstājās, lai gan šī skaņa viņam bija tikpat pierasta kā vējpūsma kokos. Stāvēja, atgāzis galvu, un viņa vaibstos nebija ne vēsts no satraukuma, no izmisuma. Viņš vienkārši gaidīja, ieklausījās - vai tik tās nav eņģeļu taures, kas vēstī Tā Kunga atnākšanu?

Henriks nozuda skatienam, un mēs atgriezāmies mājās. Nezināju, ko Gustavam teikt. Negribēju sagādāt viņam vilšanos, negribēju arī atzīt savu bezspēcību, to neļāva mans muļķīgais pašlepnums. Es taču biju viens no Saprāta biedrības dibinātājiem. Vajadzēja kaut ko izdomāt. Un es izdomāju: došos pie Henrika viens pats. Teikšu viņam, ka esmu ārsts un gribu izmeklēt viņa acis. Pie viena lūkošu izmeklēt arī viņa prātu.

Ierados pie Henrika mītnes nākamās dienas vidū. Diena bija pelēka, smidzēja sīks lietiņš. Pieklauvēju pie būdas durvīm un pāris soļus atkāpos, ilgi nekas nenotika. Tad viņš parādījās durvīs, ģērbies gluži tāpat kā vakar. Tik tuvu, aci pret aci, vēl vairāk pārsteidza viņa apmātības mežonīgais spēks. Bija grūti noticēt, ka Henriks ir gandrīz akls - tik ciešs un dzidri zils bija viņa skatiens. Tomēr varēja redzēt, ka tas ir bezmērķīgs, abās acīs bija skaidri saskatāma blāvā kataraktas uzplēve. Viņš droši vien bija ļoti pārsteigts, bet nekādi to neizrādīja. Vaicāju Henrikam, vai viņš saprot angliski -zināju no Gustava, ka saprot, bet es gribēju, lai viņš pats to pasaka. Atbildes vietS viņš paslēja savu kūju, it kā gribētu noturēt mani drošā attālumā. Tas rādījās drīzāk brīdinājums nekā drauds, un es sapratu, ka varu turpināt, ja ievērošu pienācīgu distanci.

Runāju |oti lēni, jo Henriks nebija dzirdējis angļu valodu jau gadus piecpadsmit vai vairāk. Paskaidroju, ka esmu ārsts, ka interesējos par putniem un esmu atbraucis šurp tos pētīt, un tā tālāk. Nekādas reakcijas. Sāku stāstīt par mūsdienu metodēm kataraktas ārstēšanā, teicu, ka slimnīcā viņam noteikti palīdzētu. Henriks nebilda ne vārda. Pēdīgi apklusu arī es.

Viņš pagriezās un iegāja atpakaļ būdā. Durvis palika vaļā, un es gaidīju. Te viņš atkal parādījās, un rokā viņam bija tas pats rīks, Nikolas, kas man šodien pēcpusdienā. Cirvis garā kātā. Es uzreiz aptvēru, ka viņš ir tikpat noskaņots skaldīt malku kā pirms kaujas satrakojies vikings. Mirkli viņš vēl šaubījās, tad, atvēzis cirvi, metās man virsū. Mani paglāba tikai Henrika sliktā redze, citādi es būtu pagalam. īstajā sekundes simtdaļā paguvu atlēkt nost. Cirvja asmens ietriecās dziļi sūnās. Kamēr viņš to izrāva, pagāja vēl mirklis un es patvēros mežā.

Henriks klupšus cirtās pāri laukumiņam pie būdas man paka|. Ieskrēju mežā jardus trīsdesmit, bet viņš apstājās pie pirmā koka. Šādā attālumā viņš visdrīzāk nespēja atšķirt mani no koka stumbra. Tā viņš stāvēja, zvērodams cirvi rokā, ausījās un miedza acis pūlēs mani saskatīt. Acīmredzot viņš nojauta, ka tiek vērots, jo spēji apsviedās un ar visu spēku ietrieca cirvi tuvākajā bērzā. Koks notrīsēja visā augumā, lai gan nebija nekāds mazais. Tā bija Henrika atbilde. Viņš vēl palūkojās uz manu pusi, tad apgriezās un iegāja būdā. atstājis cirvi kokā iestrēgušu. Es biju tā pārbijies, ka vēl labu brīdi stāvēju gluži stīvs.

Fermā atgriezos jau gudrāks, biju guvis labu mācību. Nekādi nespēju aptvert, ka cilvēks ar tādu naidu var vērsties pret medicīnu, veselo saprātu, zinātni. Noskārtu, ka šādu attieksmi izpelnītos viss, kas bija man tuvs - mūzika un citas lietas, kas sniedz prieku. Cirvis bija tēmēts, lai pāršķeltu galvaskausu visai mūsu hedoniskajai civilizācijai. Mūsu zinātnei, psihoanalīzei. Viss, kas nebija saistīts ar Lielo Tikšanos, nebija nekas - budisti to sauc par Mas : tukša dziņa pēc nīcīgā. Pat rūpes par paša acīm viņam likās necienīga nodarbe. Viņš gribēja būt neredzīgs. Tas tikai vairoja cerību kādudien tapt redzīgam.

Pēc dažām dienām es jau posos atce|am, un pēdējā vakarā Gustavs ilgi nosēdēja pie manis. Nebiju viņam stāstījis par savu gājienu pie Henrika. Gustavs devās prom, un es izgāju ārā sevis pēc. Nakts bija bez vēja, gaisā jautās augusta dzestrums. Spodri balts spīdēja mēness. Kā parasti zieme|u vasaras nogalē diena neizdzisa pilnīgi un debesu velve ieguva neparastu augstumu. Šķita, ka tur ik brīdi dzimst jaunas pasaules. Piepeši pāri ūdenim no Seidevarres puses atlidoja kliedziens. Vispirms nodomāju, ka tas ir kāds putns, bet tad aptvēru, ka kliedzējs ir Henriks. Paskatījos uz mājas pusi: Gustavs bija apstājies pie durvīm, stāvēja un klausījās. Vēl viens kliedziens, gari stiepts, it kā tam vajadzētu pārvarēt milzu attālumu. Pārgāju pāri zāles noaugušajai sētai pie Gustava. Vaicāju, vai Hen-rikam kas lēcies. Viņš tikai pašūpoja galvu, neatraujot skatienu no pussalas silueta, kas tumsa upes palsajā vizumā. Ko viņš kliedz? «Vai tu mani dzirdi? Es esmu šeit.» Pēc brīža saucieni atkārtojās, viens, pēc mirkļa otrs, un es varēju izšķirt norvēģu vārdus: «H0rer du mig? Jeg er her .» Henriks runāja ar Dievu.

Es jau stāstīju jums, kā Seidevarrē izplatās skaņas. Šie kliedzieni aizskanēja, pāri ūdeņiem, cauri mežiem, tie šķita aizsniedzam pašas zvaigznes un pagaistam bezgalībā. Mirkli vēlāk atlidoja dziestošas atbalsis. Kaut kur tālumā spalgi atsaucās iztrūcināts putns. Mājā atskanēja kāds troksnis, un es pagriezos: pie viena no augšējiem logiem vīdēja balts stāvs. Vai tā bija Ragna vai viņas meita, nevarēju izšķirt. Mēs visi stāvējām kā noburti.

Gribēdams aizgainīt šo jutoņu, es sāku iztaujāt Gustavu. Vai viņš bieži tā kliedz? Nē, reizes tiīs četras gadā. Pilnmēness naktīs, kad nav vēja. Vienmēr vienas un tās pašas frāzes? Gustavs padomāja. Nē, vēl citas. «Es gaidu» un #Es esmu šķīstījies». Tad vēl: «Es esmu gatavs.» Bet visbiežāk tās divas, ko tikko dzirdējām.

Vaicāju, vai mēs nevarētu iet un paskatīties. Viņš klusējot palocīja galvu, un pēc stundas ceturkšņa mēs jau bijām pie mērķa. Ik pa brīdim atkārtojās kliedzieni. Aizgājām līdz svētakmenim, bet balss skanēja gabaliņu tālāk. «Viņš ir pašā galā,» Gustavs sacīja.

Tikuši garām būdai, mēs klusu cik spēdami tuvojāmies mežmalai pussalas galā.

Tālāk bija krastmala, kādus trīs, četrus desmitus jardu garš o|u klājiens. Upes gultne šeit nedaudz sašaurinājās un straume nikni lauza sev ceļu, ar ūdens čaloņu atdzīvinot nakts klusumu. Henriks stāvēja pašā akmeņu strēles galā, iebridis līdz ce|iem ūdenī, un raudzījās uz ziemeļaustrumiem, kur upe k|uva atkal platāka. Mēnesstari pārklāja to ar palsu atlasa spīdumu.'Straumes vidū stiepās garas miglas strēles. «Hfirer du mig?» Henriks atkal iesaucās ar varenu spēku, kā uzrunādams kādu vairāku jūdžu tālumā, upes pretējā krastā. Pēc ilgākas pauzes sekoja: «Jeg er her.» Tad atkal klusums. Pievērsu viņam binokli. Henriks stāvēja gluži kā Bībeles tēls, plati ieplestām kājām, nūju rokā. Melns siluets uz spīgojošās straumes fona.

Pēc brīža viņš izteica vēl vienu vārdu, daudz klusāku. «Takk», norvēģu «paldies». Tad atkāpās pāris solu, iznāca no ūdens un nometās ce|os, varēja dzirdēt, kā nogurkst oli. Viņš arvien raudzījās turpat, rokas gar sāniem nolaidis; tā nebija lūgšana, drīzāk saspringta vērošana. Viņš redzēja kaut ko, kaut ko tik tuvu un skaidri saskatāmu kā man Gustava tumšā galva, koki, mēness gaisma uz lapām. Būtu ziedojis desmit gadus savas dzīves, lai varētu tā raudzīties uz zieme]iem ar viņa acīm. Es nezināju, ko viņš redz, bet nebija šaubu - tam piemīt tāds spēks, tāda noslēpumaina vara, kas izskaidro visu. Un pamazām kā atspulgs no viņa apskaidrības nāca atjauta: viņš negaidīja tikšanos ar Dievu. Viņš to patlaban piedzīvoja. Un varbūt šī tikšanās atkārtojās jau daudzus gadus. Viņi necerēja uz varbūtēju brīnumu, viņš jau dzīvoja tajā.

Kā jūs noprotat, iepriekš manam pasaules uzskatam bija visnotaļ zinātniska, medicīniska, klasificējoša ievirze. Es skatījos uz cilvēkiem ar ornitologa acīm: sugas un to uzvedība, novērojumi. Tā bija pirmā reize, kad sašķobījās mana paļāvība uz saviem uzskatiem, kritērijiem un aizspriedumiem. Sapratu, ka šī cilvēka pieredzējums ir ārpus mana saprāta, ārpus manas zinātnes ietvariem. Sapratu arī to, ka Šis saprāts un zinātne būs nepilnīgi tikmēr, kamēr nespēs izprast, kas notiek Henrika prātā.

Pieņemsim, ka Henriks redzēja tur, virs ūdens, uguns stabu, un es zināju, ka patiesībā tur nekā tāda nav, un varēju pierādīt, ka šis stabs kvēlo tikai viņa iedomās. Un piepeši kā spējā gaismas zibsnī es ieraudzīju, ka visi mūsu skaidrojumi, visas klasifikācijas, domas atvasinājumi un cēloņsakarības līdzinās vāram tīklam. Realitāte vairs nebija inerts milzu monstrs, ar kuru var pēc patikas manipulēt, tā atdzīvojās acu priekšā, pilna noslēpumainu spēku, nepazītu formu, jaunu iespēju. Tīkls izrādījās nekam nederīgs, realitāte izlauzās tam cauri. Varbūt starp mani un Henriku bija notikusi telepātiska saziņa. Es nezinu.

Šī vienkāršā frāze - «es nezinu» - kļuva par manis paša uguns stabu. Arī man tā atklāja jaunu pasauli ārpus tās, kurā līdz šim biju mitis. Arī man tā mācīja pazemību, kas bija rada Henrika nolemtībai. Arī es apjautu Lielā Noslēpuma esību un daudzu mūsu gadsimta vērtību niecību. Agri vai vēlu es laikam tikpat būtu guvis šo apskaidrību, bet tonakt es pārkāpu vismaz desmit gadiem pāri. Lai ko, bet to es zinu noteikti.

Drīz Henriks devās prom. Nevarēju saredzēt viņa seju, bet domāju, ka tās nemainīgo, pārdabisko kvēli viņš iemantoja tieši no tuvības ar šo uguns stabu. Varbūt Henriku tas vairs neapmierināja un šajā nozīmē viņš tiešām vēl gaidīja tikšanos ar Dievu. Dzīvot nozīmē mūžam gribēt ko vairāk, lai runa ir par sīkpreču tirgotāju vai eremītu. Bet par vienu gan esmu pārliecināts: ja arī Henrikam vēl pietrūkst Dieva, tad Svētais Gars noteikti ir ar viņu.

Nākamajā dienā es braucu projām. Atvadījos no Ragnas. Viņas naidīgums nebija mazinājies. Domāju, atšķirībā no Gustava viņa saprata, ka jebkurš ārstēšanas mēģinājums nogalinās Henriku. Gustavs un zēns aizveda mani ar laivu līdz nākamajai fermai divdesmit jūdzes uz ziemeļiem. Mēs sirsnīgi sarokojāmies, solījāmies rakstīt viens otram. Diemžēl nespēju viņu mierināt, un viņam tas arī nebija vajadzīgs. Ir situācijas, kad mierinājums tikai izjauc laika radīto līdzsvaru. Es atgriezos Francijā.

45

Džūlija uzlūkoja mani kā vaicājot - vai es joprojām šaubos

par to, ka šeit mums nekas nedraud? Ar skatienu piekritu

Jviņai, un ne tikai tādē), lai izpatiktu. Tobrīd nebūtu necik pārsteigts par gari stieptiem saucieniem norvēģu valodā vai uguns stabu virs priedāja tumsas. Bet klusumu kliedēja tikai cikāžu koris.

-    Jūs vairs nekad uz turieni neaizbraucāt?

-    Ir reizes, kad labāk neatgriezties. Tas būtu banāli.

-    Vai tad jūs negribējāt zināt, kas notika tālāk?

-Nē, negribēju. Varbūt kādu dienu, Nikolas. aiījūs piedzīvosiet kaut ko ļoti nozīmīgu. - Pat ne dzirdama, tikko jaušama ironijas nots. - Un tad jūs sapratīsiet manu domu - daži pārdzīvojumi ir pārāk nozīmīgi, lai samierinātos ar domu, ka tie nepaliks ar mums visu dzīvi. Seidevarre ir tā vieta, ko es gribu saglabāt laika neskartu. Tāpēc mani neinteresē, kāda tā ir tagad. Kādi ir tās iemītnieki. Ja kāds tur vispār vēl ir.

- Bet jūs taču solījāties Gustavam rakstīt, - iebilda Džūlija.

-    Es arī rakstīju. Un viņš rakstīja man, divus gadus es regulāri saņēmu viņa vēstules, vismaz četras gadā. Bet Gustavs nekad neskāra to tēmu, kas interesē jūs, paziņoja tikai, ka viss ir pa vecam. Viņš rakstīja par omitoloģiskām norisēm, un lasīt šīs vēstules kļuva aizvien garlaicīgāk - man bija zudusi interese par dabas parādību tipoloģiju. Tās sāka pienākt aizvien retāk. Pēdējā, šķiet, bija Ziemassvētku kartīte 1926. vai 1927. gadā. Tagad viņš ir jau miris. Arī Henriks ir miris, tāpat Ragna.

-    Jūs atgriezāties Francijā. Un kas bija tālāk?

-    Henriks savu ugunsstabu redzēja ap pusnakti 1922. gada 17. augustā. Tieši tai pašā naktī, tai pašā stundā izcēlās ugunsgrēks Živrēledikā.

Končiss sēdēja novērsies. Mēs ar Džūliju saskatījāmies, un viņa neticīgi novaikstījās - šoreiz viņa likās skeptiskāk noskaņota nekā es.

-    Jūs taču negribat teikt, ka… - es iesāku.

-    Es neko negribu teikt. Starp šiem notikumiem nav nekādas

saiknes. Un nevar būt. Vai, pareizāk sakot, es esmu šī saikne un manī meklējama šīs sakritības nozīme, ja tāda vispār ir.

Končiss pateica to ar neparastu iedomību, it kā viņš patiesi uzskatītu, ka kaut kādā veidā ietekmējis šo notikumu gaitu vai sakritību laikā. Visdrīzāk gan šī vienlaicība nebija jāuztver burtiski, viņš bija to izdomājis un piešķīris tai tīri simbolisku jēgu. Abas epizodes bija saistītas pēc nozīmes, tā bija kārtējā mīkla, kuru atminot, varētu labāk izprast viņu pašu un viņa nodomus. Ja stāstā par de Dukānu varēja saskatīt paralēles ar pašu Končisu, tad tikko dzirdētais sasaucās ar hipnozes seansu. «Realitāte izlauzās cauri zināšanu vārajam tīklam…» Toreiz es izjutu ko līdzīgu, un diez vai tā bija vienkārši sagadīšanās. Šīs smalkās sakarības, neredzamie pavedieni starp epizodēm caurauda visu viņa mistēriju.

-    Mīļā, vai jums nav laiks doties pie miera? - Končiss tēvišķīgā tonī uzrunāja Džūliju. Paskatījos pulkstenī- bija tikai dažas minūtes pāri vienpadsmitiem. Viņa viegli paraustīja plecus, it kā aizvainota par šādu muļķīgu aizrādījumu.

-    Kādēļ jūs mums to stāstījāt, Moris? - viņa vaicāja.

-    Tādēļ, ka tagadne izriet no pagātnes. Burāni ir tāpēc, ka bija Seidevarre. Nav svarīgi, kas šeit pašreiz notiek vai kāds tam iemesls. Tā vai citādi tas daļēji, nē, pilnīgi atkarīgs no trīsdesmit gadus seniem notikumiem Norvēģijas mežos.

Šis tonis nereti parādījās arī sarunās ar mani. Doma, ka Džūlijai ir gluži cits statuss, ka viņai ļauts daudz vairāk zināt par notiekošā būtību, bija gandrīz atmesta. Nu viņš gribēja ievirzīt mūsu attiecības jaunā gultnē, izmainīt to nosacījumus. Savā ziņā mums abiem tagad bija iedalīta viņa skolnieku, mācekļu loma. Atcerējos pazīstamu Viktorijas laika gleznu: bārdains jūras vilks ar plašu žestu norāda uz ūdens klaju un kaut ko stāsta diviem izbrīnītiem puišeļiem. Atkal paslepus saskatījos ar Džūliju - mums abiem bija skaidrs, ka tuvojamies vēl kādai neiepazītai teritorijai. Atkal sajutu viņas pēdu uz savējās, viegls pieskāriens kā steidzīgs skūpsts.

-    Labi. Man tiešām laiks iet. - Viņas sejā atkal atgriezās stīvā lomas izteiksme. Piecēlāmies ari mēs. — Moris, jūsu stāsts bija patiesi iespaidīgs un saistošs.

Džūlija pasniedzās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Sarokojās ar mani. Zīmīgi ieskatījās acīs, zīmīgi saspieda man pirkstus. Jau pagriezās uz iešanu un apstājās,

-    Atvainojiet. Aizmirsu nolikt vietā tavus sērkociņus.

-    Tas nekas.

Mēs ar Končisu atkal apsēdāmies un kādu brīdi klusējām. Pēc pāris sekundēm uz grants nošņirkstēja viegli soļi, tic devās uz jūras pusi. Es pasmaidīju, bet Končisa stingajā sejā dzīvas bija tikai acis. To zīlītes kontrastā ar spodrajiem baltumiem rādījās gluži melnas - maska, kas nerimus mani vēro.

-    Vai šodienas stāstam nav paredzēta ilustrācija?

-    Jums tā šķiet vajadzīga?

-    Nē. Jūs stāstījāt… vienkārši lieliski.

Končiss atmeta ar roku, kā atraidot komplimentu, tad ar strupu žestu norādīja uz māju, kokiem, jūru.

-    Lūk, ilustrācija. Lietas, kādas tās ir. Manā mazajā valstībā.

Citreiz es noteikti būtu iebildis. Šajā nebūt ne tik mazajā valstībā

bija daudz vairāk mistifikāciju nekā mistikas, un visām «lietām» šeit piemita viena raksturīga īpatnība: tās nebija tādas, kādas likās. Končiss nenoliedzami nebija sekls cilvēks, bet savā ziņā viņš tomēr bija blēdīgs vecs šarlatāns.

-Jūsu paciente tagad uzvedās gluži normāli, - es nevērīgi bildu.

-    Varbūt rīt viņa uzvedīsies vēl normālāk, bet lai tas jūs nemaldina.

-    Gan es tikšu galā.

-    Kā jau teicu, rīt es nerādīšos. Ja mēs gadījumā netiekamies, es ceru, ka redzēšu jūs pēc nedē]as.

-    Cik atkarīgs no manis - noteikti.

-    Labi. Nu tad… - Viņš piecēlās, it kā būtu sēdējis tikai tālab, lai novilcinātu laiku, ļautu Džūlijai netraucēti nozust aiz kulisēm.

Es arī piecēlos. - Paldies jums vēlreiz. Par to, ka pakļāvāt mani savai varai.

Viņš pamāja ar galvu kā pieredzējis impresārijs, kas uzklausījis tik daudz slavas dziesmu, ka vairs neņem tās necik nopietni. Iegājām viņa istabā. Uz pretējās sienas maigi blāvoja Bonāra meitenes. Kad iznācām kāpņu laukumiņā, es jau zināju, ko man darīt.

-    Mister Končiss, es izmetīšu mazu līkumiņu. Tepat līdz Mulsai. Man vēl nenāk miegs.

Protams, viņš varēja piedāvāties nākt man līdzi, un tad es nevarētu būt norunātajā laikā pie statujas, bet tā bija vienīgā iespēja piemānīt viņu, reizē nodrošinot sev alibi. Ja viņš mūs pieķers, es varēšu teikt, ka satikāmies gluži nejauši. Vismaz es nebūšu slēpis to, ka kaut kur eju.

-    Kā vēlaties.

Mēs sarokojāmies, un Končiss vēroja mani kāpjam lejup. Mirkli vēlāk noklaudzēja istabas durvis. Viņš varēja iziet uz terases un klausīties, tālab es, ska|i skrimšķinot granti, devos uz vārtu pusi. Nekāpu vis lejā uz Mutsu, bet pakāpos nokalnē un apsēdos pie kāda koka, no kurienes varēja pārredzēt taku un mājas ieeju. Nakts bija tumša, bez mēness, tikai no zvaigznēm plūsmoja vāra gaisma, liega kā tikko dzirdama skaņa, pieneņu pūkas uz nakts melnkoka.

Sirds sitās straujāk; da|ēji tam iemesls bija gaidāmā tikšanās, daļēji neskaidra nojausma, ka esmu iemaldījies visdīvainākajā labirintā. Nu es patiešām biju kā Tēsējs7; kaut kur tumsā mani gaidīja Ariadne un varbūt arī Mīnotaurs.

Nosēdēju tā kādu stundas ceturksni; smēķēju, aizsedzot ar plaukstu cigaretes kvēlošo galiņu, skatījos un klausījos. Ne mazākās kustības.

Piecas minūtes pirms divpadsmitiem es ielavījos atpakaļ domēnē un devos cauri kokiem austrumu virzienā. Soļoju lēni, bieži apstādamies. Sasniedzis iegravu, bridi nogaidīju, tad šķērsoju to un klusi, cik spēdams, zagos pa taku uz statujas pusi. Pēc mirkļa varenais siluets pavīda starp kokiem. Sols zem mandeļkoka bija tukšs. Apstājies laukumiņa malā, pūlējos saskatīt kādu stāvu blīvajā tumsā. Spriega nojausma sacīja, ka tūlīt kaut kas notiks, pazibēja pat doma, ka varētu parādīties cilvēks ar dzidri zilām acīm un cirvi paceltā rokā.

Kaut kas skaļi noklinkstēja; kāds bija trāpījis Poseidonam ar akmentiņu. Es atkāpos priedāja tumsā, un mirkli vēlāk man pie kājām pieripoja otrs akmens, liedaga olis. Nedaudz augstāk samanīju kādu kustību, gaišu apveidu. Tā noteikti bija Džūlija.

Skrēju augšup pa stāvo nogāzi, paklupu, steidzos tālāk. Apstājos. Viņa stāvēja pie koka biezā ēnā, varēju izšķirt tikai balto blūzi un bikses, gaišos matus un pretī pastieptās rokas. Četri lieli soli, un es jau biju līdzās, rokas satvēra mani, apskāva, un lūpas sastapās ilgā, kaislīgā skūpstā. Drudžaina ieelpa, un rokas sakļaujas vēl ciešāk nepacietīgas just otra ķermeni… Nu beidzot es iepazinu īsto Džūliju: nometusi stīvo masku, viņa izslāpusi lāvās manam tvērienam, augums cieši kļāvās man klāt. Lūkoju teikt kādus mīļus vārdus, bet viņa aizspieda man muti. Notvēru ar lūpām viņas plaukstu, tās lēni slīdēja pa maigo ādu, līdz sasniedza vietu, kur biju ievērojis rētu.

Nākamajā mirklī es palaidu viņu vaļā. Sagrābstījis kabatā sērkociņus, uzšķīlu uguni un satvēru meitenes kreiso roku. Rētas nebija. Pacēlu sērkociņu augstāk: tās pašas acis, mute, zoda līnija, itin viss šajā sejā bija Džūlijas. Bet tā nebija Džūlija. Tikko manāmas rievas mutes kaktiņos, saspringts, tīši nekaunīgs skatiens un tumšs iedegums. Brīdi izturējusi manu skatienu, meitene nolaida acis, tad atkal paglūnēja caur skropstām.

-    Pie velna! - Aizsviedis sērkociņu, uzrāvu nākamo. Viņa tūdaļ to nopūta.

-    Nikolas. - Balss bija pārmetoša, zema un sveša.

-    Jūs kļūdījāties. Nikolass ir mans dvīņubrālis.

-    Nebija viegli sagaidīt pusnakti.

-    Kur viņa ir?

Runāju piktā tonī; es arī biju dusmīgs, bet nedaudz pietēloju. Situācija ļoti atgādināja Bomaršē8, Restaurācijas laika komēdijas, un es zināju - jo vairāk vientiesītis dusmojas, jo greizāk viņam iziet.

-    Viņa?

-    Tu esi piemirsusi paķert līdzi savu rētu.

-    Vai tu patiesi pamanīji, ka tā nav īsta?

-    Un balsi.

-    Pie tā vainīgs nakts gaiss, - viņa nokremšļojās.

Saņēmu meiteni aiz rokas un aizvilku līdz solam mandeļkoka pavēni.

-    Nu, saki, kur viņa ir.

-    Viņa nevarēja atnākt. Neesi taču tik brutāls.

-    Labi jau labi. Kur viņa ir? - Meitene klusēja. - Tas ir diezgan stulbs joks.

-    Vai tad? Man tas likās visai satraucošs. - Viņa apsēdās un uzlūkoja mani. — Domāju, tev ari.

-    Ak Kungs, es taču domāju, ka… - nepūlējos pabeigt domu.

— Tātad tu esi Džūna?

-Jā. Ja vien tu esi Nikolass.

Nosēdos viņai blakus un izvilku no kabatas Papastratos paciņu. Džūna arī paņēma cigareti, un sērkoka liesmas gaismiņā mēs vēlreiz cieši nopētījām viens otru. Viņas acis nu vairs nelikās tik izaicinošas kā balss.

Māsu pārsteidzošā līdzība gluži negaidot izrādījās lieks misēklis, kas atkal visu sarežģīja. Šī otra Džūlija, it kā sīkās atšķirības -zeltainais iedegums, mazliet apaļākie vaigi, aktīva un veselīga cilvēka iespaids, ko radīja šī meitene, lika padomāt, ka ari pirmā tāda varētu būt… normālā stāvoklī. Paliecies uz priekšu, atspiedu elkoņus pret ceļiem.

-    Kāpēc viņa pati neatnāca?

-Vai tad Moriss tev nepateica?

Centos neizrādīt, ka jūtos kā pašapzinīgs šahists, kas tikko atklājis - viņa šķietami neapdraudētā dāma tiks zaudēta jau nākamajā gājienā. Domās izmisīgi pārskrēju nesenajiem notikumiem, atcerējos, ka Končiss bija runājis par šizofrēniķiem ar viltīgu, augsti attīstītu prātu. Scēna ar tējas laistīšanu gan īsti neiederējās šajā versijā, bet tā varēja būt ari tīša improvizācija, lai beigās piemiegtu ar aci, apstulbinātu mani vēl vairāk. Tad Šī maigošanās zem galda, konspiratīvā zīme ar sērkociņiem… Varbūt Končiss bija manījis daudz vairāk, nekā likās?

-    Tu jau neesi vainīgs. Džūlija spēj apvest ap stūri pat lielus speciālistus.

-    Kāpēc jūs esat tik pārliecināti, ka esmu apvests ap stūri?

_ Nu, diez vai tu tik kaislīgi skūpstītos ar meiteni, kuru patiesi uzskatītu par psihiski slimu. - Pēc mirkļa viņa piebilda: - Vismaz es ceru, ka ne. - Es klusēju. - Mēs tevi patiešām nevainojam. Es taču zinu, cik izgudri viņa prot radīt iespaidu, ka nenormāli ir visi citi, bet viņa - nabadzīte, kam nemitīgi dara pāri.

Saklausīju tikko jaušamu stomīgu pieskaņu, it kā viņa šaubītos par manu reakciju, par to, vai izdodas mani apvārdot.

-    Jā, neko neteiksi, pārliecināt viņa prot labāk nekā tu.

Labu brīdi Džūna klusēja.

-    Vai tu man netici?

-    Tu labi zini, ka es tev neticu. Un tava māsa, kā rādās, līdz šim negrib ticēt man.

Šoreiz pauze bija vēl garāka.

-    Mēs nekādi nevarējām abas tikt prom. Turklāt es arī gribēju pārliecināties, - viņa piebilda klusākā balsī.

-    Pārliecināties par ko?

-Ka tu esi tas, par ko uzdodies.

-    Es viņai nemeloju.

-    Viņa apgalvo to pašu, gan mazliet pārāk dedzīgi. Rodas Šaubas, vai viņas spriedums ir pietiekami objektīvs. Jāsaka gan, tagad es to saprotu. Pēc Šī… fiziskā kontakta.

-    Nav grūti pārliecināties, ka es tiešām strādāju skolā salas viņā pusē.

-    Vismaz to, ka tur ir skola, mēs zinām. Tev jau droši vien nav klāt nekādu dokumentu?

-    Tas kļūst patiesi muļķīgi.

-    Šajā situācijā daudz muļķīgāk būtu to neprasīt.

Savā ziņā viņai bija taisnība.

-    Man nav līdzi pases. Ir tikai grieķu izsniegtā uzturēšanās atļauja. Vai derēs?

-    Jā, ja drīkstu lūgt.

Sataustīju prasīto bikšu aizmugures kabatā un aizdedzu vairākus sērkociņus, lai Džūna varētu to izpētīt. Uzzinājusi manu vārdu, adresi un profesiju, viņa atdeva dokumentu.

-    Nu, vai esi apmierināta?

Viņa, šķiet, nebija noskaņota jokot. — Vai vari zvērēt, ka tu nedarbojies viņa uzdevumā?

-Tikai tik, cik jums zināms. Piedalos Džūlijas šizofrēnijas eksperimentālajā ārstniecības kursā. Lai gan neticu tam visam. Vismaz tad, kad esmu kopā ar viņu.

-    Un nekad agrāk neesi ticies ar Morisu?

-    Nekad.

-    Neesi ari noslēdzis ar viņu nekādu kontraktu?

Uzmetu viņai ieinteresētu skatienu. - Vai tas nozīmē, ka jūs?…

-    Jā. Bet tam nav nekāda sakara ar pašreiz notiekošo. - Viņa saminstinājās. - Džūlija tev rit izstāstīs.

-    Ari es labprāt redzētu kādu rakstītu liecību.

-    Nu protams. Tev ir tiesības to prasīt. - Nometusi izsmēķi, viņa samina to ar kurpes purngalu. Nākamais jautājums bija visai negaidīts. - Vai šeit uz salas ir policija?

-    Ir. Seržants un divi padotie. Kāpēc tāds jautājums?

-    Tāpat vien, interesējos.

Es ievilku elpu. - Mēģināsim tikt skaidrībā. Visupirms jūs bijāt māņu tēli, tad - šizofrēniķos. Nu rādās, ka jūs esat harēma verdzenes.

-    Reizēm man šķiet, ka tā būtu pat labāk. Vismaz vienkāršāk. -Džūna steidzīgi turpināja: - Viena no manām īpatnībām ir tā, ka es nekad neko neņemu pārāk nopietni. Pa daļai tādēļ mēs ari esam šeit, un pat tagad tā ir savā ziņā izklaide… bet mēs patiesi esam tikai divas angļu meitenes, kas pēdējo mēnešu laikā ir iemaldījušās tādos džungļos, ka… - viņa aprāvās, un iestājās klusums.

-    Vai tu jūsmo par Morisu tāpat kā Džūlija?

Džūna mirkli vilcinājās, un, uzmetis viņai skatu, es manīju blēdīgu smīnu.    *

-    Tā vien šķiet, ka mēs ar tevi atradīsim kopīgu valodu.

-    Tātad tu neesi par viņu stāvā sajūsmā?

Viņa nodūra acis. - Džūlija ir laba teorētiķe, bet viņai pietrūkst tās instinktīvās dzīves gudrības, kas dota man. Ja ari es īsti nesaprotu, kas šeit briest, jūtu, ka tas nav nekas labs. Bet Džūlija ir gluži kā bērns izpriecu laukumā.

-    Kāpēc tu prasīji par policiju?

-    Tāpēc, ka faktiski mēs esam kā gūsteknes. Cietums gan ir bez restēm, turklāt visai smalks, serviss tāpat. Džūlija laikam teica tev, ka mums tika svēti apsolīts - varēsim braukt prom, kad vien uzskatīsim par vajadzīgu. Bet mūs nemitīgi pieskata kā aitas.

-    Vismaz šobrīd varam droši runāt?

-    Es ceru. Bet man drīz jāiet.

-    Paziņot policijai var jebkurā laikā. Ja jūs to gribat.

-    Ceru, ka līdz tam nenonāks.

-    Un kāda ir tava versija par visu, kas šeit notiek?

Viņa pasmīkņāja. - Gribēju vaicāt tev tieši to pašu.

-    Vismaz viens, šķiet, ir skaidrs - viņš patiešām kaut ko sajēdz no psihiatrijas.

-    Ak Kungs, pēc tavas aiziešanas viņš stundām Džūliju pratina. Ko tu teici, ko darīji, kādus melus viņa tev stāstīja… un tā tālāk. It kā katrs sīkums sagādātu viņam slimīgu baudu.

-    Vai Končiss viņu hipnotizē?

-    Viņš mūs abas ir hipnotizējis, mani gan tikai vienreiz. Fantastiska sajūta… Un tevi?

-    Ari vienu reizi.

-    Džūliju gan vairākas. Lai palīdzētu apgūt viņas lomas - vispirms visu, kas attiecās uz Liliju, tad visu, kas attiecas uz šizofrēniķiem un to uzvedību.

-    Vai seansa laikā viņš uzdod Džūlijai jautājumus?

-    Vispār jau ne. Vienmēr uzstāj, lai es arī būtu klāt. Tā es sēžu un klausos.

-    Kas tad jūs satrauc?

Džūna neatbildēja uzreiz.

-    Kaut kas mums tajā visā nepatīk. Varbūt tfi perversā ziņkāre, ar kādu viņš vēro jūsu attiecības. - Viņa pašķielēja uz mani. - Vai , Džūlija tev ir stāstījusi par mīlas trīsstūri? - Pēc manas sejas bija redzams, ka nav. - Tad vēl pastāstīs. Rīt.

-    Kas par trīsstūri?

-    Sākumā nemaz nebija domāts, ka es tfi stāvēšu maliņā.

-    Proti?

-    Labtk lai viņa pati tev pasaka.

-    Mēs ar tevi? - lūkoju minēt.

Stomīga pauze. — Šis variants jau ir atmests. Viss pagriezās citādi. Bet mums ir aizdomas, ka viņš nemaz nedomāja īstenot sākotnējo plānu. Nudien nezinu, kas man te darāms.

-    Cūcība. Mēs taču neesam figūriņas uz šaha dēla.

-    Viņš ari to saprot, Nikolas. Manuprāt, viņš grib ne vien piespēlēt mīklas mums, bet saņemt to pašu pretī.- Džūna pasmaidīja un izmeta: - Lai vai kā, bet es nemaz neesmu pārliecināta, ka Šo variantu vajadzēja atmest.

-    Vai to var nodot tavai māsai?

Viņa plati pasmīnēja un nodūra acis. - Nevajag uztvert mani pārāk nopietni.

-    To es jau sapratu.

Bridi Džūna klusēja. - Māšelei bija viens smags romāniņš. Tam tikko kā pielikts punkts. Pa da|ai tāpēc viņa gribēja tikt prom no Anglijas.

-    Kā es viņu saprotu! Un jūtu līdzi.

-    Es redzu, ka tu jūti, tikai Šaubos, vai tā ir līdzjūtība. Es tikai gribēju teikt, ka nevēlos, lai tas viss tūlīt sākas no gala, visi šie pārdzīvojumi.

-    No manas puses viņai nekādi pārdzīvojumi nedraud.

Džūna paliecās uz priekšu. - Viņai nudien veicas - arvien uztrā-

pa īstam dabas brīnumam. Tevi es nepazīstu, tā ka neuztver to personiski. Bet Džūlijas pēdējais ieguvums ir darījis mani visai piesardzīgu. Varbūt pat pārlieku.

-    No manis viņu nevajag sargāt.

-    Nelaime ir tā, ka viņai mūždien vajag liriku un kaislības, un cēlas jūtas, pilnu romantikas ēdienkarti. Es pati pārtieku no prastākas barības.

-    Proza un auzu tume?

-    Es vienkārši esmu atmetusi cerību, ka pievilcīgam vīrietim varētu būt ari pievilcīga dvēsele.

Man patika, kā viņa to pateica - skadri, ar vieglu rūgtuma pieskaņu. Iesāņus noskatīju Džūnas profilu un mirkļa iedomā jau redzēju citu izrādi, kur viņas abas spēlē vienu lomu, abas pieder man, gan gaišā, gan tumsnējā. Atcerējos pikantos renesanses laika pastāstus par sievietēm, kas nakts laikā nomaina viena otru.

Tiku

pat līdz netālai nākotnei, kad es - kā gan citādi - apprecēšu Džūliju un ne mazāk valdzinošā, bet visnotaļ citādā māsa būs mūsu kopdzīves neatņemama pavadone, kaut tīri estētisks tās papildinājums. Ar dvīņiem noteikti var pieredzēt dažādas nianses, variācijas par tēmu, tā ir vienas patības dalīšanās un reizē divu pārklāšanās, ķermeņi un dvēseles, kas nemitīgi atspulgojas viens otrā.

-    Nu gan man jāiet, - Džūna klusītēm bilda.

-    Vai man izdevās kaut cik iekarot tavu uzticību?

-    Cik nu bija tavos spēkos.

-    Vai drīkstu pavadīt jaunkundzi līdz viņas slēpnim?

-    Bet tu nedrīksti nākt iekšā.

-    Kā teiksi. Arī mana uzticība nevar balstīties uz zila gaisa.

Viņa nespēja izšķirties. - Bet tu nāksi tikai tik tālu, cik es ļaušu.

Ar mieru?

-    Ar mieru.

Piecēlāmies un soļojām lejup uz Poseidona pusi. Vēl netikuši līdz skulptūrai, atklājām, ka neesam bijuši vieni. Sastingām uz vietas. Pārdesmit jardus tālāk, iznācis no krūmāja klajuma jūras pusē, rēgojās balts stāvs. Kaut bijām runājuši klusu un mūs nevarēja noklausīties, pārsteigums bija gana nelāgs.

-    Velns viņu rāvis, - Džūna noelsās.

-    Kas tas tāds?

Viņa stingri satvēra mani aiz rokas. - Mūsu mī|ais sargsuns. Paliec tepat un stāvi mierīgs. Tālāk es iešu viena.

Ieskatījos vērīgāk: vīrietis baltā mediķa virsvalkā, acīmredzot domāts kā slimnieku kopējs; tāda kā tumša maska neļāva saskatīt viņa vaibstus. Džūna saspieda manus pirkstus un ar māsas skatienu cieši ielūkojās acīs.

-    Es tev uzticos. Lūdzu, uzticies arī tu mums.

-    Kas tagad būs?

Es nezinu. Tikai, lūdzu, nemeklē kašķi. Vienkārši ej atpakaļ uz māju.

Džūna pasniedzās, pievilka mani sev tuvāk un uzspieda uz vaiga steidzīgu buču. Tad devās lejup pretī baltajam virsvalkam. Kad viņa pienāca tam klāt, es sekoju. Stāvs soli atkāpās, ielaižot viņu

priedaines blīvajā tumsā, un aizšķērsoja man ceļu. Pienācis pietiekami tuvu, es biju pārsteigts vēl vairāk, nekā pirmīt viņu ieraugot. Izrādījās, ka nekādas maskas nav. Tas bija nēģeris, garš, spēcīgs vīrietis, gadus piecus vecāks par mani. Viņš vienaldzīgi vēroja mani, līdz mūs šķīra tikai pāris soļu, tad brīdinoši iepleta rokas, aizliegdams tālāku ce|u. Ievēroju, ka viņa āda ir gaišāka nekā vairākumam šīs rases pārstāvju, seja glīta, bet valganās dzīvnieka acis ar rāmu apņēmību fiksē katru manu kustību. Viņš stāvēja saspringts un stalts, īsts atlēts, cīkstonis.

Nostājos viņa priekšā un sacīju: - Šakāļa maskā tu izskaties krietni labāk.

Ne kustības, ne skaņas. Aiz viņa pleca iznira Džūnas seja, bažīga un lūdzoša.

-    Ej uz māju, Nikolas! Lūdzu tevi! - Es atkal pievērsos nēģerim.

- Viņš nerunā. Viņš ir mēms. - Džūna satraukta skaidroja.

-    Un es jau domāju, ka melnie einuhi ir izmiruši, beigti un pagalam līdz ar Osmaņu impēriju.

Vīrieša sejā nekas nemainījās, varēja domāt, ka viņš nav sapratis manus vārdus. Bet nākamajā mirklī viņš nostājās vēl platāk un sakrustoja rokas uz krūtīm. Zem baltā halāta kļuva redzams melns džemperis ar augstu apkakli. Nebija jāšaubās, ka šis tips tā vien gaida, lai es viņam uzbruktu, un man tā vien kārojās attaisnot viņa cerības.

Ļāvu izlemt Džūnai. Palūkojos uz viņu pāri nēģera plecam.

-    Vai ar tevi viss būs kārtībā?

-    Jā. Lūdzu, ej.

-    Es pagaidīšu pie statujas.

Viņa pamāja ar galvu un atkal ienira tumsā. Aizgāju atpakaļ pie jūras dieva un apsēdos uz klintsakmens, kas kalpoja tam par pamatni. Pats nezinu, kālab es pastiepu roku un pietvēros viņa bronzas potītei. Nēģeris arvien stāvēja kā garlaikots muzeja sargs, nē, drīzāk kā janičārs ar līku zobenu pie sultāna harēma durvīm. Atlaidis Poseidona potīti, es aizsmēķēju cigareti, lai kaut cik neitrāli* zētu lieko adrenalīnu. Pagāja viena minūte, otra. Neraugoties uz dvīņu mājieniem par slēptuvi, es klausījos pēc laivas motora trokšņa. Bet visapkārt valdīja pilnīgs klusums. Jutos aizvainots savā

vīrišķajā pašapziņā, nemierpilns un vainīgs vienlaikus. Ziņa par slepeno tikšanos, protams, tūdaļ nāks Končisam ausīs. Varbūt viņš pat ieradīsies šeit. Satraucos ne tik daudz par to, ka atklāsies mana divkosība attiecībā uz blefu par šizofrēniju, drīzāk baidījos, ka mans pārkāpums liksies viņam pārāk smags un mani nekavējoties noraidīs no laukuma. Jau apcerēju iespēju kaut kā apvārdot šo uzraugu, pierunāt, pielūgties. Taču viņš stāvēja tik nepieejams, tik svešs gan kā cilvēks, gan rases pārstāvis.

Piepeši no jūras puses atlidoja skaļš svilpiens. Viss tālākais notika ļoti ātri.

Nēģeris platiem soļiem pienāca man klāt. - Paklau… - es ieteicos, pieslējies kājās. Bet viņš bija stiprs un veikls kā leopards, vismaz divas collas garāks par mani. Nebija arī noskaņots uz jokiem, to varēja redzēt pēc naidīgās sejas, pēc skatiena, kurā dzalkstīja gluži neprātīgs niknums. Izbailēs man pat iešāvās prātā, ka viņš ir Henrika Nigārda melnais līdzinieks. Pilnīgi negaidot viņš iespļāva man sejā un grūda pret statujas pamatni. Ceļu locītavas atsitās pret akmens šķautni, es atkritu sēdus. Nākamajā mirklī viņš jau soļoja lejup pa nogāzi. Slaukot degunu un vaigu, es pavēru muti, lai nokliegtos viņam pakaļ, bet pārdomājis noriju tos vārdus, kas man bija mēles galā. Izvilku kabatlakatu, notīrīju noķēzīto seju. Pretīgi. Biju gatavs nosist Končisu, ja viņš tagad parādītos manā tuvumā.

Končiss neparādījās, un es kājoju atpakaļ uz vārtiem, tad lejup pa taciņu uz Mutsu; gribēju tikt ārā no vecā māža valstības. Nonācis pie jūras, nometu drēbes un iebridu ūdenī. Noberzu seju ar sā|o ūdeni, tad laidos peldus. Jūra bija pilna ar sīkām fosforiskām ūdenszālēm, katra kustība atstāja ūdenī garas, mirdzošas švīkas. Es ieniru un apgriezos uz muguras kā ronis, zvaigznes izplūda ūdenī kā mazi, spoži ĪSsumi. Jūra atvēsināja un mierināja, maigi glauda man pavēderi. Šeit es jutos drošs par savu garu un miesu, ārpus viņu sniedzamības, ārpus viņu varas.

Man jau agrāk bija aizdomas, ka Končisa stāstam nar de Dukānu un viņa mehānisko leļļu kolekciju ir kāda īpaša nozīme. Tas taču bija arī Končisa nolūks - pārvērst Burāni par šādu panoptiku, turklāt leļļu vietā viņam bija džīvi cilvēki… un es vairs nebiju noskaņots to paciest. Pa daļai mani bija ietekmējusi Džūna, viņas veselīgais skatījums uz lietām. Es esmu vienīgais vīrietis, uz ko viņas šeit var pa|auties, un neatkarīgi no visa cita šobrīd viņām vajadzīga mana palīdzība, mans atbalsts. Nebūtu nekādas jēgas tagad ielauzties pie Končisa un sākt izskaidrošanos - viņš tikai iebarotu man kārtējo melu porciju. Gluži kā lapsa alā, kuru var sagūstīt un padarīt nekaitīgu, tikai izvilinot laukā, dienas gaismā.

Viegli kustinot kājas, gulēju ūdenī; austrumos virs rāmajiem ūdeņiem slējās Burāni tumšā siena. Mans satraukums pamazām izplēnēja; varēju vēl priecāties, ka biju ticis cauri ar spļāvienu sejā, galu galā es šo cilvēku biju aizvainojis. Man bija daudz trūkumu, tomēr rasisms nebija to skaitā, vismaz biju radis tā domāt. Turklāt bumba tagad bija pretinieka pusē, un, lai kāda būtu Končisa reakcija, tā noteikti dos jaunu vielu pārdomām. Redzēsim, kādas izmaiņas šis starpgadījums ienesīs rītdienas scenārijā. Atkal uzvirmoja pazīstamais satraukums - lai nāk kas nākdams, melnais Mī-notaurs vai kas cits, lai notiek, kam jānotiek, līdz es sasniegšu labirinta centru, iegūšu kāroto uzvarētāja balvu.

Izbridis krastā, es noslaucījos kreklā, apģērbu pārējās drēbes un devos atpaka] uz villu. Namā valdīja klusums. Pie Končisa istabas durvīm apstājos un ieklausījos, neraizējoties par to, ka kāds varbūt tāpat ieklausās manos so|os. Ne skaņas.

1

Neolīta un bronzas laikmeta kulta veidojumi-milzīgas, stāvus uzslietas akmens šķilas, pārsegtas ar līmenisku akmens plāksni.

Eiripīds (ap 480-406p.m.ē.) - sengrieķu dramaturgs.

2

Augusts Strindbergs (1849-1912) - zviedru rakstnieks.

3

Zigmunds Freids (1856-1939) - austriešu neiropatologs, psihiatrs, psihologs, psihoanalīzes koncepcijas radītājs.

Neortodoksāls virziens Nīderlandes un Francijas katolicismā 17. un 18. gs. Sludināja askētismu un iepriekšnolemtību.

Mišels deMontēņs (1533-1592) -frančufilosofs humānists, rakstnieks.

4

BlēzsPaskāls (1623-1662)-franču fiziķis, matemātiķis, filosofs un literāts ar reliģiozu pasaules uzskatu, jansenisma piekritējs.

5

Uguns, (franču vai.)

6

Dtirolāmo Savonarola (1452-1498) - itāļu reliģisks un politisks darbinieks, Florences Sv. Marka klostera priors.

7

Skat. skaidrojumu 227. Ipp.

8

Pjērs Bomaršē (1732- J 799) - franču dramaturgs («Seviļas bārddzinis», «Trakā diena jeb Figaro kāzas»).

46

Pamodos iztvīcis un ļengans kā labi izdauzīts sitenis - Grieķijas tveice šodien īpaši lika sevi manīt. Pulkstenis rādīja desmito stundu. Apslacīju galvu ar aukstu ūdeni, gurdi uzstiepu mugurā drēbes un kāpu lejā. Zem muslīna pārsega mani gaidīja brokastis un spirta lampiņa kafijas sildīšanai. Brīdi pagaidīju, bet neviens nerādījās. Visapkārt valdīja tuksnesīgs klusums, un tas sāka mani mulsināt. Biju gaidījis Končisa uznācienu, jaunu komēdijas ainu, bet skatuve izrādījās tukša. Sēdos pie brokastīm.

Likdamies izpalīdzīgs, es aiznesu traukus līdz Marijas namiņam, bet atdūros pret slēgtām durvīm. Pirmais trauksmes signāls. Uzkāpu augšā un pieklauvēju pie Končisa durvīm, paraustīju rokturi - otrais trauksmes signāls. Izstaigāju visas apakšstāva istabas, pārskatīju pat mūzikas salona plauktus cerībā atrast viņa rakstus, bet bez panākumiem. Man uzklupa pēkšņas izbailes: pagājušā nakts ir visu izjaukusi, viss nu ir beidzies. Viņi visi ir prom un vairs neatgriezīsies.

Aizgāju līdz Poseidonam, izstaigāju visu domēni, rūpīgi un vēlīgi kā cilvēks, kas nozaudējis atslēgu. Aptuveni pēc stundas atgriezos pie mājas - tā bija tikpat klusa un pamesta. Biju gluži apjucis, tuvu izmisumam. Ko tagad darīt? Iet uz ciemu, ziņot policijai? Vispēdīgi es nokāpu Burāni liedagā. Arī laiva bija prom. Izpeldēju ārā no mazā līcīša, apliecu zemesmēli tā austrumu pusē. Dižākās salas klintis šeit izauga no varenu akmeņu un klintsbluķu haosa, tās slējās virs jūras simt vai vairāk pēdu augstumā. Pusjūdzi uz austrumiem tās veidoja ne gluži līci, bet lēzenu ieloku, kas sargāja liedagu ar tiīs namiņiem. Pēdu pa pēdai es nopētīju klinšu sienu: šeit nebija iespējams nedz nokāpt lejā, nedz piestāt ar laivu. Tomēr tieši šurp devās abas māsas, kad teicās ejam «mājās». Starp klints-kraujas malu un priedēm - tikai sīkas, retas krūmu skupsnas, kur nevarētu paslēpties pie labākās gribas. Palika tikai viena iespēja: viņas gāja pa klinšu kaupri, tad nogriezās mežā un devās lejup, garām zvejnieku namiņiem.

Iepeldēju vēl tālāk jūrā, bet auksta straume lika man griezties atpakaļ. Tūlīt pamanīju izmaiņu ainavā - jardus simt uz austru-miera klints virsotnē stāvēja meitene gaišsārtā kleitiņā - košs, uzkrītošs lāsums uz tumšā zaļuma fona. Meitene pamāja, es atbildēju. Viņa pagājās uz priekšu gar priedāja zaļo sienu, saulstari spiedās cauri zaru režģim un rotājās uz sārtā auduma. Pārsteigts satrūkos, ieraugot otru sārtenu apveidu, otru meiteni. Viņas stāvēja, viena otras replika, un tuvākā atkal pavēcināja roku, aicinot mani uz krastu. Tad abas pagriezās un nozuda, varbūt gribēja panākt man pretī.

Pēc piecām minūtēm gluži aizelsies, uzrāvis kreklu virs slapjām peldbiksēm, es jau biju pie statujas. Meiteņu šeit nebija, un kādu mirkli es līvos niknām aizdomām - man viņas parādīja tikai ķircinot, tikai lilab, lai tūlīt atkal paslēptu. Garām ceratonijai steidzos uz klintskrauju. Starp priežu stumbriem iedzirkstījās jūras košais zilums, un es ieraudzīju meklēto - meitenes bija iekārtojušās ēnā uz nelielas, ar augsnes kārtiņu klātas klints kaupres. Drošs par viņu klātbūtni, es gausināju soli. Vienādās sārtās kleitiņas bija loti vienkāršas, īsām, viegli savilktām piedurknēm un dzi]u izgriezumu ar robotu maliņu; zilpelēkas zeķes, gaiši pelēkas kurpes ar zemu papēdi. Abas izskatījās tik meitenīgi jaukas, divas vasaras svētdienai saposušās pirmkursnieces… manuprāt, pārāk saposušās, pārāk pil-sētnieciskas. Netrūka pat pīta groziņa-īstas Kembridžas studentes za|umos.

Džūna piecēlās un nāca man pretī. Mati izlaisti tāpat kā māsai, zeltainais iedegums vēl tumšāks, nekā likās naktī, arī vaibsti vairāk atšķirīgi. Viņas seja bija atklātāka, joprojām izaicinoši drastiska. Uzsvērti nopietna un atturīga, Džūlija vēroja mūs satiekamies.

-    Es teicu viņai, ka tev ir gluži vienalga, ar kuru no mums tu šorīt satiksies, - Džūna sagaidīja mani ar platu smīnu.

-    Ļoti laipni no tavas puses.

Saņēmusi aiz rokas, viņa aizveda mani pie Džūlijas.

-    Te nu ir tavs varonis ar mirdzošu bruņogu.

Džūlija vēsi uzlūkoja mani. - Sveiks.

-    Viņa jau visu zina, - Džūna pavēstīja.

Džūlija sāņus paglūnēja uz māsu. - Zinu arī, kas pie visa vainīgs.

Viņa piecēlās un pienāca mums klāt, pārmetumu skatienā nomainīja līdzjūtīga interese.

-    Kā tiki atpakaj? Bez problēmām?

Atstāstīju viņām fināla epizodi. Mirklī aizmirsās visas nesaskaņas, manī bažīgi vērās divi zilpelēku acu pāri. Māsas saskatījās, it kā mans stāsts būtu apstiprinājis kādu pirmīt apspriestu pieņēmumu. Pirmā ierunājās Džūlija.

-    Vai Morisu šorīt redzēji?

-    No Morisa nav ne miņas.

Viņas atkal pārmija skatienus.

-    Nav gan, — Džūna piekrita.

-Nekur nav ne dzīvas dvēseles. Es jūs visur izmeklējos.

Pāri manam plecam Džūna pameta skatu uz priedāju.

-    Varu derēt, ka tā tikai izskatās.

-    Kas īsti ir šis velna nēģeris?

-    Moriss sauc viņu par savu sulaini. Viņš pat apkalpo pie galda, kad tevis nav. Un viņa uzdevums ir uzraudzīt mūs, kad esam savā slēptuvē. Mums no viņa Šermuļi iet pār kauliem.

-    Vai viņš patiesi ir mēms?

-    Velns viņu sazina. Mēs domājam, ka ne. Viņš tikai sēž un blenž uz mums. Ar tādu paskatu, it kā daudz ko varētu pateikt. -

-    Vai viņš nekad?…

Džūlija papurināja galvu.—Diez vai viņš vispār apjēdz, ka esam sievietes.

-    Tad jau viņam jābūt arī aklam.

Džūna sarauca degunu. - Es pat apvainotos, ja tas nebūtu tāds atvieglojums.

-    Končiss noteikti visu zina.

-    Par to mēs visu rītu lauzījām galvu.

-    Nakts notikuma mīkla: kāpēc nerēja suns?1 - piemetināja Džūna.

Paskatījos uz viņu. — Mūsu oficiāla tikšanās taču nebija plānota.

-    Līdz šim ne. Mans uznāciens bija paredzēts šodien - lai palīdzētu Morisam tevi apvārdot.

-    Pēc tam kad es būtu izspēlējusi kārtējo intelektuālās šizofrēni-ķes gājienu, - turpināja Džūlija.

-Bet viņam vajadzētu…

-    To ari mēs nekādi nevaram saprast. Lieta tā, ka mums vēl nav skaidrības par nākamo cēlienu. Kas mēs būsim, kad tu būsi ticis galā ar šizofrēniju.

-    Un tā mēs nospriedām neko netēlot, būt, kas esam. Un paskatīties, kas no tā iznāks, - nobeidza Džūna.

-    Jūs beidzot varētu izstāstīt man visu, ko zināt.

Džūlija veltīja māsai ne pārāk siltu skatienu. Džūna saboza uzacis tēlotā izbrīnā. - Varbūt es esmu Šeit lieka?

-    Varbūt tu varētu iet un izlikt saulē savu jau tā atbaidoši brūno miesu. Nav izslēgts, ka pie lenča mēs pacietīsim tavu klātbūtni.

Džūna pakniksēja un aizgāja pēc groziņa, tad brīdinoši pacēla pirkstu.

-    Pēc tam atstāstīsiet visu, kas attiecas ari uz mani.

Ar smaidu noskatījos, kā viņa aiziet, un sastapu Džūlijas skatiena dzedro jautājumu.

-    Bija tik tumšs. Un ģērbusies viņa bija tieši tāpat. Es…

-    Esmu ļoti dusmīga uz viņu. Viss jau tāpat ir gana samudžinājies.

-    Tava māsa ir pavisam citāda.

-    Nu, pa da|ai šī atšķirība tiek tīši uzsvērta. - Džūlijas balss kļuva siltāka, īstāka. - Patiesībā mēs esam ļoti tuvas.

Saņēmu viņas roku. - Tu man patīc nesalīdzināmi vairāk.

Roku viņa neatņēma, tomēr neļāva neko vairāk.

-    Esmu atradusi kādu vietiņu, tepat netālu. Tur mēs beidzot varētu netraucēti aprunāties.

Devāmies cauri priedainei austrumu virzienā.

Tu taču neesi nopietni dusmīga?

-    Vai tev patika ar viņu skūpstīties?

-    Tikai tāpēc, ka domāju - tā esi tu.

-    Un ilgi tu tā domāji?

-    Divus acumirkļus.

-    Tu melo. - Viņa atgrūda manu roku, bet nespēja apvaldīt smaidu.

Mūsu ceļš veda apkārt plašam klints atsegumam, garām vientuļai priedei, tad - straujš kāpiens lejup, un mēs atradāmies gandriz virs pašas klints kraujas. Atsegums kā dabiska siena sargāja mūs no nelūgtiem skatieniem. Visos vējos augošā koka vārajā pavēnī bija izklāta tumšzaļa sega, uz tās stāvēja vēl viens groziņš. Pametis skatienu visapkārt, es apskāvu Džūliju. Šoreiz skūpsts nebija noraidošs, tomēr strups, viņa tūdaļ aizgrieza galvu.

-    Es tik ļoti gribēju atnākt pati. Vakar naktī.

-    Jā, tas bija visai netīkams pārsteigums.

-    Man vajadzēja ļaut viņai ar tevi satikties. - Apspiesta nopūta. - Viņa nemitīgi žēlojas, ka man vienai tiek visi notikumi, nemaz nerunājot par pozitīvām emocijām.

-    Tas vairs nav svarīgi. Tagad mums visa diena priekšā.

Viņa noskūpstīja manu plecu cauri mitrajam kreklam.

f§ Mums tik daudz ko vajag izrunāt.

Džūlija nometa kurpes un nosēdās uz segas, rātni salocījusi kājas sev līdzās; virs zilpelēko zeķu maliņas parādījās kaili ceļgali. Tagad ievēroju, ka viņas kleita ir balta, sārto toni deva blfvs sīku rozīšu raksts. Dāsnais dekoltē rādīja krūšu maigo iedobīti, šajā tērpā viņa izskatījās reizē jutekliska un tikla, meitenīgi valšķīga skolniece. Vējš jauca gaišās šķipsnas tāpat kā toreiz, kad viņa vēl bija Lilija, bet šis tēls jau bija pagaisis, straujo notikumu aizskalots. Nometos viņai līdzās; Džūlija pasniedzās pēc groza, un kleitas audums saspringa, izceļot krūšu līniju, tievo vidukli. Viņa pagriezās, un mūsu acis sastapās - brīnišķīgas pelēkzilas acis, viegli ieslīpas, to skatiens brīdi kavējās pie manis.

-    Nu, jautā taču kaut ko.

-    Ko tu studēji Kembridžā?

-    Klasiskās valodas. — Viņa ievēroja manu izbrīnu. — Mana tēva priekšmets. Viņš bija skolotājs. Tāpat kā tu.

-Bija?

-    Viņš krita karā. Indijā.

-    Un Džūna?

Džūlija pasmaidīja. - Tas upurjērs biju es. Viņa varēja izvēlēties. Un izvēlējās modernās valodas.

-    Kad jūs beidzāt?

-    Pērngad. - Viņa grasījās vēl ko piebilst, bet pārdomāja un iecēla grozu starp mums. - Atnesu visu, ko varēju. Baidījos, ka viņi mani pieķers. - Es pavēros apkārt, bet klintsakmens siena sniedza drošu patvērumu, mūs novērot varēja vienīgi tad, ja uzrāpās tās korē. Džūlija izņēma no groza nelielu grāmatu; melnie ādas vāki ar zaļa marmorpapīra malām bija krietni vien apbružāti. Ieskatījos titullapā: «Quintus Horatius Flaccus, Parisiis» 2.

-    Tas ir Dido Enē.

-    Un kas ir Dido Enē? - Ieraudzīju gadskaitli - 1800.

-    Slavens franču grāmatiespiedējs.

Viņa atšķīra balto lapu grāmatas sākumā. Centīgiem burtiem tur bija ierakstīts veltījums: «Mūsu mīļajai skolotājai mis Džūlijai

Holmsai. No 4.b «muļķītēm».» Zemāk - kādi piecpadsmit paraksti: Penija O’Braiena, Sjūzena Smita, Sjūzena Maubreja, Džeina Vilingsa, Lea Glukstaina, Džīna Anna Mofata…

-    Kur tas bija?

-    Vispirms paskaties šo te.

Sešas vai septiņas aploksnes. Uz trijām bija rakstīts: Morisam Končisam, eskvairam; Burāni villa, Fraksosa, Grieķija. Nodot mis Džūlijai un Džūnai Holmsām. Uz visām bija Anglijas pastmarkas un nesen Dorsetā uzspiesti zīmogi.

-    Palasi kādu no tām.

Izņēmu vēstuli no pirmās aploksnes. Uz vēstuļpapīra ar iespiestu adresi - Enstija kotedža, Sēmebesa, Dorseta - bija steigā uzskri-pāts vēstījums:

Manas mīļās, klapatas ar izstādi atņem visu laiku un vēl vairāk, un šai nelaikā vēl uzrodas misters Arnolds un grib dabūt to gleznu gatavu pēc iespējas ātrāk. Un uzminiet, kurš vēl zvanīja — Rodžers, viņš pašlaik ir Bovingtonā un pieteicās pie manis uz nedēļas nogali. Bija gan pagalam satriekts, uzzinājis, ka jūs abas esat ārzemēs, nebija to vēl dzirdējis. Manuprāt, viņš ir mainījies uz labo pusi, nav vairs ne tuvu tik pompozs. Turklāt kapteinis! Es nudien nezināju, ko ar viņu iesākt, un uzaicināju uz vakariņām Draitonu meiteni ar brāli. Šķiet, viss nogāja daudzmaz gludi. Billijs kļūst aizvien resnāks, vecais Toms domā, ka vainīga ir zāle, tā nu es palūdzu D. meitenei, vai viņa nevarētu pāris reizītes ar to pajāt. Ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā…

Paskatījos uz parakstu: «Jūsu mamma.» Pacēlu acis uz Džūliju, un viņa pasmīkņāja. - Tīrās blēņas, vai ne?

Viņa sniedza man vēl trīs aploksnes. Viena acīmredzot bija no bijušās kolēģes - jaunumi par kopējiem paziņām, skolu. Nākamā -no draudzenes, vārdā Klēra. Vēl vēstule no kādas Londonas bankas, kas darīja zināmu, ka «31. maijā ir saņemts naudas pārvedums 100 mārciņu apmērā». Iegaumēju adresi: Bārkleja banka, Ln-glendsleina, Londona N W3. Bankas pārvaldnieku sauca P. Dž. Fēms.

-    Un vēl.

Tā bija viņas pase. Mis Dž. N. Holmsa.

-    Kas tas par N?

-    Nīlsona. Manas mātes uzvārds.

Aplūkoju fotogrāfiju, izlasīju personas datus. «Profesija: skolotāja. Dzimšanas datums: 16.06.1929. Dzimšanas vieta: VinČestcra.»

-    Vai Vinčesterā strādāja tavs tēvs?

-Jā, vecākais klasisko valodu pasniedzējs.

«Pilsonība: Lielbritānijas pavalstniece. Augums: 5 pēdas 8 collas. Acu krāsa: pelēka. Matu krāsa: gaiša. īpašas pazīmes: rēta uz kreisās plaukstas locītavas. Ir dvīņumāsa.» Lappuses apakšā - viņas paraksts, akurāti ieslīpi burti. Ieskatījos lappusēs ar ārzemju vīzām. Divi braucieni uz Franciju, viens uz Itāliju, pērnvasar. Grieķijas vīza izdota aprīlī. Iebraukšanas zīmogs iespiests 2. maijā, Atēnās. Pirms tam uz Grieķiju nav braukusi. 2. maijs, es nodomāju, viņš sācis gatavoties visai laicīgi.

-    Kurā koledžā jūs mācījāties?

-    Gērtonā.

-    Tad jau jūs pazīstat veco mis Veinraitu. Doktori Veinraitu.

-    No Gērtonas?

-    Jā, Čosera3 pētniece. No Lenglendas. - Džūlija neizpratnē skatījās uz mani, nodūra acis. Tad apjukums nozuda un viņa pavīpsnāja, uzķērusi manu viltību.—Piedod. Labi, jūs mācījāties Gērtonā. Un pēc tam tu strādāji par skolotāju?

Viņa minēja pazīstamu klasisko skolu meitenēm Londonas ziemeļos.

-    Tas gan neizklausās diez ko ticami.

-    Kāpēc tā?

-    Ne pārāk prestiža vieta.

-    Es nemaz nedzinos pēc prestiža. Es vienkārši gribēju būt Londonā. - Viņa norādīja uz savu kleitiņu. - Nevajag domāt, ka esmu radīta tikai un vienīgi šādai dzīvei.

-    Un kāpēc tu gribēji būt Londonā?

-    Visu Kembridžas laiku mēs piedalījāmies tefitra izrādēs. Mums abām bija labs darbs, perspektīvas, bet…

-    Ar ko nodarbojas DŽŪna?

-    Ar reklāmu. Rakstīja tekstus. Man tā vide gan nepatika, jo seviSķi vīrieši, kas tur apgrozās.

-    Atvaino, es tevi pārtraucu.

~ Gribēju teikt tikai to, ka mēs nebijām stāvā sajūsmā par savu nodarbošanos. Un sākām darboties kādā Londonas amatierteātra trupā. Tavistock Rep., viņiem ir neliels teātris Kenonberijā.

-    Kaut ko esmu par to dzirdējis.

Atlaidos puszvi|us. Džūlija sēdēja taisni, atbalstījusies uz labās rokas, pāri viņas plecam es varēju redzēt, kā sulīgi zilā jūra sastopas ar spoži zilo debesi. Vasaras vējš šalkoja priedes zaros, glauda ādu kā silta ūdens strāva. Nu es iepazinu Džūlijas jauno, īsto es, vienkāršu un nopietnu, un tas man patika vēl vairāk kā iepriekšējie veidoli. Tieši tas man bija pietrūcis: sajūta, ka viņa ir gluži parasta, parastam cilvēkam pieejama meitene.

-    Nu, un pagājušā gada novembrī viņi uzveda Līsistrati4.

-    Vispirms pasaki, kāpēc tev nepatika skolotājas darbs.

-    Un tev tas patīk?

-    Nē. Vismaz nepatika līdz brīdim, kad satiku tevi.

-Nu… acīmredzot tas vienkārši nav mans aicinājums. Šī stīvā skolmeistara maska, visu laiku jābūt tik apnicīgi pareizai. Vai tā nav?

Pasmaidīju un piekrītoši pamāju. - Tagad par Līsistrati.

-    Vai esi kaut ko lasījis par šo uzvedumu? Nē? Vārdu sakot, Tonijs Hils, visai talantīgs režisors, uzticēja mums abām galveno lomu. Es stāvēju priekšplānā un runāju tekstu, vietām arī grieķu valodā, bet Džūna attēloja to pantomīmā. Bija raksti presē, daudzi teātra cilvēki nāca noskatīties šo izrādi. Uzvedumu, ne jau mūs.

Pavandījusies groziņā, Džūlija izvilka cigarešu paciņu. Mēs aizsmēķējām, un viņa turpināja stāstīt.

-    Vienā no pēdējām izrādēm mūsu grimētavā parādījās kāds tips. Sacīja, ka esot teātra aģents - viņu sūtījis kāds cilvēks, kas

gribot mūs satikt. Kāds kino producents. - Es uzrāvu uzacis, un viņa pasmīkņāja. - Nu kā tad. Šis tips runāja tik mīklaini, nebija jāšaubās par producenta nolūkiem. Pēc pāris dienām mums atnesa divus mi-ilzīgus puķu pušķus un ielūgumu uz lenču Kleridža restorānā. No kāda cilvēka, kuru sauc…

-    Varu gan iedomāties, kā viņu sauc.

Džūlija palocīja galvu.

-    Nu, mēs apspriedāmies un nolēmām aiziet - tāpat vien, joka pēc. - Mirkli viņa pieklusa. - Izrādījās, ka šis producents ir ļoti šarmants kungs. Bijām gaidījušas gluži ko citu - kādu no tiem atbaidošajiem pseidoholivudiskajiem tipiņiem. Bet viņš… viņš atstāja godīga un atklāta cilvēka iespaidu. Likās pat, ka viņam padomā nav nekā tāda. Acīmredzot ļoti bagāts, vismaz viņš pieminēja savas plašās biznesa intereses. Iedeva mums vizītkarti ar Šveices adresi un tūlīt pat piebilda, ka lielākoties dzīvojot Francijā un Grieķijā. Viņš pat sīki smalki aprakstīja šo salu un Burāni. Tieši tā, kā šeit ir… kā šeit izskatās.

-    Par savu pagātni viņš nestāstīja?

-    Gribējām zināt, kāpēc viņš tik labi runā angliski. Mūsu producents atbildēja, ka jaunībā domājis kļūt par ārstu un studējis Londonā medicīnu. - Skeptiska vīpsna. - Sākumā viņš mums daudz ko sastāstīja, bet, saliekot kopā visus mozaīkas gabaliņus, šķiet, ka lielu tiesu bērnības un jaunības viņš tomēr pavadījis Anglijā. Tā rādās, ka viņš mācījies kādā no smalkajām privātskolām, jo reiz visai dzēlīgi izteicās par angļu privileģēto skolu sistēmu. Un tas bija teikts no sirds. - Džūlija izdzēsa savu cigareti. Tāpat esmu pārliecināta, ka savulaik viņš bija sadumpojies pret naudas varu. Un savu tēvu.

-    Vai izdevās kaut ko izdibināt par viņa vecākiem?

-    Par to mēs vaicājām jau pirmajā reizē. Precīzi atceros viņa vārdus: «Mans tēvs bija garlaicīgākais cilvēks pasaulē. Miljonārs ar bodnieka dvēseli.» Ar to šai tēmai tika pielikts punkts, mums nav izdevies uzzināt ko vairāk. Reiz gan viņš izmeta, ka esot dzimis Aleksandrijā. Cik zinu, tur tiešām ir liela grieķu kolonija.

-    Tātad patiesībā kaut kas pilnīgi pretējs stāstam par de Dukā-nu?

-    Tā vien šķiet, ka šis stāsts atspoguļo kārdinājumu, ko Moriss pats reiz piedzīvojis. Kā varētu izmantot tēva atstāto naudu.

-    Tā varētu būt. Bet tu nepabeidzi par lenču Kleridžā.

-    Visumā tas sasaucas ar to, ko tikko runājām. Moriss ļoti centās uzsvērt, ka ir kosmopolīts, kultūrai tuvs cilvēks. Nevis vienkārši miljonārs. Pavaicājis, ko mēs studējām Kembridžā, viņš guva iespēju paspīdēt ar savu erudīciju. Tad sākām runāt par moderno teātri, ari šajā jomā viņš izrādījās lietpratējs, zināja runāt par visām Eiropas novitātēm. Teica pat, ka subsidējot nelielu eksperimentālu trupu Parīzē. - Džūlija ievilka elpu. - Lai nu kā, bet par viņa tuvajām attiecībām ar kultūru nebija jāšaubās. Pēdīgi jau sākām brīnīties, kālab esam aicinātas, un Džūna to viņam klaji noprasīja. Moriss paziņoja, ka esot galvenais akcionārs kādā Libānas kinokompā-nijā. - Viņa uzlūkoja mani platām acīm. - Un tad nāca īstais pārsteigums. Viņš piedāvāja mums filmēties. Šovasar, galvenajās lomās.

-    Bet jums taču vajadzēja…

-    Nezinu, ko vajadzēja, bet mēs gandriz skaļi iespurcāmies. Mums vēl arvien likās, ka viņam padomā gluži kas cits. Bet tad viņš sāka runāt par līguma noteikumiem. - Džūlijas vaibsti atspoguļoja toreizējo izbrīnu. - Katra no mums saņemtu tūkstoš mārciņas tūlīt pēc līguma parakstīšanas. Vēl pa tūkstotim pēc filmēšanas beigām plus simt mārciņas mēnesī izdevumiem. Kuru, kā izrādījās, šeit nemaz nav.

-    Ak Kungs! Vai esat kaut ko arī saņēmušas?

-    Pirmo pusi līguma naudas. Ari izdevumu naudu, tu taču redzēji bankas vēstuli. - Viņa nodūra acis un noglauda segas plūksnas, bīdamās likties pārāk merkantila. - Jā, tas ir viens no iemesliem, kādēļ esam vēl šeit. Diezgan nelāga sajūta - mēs taču tikpat kā neko nedarām, lai šo naudu atpelnītu.

-    Un kāds tad bija filmas sižets?

-    Filmēšana bija paredzēta šeit, Grieķijā. Tūlīt pastāstīšu. -Džūlija uzmeta man stomīgu skatienu. - Tikai nedomā, lūdzu, ka mēs esam tik naivas un tūlīt devām līksmu jāvārdu. Drizāk gan otrādi. Bet viņš perfekti izspēlēja savas kārtis. Tāds labais onkulis -nu protams, nevar taču tā uzreiz izšķirties, vajag taču noskaidrot, kas un kā, apspriesties ar savu aģentu. It kā mums tāds būtu bijis.

-    Un kas tālāk?

-īrētā rolzroisā nogādāja mūs mājās. «Mājās» - mazītiņā mansarda dzīvoklītī Belsaizparkā. Gluži kā divas Pelnrušķītes. Lika visu apdomāt, bet rīkojās loti gudri - nesteidzināja, necentās pierunāt. Tikāmies vēl pāris reižu - Moriss veda mūs uz teātri, uz operu. Ne reizi nemēģināja apvārdot katru atsevišķi. Grūti to izstāstīt, bet tu jau zini, cik viņš var būt šarmants. Rodas iespaids, ka par dzīvi viņam zināms viss iespējamais.

-    Un ko teica jūsu draugi? Tas režisors?

-Teica, ka mums jābūt ļoti piesardzīgām. Tad mēs sameklējām sev aģentu. Viņš nebija dzirdējis nedz par Morisu, nedz par kino-kompāniju Beirutā. Pēdīgi viņam izdevās ievākt par to ziņas. Kā jau Moriss bija teicis, šī kompānija ražo plaša patēriņa filmas arābu tirgum, Irākai, Ēģiptei. Tagad tā gribot iefiltrēties Eiropas tirgū, bet mūsu filmu ieinteresēta finansēt sakarā ar kaut kādiem nodokļu atvieglojumiem.

-    Kā sauc šo kompāniju?

-    Polymus Films. - Viņa atkārtoja nosaukumu pa burtiem. - Atrodama firmu reģistrā vai kā to sauc. Pēc mūsu aģenta vārdiem, respektabla un samērā veiksmīga kompānija. Arī līgumā, kad līdz tam tikām, nebija nekā aizdomīga.

-    Varbūt viņš uzpirka to aģentu.

Džūlija paberzēja degunu. - Bija tāda doma, bet mēs to atmetām. Laikam tā tomēr bija nauda, kas mūs beigu beigās pārliecināja. Nauda jau bija bankā, pārskaitīta uz mūsu rēķina. Un tā bija īsta. Protams, mēs rēķinājāmies ar zināmu riska momentu. Būtu savādāk, ja runa ietu par vienu no mums. Bet mēs taču esam divas. -Viņa palūrēja uz mani no uzacu apakšas. - Vai tu vispār tici tam, ko saku?

-    Vai tas būtu nepareizi?

-    Mans stāsts laikam nebija īpaši sakarīgs.

-    Nebija ne vainas.

Bet Džūlijas skatiens aizvien pauda šaubas par manu attieksmi pret šādu lētticību. Viņa novērsa acis un turpināja.

-    Un, protams, Grieķija. Es taču studēju klasiskās valodas un visu laiku sapņoju šurp atbraukt. Tas bija vēl viens kārdinājums -

Moriss solīja, ka pagūsim arī visu apskatīt. Un savu solījumu viņš turēja. Nūja, mums jāpiedalās šajās mistiskajās izdarībās, bet viss pārējais ir kā necerētas brīvdienas. - Džūlija atkal pieklusa, šķiet, samulsusi no tā, ka viņu atalgojums ir nesalīdzināmi dāsnāks par manējo. - Un kāda Morisam ir jahta! Tur mēs jūtamies kā īstas princeses.

-    Ko par to teica jūsu mamma?

-    Moriss parūpējās ari par to. Viņš satikās ar māmuļu, kad tā atbrauca uz Londonu mūs apciemot. Un māmuļa pilnīgi izkusa, tādu džentlmeni viņa sen neesot redzējusi. - Džūlija pavīpsnāja.

- Un tādu naudas maku ari ne.

-    Vai viņa zina, kas šeit patiesībā notiek?

-    Negribējām viņu lieki uztraukt, teicām, ka pagaidām notiek mēģinājumi. Mūsu mammai ir īpašs talants satraukties par katru sīkumu.

-    Nu, un pati filma?

-    Sižets ņemts no grieķu stāsta, kura autors ir kāds Teodoritis -vai esi par tādu dzirdējis? - Es pašūpoju galvu. - Visdrīzāk tas nemaz nav tulkots. Sarakstīts divdesmito gadu sākumā un saucas Trīs sirdis. Par divām angļu meitenēm, kas stāstā nemaz nav dvīnes. Ang|u sūtņa meitas, kas pirmā pasaules kara laikā aizbrauc atpūsties uz kādu Grieķijas salu un…

-    Vai viena no viņām gadījumā nav Lilija Montgomerija?

-    Nē taču. Klausies! Uz salas viņas sastop kādu grieķu dzejnieku, kas neglābjami slims ar tuberkulozi. Viņš iemīlas pēc kārtas abās māsās, arī māsas viņu iemīl, un visi trīs ir bezgala nelaimīgi - vari jau iedomāties, ar ko tas viss beidzās. Kaut gan vispār stāsts nav tik banāls, kā izklausās. Tam piemīt neviltots tā laika aromāts.

-    Vai esi to lasījusi?

-    Cik nu spēju ar savām zināšanām. Tas nav pārāk garš.

-Xerete kala ta nea ellenika?* - es pavaicāju jaungrieķu valodā.

Džūlija nedomājot atbildēja, ka mācās moderno grieķu valodu,

bet senās valodas zināšanas palīdz daudz mazāk, nekā varētu domāt. Atbildēja daudz raitāk, ar pareizākiem akcentiem, nekā to spētu es pats, un veltīja man uzvarošu skatienu. Pieveikts nodūru acis.

-    Turklāt Moriss rādīja mums scenāriju. Vēl Londonā.

-    Angļu valodā?

-    Viņš teica, ka domā ieskaņot divus filmas variantus - grieķu un angļu, katru no tiem dublējot otrā valodā. — Viņa paraustīja plecus. - Scenārijs nebija slikts, bet kā izrādījās, tas viss ir tikai trekns ēsmas kumoss. Diemžēl.

-    Bet kā tad…

-    Pagaidi. Te būs vēl daži lietiski pierādījumi.

Atkal pameklējusies groziņā, Džūlija pagriezās pret mani ar kabatas portfeli rokā. Izvilka divus avīžu izgriezumus. Vienā bija redzamas abas māsas: mēteļos un vilnas cepurītēs ģērbtas, tās plati smaidīja uz Londonas ielas fona. Atpazinu laikrakstu jau pēc šrifta, bet augšpusē bija pielīmēta strēmele ar nosaukumu: «Evening Standard, 1953. gada 8. janvāris.» Zem uzņēmuma - īsa informācija:

GALVIŅAS ARĪ STRĀDĀ!

Necerēti paveicies dvīņumāsām Džūnai un Džūlijai (pa labi) Holmsām — meitenes tēlos galvenās lomas filmā, ko šovasar paredzēts uzņemt Grieķijā. Māsas ir Kembridžas universitātes absolventes un jau studiju laikā daudz redzētās uz skatuves. Par abām kopā prot astoņas valodas! Slikta ziņa vecpuišiem -ne viena, ne otra vēl nedomā par precībām.

-    Mēs to virsrakstu neizdomājām.

-    Vai tiešām?

Otrs izgriezums bija no Cinema Trade News. īsti amerikāniskā stilā tas apliecināja Džūlijas teikto.

-    Re, gadījās pa rokai. Mana mamma. - Viņa sniedza man foto: sieviete ar pārlieku kuplu frizūru sēž guļamkrēslā dārza mauriņā, viņai pie kājām nogūlies labi barots spaniels. Ievērojis vēl vienu uzņēmumu, lūdzu parādīt arī to: vīrietis sporta krekliņā ar inteliģentu, nervozu seju, gadus trīsdesmit piecus vecs.

-    Vai tas ir?…

-    Jā. Bija, Jt Džūlija īsi noteica un atlika fotogrāfijas vietā. Varēja redzēt, ka viņa nevēlas runāt par tēvu, un es neuzstāju. Steigšus turpināja savu stāstu.

-    Tagad mēs, protams, redzam, cik perfekti Moriss bija visu izplānojis. Ja reiz mēs būsim smalkas jaunkundzes, sūtņa atvases 1914. gadā… Savā naivumā skrējām uz labā toņa stundām, uz pie-laikošanām. Visi Lilijas tērpi taču tika pasūtīti Londonā. Maijā mēs devāmies ce|ā. Moriss sagaidīja mūs Atēnās un teica, ka pārējā filmēšanas grupa ieradīsies tikai pēc divām nedēļām. Viņš jau iepriekš bija mūs brīdinājis, aizdomām it kā nebija pamata. Devāmies braucienā uz Rodošu, uz Krētu. Ar Aretūzu, viņa jahtu.

-    Uz šejieni viņš to nekad neved?

-    Parasti tā stāv Navplijā.

-    Vai Atēnās dzīvojāt viņa mājā?

-    Šķiet, ka Atēnās viņam nemaz nav mājas. Vismaz tā viņš saka. Apmetāmies viesnīcā Grande Bretagne.

-    Pat biroja viņam tur nav?

-    Tev taisnība, - Džūlijas sejā paplaiksnīja vainas apziņa. - Bet mums teica, ka šeit uzņems tikai ārskatus, visu pārējo - Beirutā. Moriss pat rādīja mums dekorāciju skices. — Viņa sastomījās. - Tā mums bija pilnīgi jauna pasaule, Nikolas. Bijām nepieredzējušas, tik jūsmīgi satrauktas. Turklāt viņš iepazīstināja mūs ar vēl diviem cilvēkiem. Kādu grieķu aktieri, kas tēlos mirstošo dzejnieku, un režisoru, ari grieķi. Kopā aizgājām vakariņās, un tie abi likās patīkami cilvēki. Runas grozījās tikai ap nākamo filmu.

-    Vai nemēģinājāt kaut ko par viņiem uzzināt?

—Bijām Atēnās tikai pāris dienu. Vēlāk viņiem vajadzēja atbraukt šurp.

-    Bet viņi tā ari neparādījās.

-    Vairs neesam viņus redzējušas. - Viņa norāva diedziņu, kas bija izlīdis no svārku apakšmalas. - Vispirms likās dīvaini, ka šeit neviens neko nav dzirdējis par filmēšanu, bet viņam ari uz to bija gatava atbilde - ja vietējie ko tādu padzirdētu, bariem vien saskrietu cerībā nopelnīt kādu grasi.

Gadījuma pēc zināju, ka tas ir tiesa. Pirms trim mēnešiem uz Hidras salu bija atbraukusi kāda grieķu kinogrupa. Rezultātā pat no mūsu skolas aizbēga divi virtuves strādnieki, lai salīgtu tur darbā. Veselas divas dienas vārījās vietēja mēroga skandāls. Es neteicu to Džūlijai, tikai zinoši nosmīnēju.

-    Jūs atbraucāt šurp. Un tālāk?

-    Atbraucām gan, pēc fantastiska ceļojuma. Un tad tas viss sākās, nepagāja ne divas dienas. Ievērojām, ka Moriss kļuvis kaut kāds… citāds. Brauciena laikā mums sāka veidoties tik tuvas, siltas attiecības. Kopš 1943. gada mēs dzīvojam bez tēva, acīmredzot apzināti vai neapzināti bijām izjutušas šo trūkumu. Protams, viņu neviens nevar aizstāt, bet Moriss bija mums kā tēvocis, kā labais pasaku burvis. Augas dienas bijām kopā, arvien vairāk sākām viņam uzticēties. Mums bija brīnišķīgi vakari, aizrautīgas sarunas par teātri, literatūru, mīlestību, dzīvi… par visu iespējamo. Tikai tad, kad lūkojām izvaicāt viņu par pagātni, Moriss arvien noslēdzās, it kā būtu nolaidis bruņucepures sejsegu. Tu zini, kā tas ir. Ir lietas, kuras mēs īsti spējam izvērtēt, tikai atskatoties. Uz jahtas viss bija tik jauki, Moriss bija tik vēlīgs. Bet šeit viņš acumirklī pārvērtās -it kā mēs vairs nebūtu viņa viešņas, bet viņa īpašums.

Atkal Džūlijas skatiens nedroši uztaustīja manējo, kā pārbaudot, vai nenosodu viņu par to, ka visumā Moriss viņai tomēr patīk. Viņa atlaidās uz elkoņa un pieklusa, pa brīdim atglaužot matus, ko pie vaiga pielipināja vēja pūsma.

-    Es pazīstu šo sajūtu.

-    Sākās ar to, ka mēs gribējām aiziet līdz ciematam. Viņš mūs nelaida, sak, gribot strādāt pie filmas bez liekas kņadas. Bet nebija vispār nekādas kņadas - ne ģeneratoru, ne kameru un prožektoru, nevienas dzīvas dvēseles, nerunājot par uzņemšanas grupu. Turklāt radās sajūta, ka Moriss mūs novēro, pieskata. Kaut kas savāds parādījās viņa smaidā. It kā viņš zinātu ko īpašu, mums nezināmu. Un nu vairs nebūtu vajadzības to slēpt.

-    Pazīstu ari šo smaidu.

-    Otrās dienas pēcpusdienā Džūna - es biju iemigusi - gribēja iet pastaigāties. Viņa tika līdz vārtiem, kad piepeši uz takas iznira mūsu melnais sargs - iepriekš nebijām viņu redzējušas - un aizšķērsoja viņai ceļu. Nelaida viņu garām, neatbildēja uz jautājumiem. Protams, Džūna bija šokā, tūlīt atskrēja pie manis un abas devāmies pie Morisa. - Viņa runāja, iedūrusi skatienu zaļajā segā. - Un tad viņš pateica. - Džūlija atkal noņēma no sejas neklausīgo šķipsnu.

- Ne jau klaji acīs, nē, uzmanīgi, taustoties. Viņš redzēja, cik sašu-tuSas esam. Vispirms bija garS ievads. Vai tad viņš vienmēr nav izturējies pret mums tik labi, cik iespējams, vai nav izpildījis visas finansiālās saistības, vai tad mums nebija lieliskas attiecības brauciena laikā… un tamlīdzīgi. Tad viņš tika pie galvenā. Jā, viņš atzīst, ka ir mūs da|ēji piekrāpis - nekādas filmas nebūs. Bet viņam patiešām esot vajadzīgas divas skaistas, talantīgas un inteliģentas -šie ir viņa epiteti - jaunas aktrises. Lūdza viņu uzklausīt un dievojās—ja viņa teiktais mūs nepārliecinās…

-    Jūs tūdaļ varēsiet braukt prom.

Viņa palocīja galvu.

-    Mēs viņu uzklausījām, un tā bija kārtējā k|ūda. Vairākas stundas viņš nopūlējās mūs apvārdot. Pamatdoma bija šāda: viņu patiesi interesē teātris un viņam patiesi pieder tā Libānas kinostudija, bet galvenā viņa dzīves kaislība tomēr ir un paliek medicīna, ko iepriekš viņš gan nav teicis. Precīzāk sakot, psihiatrija. Viņš pat teica, ka esot studējis pie Junga.

-    Tas arī man tika stāstīts.

-    Es par Jungu tikpat kā neko nezinu. Tu domā, ka…

-    Vismaz toreiz es tam noticēju.

-    Ar mums bija tāpat. Gribot negribot mēs ļāvāmies šai argumentu straumei. Ne vienreiz vien tika teikts, ka mēs palīdzēsim viņam pārkāpt jaunas pasaules slieksni. Ka tas būs unikāls psiholoģisks un filosofisks pieredzējums, kur māksla līdzdarbojas ar zinātni. Vēl nebijusi ekspedīcija cilvēka zemapziņas labirintos. Un tā tālāk, un tā joprojām. Protams, mēs gribējām zināt, ko šīs krāšņās frāzes nozīmē tīri praktiski - kas īsti mums būs jādara. Un tad ari pirmoreiz dzirdējām tavu vārdu. Viņš gribot veidot situāciju, kurā mūsu lomas būs visai līdzīgas filmā paredzētajām. Un tu, pašam nezinot, būsi tas grieķu dzejnieks.

-    Kungs žēlīgais! Un jūs…

Viņa pielieca galvu un domīgi lūkojās tālē, meklējot piemērotus vārdus.

-    Viņš mums pilnīgi sajauca galvu. Lai gan… nezinu, gandriz likās, it kā mēs neapzināti būtu ko tādu gaidījušas. Īstie teātra cilvēki dzīvē mēdz būt visai sekli un ārišķīgi. Bet Moriss… Atceros, Džūna izmeta, ka tas ir apvainojoši. Lai neiedomājas, ka ar biezu maciņu var tā vienkārši pirkt un izmantot cilvēkus. Tā bija vienīgā reize, kad varēja skaidri redzēt, ka viņam iedzelts vārīgā vietā. Viņš uzsāka garu runu - stāstīja, ka bagātība viņam nozīmē arī nerimtīgu vainas apziņu, ka viņa vienīgā patiesā kaislība ir izzināt, paplašināt cilvēka zināšanu robežas. Ka viņa sapnis ir pārbaudīt dzīvē kādu ilgi briedinātu teoriju. Un tas nav tikai egoista untums. Skanēja pārliecinoši, uzreiz bija redzams, ka viņš runā no sirds. Pat Džūnai beigās nebija ko teikt.

-    Vajadzēja gan apvaicāties, kas tā par teoriju.

-    Vaicājām, ne vienreiz vien. Bet viņš atgaiņājās ar veco iebildumu: ja mēs visu zināsim, tas kaitēs eksperimenta tīrībai. Atkal nobēra mūsu priekšā veselu klēpi metaforu. No vienas puses, to varot uztvert kā fantastisku Staņislavska5 metodes turpinājumu, īstenības imitācija, kas ir reālāka par pašu īstenību. Un tu būšot cilvēks, kas seko noslēpumainai balsij, vairākām balsīm alternatīvu iespēju labirintā… kas pašas īsti nezina… jo tās esam mēs… kāda ir šo alternatīvu jēga. Otra līdzība ir luga bez autora, izrāde bez skatītājiem. Ir tikai aktieri.

-    Bet beigās — vai tad mēs visu uzzināsim?

-    Uzzināsim. To viņš cieši apsolīja.

-    Ari es?

-    Vairāk par visu Moriss grib zināt, ko tu patiesībā jūti, ko domā. Tu taču esi centrālā figūra. Galvenā jūrascūciņa.

-    Tātad todien viņš jūs pieveica.

-    Visu nakti mēs nevarējām izšķirties. Vienu bridi domājām palikt, tad atkal ne. Pēdīgi Džūna izdomāja mazu pārbaudījumu. Nākamajā rītā mēs paziņojām, ka gribam braukt prom, tūlīt pat. Moriss atkal visādi izrunājās, bet velti. Un pēdīgi padevās, teica, ka izsauks no Navplijas jahtu un aizvedīs mūs uz Atēnām. Bet mēs uzstājām, ka gribam braukt tūlīt pat, ar kuģīti.

-    Un ko viņš? Tā vienkārši jūs atlaida?

-    Mēs sakravājām savas mantiņas, un viņš ar laivu aizveda mūs līdz ciematam. Visu ceļu sēdēja kā akmens tēls, nebilda ne vārda.

Bet es visu ce|u domāju par sauli, jūru un spožajām debesīm, ko tūlīt pat nomainīs Londonas pelēcība. Šī doma bija neciešama. Piestātne jau bija gandrīz klāt, mēs ar Džūnu saskatījāmies…

-    Un atkal iekodāt indīgajā ābolā. - Viņa pamāja. - Vai viņš prasīja atpakaļ savu naudu? Kad grasījāties braukt prom?

-    Nē. Tas arī bija viens no punktiem Morisa kontā. Un viņš bija tik priecīgs, nemaz nepārmeta mums šo mazo intermēdiju. - Džūlija nopūtās. - Teica, ka tas tikai apstiprina viņa izvēles pareizību.

Visu laiku gaidīju kādu atsaukšanos uz pagātni - es taču droši zināju, ka «ilgi briedinātā teorija» tiek pārbaudīta vismaz trešo vasaru pēc kārtas. Bet pagaidām paturēju to pie sevis. Varbūt Džūlija manīja manu aizvien skeptisko attieksmi.

-    Tas vakarējais stāsts. Par Seidevarri. Manuprāt, tas varētu būt risinājuma pavediens, vismaz daļēji. Noslēpuma nozīme. Pasaule, kurā nekam nevar pilnībā ticēt, nekas nav pilnīgi drošs. Tieši to viņš grib radīt šeit, Burāni.

-    Ar sevi pašu Radītāja lomā.

-    Bet ne jau aiz lieluma mānijas, aiz tīri intelektuālas ziņkāres. Hipotēzes līmenī. Paskatīties, kā mēs reaģēsim. Turklāt viņa Dievam nav viena, bet vairākas sejas.

-    Viņš nemitīgi apgalvo, ka visu nosaka nejaušība. Bet kā var uzņemties Dieva lomu ar šādiem uzskatiem? Dievs kā nejaušība?

-    Varbūt ari tā ir viena no alternatīvām, kas mums jāapdomā. -Džūlija pasmīnēja un piebilda: - Viņš pats savureiz pajoko par šo tēmu. Kopš tu esi parādījies, mēs Morisu redzam daudz retāk, šķiet, viņš ir nogājis malā un vēro. Uz mūsu jautājumiem viņš mēdz atbildēt šādi: «Cilvēkam nav lemts izvaicāt Dievu.»

Es vēroju nodurto galvu un auguma izliekumu, izjutu viņas tuvību un prātā dzirdēju Končisa atbildi manām šaubām par nejaušību. Kāpēc tad tu esi šeit kopā ar šo meiteni? Un vai tam ir kāda nozīme, kamēr tu esi kopā ar viņu?

-    Džūna sacīja, ka viņš izvaicā tevi par mani.

Viņa pacēla acis, un tās atspulgoja debesu zilgmi.

-    Ne tikai par tevi. Prasa ari par mani pašu, manām izjūtām. Piemēram, vai es tev ticu… prasa pat to, kas, pēc manām domām, notiek viņa prātā. To grūti izstāstīt.

-    Vismaz par vienu lietu nebija šaubu. Ka es neesmu nekāds aktieris.

-    Nesaki vis. Es tieši domāju, ka tu esi lielisks aktieris, jo tēlo tā, it kā to nemaz nemācētu. - Viņa izstiepās uz vēdera un atspieda zodu plaukstās. - Mēs jau sen nopratām, ka spēles pirmais uzdevums - pievilināt tevi un izvazāt aiz deguna - ir koks ar diviem galiem. Pēc scenārija tu esi tas, kam vajag sajaukt prātus. Bet līdz ar to mēs pašas sāpināmies vēl vairāk.

-    Vai tāds scenārijs patiešām eksistē?

-    Nē taču, tas ir joks. Moriss tikai pasaka, kad uznākt, kad noiet no skatuves, kādu noskaņu radīt. Dažkārt arī konkrētu tekstu.

Piemēram, vakarējā saruna par Dievu?

-    Jā gan. Tas bija viņa teksts.—Viņa vainīgi palūrēja caur skropstām. - Tomēr nevar teikt, ka es nemaz tam neticu.

-    Bet citreiz tā ir improvizācija?

-    Moriss saka - nav nekāda nelaime, ja viss neiet strikti pēc plāna. Kamēr mēs pieturamies pie galvenās līnijas. Tas taču ir viens no «eksperimenta» motīviem - neprognozējams spēles moments cilvēku attiecībās. Cilvēka uzvedība neizprotamā situācijā. Tā viņš saka. Es tev jau stāstīju.

-    Viens nu ir skaidrs. Viņš rada dažādus šķēršļus mūsu attiecībās. Un dod mums dažādas iespējas tos pārvarēt.

-    Sākumā par šāda veida attiecībām nebija ne runas, ja nu vienīgi vēsi distancētā gadsimta sākuma stilā. Otrajā nedēļā viņš izdomāja, ka man jāmēģina rast kādu kompromisu attiecībās starp 1915. gada viltus Liliju un 1953. gada īsto Nikolasu. Vaicāja, ko es darīšu, ja tu gribēsi ar mani skūpstīties. - Džūlija paraustīja plecus. - Uz skatuves taču arī nākas skūpstīties. Atteicu viņam - ja jau tas ir tik nepieciešams… Tajā otrajā svētdienā es vēl nebiju tikusi skaidrībā ar šo «kompromisu», tālab tik muļķīgi uzvedos.

-    Tu uzvedies ļoti jauki.

-    Un mūsu pirmā saruna! Man bija tāds lampu drudzis. Daudz trakāk nekā uz skatuves.

-    Tomēr tu saņēmies tam atvadu skūpstam.

-    Tikai pienākuma pēc. - Atkal mans skatiens noglauda vjņas izliekto muguru. Šūpojot gaisā vienu zilpelēko pēdu, Džūlija skatījās

taisni sev priekšā. - Man Šķiet, ka Moriss to uztver kā matemātisku uzdevumu. Tikai šajā gadījumā mēs visi esam iksi, viņš var ielikt mūs jebkurā sava vienādojuma vietā. - Maza pauze. - Es mazliet sameloju. Toreiz gribēju zināt, kā tas būs, kad tu mani skūpstīsi.

-    Par spīti naidīgajai propagandai?

-    Tas sākās tikai tajā svētdienā. Kad tu saņēmi telegrammu. Lai gan jau iepriekš Moriss brīdināja, lai nelaižu tevi pārāk tuvu. Emocionālā ziņā.

Viņas skatiens atkal pētīja segas plūksnas. Vējpūsmas nests, virs mums aizplīvoja dzeltens tauriņš.

-    Vai viņš minēja ari iemeslu?

-    Jā. Varot pienākt bridis, kad man nāksies panākt pretējo, proti, atvēsināt tavas jūtas. - Džūlijas skatiens neatrāvās no segas. - Jo tad tev būs pienācis laiks aizrauties ar Džūnu. Saskaņā ar to muļķīgo stāstu, kur dzejnieks nemitīgi maina kaisles objektus. Viena no māsām aizsapņojas, un otra izmanto izdevību… Tu jau zini. -Pēc brīža piebilda: - Un vispār viņš nemitīgi cenšas tevi nopulgot. It kā atvainodamies suņiem, ka uzrīdījis tos tik nešpetnai lapsai. Tas nu gan ir smieklīgi. Jo vairāk tāpēc, ka tu esi drīzāk pēddzinis. — Beidzot viņa pacēla acis. - Vai atceries tās frāzes, ko sacīju tev Lilijas lomā? Ka tev nav dzejnieka talanta, nav humora izjūtas un tādā garā? Es nešaubos, ka tās bija adresētas tiklab tev, kā man.

-    Kāpēc tad viņš vispār saveda mūs kopā?

Viņa apsvēra manu jautājumu.

-    Es nedomāju, ka grieķu stāstiņam šeit vispār ir kāda nozīme. Manuprāt, tam visam ir sakars ar citu, daudz dižāku darbu. - Ļāva man bridi minēt, tad pateica priekšā. - Vakar pēc manām pēcpusdienas izdarībām. Kāds cits burvis reiz citu jaunekli sūtīja malku cirst.

-    Es palaidu to garām. Prospero un Ferdinands.6

-    Es taču deklamēju tev šīs rindas, atceries?

-    Viņš ieminējās par to jau pašā pirmajā reizē. Kad es vēl neko par tevi nezināju. - Džūlija atkal vairījās mana skatiena. Nav grūti saprast, kāpēc - zinot, ar ko beidzas Šekspīra Vētra. Es nomurmināju: - Viņš taču nevarēja zināt, ka mēs…

-    Jā, bet… - Viņa saminstījās. - Es esmu viņa parādniece. Ne jau tu.

-    Mūsu burvis ir pagādājis sev ari Kalibanu.

-    Ir gan, - viņa nopūtās.

-    Tas atgādināja man vienu citu lietu. Jūsu slēptuvi.

-    Es nevaru to tagad parādīt, Nikolas. Viņi var mūs pieķert.

-    Vai tas ir tepat netālu?

-Jā.

-    Varētu vismaz pateikt, kur tas ir. - Džūna atkal paslēpa acis, bet likās, ka šoreiz viņas mulsumam ir cits iemesls. - Ja nu jums kas atgadās.

Viņa pasmīkņāja. — Ja tāds būtu mūsu ļaunais liktenis, domāju, tas jau būtu noticis.

-    Bet kāpēc es nedrīkstu zināt? Tu taču solīji.

-    Mans solījums paliek spēkā. Bet ne tagad. Lūdzu! - Saklausījusi manā balsī asāku noti, viņa pasniedzās un noglauda man roku.

- Nedusmojies! Šīs stundas laikā esmu lauzusi tik daudzus Mori-sam dotus solījumus. Vismaz vienu vēl gribu saglabāt.

-    Vai tas ir tik svarīgi?

-    Nē, bet viņš saka, ka ar to saistīts tavs kārtējais pārsteigums. Nezinu gan, kāds.

Atkal sasodītās mīklas; savā ziņā gan šī iecirtība likās apstiprinām viņas stāsta patiesumu. Ieturēju mazu pauzi, klusums ir labs melu detektors. Taču šoreiz tas neiedarbojās.

-    Vai esat runājušas ar pārējiem?

-    Nav bijis iespējas. Vēl ir Marija, bet tas ir pilnīgi bezcerīgs gadījums. Tikpat mēma kā Džo.

-    Un jahtas apkalpe?

-    Parasti grieķu jūrnieki. Nedomāju, ka viņi ir lietas kursā. — Vai Džūna tev teica? Mums ir aizdomas, ka Končisam skolā ir kāds spiegs, - viņa negaidot nobeidza.

-    Spiegs skolā? Kurš tad?

-    Kādu dienu Moriss izmeta, ka tu esot ļoti rezervēts ar saviem kolēģiem. Un viņi tevi lāgā neieredzot.

Iedomājos Dēmetriadu un tikai tagad apķēru: vai nav savādi, ka šis rūdītais melša spēj klusēt par maniem gājieniem uz Burāni?

Turklāt cs patiešām biju rezervēts. Viņš bija vienīgais no kolēģiem, ar kuru kontaktējos ārpus skolotāju istabas. Atvieglots atcerējos, ka arī viņam neko nebiju teicis par tikšanos ar Alisonu; tā gan nebija viltība, drīzāk nevēlēšanās uzklausīt viņa jēlos jociņus.

-    Varu iedomāties, kurš tas ir.

-    Tā ir viena no Morisa īpašībām, ko es nevaru ciest. Šī nemitīgā okšķerēšana. Uz jahtas viņam ir kinokamera ar teleobjektīvu. It kā putnu novērošanai.

-    Ja es kādreiz pieķeršu to veco ākstu…

-    Nekad gan neesmu redzējusi to šeit. Droši vien kārtējais triks acu aizmālēšanai.

Vēroju Džūliju. Likās, ka viņu urda kāds iekšējs konflikts, neiz-lēmība, vēlme izvilināt no manis kādu aprobāciju pretsvarā visam iepriekš teiktajam. Atcerējos, ko par viņu bija teikusi māsa, un uz labu laimi sacīju:

Par spīti visam, tu tomēr gribi turpināt?

Viņa paberzēja degunu. - Es tiešām nezinu, Nikolas. Šodien, acumirklī - jā. Rīt varbūt vairs ne. Kaut kas tāds ar mani notiek pirmoreiz mūžā. Un, par spīti saprāta argumentiem, es zinu - ja mēs tagad izstāsimies no spēles un aizbrauksim, nekad vairs neko tādu nepiedzīvosim. Vai tev tā neliekas?

Beidzot es notvēru viņas skatienu. Nu bija īstais brīdis izspēlēt pēdējo trumpi.

-    Ne gluži. Cik es zinu, tas notiek vismaz trešo gadu pēc kārtas.

Džūlija bija tik pārsteigta, ka nespēja uzreiz aptvert sacīto. Platām acīm noskatījās uz manu smīniņu, tad strauji pieslējās un nosēdās uz saliektām kājām.

-    Tu gribi teikt, ka esi jau… ka šī tev nav pirmā reize?

Nu viņa bija gluži satriekta, viņas skatiens, aizvainots un mulss, pārmetoši urbās manī.

-    Ne jau es. Tie divi, kas strādāja šeit pirms manis.

Viņa joprojām nesaprata. - Viņi paši tev stāstīja? Un tu visu laiku to zināji?

-    Zinu tikai to, ka ari pērngad šeit noticis kas savāds. Un ari gadu pirms tam. - Pastāstīju, kā es izdibināju to mazumiņu, ko zinu, ari to, ka Končiss neko nenoliedza. Vēroju viņas reakciju. - Vēl viņš teica, ka jūs ari te bijāt. Un tikāties ar viņiem.

Džūlijas sašutums pieņēmās spēkā. - Bet mēs kāju neesam spērušas…

-    Es ticu.

Viņa nosēdās sāniski un bridi raudzījās uz jūru.

-    Nē, viņš ir nepārspējams. — Džūlijas skatiens atgriezās pie manis. - Tātad tu visu laiku domāji, ka mēs…

-    Ne gluži. Vismaz vienu lietu viņš noteikti bija samelojis. - Es pastāstīju par Mitfordu, par viņa mēģinājumu «glābt» Džūliju. Viņa ņēmās mani tincināt, gribēja zināt visu sīkumos.

-    Un tev patiesi nav ne jausmas, kas ar viņiem notika?

-Vismaz skolā viņi neko nav stāstījuši. Mitfords deva man tikai

to vienu mājienu. Uzrakstīju viņam vēstuli, bet atbildes pagaidām nav.

Vēl bridi viņa pētīja manas acis, tad novērsās.

-    Tas tikai pierāda, ka viss nav tik briesmīgi, kā rādās.

-    Es ari mēģinu sev to iegalvot.

-    Neiedomājami.

-    Viņam gan labāk to nesaki.

-    Nu protams! - Pēc brīža viņa uzlūkoja mani ar nīgru smaidiņu.

- Viņam jābūt lielām dvīņumāsu rezervēm.

-    Tādu kā jūs vairāk nav. Pat viņam.

Džūlija atkal novērsās no mana nepārprotamā skatiena. - Un kas mums tagad būtu jādara?

-    Kad viņš atgriezīsies? Vai izliksies atgriežamies?

-    Šovakar. Vismaz tā viņš vakar teica.

-    Šī tikšanās solās būt visai interesanta.

-    Kā tad, mani atzīs par nederīgu un uzteiks vietu.

-    Es sameklēšu tev citu, - maigi atteicu.

Iestājās klusums, mūsu acis sastapās. Es pasniedzos, un sastapās rokas; pievilku viņu sev tuvāk, un mēs gulējām līdzās mazliet atstatu. Ar pirkstu galiem iepazinu smalkos vaibstus - aizvērtās acis, degunu, mutes liekumu. Džūlija saņēma manu pirkstu ar lūpām, es piekļāvu viņu cieši un noskūpstīju. Viņa atbildēja, gan nedroši, gribot un reizē baidoties gribēt, tad mazliet atvirzījās un es pētīju

šo seju, kas šķita nevainojama, bez kādas fiziskas vai garīgas nepilnības. Likās, tā arvien spētu uzturēt manī vēlmi mīlēt, maigi sargāt, es mūžam no tās nenogurtu. Viņa atvēra acis un pasmaidīja vāri, aizvien nedaudz atturīgi.

-    Ko tu domā?

-    Domāju, ka tu esi |oti skaista.

-    Vai tu patiešām nesatiki savu draudzeni?

-    Un ja es būtu saticis? Tu būtu greizsirdīga?

-Jā.

-    Tātad nesatiku.

-    Man gan tā neliekas.

-    Tici man. Viņa nevarēja atbraukt.

-    Bet tu gribēji viņu satikt?

-    Gribēju būt labs pret nesaprātīgiem zvēriņiem. Un pateikt, ka nekas mums nesanāks. Ka manu dvēseli pievākusi kāda ragana.

-    īsta ragana, jā nudien.

Saņēmu viņas delnu un noskūpstīju, sameklēju ar lūpām rētu.

-    Kur tu to dabūji?

Džūlija pārbrauca tai ar pirkstu. - Spēlēju paslēpes. Toreiz man bija desmit gadu. - Bērnišķi uzmeta lūpu. - Negribējās gatavot stundas. Es paslēpos šķūnītī, kur glabājās dārza rīki, un nejauši notriecu no vadža garu kātu… un aizliku sejai priekšā roku. - Viņa atkārtoja toreizējo žestu. - Izrādījās, ka tā bija izkapts.

-    Ak tu nabadzīte! - Vēlreiz noskūpstīju rētu un piek|āvos augumam; atrāvies no viņas lūpām, es skūpstīju acis, kaklu, maigo ādu gar dekoltē malu, tad atkal uzmeklēju muti. Mūsu skatieni ilgi kavējās viens otrā, šaubu atspulgs viņas acīs jaucās ar maigu paļāvību. Piepeši skropstas nolaidās, lūpas pasniedzās pēc manām, it kā šobrīd viņa labāk spētu izteikties citā, bezvārdu valodā. Bijām nonākuši tā reibinošā atvara malā, kad izzūd viss apkārtējais, bijām tikai mēs divi, sakļautas mutes un ķermeņi. Negaidot šajā tuvībā ielauzās ārpasaule.

No villas atlidoja zvaniņa šķinda, monotoni ritmisks, uzstājīgs aicinājums gluži kā trauksmes zvans. Pielēcām sēdus kā nedarbā pieķerti, pavērāmies visriņķī. Rādījās, ka esam vieni. Džūlija pagrieza manu roku un ieskatījās pulkstenī. - Droši vien Džūna. Sauc mūs uz lenču.

Noskūpstīju gaišo pakausi. - Es negribu nekur iet.

-    Tad viņa nāks pati. - Džūlija pameta man tēloti pūcīgu skatienu. - Vīrieši pārsvarā dod priekšroku viņai.

-    Tad pārsvarā tie ir pēdējie idioti.

Zvanīšana mitējās. Mēs sēdējām cieši līdzās, un Džūlija aizvien turēja manu plaukstu, pētīja to.

-    Acīmredzot viņa vieglāk dod to, kas viņiem vajadzīgs.

-    To var dot katra sieviete. - Viņa joprojām pētīja manu plaukstu, it kā tas būtu ar mani nesaistīts priekšmets. - Un tu? Vai devi to savam draugam?

-    Es mēģināju.

-    Kas tad tur īsti bija?

Džūlija papurināja galvu, it kā tas būtu pārāk sarežģīti.

-    Es neesmu nevainīga, Nikolas. Ne jau tur tā lieta.

-    Tu baidies piedzīvot jaunu vilšanos? Jaunas sāpes?

: Es baidos… tikt atkal izmantota.

-    Kā tad viņš tevi izmantoja?

Zvaniņš ieŠķindējās no jauna. Džūlija nopūtās un uzsmaidīja man.

-    Tas ir garš stāsts. Kādu citu reizi.

Aši mani noskūpstījusi, viņa piecēlās un paķēra groziņu. Es salocīju un pārliku pār plecu segu; devāmies uz villas pusi. Tikko bijām iegājuši priedainē, es ar acs kaktiņu uzķēru kādu kustību -tumšs stāvs lūkoja paslēpties zaru biezoknī jardus astoņdesmit pa kreisi no mums. Atpazinu nevis pašu cilvēku, bet raksturīgo kustību manieri.

-    Mūs tomēr pieskata. Jūsu mīlulis Džo.

Gājām tālāk, Džūlija tikai pašķielēja uz to pusi.

-    Tur neko nevar līdzēt. Var vienīgi ignorēt viņu.

Tomēr slēptā acu pāra klātbūtne lika sevi manīt: mēs turējāmies atstatu un jutāmies neveikli, bezmaz vainīgi. No vienas puses, šī vainas apziņa man likās nejēdzīga - jo vairāk es tuvojos īstajai Džūlijai, jo muļķīgāki šķita sadomātie šķēršļi mūsu starpā. Savukārt cita manis da|a, mūžīgais puišelis, kas rod baudu paslēpās izdarībās, nevēlējās tos pavisam sagraut; šādai slepenībai arvien piemīt kaut kas erotiski satraucošs. Vainas apziņai gan varēja būt cits, patiess iemesls, tāpat kā cits, daudz dziļāk slēpts acu pāris

varēja sekot man no zemapziņas džungļiem; varbūt es neapzināti to jutu un tas piešķīra manām izjūtām vēl asāku piegaršu. Tikai krietni vēlāk sapratu, kādēļ daudziem vīriešiem, piemēram, sacīkšu braucējiem, ātrums ir kļuvis par narkotiku. Tie ir cilvēki, kas neredz nāvi sev priekšā, bet aiz muguras - atliek piebremzēt un apdomāties, lai tūlīt sajustu pakausī tās salto elpu.

47

No saules apspīdētajiem galerijas kāpieniem pieslējās garkājains stāvs ķieģeļkrāsas kreklā, -Gandrīz jau sāku bez jums. Man gribas ēst.

Zem vaļējā krekla vīdēja tumšzils bikini peldkostīms. Šis vārds, tāpat kā pats apģērba gabals, toreiz vēl bija jaunums; patiesību sakot, līdz šim biju skatījis to tikai žurnālu lappusēs un jutos gluži apstulbis. Slaikas, zeltaini brūnas kājas, kaila naba, acīs šķelmīgs vaicājums. Džūlijas piktais skatiens darīja jo platāku šīs jaunās Vidusjūras nimfas smaidu. Sekojot viņai galerijā, kur ēnā nostumts gaidīja lenča galds, man pielavījās doma par Trim sirdīm , bet es steigšus to aiz-gainīju. Aizgājusi līdz galerijas stūrim, Džūna pasauca Mariju, tad pagriezās pret māsu.

-    Viņa mēģināja ieskaidrot man kaut ko par jahtu. Es, protams, neko nesapratu.

Tikko apsēdāmies, parādījās Marija un sāka runāt ar Džūliju. Es gan sapratu, par ko tiek runāts: piecos atbraukšot jahta, lai paņemtu meitenes, bet pati Marija iešot ar Hermeju uz ciematu, viņai vajagot pie zobārsta. Jaunkungam esot jāatgriežas skolā, jo māja tiks aizslēgta. Džūlija vaicāja, kurp jahta dosies. «7'hen xero, despoina. Nezinu teikt, mis.» Pulksten piecos, viņa atkārtoja, it kā tas viņas vēstījumā būtu pats galvenais. Kā parasts pakniksēja un aizčāpoja atpakaļ uz savu mājokli.

Džūlija pārstāstīja visu māsai.

-    Vai tas nebija plānots? - es vaicāju.

-    Protams, ka ne. Es domāju, mēs paliksim šeit. - Viņa ar šaubām uzlūkoja māsu, tā savukārt pašķielēja uz mani un atkal pievērsās Džūlijai.

-    Vai mēs viņam uzticamies? Un viņš mums? — viņa strikti noprasīja.

-Jā.

Džūna pavīpsnāja uz manu pusi. - Tad laipni lūdzam, Pip!

Mulsi blenzu uz Džūliju.

-    Tu teicies studējis angļu valodu, - viņa klusi bilda.

Starp mums atkal noskrēja aizdomu ēna. Tad es sapratu mājienu un atvieglots pasmaidīju: - Angļu literatūra ir tik bagāta. Nemirstīgā mis Hevišema?

-    Un Estella7 arī.

Skatījos no vienas uz otru. - Jūs jokojat?

-    Jā, tie ir mūsu mazie jociņi.

-    Tavi mazie jociņi, - Džūlija palaboja.

-    Gribēju šajā spēlītē iesaistīt ari Morisu, — Džūna sacīja. — Pilnīgi garām. - Viņa uzlika elkoņus uz galda. - Nu tā. Tagad stāstiet, pie kādiem dižiem slēdzieniem jūs nonācāt

-    Nikolass man pastāstīja kaut ko gluži neticamu.

Nu es varēju novērtēt otras māsas reakciju, kas ari bija gana pārliecinoša, lai gan Džūna bija drīzāk sašutusi nekā izbrīnīta par šo jauno Končisa divkosības pierādījumu. Sākām vēlreiz visu pārrunāt, un es uzzināju, ka viņa ir vecākā no dvīnēm, ko gan varēja noprast arī no meiteņu vārdiem. Tas lika sevi manīt - ievēroju viņas aizbildniecisko attieksmi, ko diktēja temperaments un acīmredzami lielākā pieredze attiecībās ar vīriešu dzimumu. Tātad lomu sadalījums bija savā ziņā pamatots: viena māsa bija «normāla», garā stipra un piezemēta, otra - ne tik «normāla», proti, sapņaina un trausla. Sēdēju starp viņām ar seju pret jūru, modru aci uzmanot Končisa spiegu, kas gan nelika manīt savu klātbūtni. Meitenes ņēmās mani izvaicāt - nu bija mana kārta atskaitīties par savu pagātni.

Tā nu mēs sīki iztirzājām Nikolasa dzīvi: viņa ģimene, viņa centieni, viņa neveiksmes. Trešā persona te ir īsti vietā, jo šis Niko-

lass bija nedaudz citāds: nelāgu apstākļu upuris, nekaitīgi vieglprātīgs un būtībā dziļi godprātīgs puisis. Nācās atkal pieminēt Alisonu, bet es to pasniedzu kā likteņa nejaušību, mānīgas simpātijas, neveiksmīgu īstā cilvēka meklējumu epizodi. Tāpat kā Džūlija, liku saprast, ka nevēlos sīkāk apspriest šo tēmu. Tas nu ir garām un aizmirsts kā izbalojusi fotogrāfija līdzās koši krāsainajai šodienai.

Nesteidzīga maltīte, gards ēdiens un recina8, un abu meiteņu klātbūtne, runas un jautājumi, un kairais pretstats starp kārtīgi apģērbto un puskailo augumu, sajūta, ka mēs pamazām kļūstam arvien tuvāki, - viņas stāstīja par savu tēvu, bērnību, kas pagājusi zēnu privātskolas gaisotnē, izklaidīgo mammu, kas arvien dodot vielu komiskiem pastāstiem - jutos nokļuvis tīkami siltā istabā pēc gara, auksta ceļojuma. Telpas siltums, sievietes ķermeņa siltums. Uz maltītes beigām Džūna atbrīvojās no krekla, izaicinot māsas aso mēli, par ko pati tikai pasmējās. Arvien grūtāk nācās tēlot piedienīgu vienaldzību; krūtis bija tikko piesegtas, biksītes, uz gurniem sasietas ar tievu, baltu saitīti, arī daudz neslēpa. Sapratu, ka viņa tīši ķircina manu skatienu - nevainīgs flirts kā sīka atriebība par ilgo nīkšanu aiz kulisēm. Ja es mācētu, nudien, būtu sācis skaļi murrāt.

Ap pustrijiem nospriedām aiziet uz Mutsu izpeldēties; pārkāpt Burāni robežu un pārbaudīt, vai mums tas tiks ļauts. Nosolījos lieki nekurdīt Džo, ja viņš stāsies mums ceļā. Ne meitenēm, ne man pašam nebija šaubu par to, kurš tad gūs virsroku. Devāmies uz vārtu pusi gatavi tam, ka ik bridi mūs var apturēt — tāpat kā toreiz Džūnu. Bet nekas nenotika, visapkārt bija tikai priedes un sveķu tvans, tveice un cikāžu čirksti. Apmetāmies liedaga vidū netālu no kokos ieslēptās kapelas. Izklāju divas segas uz robežas starp skuju klāju un oļiem. Atbrīvojusies no kleitas un skolnieciskajām zeķēm, Džūlija palika baltā viendaļīgā peldkostīmā, šķiet, sakaunējusies par savu necilo iedegumu.

Džūna plati pasmīnēja. - Moriss gan varētu pagādāt tev ari septiņus rūķus.

- Aizveries! Tas nav godīgi. Es, protams, esmu bezcerīgi atpalikusi, - Džūlija pameta uz mani bezmaz piktu skatienu. - Visu brau-

cienu nīku zem nolāpītā saulsarga, kamēr šī… - viņa aizgriezās un salocīja kleitu.

Meitenes uzsprauda matus; pārskrējuši karstajiem o|iem, mēs laidāmies peldus. Pārlaidu skatienu krastmalai: neviena. Mēs bijām vieni visā pasaulē, visā jūrā, trīs vientu|as galvas vēsā, zilā ūdenī. Mani atkal pāršalca turpat pilnīgas laimes un iekšēja līdzsvara sajūta, es nezināju, kas būs tālāk, un negribēju zināt, pilnībā atdevies acumirklim: Grieķijai, šim vientulīgajam liedagam, divām dzīvām nimfām man līdzās. Iznākuši krastā, noslaucījāmies un izstiepāmies uz segām; atspiedies uz elkoņa, es atlaidos blakus Džūlijai, kas centīgi ieziedās ar iedeguma eļ|u. Džūna iekārtojās uz otras segas; nogūlusies uz vēdera, uzlika galvu uz rokām un vēroja mūs. Iedomājos par skolu, par iegrožotajiem zēniem un nīgrajiem skolotājiem, šo neciešamo dzīvi bez sievietes, bez dabiskas seksualitātes klātbūtnes. Džūlija uzlika saulesbrilles un nogūlās uz muguras.

Parunājām vēl par Morisu, bet drīz vien apklusām, vīna un saules nogurdināti. Džūna atāķēja krūšturi, piepacēlās un ar veiklu kustību izlika to uz akmeņiem žāvēties. Paguvu ievērot kailās krūtis un slaido, zeltaino muguru, ko tumšzila, cieši pieguloša drāniņa atdalīja no slaidajām, zeltainajām kājām. Uz ādas nebija gaišu plankumu, krūtis bija tikpat brūnas kā pārējais, acīmredzot viņa vienmēr tā sau|ojās. Šis žests bija tik vienkāršs un dabisks, un tomēr mans skatiens meklēja patvērumu jūras klaidā. Nebiju radis nedz pie bikini, nedz pie šādas uzvedības, kas krietni vien apsteidza savu laiku. Vēl vairāk mulsināja man pievērstais skatiens, kas it kā aicināja salīdzināt un vēroja manu reakciju. Pēc brīža viņa sakustējās un aizgrieza seju. Vēlreiz pārslidinājis acis sulīgi brūnajam ķermenim, es paskatījos uz līdzās gulošo meiteni, nogūlos uz muguras un sataustīju viņas roku. Džūlijas pirksti ieslīdēja starp maniem, atsaucīgi maigai rota|ai. Es aizvēru plakstus. Tumsa, viņas abas. mūžvecais Grieķijas grēcīgums.

Taču man netika |auts nodoties šim nomoda sapnim. Nepagāja ne divas minūtes, kad nez no kurienes tuvojās dobja, arvien pieaugoša rēkoņa. Acumirkļa apjukumā es nodomāju, ka kaut kas notiek villā. Tad atskārtu, ka tā ir pazīstama, sen nedzirdēta skaņa-zemu lidojoša lidmašīna, spriežot pēc motora trokšņa, iznīcinātājs. Mēs ar Džūliju uzrāvāmies sēdus, Džūna paslējās uz elkoņa. Lidmašīna tiešām lidoja ļoti zemu - tā iznira virs Burāni raga kādus četrsimt jardus no krasta un kā saniknots sirsenis aizducināja pāri jūrai Pe-loponēsas virzienā. Pāris sekundēs tā pagaisa aiz zemesmēles rietumu pusē, tomēr mēs - vismaz es - paguvām ievērot amerikāņu armijas pazīšanās zīmes. Džūlija ievēroja māsas kailo muguru.

-    Tas nu gan ir nekauņa, - izmeta Džūna.

-    Gan jau viņš atgriezīsies, lai vēl par tevi papriecātos.

-    Neesi nu tik klīrīga.

-    Nikolass tāpžft jau zina, ka mums viss ir savā vietā.

Atspiedusies uz elkoņiem, Džūna pagriezās pret mums, atklājot

skatienam vienu brūnu krūtsgalu. Šķelmīgi pasmīkņāja.

-    Nedomāju, ka esat tik tālu tikuši.

Džūlija stīvi blenza jūrā. - Man riebjas tavi izlēcieni.

-    Nikolasam gan, šķiet, patīk.

-    Beidzot ir kam izrādīties?

-    Ja jau reiz viņam ir bijusi tā laime redzēt mani…

-    Džūna!

Ķīviņa laikā Džūlija ne reizi uz mani nepaskatījās, bet tagad viņas acīs skaidri izlasīju, kurā pusē man jānostājas. Lielisks skats -mulsums un dusmas viņas sejā bija kā pēkšņa ņirba klusā ūdenī. Acis pārmetoši nodzalkstīja, it kā es būtu pie visa vainīgs.

-    Aiziesim līdz kapelai!

Paklausīgi piecēlies, pašķielēju uz Džūnu, kas pavadīja mani ar ironiski bezkaunīgu grimasi. Es iekodu lūpā. Tāpat basām pēdām mēs iegājām koku pavēnī; Džūlijas lūpas bija pikti sakniebtas, vaigu gali pietvīkuši.

-    Tas jau nebija ļauni domāts.

-    Ir brīži, kad es varētu viņai acis izskrāpēt.

-    Klasicisma speciālistei nevajadzētu būt tik sašutušai par kailu ķermeni Grieķijā.

-    Šobrīd es neesmu nekāda speciāliste. Vienkārši greizsirdīga sieviete.

Pieliecos un noskūpstīju viņas deniņus. Džūlija viegli atstūma mani.

Bijām pienākuši pie balti kaļķotās kapelas. Domāju, ka durvis būs slēgtas tāpat kā pagājušo reizi, bet tās padevās, līdzko atbīdījām vienkāršo koka aizbīdni, - acīmredzot kāds te bija bijis un piemirsis aizslēgt. Logu namiņam nebija, gaisma nāca tikai no durvju ailes. Trūka ari solu, vienīgie priekšmeti bija paprāvs dzelzs svečturis ar mūžveciem sveču stumbeņiem un ikonostass, kas aizņēma visu gala sienu. Tikko jaušams vīraka smārds. Aplūkojām primitīvi gleznotos svētos uz ķirmju izurbinātā koka, bet vairāk mūs iespaidoja šīs vietas vientulīgā pakrēsla. Apliku roku viņas pleciem. Pēc mirkļa Džūlija pagriezās un mēs sākām skūpstīties, viņa gan kā parasti tūda] atrāvās un piek|āva vaigu manam plecam. Aizvilcis viņu līdz durvīm, aizvēru tās, atspiedos pret stenderi un turpināju skūpstīt saulē satvīkušās lūpas, kaklu, plecus, tumsā taustoties pēc peldkostīma lencītēm.

-    Nē. Nevajag.

Tas bija teikts ar to īpašo sievišķo intonāciju, kas lūdz apstāties, vienlaikus aicinot turpināt. Es maigi noslidināju lences pār pleciem, rokām, līdz viņa stāvēja līdz pusei kaila. Manas plaukstas saņēma atsvabināto vidukli un, lēni slīdot augstāk, atrada mazas, stingras krūtis, vēl miklas pēc peldes, tomēr siltas un uzbudinātas. Pieliecies nolaizīju sāļos krūšu galiņus. Džūlijas pirksti satraukti pārskrēja manai mugurai un iejuka matos. Manas rokas atgriezās pie peldkostīma, kas nokarājās pār gurniem, un viņas delnas stingri uzgūla manām.

-    Lūdzu. Ne tagad, - viņa čukstēja.

Noglaudu viņas lūpas ar savām. - Es tik ļoti tevi gribu.

-    Es zinu.

-    Tu esi tik skaista.

-    Nevar taču. Nevar darīt to šeit.

Pieskāros viņas krūtīm. - Tu taču pati to gribi.

-    Gribu. Bet ne tagad. Ne šeit.

Džūlija apvija rokas man ap kaklu, un skūpsts bija vēl skurbāks, drudžainā glāstā es pārlaidu rokas viņas mugurai, pirksti ielavījās zem peldkostīma malas, saņēma stingro mīkstumu un piekļāva viņas gurnus cieši, vēl ciešāk, lai viņa sajustu manu nobriedušo vēlmi, saprastu, cik ļoti es viņu gribu. Mūsu mutes sakusa vienā, mēles glaudSs negausīgā kaislē, |āvīgais ķermenis pieplaka man, un es jutu, ka prāts vairs nespēj to valdīt, ka šis kailums, tumsa, ieslodzītās emocijas, apspiestās vēlmes…

Pēkšņs troksnis. Pārāk īss, lai noteiktu tā izcelsmi, bet nebija šaubu, ka tas radās tepat iekšā, telpas viņā galā. Izbailēs sastinguši, mirkli stāvējām kā akmenī kalts mīlas pāris. Arī Džūlija pagrieza galvu trokšņa virzienā, bet tievās saulstaru strīpiņas, iespraukušās pa durvju spraugām, ne|āva neko saskatīt. Mēs abi instinktīvi pasniedzāmies pēc peldkostīma, es palīdzēju ietrāpīt nervozās rokas lencītēs. Saņēmis viņas delnu, sataustīju durvju rokturi un atrāvu tās vaļā, kapelā ielauzās žilbas gaismas kūlis. Svētie bezkaislīgi noraudzījās uz mums, melnais svečturis stāvēja kā stāvējis. Nekas nebija mainījies. Tikai tagad ievēroju, ka ikonostass — kā parasti grieķu kapelās - stāv trīs četras pēdas atstatu no sienas un vienā galā tam ir šauras durtiņas. Nojautusi manu nākamo soli, Džūlija aizšķērsoja ce]u, purinot galvu mēmā, uzstājīgā lūgumā. Sapratu, ka tas atkal ir nolādētais nēģeris. Viņš varēja it viegli šeit ielavīties, kamēr mēs peldējāmies, negaidot, ka šo vietu vēl kāds izvēlēsies par slēptuvi.

Džūlija raustīja mani aiz rokas, pa brīdim pametot bažīgu skatienu uz svētbilžu sienu. Vēl brīdi šaubījies, ļāvu izvilkt sevi ārā. Ar niknu spēku aizcirtu durvis un paskatījos uz viņu.

-    Kretīns!

-    Viņš taču nevarēja zināt, ka mēs turp iesim.

-    Varēja gan ātrāk likt sevi manīt.

Runājām pusbalsī. Džūlija aizveda mani pāris soļu tālāk. Liedaga saulē paslējās Džūnas galviņa, viņa noteikti bija dzirdējusi skalo durvju būkšķi.

-    Tagad gan Moriss visu uzzinās, - Džūlija noteica.

-    Tas mani vairs neuztrauc. Ir ari pēdējais laiks.

-    Vai kas notika? - mums uzsauca Džūna.

Džūlija pielika pirkstu pie lūpām. Uzlikusi krūšturi, viņas māsa panācās mums pretī.

-    Tur ir paslēpies Džo, - Džūlija pavēstīja.

Džūna pameta acis uz kapelas balto sienu, tad pievērsās mums; pirmītējā šerpā valšķība bija nozudusi bez pēdām.

-    Es runāšu ar Morisu, - Džūlija turpināja. - Lai viņš izvēlas -vai nu mēs, vai Džo.

-    Es sen jau to teicu.

-    Zinu jau, zinu.

-    Jūs runājāt? Viņš dzirdēja ko lieku?

Džūlija nodūra acis un viegli piesarka. - Ne jau tur tā lieta.

Džūna veltīja man saprotošu smaidiņu, bet žēlsirdīgi noklusēja.

-    Es loti gribētu iet atpakaļ un… - es bildu.

Māsas sāka dedzīgi protestēt, mēs atgriezāmies liedagā un vēlreiz visu pārspriedām, paslepus vērojot kapelas durvis. Nekas nenotika, bet viss bija sabojāts - neredzamā melnā radījuma klātbūtne šķita saindējam ainavu, saules gaismu, visu jauko pēcpusdienu. Cieta ari mana piekrāptā miesa, bet tur nu nekas nebija līdzams. Pēdīgi nospriedām doties atpaka| uz villu.

Marija sēdēja pie sava namiņa un flegmatiski tērzēja ar Hermeju, ēzeļa īpašnieku. Paziņoja, ka tēja jau galdā. Abi laucinieki uzlūkoja mūs kā citplanētiešus, tik svešus viņu vienkāršajai pasaulei, tik tālus, ka jebkura saprašanās šķita pilnīgi neiespējama. Tad viņa norādīja ar mezgloto pirkstu uz jūru un pateica vēl pāris vārdu. Nesapratnē pagriezāmies, bet no šejienes tikpat neko nevarēja redzēt.

-    Viņa saka, tur esot karakuģi, - Džūlija paskaidroja.

Tikuši līdz kraujai mājas priekšā, mēs patiešām ieraudzījām svina

pelēku karavānu, kas šķērsoja Egejas ūdeņus austrumu virzienā, no Malējas uz Skillaju: lidmašīnu bāzes kuģis, kreiseris, Četri mīnu kuģi un vēl viens; acīmredzot tie bija ceļā pretim kādai jaunai Trojai. Nu guva izskaidrojumu arī iznīcinātāja pēkšņā ielaušanās mūsu pēcpusdienas mierā.

-    Varbūt tas ir Morisa atvadu gājiens. Likt kreiserim sašaut mūs lupatu lēveros, - ieteicās Džūna.

Mēs pasmējāmies, tomēr draudīgie silueti jaunavīgās pasaules pamalē viesa netīkamu iespaidu. Šī nāves mašinērija, kas nesa tūkstošiem kareivju ar kožamgumiju mutē un prezervatīvu kabatā, likās nevis trīsdesmit jūdzes, bet trīsdesmit gadus tāla esam, it kā, skatoties uz dienvidiem, mēs būtu ieskatījušies nākotnē, pasaulē, kur vairs nebūs vientulīgu salu, nebūs Prospero, nebūs poēzijas un fantāzijas, un maigu mīlas solījumu… Stāvot līdzās abām meitenēm, es piepeši sāpīgi apjautu ne vien Končisa burvju tīmekļa, bet paša laika trauslo dabu. Zināju, ka man nekad vairs nebūs tāda piedzīvojuma, un biju gatavs ziedot visu atlikušo mūžu, lai tikai Šī pēcpusdiena nekad nebeigtos, nebeidzami atkārtotos noslēgtā lokā, lai tas nebūtu tikai īss mirklis, pakāpiens, uz kura var uzkāpt tikai vienu reizi.

Pie tējas galda mana eiforija pavisam izplēnēja. Meitenes iegāja namā un atgriezās, tērpušās savās rožu kleitiņās. Jahtai drīz vajadzēja būt klāt, un mūsu runas kļuva steidzīgas un nesakarigas. Viņas līdz šim nezināja, kā rīkoties, vienubrīd pat tika apspriesta iespēja nākt man līdzi un apmesties viesnīcā. Pēdīgi nolēmām dot Končisam vēl vienu nedēļas nogali, vēl vienu iespēju nākt klajā ar saviem nodomiem. Nebijām vēl beiguši par to spriest, kad manu uzmanību piesaistīja vēl kāds apveids jūrā. Tas lēni aplieca zemes-mēli rietumu pusē.

Biju jau gana dzirdējis par Končisa jahtu, par to, cik tā liela un grezna, kas noteikti pierāda vismaz vienu - Končiss patiesi ir ļoti bagāts. Ja tam vēl bija vajadzīgs kāds pierādījums. Tomēr man aizķērās elpa, kad atkal izgājām kraujmalā. Baltā divmastu jahta slīdēja lēni un cēli, motora dzīta; buras bija satītas, bet neliela masta galā slābi nokarājās Grieķijas karogs. Garš, elegants korpuss, priekšā un pakaļgalā pacēlās kajīšu virsbūves. Uz klāja rosījās kāds pusducis zilibaltu stāvu, acīmredzot apkalpe. Sejas vēl nevarēja izšķirt, jahta bija kādas pusjūdzes attālumā.

-    Jā-ā, - es novilku. - No šāda ieslodzījuma es arī neatteiktos.

-    Ja tu vēl redzētu, kas tur ir iekšā, - Džūna piemetināja. - Uz mūsu tualetes galdiņa vien stāv astoņu veidu franču smaržas.

Jahta bija gandriz apstājusies, trīs vīri sāka darboties ap laivu celtni. Sirēna bravūrīgi pieteica tās ierašanos, un es sajutu īsti anglisku skaudības dzēlienu, ko kompensēja viegls nicinājums -šāda greznība taču ir tikai dārga banalitāte. Man vēl nebija nācies apgrozīties mantīgo vidē - Oksfordā gan bija daži Šīs šķiras paziņas, tādi kā Billijs Vaits, bet viņu dzīvesvide man bija sveša. Iztēlojos sevi stāvam uz šīs jahtas klāja un apskaudu abas meitenes, kam tas bija daudz vienkāršāk - viņu āriene nodrošināja brivu ieeju šai pasaulē. Naudas iegūšana ir vīriešu lieta, sublimēts vīrestības apliecinājums. Varbūt Džūlija nojauta manas domas. Kad atgriezāmies galerijā pēc mantām, viņa negaidot saņēma mani pie rokas un ievilka istabā, tālāk no Džūnas acīm un ausīm.

-    Tikai pāris dienu, Nikolas.

-    Man tās būs kā pāris gadu.

-    Man tāpat.

-    Visu savu dzīvi es gaidīju tieši tevi.

Viņa nodūra acis, mēs stāvējām cieši līdzās.

-    Es zinu.

-    Vai tev ari tā ir?

-    Es nezinu, Nikolas. Zinu tikai to, ka gribu, lai tev tā būtu.

-    Vai tu nevarētu aizšmaukt kādu vakaru, kad atgriezīsies?

Pametusi mirkli uz durvīm, Džūlija ieskatījās man acīs.

-    Es jau gribētu, bet…

-    Es varētu atnākt trešdien. Satiksimies pie kapelas. - Pēc mirkļa piemetināju: - Ārpusē.

-    Varbūt mēs vēl nebūsim atpakaļ, — viņa šaubījās.

-    Es tik un tā atnākšu. Kad satumsīs. Un gaidīšu līdz pusnaktij. Tomēr labāk, nekā nīkt sasodītajā skolā un kost pirkstos.

-    Es mēģināšu. Ja vien varēšu. Ja mēs būsim šeit.

Atvadu skūpsts bija steidzīgi strups.

Izgājām ārā. Mūs ieraugot, Džūna pameta ar galvu uz jūras pusi - grants laukuma viņā pusē stāvēja nēģeris, gaidīja. Melnas bikses un svīteris ar augstu apkakli, tumšas brilles. Atkal iekaucās jahtas sirēna, krastam strauji tuvojās laivas motora dūkoņa.

Džūna sniedza man roku, un es novēlēju viņām labu ce|avēju. Stāvēju un noskatījos, kā abas rātni aizsoļo pāri grants strēlei, šūpojot rokā savus smieklīgos groziņus. Nesagaidījis meitenes pienākam, nēģeris pagriezās un kāpa lejā acīmredzami drošs par viņu paklausību. Kad gaišās galvas bija nozudušas, es piesteidzos pie kraujas. Motorlaiva jau bija klāt, šūpojās pie piestātnes. Pēc briža uz muliņa parādījās melns stāvs un divas gaišsārtas kleitiņas. Laivā sēdēja matrozis baltos Šortos un tumšzilā krekliņā; uz krūtīm koši sarkans uzraksts, acīmredzot vārds Aretūza, ko gan nevarēju salasīt. Viņš palīdzēja iekāpt meitenēm, pēc tam laivā ielēca nēģeris un nosēdās viņām aiz muguras pašā priekšgalā. Pamanījušas mani,

meitenes sāka dedzīgi vicināt rokas, bet laiva tikām izbrauca no līča un uzņēma kursu uz jahtu, projām no manis.

Turpat simt jūdžu tālumā, līdz pašai Krētai rāmi mirgoja ūdens klajs; karakuģi tikko saredzami vairs netraucēja tā pēcpusdienas mieru. Uz kādas klints dzegas man pie kājām bija patvērusies vientuļa ciprese; tās melnā ēna jau stiepās garumā uz sarkanējās zemes garozas. Saule nogurusi sliecās pretim apvārsnim. Izjutu sociālu un seksuālu diskomfortu, necerēju ari, ka trešdien izdosies tikties ar Džūliju, tomēr kāda dziļa trauksme neļāva man sanīkt - tāpat kā pokera spēlmani uztur ceriba, ka jau nākošā uzceltā kārts vainagos viņa dūžu komplektu.

Atgriezos villā. Marija jau gaidīja, lai aizslēgtu durvis; es necentos viņu izprašņāt, labi zinot, ka tas ir bezcerīgi. Uzkāpu augšā un veicīgi sakravāju savas mantas. Kad biju atkal lejā, laivu jau cēla uz klāja un baltais brīnums bija gatavs ceļam. Apmetusi slaidu loku, jahta uzņēma kursu uz Peloponēsas dienvidiem. Gribēju sagaidīt to aizbraucam, bet varēja gadīties, ka ari mani kāds vēro. Negribēju izskatīties pēc pamesta, skumju sagrauzta pavadītāja.

Lēni slāju cauri priedājam; arvien attālinoties no sapņa, tuvojos dienišķajiem spaidu darbiem. Kā Ādams, padzīts no Ēdenes dārza, tikai manā paradīzē nebija Dieva, nebija neviena, kas varētu liegt man atgriezties.

1

Serloka Holmsa frāze no A. Konana-Doila stāsta «Sudraba zīme».

2

Kvints Horācijs Flaks, Parīze, Horācijs — romiešu dzejnieks, viens no ievērojamākajiem «zelta laikmeta» literatūras pārstāvjiem.

3

Džefrijs Čosers (ap 1340-1400) - angļu dzejnieks, angļu literārās valodas pamatlicējs.

4

Sengrieķu dramaturga Aristofana (ap 445-385 p.m.ē.) komēdija.

5

Skatuves mākslas teorijas un aktiertehnikas sistēma, ko izstrādājis Konstantīns Staņislavskis (1863-1938), krievu aktieris, režisors, pedagogs un teātra teorētiķis.

6

Alūzija norāda uz V. Šekspīra lugu «Vētra».

7

Č. Dikensa romāna «Lielās cerības» personāži.

8

Skat. skaidrojumu 81. Ipp.

48

Ilgajā atceļā es neviļus vēlreiz izdzīvoju dienas notikumus. Atcerējos Džūlijas paļāvīgo ķermeni - tas nešaubīgi pieradīja vismaz to, ka neesmu viņai gluži vienaldzīgs. Bet prātā grozījās vēl daudzi neizteikti jautājumi, ar kaunu iedomājos, ka vairākas reizes biju gatavs pieņemt Končisa pasaciņu par šizofrēniju. To gan nebija iespējams pārbaudīt kā, piemēram, faktus, ko Šodien man piedāvāja Džūlija. Pieļāvu domu, ka meitenes skrien kopā ar medījumu un reizē iet mednieka pavadā, proti, tas, ka es Džūlijai patīku, neizslēdz iespēju, ka viņa joprojām man melo. Nebūtu slikti, ja līdz nākamai reizei, kad tikšos ar Končisu, es gūtu kādu pierādījumu tam, ka zinu par māsām patiesību un esmu guvis tam apstiprinājumu no pirmavotiem.

Tikko atgriezies savā cellē, es sacerēju vēstules misis Holmsai Sēmebesā, misteram P. Dž. Fēmam no Bārkleja bankas un tās skolas direktorei, kur Džūlija teicās strādājusi. Misis Holmsai es paskaidroju, ka esmu saticis viņas meitas sakarā ar filmas uzņemšanu. Vietējais skolotājs lūdzis man palīdzēt saistīties ar kādu Anglijas lauku skolu, kur viņa skolēni varētu atrast vēstu|u draugus. Pēc māsu ieteikuma es nu traucēju misis Holmsu, kas varētu būt tik laipna un nodot šo piedāvājumu Sēmebesas pamatskolai - pēc iespējas ātrāk, jo semestris jau tuvojas beigām. Otrajā vēstulē izteicu vēlēšanos atvērt rēķinu Bārkleja bankā, ko man rekomendējušas divas tās klientes. Trešajā rakstīju, ka rudenī Atēnās tiks atvērta skola ar valodu novirzienu, un kā topošais direktors lūdzu kādas atsauksmes par mis Džūliju Holmsu, vienu no kandidātēm uz skolotājas vietu.

Pirmdien caurskatīju un palaboju melnrakstus. Pirmās divas vēstules pārrakstīju ar roku, pie trešās nācās nedaudz piestrādāt, kamēr dabūju to gatavu uz aizvēsturiskas rakstāmmašīnas ar ang]u šriftu, kas noputējusi stāvēja grāmatveža kabinetā. Pēdējā vēstule gan nebija īpaši veiksmīga: kinozvaigznes parasti nemēdz piepelnīties, strādājot par skolotājām ārzemju skolās. Bet man derēja jebkura atbilde.

la reiz biju ļāvis vaļu aizdomām, nospriedu, ka neko nemainīs vēl divas vēstules - viena teātra studijai Tavistock Rep ., otra -Gērtonas koledžai Kembridžā.

Līdz ar šīm piecām nosūtīju sesto vēstuli, adresētu Džonam Leverjē. Biju cerējis, ka beidzot būs pienākusi atbilde no Mitforda. Bet tās arvien nebija - vai nu viņš bija izbraucis un mana vēstule tika pārsūtīta, vai arī viņš vispār neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Pie Leverjē es griezos ļoti lakoniski; īsi stādījies priekšā, rakstīju:

Traucēju Jūs tālab, ka esmu nonācis visai sarežģītā situācijā. Cik man zināms, arī Jūs savulaik bijāt Burāni villas viesis — misters Končiss pats man to teica. Patlaban man ļoti noderētu

Jūsu pieredze un tās diktēts padoms. Gribu piebilst, ka tas nav tikai manis dēļ, ir iesaistīti arī citi cilvēki. Būsim ļoti pateicīgi par jebkuru atbildi - domāju. Jūs sapratīsiet, cik ļoti tas svarīgi un kāpēc.

Aizlīmējis arī šo aploksni, es nospriedu, ka manu priekšgājēju klusēšana būtībā ir laba zīme. Ja Končisa mājā būtu noticis kaut kas patiesi nelāgs, tas noteikti netiktu slēpts. Bet klusēšanu varēja tulkot kā pateicības zīmi. Nebiju aizmirsis nedz Mitforda pieminēto ķīviņu, nedz viņa brīdinājumu, sāku vienīgi apšaubīt viņa motīvus.

Jo vairāk par to domāju, jo ciešāka k|uva pārliecība, ka Končisa spiegs skolā ir Dēmetriads. Pirmais pretizlūkošanas noteikums ir šķietama vientiesība, tā nu svētdien pēc vakariņām es likos īpaši vēlīgs. Labu bridi promenējām pa skolas muliņu, ķerot kādu spirdzinošu vēsmu tumīgajā nakts tveicē. Jā, Mēli, paldies, es lieliski pavadīju nedēļas nogali. Lasīju un peldējos, un klausījos mūziku. Mēli gan bija savs ieskats par to, ko esmu tur darījis, un es pat pasmējos par šīm piedauzīgajām iedomām. Tagad gan zināju, ka tam bija savs mērķis - Končisa uzdevumā viņš centās izdibināt, vai protu turēt mēli aiz zobiem. Es savukārt izteicu atzinību par to, ka ari viņš ir uz to spējīgs.

Laiski soļodams pa muliņu, es lūkojos tumšajā ūdens klaidā, kas šķīra salu no Argolidas piekrastes; domāju, ko patlaban dara abas māsas, kādi tumši ūdeņi viņas šūpo… Jūra klusēja, nebeidzamā pacietībā glabādama savas neskaitāmās mīklas, bet tā nebija naidīga, un pamazām es tuvojos tās noslēpumu sapratnei.

Nākamajā dienā pavirzījos vēl soli tālāk. Pēc brokastīm piegāju pie direktora vietnieka, kas bija ari vecākais grieķu valodas pasniedzējs. Kāds ieteicis man izlasīt grieķu rakstnieka Teodorita stāstu… kā nu tas saucās… jā, Trīs sirdis. Vai tāds ir dzirdēts? Jā gan. Viņš nerunāja ne angliski, ne franciski, tomēr tik daudz sapratu, ka šis rakstnieks bijis tāds ka grieķu Mopasāns un sižets tik tiešām atbilst Džūlijas stāstītajam. Lenča laikā pienāca kāds zēns un nolika man līdzās grāmatu, izlases pēdējais, garākais stāsts bija Trīs sirdis. Tas gan bija rakstīts katharevousa , modernās valodas literārajā

variantā un tālab gandriz neaizsniedzams manām trūcīgajām zināšanām; griezties pie Dēmetriada ari nedrīkstēju. Taču tie fragmenti, kam ar vārdnīcu izbūros cauri, apstiprināja Džūlijas teikto.

Trešdiena… trešdiena. Nespēju sagaidīt šo trešdienu un jau otrdien pēc stundām uzkāpu līdz kalnu korei, lai gan biju laikus sev iegalvojis, ka gājiens būs veltīgs. Bet biju maldījies. Tālu lejā, Mutsas vakarīgi mē]ajā līci, es ieraudzīju baltu, smalki veidotu rotaļlietu. Tā bija Aretūza. Pārsteiguma priekā man salēcās sirds. Končiss tomēr bija padevies.

49

Pusdesmitos es apstājos pie «Šalle d'attente», bridi ieklausījos,

tad pametu taku un zagos cauri priedainei līdz vietai, kur

varēja labi redzēt māju. Tā gulēja klusa kā parasti, melns siluets dziestošajā rieta gaismā. Mūzikas istabā dega lampa, no Marijas mājiņas vēdīja degošas malkas sveķotais smārds. Kaut kur netālu iesaucās ausainā pūcīte. Kad gāju atpakaļ uz vārtiem, sīka, ātra ēna paslīdēja man pāri un aizplanēja starp kokiem jūras virzienā. Varbūt pats Končiss, burvis pūces izskatā?

Atstājis viņa domēni, žigli kāpu lejā uz Mutsas liedagu. Tumšs mežs, nespodra jūra, naksnīgi liega ūdens valoda. Kādu pusjūdzi no krasta spīgoja sarkans punktiņš - noenkurotās jahtas signāluguns. Tā bija vienīgā gaisma, vienīgā dzīvības zīme. Mežmalas aizsegā steidzos uz kapelu.

Tumšs stāvs atdalījās no baltās sienas un nāca man pretī. Tā bija Džūlija, ģērbusies tumšzilā Aretūzas krekliņā un gaišos svārkos. Mati bija atglausti atpakaļ un sasieti ar lenti, kas darīja viņu līdzīgu jaunai, striktai skolotājai. Pēkšņi apmulsuši, mēs apstājāmies soļa attālumā viens no otra.

-Tev tomēr izdevās tikt prom? - es apvaicājos par acīmredzamo faktu.

- Moriss zina, ka esmu šeit, - viņa pasmaidīja. - Un nekādu spiegu. Mēs visu nokārtojām.

-    Tu gribi teikt, ka…

-    Viņš zina par mums, es pati pateicu. Ari to, ka varu būt šizofrē-niķe viņa scenārijā, bet ne savā privātajā dzīvē.

Viņa aizvien smaidīja. Paspēris soli, apskāvu viņu un sāku skūpstīt. Bet Džūlija neļāvās manam tvērienam, maigi atstūma mani un pašūpoja galvu.

-    Kas par lietu?

Viņa pacēla manu roku un noskūpstīja delnu.

-    Man ļoti žēl, bet šodien nedrīkst. Sasodītais sieviešu kalendārs. Svētdien tā ari nesaņēmos tev to pateikt.

Biju gaidījis jebko, tikai ne šo fizioloģisko vīpsnu par mūsu romantisko tikšanos. Piespiedu lūpas viņas matiem un ieelpoju vāru meloņu smaržu.

-    Tik tiešām žēl.

-    Es tik |oti tevi gaidīju.

-    Aiziesim līdz viņam galam.

Saņēmu viņas roku, un mēs devāmies garām kapelai, gar mežmalu uz rietumu pusi. Tas noticis gandriz tūlīt kā viņas uzkāpušas uz jahtas klāja. Sākumā viņš, protams, tēlojis aizvainotu nevainību, bet tad Džūna uzklupusi viņam par nēģeri, par spiegošanu kapelā. Nu reiz pietiek - vai viņš beidzot visu izstāstīs, vai ari… Džūlija ievilka elpu un pacēla uz mani priecīga izbrīna pilnas acis.

-    Un vari iedomāties, ko viņš teica? Vienā mierā, it kā mēs būtu teikušas, ka sabojājies ūdenskrāns? - Es papurināju galvu. - «Ļoti labi. Tieši tas, ko biju gaidījis, ko biju cerējis.» Nepaguvām lāgā elpu atgūt, kad viņš paziņoja, ka viss iepriekšējais bijis tikai mēģinājums. Tev vajadzēja redzēt viņa smaidiņu! Tik bezgala pašapmierināts. It kā mēs būtu divas studentes, kas nokārtojušas grūtu eksāmenu.

-    Mēģinājums kam?

-    Viss vēl tiks izskaidrots. Ari tev, šajā nedēļas nogalē. Kopš šī brīža mēs darbosimies visi kopā. Viņa vadībā. Drīzumā šeit ieradīsies vēl kādi «cilvēki», kā viņš izteicās, tātad vairāk nekā viens vai divi. Un viņi būs mūsu lomās - aizsietām acīm taustīsies visapkārt. Mēs savukārt būsim tie, kas sit plaukstas viņiem pie deguna.

-    Kas tie par «cilvēkiem»?

-    To viņš neteica. Neteica arī, kas īsti tiks izskaidrots. Moriss tikai gribēja, lai tu arī būtu klāt.

-    Tagad tu pavedīsi kādu citu?

-    To es viņam uzreiz pateicu. Ka man apnicis māžoties svešu vīriešu priekšā. It īpaši tagad.

-    Tu izstāstīji viņam par mums?

-    Jā gan, - viņa viegli saspieda manu delnu un klusi nogrudzi-nāja. - Un viņš atzinās: esot iedomājies to ļaunāko, tikko tevi ieraudzījis.

-    Ko Jaunāko?

-    Ka viņa ēsma pati iekritīs lamatās.

-    Tu gribi teikt, ka viņš tā vienkārši samierinājās?

-    Viņš zvērēja pie savas acu gaismas.

-    Un tu viņam tici?

Džūlija sastomījās. - Cik nu viņam vispār var ticēt. Man pat tika izsniegts burkāns, ko pašūpot tev pie deguna.

-    Neskaitot to, ko es turu pie rokas?

Viņa pieglauda vaigu manam plecam. - Moriss nebūt negrib izmantot tevi par baltu velti… par visu paredzēta samaksa. Sāksies viss tad, kad tev būs brīvdienas - lai kas tas arī būtu. Viņš grib, lai mēs visi trīs dzīvotu viņa mājā ciematā. Katrā ziņā nakšņotu. Tā, it kā mēs nekad nebūtu ar viņu tikušies.

-    Vai tev tas nav burkāns?

Viņa neatbildēja uzreiz. - ir vēl kāda nianse. Pēc Morisa ieceres mums ar tevi jātēlo precēts pāris. Nu, to viņa «cilvēku» priekšā.

-    Es nekad to nevarēšu. Man nav tavu dotību.

-    Neizliecies.

-    Es neizliekos. Tas ir pilnīgi nopietni.

Viņas vaigs atkal pieskārās manam plecam. - Saki man, ko tu par to domā.

-    Domāju, ka viss atkarīgs no šī vīkenda. Kad mēs beidzot uzzināsim, ap ko lieta grozās.

-    Gluži mūsu domas.

-    Vai tiešām viņš nedeva kādu mājienu?

-    Teica tikai, ka nekļūdīsimies, ja saistīsim to ar psihiatriju.

Un, kā parasts, skaidri un saprotami piebilda, ka patiesībā tas ir kaut kas tāds, kam vēl nav vārda… zinātnes virziens, kas vēl jāiedibina un jānosauc. Viņš savukārt šausmīgi gribēja zināt, kāpēc es tomēr nolēmu tev uzticēties.

-    Un ko tu viņam teici?

-    Ka reizēm tas, ko jūtam, neatstāj vietu šaubām.

-    Kā viņš vispār tagad uzvedas?

-    Taisnību sakot, nevainojami. Pat labāk nekā sākumā. Vieni vienīgi komplimenti - cik mēs izrādījāmies saprātīgas un drosmīgas, un tā tālāk.

-    Sargies no danajiem1…

-    Zinu, zinu. Bet viņam tika strikti pieteikts - vēl viens izlēciens un mēs kravājam koferus.

Pavēros uz spokaini bālo jahtu. - Kur tad jūs šoreiz vizināja?

-    Bijām aizbraukuši līdz Kitērai. Atgriezāmies jau vakar.

Neviļus iedomājos, ko pats biju pa šīm dienām darījis: cīniņš ar

nerūkošajām burtnīcu grēdām, divas pēcpusdienas dežūras, krīta putek|i, puišeļi… Bet tad šo ainu nomainīja cita: vasaras brīvlaiks, māja ciemata nomalē, abu meiteņu klātbūtne.

-    Man izdevās dabūt Trīs sirdis.

-    Izdevās arī izlasīt?

-    Pietiekami, lai pārliecinātos, ka tu teici taisnību.

Brīdi viņa klusēja. - Kāds runāja par uzticēšanos sestajam prātam. Vēl pirms trim dienām.

-    Saproti, tur, viņā pusē… Es dimu savā klasē un mani sāk mākt šaubas, vai Burāni vispār pastāv. Vai tas nav tikai sapnis.

-    No tava priekšteča nav nekādu ziņu?

-    Nav gan.

Atkal maza pauze. - Nikolas, es darīšu, kā tu teiksi. - Nostājusies ceļā, viņa saņēma manu otru roku un ieskatījās acīs. - Varam tūlīt pat iet pie viņa un teikt, ka mēs nepiedalāmies. Nopietni.

Mirkli vilcinājos, tad pasmaidīju. - Es turēšu tevi pie vārda, ja man nepatiks viņa jaunais scenārijs.

-    Dari tā.

Džūlija uzlika rokas man uz pleciem, un viņas lūpas apliecināja to, ko pauda skatiens. Soļojām tālāk, cieši piekļāvušies viens otram. Drīz nonācām līča tālajā galā. Gaisā biezēja īsti tropiska suta.

-    Man patīk šīs naktis, - viņa bilda. - Pat vairāk nekā dienas.

-    Man tāpat.

-    Iesim pabradāt.

Šķērsojām oļu strēli. Nometuši kurpes, iebridām remdenajā ūdenī, un viņa atkal ļāva sevi skūpstīt: lūpas, seju, kaklu. Turēju viņu viegli, kā sargājot.

-    Cik muļķīgi tomēr sievietes ierīkotas,—es nomurmināju viņai pie auss.

Džūlija līdzjūtīgi pieglaudās man. - Tur es tev piekrītu. Man tiešām žēl.

-    Visu laiku atceros tevi kapelā.

-    Biju pilnīgi zaudējusi galvu. - Bet tā taču tev nav pirmā reize.

-    Ar tevi es jutos kā pirmajā reizē.

-    Un ar citiem?

-    Bija jau tikai dažas reizes.

-    Un tas, ko pieminēja Džūna? - Viņa neatbildēja. - Tu negribi man par viņu pastāstīt?

-    Tur nav īpaši ko stāstīt.

- Iesim apsēdīsimies.

Atgriezāmies mežmalā un uzrāpāmies kādu gabaliņu pa rietumu zemesraga nogāzi. Kādreiz te bija noripojuši divi prāvi klintsbluķi. Es apsēdos pie viena no tiem, un Džūlija atslējās pret mani; pasniedzos un atraisīju lenti, un garie, palsie mati izrisa man klēpī.

Matemātikas pasniedzējs Kembridžā, viņš bijis gadus desmit vecāks par Džūliju; ļoti inteliģents, jūtīgs, vispusīgs cilvēks, nevis «viens no tiem vienvirziena sausiņiem». Iepazinušies Džūlijas otrajā mācību gadā, bet līdz pat pēdējam kursam viņu attiecības bijušas «gandrīz platoniskas».

-    Es nezinu, varbūt Endrū vienkārši aptvēra, ka pēc diviem semestriem manis tur vairs nebūs, bet viņš sāka aizvien vairāk pārdzīvot, ja kādu vakaru pavadīju ar citiem. Bija greizsirdīgs pat uz dramatisko studiju, kur mēs ar Džūnu darbojāmies. Likās, ka viņš cieši nolēmis manī iemīlēties. Vienmēr bija tik mīļš, mēdza pasmieties, ka esmu pavedinājusi tik rūdītu vecpuisi. Man patika būt ar viņu kopā, mēs bieži devāmies pastaigās, izbraukumos, turklāt viņš bija tik uzmanīgs - allaž ziedi, grāmatas… šajā ziņā Endrū nemaz nelīdzinājās rūdītam vecpuisim. Bet īstas seksuālas intereses nebija. Tu jau saproti - visnotaļ patīkams cilvēks, turklāt vēl glaimojošais — reizēm pat mulsinošais — fakts, ka esi piejaucējusi pasniedzēju, padarījusi viņu par savu pāžu. Tu jūsmo par viņa intelektu un…

-    Un iedzīvojies problēmās?

—    Tad viņš uzstāja, lai mēs neoficiāli saderinātos. Tas bija vasaras trimestra sākums, es mācījos kā traka. Mēs vēl arvien nebijām pārgulējuši, un es domāju, ka viņš vienkārši ir vecmodīgi delikāts… Vārdu sakot, tika nolemts, ka brīvdienās brauksim uz Itāliju un rudenī apprecēsimies. - Džūlija nopūtās un pieklusa.

- Un kas notika tālāk?

—    Tik grūti par to runāt.

Noglaudu viņas matus. - Labāk izrunāt, nekā turēt sevī.

Vēl brīdi viņa vilcinājās, tad turpināja; balss nu bija pavisam klusa.

—    Es arvien jutu, ka ar Endrū kaut kas nav īsti kārtībā. Kā lai to saka - viņa maiguma izpausmes bija tik stīvas, neīstas… Likās, viņš skūpsta mani tikai tāpēc, ka zina - meitenes to grib un gaida. Es nekad nejutu viņā īstu, kaislīgu vēlēšanos. Šajā jomā. - Viņa nogludināja svārkus. - Itālijā izrādījās, ka viņam patiešām ir nopietnas problēmas. Viņš nekad netika man teicis, bet jau skolas laikā viņam bijuši homoseksuāli sakari, tas turpinājies arī tad, kad viņš pats pirms kara studēja Kembridžā. - Maza pauze. - Es laikam liekos tev briesmīgi naiva.

-    Aizkustinoši naiva.

-    Bet viņam nebija nekādu ārēju pazīmju, patiesi. Un viņš tik izmisīgi gribēja būt normāls. Varbūt pat pārāk izmisīgi.

—    Es saprotu.

-    Mēģināju iegalvot, ka tam nav nozīmes. Tiklab viņam, kā sev pašai. Ka te var līdzēt tikai pacietība un laiks. Un mēs centā-

mies. Ārpus gultas ar viņu joprojām bija tik labi. - Krietnu brīdi Džūlija klusēja. - Es briesmīgi izrīkojos ar viņu. Nikolas. Aizbēgu no mūsu pansijas Sjēnā un iesēdos pirmajā vilcienā uz Angliju. T3 vienkārši, neteikusi viņam ne vārda. Kaut kas manī satrūka. Acīmredzot es sapratu, ka tas vienmēr stāvēs starp mums. Mēs mēdzām pastaigāties… pēc kārtējās neveiksmes, un es skatījos uz itāļu puišeļiem un iedomājos… — Viņa aprāvās kā samulsusi par toreizējām domām. - Tur, kapelā, es to izjutu. Cik vienkārši un dabiski tas var būt.

-    Vai neesi viņu vairs satikusi?

-    Par nelaimi, esmu.

-    Pastāsti.

-    Aizbraucu mājās uz Dorsetu. Mammai, protams, nevarēju to visu stāstīt. Tad atgriezās Endrū, zvanīja man un lūdzās, lai es ar viņu satiekos. - Viņa papurināja galvu, gaiņājot mokošās atmiņas.

- Viņš bija tādā stāvoklī, bezmaz tuvu pašnāvībai, un es… pēdīgi es padevos. Negribu iedziļināties detaļās, tas ir pārāk briesmīgi. Par precībām vairs nevarēju ne domāt un skolotājas vietu Londonā pieņēmu galvenokārt tāpēc, lai būtu tālāk no Kembridžas. No Endrū. Bet… mēs atkal mēģinājām likties gultā. Ak Kungs, tas vilkās vēl vairākus mēnešus. Divi it kā saprātīgi cilvēki, kas pakļauj viens otru lēnām mocībām. Ja viņš piezvanīja un pateica, ka nedēļas nogalē nevarēs atbraukt, es jutu tikai milzīgu atvieglojumu. - Džūlija atkal aprāvās, tad saņēmās un turpināja: - Gultā kaut kas sanāca tikai tad, ja uzņēmos zēna lomu… un man tas riebās. Viņam arī. -Jutu, kā viņa ievelk elpu. - Beigu beigās Džūna piespieda mani izdarīt to, kam sen jau bija laiks. Reizēm saņemu no viņa vēstules. Bet tam visam ir pielikts punkts. - īsa pauze. - Mans mazais, skumjais stāsts ir galā.

-    Tas patiesi ir skumjš stāsts.

-    Es neuzskatu sevi par puritāni, bet…

-    Tā nav tava vaina.

-    Beigās tas jau bija tīrais mazohisms - jo briesmīgāk viss bija, jo cēlāka es jutos.

-    Kopš tā laika tev neviens nav bijis?

-    Šogad es tikos ar vienu puisi no Tevistokas studijas. Bet viņš Stri vien saprata, ka velti tērē laiku.

Es lēni laidu caur pirkstiem gaišās Šķipsnas. - Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka es netaisījos ar viņu gulēt.

-    Tā ir tava taktika?

-    Nē, vienkārši Kembridžā man jau bija viens līdzīgs tipiņš. Pirmajā kursā.

-    Kas tam bija vainas?

-    Smieklīgi, bet ar viņu viss bija gluži otrādi - gultā viņš bija nesalīdzināmi labāks nekā ārpus tās. Diemžēl viņš pats to zināja. Kādu dienu izrādījās, ka es neesmu vienīgā, ko viņš aplaimo, -Džūlija sausi piebilda.

-    Viņš laikam bija pilnīgs idiots.

-    Es zinu, ka vīriešiem tas ir savādāk. Vismaz šāda tipa vīriešiem. Es vienkārši jutos pazemota — vēl viena izbāzta galva pie sienas.

Pieskāros ar lūpām viņas matiem. - Par šādu trofeju viņu var tikai apskaust.

Klusums.

-    Un tu? Vai esi gulējis ar daudzām meitenēm? - jautājums izskanēja kluss, bikls, bezmaz vientiesīgs.

-    Tāda kā tu man vēl nav bijusi. Nekad nav bijušas arī divas uzreiz.

Pēkšņi samulsusi par neveiklo jautājumu, viņa nomurmināja:

-    Es ne tā to domāju… tu taču saproti. - Man nebija ne mazākās vēlēšanās kavēties pie šīs tēmas, bet Džūlijai, reiz aizskarta, tā acīmredzot šķita saistoša. - Man vienkārši nav pret to tik pragmatiska attieksme kā Džūnai.

-    Vai arī pret mani viņai ir pragmatiska attieksme?

-    Tevi viņa atzīst. Cik nu tas vispār ir svarīgi.

-    Izskatās, ka ir.

-    Svētdien gan es viņu ienīdu. - Džūlija iebikstīja man ar elkoni.

-    Un tevi arī. Viņas izdarības taču krita uz nerviem tikai man.

-    Tikai tāpēc, ka varēju iztēloties tevi viņas vietā.

-    Tagad viņa nebeidz mani kaitināt. Viņa, lūk, esot tavs īstais tips.

Pievilku Džūliju sev tuvāk. - Es labāk zinu, kas ir mans tips. Pilnīgi mans tips.

Bridi viņa klusēja, spēlēdamās ar maniem pirkstiem.

-    Vakar naktī mēs ari bijām šeit.

-    Kāpēc tfi?

-    Bija tik karsts. Mēs nekādi nevarējām iemigt un atnācām izpeldēties. Džūna cerēja, ka no meža izskries kāds jauks grieķu ganiņš.

-Un tu?

-    Man jau viens ir.

-    Žēl, ka mums nav peldkostīmu.

Džūlija aizvien glauda manus pirkstus. - Mums vakar ari nebija.

-    Vai tas ir priekšlikums?

Bridi viņa sastomījās. — Džūna ir pārliecināta, ka man nebūs dūšas.

-    To taču nevar tā atstāt!

-    Bet tikai izpeldēties.

-    Bet tikai tāpēc, ka… Jā?

Džūlija neatbildēja, bet es sajutu viņas smaidu. Pieliekusies klāt, viņa iečukstēja man ausī:

-    Kāpēc vīrieši neko nesaprot bez vārdiem?

Nākamajā mirklī viņa jau bija kājās un vilka mani sev līdzi. Skrējām atpaka| uz liedagu. Uguntiņa jahtas sānos pilināja sārtu atspulgu melnajā ūdenī. Starp augstajiem kokiem austrumu pusē vīdēja vāra blāzma, acīmredzot villā kāds vēl bija nomodā. Saņēmu viņas krekliņa malu, un Džūlija rātni pacēla rokas, tad pagriezās, lai atāķēju krūšturi, kamēr pati attaisīja svārkus. Manas rokas izslīdēja caur viņas padusēm, svārki nokrita, un mirkli viņa atslīga pret mani, plaukstas uzgūla manām, piespiežot tās kailajām krūtīm. Noskūpstīju maigo kakla liekumu. Spēji atbrīvojusies, viņa aizdipi-nāja uz jūru. Gaišs, slaids stāvs ar baltu strēmelīti ap gurniem, gaiši, plīvoši mati, tepat saulē gulējušās māsas nakts atspulgs. Žigli nometu drēbes. Neatskatoties viņa iebrida līdz viduklim un ar vieglu plunkšķi laidās peldus. Pēc brīža es jau biju viņai līdzās, mēs peldējām uz jahtas pusi. Džūlija apstājās, viegli kustinot kājas, un šķelmīgi uzsmaidīja man, līksma par savu draiskulību, šo mazo uzdrīkstēšanos.

Negaidot viņa sāka deklamēt kaut ko grieķiski. Šī valoda man bija sveša, tā bija daudz senāka, dzidrāku un striktāku skanējumu.

-    Kas tas bija?

-    Sofokls.

-    Un ko viņš saka?

-    Tas nav svarīgi, ieklausies, kā skan, - viņa atteica. - Kad es tikko šeit ierados, tas bija īsts brīnums - tūkstoši mazu, melnu vārdu ķeburu pēkšņi atdzīvojās. Šeit tie dzīvo joprojām.

-    Varu iedomāties.

-    Jutos kā cilvēks, kas visu laiku dzīvojis trimdā. Pats to neapzinoties.

-    Pazīstama sajūta.

-    Vai tev pietrūkst Anglijas?

-Nē.

Viņa smaidīja. - Ir taču jābūt kādai lietai, kur mūsu domas atšķiras.

-    Varbūt citā dzīvē, ne Šajā.

-    Paskaties, kā es gulu uz ūdens! Tikai nesen to iemācījos.

Viņa izstiepās ūdenī uz muguras un izpleta rokas, izrādot savu

māku bērnišķā priekā. Piepeldēju tuvāk. Džūlija gulēja aizvērtām acīm, vieglu smaidu lūpās; slapjie mati vijās kā zāles, un viņa izskatījās pēc pusaugu meitenes. Jūras virsma bija pilnīgi rāma, plūstošs melns stikls.

-    Tu izskaties pēc Ofelijas.

-    Varbūt man vēl vajadzēs iet klosterī?

-    No manis gan neiznāks nekāds Hamlets, vismaz tagad ne.

-    Varbūt tad tu būsi tas muļķis, ar ko viņš gribēja mani apprecināt?

Es pasmaidīju tumsā. - Vai esi spēlējusi Ofēliju?

-Tikai dažas ainiņas. Vēl skolā, pārī ar kādu grūtsirdīgu lesbieti, kas acīmredzami izbaudīja katru minūti vīriešu drēbēs.

-    It īpaši lieko krāniņu, vai ne?

-    Bet mister Ērf! Kas būtu domājis, ka jūs esat tāds rupeklis, -viņa iesaucās šķelmīgā sašutumā.

Pievirzījos vēl mazliet tuvāk un noskūpstīju viņas slapjo sānu, manas lūpas jau taustījās augstāk, bet viņa spēji pagriezās un iegri-

ma ūdenī. Lūkoju viņu satvert, izcēlās neliels cīkstiņš, ūdens ap mums plīkšķēja un šļakstēja. Pēdīgi viņa uzspieda man ātru skūpstu, pagriezās un savā vecmodīgajā brasā peldēja uz krastu.

Tuvāk krastam Džūlijas spars pierima, viņa apstājās kā piegurusi; ūdens sniedzās viņai līdz padusēm. Piepeldēju blakus, un mūsu rokas sastapās zem ūdens, nu viņa ļāva saņemt savu augumu, pievilkt klāt. Apvija rokas man ap kaklu un pievēra acis, kamēr mani pirksti pētīja tā maigo reljefu - vidukļa izliekums, krūtis, paduses. Džūlijas pēdas uzkāpa uz manām, mēs cieši pieplakām viens otram, un viņa atlieca galvu, noraugoties manī caur skropstām. Mana plauksta iespraucās zem slapjās drāniņas uz gurniem, otra saņēma viņas krūti; mikla, vēsa, rimta, tā bija gluži citāda nekā kapelas skurbajā tvīksmē.

Džūlijas stāstā par neveiksmīgo mīlas sakaru biju uztvēris kaut ko vārdos nepateiktu, ķermeniska bikluma smalku līdzsvaru ar iztēles juteklību. Tālab arī sākumā Šis vīrietis saistīja viņu, bet vēlāk tika norakstīts zaudējumos. īstā nimfa šeit bija Džūlija, nevis Džūna, kas tonakt spēlēja šo lomu, tieši viņa bija tā, kas bēg no satīra, reizē vilinot sekot. Viņā mita tramīgs meža zvērēns, kas necieš spējas kustības, pārāk klaju vēlmi to piejaucēt. Izlikusi sev apkārt neredzamus šķēršļus, sīkas lamatiņas, šī meitene pārbaudīja vīrieša māku ar viņu apieties, laikus forsēt un atkāpties, pamazām uztaustot īsto ceļu. Bet tālāk es nojautu leknu pļavu, kur vairs nav robežu, kur man, vīrietim, kādu dienu viss taps ļauts… Un tas notiks drīz, jo viņa jau padevās, augums ļāvīgi pieglaudās, viņas sievietība cieši klāt manai vīrestībai, un mūsu mēles atdarināja to rituālu, kas gurniem pašlaik bija liegts.

Klusums, tumšais ūdens un spīgojošais debesu jums, un mana satrauktā miesa, ko Džūlija noteikti juta. Piepeši viņa spēji, gandrīz nikni aizgrieza galvu.

-    Ak tu nabadziņš, - viņa čukstēja. - Tas nudien nav godīgi.

-    Es tevi tik loti gribu. Neko nepadarīsi.

-    Nesaki vis.

Džūlija atkāpās kādu sprīdi, un viņas roka ienira ūdenī, ieslīdēja starp mums un saņēma manu piebriedušo vēlmi, apvija ar pirkstiem maigi un nedroši, ar to pašu meitenīgo biklumu, ko biju manījis jau iepriekš.

-    Ak, nabaga radībiņa!

-    Kas ir, tas ir.

Viņas pirksti sāka viegli glaust to un masēt. - Vai tev tā patīk? -čukstus noprasīja.

-Tu vēl prasi!

Mirkli vilcinājusies, viņa pagriezās un aplika labo roku man ap vidu; apķēris viņu, pievilku cieši sev pie sāniem. Pirksti kļuva drošāki, tie glāstīja manus gurnus, vēderu, saņēma stingro stublāju un maigi saspieda, atlaida un atkal viegli nobraucīja. Tomēr tiem pietrūka mākas, tie baidījās nodaiīt sāpes. Ieslidināju blīvo roku ūdenī un parādīju, kas darāms, tad satvēru viņas zodu un pieplaku lūpām. Viss apkārtējais izšķīda kaisles reibonī, eksistēja tikai viņas mute, miklais kailums un mati, un maigais ritms zem ūdens. Tas varētu turpināties vai visu nakti, šī savstarpējā pavedināšana, šī necerētā burvestība, kas attuiīgo, smalko, Sofoklu citējošo meiteni pārvērta padevīgā geišā, valšķīgā nārā. Attiecībā uz pēdējo gan labi, ka šī pārvērtība bija tīri metaforiska. Stāvēju, līdzsvaram iepletis kājas, un viņas kāja bija apķērusies manai, vienīgais apģērba gabals cieši piespiests man pie gurna; mana roka atlaida viņas krūti un slīdēja lejup, bet laikus tika notverta un maigi atraidīta.

Visu nakti. Nē, spriedze neizbēgami tuvojās virsotnei, un Džūlija instinktīvi apjauta, ka tagad man vajadzīgs ne tikai maigums, pirksti stingri sak|āvās, un viņas pašas uzbudinājums pieauga līdz ar kustības ritmu. Kad es saļodzījos baudā, viņa pieplaka man vēl ciešāk un iekoda plecā, atbalsojot manu ekstāzi, izjūtot to kā savējo.

Tas nu bija galā. Džūlijas plauksta atlaidās, noglauda man vēderu. Satvēru viņu un skūpstīju, nedaudz pārsteigts par to, cik trausla izrādījās ārišķās klīrības čaula. Daļēji tas, protams, bija māsas izdarību nopelns, bet es nešaubījos, ka aiī viņa pati, varbūt neapzināti, vienmēr bija ko tādu vēlējusies. Mēs stāvējām arvien apskāvušies, klusi, jo vārdi bija lieki, starp mums bija nojaukta pēdējā baijera. Siltas lūpas piespiedās manai ādai kā mēms solījums.

-    Man jāiet. Džūna gaida.

Pēdējais ātrais skūpsts, tad ar pāris vēzieniem mēs izpeldējām seklumā un rokrokā pienācām pie drēbju čupiņas. Tāpat slapja Džūlija iekāpa svārkos, sagriezās, lai tos aiztaisītu. Vēlreiz noskūp-stijis miklās krūtis, es aizāķēju krūšturi un līdzēju uzvilkt krekliņu, ari viņa palīdzēja man apģērbties. Rokās sadevušies, gar ūdens malu sojojām uz villas pusi. Iedomājos, ka viņai tas varēja būt vēl lielāks pārdzīvojums: šīs siltās nakts, glāsainā ūdens, pirmatnīgās Grieķijas burvības iespaidā viņa palīdzēja gūt baudu man, līdz ar to iepazīstot - vai atpazīstot - pašas slēpto juteklību. Viņas seja tagad likās maigāka, vienkāršāka, tai bija noņemta maska. Arī pēdējie aizdomu dzelkšņi, ko Končiss tik cītīgi mūsos sēja, nu bija iznīdēti - šī doma vainagoja manu pārvarigo jūsmu. Pie velna visas vēstules, tagad tās varēja palikt neatbildētas. Ja virspusē - vai zem ūdens - vēl bija kas neskaidrs, noklusēts vai nepatiess, tad tas bija abpusējs, vienlīdz pieņemams moments. Lai vēlreiz par to pārliecinātos, es apstājos un spēji pievilku viņu sev klāt, un Džūlijas lūpas atbildēja ar tādu dedzību, it kā viņa būtu lasījusi manas domas. Starp mums vairs nebija vietas šaubām.

Gājām līdzās, kamēr uz nakts fona iezīmējās mājas siluets. Gaisma mūzikas istabā bija izdzēsta, bet manas guļamistabas logs spīdēja gaišs. Acīmredzot bija atnesta otra gulta, un manā prombūtnē viņas abas gulēja tur. īsti simbolisks vakara noslēgums - Džūlija pavadīs nakti «manā» gultā. Atvadoties vēl īsi aprunājām gaidāmo nedēļas nogali, bet tas vairs nelikās tik svarīgi. Vecais bija godam turējis vārdu, mūs neviens neizsekoja, man beidzot tika ļauts būt par Ferdinandu šai piekļāvīgajai Mirandai ar sāļajiem matiem un karsto muti. Lai kas arī gadītos, priekšā bija vasara, visa dzīve, kas nu piederēja mums abiem.

Viņa noskūpstīja mani un paspēra pāris soļu, tad atgriezās un noskūpstīja vēlreiz. Nogaidīju, kamēr viņa nozūd aiz mājas stūra.

Jutos noguris, tomēr raitā solī kāpu augšup pa kalnāja nogāzi, lai izžāvētu mitrās drēbes. Šobrīd man nerūpēja negulētā nakts, draudošā skolas diena un mokošais cīniņš ar miegu, tagad viss rādījās paciešams. Džūlija bija paņēmusi mani savā varā. Biju sastapis apburtu princesi, kas, reiz atmodināta, pauda ne vien mīlestību, bet īstu seksuālu salkumu, satraucošu gribu atbrīvoties no sava kļūmā romāna rūgtajām mielēm. Mana iztēle apveltīja Džūliju ar Alisonas pieredzi un prasmi, viņas spējo kaislību un laisko juteklību, kā izsmalcinātu un pikantu piedevu pievienojot izkoptu gaumi, inteliģenci, poētiskumu… Gāju un tīksmi smaidīju sevī. Zvaigznēm bija pievienojies šaurs jauna mēness sirpis, bet nu jau es varēju kaut aizsietām acīm iziet cauri rēgaini klusajai priedainei. Soļoju kā transā, redzot tikai iztēles uzburtās ainas: nebeidzamas naktis ciemata mājā, laiskas siestas krēslainā istabā, Šī gribošā ķermeņa devīgais kailums… un tad, kad izsalkums būs remdēts, allaž līdzās būs Džūna, vēl viens zeltaini brūns kārdinājums, necerēta ekstra. Protams, es mīlēju tikai Džūliju, bet jebkurai mīlestībai nāk par labu kāds pipariņš, nevainīga un spirdzinoša emociju spēle.

Vēlreiz apcerēju brīnumaino mistēriju, kas bija savedusi mūs kopā, atgriezos pie Končisa un viņa dīvainās ieceres. Ja reiz jums ir sava zvērnīca, vajadzētu rūpēties par to, lai zvēri neaizbēg, nevis par to, ko tie dara savos krātiņos. Un Burāni bija tāds krātiņš, izgudri savītas emociju un juteklības saites turēja mūs šeit kā aiz restēm. Pats Končiss līdzinājās Elizabetes laika augstmanim, un mēs bijām viņa aktieru trupa, kaut kas līdzīgs Lesteras grāfa muižas teātrim. Bet varbūt viņš rīkojās pēc Heizenberga2 principa - «eksperimenta» tālākā norise nav paredzama ne tikai mums, divkāju trusīšiem, bet arī pašam ar vuārismu3 sirgstošajam vērotājam? Domāju, ka viens no viņa nolūkiem bija iegriezt mums, pretstatot stīvo, introverto Angliju atvērtajai, brīvajai Eiropai, tomēr ar visu savu snobisko dižmanību viņš nespēja uztvert angļu mentalitātes smalkumus un emocionālo dziļumu. Končiss uzskatīja, ka esam vēl zaļi un naivi un nesaprata to, ka varam pārspēt viņu jebkurā maldu spēlē tieši tāpēc, ka esam angļi, dzimuši maskās un audzināti liekulībai.

Tuvojos kalnāja mugurai. Apkārtnes miegu traucēja tikai manu soļu skrapsti, paretam aizripoja kāds no vietas izkustināts akmens. Lejā nespodri vizēja jūra, augšā spīgoja zvaigznes, bet man aiz muguras klājās priežu tumšā samta krokas. Pār pasauli valdīja nakts.

Mežs kļuva skrajāks, biju nonācis pie nelielas klints, kas slējās kores dienvidu pusē. Brīdi apstājos, lai atvilktu elpu un atskatītos uz Burāni. Ieskatījos pulkstenī - tikko pāri pusnaktij. Mēness kā plāna sudraba skaidiņa karājās virs gulošās salas. Pār mani nolaidās tā eksistenciālās vientulības sajūta, ko dažkārt mums dāvā Šādas naktis; bez mazākās melanholijas pieskaņas jutu, ka esmu viens, pilnīgi viens visā kosmosa telpā.

Piepeši man aiz muguras, kaut kur pie pašas kores radās skaņa. Sīks troksnītis, tomēr es spēji nokāpu no takas un patvēros priedes pavēnī. Klikstēdams paripoja akmentiņš, kāds bija aizķēris to ar kāju. Nogaidīju piecpadsmit sekundes, varbūt vairāk, tad pārsteigums un piesardzība lika man pieplakt koka stumbram.

Klints virsotnē slējās kāds tumšs stāvs. Tam pievienojās otrs, trešais. Saklausīju slāpētu soļu švīkstus, klusu metālisku klinkstoņu. Nu jau viņi ir seši, kā izburti no klints. Sešas tumšas ēnas uz nakts debess fona. Viens pastiepa roku, norādot kaut kur lejup, balsis es nesadzirdēju. Salinieki? Vasarās tie šeit tikpat kā nerādās, īpaši šajā diennakts laikā. Piepeši aptvēru, ka tie ir zaldāti - tikko manāmas ieroču aprises, blāvs ķiveru spīdums, ko drīzāk nojautu, nekā redzēju.

Atcerējos, ka pirms mēneša Peloponēsā notika grieķu armijas manevri, jūras šaurumā nemitīgi kursēja desantkuteri. Šie vīri acīmredzot piedalījās kādā līdzīgā pasākumā. Tomēr paliku uz vietas.

Viens no stāviem pagriezās atpakaļ, pārējie sekoja. Acīmredzot viņi bija nākuši gar kori un palaiduši garām taku, kas veda uz Mutsas līci un villu. Manu domu apstiprināja attāls paukšķis - uz rietumiem no Burāni debesīs uzplauka vēl viena koša zvaigznīte un lēni slīdēja lejup. Tā bija signālraķete, pats biju desmitiem tādas izšāvis nakts apmācību laikā. Viņu uzdevums droši vien bija «ieņemt» kādu vietu Mutsas tālākajā galā.

Tomēr pārskrēju ar acīm apkārtnei. Kādus divdesmit jardus tālāk rēgojās sīkiem krūmiņiem cauraudzis klintsbluķu puduris, gana labs aizsegs. Pieliecies izskrēju no priedāja un, daudz nedomājot par tīrajām drēbēm, nolikos garšļaukus iedobē starp diviem akmeņiem. Tie vēl glabāja saules siltumu. Nenolaidu acis no ieroba tumšajā koku sienā, kur garām gāja taka.

Pēc pārdesmit sekundēm neskaidra kustība apliecināja, ka mans pieņēmums ir pareizs - formās tērptais sešnieks kāpa lejup. Visdrīzāk tie bija lāga puiši no Epīras vai citas vietas, bet es pieplaku zemei kā varde. Sadzirdējis, ka viņi soļo garām manam slēpnim, es pacēlu acis un palūrēju caur liesajiem krūmiņiem.

Sirds salēcās un apmeta pārsteiguma kūleni. Lai arī mūs šķīra kādi trīsdesmit jardi, es nepārprotami sazīmēju vācu uniformas. Vispirms iedomājos, ka viņiem iedalīta ienaidnieka loma. Taču tas likās neiespējami - pēc okupācijas šausmām neviens grieķis nebūtu ar mieru vilkt vācu formu, kaut tikai apmācību reizē. Un tad es sapratu. Mistērija turpinājās ārpus domēnes robežām, Končisa padošanās bija tikai kamuflāža.

Beidzamā gājēja mugursoma bija krietni apjomīgāka, virs tās slējās tieva, tikko saredzama rīkstīte. Mani satrieca jauna atklāsme - Dēmetriads nav vienīgais spiegs skolā. Bija vēl otrs - viens no eksakto zinību pasniedzējiem, grieķis ar īstu turka ārieni. Noslēgts tips ar kompaktu miesas būvi un īsi apcirptiem matiem, skolotāju istabā viņš nekad nerādījās, mūždien kleknēja savā laboratorijā, par ko bija izpelnījies iesauku o Alchemikos, Alķīmiķis. Drūmi novērtējot Šo jaunumu, atcerējos, ka viņa vienīgais draugs ir doktors Pataresku. Bet vispirms atminējos, ka laboratorijā ir radioraidītājs. Daži zēni bija sadomājuši kļūt par radistiem, un skolai bija pat savs radioamatieru stacijas signāls. Dusmās triecu dūri pret zemi. Tad tāpēc villā vienmēr zināja par manu ierašanos; skolai bija tikai vieni vārti, un vecais vārtsargs nekad nepameta savu posteni.

Vīri bija nozuduši. Acīmredzot zābakos ar gumijas zoli un rūpīgi nostiprinātu ekipējumu tie pārvietojās gandrīz bez trokšņa. Tomēr viņi nebija paredzējuši, ka iešu tik ātri. Tātad raķete ziņoja, ka esmu ceļā, gan mazliet par vēlu. īsu mirkli es bezmaz apsūdzēju Džūliju, bet tūlīt atmetu šo domu. Šīs aizdomas būtu tieši tas, uz ko Končiss cerēja, bet viņš nebija gaidījis, ka ēsmai izdosies iekarot medījuma uzticību. Biju pārliecināts, ka šoreiz viņa nav vainojama, un medījums arī vairs nebija pliku roku ņemams.

Bridi gribēju sekot karavīriem, paskatīties, kurp viņi dodas, bet laikus atcerējos dažas armijā gūtas gudrības: bezvēja naktis ir ļoti neizdevīgas šādām izdarībām, turklāt cilvēks mēness pusē redz tevi labāk nekā tu viņu. Bija pagājušas labi ja trīsdesmit sekundes, bet viņus vairs nevarēja dzirdēt, tikai kāds akmens paripoja pa nogāzi. Tad vēl viens, jau klusāk. Nogaidījis vēl kādu pusminūti, pietrausos kājās un steidzos augšup vēl sparīgāk nekā iepriekš.

Drīz nogāze izlīdzinājās, biju sasniedzis kalnāja kori. Manā priekšā gulēja jardus piecdesmit plats, akmeņains klajums ar dažiem vējos novārgušiem krūmiņiem. Viņā pusē ar plašu tamarisku audzi sākās ziemeļu nogāze. Starp izspumšajiem, pēdas septiņas augstajiem krūmiem rēgojās melns dobums, kur ienira taka. Apstājos un ieklausījos. Klusums. Ievilku elpu un metos pāri klajumam.

Biju pusceļā, kad atskanēja šāviena spalgais troksnis. Pārlejot apkārtnei žilbu gaismu, pārsimt jardus pa labi uzliesmoja signālraķete. Nokritu ar seju pie zemes. Izdzisusī raķete vēl čūkstēja tumsā, kad es jau biju kājās un, nedomājot par sacelto troksni, drāzos pretī patvērumam. Laimīgi iesprucis briksnājā, mirkli apstājos, atguvu elpu un lūkoju aptvert Končisa neprātīgo ieceri. Tad izdzirdu skrejošu soļu dipoņu, kas tuvojās man no šāviena puses. Ko kājas nes, skrēju tālāk.

Bridi taka kļuva lēzenāka un platāka, sāku skriet vēl ātrāk. Pēkšņi viena kāja kaut kur aizķērās un es ar joni nostiepos visā garumā. Negants blieziens pa ribām, asas sāpes rokā, kas acīmredzot bija uztrāpījusi akmens šķautnei. Kritiens aizsita man elpu, izdvesu tikai dobju vaidu un vāru lāstu. Mirkli gulēju gluži apdullis, nesajēdzot, kas īsti noticis. Negaidot kāds noskaldīja klusu, strupu komandu. Vācu valodā zināju tikai dažas frāzes, bet balss šķita pilnīgi autentiska.

Abās takas pusēs sākās rosība, ap mani sastājās vācu uniformās ģērbti vīri. Saskaitīju septiņus.

- Pie velna, kas te notiek?

Es pietrausos ceļos, slaukot no delnām smiltis. No nobrāztajiem pirkstu kauliņiem sūcās asinis. Divi «vācieši» sagrāba mani aiz rokām un uzrāva stāvus. Celiņa vidū stāvēja vēl viens. Acīmredzot tas bija grupas komandieris, bruņojies ar revolveri, nevis šauteni vai automātu kā pārējie. Iesāņus pablenzu uz ieroci, kas karājās

blakus stāvošā kareivja plecā - tas neizskatījās pēc butaforijas. Ari viņš pats izskatījās pēc vācieša, katrā ziņā ne pēc grieķa.

Vīrs ar revolveri, šķiet, seržants, atkal deva kādu vācu komandu. Divi kareivji noliecās un sāka darboties ap tamarisku stumbriem abpus takai - biju paklupināts ar novilktas stieples palīdzību. Seržants paklusu iepūta svilpē. Es pašķielēju uz tiem diviem, kas mani turēja.

-    Sprechen Sie English? Vai jūs runājat angliski?

Viņi neko neatbildēja, tikai parāva mani aiz rokām, liekot saprast, lai klusēju. Dievs Kungs, |auj tikai man vēlreiz sastapt Končisu, es domāju. Seržants uzgrieza man muguru, pārējie četri piegāja viņam klāt. Divi nosēdās zemē.

Viens acīmredzot lūdza atļauju uzsmēķēt, seržants neiebilda. Nošvirkstēja sērkociņi, acumirkli izgaismojot sejas zem ķiverēm, sākās paklusa valodu murdoņa. Šķita, ka viņi visi ir vācieši. Jā, tieši vācieši, nevis grieķi, kas prot pateikt dažas vācu frāzes. Griezos pie seržanta.

-    Kad jūs beigsiet ākstīties, varbūt pateiksiet man, ko tas viss nozīmē? Ko mēs tagad gaidām?

Viņš apcirtās un pienāca man klāt, gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis ar garenu seju. Vaibsti nebija izteikti brutāli, tomēr gana piemēroti šādai lomai. Gaidīju ko līdzīgu nesenajam spļāvienam, bet viņš mierīgi noprasīja:

-    Was sagen Sie? *

-    Ej ellē!

Seržants noraudzījās manī ar nesapratni, bet zināmu interesi, tad vienaldzīgi novērsās. Kareivju tvēriens nedaudz atslāba. Ja es nebūtu tik saguris, varētu mēģināt izrauties un bēgt. Pēc briža izdzirdu soļus, kas tuvojās no kores puses, un pēc pāris sekundēm uz takas nelīdzenā virknē izsoļoja pirmīt redzētais sešnieks. Viņi pievienojās tiem četriem, kas smēķēja.

Viens no maniem apsargiem bija vēl pavisam jauns, gadus divdesmit vecs puisis. Viņš paklusām sāka svilpot LilīMarlēnas melodiju, un šis, jāatzīst, pārliecinošā uzveduma moments netīkami izcēlās ar savu banālo tiešumu. Vai arī tas bija muļķīgs kalambūrs?

Masīvs, pūtēm izraibots žoklis un ačeles bez skropstām—ļoti veiksmīgs tipāžs, īsts teitonis, indiferents mehānisms, kas, šķiet, nezina, kāpēc šeit atrodas, kas esmu es. Nezina un negrib zināt, tikai dara, ko liek.

Es ātri aplēsu: trīspadsmit cilvēki, vismaz puse no tiem - vācieši. Atgādāt tos uz Grieķiju, no Atēnām uz salu, apgādāt ar ekipējumu. Visu izmēģināt, saskaņot. Tad nosūtīt atpakaļ. Vismaz pieci simti mārciņu. Un kāda velna pēc? Lai pabaidītu vai varbūt iespaidotu kādu gluži nenozīmīgu personu? Tomēr, kad noplaka pirmais adrenalīna vilnis, es jutu, ka mana attieksme mainās. Šī aina bija tik pārdomāta, tik perfekti noorganizēta; es atkal ļāvos Končisa mistērijas burvībai, reizē izbijies un fascinēts. Manu apceri aprāva jauni soļi. -

Parādījās vēl divi vīrieši. Pirmais, neliela auguma, kalsnējs, platiem soļiem kājoja lejup pa taku, viņam sekoja otrs, krietnu spridi garāks. Abiem bija vācu oficieru cepures, kokardes ar ērgli. Kareivji veicīgi rausās kājās, bet pirmais nācējs ar nevērīgu žestu tos apturēja un devās taisni pie manis. Vācu virsnieku lomas droši vien bija viņa ampluā - skarbi vaibsti, sakniebtas lūpas, trūka tikai mazas brillītes metāla rāmī.

-    Sveicināti!

Viņš neatbildēja, tikai nopētīja mani tāpat kā pirmīt seržants, kas tagad sasprindzis stāvēja gabaliņu nostāk. Otrais acīmredzot bija leitnants, pulkveža adjutants. Izskatīgs vīrietis ar pilnīgu, iedegušu itālieša seju, biezām, tumšām uzacīm. Ievēroju, ka viņš nedaudz pieklibo.

-    Kur tad pats režisors?

Pulkvedis izcēla no iekškabatas etviju, paņēma cigareti. Leitnants pasniedzās un uzšķīla liesmiņu. Fonā kāds no kareivjiem šķērsoja taku ar vaļēju papīra vīstokli, acīmredzot ko ēdamu. Nolēmuši iestiprināties.

-    Jāatzīst, Šī loma jums ļoti piestāv.

Pulkvedis izmeta tikai vienu vārdu, izspļāva to akurāti kā vīnogu kauliņu: - Gul. *

Pagriezies pret pārējiem, deva kādu rīkojumu. Seržants pagājās augšup pa taku un atgriezās ar vējlukturi, aizdedza to un novietoja man aiz muguras.

Pulkvedis piegāja pie seržanta, un es paliku aci pret aci ar leitnantu. Viņa skatienā bija kaut kas savāds, it kā viņš gribētu man ko teikt, bet nevarētu, it kā meklētu manā sejā kādu atbildi. Skatiens sastomījās, leitnants neveikli, bet spēji apgriezās un pievienojās savam komandierim. Virsnieki pārmija dažas frāzes, tad seržants deva strupu komandu.

Kareivji piecēlās un brivstājā sarindojās abpus takai, it kā gaidītu kādu ejam garām. Biju pārliecināts, ka tas būšu es, acīmredzot viņi grasījās mani kaut kur vest. Bet nē - sargi parāva mani atpakaļ kopējā ierindā. Tikai seržants un abi virsnieki palika stāvam takas vidū. Lampa iezīmēja ap mani spožu gaismas apli — tas noteikti bija skatuvisks efekts.

Spriegs klusums. Tātad man bija drīzāk skatītāja, nevis galvenā varoņa loma. Beidzot kāds tuvojās. Uz takas parādījās pilnīgi atšķirīgs, civils personāžs. Pirmajā bridī likās, ka šis cilvēks ir piedzēries, bet tad sapratu, ka rokas viņam sasietas uz muguras, viņš ir gūsteknis tāpat kā es. Tumšas bikses bija vienīgais viņa apģērba gabals. Aiz muguras gāja divi kareivji, viens no tiem acīmredzot pagrūda vīrieti, un tas dobji novaidējās. Kad trijotnē pienāca tuvāk, es pēkšņā šokā apjautu, ka notiekošais kāpj pāri jebkuriem teātra mākslas rāmjiem. Vīrietis gāja basām kājām, savu apsargu trenkts, un izmocītā gaita nelikās tēlota.

Nu viņš bija man līdzās. Pamaza auguma jauns puisis, kā rādās, grieķis. Viņa seja bija nežēlīgi sadauzīta un pietūkusi, labais vaigs vienās asinīs no dzi(as brūces pie acs. Rādījās, ka viņš ar pūlēm kaut ko sajēdz, tik tikko spēj kustēt uz priekšu. Tikai tagad mani pamanījis, apstājās un pievērsa man vajāta zvēra skatienu. Ar šausmām iedomājos, ka varbūt tas tiešām ir kāds ciema puisis, ko viņi saķēruši un piekāvuši, ka viņš nevis tēlo, bet patiesi izdzīvo šo lomu. Negaidot viens no konvojniekiem grūda šautenes laidi viņam mugurā. Tas bija nežēlīgs sitiens, redzēju, kā puisis konvulsīvi parāvās uz priekšu, dzirdēju pilnīgi neviltotu sāpju gārdzienu. Viņš steberēja uz priekšu vēl jardus piecus sešus. Tad pulkvedis izspļāva kādu pavēli un sargi rupji parāva puisi atpakaļ, visi trīs tā ari palika stāvam takas vidū. Pulkvedis panācās uz manu pusi, leitnants kliboja nopaka]; abi apstājās man līdzās, uzgriezuši muguru.

Atkal nogaidošs klusums, gūstekņa sēcošā elpa. Pēc brīža takas galā parādījās vēl viens stāvs, pirmajā mirklī ļoti līdzīgs iepriekšējam - rokas sasietas, aiz muguras divi zaldāti. Nu es sapratu, kur biju nok|uvis: 1943. gads, vācieši un grieķu Pretošanās kustības cīnītāji.

Šis otrais acīmredzot bija kapetan, vadonis, gadus četrdesmit vecs, miesās spēcīgs vīrietis, aptuveni sešas pēdas garš. Viena roka viņam bija kaila, iekārta virves saitē, plecs šā tā pārsiets ar asinīm piemirkušu drānu. Acīmredzot tā bija viņa kreklam noplēstā piedurkne, plānais audums nespēja apturēt asiņošanu. Viņš lēni soļoja pa taku man pretī; iespaidīga klefta4 seja ar krāšņām, melnām ūsām, ērgļa degunu. Pāris reižu biju sastapis šādus tipāžus Pelopo-nēsā, bet šis cilvēks bija Krētas kalnietis - par to liecināja melnais, bārkstīm rotātais galvas apsējs. Redzēju viņu pozējam kādā pagājušā gadsimta sākuma gravīrā — tautastērpā, ar sudrabu greznotu jatagānu un pistolēm pie jostas; īsts Bairona apdziedāts laupītāju barvedis. Tagad viņam mugurā bija tādas kā britu armijas bikses un haki krekls. Ari viņš bija kailām kājām, bet centās spert stingrus soļus. Seja bija cietusi mazāk nekā biedram, varbūt viņu paglāba savainotais plecs.

Man iepretī vīrs apstājās un pāri pulkveža sīkajam stāvam paskatījās tieši uz mani. Viņš likās mani pazīstam, acīmredzot ari man vajadzēja viņu zināt. Skatiens pauda kaislīgu riebumu. Nicinājumu. Arī naidpilnu izmisumu.

Bridi viņš klusēja, tad lūpas nikni izgrūda kādu grieķu vārdu.

Prodotis. Nodevējs.

No viņa strāvoja draudīgs spēks, šis cilvēks bija pilnīgi nodevies savai lomai. Gandrīz neapzināti, it kā piepeši apjautis savu lomu šai spēlē, es noriju kārtējo ironisko piezīmi un klusējot pieņēmu viņa iznīcinošo skatienu, viņa naidu. Pieņēmu savu nodevēja lomu.

Ar laides sitienu pagrūsts uz priekšu, viņš vēl atskatījās, vēlreiz raidīja iznīcinošu skatienu manā gaismas lokā. Un vēlreiz apveltīja mani ar šo vārdu, it kā pirmīt es varētu būt to nedzirdējis.

—    Prodotis.

Tam sekoja ska|š sauciens, pulkveža pavēle trāpīja kā sitiens.

—    Nicht schiessen!5

Apsargi sagrāba mani cieši kā spīlēs. Pirmais gūsteknis bija meties sāņus, meklējot glābiņu tamarisku biezoknī. Abi apsargi un vēl trīs četri zaldāti metās tam paka|. Bēglis tika noķerts, ieguvis labi ja desmit jardus brīvības. Spalgi uzbrēcieni, vācu lamas, kam sekoja stindzinošs sāpju kliedziens, tad vēl viens. Smagi būkšķi, zābakiem un šauteņu laidēm triecoties pret cilvēka ķermeni.

No nākamā kliedziena leitnants tikko jaušami sarāvās un pacēla acis pret debesīm. Ar to acīmredzot bija jāsaprot, ka viņam derdzas šī aina, derdzas vardarbība; tas izskaidroja dtī savādo izteiksmi, ar kādu viņš pirmīt bija manī noraudzījies. Ari pulkvedis to ievēroja, nomērīja leitnantu ar skatienu, pablenza uz sargiem un ierunājās franciski, lai viņi nesaprastu… un, protams, lai saprastu es.

—    Mon lieutenant, voilā pour moi la lus belle musique dans le monde.**

Viņa franču valoda bija smagnēji vāciska, lūpas ņirdzīgi sašķiebās, izrunājot vārdu musique. Viss skaidrs — pulkvedis ir tipisks fašistu sadists, viņa adjutants - humānā fašista tips.

Leitnants grasījās kaut ko bilst, bet nakti pāršķēla mežonīgs kliedziens. Tas nāca no otra gūstekņa, krētieša, mutes, izlauzās no viņa varenajām plaušām un aizskanēja pāri visai salai, to varēja dzirdēt ikviens, kas šajā stundā bija nomodā. Tikai viens vārds, pats grieķiskākais no visiem grieķu vārdiem.

Protams, tas bija tikai tēlojums, bet lielisks tēlojums. Šis dēmoniskais rēciens, ugunīgi kvēls un reizē stindzinošs, izvirda no pašām dvēseles dzīlēm. Pulkvedis salēcās kā pātagas ķerts, apsviedās apkārt. Trijos soļos viņš pieklupa pie krētieša un atvēzies iegāza tam pa seju. Vīra galva nolīka sānis, bet tūdaļ spītīgi izslējās. Jutos tā,

it kā pats būtu saņēmis šo pliķi. Nebija grūti imitēt ievainojumu rokā vai sitienu pēdas sejā, bet šī zvēliena niknais spēks bija patiesi neviltots.

Beidzot bēgli izvilka no krūmiem; puisis nejaudāja paiet, un zaldāti stiepa viņu zem padusēm. Palaists vaļā, viņš saļima zemē, klusi stenot gulēja uz takas. Piegājis viņiem klāt, seržants paņēma viena kareivja ūdens blašķi un iešļāca tās saturu nelaimīgajam sejā. Puisis velti lūkoja pieslieties kājās. Pēc komandas sargi uzrāva viņu stāvus.

Pulkvedis deva rīkojumu. Zaldāti sastājās kolonnā pa divi un' devās pa taku lejup, gūstekņi klumzāja ierindas vidū. Pēc briža tumsā nozuda pēdējā mugura, pie manis palika apsargi un abi virsnieki.

Pienācis klāt, pulkvedis pievērsa man savu reptiļa skatienu un noteica angliski, pedantiski noskaldot katru vārdu: - Tās - vēl -nav - beigas.

Lūpas sakniebās tikko jaušamā sausā smīnā. Sausā un draudīgā, kas solīja turpinājumu ne vien šai ainai, bet pašam nacistu Weltan-schauung6, kas kādu dienu tiks reanimēts un īstenots dzīvē. Patiesi iespaidīgs nelokāma nacista tēls. Izteicis šo repliku, viņš spēji pagriezās un leitnanta pavadībā sekoja zaldātiem.

-    Kam nav beigas? - es saucu nopakaļ.

Atbilde izpalika. Abi tumšie stāvi - garākais mazliet piekliboja -nozuda blāvajā, izplūdušajā krūmu blīvā. Pievērsos saviem apsargiem:

-    Nu, kas tālāk?

Atbildes vietā mani pagrūda uz priekšu, tad atpakaļ, šādā necienīgā veidā nosēdinot zemē. Lūkoju pretoties, bet tas bija smieklīgi, mani pieveica bez pūlēm un nepagāja ne minūte, kad manas potītes bija cieši sasietas ar virvi. Tiku pavilkts mazliet nost no takas un atsliets pret palielu akmeni. Jaunākais pagramstījās mundiera kabatā un nometa man trīs cigaretes. Nopētīju tās sērkociņa liesmā. Katru no šiem lēta paskata smēķiem greznoja sarkans uzraksts, iespiests starp divām mazām, melnām svastikām: «Leipzig dankt euch.»7

Nejauka vecuma piegarša lika domāt, ka tās tiešām saglabājušās no kara laika, ka skrupulozajā iestudējumā paredzētas ari autentiskas cigaretes. 1943. gadā šis dūms noteikti būtu garšojis krietni labāk.

Visādi izmēģinājos izprovocēt viņus uz sarunu - angļu, visai nožēlojamā vācu, tad franču un grieķu valodā. Bet zaldāti vienaldzīgi sēdēja man iepretī takas otrā pusē, acīmredzot uzticīgi pavēlei ar mani nerunāt. Ari savā starpā viņi pārmija ne vairāk kā desmit vārdus.

Kad pirmīt tiku sagūstīts, paguvu paskatīties pulkstenī. Bija bez divdesmit piecām viens. Tagad rādīja pusdivi. Kaut kur salas ziemeļu pusē, jūdzi vai divas uz rietumiem no skolas, klusi iepukstējās laivas motors. Diez vai tā bija jahta, drīzāk izklausījās pēc paliela kaika dīzeļa. Tātad trupa dodas atceļā. Mani apsargi, acīmredzot gaidījuši šo signālu, cēlās augšā. Vecākais parādīja man virtuves nazi un nometa to sev pie kājām. Bez vārda runas abi devās prom pretējā virzienā - augšup pa taku, tad lejā uz Burāni.

Bridi nogaidījis, pārrāpos pāri takai un sagramstīju nazi. Asmens bija truls, bet virve gluži jauna, tā es nopūlējos vēl minūtes divdesmit, līdz tiku brīvs. Uzkāpu atkal kalnāja korē, pavēros uz dienvidu piekrasti. Klusa un rimta tā tiecās pretim zvaigžņu velvei, Egejas ūdeņu ieaijāta, sala baudīja ierasto nakts mieru. Jahta aizvien bija noenkurota līcī, kaut kur man aiz muguras ducināja kaiks vai kas nu tas bija, attālinoties Navplijas virzienā. Brīdi grasījos skriet uz villu, modināt meitenes, Končisu, uz karstām pēdām pieprasīt paskaidrojumus. Bet biju pārlieku noguris, turklāt, pārliecināts par meiteņu nevainību, nebūt nebiju pārliecināts, ka tikšu laists villai tuvumā… Viņi noteikti bija paredzējuši šādu gājienu, un manas izredzes nomāca viņu skaitliskais un līdz ar to fiziskais pārspēks. Dusmām atkal piejaucās bijīga cienība pret Končisa garadarbu. Atkal jutos kā personāžs senā mītā, kuru nespēju saprast, zināju tikai vienu - lai to izprastu, jāļauj tam iet savu gaitu, lai cik draudīgs būtu sižeta vērpums.

50

Rīta nodarbības sākās septiņos, un es aizvilkos uz klasi, gulējis nepilnas piecas stundas. Arī laiks bija neciešams,

blīvajā tveicē nejuta ne mazākās vēsmas. Ainavas krāsas

bija saules izkveldētas, nedaudzie za|uma pleķīši likās panīkuši un nespodri. Kāpuru kolonijas rosījās priežu zaros, oleandra ziedlapiņu malas bija apsvilušas brūnas. Vienīgi jūrā turējās dzīvība, un spēju daudzmaz sakarīgi domāt es atguvu tikai pusdienas pārtraukumā, ieniris un atspirdzis tās zilajā veldzē.

Tomēr smagajā rīta cēlienā man ienāca prātā kāda doma. Visi «vācieši», izņemot galveno lomu tēlotājus, bija pavisam jauni, astoņpadsmit līdz divdesmit gadus veci puiši. Bija jūlija sākums, un mācības vācu un grieķu universitātēs droši vien jau beigušās. Ja Končisam patiešām bija kāds sakars ar kino industriju, nenācās grūti savervēt dažus vācu studentus. Lielisks ķēriens - dažas dienas pastrādāt viņa labā un pēc tam atpūsties Grieķijā. Negribējās gan ticēt, ka šādā gadījumā viņš izmantotu tos tikai vienu reizi. Kā pulkvedis tika brīdinājis - pats ļaunākais vēl priekšā.

Rokas izpletis, acis aizvēris, gulēju uz ūdens kā peldošs krucifikss. Biju pietiekami atvēsinājis gan ķermeni, gan prātu un nedomāju vairs rakstīt to nikno, žultaino vēstuli, ko biju sācis sacerēt atceļā uz skolu. Neatkarīgi no citiem apsvērumiem, tas bija tieši tas, ko Končiss no manis gaidīja - pie brokastu galda es notvēru Dēmetriada glūnīgi ziņkāro skatienu —, un visgudrākais, protams, bija nedarit to, ko no manis sagaida. Vēsuprāt apsverot, nospriedu, ka arī meitenēm nekas nopietns nedraud, katrā ziņā ne vairāk kā līdz šim. Vismaz kamēr viņš domā, ka kārtējo reizi izdevies viņas apvārdot. Reiz man bija lemts būt par glābēju, prātīgāk pagaidīt, līdz pats viņas satikšu, nevis lieki brīdināt Končisu par saviem nodomiem. Turklāt viņš bija šīs atrakcijas - un kādas atrakcijas! -autors un saimnieks, kas bija nenoliedzams pluss viņa kontā. Pēkšņi iedomājos, ka muļķīgi ir niknoties par notiekošo, ja pats brīnumainākais ir fakts, ka tas vispār notiek.

Dienas kuģītis atveda pastu, lenča laikā to izdalīja. Es saņēmu trīs vēstules: viena - visai reta parādība - bija no mana tēvoča

Rodēzijā, otra - kārtējais informācijas bi|etens no Britu padomes Atēnās, bet trešā… uzreiz atpazinu nedaudz paviršo rokrakstu, bērnišķi lielos, apa|os burtus. Atplēsu aploksni un izņēmu savu pēdējo vēstuli Alisonai - neatvērtu. Nekā vairāk tur nebija. Atgriezies savā istabā, es ieliku to pelnutraukā un sadedzināju.

Nākamā bija piektdiena. Lenča laikā man iedeva vēl vienu vēstuli, ko kāds bija atnesis uz skolu. Arī šis rokraksts man nebija svešs. Neatvēru to, iekams nebiju ticis prom no ēdamzāles, un labi vien bija, jo tās saturs lika man ska|i nolamāties. Trīs strupi teikumi bez datuma, vietas norādes, uzrunas - tas bija tik satriecoši, tik negaidīti kā plauka sejā.

Būtu labi. ja Jūs turpmāk vairs nerādītos Burāni. Domāju, ka iemesls nav īpaši jāpaskaidro. Jūs esat sagādājis man dziļu vilšanos.

Moriss Končiss

Ja nu kādam bija sagādāta dziļa vilšanās, tad tas biju es; manī uzvirda sarūgtinājums un spīvas dusmas. Ar kādām tiesībām viņš dod šādu kundzisku rīkojumu?! Tas bija neloģiski, tas bija pretrunā ar visu, ko teica Džūlija. Nūjā, bet tam sekoja vēl citi notikumi… Ne velti es tiku saukts par nodevēju, nakts aina nu ieguva jaunu nozīmi. Ar šausmām aptvēru, ka okupācijas laika epizode varēja būt ari fināls, zīme, ka neesmu vairs vajadzīgs, ka viņam vairs nav man laika. Bet ko viņš sacīja meitenēm? Kādu pastāstu lūkoja viņām iebarot? Vai ko teiks tad, kad viņas sapratīs, ka saņēmušas kārtējo melu porciju?

Augu dienu neviļus gaidīju, ka viņas ieradīsies skolā. Ar Končisu taču tagad viss skaidrs. Apsvēru pat, vai nevajadzētu griezties policijā, sazināties ar Britu sūtniecību Atēnās. Mazpamazām tomēr iestūrēju mierīgākos ūdeņos. Atcerējos paralēles ar Vētru, pārbaudījumus, kam nelūgtais viesis tika pakļauts cita burvja teritorijā. Atcerējos ne vienu vien gadījumu, kad Končiss bija teicis gluži pretējo tam, ko domāja, un, protams, vai ik brīdi atcerējos Džūliju… ne tikai kailo ķermeni tumšajā ūdenī, bet ari intuitīvo uzticēšanos mūsu mīļajam Prospero. Likos gultā ar domu, ka šī zīmīte nav nekas vairāk kā pēdējais melnais jociņš, vēl vipns tests kā iepriekš ar metamo kauliņu un indes zobu. Nespēju noticēt, ka viņš vēl veselu nedēļu varētu izolēt mani no Džūlijas un patiesības. Končiss taču labi zina, ka es tikpat rīt.došos uz Burāni. Lai arī tik dziļi aizskarts un pievilts, viņš taču tur būs. Būs ari viņa leļļu teātris, ar kura palīdzību beidzot varēšu viņu atmaskot.

Sestdien pēc diviem devos ceļā, ap trijiem biju sasniedzis tama-risku audzi. Gandrīz vai taustāmo pēcpusdienas tveici joprojām neizkustināja ne mazākā pūsma, ceturtdienas nakts notikumi nu šķita gluži nereāli. Bet lietiskie pierādījumi apliecināja pretējo; daži svaigi aplauzti zari, daži apveltu akmeņu traipi uz bezkrāsainās zemes - te biežņā bija lūkojis patverties viens no gūstekņiem. Mazliet tālāk uzgāju dažus izsmēķus, uz viena no tiem varēja salasīt pazīstama uzraksta sākumu: «Leipzig da…»

Pēc brīža jau stāvēju savā novērošanas postenī un noraudzījos uz saules apspīdēto nogāzi. Tūlīt ievēroju, ka jahtas līcī nav, tomēr neļāvu tam laupīt man cerību.

Ticis garām vārtiem, devos taisni uz villu. Gan māja, gan vecais namiņš gozējās saulē klusi un pamesti. Skaļi piedauzīju pie franču logu aizvirtņiem, paraustīju pārējos. Ik bridi pametu acis visapkārt - ne tādēļ, ka būtu jutis kāda skatienu, drīzāk iedomājos, ka tā tam vajdzētu būt. Viņi taču noteikti mani vēroja, varbūt tepat iekšā, mājā, smīnot pakrēslā otrpus slēģiem. Aizgājis līdz kraujmalai, noskatīju Burāni liedagu. Viss bija savās vietās, cepinājās saulē -muliņš, sūkņa namiņš, jūras izskalotais baļķis, mazās grotas ēnainā mute; nebija tikai laivas. Aizstaigāju līdz statujai. Kluss Poseidons, klusi koki. Devos uz klinti, mūsu pagājušās svētdienas patvērumu.

Vietām jūras pamirušo līdzenumu sagrumboja nomaldījies vēje-lis vai šaudīgi sardīņu pulki, tumšzilas līnijas rāmi kā čūskas aizslīdēja pār sirreālo virsmu; slimīgs drebulis uz mirdzošās jūras ādas.

Sāku iet gar krastu uz zvejnieku mājiņu pusi. Skatienam pavērās ainava austrumu pusē, un pēc mirkļa es uzdūros dzeloņstieplēm, domēnes robežai. Arī šeit rūsainas un noļimušas, tās bija tikai simboliska robeža, nevis reāls šķērslis. Tūlīt aiz tām kraujā, septiņdesmit pēdu augstā kritumā aprāvās Burāni zemesmēle. Izlīdis cauri aizžogam, devos gar kraujmalu prom no jūras. Pāris vietās Šeit varēja norāpties lejā, bet apakšā spurojās necaurejami krūmu un dzelkšņainu efeju džungļi. Sprīdi tālāk žogs nogriezās uz rietumiem, vārtu virzienā. Šeit nebija nedz apvērstu akmeņu, nedz acīmredzamu eju aizžogā. Krauja kļuva arvien lēzenāka, un pēc brīža es sasniedzu reti lietotu taku, kuru biju izmantojis iepriekšējā reizē.

Drīz jau soļoju cauri olīvu dārziņam, starp kokiem vīdēja namiņu žilbi baltās sienas. Savādi, bet arī šeit viss bija kā izmiris - neredzēja pat ēzeli vai vistu. Vai suni - iepriekš to bija pat divi vai trīs.

Divas pirmās mājiņas vienoja kopīga gala siena. Abas ieejas durvis bija aizbultētas, pie aizbīdņiem karājās piekaramās atslēgas. Trešās rādījās pielaidīgākas, bet ari padevās tikai par collu - no iekšpuses tās turēja koka šķērsis. Apgāju namiņam apkārt - ari sētas durvis bija ciet. Ceturtajā sienā aiz vistu nojumes atradu vaļā atstātus slēģus. Pablenzu caur netīrajām rūtīm. Sagrabējusi misiņa gulta ar salocītu palagu kaudzīti. Pie sienas - vecas fotogrāfijas, svētbildes. Divi krēsli ar pītiem sēdekļiem. Bērna gultiņa zem loga, veca lāde. Uz palodzes man deguna priekšā bija recīnas pudelē iesprausta brūna svece, sairis salmeņu vainags, norūsējis zobratiņš un vismaz mēnesi veca putekļu kārta. Aizvēru slēģus.

Ari vidējā namiņa sētas durvis sargāja piekaramā atslēga, toties pēdējās bija vienkārši atsietas ar makšķerauklu. Uzšķīlu sēr-koku un pēc briža jau stāvēju citas guļamistabas patumšā. Ari šeit nebija nekā aizdomīga. Izstaigāju virtuvi un dzīvojamo istabu, no kurienes durvis veda uz kaimiņmāju. Vēl viena virtuve, guļamistaba, sasmacis gaiss. Pavēru pāris atvilktņu, ieskatījos skapī. Tipiska trūcīgu salinieku mītne, nekādu butaforiju. Dīvaini bija vienīgi tas, ka mājiņas ir tukšas.

Iznācis ārā, nostiprināju aizbīdni ar drāts galiņu. Starp olīvkokiem vīdēja balts atejas kambarītis. Aizgāju ari turp. Caurums gridā aizvilkts ar biezu zirnekļa tīklu. Uz rūsamas naglas uzsprausti nodzeltējuši grieķu avīžu kvadrātiņi.

Tā bija sakāve.

Līdzās dvīņumājiņai rēgojās saldūdens cisternas nobalsinātais kakls. Noņēmis koka vāku, ielaidut ajā aukliā iesietu spaini, man pretī  kā ieslodzīta čūska pasitis  tīkams drēgnums. Apsēdies uz vāka, dzēru kāriem malkiem, baudot šo svaigo, īsto ūdens garšu, nesalīdzināmu ar pliekano krāna ūdeni.

Krāšņs, sarkanmelns Ičcējzimeklis uzmanīgi lavījas man klāt Noliku cc|ā plaukstu, un zirneklis atsperīgi uzlēca uz tās. Pacēlis roku, saskatīju sīkas, melnas acu pērlītes.Grozot masīvo, kantaino galvu, tas, Šķiet, parodēja Končisa ērmotos žestus, un atkal - kā nesen ar pūci - es apjautu biedīgu burvestības klātbūtni, sī cilvēka neatvairāmo, spokaino visuresību.

Visvairāk mani satrieca atklājums, ka nebūt neesmu viņun ne* pieciešams. Biju domājis, ka vairāk par visu viņiem nepieciciama mana klātbūtne, bet acīmredzot es biju tikai mazsvarīgs otri pilna personāžs, kuru var izsvītrot no scenarija. tikildz tas sak-pārāk daudz iedomāties. Nu biju ielikts vieni plauktiņā ar Mitfordu. un tas man kremta jo seviSķi, es nespēju pieņem šo netaisnību. Bija ari bailes, izmisīgas bailes no nodevības. Proiams Končisam nebija grūti sagudrot kārtējo pasaciņu, kādu daudrmaz ticamu iemeslu, kādēj neesmu varējis ierasties, bet… nācās piekaut arī iespēju, ka viņi visi mani pievīluši. Tomēr es nespēju tam noticēs - mēs jau bijām tikpat kā mīlnieki, tikpat kā uzticējāmies viens otram. Šie skūpsti, glāsti, simboliskais mīlas akts naksnīgajā jūrā… tikai prostitūta spētu tā izlikties. Tas bija neiespējami Visdrīzāk es tiešām vairs nebiju vajadzīgs, mana loma bija izspēlēta. Biju saņēmis izgudro metafizisku mācību par cilvēka vietu esībā, par egocentriskā skatījuma ierobežotību. Nepamatoti nežēlīgu mācību, kas vairāk līdzinājās nesaprātīga zvēra mocībai nekā didaktiskai šarādei Biju ievilināts maldu, aizdomu muklājā, kur apšaubams ir viss - gan ārējais, acīmredzamais, gan dziļi slēptie motīvi. Jau labu laiku mani neatstāja sajūta, ka tieku atšķirts, atrauts no sava iepriekšējā es, no tā sarežģītās struktūras, priekšstatu un izjūtu sistēmas. Biju izjaukts pa daļām, un tagad tās juku jukām gulēja uz liela darbagalda, meistars bija nez kur nozudis, un es nezināju, kā atkal salikt tās kopā.

Pieķēru sevi domājam par Alisonu, un pirmoreiz šajās domās dominēja nožēla, nevis vainas apziņa. Gandriz vai vēlējos, lai viņa

būtu šeit, kliedētu manu vienatni Parunāties ar viņu ki draugu, neko vairāk. Nebiju atcerējies Alisonu, kopt saņēmu atpakaļ tavu nelasīto vēstuli, straujie notikumi bija atstājuši viņu litu pagātnē. Nu nevilus atcerējos mūsu pārgājienu: ūdenskrituma talkas, saule man u/ muguras, viņas plaksti aizvēni, ķermenis uzlicies, lai dziļāk ieņemtu manu miesu… pat ja viņa meloja, es vienmēr ziniju. kad un kāpēc viņa to dara; būtībā viņa vispār nespēja man samelot Tas deva zināmu drošības sajūtu, bet laupīja interesi, padarīja viņu pārāk prognozējamu, apnicīgi caurredzamu. Cilvēces sievišķā daļa mani saistīja tieši ar to, kas tika slēpts, provocējot iztēli un pavedinot izģērbt tas tiešā un pārnesta nozīmē. Ar Alisonu tas arvien bija pārāk vienkārši. Un tomēr… Es piecēlos un apņēmīgi izdzēsu šīs domas līdz ar cigaretes izsmēķi. Alisona ir izliets ūdens vai, pareizāk, izšķiesta sperma. Džūliju es gribēju desmitkārt vairāk.

Atlikušajā dienas daļa es izstaigāju piekrasti uz austrumicm no zvejnieku mājelēm un tieši uz pēcpusdienas tēju atgriezos Burām. Villa joprojām neizrādīja nekādas dzīvības zīmes. Vēlreiz pārmeklēju visu spītīgā cerībā atrast kādu vēsti, kādu zīmi, ko nebūt - kā sklerotiska veča, kas desmito reizi pārmeklē vienu un to pašu atvilktni.

Ap sešiem devos atpakaļ uz skolu, neieguvis neko citu kā rūgtu vilšanos un bezspēcīgu niknumu. Uz Končisu, uz Džūliju, uz visu pasauli.

Ciemata viņā galā bija vēl viena maza osta, ko izmantoja tikai vietējie zvejnieki. Neviens skolotājs, neviens ciematnieks, kam rūpēja sociālais prestižs, nespēra tur savu kāju. Ēkas gar laika zoba sagrauzto krastmalu bija nolaistas, pussabrukušas. dažas līdzinājās veciem celmiem ar iztrunējušu vidu un izrobītām sienu apmalēm, dažas kropļoja daudzkārtējas pielāpīšanas pēdas - rievota skārda jumti, betona plankumi uz sienām. Bija arī trīs tavernas, viena kaut cik pieņemama; ārā pie durvīm bija izlikti rupji darināti koka galdi.

Kādā no savām vientulīgajām ziemas pastaigām biju tur ieklīdis, lai kaut ko iedzertu. Atcerējos, ka tavernas saimnieks bija diezgan valodīgs vīrs. Pēc vietējiem standartiem Georgiu varēja saukt pat par komunikablu, turklāt viņa runa bija salīdzinoši viegli uztverama, varbūt tālab, ka viņš bija dzimis Anatolijā. Viņam bija sīka zebiekstes seja, kam pierei pieglausta plāna matu šķipsna un mazas Ūsiņas piešķīra komisku līdzību ar Hitleru. Svētdienas tītā es nosēdos katalpas8 pavēnī, un Georgiu pietecēja man klāt, acīmredzami sajūsmināts par tik smalka un naudīga viesa ierašanos. Nu protams, iedzert ar mani glāzīti ūzo būs viņam liels gods. Atsaucis vienu no savām baskāju atvasēm, viņš lika atnest labāko ūzo, labākās olīvas. Kā skolā labi klājas, kā patīk Grieķijā? Ļāvu viņam uzdot tradicionālos jautājumus, tad ķēros pie lietas. Norādīju uz duci izbalojušu, kādreiz sarkanu un za|u kaiku, kas rāmi šūpojās zilajā līcītī.

-    Žēl, ka jums šeit nav tūristu. Ārzemnieku ar jahtām.

-    Ko nu par to! - Viņš izspļāva olīvas kauliņu. - Fraksosa ir viena bezcerīga vieta.

-    Un misters Končiss no Burāni? Vai viņš reizēm neatstāj šeit savu jahtu?

-    Ā, tas cilvēks! - Bija skaidrs, ka Georgiu nepieder pie Končisa cienītājiem. - Vai esat viņu saticis?

Atteicu, ka vēl ne, bet esmu domājis viņu apciemot. Viņam taču ir jahta, vai ne?

Ir gan. Bet viņš nekad nerādās šai pusē, ne ar jahtu, ne bez tās.

Un Georgiu pats, vai ir ticies ar Končisu?

-    Ochi, nē.

-    Vai viņam arī ciematā pieder kāda māja?

Kā nu ne, tā, kur dzīvo Hermejs. Netālu no Svētā Elijas baznīcas ciemata dziļumā. Kā mainot sarunas tēmu, es nevērīgi ieminējos par trim zvejnieku namiņiem Burāni pakājē. Kur palikuši to iemītnieki?

Krodzinieks pameta ar roku uz dienvidiem.

-    Aizbraukuši uz cietzemi. Līdz rudenim. - Viņš paskaidroja, ka daļa vietējo zvejnieku ir pa pusei klejotāji. Ziemā tie rosās Frak-tosas apkārtnē, bet pa vasaru ar visām ģimenēm kuģo gar Peloponē-sas piekrasti; meklējot labākas zvejas vietas, tie reizēm aizklīst pat līdz Krčtai.

Viņš norādīja uz zemi un izlikās dzeram. - Cisternas nav diez ko labas. Pavisam slikts ūdens vasarā.

-    Ak tā?

-    Ka es jums saku.

-    Tad nu gan skāde.

-    Viņš pie tā vainīgs. Nu, tas no Burāni. Varētu jau nu pagādāt labākas, bet tam viņš par skopu.

-    Vai tad Končisam pieder ari tās mājiņas?

-    Vevaios. Kā tad. - Tajā pusē viss viņam pieder.

-    Viss?!

Pa vienam viņš sāka noliekt savus raupjos pirkstus: Korbi, Stre-mi, Burāni, Mutsa, Pigadi, Zastena… uzskaitīja visus līčus un zemesragus Burāni tuvumā; nav šaubu, ka tas ari bija viens no sali-nieku nepatikas iemesliem. Daudzi atēnieši, bagāti kungi, labprāt būvētu tur villas. Bet Končiss iecirties, negrib pārdot ne pēdas. Un salai iet secen smuka naudiņa, un naudiņu vajag kā ēst. Pa krastmalu uz mūsu pusi tipināja ēzelis ar zaru nastu, soļi virknējās kā krellītes striktā modeles gaitā. Šī ziņa apstiprināja aizdomas par Dēmetriada līdzdalību - citādi jau sen būtu dzirdējis to no viņa mutes.

-    Vai esat redzējis ciematā viņa viesus?

Georgiu paslēja galvu un nicīgi novaikstījās - kāda viņam daļa gar Končisa viesiem. Es neatlaidos. Vai nav dzirdēts par kādiem ārzemniekiem, kas uzturas villā?

Viņš tikai paraustīja plecus. īsos , varbūt. Bet viņš neko nezinot.

Te man uzsmaidīja veiksme. No blakus ieliņas iznira sīks večuks noskretušā jūrnieka cepurē un zilā audekla uzvalkā, gluži bālā no saules un neskaitāmām mazgāšanas reizēm. Georgiu pamanīja viņu un piesauca klāt.

-    Eh, Barba Dimitraki! Ela. Nāc nu šurp. Nāc parunāties ar angļu profesoru.

Vecais apstājās. Savus astoņdesmit gadus vecs, drebelīgs un rugājiem apaudzis, bet likās vēl tīri runājams. Georgiu pagriezās uz manu pusi.

-    Pirms kara viņš bija Hermeja vietā. Piegādāja Burāni pastu.

Nosēdināju večuku pie galda, pasūtīju vēl ūzo un porciju gaļas

uzkodas, meze.

-    Vai labi zināt Burāni?

Viņš atmeta ar roku: kā tad, nav vārdam vietas. Novervelēja kaut ko nesaprotamu. Negaidītā lingvistiskā atjautībā Georgiu salika mūsu cigarešu paciņas un sērkoku kārbiņas kopā kā ķieģeļus. Aha, celtniecība.

-    Saprotu. 1929. gadā, vai ne?

Vecais paklanīja galvu.

-    Vai pirms kara tur mēdza būt daudz viesu?

-    Daudz gan, makten daudz. — Georgiu bija patiesi izbrīnīts, pārprasīja vēl un saņēma to pašu atbildi.

-    Ārzemnieki?

-    Kā tad, daudz ārzemnieku. Franči, angļi, visvisādi.

-    Un, angļu valodas pasniedzēji no skolas? Vai tie arī?

-    Ne, ne. Oloi. Jā, jā. Tie arī.

-    Vai atceraties viesu vārdus? - Vecais pasmīkņāja par muļķīgo jautājumu. Viņš pat neatceras, kā tie izskatījās. Izņemot vienu, tas bija ļoti gara auguma.

-    Vai gadījās sastapt šos cilvēkus arī ciematā?

-    Kā nu ne. Gadījās gan.

-    Un ar ko viņi tur nodarbojās? Nu, villā?

-    Tjā, viņi taču bija ārzemnieki.

Georgiu saērcināja šī laucinieka loģika. - Ne, Barba. Xenoi. Ma ti ekanon ?

-    Nu… ar mūziku. Dziedāšanu, dejošanu. — Atkal krodzinieks savilka skeptisku ģīmi un piemiedza man ar aci, sak, vecim jau smadzenes atmiekšķējušās. Bet es zināju, ka ar viņu viss kārtībā, turklāt pats Georgiu pārcēlās šurp tikai 1946. gadā.

-    Kas par dziedāšanu un dejošanu?

To nu gan viņš nemācēja teikt, ūdeņainais skatiens Šķita bezce-rigi taustāmies pēc kādām sen izdzisušām ainām. Pēdīgi viņš nokremšļojās: - Bija vēl citas lietas. Viņi spēlēja teātri. - Georgiu skaļi nosprauslāja, bet vecais tikai paraustīja plecus un rāmi noteica:

- Tā nu tas ir.

Georgiu paliecās uz priekšu un smīnīgi vaicāja: - Un ko tu tēloji, Barba Dimitraki? Karajozisu, vai? - Tas ir viens no grieķu ēnu teātra jokdariem.

Liku saprast, ka ticu viņa vārdiem. - Kas tas bija par teātri?

Varēja redzēt, ka arī uz šo jautājumu viņam nav atbildes.

-    Teātris bija dārzā.

-    Kur dārzā?

-    Nu tur, aiz mājas. Ar priekškaru. Jā-ā, īsts teātris bija.

-    Vai pazīstat Mariju?

Izrādījās, ka tolaik Končisam bijusi cita saimniece, vārdā Sūla. Nu jau mirusi.

-    Kad bijāt tur pēdējo reizi?

-    Kur tas laiks. Vēl karš nebija sācies.

-    Vai jums patīk misters Končiss?

Barba pamāja, bet kaut kā strupi, atturīgi. Georgiu steidzās paskaidrot:

-    Toreiz nošāva viņa vecāko dēlu.

-    Ak tā. Piedodiet. Man tiešām žēl.

Večuks atmeta ar roku: liktenis, ko padarīsi. Un piemetināja:

- Viņš nav slikts cilvēks.

-    Vai kara laikā viņš sadarbojās ar vāciešiem?

Barba paslēja zodu strikti noteiktā «nē». Georgiu nikni nošņācās, abi iekaisa strīdā, un es vairs nespēju izsekot viņu runai. Pēdīgi Barba guva virsroku: - Es tur biju, bet tu ne.

-    Šis pagādāja Barbam māju, - Georgiu atkal piemiedza man ar aci. - Un naudu dod katru gadu. Tādēļ jau viņš nedrīkst teikt, ko domā.

-    Vai viņš palīdz arī citu tuviniekiem?

-    Tjā, pāris večukiem. Un par ko ne? Viņam taču ir miljoni! -Krodzinieks izteiksmīgi parīvēja divus pirkstus, saķ, sirdsapziņa prasās tīra.

Piepeši vecais atcerējās vel kaut ko: - Mm phora*… tur bija liels paneyiri, svētki ar gaismām, mūziku un uguņošanu. Daudz ciemiņu, daudz uguņu.

Iztēlē skatīju smalku dārza viesību burzmu, krāšņas dāmas, kungus vizītsvārkos un svītrotās biksēs.

-    Kad tas bija?

-    Nu-ū… pirms kara. Gadus trīs, varbūt piecus.

-    Kam par godu tad bija šādas svinības?

To viņš nezināja teikt.

-    Vai pats arī tur bijāt?

-    Es biju ar savu dēlu. Mēs kā reizi zivis ķērām. Un redzējām, ka tur augšā kas notiek. Gaišs kā dienā, skaļas runas. Kai ta pyro-technimata. Un kāds feierverks!

-    Stāsti nu! - Georgiu nenoturējās. - Tu kā likts biji krietni iemetis, Barba.

-    Nemaz ar’ ne.

Lai kā necentos, vairāk no Barbas neizdevās neko izvilkt. Sirsnīgi paspiedu abiem roku, bet smieklīgi mazo rēķinu papildināju ar dāsnu dzeramnaudu. Tad devos atpakaļ uz skolu.

Biju noskaidrojis vismaz vienu: pirms manis šajā spēlē bija piedalījušies ne tikai Leveijē un Mitfords, bija vēl citi, kuru anonīmā virkne sākās jau trīsdesmitajos gados. Tas atgrieza man cerību un drosmi sagaidīt jebkuru jaunu pavērsienu Šajā mistērijā, kas, nokāpusi no skatuves, risinājās salas otrā krastā.

Pievakarē atgriezos ciematā, līkumoju pa šaurajām bruģa ieliņām, kas veda augšup, prom no jūras. Balti kaļķotu sienu labirinti, sīki, mandeļkoku apēnoti pagalmi un laukumi, zemnieku sadzīves ainiņas. Bugenvilu ziedu ķekari sārti gruzdēja mijkrēšļa ēnās, kvēli uzliesmojot no saules pieskāriena. Šī ciemata daļa atgādināja kasbu, gleznainu arābu vecpilsētu ar zilganpalsu vakara jūru vienā un zeltaini zaļu pakalnu vainagu otrā pusē. Pie mājiņām sēdošie cie-matnieki laipni sveicināja, un aiz muguras man gluži kā pasaku Stabulniekam auga baskāju bērneļu virkne, kas līksmi iespurdzās ik reizi, kad atskatījos un gaiņāju tos prom. Ticis līdz baznīcai, iegāju iekšā - vajadzēja taču kaut kā attaisnot savu nācienu. Dzedra nokrēsla un vīraka smagnējais smārds, no nespodra zelta ietvariem manī bargi noraudzījās svēto sejas - es biju nelūgts svešinieks šai drūmajā Bizantijas pasaulē.

Pēc minūtēm piecām iznācu ārā. Knēveļi bija žēlsirdīgi izklīduši, un es netraucēts turpināju ceļu. Tūlīt aiz baznīcas nogriezos pa labi. Ieliņas vienā pusē slējās apsīdu9 apa|ie cilindri, otrā - pēdas astoņas deviņas augsta mūra siena. Ieliņa pagriezās, siena tai līdzi. Spridi tālāk nonācu pie vārtu arkas ar slēgakmenī iekaltu gada skaitli: 1823; virs tā reiz bija dižojies dzimtas ģerbonis. Droši vien šo namu bija cēlis kāds neatkarības kara laika pirātu «admirālis». Labās puses vērtnē bija šauras durtiņas ar vēstuļu spraugu, balti burti uz melnas, nosūbējušas metāla plāksnītes darīja zināmu iemītnieka vārdu: «Hermejs Ambelass». Kreisajā pusē aiz baznīcas lejup laidās krauja nogāze - šeit nekādi nebija iespējams palūkoties pāri sienai. Piesardzīgi nospiedu durtiņu rokturi, bet tās bija slēgtas. Salinieki pamatoti lepojās ar savu godīgumu, zagļus Fraksosā nepazina, un tā bija pirmā reize, kad sastapu šeit slēgtus vārtus.

Grambainā ieliņa strauji skrēja lejup starp diviem namiņiem, jumts labajā pusē bija zemāks par sienu. Šķērsiela nogāzes pakājē aizveda mani atpakaļ pa Hermeja cietokšņa otru pusi. Šeit nogāze bija vēl stāvāka, no īpašuma sienas mani šķīra desmit pēdas turpat vertikālas klints. Varēju gan aplūkot pašas mājas aizmuguri, kas bija cieši iespiesta mūlī. Tā nebija necik liela, pēc vietējiem standartiem gan vesela muiža vienkāršam ēzeļu dzinējam.

Divi logi apakšā, trīs augšā, visi cieši aizslēģoti. Logus skāra pēdējie saulstari, no tiem noteikti bija lielisks skats uz visu rietumu pamali - pāri ciematam, pāri jūras šaurumam līdz pat Argosas piekrastei. Vai Džūlijai tas bija pazīstams, varbūt pat pierasts? Stāvēju kā Blondels** zem Ričarda Lauvassirds loga, pat ar dziesmu nespēdams nest vēsti ieslodzītajam. Pamanīju, ka no lejas mani ziņkāri vēro bariņš sievu melnos lakatos. Pamāju ar roku un dīki soļoju tālāk, it kā būtu kavējies šeit aiz tīras tūrista ziņkāres. Kāpu augšup pa nākamo šķērsielu, līdz nonācu sava izlūkgājiena sākumpunktā - pie Svētā Elijas baznīcas. Jā, māja bija droši pasargāta no svešām acīm.

Lejā pie viesnīcas apstājos un pametu skatienu atpakaļ. Pāri jumtu čumuram slējās baznīca un māja ar pieciem aizslēģotiem logiem. Kaut akli, tie tomēr šķita raugāmies ar mēmu izaicinājumu.

1

Senākās grieķu ciltis Argosā; Homēra eposā tie ieņēma Troju ar koka zirga palīdzību.

2

Verners Heizenbergs (1901-1976) - vācu fiziķis, filosofs, viens no kvantu mehānikas pamatlicējiem. Formulējis nenoteiktības principu.

3

Seksuāla novirze, saistīta ar erotiska rakstura ainu vērošanu.

4

Grieķu un albāņu laupītāji; Grieķijas neatkarības kara laikā tika glorificēti kā tautas brīvības cīnītāji.

5

Nešaut! (vācu vai.)

6

Pasaules uzskats, (vācu vai.)

7

Leipciga jums pateicas, (vācu vai.)

8

Skat. skaidrojumu 174. Ipp.

9

Pusapaļš vai daudzstūrains celtnes izvirzījums, kam ir savs pārsegums; raksturīgs galvenokārt sakrālajām celtnēm.

51

Pirmdiena uzvēla man Sīsifa1 cienīgu darbu nastu; burtnīcu

grēdas uz mana galda šķita nemanot pieaugam, nevis plo-

kam, ne mazāk apnicīgs bija semestra beigu pārbaudījums, ko gatavot bija pēdējais laiks, turklāt visu laiku vajadzēja atgainīt domas par Džūliju.

Būtu velti lūgt Dēmetriadam, lai viņš palīdz man uzzināt to angļu valodas skolotāju vārdus, kas strādāja šeit pirms kara. Visticamāk, ka viņš tos nezina, bet pretējā gadījumā tāpat nebūtu teicis. Devos pie skolas grāmatveža, bet ari viņš šoreiz nevarēja man līdzēt: visi tālaika dokumenti bija nozaudēti okupācijas gados. Otrdien izmēģināju laimi pie skolotāja, kas vadīja skolas bibliotēku; viņš tūdaļ piegāja pie grāmatplaukta un izvilka kādu sējumu. Tās bija skolas dibināšanas gadadienas svētku programmiņas par visiem pirmskara gadiem, rūpīgi apkopotas un iesietas. Visai grezni noformētas, lai iespaidotu zēnu vecākus, tās saturēja arī audzēkņu un «profesūras» sarakstu. Nepagāja ne desmit minūtes, kad man jau bija rokā to sešu pasniedzēju vārdi, kas strādāja šeit no 1930. līdz 1939. gadam. Bet kur ņemt adreses?

Nedēļa vilkās mokoši gara. Lenča laikā es gaidīju ierodamies ciema pastnieku, tad satraukts vēroju, kā dežurants ar vēstulēm apstaigā galdus; viņa gaita likās neciešami lēna, turklāt viņš vienmēr pagāja man garām. Es vairs negaidīju žēlastību no Končisa, bet nespēju izskaidrot Džūlijas klusēšanu.

Visdrīzāk meitenes bija aizlidojušas atpakaļ uz Angliju; negribējās gan ticēt, ka Džūlija tūlīt pat neatrakstītu man vismaz lai to paziņotu. Iespējams arī, ka viņa noticējusi iemeslam, kas atcēla manu vizīti, bet arī šajā gadījumā varēja uzrakstīt kaut pāris mierinošu vārdu, nerunājot par izskaidrojumu. Bija vēl trešais variants -Džūliju tur kā gūstekni, vismaz liedz jebkuras saziņas iespējas, un viņa nevar vēstuli nosūtīt. Tas likās maz ticams, kaut gan nāca vēl spēju dusmu brīži, kad biju gatavs skriet uz policiju.

Likās, nedēļai nebūs gala. Tikai nejaušs atradums mazliet kliedēja tās grūtsirdīgo ritumu. Meklējot piemērotus angļu tekstus eksāmenam, paņēmu bibliotēkas plauktā kādu Konrādā2 darbu. Pirmajā baltajā lapā bija ierakstīts īpašnieka vārds - D. P. R. Nevin-sons, viens no skolotājiem, kas bija strādājis Fraksosā pirms kara. Bija minēta arī vieta: Beiljela koledža**, 1930. Ņēmos pārbaudīt citas grāmatas; vēl daudzās atradu Nevinsona vārdu, adrese gan palika tā pati. Divos dzejas krājumos parādījās arī V. A. Hjūsa, cita tā laika skolotāja, vārds bez jebkādas adreses.

Ceturtdien ātri paēdu un pieteicu zēnam, lai atnes man vēstuli, ja tāda būs. Es vairs neko negaidīju. Biju jau uzvilcis pidžamu, gatavs siestas snaudienam, kad pie durvīm klauvēja. Zēns bija atnesis divas vēstules. Viena no Londonas, ar rakstāmmašīnu drukātā adrese lika domāt, ka tas ir kāds mācību literatūras katalogs. Bet otra…

Grieķijas pastmarka, nesalasāms pasta zīmogs. Elegantiem, slīpiem burtiem rakstīts mans vārds. Angliski.

Pirmdiena, Sifnosa Nikolas, mīļais!

Varu iedomāties, cik Tu esi sarūgtināts. Ceru, ka ir jau labāk. Moriss parādīja man Tavu vēstuli. Tīk žēl, ka tā iznāca. Ar mani bija gluži tāpat - saķēru katru bacili, ko sasodītās sīkaļas atnesa uz skolu. Ātrāk nekādi nevarēju Tev uzrakstīt - mēs bijām jūrā uz jahtas, tikai šodien beidzot tiku līdz pastkastītei.

Tagad sēžu ostas kafejnīcā un steidzos to darīt - man tikko pateica, ka kuģītis ar pastu aties pēc pusstundas.

Moriss uzvedas kā īsts eņģelis, kaut arī ir tikpat noslēpumains. Viņš ļoti cer, ka līdz sestdienai Tu būsi vesels un varēsi mūs apciemot. (Lūdzu, esi gan vesels! Uz to cer ne tikai Končiss.) Viņš ir arī nedaudz sapūties, jo mēs, muļķa radības, nekādi negribam akceptēt viņa jauno plānu, nezinot, ap ko lieta grozās. Esam gan atmetušas domu to izdibināt - velts laika tēriņš, Morisam tik ļoti patīk visi šie noslēpumi un mīklainie mājieni.

Ak jā, sakarā ar mājieniem: viendien viņš izmeta, ka gribot izstāstīt Tev sava dzīvesstāsta pēdējo nodaļu (viņa formulējums), turklāt smīnīgi piebilda, ka tagad Tu esi gatavs to uzklausīt. It kā būtu noticis kas tāds, par ko mēs neesam lietas kursā. Viņš ir nelabojams, nekādi nevar atmest savas spēlītes. Ceru, ka vismaz Tu zini, par ko ir runa.

Pašu labāko pietaupīju uz beigām. Moriss svēti nosolījās, ka vairs neierobežos mūsu brīvību un, ja vien mēs gribam palikt uz salas, viņa ciemata māja ir mūsu rīcībā… Varbūt es Tev nemaz vairs nepatikšu, ja redzēsi mani katru mīļu dienu. Tā ir Džūnas doma, viņai vienkārši kremt, ka nu es arī esmu piedienīgi brūna.

Kad saņemsi šo vēstulīti, būs jāpaciešas vairs tikai pāris dienu. Morisam var būt padomā kāds atvadu triks, tāpēc, lūdzu, neļauj manīt, ka esmu Tev kaut ko teikusi. Lai viņam vēl pēdējo reizi tiek tas prieciņš. Šķiet, ka viņš ir maķenīt greizsirdīgs. Arvien piemin, kā tev paveicies, cik tu esi laimīgs, un neklausās, kad es saku… tu jau zini, ko es saku.

Nikolas.

Nakts jūra. Un Tu.

Nu gan jābeidz rakstīt.

Es mīlu Tevi.

Tava Džūlija

Pārlasīju vēstuli otru, tad trešo reizi. Jānudien, vecais mērglis nedomā atmest savus niķus. Džūlija nebija redzējusi manu rokrakstu un nenācās grūti viņu piemānīt, bet varbūt Dēmetriads bija pagādā-

jis kādu paraugu - vecais taču mīlēja perfektu darbiņu. Kāda velna pēc vēl vajag visu novilcināt, vēl iespraust kādu sprunguli ritenī? Te nu mans prātiņš bija parīšu. Bet Džūlijas vēstule, īpaši pēdējie trīs vārdi, doma par vasaru ciemata mājā visu nobīdīja otrajā plānā. Es atkal biju zirgā, atkal gatavs cīnīties, kamēr vien Džūlija ir šeit, gaida mani, grib mani…

Pulksten četros uztrūkos no zvana, ko dežurants ar jaunpriecīgu sparu skandināja plašajā akmens gaitenī. Tam sekoja nikni izsaucieni no manu kolēģu istabām, viss kā parasti. Paslējies uz elkoņa, vēlreiz pārlasīju Džūlijas vēstuli. Tad atcerējos otru vēstuli, aizslāju līdz galdam un žāvādamies atplēsu aploksni.

Izvilku ar rakstāmmašīnu drukātu lapu un vēl vienu, jau atvērtu aviopasta aploksni, bet manu uzmanību saistīja divi avīžu izgriezumi, kas bija piesprausti pie drukātās lapas. Tos vajadzēja izlasīt vispirms.

Virsraksts.

Šis virsraksts.

Tā jau bija reiz noticis - tā pati sajūta, tā pati nespēja noticēt, ka rakstītais ir patiesība, bet tā ir patiesība, tā ķer kā stindzinošs trieciens, līdzi nesot nedabīgu, ledainu mieru. Tas bija Oksfordā, tikko iznākuši no Rendolfa koledžas, mēs devāmies uz Kērfaksu, pa ceļam kāds vīrs tirgoja Evening News. Es stāvēju tur, un kāda muļķīga meiča izmeta: «Paskat tik, Nikolas izliekas, ka prot lasīt.» Es pacēlu acis, kurās atspoguļojās ziņa par lidmašīnas avāriju un manu vecāku bojāeju, un noteicu: «Mana mamma un tēvs.» It kā tikai nupat būtu uzzinājis par šo cilvēku eksistenci.

Pirmais izgriezums bija ņemts no kāda Londonas laikraksta.

STJUARTES PAŠNĀVĪBA Stjuarte Alisona Kellija, 24 gadus veca austrāliete, vakar tika atrasta mirusi savā gultā Raselskvēra dzīvoklī, ko viņa īrēja kopā ar draudzeni, arī austrālieti Annu Teilori. Draudzene atrada viņu, atgriezusies no Stretfordā pie Eivonas pavadītā vīkenda. Mis Kellija tika nekavējoties nogādāta Midlseksas slimnīcā, kur uzņemšanas ārsts konstatēja nāvi. Mis Teilorei

bija nervu šoks, viņai tika sniegta palīdzība. Izmeklēšanas slēdziens gaidāms nākamnedēļ.

Paņēmu otru izgriezumu.

PAŠNĀVĪBĀ VAINOJAMA NELAIMĪGA MĪLESTĪBA Otrdien policijas konstebls Henrijs Deiviss ziņoja Holbornas koronera palīgam, ka svētdienas vakarā, 29. jūnijā, pēc izsaukuma ieradies kādā dzīvoklī Raselskvērā un atradis mirušu jaunu sievieti, kas gulējusi gultā ar tukšu miegazāļu pudelīti līdzās. Konsteblu izsaukusi nelaiķes dzīvokļa kaimiņiene, fizioterapeite Anna Teilore, Austrālijas pilsone. Viņa atradusi 24 gadus veco stjuarti Alisonu Kelliju pēc atgriešanās no Stret-fordā pie Eivonas pavadīta vīkenda.

Izmeklēšanas slēdziens — pašnāvība.

Mis Teilore pastāstīja, ka nelaiķei nereti bijušas depresijas lēkmes, kā arī sūdzības par miega traucējumiem, tomēr nav bijis pamata domāt, ka viņa varētu izdarīt pašnāvību. Atbildot uz koronera jautājumiem, mis Teilore sacīja: «Pēdējā laikā manu draudzeni ļoti nomāca nelaimīga mīlestība, bet man likās, ka viņa jau tikusi tam pāri.»

Nelaiķes ārste doktore Bērensa sacīja, ka mis Kellija sūdzējusies par bezmiegu sakarā ar specifisko darba režīmu. Uz koronera jautājumu, vai viņa parasti izraksta tik lielas zāļu devas, ārste atbildēja, ka sakarā ar īpašo darba grafiku mis Kellijai būtu problemātiski regulāri apmeklēt aptieku, tālab viņa izdarījusi izņēmumu. Nav bijis nekāda pamata aizdomām par pašnāvību.

Vēl koroners paziņoja, ka divas policijas atrastās zīmītes nekādi nepalīdz noskaidrot traģēdijas patiesos iemeslus.

Ar rakstāmmašīnu drukātā vēstule bija no Annas Teilores.

Sveicināts, Nikolas Ērfl

Izlasot šos avīžu izgriezumus, sapratīsiet, kālab Jums rakstu.

Patiesi žēl Jūs sāpināt, bet man vajadzēja kaut kā Jums to paziņot. No Atēnām Alisona atgriezās ļoti nomākta. Neko man

nestāstīja, tālab nezinu, kas īsti starp jums notika, kurš vainīgs. Kādu laiku viņa bieži runāja par pašnāvību, bet mēs neņēmām to nopietni.

Alisona atstāja Jums šo aploksni. Vēstules tur gan nebija -policija uzskatīja par vajadzīgu to atvērt. Man viņa atstāja zīmīti, bet arī nepateica neko būtisku, tikai atvainojās.

Mēs visi esam pilnīgi satriekti. Protams, lielā mērā es vainoju sevi. Tikai tagad, kad Alisonas vairs nav, mēs spējam viņu pienācīgi novērtēt. Nesaprotu, kā vīrietis var neredzēt viņas patieso būtību un negribēt būt ar viņu kopā. Bet es laikam vispār lāgā neizprotu vīriešus.

Dziļās skumjās -

Anna Teilore

P.S. Urna ar pelniem tiks nosūtīta uz Austrāliju. Varbūt Jūs gribēsiet uzrakstīt Alisonas mātei. Te būs adrese: Jaundienvid-velsa, Golbērna, Liverpūles avēnija 19. Misis Mērija Kellija.

Paņēmu aviopasta aploksni, uz kuras ar Alisonas roku bija rakstīts mans vārds. Uz galda izkrita trausls sažuvušu ziedu vīkšķītis -pāris vijolīšu, trīs neļķītes. Divu neļķu stiebriņi joprojām bija cieši savijušies.

Bija pagājušas tikai trīs nedēļas.

Sev par šausmām es sāku raudāt.

Man netika ļauts ilgi sērot - nošķinda zvans uz stundu un Dēmetriads jau bungoja pie manām durvīm. Privātā dzīve šeit nebija īpašā cieņā. Ar roku notraucis asaras, piegāju pie durvīm un atrāvu tās vaļā. Man mugurā vēl arvien bija pidžama.

-    Tā! Ko tas nozīmē? Mēs kavējam!

- Es nejūtos labi.

-    Tu tiešām izskaties ne pārāk, draudziņ. - Viņš savilka raižpilnu vaibstu.

Es aizgriezos.

-    Pasaki pirmajai grupai, lai atkārto eksāmena materiālu. Pārējie lai dara to pašu.

-    Jā, bet…

-    Atstāj mani vienu, esi tik labiņš.

-    Bet ko lai es saku?

-    Saki, ko gribi. - Izstūmu viņu pa durvīm.

Nogaidīju, līdz norima balsis un soļi. Tikko sākās nodarbības, es uzrāvu mugurā drebēs un izlavījos ārā. Man vajadzēja tikt projām: no skolas, no ciemata, no Burāni, no visa. Aizstaigāju līdz kādam vientulīgam līcītim ziemeļu piekrastē, nosēdos uz akmens un izvilku no kabatas avīžu izgriezumus. Pārlasīju tos vēlreiz. 29. jūnijs. īsi pirms tam viņa atsūtīja atpakaļ manu vēstuli - nelasītu. Viena no pēdējām lietām, ko viņa savā dzīvē izdarīja, varbūt pati pēdējā. Bridi biju dusmīgs uz Annu, bet tad atcerējos silto skatienu neizteiksmīgajā, plakanajā sejā. Vēstule bija pārmetoši stīva, bet viņa nebija no tiem cilvēkiem, kas pamestu kādu nelaimē. Turklāt es labi pazinu Alisonas divējādo dabu — šerpā reāliste lika maldīgi domāt, ka visam spēj tikt pāri, bet otra, histēriskā aktrise, nekad netika uztverta pārāk nopietni. Un gala beigās šī kombinācija izrādījās liktenīga: nekādu inscenējumu ar pāris tabletēm, iedzertām pusstundu pirms kaimiņa pārnākšanas. Nāvei viņa atvēlēja veselu nedēļas nogali.

Vainīgs jutos ne tikai tādēļ, ka biju Alisonu pametis. Tā netveramā jutoņa, kas dažkārt pastāv divu cilvēku starpā, sacīja, ka tieši mans stāsts par pašnāvības mēģinājumu deva izšķirošo impulsu. Strupais, ironiskais stāstījums retušēja manu neveiksmi, bet ari šoreiz man neizdevās viņu piemānīt. «Nedomāju, ka tu zini, kas ir skumjas.»

Atcerējos histēriju Pirejas viesnīcā, «atvadu vēstuli», ko viņa bija rakstījusi īsi pirms manas aizbraukšanas - tolaik uztvēru to kā emocionālu šantāžu. Domās atgriezos Pamasā, Raselskvēra dzīvoklī, atcerējos, ko viņa sacīja, darīja, kāda viņa bija… Mana drausmīgā egoisma apziņa jo sāpīgāk savilka vainas žņaugu, prātā atbalsojās Alisonas pārmetumi, man tik labi zināmās rūgtās patiesības. Un tomēr viņa mīlēja mani, joprojām spēja mani mīlēt. Reiz viņa bija teikusi: «Kad tu mīli mani,» - un viņa bija domājusi tieši mīlestību, nevis mīlēšanos - «Šķiet, pats Dievs piedod man, ka esmu tāda nejēga.» Arī to es uztvēru kā provokāciju, viltus gājienu, kura nolūks - likt saprast, ka esmu viņai būtiski nepieciešams, līdz ar to uzveļot pienācīgo atbildību. Nāve savā ziņā bija viņas pēdējā šantāža, bet šantāžas upuris parasti jūtas nevainīgs, kurpretī mani mocīja sirdsapziņa. Tieši tagad, kad tik ļoti vēlējos būt tīrs, atkal biju iestrēdzis vainas muklājā; pilnīgi brīvs nākotnei, nesaraujami saistīts ar pagātni.

Džūlija - jā, no vēlēšanās viņa bija pārtapusi par nepieciešamību.

Ilgojos ne vien būt ar viņu kopā, kopā dzīvot, bet ari uzticēt viņai savu grēksūdzi. Ja šobrīd Džūlija būtu man līdzās, es izteiktu viņai visu, šķīstītos pirms jauna sākuma. Tikai viņa varēja man tagad piedot, noņemt vainas nastu, un es izmisīgi alku nodot sevi viņas žēlsirdībai. Biju paguris no meliem, saviem un svešiem, bet visvairāk biju noguris melot pats sev. Mūžam būt atkarīgam no sava piektā locekļa gribas. Meklējot īsto sievieti, pats arvien mazāk līdzinājos īstajam vīrietim.

Ziedi, šie neciešamie ziedi.

Mans noziegums bija mūžsens, jau kopš pirmtēva laikiem ļaunākais vīrieša egoisma apliecinājums: uzspiest sievietei, tās patībai lomu, kas izraudzīta pēc paša gribas. Daudz ļaunāks par lese-ma-jeste. Drīzāk lēse-humanitē3. Kā Alisona toreiz teica par mūļa īpašnieku? «Viņš man patika tieši par divām cigarešu paciņām.»

Es viņai patiku tieši par vienu miegazāļu pudelīti.

Atgriezies skolā, uzrakstīju divas vēstules: Annai Teilorei un Alisonas mātei. Pirmajā pateicos un saskaņā ar mirkļa noskaņojumu uzņēmos vainas sloga lauvas tiesu. Misis Kellijai Golbēmā (atcerējos Alisonas nicīgi saviebto ģīmīti—Golbēma, pats vārdiņš jau pasaka, kam tā derīga un kas ar to būtu jādara**) izteicu neveiklus līdzjūtības apliecinājumus; tas nenācās viegli ari tālab, ka nezināju, cik daudz Alisona par mani stāstījusi.

Pirms gulēšanas paņēmu Anglijas Helikonu un uzšķīru Mārlo-va4 dzejoli:

Nāc, dzīvosim kopā, lai, mīlot viens otru. Mēs jaukākos priekus šai dzīvē sev dotu — šos paugurus, palejas, birzis un noras. Zilzaļas gāršas vai augstkalnu kores.

Mēs sēdēsim abi virs klinšu kraujas.

Kur tālē klīst ganiņš ar avju sauju,

Mums straujupes ielokā meldijas vīs Putni, kam balsis līksmībā trīs.

Uz rožlapu pagalvja dusēsi balta,

To gars tavu sapni vērtīs jo saldu.

Ar kairām vārsmām varēsi mosties Un mirtēm rotātā tērpā posties.

52

Sestdien no rīta es saņēmu vēl vienu vēstuli no Anglijas. Aploksni rotāja mazs, melns ērglis, to sūtīja Bārkleja banka.

Godājamais mister Ērf,

Priecājos, ka mis Holmsu ieteikums pamudināja Jūs griezties pie manis, un pateicos par Jūsu vēstuli. Nosūtu Jums klienta veidlapu, kuru vajadzētu aizpildīt un atsūtīt man atpakaļ. Pievienoju arī nelielu bukletu ar informāciju par īpašiem pakalpojumiem, ko varam piedāvāt mūsu klientiem ārzemēs.

Ar cieņu P. Dž. Fērns,

.bankas filiāles pārvaldnieks

Pacēlis acis no vēstules, sastapu pretimsēdošā puisēna skatienu, un man paspruka viegls smīns - gluži kā nepieredzējušam pokera spēlmanim, kam trāpījusies laba kāršu kombinācija.

Pēc pusstundas es jau biju priedājā, rāpos augšup pa kalnāja sānu. Vēja neskartā tveice savādi pārvērta ierasto ainavu - kalni slija bczmicsīgi un blāvi, salu aprises trīsēja virs ūdens kā milžu bērna iekustināti vilciņi. Tiku līdz vietai, kur atklājas skats uz dienvidu pusi, un man salēcās sirds. Mutsas līcī kā savdabīga amnestija baloja jahta. Uzmeklēju klintīs ēnainu vietiņu, no kuras varēja redzēt Burāni. Apcerē iegrimis, nosēdēju tur kādu pusstundu; kaut kur iekšā vēl smeldza tumšs kamols, bet man pie kājām saules gaismā zēla cerība uz Džūliju, kuru tagad nešaubīgi varēju tā saukt. Palēnām jau sāku sarast ar Alisonas nāves faktu, proti, sākotnēji morālo problēmu pārvērtu par apceres tēmu, kas ļāva vieglāk ar to sadzīvot.

Tā, protams, bija nekrietna elīzija5—patiesu nožēlu, ticību, ka mūsu sirdī nogulsnētās ciešanas var šķīstīt mūs vai vismaz nodrošināt pret turpmākām nekrietnībām, es aizstāju ar maskētu pašattais-nojumu, ticību, ka šīs ciešanas var šķīstīt mūsu dzīvi, un sāpju nogulsnes šīs absurdās algebras rezultātā kļuva līdzvērtīgas savdabīgai indulgencei vai katrā ziņā bagātināja mūsu pieredzi. Izmantojot šo 20. gadsimtam raksturīgo tendenci, proti, pakārtojot saturu formai, būtību šķitumam, ētiku estētikai, ūdeni vilnim, es cīnījos ar Alisonas beidzamo apsūdzību, notrulināju tās radīto sāpi. Burāni par notikušo nolēmu neko neteikt. Džūlijai es, protams, visu izstāstīšu, bet īstajā brīdī un vietā, kad manai grēksūdzei un vēlamajai atsaucībai būs gaidāms augsts maiņas kurss.

Pirms iesoļoju Končisa teritorijā, es izvilku no kabatas Bārkleja bankas vēstuli. Pārlasījis to, jutos spējīgs izrādīt vairāk iecietības, nekā biju plānojis. Pašreiz man nebija iebildumu pret pāris sīkām -*cgan abpusējām - viltībiņām.

Viss bija kā pirmajā reizē - tāpat nācu neaicināts, nedrošs, tāpat izlīdu pa eju aizžogā un tuvojos mājai, kas klusa un noslēpumaina gulēja pēcpusdienas saulē. Apliecu galerijas stūri - arī šeit viss bija tieši tāpat: pazīstamais flīžu raksts, ar muslīnu pārsegts vientulīgs tējas galds. Saules versme un jūra arku lokos, klusums un gaidas.

Arī mans nervozais satraukums atgādināja pirmo reizi, kaut šoreiz tam bija citi iemesli. Nosviedis somu uz pītā dīvāniņa, iegāju mūzikas istabā. Kā izniris no slēpņa, pie klavihorda izauga kāds stāvs. Labu brīdi klusējām.

-    Vai jūs mani gaidījāt?

-    Jā, protams.

-    Bet jūsu vēstule?

Viņš cieši uzlūkoja mani, tad ievēroja nakts sadursmē nobrāzto roku. Tā bija nejauki aprepusi, vēl sarkana no skolas māsiņas dezinficējošās ziedes.

-    Piesardzīgākam jābūt. Tā jau var dabūt tetānusu.

-    Es allaž cenšos tāds būt, — nīgri pavīpsnāju.

Nekādas atvainošanās, nekādu paskaidrojumu, pat mans jautājums palika bez atbildes. Nav šaubu: lai kas arī būtu sasolīts meitenēm, viņš joprojām noskaņots pūderēt man smadzenes. Pāri viņa plecam ieraudzīju nākam Mariju ar paplāti. Ievēroju arī ko citu -no vitrīnas ar nerātnajām lietiņām bija nozudusi «Lilijas» ģīmetne. Sakrustoju rokas uz krūtīm un veltīju Končisam vēl vienu ironisku smīnu.

-    Pirms pāris dienām es runāju ar Barbu Dimitraki.

-Ak tā.

-    Un vēlreiz pārliecinājos, ka neesmu vienīgais jūsu upuris. Acīmredzot to ir pat vairāk, nekā biju domājis.

-    Upuris?

-    Kā tad jūs saucat tos, kam liek ciest, liedzot izvēles iespēju?

-    Hm, lielisks definējums cilvēku dzimumam.

-    Daudz vairāk man gribētos rast definējumu kādam no tā pārstāvjiem, kurš šķiet iedomājies sevi Dieva vietā.

Beidzot viņš atplauka smaidā, it kā būtu uztvēris kā komplimentu šo klaji sarkastisko piezīmi. Apliecis klavihordu, Končiss pienāca man klāt.

-    Ļaujiet apskatīt jūsu roku. - Strupi pagrūdu to uz viņa pusi. Pirkstu kauliņi bija stipri nobrāzti, bet nu jau apdzijuši. Rūpīgi no-pčtījis vainu, viņš apvaicājās, vai tā nav pūžņojusi. Tad ieskatījās man acīs. - Tā tas nebija domāts. Tam jūs vismaz ticat?

-    Es nekam vairs neticu, mister Končis. Tikai patiesībai.

- Var izrādīties, ka esat laimīgāks, to nezinot.

-    Esmu gatavs riskēt.

Viņš uzmeta man vērtējošu skatienu un viegli paraustīja plecus.

-    Kā vēlaties. Bet tagad dzersim tēju.

Izgājām galerijā. Nepacietīgi norādījis uz manu vietu, viņš salēja tasēs kūpošo dzērienu. Es apsēdos.

-    Cienājieties, lūdzu! - Končiss pamāja uz maizītēm.

Paņēmu sendviču, tomēr nespēju apvaldīt jautājumu.

-    Vai meitenes šo patiesību uzzinās citreiz?

-    Viņas to jau zina, - Končiss apsēdās man pretī.

-    Arī to, ka mana vēstule Džūlijai bija viltota?

-    Runājot par viltojumiem, tiklab var minēt viņas vēstules jums.

Es ievēroju šo daudzskaitli. Tātad viņš ir nopratis, ka Džūlija

man rakstījusi, nezināja tikai, cik reižu. Plati nosmīnēju.

-    Man žēl, bet šoreiz jūs nošāvāt greizi.

Nolaidis acis, viņš kā mulsumā nogludināja galdautā neesošu kroku, acīmredzot nezināja, cik tālu mēs savās attiecībās esam tikuši. Tad pievērsa man smagu skatienu.

-    Kas jums īsti nav pa prātam?

-    Jūsu izdarības palaikam ir visai nelāgas.

-    Vai jūs kāds spieda šeit atgriezties? Vai sauca pirmajā reizē?

-    Neizliekaties tik naivs. Jūs ļoti labi zināt, ka neviens normāls cilvēks nespētu no tā atturēties. - Pacēlu savainoto roku. - Neraugoties uz šo te, esmu pateicīgs par šo izrādi vai eksperimentu, vai kā jums tīk to saukt. Tikai pirmais cēliens ir galā. - Es pasmaidīju.

- Jūsu rāmās baltās žurciņas vairs nav vakarējās. - Likās, viņš nezina šī teiciena nozīmi. - Tās ir dabūjušas pa degunu un negrib skriet vēl vienu labirinta loku, nezinot, kāda tam jēga.

Pētošais skatiens neatlaidās. Atcerējos Džūnas vārdus: «Viņš grib, lai ari mēs viņam būtu mīkla.» Tomēr bija skaidrs, ka šī mīkla nedrīkst būt pārāk āķīga - lai cik liels būtu labirints, tas būs ierīkots tā, lai varētu novērot katru kustību. Viņš likās par kaut ko izšķīries.

-    Vai Barba jums teica, ka pirms kara man šeit bija neliels mājas teātris?

-    Jā.

Končiss atlaidās krēslā. - Kara laikā, kad man bija daudz laika pārdomām un nebija draugu izklaidei, es radīju jaunu teātra koncepciju. Bez tradicionālā iedalījuma aktieros un skatītājos. Bez tradicionālā telpas izkārtojuma: avanscēna, skatuve, skatītāju zāle. Bez laika vai telpas ierobežojumiem. Turklāt darbība, sižets veidojas spontāni, noteikta ir tikai sākuma un beigu pozīcija. Virzoties starp šiem pieturas punktiem, dalībnieki izspēlē paši savu drāmu.

- Arvien biju viņa hipnotiskā skatiena gūstā. - Arto, Pirandello, Brehts* - viņi visi ir domājuši šajā virzienā, katrs savā manierē. Tomēr nepietika nedz naudas, nedz gribas, nedz, protams, laika, lai tiktu tik tālu kā es. Turklāt viņi nekad nespētu atteikties no vienas būtiskas lietas — no skatītāja.

Veltīju Končisam klaji skeptisku smaidu. Šis izskaidrojums gan bija sakarīgāks par iepriekšējiem, bet viņš tiepīgi negribēja saprast, ka ir iznīdējis jebkuru cerību jebkad notvert mani savu runu lamati-ņās. Šo jauno versiju viņš cēla priekšā ar parasto pašpārliecību, nepieļaujot domu, ka visi viņa siera kancīši a priori6 šķiet iepelējuši.

-    Neapšaubāmi.

-    Mēs visi šeit esam aktieri, mans draugs. Neviens no mums nav īsts, nav patiess. Tikai dažs melo ik pa laikam, dažs - visu laiku.

-    Izņemot mani.

-    Jums vēl daudz jāmācās. Jūs esat tik tālu no sava īstā es, līdzināties tam tikpat, cik mūsu amerikāņu draugs tai ēģiptiešu maskai, ko reiz bija uzlicis.

-    Man viņš nav nekāds draugs, — strupi atmetu.

-    Redzējis viņu Otello lomā, jūs nebūtu tik kategorisks. Viņš ir patiesi apdāvināts jauns aktieris.

-    Jā gan. Vēl nesen viņš bija mēms, vai ne?

-    Tas tikai apstiprina manus vārdus.

-    Žēl turēt šeit tādu spīdekli. - Viņš vēroja mani ar pazīstamo sauso interesi. - Vai jūsu bankas bilance nesagādās jums nepatīkamu pārsteigumu?

-    Tā ir viena no ļoti bagāta cilvēka nelaimēm - bankas bilance nespēj sagādāt tam nekādus pārsteigumus. Nedz patīkamus, nedz cita veida. Jāatzīst gan - šī tiešām bija domāta kā pati vērienīgākā no mūsu iecerēm. - Viņš nokremšļojās. - Tālab, ka nākamo es varu nepiedzīvot.

-    Vai sirds?

-    Tieši tā, sirds.

Iededzis un enerģijas pilns, viņš šķita mūžīgs, distancējies no jebkuras iespējas modināt līdzjūtību.

-    Kāpēc «bija domāta»?

-    Tāpēc, ka jūs nespējat tikt galā ar savu lomu.

Es nīgri pasmīnēju, tas jau bija pilnīgs absurds.

-    Varbūt bija vērts papūlēties un izskaidrot man, ko tas viss nozīmē?

-    Jums tika doti gana skaidri norādījumi.

-    Klausieties, mister Končis, es zinu, ko jūs teicāt Džūlijai par vasaras atlikušo daļu. Es nenācu šurp, lai ļautu izprovocēt sevi uz strīdu. Vai mēs nevarētu atmest stulbās runas par to, ka esmu pievīlis jūsu cerības? Vai nu mana «izgāšanās» bija paredzēta, vai arī tās ir muļķības. Trešā varianta nav.

-    Es kā režisors - ja jums tā tīk - atļaušos vēlreiz atkārtot, ka jūs izrādījāties nepiemērots savai lomai. Par mierinājumu varu teikt vienu - pat dabūjis šo lomu, jūs nedabūtu to, ko gribat vairāk par visu… meiteni, kas jūs tā valdzina. Šīs vasaras scenārijā tas paredzēts jau no paša sākuma.

-    Gribētos dzirdēt to no pašas meitenes mutes.

-    Jūs pats vairs negribēsiet viņu redzēt. Komēdija ir galā.

-    Ļoti labi. Es tieši gribēju tikties ar viņu privātā kārtā.

-    Viņa, protams, to jums ir apsolījusi.

-    Jā gan. Un viņai es ticu daudz vairāk nekā jums.

-    Viņas solījumi nav ne plika graša vērti. Šeit viss ir tikai fikcija. Viņa taču tēlo, spēlējas ar jums. Olīvija, kas tin ap pirkstu Malvolio7.

-    Sakiet vēl, ka viņas vārds nav Džūlija Holmsa.

-    Viņas īstais vārds ir Lilija.

Mans triumfējošais smaids nespēja kaitēt viņa nesatricināmajam mieram. Pēdīgi es pirmais novērsu skatienu.

-    Kur viņas tagad ir? Vai varu satikt Džūliju?

-    Viņas ir Atēnās. Jūs vairs neredzēsiet nedz Liliju, nedz Rozi.

-    Rozi? — Sarkastiski iesmējos, bet viņš tikai palocīja galvu.

- Jūs nudien dzīvojat citā laikmetā! Neviens vairs nedod meitenēm šādus vārdus.

-    Jebkurā gadījumā jūs viņas vairs neredzēsiet.

-    Redzēšu gan. Pirmkārt, jūs pats to gribat. Otrkārt, pat ja jūs negribētu un būtu nez ko sagudrojis, lai šajā vīkendā turētu viņas Atēnās, nekas mani nekavēs satikt Džūliju. Un treškārt, jums nav pilnīgi nekādu tiesību jaukties mūsu attiecībās.

-    Piekrītu. Ar vienu iebildi - ja šīs attiecības ir vienlīdz patiesas no abām pusēm.

Centos slāpēt savu agresīvo toni:- Tāds humānists kā jūs taču nevar iedomāties, ka tā vienkārši, vieglu roku var manipulēt ar citu jūtām.

-    Tas ir vēl vienkāršāk, nekā jūs domājat. Ja ir zināms sižets.

-    Līdzšinējais sižets vairs nedarbojas. Tā saucamās Trīs sirdis. Jūs pats to loti labi zināt. - Izmēģināju pēdējo manevru. - Ja tik daudz esat atklājis meitenēm, kāda jēga izlikties manā priekšā? -Končiss klusēja. Centos runāt tik pārliecinoši, cik vien spēju. - Mister Končis, mūs taču nevajag pierunāt! Mēs nemaz nenoliedzam, ka lielā mērā esam jūsu personības varā. Un ar lielāko prieku iesaistītos jūsu turpmākajos plānos. Zināmās robežās, protams.

-    Manā metateātrī* nav vietas robežām.

-    Tad jūs neesat izvēlējies īstos aktierus - mēs esam gluži parasti cilvēki.

Šķita, ka mana runa ir iedarbojusies. Viņš nodūra acis, un pāris mirk|us es jutos uzvarējis. Kad viņš atkal mani uzlūkoja, sapratu, ka esmu maldījies.

-    Došu jums padomu. Brauciet atpaka| uz Angliju un izlīgstiet ar to meiteni, par kuru stāstījāt. Appreciet viņu, radiet bērnus un mācieties būt tas, kas patiesībā esat. - Es novērsos. Gribējās kliegt, teikt viņam, ka Alisona ir mirusi, mirusi galvenokārt tāpēc, ka viņš iepinis manā dzīvē Džūliju. Ka man līdz kaklam šī māžošanās, šīs tukšās runas… tomēr apvaldījos. Negribēju, lai viņš bāžas arī šajā lietā.

-    Vai tā var atrast savu īsto es? Precoties un radot bērnus?

-    Kāpēc gan ne?

-    Pastāvīgs darbs un mājiņa zaļajā zonā?

-    Tā dzīvo lielākā daļa cilvēku.

-    Tad labāk mirt.

Končiss nožēlā paraustīja plecus, bet varēja just, ka viņam tagad jo mazāk rūp, kas es esmu un ko jūtu. Negaidot viņš piecēlās.

-    Tiksimies pie vakariņām.

-    Es gribētu apskatīt jūsu jahtu.

-    Diemžēl tas nav iespējams.

-    Man vajag aprunāties ar meitenēm.

-    Es taču teicu - viņas ir Atēnās. - Pēc mirkļa pauzes viņš piebilda: - Šovakar gribu pastāstīt jums ko tādu, kas domāts tikai vīriešu ausīm. Maigā dzimuma klātbūtne būtu pilnīgi lieka.

Beidzamā dzīves stāsta epizode: nebija grūti noprast, kāda būs tās tēma.

-    Kara laiku notikums?

-    Tieši tā. Tiksimies vakariņās. - Viņš viegli palocīja galvu, pagriezās un iegāja mājā. Audience bija beigusies.

Protams, mani māca dusmas, kaut drīzāk to cēlonis bija nepacietība, nevis bailes par turpmāko. Acīmredzot mēs ar Džūliju kaut kādā veidā bijām sabojājuši vecajam spēles prieku, atpratuši ko vairāk vai ātrāk, nekā paredzēts, saceļot viņā Šo bērnišķo aizvainojumu. Zināju, ka meitenes ir uz jahtas, - pat ja nesatikšu viņas šovakar, tad noteikti rīt. Paņēmu gabaliņu kūkas un domīgs iekodu tajā. Man arvien palīdzēja tas, ko saucu par gravitācijas sajūtu, spēja loģiski spriest. Veikt visus priekšdarbus, sagatavot šo grandiozo uzvedumu, lai pārtrauktu to tieši tad, kad tas k]ūst patiesi interesants? Nu nē, turpinājums sekos, tā bija tikai pirmā pokera spēles kārta. īstā solīšana vēl tikai būs.

Atcerējos lenču pie šī paša galda pirms divām nedēļām. Palūkojos visapkārt: varbūt meitenes gaida kaut kur tuvumā» tepat priedainē… varbūt Končiss tīši kurdīja mani: meklē taču, meklē viņas pats! Uznesu savas mantas augšstāva istabiņā. Paskatījos zem spilvena, drēbju skapī - varbūt Džūlija ir atstājusi kādu zīmīti. Neko neatradis, izgāju ārā.

Bezvēja svelmē apstaigāju visu Končisa domēni. Pakavējos katrā no mūsu tikšanās vietām, atskatījos, ieklausījos, cieši vēroju apkārtni. Bet tā bija kā izmirusi — neviens nerādījās, nekas nenotika. Pat uz jahtas nemanīja nekādu dzīvības zīmju, lai gan motorlaiva līgojās ūdenī, piesieta pie trapa jahtas sānos. Skatuve rādījās patiesi tukša un, kā daždien tukšs teātris, radīja drūmu, pat biedinošu iespaidu. Tā tas noteikti bija domāts.

Šoreiz vakariņas tika pasniegtas galerijā, nevis augšstāvā kā parasti. Galds bija klāts divām personām un novietots rietumu galā, kur virs priežu galotnēm vīdēja Mutsas līcis. Otrs galds - ar šeriju, ūzo, ūdeni un olīvu trauku - stāvēja pie kāpnītēm galerijas centrā. Namatēvs parādījās, kad es malkoju jau otru ūzo glāzi. Krēsla palēnām piesūcās ar tumsu, gaisā karājās tvanīgs klusums.

Biju nolēmis izturēties pēc iespējas iecietīgi - varēja noprast, ka mans niknums sagādā Končisam slēpu gandarījumu. Biju samierinājies ar to, ka šovakar neredzēšu meitenes, un gatavs izlikties, ka esmu pieņēmis viņa beidzamo versiju. Viņš klusi pienāca man klāt, un es uzliku laipnu smaidu.

-    Vai drīkstu jums kaut ko ieliet?

-    Mazliet šerija. Tencinu.

Pielēju pusi glāzes un sniedzu to Končisam.

-    Man patiesi žēl, ja esam izjaukuši jūsu plānus.

-    Mani plāni dzīvo saskaņā ar notikumiem. - Viņš pacēla glāzi klusā tostā. - Jūs nekādi nevarat tos izjaukt.

-    Jums vajadzēja rēķināties ar to, ka agri vai vēlu mēs atšifrēsim jūsu iedalītās lomas.

Viņa skatiens aizklīda jūras virzienā.

-    Tas tieši ir metateātra princips - ļaut, lai tā dalībnieki noloba viens otra pirmo čaulu. Bet tā ir tikai katastāze.

-    Baidos, es nezinu, ko šis vārds nozīmē.

-Tā ir lugas da]a pirms fināla vai tā saucamās katastrofas klasiskajā traģēdijā. Vai komēdijā, - viņš piemetināja. — Kā nu sanāk.

-    Un no kā tas atkarīgs?

-    No tā, vai mēs spējam atprast tās lomas, ko iedalām sev dzīvē.

Negaidot - viņa paša stilā - izspļāvu nākamo jautājumu: - Un

kādā mērā antipātija pret mani pieder pie jūsu lomas?

Končiss bija nesatricināms. - Simpātijas, antipātijas - tas nav būtiski. Jo sevišķi starp vīriešiem.

Ozo deva man kurāžu. - Un tomēr. Es jums nepatīku, vai ne?

Končiss uzrāva uzacis.

-    Vai patiesi gribat dzirdēt atbildi? - Es pamāju. - Nepatīkat vis. Vispār ir ļoti maz cilvēku, kas man patīk. It īpaši starp jūsu vecuma un dzimuma pārstāvjiem. Simpātijas pret cilvēkiem ir ilūzija, ko nākas sevī kultivēt, ja gribam dzīvot sabiedrībā. Es jau labi sen esmu no tās atteicies, vismaz kopš dzīvoju šeit, uz salas. Jūs vēlaties būt ieredzēts. Es vēlos vienkārši būt. Varbūt kādreiz arī jūs uzzināsiet, ko tas nozīmē. Un pasmaidīsiet - nevis par mani, bet kopā ar mani.

Ļāvu, lai aizrit kāds brīdis.

-    Jūs runājat kā ķirurgs, kuram daudz vairāk interesē pati operācija, nevis pacients.

-    Es negribētu nokļūt pie ķirurga, kam ir cita attieksme.

-    Tad jau jūsu… metateātrim patiesi ir medicīniska ievirze.

Marijas siluets paslīdēja Končisam aiz muguras un nolika zupas

terīni gaismas lāmā balti sidrabotā galda vidū.

-    Varat uzskatīt ari tā. Man gan tīk domāt, ka tam ir metafiziska ievirze. - Marija paziņoja, ka varam sēsties pie galda. Končiss palocīja galvu, tomēr palika stāvam. - Vispirms jau tas ir mēģinājums atbrīvoties no šādām kategorijām.

-    Vairāk māksla nekā zinātne?

-    īsta zinātne vispār ir māksla. Un īsta māksla savukārt ir zinātne.

Pateicis Šo eleganti tukšo sentenci, Končiss nolika glāzi un devās pie galda.

-    Tā vien šķiet, ka īstais šizofrēniķis šeit esmu es. Pēc jūsu domām, - sekodams sacīju viņa mugurai.

Nosēdies savā vietā, Končiss atteica: — īstiem šizofrēniķiem nav izvēles - viņi ir tādi, kādi ir.

Stāvēju viņam iepretī. - Tātad es esmu viltus šizofrēniķis?

Uz brīdi viņš atvilga, it kā es būtu pateicis ko bērnišķi amizantu. Norādīja uz manu krēslu.

-    Tagad tam nav lielas nozīmes. Tagad mēs ēdīsim.

Tiklīdz bijām sākuši, man aiz muguras Marijas namiņa pusē iekrakstējās grants celiņš. Nācēji bija vairāki-divi vai trīs. Atrāvos no zupas ar olu un citronu un paskatījos skaņas virzienā, bet galds ar gudru ziņu bija novietots tā, lai ierobežotu manu redzesloku.

-    Manam šīvakara stāstam paredzētas ilustrācijas, - Končiss paskaidroja.

-    Manuprāt, esmu tās jau redzējis. Pārāk naturālas.

-    Šoreiz tās būs autentiskas.—Ar žestu viņš norādīja, lai turpinu ēst, vairāk komentāru nebūs.

Pēc biīža saklausīju soļus uz terases mums virs galvas. Kaut kas nograbēja, noklinkstēja metāls. Ticis galā ar zupu, es izmantoju pauzi, lai viņam pielabinātos.

-    Žēl, ka nenācās dzirdēt ko vairāk par jūsu dzīvi pirms kara.

-    Pašu galveno jūs esat dzirdējis.

-    Cik nopratu no stāsta par Norvēģiju, jūs atmetāt centienus zinātnes jomā. Tomēr esat pievērsies psihiatrijai.

-    Tā, sava prieka pēc, - viņš paraustīja plecus.

-    Spriežot pēc jūsu publikācijām, tas nav tikai vaļasprieks.

-    Tās nav manas. Titullapas ir viltotas.

Neviļus pasmaidīju - strupi noraidošais tonis bija gandrīz droša zīme, ka teiktajam nedrīkst ticēt. Viņš, protams, neatbildēja manam smaidam, acīmredzot gribēja atgādināt, ka būtībā viņš ir visai nopietna persona.

-    Tajā stāstā bija daļa patiesības. Manā dzīvē bija atgadījums, ļoti līdzīgs tam, ko jūs dzirdējāt. - Brīdi stomījies, viņš nolēma turpināt: - Kas attiecas uz zinātni. Tieksme visu izzināt manī vienmēr cīnījusies ar vajadzību pēc noslēpuma. Gan kā mediķis, gan kā sociālists un racionālists biju devis priekšroku pirmajai - izziņa, zināšanas tolaik bija mans elks. Bet vienubrīd sapratu, ka centieni iespiest realitāti zinātnes rāmīšos, sadalīt pa sastāvdaļām, visu nosaukt un salikt pa plauktiņiem nozīmē atšķelt to no esības konteksta. Tāpat var mēģināt atdalīt gaisu no atmosfēras: pats pētnieks ies bojā vakuumā, ko ap sevi radījis.

-    Bet jūsu bagātība? Vai tā radās līdzīgi kā stāstā par de Dukānu?

-    Nē. - Strupo atbildi mīkstināja īsa piebilde: - Tā man ir kopš dzimšanas. Turklāt mana dzimtene nav Anglija.

-    Tātad stāsts par pirmo pasaules karu…

-    Ir tīrā izdoma. - Pirmo reizi viņš novērsa acis.

Ievilku elpu. - Bet kaut kur taču jūs esat dzimis!

-    Man jau sen nerūp šādi rādītāji.

-    Kādu laiku jūs noteikti esat dzīvojis Anglijā.

Viņš uzlūkoja mani - vērīgs, nopietns skatiens, kura dzīlēs tomēr notvēru ironisku dzirksti.

-    Jūsu kāre pēc izdomām nudien nezina sāta.

-    Zinu vismaz vienu - Grieķijā jums pieder māja.

Drastiskā uguntiņa apdzisa, viņa skatiens domīgs iedūrās naktī.

-    Es vienmēr esmu ilgojies pēc savas teritorijas. Tīri omitolo-ģiskā nozīmē - stingri noteikta teritorija, kur citi manas sugas pārstāvji nedrīkst uzturēties bez manas ziņas.

-    Bet jūs šeit tik maz dzīvojat.

Končiss vilcinājās, varbūt viņam sāka apnikt šī taujāšana.

-    Cilvēkveidīgajiem dzīve ir sarežģītāka nekā putniem. Turklāt cilvēka teritoriju vismazāk nosaka robežas telpā.

Marija atnesa kazas gaļas sautējumu un novāca zupas šķīvjus. Saruna uz mirkli pārtrūka. Veča aizgāja, un Končiss negaidot turpināja.

-    Bagātība ir īsts monstrs. Paiet aptuveni mēnesis, līdz iemācies kontrolēt to finansiāli. Un daudzi gadi, līdz iemācies kontrolēt to psiholoģiski. Visus šos gadus es dzīvoju savtīgu dzīvi. Baudīju visu, ko vien var baudīt. Daudz ceļoju. Krietnu žūksni pazaudēju teātra eksperimentos, nesalīdzināmi vairāk nopelnīju biržas dalījumos. Ieguvu daudz draugu, daži no tiem tagad ir ievērojami cilvēki. Bet nekad neesmu juties īsti laimīgs. Un pēdīgi sapratu: spēja justies laimīgam vai nelaimīgam ir dabas dota, katrs saņem savu devu; to visai maz ietekmē finansiālā stāvokļa svārstības. Bagāti cilvēki to reti apzinās.

-    Kad jūs sākāt nodarboties ar teātri? Es domāju šeit, Burāni.

-    Šeit mēdza viesoties daudz cilvēku. Draugi, paziņas. Un viņi garlaikojās, garlaikoja arī mani. Persona, kas šķiet atraktīva Londonā vai Parīzē, var izrādīties gluži neciešama uz salas jūras vidū. Ierīkojām mazītiņu teātri - klasisko, ar skatuvi. Tur, kur tagad stāv Priāps. Et voilā. *

-    Toreiz arī šeit viesojās ang]u valodas pasniedzēji?

Viņš uzlika sev nedaudz sautējuma.

-    Toreiz tas nebija tā, kā tagad. Tika spēlētas parastas lugas. Vai to versijas. Mēs neradījām tās paši.

-    Barba Dimitrakis runāja par krāšņu uguņošanu. Viņš redzējis to no jūras.

Končiss pamāja. - Tad jau viņš, pašam nezinot, bija klāt svarīgā mana mūža brīdī.

-    Viņš gan nevarēja atcerēties, kad tas īsti bija.

-    Tas bija 1938. gadā. - Končiss ieturēja mazu pauzi. - Toreiz es pielaidu uguni savam teātrim. Tam par godu tika sarīkota uguņošana.

Atcerējos grāmatu sārtu, par ko Končiss tika stāstījis. Jau grasījos to atgādināt, bet viņš ķērās pie ēdamrīkiem.

-    Pagaidām pietiks. Ēdiens atdziest.

Tomēr ēšana viņam nebija prātā - mazliet paknakstījies ap lielisko sautējumu, viņš pielēca kājās, labu brīdi pirms es tiku galā ar savējo.

-    Ēdiet vien. Es tūlīt būšu atpakaļ, - Končiss nozuda durvīs.

Driz augšā izdzirdu slāpētas grieķu balsis, kas ātri noklusa. Marija atnesa desertu, tad kafiju. Aizsmēķēju cigareti. Es arvien spītīgi cerēju uz māsu ierašanos. Tik ļoti pietrūka viņu cilvēciskās, normālās, angliskās attieksmes. Visu mūsu sarunas laiku Končiss rādījās drūms un atsvešināts, it kā viņa vārdos par komēdijas beigām būtu bijusi dziļāka jēga; bija krituši daudzi mistērijas plīvuri, bet

palicis tieši tas, kas intriģēja mani visvairāk. Es nešaubījos par to, ka viņam nepatiku. Tāpat nojautu, ka viņš vairs neliegs man tikties ar meitenēm, vismaz ne tik varmācīgi, tomēr tas bija cilvēks, kura meliem tāpat piemīt gana varas… Kaut kur prātā kņudēja bailes, ka viņš zina par manu tikšanos ar Alisonu, kaut kādā veidā uzošņājis to, lai pierādītu meitenēm, ka arī es esmu melis, turklāt tik banāls.

Beidzot Končiss parādījās mūzikas istabas durvīs, rokā viņam bija plāna kartona mapīte.

-    Mēs varētu pārcelties tur, - viņš ierosināja, norādot uz galdiņu galerijas centrā, ko Marija tikko bija nokopusi. - Atnesiet, lūdzu, divus krēslus. Un lampu.

Atgādāju visu prasīto. Kad liku lampu uz galda, aiz mājas stūra iznira kāds stāvs. Acumirklī man salēcās sirds - beidzot, tā ir Džūlija, tieši viņu mēs gaidījām. Bet tas bija nēģeris. Ģērbies viscaur melnā, viņš nesa rokā garenu, blāvu priekšmetu. Apstājās uz grants-strēles tieši mūsu priekšā pāris jardu attālumā un nolika zemē metāla trijkāji. Nu es sapratu, ka tas ir neliels ekrāns. Ar asu tirkšķi atrāvis va|ā balto taisnstūri, viņš uzkāra to uz statīva, pārbaudīja, vai tas karājas taisni.

-    Entaxi , - no augšas paklusām uzsauca nepazīstama grieķa balss. Viss kārtībā.

Pat nepaskatījies uz mūsu pusi, nēģeris devās atpakaļ. Nogriezis lampas liesmu, cik var mazāku, Končiss lika nosēsties viņam līdzās. Labu brīdi viņš klusēja.

-    Varbūt tas, ko tagad stāstīšu, palīdzēs jums saprast, kālab ar rītdienu tiek pārtrauktas jūsu vizītes manā villā. Un šoreiz mans stāsts būs patiess. - Es klusēju, lai gan viņš atvēlēja mazu pauzi iebildumiem. - Gribētos arī, lai jūs saprotat, ka šie notikumi ir iespējami tikai pasaulē, kur vīrietis iedomājas esam pārāks par sievieti. Amerikāņi to dēvē paristo vīriešu pasauli. Kaut kas līdzīgs gaiļu cīņu arēnai, kur valda rupjš spēks un primitīvisms, uzpūtība un iedomāts prestižs komplektā ar pilnīgu pašironijas trūkumu. -Viņš stīvi skatījās uz ekrānu. - Vīrietim patīk karš, tas dod viņam nozīmību. Iespēju aizbāzt sievietei muti. Iespēju uztvert to kā vēl vienu īstenības objektu. Vismaz tā viņam šķiet. Tā ir lielā atšķinbaj» starp dzimumiem: vīrietis redz objektus, bet sieviete - saikni starp tiem. Pievilkšanos vai atgrūšanos, saderību vai nesaderību. Nepieciešamību, mīlestību. Tieši tādēļ ikviena īsta sieviete nīst karu, uzskata to par absurdu. Vīrietim Šī uztveres dimensija nav dota. Vai zināt, kas ir karš? Karš ir psihoze, ko izraisa nespēja saredzēt saikni. Saikni ar līdzcilvēkiem, ar ekonomisko un vēsturisko situāciju. Un, pats galvenais, saikni ar nebūtību. Ar nāvi.

Končiss apklusa. Nebiju vēl redzējis tik koncentrētu, sevī vērstu izteiksmi viņa vaibstu maskā.

- Tagad es sākšu, - viņš noteica.

53

Kad itāļi iebruka Grieķijā, -1940. gadā es nolēmu palikt

tepat. Grūti paskaidrot, kādēļ. Varbūt tā bija ziņkārība,

varbūt vainas apziņa, varbūt vienkārši vienaldzība. Nevajadzēja jau nez kādu drosmi, lai paliktu šeit, nomaļas salas nostūri. 1941. gada 6. aprīlī itāļu vietā nāca vācieši. Divdesmit septītajā aprīlī viņi jau bija Atēnās. Jūnijā sākās iebrukums Krētā, un kādu laiku mēs izjutām kara draudīgo tuvumu. Augām dienām salai pāri kursēja transporta lidmašīnas, ostas bija pilnas ar vācu desantkuģiem. Drīz vien viss atkal norima. Nedz vācieši ar sabiedrotajiem, nedz Pretošanās kustība neuzskatīja salu par stratēģiski svarīgu punktu. Šeit tika izvietots neliels garnizons, četrdesmit austrieši - nacisti arvien iedalīja itāļiem un austriešiem mazsvaiīgākos okupācijas posteņus. Komandēja tos kāds leitnants, ievainots Francijas ieņemšanas laikā.

Jau Krētas kampaņas laikā man lika izvākties no Burāni. Šeit tika ierikots pastāvīgs novērošanas postenis, un garnizona uzdevums faktiski bija to apkalpot un aizsargāt. Par laimi, bija māja ciematā. Vācieši izturējās itin pieklājīgi — palīdzēja man pārvākties un pat maksāja simbolisku īri par villas izmantošanu. Tieši tad, kad viss daudzmaz nokārtojās, nomira toreizējais proedros, ciema vecākais. Pēc divām dienām mani izsauca pie jaunā salas komandanta. Viņš bija tikko ieradies un iekārtojis štābu jūsu skolā, kas bija slēgta jau kopš Ziemassvētkiem.

Biju gaidījis aprobežotu vietraugu, kas izpelnījies necerētu paaugstinājumu. Bet izrādījās, ka tas ir jauns, vēl ne trīsdesmit gadu vecs patīkama izskata vīrietis. Nevainojamā franču valodā viņš vaicāja, vai tas tiesa, ka arī es tekoši runāju franciski. Izmeklēti pieklājīgs, viņš bezmaz atvainojās, un starp mums uzreiz radās simpātijas, cik nu tas šādā situācijā iespējams. Tūlīt arī paskaidroja, kālab esmu aicināts - viņš gribēja, lai kļūstu par ciema vecāko. Es, protams, atteicos, nekādi negribēju būt saistīts ar karu. Tad viņš atsauca dažus ciematā godājamus vīrus un atstāja mūs vienus. Izrādījās, ka tieši viņi ieteikuši manu kandidatūru. Kā tad - paši centās atkratīties no tautas nodevēja kauna, un es biju labs grēkāzis. Ņēmās mani apvārdot, likdami lietā gan morāles apsvērumus, gan glaimus. Es arvien pretojos. Tad viņi pārgāja uz tiešu valodu un piesolīja man savu atbalstu. Beigu beigās es padevos.

Šis negaidītais un apšaubāmais gods nozīmēja aiī pastāvīgu kontaktu ar leitnantu Klūberu. Mēnesi pusotru pēc mūsu pirmās tikšanās viņš piedāvāja man saukt viņu vārdā, kad esam vieni. Un mēs nereti bijām divatā, mūsu pazīšanās kļuva arvien tuvāka. Sākumā mūs saistīja interese par mūziku. Antonam bija visai patīkams tenors. Kā daudzi patiesi apdāvināti amatieri, Šūbertu un Volfu8 viņš izpildīja pat labāk - katrā ziņā izjustāk - nekā dažs labs profesionālis. Vismaz pēc manas gaumes. Pirmoreiz atnācis pie manis, viņš, protams, ievēroja klavihordu. Un es tīšuprāt izvēlējos Goldberga9Variācijas - pārbaudīts līdzeklis, kā izspiest asaru no jūtelīga vācieša. Ar to es negribu teikt, ka nācās grūti iekarot viņa uzticību. Viņš tāpat bija tam nobriedis — nejutās diez ko ērti savā mundierī un bija priecīgs sastapt kādu cieņas vērtu antinacistu. Kad nākamreiz ierados skolā, Antons lūdza, lai akompanēju viņam, - skolas klavieres bija pārvietotas uz viņa istabām. Šoreiz bija mana kārta saviļņojumam. Asaras izpalika, bet dziedāja viņš patiesi labi. Man vienmēr ir bijusi vājība pret Šūbertu.

Mani ļoti interesēja, kāpēc Antons ar savu teicamo franču valodu atrodas Fraksosā, nevis okupētajā Francijā. Cik varēja noprast, «daži tautieši» nosprieduši, ka viņa attieksme pret frančiem nav gana «patriotiska». Acīmredzot šo pašu «tautiešu» vidū viņš bija atļāvies atzinīgi izteikties par gailu kultūru. Un tādēļ tika pārcelts uz šo aizkākti. Turklāt 1940. gada kampaņas laikā viņš tika ievainots celī, kopš tā laika nedaudz piekliboja un nebija derīgs aktīvajam dienestam. Cēlies no pārtikušas vācu ģimenes, gadu pirms kara Antons bija studējis Sorbonnā, tad izlēmis k|ūt par arhitektu. Bet viņa plānus izjauca karš.

Končiss apklusa un pagrieza spožāku lampas liesmu. Izņēma no mapītes un atlocīja lielu rasējumu. Ieraudzīju vairāku ēku skices -perspektīvas un garengriezumi, viss no stikla un betona.

-    Par Šo māju Antons tikai nicīgi vīpsnāja. Solīja pēc kara atgriezties un uzcelt man jaunu. Labākajās Bauhaus10 tradīcijās.

Visas piezīmes bija rakstītas franču valodā, ne vārda vāciski. Apakšā paraksts: Anton Kluber, le sept juin, l'an 4 de la Grande Folie.m* Končiss Jāva man to apskatīt un atkal nogrieza gaismu.

-    Pirmais okupācijas gads pagāja puslīdz ciešami. Trūka pārtikas, bet Antons un viņa padotie skatījās caur pirkstiem uz sīkiem režīma pārkāpumiem. Asinskāri nacisti spožos stulmcņos un izmocīti vietējie iedzīvotāji -tas ir visai trafarets priekšstats par okupācijas laiku. Lielākā da|a austriešu bija vīri brieduma gados, paši ģimeņu tēvi, un ciemata bērne|ieni arvien izdevās izmangot no Uem kādu gardumu. Reiz agrā 1942. gada vasaras rītā sabiedroto lidmašīna torpedēja vācu apgādes transportkuģi, kas pa ce|ain uz Krētu bija piestājis vecajā ostā. Kuģis nogrima, un drīz viļņos fcOpojfts simtiem kastu ar pārtiku. Veselu gadu salinieki bija pārtikumi no zivīm un sliktas maizes, un tagad acu priekšā peldošās delikateses - piens, gaļa, rīsi un sazin kas vēl - bija pārāk liels kārdinājums. Ļaudis metās jūrā, izmantojot visu, kas vien kaut cik turas virs ūdens. Tikko padzirdis par notikušo, es skrēju uz ostu. Garnizonam tur bija postenis ar ložmetēju, kas tikko nikni apšaudīja ienaidnieka lidmašīnu, un man jau rādījās atriebes slaktiņa baiti aina. Bet ieraudzīju gluži ko citu: salinieki drudžaini peras pa ūdeni pūlēs ī/vilkt pēc iespējas lielāku lomu. Ložmetējs atradās tikai simt jardu attālumā, bet tas klusēja. Antons un posteņa sardze 8ttuf|i Vfroja notiekošo.

Vēlāk viņš izsauca mani uz štābu. Nezināju vien, kā viņam pateikties. Leitnants teica, ka ziņojumā pieminēs salinieku apņēmīgo rīcību, kas līdzējusi glābt vairākus kuģa apkalpes locekļus. Bet man jāsarūpē dažas pārtikas kastes, ko uzrādīt kā izglābtu kravu. Pārējais skaitīsies «nogrimis vai kļuvis nelietojams». Šis gadījums izkliedēja pēdējās naidīguma ēnas vietējo attieksmē pret Klūberu un viņa vīriem.

Atceros, kādu vakaru - aptuveni mēnesi pēc šī notikuma - ostas krodziņā sēdēja bariņš austriešu zaldātu. Gana iesiluši, tie sāka dziedāt. Un piepeši salinieki tiem atbildēja. Tā tas turpinājis -dziedāja vienu tad otri, vicu melodijas mijās ar grieķu. Tiroliešu jodelēšanai sekoja kalamatiano , un beigās viņi jau dziedāja viens otra dziesmas. Bija ļoti savidi to dzirdēt.

Ar to arī beidzis mūsu mazais «zelta laikmets». Austriešu vidū acīmredzot bija kids ziņu pienesējs. Nebija vēl nedēļa pagājusi, kad mūsu garnizonam tika piekomandēts vācu kareivju vads. «Morālā gara stiprināšanai.» Antons atnāca pie manis un žēlojis kā aizvainots bērns: «Viņi teica, ka es riskēju kļūt par apkaunojumu vērmahtam. Man esot krasi jflmaina nostāja.» Kareivjiem aizliedza dot saliniekiem pārtiku, daudz retāk viņi tagad bija redzami ciematā. Gorgopotamosa akcija novembrī radīja vēl lieliku spriedzi. Pateicīgi par līdz Šim atviegloto režīmu, kas gan nebija tikdaudz mans nopelns, salinieki bez kurnēšanas ar visu samierinājis.

Končiss atkal apklusa un divreiz sasita plaukstas.

-    Gribu parādīt jums Antonu.

-    Vai tad neesmu viņu jau redzējis?

-    Nē. Antons ir miris. Jūs redzējāt aktieri, kas ir viņam ļoti līdzīgs. Šis būs īstais leitnants KJūbers. Kara laikā man bija maza kinokamera un divi filmas rituļi. Glabāju tos līdz 1944. gadam, kad varēju filmu attīstīt. Kvalitāte gan ir visai bēdīga.

Klusi iedūcās projektors, staru kūlis uztaustīja ekrānu. Parādījās izplūdis, slikti fokusēts kadrs: izskatīgs jauns vīrietis aptuveni mani vecumā. Šis tiešām nebija tas cilvēks, ko sastapu pirms nedēļas, līdzīgus tos vērta galvenokārt biezās, tumšās uzacis. Neapšaubāmi īsts karalaiķa virsnieks, ar savu nevērīgo eleganci tas drīzāk atgādināja angļu aviācijas pilotu nekā mlkstsirdi inteliģentu. Leitnants gāja pa celiņu gar augstu mūra sienu, varbūt pie Hermeja Ambela mājas. Pasmaidīja, nostājās varoņtenora pozā un neveikli pasmējās, tad desmit sekundes īsā epizode aprāvās. Nākamajā kadrā viņš malkoja kafiju un kaitējās ar kaķi, kas sēdēja viņam pie kājām, tad iesānis uzlūkoja kameru - nopietns, mulss skatiens, it kā viņam būtu pieteikts nesmaidīt. Filma tiešām bija loti neskaidra un raustī-ga, nemākulīgi uzņemta. Vēl viens kadrs: kareivju kolonna soļo gar salas ostu; uzņemts no augšas, no kāda nama loga.

-    Tas ir Antons - pašā kolonnas galā.

Leitnants mazliet piekliboja. Sapratu, ka šie kadri nav viltojums: fonā bija redzama plaša, neapbūvēta krastmala. Tagad tur stāvēja muitas un krasta apsardzes mājiņa, uzcelta tikai pēc kara.

Projektora stars izdzisa.

-    Tā. Tas nu ir viss, kas man palicis. Biju uzfilmējis vēl, bet otrs rullis diemžēl neizdevās. - Pēc mazas pauzes Končiss turpināja. -Par «morāles gara stiprināšanu» šajā rajonā bija atbildīgs SS pulkvedis Vimmels. Dītrihs Vimmels. Tobrīd Grieķijā sāka mosties Pretošanās kustība. Vietās, kur to lāva apstākli, - no salām, protams, tikai Krēta bija piemērota partizāņu cīņām. Bet ziemeļos un tepat pāri Peloponēsā veidojās ELAS11 un citas vienības. Aviācija piegādāja tām ieročus, apmācītus diversantus. Vimmels visai veiksmīgi bija darbojies Polijā, bet 1942. gada beigās viņu pārcēla uz Navpliju, nodeva viņa ziņā Grieķijas dienvidrietumu daļu. Arī Fraksosu. Pulkveža metode bija ļoti vienkārša. Viņam bija strikti noteikta likme: viens ievainots vācu kareivis maksāja desmit grieķu dzīvības, nogalināts - divdesmit. Ļoti efektīva metode, kā varat iedomāties.

Sev līdzi viņš atveda teitoņu rīkļurāvēju izlasi, kas darīja visus melnos darbus: pratināja, spīdzināja, slepkavoja. DieRaben , kraukļi, šis putns bija attēlots viņu emblēmā, tā viņus arī sauca.

Pirmoreiz tikos ar Vimmelu, pirms valodas par viņa zvērībām bija guvušas plašāku rezonansi. Reiz ziemas rītā padzirdēju, ka vācu motorkuģis atvedis uz salu kādu augsti stāvošu virsnieku. Vēlāk Antons izsauca mani pie sevis. Viņa kabinetā mani stādīja

priekšā kalsenam neliela auguma vīrietim. Aptuveni manā vecumā un augumā. Pedantiski akurāts, nevainojami pieklājīgs. Piecēlās, lai paspiestu man roku; nedaudz runāja angliski, katrā ziņā pietiekami, lai saprastu, ka es šo valodu zinu daudz labāk. Atzinos, ka mani daudz kas saista ar Angliju, sevišķi kultūras jomā, kādu laiku esmu tur studējis. Tad pulkvedis izteica šādu frāzi: «Viena no lielākajām mūsdienu traģēdijām ir tā, ka Vācija un Anglija atrodas pretējās nometnēs.» Antons sacīja, ka ir ieminējies par mūsu mūzikas vakariem un pulkveža kungs labprāt gribētu, lai es ieturu ar viņiem lenču un pēcāk akompanēju pāris dziesmām. Es, saprotams, piekritu. A titre d’office *, tā teikt.

Pulkvedis nepatika man no pirmā brīža. Nekad neesmu redzējis cilvēku ar tik netīkamu skatienu. Griezīgs kā bārdas nazis, tas prata tikai vērtēt un kalkulēt. Ne drusciņas simpātiju attiecībā pret uzlūkoto. Nebija tajā arī atklāta naida, perversijas vai varmācības, kas būtu pat labāk. Tie nebija cilvēka, bet robota redzokli.

Robots izrādījās visai izglītots. Bija atvedis dažas pudeles rein-vīna, un mēs ieturējām lielisku maltīti. Jau mēnešiem nebiju tik garšīgi ēdis. Kara tēmu skārām garāmejot, tā saviesīgā sarunā mēdz pieminēt laika apstākļus. Literatūru kā sarunas tēmu izvēlējās pats pulkvedis. Viņš neapšaubāmi bija daudz lasījis, labi pārzināja Šekspīru, vēl labāk - Gēti un Šilleru. Minēja pat dažas interesantas paralēles ang|u un vācu vārda mākslā, necenšoties par katru cenu izcelt pēdējās pārākumu. Tad ievēroju, ka viņš dzer mazāk nekā mēs. Arī to, ka Antons sāk mazāk pieskatīt savu valodu. Jau maltītes vidū man kļuva skaidrs, ka mēs abi tiekam novēroti. Un Vim-mels to manīja. Mēs bijām tie pretpoli, kas kontrolēja situācijas spriegumu, Antons bija ārpus šī lauka. Vispār tas bija jāuztver kā pagodinājums - sīka grieķu amatpersona varēja sagaidīt tikai nicību no vācu pulkveža, bet viņš izturējās pret mani kā līdzīgu. Tomēr Vimmelam neizdevās mani maldināt.

Pēc pusdienām izpildījām dažas dziesmas un izpelnījāmies dāsnas uzslavas. Tad Vimmels paziņoja, ka dosies pārbaudīt Burāni novērošanas posteni, un aicināja mani viņus pavadīt; objektam

nebija lielas stratēģiskas vērtības. Kuteris aizvedamus līdz Mutsas līcim, un mēs uzkāpām augšā. Visur bija sakrauti dzeloņstieples rituli un citi kara atribūti, vairākās vietās ierīkoti ugunspunkti. Ar prieku atklāju, ka nams tikpat kā nav cietis. Karavīri sastājās ierindā, un Vimmels uzrunāja tos dzimtajā valodā. Mani nosauca par «villas saimnieku», kura īpašums ir jāsaudzē. Bet man palika prātā cits moments. Atce]ā pulkvedis apstājās pie vārtiem, ievērojis kādu sīku nekārtību sargkareivja ekipējumā. Viņš norādīja uz to Antonam: «Schlamperei, Herr Leutnant. Sehen Sie?»* Nicīgo Schlamperei, ko varētu tulkot kā liderība, nolaidība, prūši mēdz attiecināt uz bavāriešiem un austriešiem. Acīmredzot tas attiecās uz kādu viņu sarunas tēmu, bet man līdzēja izprast viņa iedabu.

Pēc tam neredzējām viņu veselus deviņus mēnešus. Līdz 1943. gada rudenim.

Bija septembra nogale. Mierīgi sēdēju dārzā, baudot jauko rudens novakari, kad pie manis aizelsies atskrēja Antons. Uzreiz sapratu, ka noticis kas ārkārtējs. Viņš tikko bija atgriezies no Burāni. Tolaik tur uzturējās divpadsmit vīri. Četri no tiem bija izmantojuši brīvo brīdi un devušies uz Mutsu peldēties. Acīmredzot Schlamperei nebija gājusi mazumā, jo viņi iegāja ūdenī visi reizē. Pēc tam gulēja saulītē, spēlēja bumbu. Pēkšņi no mežiņa iznāca trīs vīri, viens no tiem ar automātu. Vācieši nu bija sprukās. Dežūrējošais unterofi-cieris sadzirdēja šāvienus šeit, villā. Tūdaļ sazinājies ar Antonu, viņš kāpa lejā. Atrada liedagā trīs līķus un vienu tikko dzīvu, kas vēl paguva izstāstīt par notikušo. Partizāni bija nozuduši ar visiem vācu ieročiem. Antons nekavējoties kāpa motorlaivā un steidzās uz notikuma vietu, tad pie manis.

Nabaga leitnants! Viņš gribēja gan izpildīt savu pienākumu, gan pēc iespējas novilcināt to brīdi, kad par notikušo uzzinās briesmīgais pulkvedis. Noklusēt to, protams, nevarēja, un viņš ziņoja, gan tikai vakarā, iepriekš apspriedies ar mani. Jau no rīta Antons bija izspriedis, ka tie ir andarte, kaujinieki no cietzemes, kas atairējuši šurp naktī un noteikti neriskēs atgriezties pirms tumsas. Tālab viņš lēni apbrauca salu, rūpīgi pārmeklējot katru vietiņu, kur varētu

būt paslēpta laiva. Un atrada - tā bija ievilkta briksnājā pašā salas galā, iepretī Petrokarāvi. Viņam nebija izvēles. Partizāni noteikti bija dzirdējuši, varbūt pat redzējuši viņu meklējam. Šādiem gadījumiem bija strikta virspavēlniecības instrukcija: likvidēt jebkuru bēgšanas iespēju. Antons sadedzināja laivu, slazds nu bija aizcirties.

Viņš bija nācis, lai to man pavēstītu; tad mēs jau zinājām par Vimrmela «likmi». Un bijām parādā viņam astoņdesmit saliniekus. Pēc Antona domām, bija tikai viena iespēja: notvert partizānus un nodot tos Vimmelam, uz kura ierašanos nebūs ilgi jāgaida. Tā vismaz varētu pierādīt, ka tie nav vietējie, bet aģents provocateur, komunisti no ELAS. Tā bija viņu taktika - tīši provocēt ienaidnieka soda akcijas, tādējādi ceļot morālo garu grieķu pusē. Tā rīkojās arī astoņpadsmitā gadsimta klefti12, lai kurdītu pasīvos zemniekus cīņai pret turkiem.

Astoņos vakarā sasaucu kopā ciematniekū kodolu un izklāstīju situāciju. Tovakar vairs neko nevarēja pasākt, bet rit līdz ar kareivjiem nāksies pārķemmēt salu. Teicu, ka tā ir mūsu vienīgā cerība. Viņi, zināms, bija pagalam sašutuši - tik pēkšņi, tik bezjēdzīgi tika apdraudēts viņu miers un dzīvība. Nosolījās augu nakti sargāt savas laivas un ūdens tvertnes un līdz ar gaismiņu iziet partizāņu medībās.

Ap pusnakti mani uzmodināja zābaku klaudzoņa un uzstājīga dauzīšanās pie dārza vārtiem. Tas atkal bija Antons, šoreiz nācis pateikt, ka ir jau par vēlu, viņš saņēmis norādījumus. Nekādas akcijas uz savu roku, no rīta ieradīsies Vimmels ar «kraukļiem». Mani likts nekavējoties apcietināt. Rītausmā jāsavāc visi ciemata vīrieši vecumā no četrpadsmit līdz septiņdesmit pieciem gadiem. Sēdēju uz gultas malas un uzklausīju Antonu, kurš nervozi soļoja no stūra stūri. Nabags bija tuvu asarām un paziņoja, ka kaunas par savu vācu izcelsmi, par to, ka vispār nācis pasaulē. K.a būtu padarījis sev galu, ja vien necerētu kaut nedaudz mīkstināt gaidāmo sodu. Runājām ilgi, un es uzzināju daudz jauna par Vimmelu. Mēs taču bijām tikpat kā atgriezti no ārpasaules, no ļaužu valodām. Beigās Antons atzinās, ka karš tomēr devis viņam ko labu, proti,

savedis kopā ar mani. Paspiedām viens otram roku, tad devos viņam līdzi uz skolu, kur pārlaidu nakti sargu uzraudzībā.

Kad deviņos nākamajā rītā mani aizveda uz ostu, tur jau drūzmējās visi ciemata vīri un lielākā daļa sieviešu. Garnizona kareivji apsargāja visas izejas no ostas laukuma. Lieki teikt, ka partizāni bija nozuduši bez pēdām. Ciematnieki bija pilnīgi izmisuši, bet neko nevarēja līdzēt.

Pulksten desmitos desantkuģis atveda «kraukļus». Viņi acīm redzami atšķīrās no austriešiem - daudz labāk trenēti, disciplinēti, pilnīgi nodrošināti pret jebkādām cilvēcības izpausmēm. Un tik jauni. Tas bija pats briesmīgākais - šis kroplais jaunības fanātisms. Pēc desmit minūtēm nolaidās hidroplāns. Atceros tā spārnu ēnu uz sniegbalto mājiņu fona. Kā melna izkapts. Kāds jauns zvejnieks man līdzās noplūca hibiska sārto ziedu un piesprauda to kreisajā pusē pie krūtīm. Ikviens saprata šo zīmi.

Pulkvedis Vimraels izkāpa krastā. Vispirms viņš lika sadzīt krastmalā visus vīriešus, un pirmoreiz salinieki uz savas ādas izjuta, ko nozīmē zābaku spērieni un sitieni ar šauteņu laidēm. Sievietes tika atspiestas šaurajās ieliņās. Tad Vimmels ar Antonu iegāja ostas tavernā. Drīz vien izsauca arī mani. Visi salinieki pārmeta krustu, un divi no «kraukļiem» iegrūda mani telpā. Šoreiz pulkvedis nepiecēlās un uzrunāja mani kā pilnīgi svešu cilvēku. Arī angļu valodu viņš šķita piemirsis, sarunu tulkoja kāds līdzpaņemts grieķu kola-boracionists. Redzēju, ka Antons ir izmisumā. Pilnīgi satriekts, viņš vairs nezināja, ko iesākt.

Vimmels paziņoja savus noteikumus. Tūlīt tiks izraudzīti astoņdesmit ķīlnieki. Pārējie pārmeklēs salu, līdz atradīs partizānus un atvedīs tos Vimmelam ar visiem nozagtajiem ieročiem. Dzīvus partizānus, nevis to līķus. Ja diennakts laikā izdosies to izdarīt, ķīlnieki tiks nosūtīti uz darba nometnēm, ja ne — visi tiks nošauti.

Jautāju, kā lai mēs sagūstām trīs bruņotus, strupceļā iedzītus vīrus. Ja mums izdosies tos atrast. Vimmels tikai ieskatījās pulkstenī un noteica vācu valodā: «Tagad ir vienpadsmit. Rīt divpadsmitos beidzas jums atvēlētais laiks.»

Krastmalā man lika atkārtot visu grieķiski. Pūlim pārvēlās satraukta murdoņa, tika izkliegti priekšlikumi, lūgumi, prasīti ieroči.

Pēdīgi pulkvedis izvilka pistoli un izšāva gaisā; visi ar reizi noklusa. Pēc saraksta tika izsaukti ciematnieku vārdi, un Vimmels pats izraudzīja ķīlniekus. Ievēroju, ka viņš norāda uz spēcīgākajiem vīriem vecumā no divdesmit līdz četrdesmit gadiem, it kā tie būtu domāti darba nometnei. Manuprāt, viņš izmeklēja labākos eksemplārus nāvei. Atlasījis septiņdesmit deviņus, viņš norādīja uz mani. Astoņdesmitais biju es.

Mūs aizveda uz skolu un ieslēdza visus vienā telpā ar «krauk)u» apsardzi. Bez ēdiena un dzēriena, bez tualetes un pats Jaunākais -bez kādām ziņām no ārpasaules. Tikai krietni vēlāk uzzināju, kas pa šo laiku bija noticis.

Pārējie skrēja uz savām mājām, paķēra tur, kas gadījās pa rokai - mietus, sirpjus, virtuves nažus un sapulcējās pakalnā virs ciemata. Veči, kas tikko velk kājas, desmit, divpadsmit gadus veci puišeli. Dažas sievietes gribēja doties līdzi, bet tika aizdzītas atpa-ka] uz ciemu. Kā garantija, ka viņu vīrieši atgriezīsies.

īsti grieķi būdami, viņi uzsāka garas debates, kā labāk rīkoties. Viens plāns nomainīja otru, līdz beidzot kāds uzņēmās vadību un izrīkoja šo nožēlojamo soda vienību, sadalot to grupās un ierādot katrai noteiktu teritoriju. Simt divdesmit vīri devās kalnos. Tad viņi vēl nezināja, ka tas ir veltīgs gājiens. Pat ja partizāni būtu tur bijuši, maz ticams, ka izdotos tos atrast šai gravu, klinšu un brikšņu valstībā. Kur nu vēl sagūstīt.

Visu nakti tie pavadīja kalnos, izretinājušies skrajā ķēdē šķērsām salai. Cerēja, ka partizāni sadomās izrauties līdz ciematam. Līdz ar ausmu atsākās izmisīgi meklējumi. Desmitos viņi atkal sanāca kopā, sāka pat spriest, vai nevajadzētu uzbrukt vāciešiem. Bet prātīgākie zināja teikt, ka tas novedīs tikai pie lielākas traģēdijas. Pirms diviem mēnešiem Māni salā vācieši bija apšāvuši veselu ciematu - visus vīriešus, sievas un bērnus. Un viņu pārkāpums bijis daudz mazāks.

Noliktajā laikā vīri nāca lejup uz ciemu - īsta sēru procesija ar krustu un svētbildēm. Vimmels jau gaidīja. Viņu runasvīrs, vecs jūrnieks, lika lietā vēl pēdējo līdzekli: lūkoja iestāstīt pulkvedim, ka partizāni redzēti aizbēgam mazā laiviņā. Vimmels pasmīnēja, nogrozīja galvu un lika saņemt veco vīru kā astoņdesmit pirmo ķīlnieku. Viss bija ļoti vienkārši - «kraukli» jau bija tos sagūstījuši. Turpat ciematā. Bet tagad paskatīsimies uz Vimmelu.

Končiss atkal sasita plaukstas.

- Te viņš ir Atēnās. Kādai Pretošanās kustības grupai izdevās viņu nofilmēt, un mēs vēl tagad varam par viņu papriecāties.

Uz ekrāna atkal iedegās gaisma. Pilsētas iela. Tās pretējā, ēnas pusē piebrauca un apstājās vācu apvidus mašīna. Trīs virsnieki izkāpa un iznāca spožā saulē, šķērsoja ielu ieslīpi garām kamerai. Acīmredzot tā atradās pirmajā stāvā, līdzās mājai, uz kuru tie gāja. Mirkli objektīvu aizsedza garāmgājēja galva. Pa priekšu gāja augumā mazākais virsnieks, izteikti akurāts un valdonīgs, neapšaubāma autoritāte. Pārējie divi sekoja viņam pa pēdām. Tad skatu aizsedza loga slēģis vai aizkars. Nākamais kadrs rādīja nekustīgu vīrieša attēlu civilā ģērbā.

-    Tā ir vienīgā zināmā viņa fotogrāfija no pirmskara laika.

Gluži parasta seja, vienīgi sakniebtās lūpas nodeva tās īpašnieka

nešķīsto dabu. Ne tikai Končisam ir smags un caururbjošs skatiens, ir vēl ļaunāki gadījumi. Bija zināma līdzība ar iepriekš redzēto «pulkvedi», bet tie noteikti bija divi dažādi cilvēki.

-    Un šie ir fragmenti no Polijā uzņemtas kinohronikas.

Končiss ik pa brīdim komentēja attēlu: «Tas ir viņš, ģenerālim

aiz muguras.» Vai arī: «Vimmels ir pirmais pa kreisi.» Filma neapšaubāmi bija autentiska un radīja to pašu iespaidu, ko parasti filmas par nacistiem: šie kadri, ko grūti pieņemt kā īstenību, lika sajust man dzi|u bezdibeni starp Eiropu, kur dzimst šādi monstri, un Angliju, kur kaut kas tāds šķiet neiespējams. Tā vien likās, ka Končiss atkal grib padarīt mani par muļķīti, neaptēstu puišeli bez kādas sajēgas par vēstures īstenību. Zagšus pašķielēju uz viņa seju ekrāna atspulgā, bet Končiss pats bija filmas pārņemts, pilnīgi pārcēlies pagātnē.

-    Partizāni acīmredzot bija rīkojušies šādi. Atklājuši, ka laiva ir sadedzināta, viņi aizlavījās līdz ciematam. Varbūt viņi jau bija te, kad Antons stāstīja man par notikušo. Mēs nezinājām, ka vienam no viņiem ciemata nomalē dzīvo radinieki. Cacosu ģimene - tēvs, dēls un divas meitas, astoņpadsmit un divdesmit gadus vecas. Sagadījās tā, ka abi vīrieši pirms divām dienām bija aizveduši uz Pireju olīveļļu - viņiem bija neliels kaiks, un vācieši pieļāva zināmu kustību piekrastes ūdeņos. Mājās palika meitenes, māsīcas vienam no partizāniem. Runā, ka ar vecāko māsu viņu saistīja ne tikai radniecīgas jūtas.

Neviena nemanīti, partizāni sasniedza Cacosu māju, pirms ciematā padzirdēja par viņu izdarībām. Bez šaubām, viņi bija cerējuši dabūt kaiku, bet tas bija prom. Vēlāk atskrēja kaimiņiene un raudot izstāstīja māsām par nošautajiem austriešiem un visu, kas tam sekoja. Bet vainīgie tad jau bija paslēpušies. Dievs vien zina, kur viņi pavadīja to nakti, varbūt kādā tukšā cisternā. Linčotāju grupas taču pārmeklēja katru māju, katru villu, kā apdzīvotās, tā tukšās. Arī Cacosu māju. Nav zināms, vai meitenes bija vienkārši nobijušās vai arī tik bezgala patriotiskas. Zināms ir viens - tēvs un brālis bija drošībā, bet citu asinsradinieku viņām Šeit nebija.

Acīmredzot nākamajā dienā partizāni nolēma izšķirties un lūkot tikt prom no salas. Katrā ziņā meičas ņēmās cept maizi. Kāda acīga kaimiņiene to pamanīja un nobrīnījās — nupat taču kā cepa, pirms vīrieši devās prom. Acīmredzot viņa tikai vēlāk apķēra, kas par lietu, pēcpusdienā aizgāja uz skolu un izstāstīja to vāciešiem. Kā nekā ķīlniekos viņai bija trīs radagabali.

Pie Cacosiem uz karstām pēdām ieradās «kraukļi». Meiteņu brālēns paguva noslēpties skapī. Viņš dzirdēja sitienu troksni, dzirdēja māsu kliedzienus. Sapratis, ka viņa stunda ir situsi, izlēca no slēptuves ar pistoli rokā un nospieda gaili, pirms vācieši paguva attapties… Atskanēja sauss klikšķis - šaujamais nenostrādāja.

Visus trīs aizveda uz skolu, pratināja. Kad ķērās klāt māsām, brālēns piekrita sadarboties. Pēc divām stundām satumsa, un viņš aizveda vāciešus uz kādu tukšu villu piekrastes ceļa malā. Pieklauvēja pie slēģa un pačukstēja saviem biedriem, ka māsām izdevies sadabūt laivu. «Kraukļi» sagaidīja tos pie vārtiem; partizānu vadoni sašāva rokā, bet paši palika sveiki un veseli.

-    Vai viņš bija no Krētas? - es iejaucos.

-    Jā. Visai līdzīgs tam vīram, ko jūs redzējāt. Nedaudz mazāks un druknāks. Visu to laiku mēs sēdējām ieslēgti klasē; logi izgāja uz priedāju, tā ka nevarējām redzēt, kas nāk un iet. Ap deviņiem

izdzirdām divus šausmīgus sāpju kliedzienus, brīdi vēlāk - sirdi plosošu saucienu. «Eleutheria ,» kliedza šis cilvēks. Brīvība.

Nedomājiet, ka mēs atbildējām. Tikai cerība sarosījās, cerība, ka partizāni beidzot notverti. Pēc laiciņa nosprakšķēja divas automāta kārtas. Vēl pēc brīža atsprāga klases durvis. Tika izsaukti divi: es un vietējais miesnieks.

Mūs izveda skolas priekšā - pie rietumu spārna, kur tagad droši vien dzīvojat jūs, skolotāji. Vimmels ar vienu no saviem leitnantiem stāvēja pie ieejas. Turpat uz kāpnēm čumēja grieķu tulks, saķēris galvu rokās. Bāls, acīmredzot šoka stāvoklī. Kādus divdesmit jardus tālāk pie sienas gulēja divi sieviešu līķi. Kad iznācām uz lieveņa, zaldāti uzvēla tos uz nestuvēm. Leitnants paspēra soli uz priekšu un pamāja miesniekam, lai tas viņam seko.

Vimmels pagriezās un iegāja ēkā. Raudzījos, kā viņa mugura attālinās pa tumšo akmens gaiteni, tad mani pagrūda viņam nopakaļ. Viņš apstājās gaiteņa galā un gaidīja. No kādām atvērtām durvīm krita gaisma. Kad pienācu, viņš lika iet iekšā.

Domāju, tikai ārsts varētu skatīt šo ainu nepaģībis. Arī es labprāt būtu zaudējis samaņu. Kaila telpa, tās vidū - galds. Pie tā piesiets jauns vīrietis. Brālēns. Mugurā viņam bija tikai asinīm notraipīts apakškrekls, ap acīm un muti - stipra apdeguma brūces. Bet es redzēju tikai vienu lietu. Vietā, kur vajadzēja būt dzimumorgāniem, rēgojās drausmīga tumša vāts. Viņi bija nokniebuši tam dzimumlocekli un sēkliniekus. Ar stiepļu knaiblēm.

Tālākajā stūrī uz grīdas gulēja vēl viens kails ķermenis. Gulēja uz mutes, tā ka es nevarēju redzēt, ko tie ar viņu izdarījuši. Acīmredzot arī bezsamaņā. Es nekad neaizmirsīšu klusumu, kas valdīja šai telpā. Tur bija trīs vai četri zaldāti. Kādi zaldāti! Profesionāli spīdzinātāji, sadisti ar slimu psihi. Viens no tiem turēja rokā garu metāla stieni; pieslēgts pie strāvas, tas bija nokaitis sarkans. Visi bija aplikuši garus ādas priekšautus, kādus lieto kalēji. Lai nenoķē-pātu uniformas. Gaisā karājās neciešama urīna un izkārnījumu smaka.

Trešais Vīrietis, īsts spēkavīrs, bija piesiets pie krēsla citā stūrī. Mute aizbāzta ar vīkšķi. Ievainots rokā un smagi sists, viņš acīmredzot gaidīja savu kārtu. Vimmels bija sācis ar tiem, kas rādījās vieglāk laužami.

Esmu redzējis kino, Rosellīni13 filmās, piemēram, kā šādā situācijā uzvedas pozitīvais varonis. Kā viņš vēršas pret fašistu nezvēriem ar kodolīgu un izjustu apsūdzības runu. Runā par vēsturi un cilvēcību un reizi par visām reizēm ierāda tiem viņu vietu. Par sevi teikšu tā: tobrīd visu pārmāca paniskas, dzīvnieciskas bailes par savu ādu. Saprotiet, Nikolas, es domāju-un Vimmels labu laiciņu ļāva man tā domāt ka nākamais būšu es. Nezināju gan, kāpēc, bet pasaulē vairs nebija palicis necik loģikas, necik veselā saprāta. Ja cilvēks cilvēkam var nodarīt ko tādu…

Es pagriezos un uzlūkoju Vimmelu. Paradoksāli, bet viņa seja šajā telpā pauda visvairāk cilvēcisku jūtu. Nogurums un dusmas. Jā, pat riebums. Pat tā kā kauns par cūcībām, ko sastrādājuši viņa rokaspuiši.

Viņš uzrunāja mani angliski. - Viņiem tas sagādā baudu. Man ne. Es gribu, lai jūs parunājat ar to slepkavu, pirms viņi sāk.

-    Kas man jāsaka? - es vaicāju.

-    Gribu zināt, kas ir viņa draugi. Kas viņam palīdz. Kur slēpjas paši, kur slēpj ieročus. Dodu savu godavārdu - ja viņš man to visu pateiks, tad nomirs ātri un bez sāpēm.

-    Vai viņi nav jums jau visu pateikuši?

-    Visu, ko zināja. Bet viņš zina vairāk, - skanēja atbilde. -Šādu cilvēku es sen esmu gribējis sastapt. Citu mocības nespēja atraisīt viņam mēli. Nedomāju, ka to spēs paša mocības. Varbūt jūs. Sakiet visu, kā ir. Sakiet patiesību. Jūs esat izglītots cilvēks. Jūs nemīlat vāciešus. Jūs vienkārši gribat izbeigt šīs… procedūras. Gribat dot viņam padomu - izstāstīt visu vajadzīgo. Šādā situācijā viņš var atmest vainas apziņu. Pretoties ir bezjēdzīgi. Un tādā garā. Sapratāt? Nāciet šurp.

Mēs iegājām blakus telpā, arī tukšā. Mums pa pēdām ar visu krēslu iestiepa ievainoto, nolika pašā vidū. Viņam iepretī nolika krēslu man. Pulkvedis nosēdās tālāk pie sienas un aizraidīja prom visus pārējos. Es sāku runāt.

Darīju, kā Vimmels bija licis. Centos panākt, lai šis vīrs izstāsta visu, ko vācieši grib dzirdēt. Jūs teiksiet, ka tas bija zemiski no manas puses, ka varēja ciest arī viņa biedri, to ģimenes. Bet tonakt es dzīvoju tajās divās telpās. Tā bija vienīgā realitāte, ārpasaule tobiīd neeksistēja. Mans svēts pienākums bija izbeigt Šo baiso cilvēciskā saprāta degradāciju. Un krētieša fanātiskā spītība tai līdzdarbojās, līdz sāka likties šim ārprātam piederīga.

Centos iegalvot viņam, ka neesmu kolaboracionists. Ka esmu ārsts un mans profesionālais ienaidnieks ir cilvēku ciešanas. Un man nebūt nav vienaldzīgs Grieķijas liktenis. Dievs piedos, ja viņš tagad sāks runāt, viņa biedri jau gana ir cietuši. Cilvēka spējai ciest ari ir savas robežas, nevar prasīt neiespējamo… Un tā tālāk. Liku lietā visus iespējamos argumentus.

Bet viņš uzlūkoja mani ar nemainīgu riebumu. Naidu. Sāku šaubīties, vai viņš vispār klausās manos vārdos. Šim cilvēkam es biju tautas nodevējs un manas runas - nelietīgi meli.

Pēdīgi apklusu un pagriezos pret pulkvedi. Nācās atzīt savu neveiksmi. Acīmredzot Vimmels bija devis apsargiem kādu zīmi, jo viens no viņiem ienāca, nostājās krētietim aiz muguras un atbrīvoja viņa muti no vīkšķa. Un tas tūlīt palaida balsi, ieaurojās tā, ka uz kakla saspringa visas dzīslas. Tas pats vārds, viņa vienīgais vārds: «eleutheria». Šai kliedzienā nebija nekā cildena, tikai mežonīgs naids, it kā viņš būtu izspļāvis uz mums ugunsmetēja liesmu. Zaldāts iegrūda vīkšķi atpakaļ.

Šis vārds nepauda nedz ideju, nedz ideālu. Krētietis lietoja to tikai kā ieroci, pēdējo ieroci, kas viņam palicis.

—    Vediet viņu atpakaļ un gaidiet manus norādījumus, — noteica pulkvedis. Vīrieti atkal aizstiepa uz drausmīgo telpu. Vimmels piegāja pie loga, atdarīja slēģus un kādu minūti raudzījās tumsā. Tad pagriezās pret mani un sacīja: - Nu jūs varbūt saprotat, ka ar viņiem nevar runāt citu valodu.

-    Es vairs neko nesaprotu, - es atbildēju. Tad viņš ieteicās: - Varbūt jums derētu noskatīties manu puišu sarunu ar šo dzīvnieku. -Izmisis bildu: - Nē, es lūdzu jūs, nevajag. - Tad viņš vaicāja, vai es domāju, ka šādas ainas sagādā viņam baudu. Es neatbildēju, un Vimmels turpināja: - Vismīļāk es sēdētu savā štābā. Parakstītu papīrus un priecStos par senatnes pieminekļiem. Bet jūs man neticat. Uzskatāt mani par sadistu. Es neesmu sadists. Esmu tikai reālists.

Es vēl arvien klusēju. Viņš nostājās man tieši priekšā un sacīja:

- Likšu ieslēgt jūs atsevišķā telpā. Dabūsiet ko ēdamu un dzeramu. Teikšu jums, lūk, ko. Kā viens civilizēts cilvēks otram: es nožēloju to, kas notika šodien dienā, un to, kas notiek tepat aiz sienas. Jūs, protams, negaida pārējo ķīlnieku liktenis.

Mana seja laikam atspoguļoja pārsteigumu un pateicību.

Vimmels turpināja: - Gribu, lai jūs atceraties vienu: kā ikkurš vācu virsnieks, es kalpoju tikai vienam mērķim, Vācijas vēsturiskajam mērķim. Proti, ieviest kārtību Eiropas haosā. Kad tas būs daiīts, varēsim dziedāt dziesmas.

Nezinu kā, tomēr jutu, ka viņš melo. Viens no lielākajiem mūsdienu maldiem ir iedoma - nacisti nāca pie varas tālab, ka uzspieda haosam kārtību. Patiesība ir gluži pretēja - viņi guva panākumus, aizvietojot kārtību ar haosu. Viņi nonicināja visus baušļus, noliedza personību un tā tālāk, man nav jums jāstāsta. Viņi pasludināja: varat vajāt minoritātes, varat spīdzināt un slepkavot, varat kopoties un vairoties bez mīlestības. Viņi legalizēja cilvēces lielos kārdinājumus. Nav nekādu patiesu vērtību, viss ir atļauts.

Domāju, ka pretēji vairākumam vāciešu Vimmels to zināja, vienmēr bija to zinājis. Zināja, kas viņš ir un ko dara. Viņa vārdi bija liekulība. Lai gan pirmajā bridi tā nelikās. Uzmetis man pēdējo skatienu, viņš izgāja no telpas; dzirdēju, kā viņš runā ar vienu no maniem sargiem. Mani aizveda uz kādu telpu citā stāvā, iedeva pudeli vācu alus un kaut ko paēst. Manī jaucās daudzas izjūtas, bet viena stāvēja pāri visām: liekas, es izdzīvošu. Es vēl redzēšu saulīti. Elpošu, ēdīšu maizi, pieskaršos klavihorda taustiņiem.

Pienāca rīts. Man atnesa kafiju, ļāva nomazgāties. Pusvienpadsmitos izveda ārā, kur jau gaidīja pārējie ķīlnieki. Viņiem nebija dots ne ēst, ne dzert, un man neļāva ar viņiem runāt. Nekur nemanīja nedz Vimmelu, nedz Antonu.

Mūs aizveda uz ostu. Krastmalā bija sapulcējies viss ciemats, kādi četri pieci simti cilvēku - melns, pelēks un bāli zils pūlis «kraukļu» kordona ielenkumā. Ciemata dvēseļu gani, sievietes, pat mazi bērni. Mums parādoties, viņi tā kā nostenējās, tā kā iekliedzās. Kā bezveidīga protoplazma, kas grib izlauzties no apvalka, bet nevar.

Mūs dzina tālāk. Pie ostas ir liela māja ar prāvu atikas akrotē-riju14 - noteikti būsiet to ievērojis. Pirmajā stāvā tolaik bija taverna. Otrā stāva balkonā ieraudzīju Vimmelu, aiz viņa - Antonu, abus sargāja ar automātiem bruņoti zaldāti. Mani izrāva no kolonnas un nostādīja zem balkona starp galdiem un krēsliem. Pārējie turpināja ceļu pa kādu no ieliņām, līdz nozuda skatienam.

Bija |oti karsts. Lieliska, spoži zila diena. Ciematniekus aizdzina no krastmalas, tagad tie drūzmējās tavernas priekšā uz terases, kur stāv vecie lielgabali. Augšupvērstas brūnas sejas, vējā plīvoši melni lakati. Es neredzēju, kas notiek uz balkona, bet Vimmels acīmredzot nogaidīja, iespaidoja ar savu klusēšanu, savu klātbūtni. Un pamazām laukumu apņēma absolūts klusums. Gaidās saspringtu seju pulks, virs kura līksmi šaudās bezdelīgas un čurkstes. Kā bērni, kas spēlējas starp izmisuma māktiem pieaugušajiem. Savādi - tik daudz grieķu un tāds klusums. Tikai sīko putnu gaisīgie saucieni.

Tad Vimmels sāka runāt. Līdzatvestais grieķis tulkoja.

-    Tūlīt jūs redzēsiet, kas notiek ar Vācijas ienaidniekiem… un to palīgiem… saskaņā ar vācu virspavēlniecības kara tribunāla spriedumu… kas pasludināts vakar vakarā… tris jau ir sodīti ar nāvi… vēl divi tiks sodīti tagad.

Simtiem brūnu roku pašāvās gaisā un pārmeta krusta zīmi. Vimmels ieturēja pauzi. Vācietim nāve ir kā katolim baznīcas rituāls -gluži ikdienišķa lieta.

-    Pēc tam… atmaksai par četru nevainīgu vērmahta kareivju… nežēlīgu slepkavību… astoņdesmit ķīlnieki, kas arestēti saskaņā ar okupācijas likumiem… - Atkal pauze. -… arī tiks sodīti ar nāvi.

Kad tulks izteica pēdējo frāzi, pūlis satriekts noelsās, it kā katrs no viņiem būtu saņēmis sitienu pakrūtē. Daudzas sievietes, arī daži vīrieši nokrita ceļos, lūdzot balkonam žēlastību. Cilvēku cilts lūdz neiespējamu žēlastību no deus vindikans15. Vimmels acīmredzot iegāja iekšā, jo izmisīgais lūgums pārauga vaimanās.

Mani parāva nost no sienas un lika sekot ķīlniekiem. Austrieši apsargāja visas pieejas ostai un neļāva ciematniekiem izkustēties no vietas. Arī tas bija šausmīgi - paklausīgi Vimmelam, viņi nu darbojās uz vienu roku ar «kraukļiem», stāvēja ar trulām sejām un rupji grūstīja ļaudis, pret kuriem vēl pirms dažām dienām nejuta nekādu naidu.

Šaurā ieliņa izlocījās starp mājām un izveda laukumā līdzās ciemata skolai. Nedaudz nolaidena uz ziemeļu pusi, šī vieta ir kā dabiska skatuve, kur pāri jumtiem paveras skats uz jūru un cietzemes kalniem. Otrā galā to norobežo skolas siena, arī austrumu un rietumu pusē slejas augsti mūri. Ja esat ievērojis, rietumu malā aug varena platāna, tās zari sniedzas pāri dārza mūrim. Tas bija pirmais, ko ieraudzīju, iznācis laukumā. Platānas zaros karājās trīs ķermeņi, ēnā pelēkbāli un baisi kā Goijas gravīras. Cacosu brālēna kailais, izkropļotais līķis. Līdzās - abas māsas. Arī kailas, ar uzšķērstiem vēderiem. Akurāts šķēlums no krūšu kaula līdz kaunumam, viss vēdera saturs izvilkts ārā. Izķidātās miesas viegli šūpojās dienvidus vējiņā.

Pēc tam ieraudzīju ķīlniekus, kas bija sadzīti dzeloņstiepļu aplokā pie skolas sienas. Aizmugurējos aizsniedza nama ēna, priekšējie stāvēja žilbā saulē. Tikko mani ieraudzījuši, tie sāka kliegt. Skanēja gan lāsti, gan bikli lūgumi, it kā man būtu zināmi vārdi, kas spētu mīkstināt pulkveža sirdi. Viņš pats jau bija šeit, stāvēja laukuma centrā ar Antonu un diviem desmitiem «kraukļu». Laukuma austrumu malu norobežo garš mūris. Varbūt būsiet ievērojis. Mūra vidū ir vārti, dzelzs režģis. Dzīvi palikušie partizāni bija piesieti pie šī režģa. Ar virvi ne, ar dzeloņstiepli.

Man lika apstāties «kraukļu» ierindas aizmugurē, kādus divdesmit jardus no Vimmela, kurš uzmeta man īsu mirkli. Antons gan nelikās mani redzam. Stingām acīm skatījās vienā punktā, kā iegalvodams sev, ka nekas no apkārtējā patiesībā neeksistē. It kā viņš pats vairāk neeksistētu. Pulkvedis piesauca savu grieķu tulku. Domāju, viņš grib zināt, ko ķīlnieki kliedz. Mirkli apdomājies, paspēra pāris soļus uz viņu pusi. Vīri noklusa. Viņi, protams, nezināja, ka spriedums jau pasludināts. Vimmels pateica kaut ko, tulks atkārtoja. Es nedzirdēju viņa vārdus, bet vīri manāmi pieklusa. Tātad

tā nebija vēsts par nāvessodu. Tad Vimmels panācās uz manu pusi.

-    Es izteicu šiem zemniekiem priekšlikumu, - viņš sacīja. Nopētīju pulkveža seju - nekādas nervozitātes, uztraukuma, šis cilvēks pilnībā valdīja pār sevi. Viņš turpināja: — Es ļaušu viņiem dzīvot. Nosūtīšu uz darba nometni. Ar vienu noteikumu. Ja jūs, ciemata vecākais, viņu acu priekšā izpildīsiet nāvessodu šiem slepkavām.

-    Es neesmu bende,atbildēju.

Ciemata vīri sāka mežonīgi kliegt uz mani.

Vimmels ieskatījās pulkstenī un teica: — Trīsdesmit sekundes pārdomām.

Šādā situācijā nav iespējams neko pārdomāt. Loģiskās spriešanas spēja pilnīgi atslēdzas. Ņemiet to vērā - sākot no šī brīža es rīkojos bez saprāta līdzdalības. Ārpus tā robežām.

-    Man nav izvēles, — pēdīgi noteicu.

Piegājis pie zaldāta ierindas galā, Vimmels nocēla tam no pleca automātu, pārbaudīja, vai tas pielādēts, tad atgriezās un svinīgi sniedza to man abām rokām. Kā balvu, ko tikko esmu laimējis. Ķīlnieki sāka uzmundrinoši bubināt, mest krustus. Tad apklusa. Pulkvedis vēroja mani. Radās neprātīga doma vērst ieroci pret viņu. Bet tad viņi iznīcinātu ne vien ķīlniekus, bet visus saliniekus.

Devos uz vārtu pusi. Nu man kļuva skaidrs, ko Vimmels grib panākt. Šis notikums tiks plaši atspoguļots okupantu cenzētajos laikrakstos. Un es būšu tas grieķis, kas palīdz vāciešiem īstenot viņu «kārtības» teoriju. Neviens, protams, neminēs, kā tas tika panākts. Brīdinājums un piemērs — maniem amata brā|iem un visai iebaidītajai grieķu tautai. Bet tie astoņdesmit vīri — es taču nevarēju lemt tos nāvei.    „

Jau veselu mūžību nebiju turējis rokā ieroci, jo vairāk Šāvis. Tālab pienācu tuvu, jardu piecpadsmit attālumā. Kamēr nācu, vairījos uzlūkot savus upurus. Skatījos uz augsto, kārniņiem apjumto mūri, uz bezgaumīgajām akmens urnām, kas vainagoja vārtu stabus, uz viņpus augošā piparu koka zariem. Bet nu man nācās uz tiem paskatīties. Jaunākais neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, galva bezspēcīgi nokārusies uz krūtīm. Kaut kas bija izdarīts ar viņa rokām - visi pirksti asinīs. Nē, puisis nebija miris, viņš iekunkstējās un kaut ko nomurmināja. Taču diez vai apzinājās notiekošo.

Uzlūkoju otru. Viņi bija situši vai spēruši tam pa rauti - lūpas sašķaidītas, asinīm aprepušas. Es lēnām pacēlu ieroci, un viņš lūkoja tās pavērt. Ieraudzīju, ka visi zobi ir ieliekti uz iekšu, mute pavērās kā tumšsarkana vāts. Biju pārāk satriekts, lai domātu, kā tas panākts. Un rokas - vai nu pirksti lauzti, vai nagi nomaukti, visu ķermeni klāja apdegumu pēdas. Tomēr viņi bija pieļāvuši vienu lielu kļūdu. Bija atstājuši acis.

Pacēlu automātu un neskatoties nospiedu mēlīti. Nekas nenotika. Sauss klikšķis šāviena vietā. Nospiedu to vēl un vēlreiz. Tas pats.

Atskatījos. Vimmels un mani apsargi stāvēja kādus trīsdesmit jardus attālu, vēroja. Ķīlnieki sāka trokšņot, nosprieduši, ka man nav dūšas izšaut. Pagriezos un mēģināju vēl. Atkal tas pats. Paskatījos uz Vimmelu un pacilāju ieroci, rādot, ka tas nedarbojas. No karstuma un pārdzīvojuma man kļuva nelabi. Tomēr paģībt neizdevās.

-    Kas par lietu? - viņš apvaicājās.

-    Šis automāts nedarbojas, - atbildēju.

-    Tas taču ir šmeisers. Lielisks ierocis.

-    Es mēģināju trīs reizes.

-    Tas nešauj tāpēc, ka nav pielādēts. Civilpersonām ir stingri noliegts ņemt rokās pielādētus ieročus.

Uzlūkoju viņu, tad automātu. Pilnīgā nesapratnē. Ķīlnieki bija atkal pieklusuši.

Bezpalīdzīgi bildu: - Kā tad lai es viņus nogalinu?

Vimmela sejā ievilkās smīns, plāns kā zobena cirtiens.

-    Es gaidu, - viņš īsi noteica.

Nu es sapratu. Man nevajadzēja šaut. Man vajadzēja tos nosist. Sapratu arī daudz ko citu: Vimmela būtību, patieso nostāju. Aptvēru, ka viņš ir nenormāls, gluži vienkārši slims. Un tāpēc nav vainojams - kā jebkurš ārprātīgais, lai cik nežēlīgs tas būtu. Perverss dabas untums, iemiesots perversā ķermenī vai prātā. Varbūt tieši tas bija iemesls viņa personības varai, ļaunas dievības tumšajam spēkam? Viņā patiesi jautās kaut kas pārcilvēcisks. Un īstie ļaunuma nesēji, īstie nezvēri šeit bija pārējie, šie «normālie» leitnanti, kaprāļi un civilie, kas stāvēja un uz to visu noskatījās.

Devos uz Vimmcla pusi. Apsargi nosprieda, ka grasos viņam uzbrukt, spēji pacēla ieročus. Bet pulkvedis izmeta pāris vārdu un mierīgi gaidīja. Pēdas sešas no viņa apstājos. Mūsu skatieni sastapās.

-    Es lūdzu jūs izbeigt šo barbarismu. Eiropas civilizācijas vārdā.

-    Bet es pavēlu jums turpināt sprieduma izpildi. - Un, nenovēršot skatienu, piemetināja: - Atteikšanās gadījumā jūs pats tiksiet uz vietas nošauts.

Lēni soļoju pāri izkaltušajai zemei. Atkal stāvēju abu partizāņu priekšā. Gribēju uzrunāt to, kurš vēl šķita spējīgs ko saprast, teikt, ka man nav izvēles, ka man tas jādara. Bet es ļāvu paiet liktenīgajam mirklim. Varbūt tāpēc, ka tagad, tuvāk pienācis, sapratu, kas noticis ar viņa muti. Tā nebija sasista, nē, tā bija izdedzināta. Atcerējos elektrisko metāla stieni. Ar to bija ielauzti viņa zobi un sadedzināta mēle. Līdz pat saknei izsvilināta ar nokaitētu metālu. Viņi vairs nespēja dzirdēt to vārdu, ko viņš kliedza. Un šajās neaizmirstamajās piecās sekundēs, svarīgākajā manas dzīves mirklī, es beidzot sapratu šo cilvēku, sapratu, kas viņš ir. Pat labāk par viņu pašu. Un viņš man palīdzēja. Ar pēdējiem spēkiem paslējis galvu, viņš lūkoja teikt to vārdu, ko vairs nespēja izteikt. Tā pat nebija skaņa, tikai rīkles konvulsija, pieczilbju dvesiens. Bet tas nešaubīgi bija tas pats vārds. To izkliedza viņa skatiens, visa viņa būtne, tas bija viņa būtības pamatu pamats. Ko teica Kristus, piesists krustā? «Kālab tu esi mani pametis?» Šī vīra pēdējais vārds nebija tik aizkustinošs, tik žēlīgs un līdz ar to tik cilvēcīgs, bet tas bija daudz dziļāks. Viņa pasaule bija pilnīgs pretstats manai. Man pats vērtīgākais bija dzīvība, tā bija vārda vistiešākajā nozīmē nenovērtējama. Bet viņa pasaulē nenovērtējama bija cita lieta: eleutheria, brīvība. Un viņš bija uzticams šī jēdziena nesējs, pati tā būtība, un kā tāds eksistēja kaut kur ārpus saprāta, ārpus loģikas, ārpus civilizācijas un vēstures. Viņš nebija Dievs, jo Dievs pastāv ārpus mūsu uztveres robežām. Bet viņš bija dzīvs pierādījums tam, ka ir Dievs, ko mēs nekad neiepazīsim, šis cilvēks iemiesoja tiesības noraidīt, pateikt pēdējo nē. Tiesības uz brīvu izvēli. Viņš - vai tas, ko viņš pārstāvēja,- ietvēra pat ārprātīgo Vimmelu un vācu zaldātus, jo iemiesoja jebkura veida brīvību, no pašas zemiskākās līdz pašai cēlākajai.

Brīvību dezertēt no kaujas lauka pie Nēvšapelas. Brīvību tikties ar pirmatnīgo Dievu Seidevarrē. Brīvību izķidāt lauku meitenes un rūnīt vīrus ar stiepļu knaiblēm. Jā, viņš pastāvēja ārpus morāles, cēlies no pašas lietu būtības, kas atzina visu un zināja tikai vienu pretinieku - aizliegumu darīt visu.

Esmu iztērējis tik daudz vārdu, lai jums to aprakstītu. Tomēr neesmu pateicis, ka izjutu šo viņa pārcilvēcisko nepakļāvību kā īsts grieķis; es beidzot pieņēmu savas grieķu asinis. Šī apskaidrība aizņēma dažas sekundes, varbūt tā vispār nav mērāma laika vienībās. Sapratu, ka esmu vienīgais šai laukumā, kam atstāta izvēles brīvība, un šīs brīvības pasludināšana un aizstāvēšana stāv pāri veselā saprāta argumentiem, tā ir svarīgāka par izdzīvošanu, jā, svarīgāka par manu un to astoņdesmit vīru dzīvību. Kopš tās dienas tie arvien ielaužas manos sapņos un tiesā mani. Un vienīgais, ko varu likt pretī šīm mocekļu sejām, ir pāris netverami atklāsmes mirkļi. Bet šī atklāsme bija kā miesā iededzināta zīme. Turklāt neaizmirstiet - biju pārliecināts, ka arī mani gaida nāve. Saprāts līdz Šim grib man iegalvot, ka rīkojos nepareizi. Bet mans absolūtais «es» saka, ka lēmums bija pareizs.

Stāvēju tā varbūt piecpadsmit sekundes - grūti teikt, tādos brīžos laiks zaudē jēgu-, tad nosviedu ieroci un nostājos līdzās partizāņu vadonim. Jutu sev piekaltu Vimmela skatienu un izteicu to vienīgo vārdu, kas man vēl bija sakāms - viņam un tam pusdzīvajam vīram, kas nu bija man blakus.

Redzēju vēl, ka Antons izkustas no sava transa, metas pie pulkveža. Bet bija par vēlu. Vimmels deva pavēli, automāti ierējās, un es aizvēru acis tieši tajā brīdī, kad man trāpīja pirmā lode.

54

Pēc ilgāka klusuma Končiss pasniedzās uz priekšu, uzgrieza lampas liesmu un uzlūkoja mani. Stāstījums šķita uzjundījis viņā kaut ko dzi|i noglabātu, bet jau pēc briža skatiens kļuva ierasti sauss.

-    Ņemot dalību manā teātri, jūs nemitīgi moka šaubas: kam ticēt un kam ne. Neviens no saliniekiem, kas toreiz bija laukumā, vairs nav starp dzīvajiem. Bet daudzi var apliecināt, ka pārējie notikumi ir tīra patiesība.

Atminējos epizodi kalnos; tā pārliecināja tieši ar to, ka nebija patieso notikumu precīzs atveidojums. Un es nemaz neapšaubīju Končisa stāstu, tas viss reiz noteikti bija noticis. Viņa dzīvesstāsta patiesā epizode bija pietaupīta beigām.

-    Kas notika pēc tam, kad jūs sašāva?

-    Es pakritu un zaudēju samaņu. Mirkli pirms, šķiet, vēl sadzirdēju ķīlnieku sacelto troksni. Varbūt tieši tas mani izglāba, jo uz bridi novērsa šāvēju uzmanību. Tad Vimmels pavēlēja šaut uz pārējiem. Pēc pusstundas, kad ciematniekiem atļāva paņemt mirušos, es gulēju asins paltī pie partizānu kājām. Mani atrada saimniece Sūla—Marijas priekšgājēja — un Hermejs. Kad viņi ķērās man klāt, es izrādīju vāras dzīvības zīmes. Mani aiznesa uz māju un noslēpa Sūlas istabā. Doktors Pataresku dabūja mani uz kājām.

-    Pataresku?

-    Jā, Pataresku. - Centos ko vairāk izlasīt Končisa skatienā un sapratu, ka viņš gatavs uzņemties šo vainu, turklāt neuzskata to par vainu; viņam būtu gatavs attaisnojums, ja es tagad mēģinātu izspiest no viņa patiesību.

-    Un Vimmels?

-    Pēc kara viņu meklēja, lai sodītu par neskaitāmām zvērībām. Daudzām bija līdzīgs scenārijs: šķietama sprieduma mīkstināšana, kas tikai paildzināja upuru mocības. Kara noziegumu komisija darīja, ko spēja, bet viņš paguva nobēgt kaut kur Dienvidamerikā. Vai Kairā.

-    Bet Antons?

-    Antons bija pSrliecinSts. ka esmu miris. Izņemot Pataresku, neviens neko nezināja. Mani pat apbedīja, proti, apraka tukšu zārku. Vimmels aizbrauca tai pašā dienā, atstājot Antonam kaudzi līķu un salinieku naidu. Visu vakaru vai pat visu nakti viņš acīmredzot nosēdēja, rakstot sīku ziņojumu par notikušo. Pats nodrukāja uz rakstāmmašīnas septiņos eksemplāros - šis skaits minēts ziņojumā. Vairāk laikam vienā reizē nevar nodrukāt. Antons neko neslēpa un nevienu neattaisnoja, vismazāk pats sevi. Es tūlīt jums to parādīšu.

Ieradās nēģeris un novāca ekrānu. Arī augšstāvā bija manāma rosība.

-    Kas ar viņu notika?

-    Pēc divām dienām viņu atrada pie ciemata skolas mūra, kur zeme vēl bija tumša no asinīm. Antons bija nošāvies - tā viņš pauda savu attieksmi pret notikušo un gribēja, lai ciematnieki to zinātu. Vācieši pacentās šo gadījumu notušēt. Drīz vien nomainīja visu garnizona sastāvu. Izlasot Antona ziņojumu, kļūst skaidrs, kādēļ.

-    Kur palika visas šīs kopijas?

-    Vienu Antons iedeva Hermejam ar lūgumu nodot pirmajam no maniem draugiem, kas pēc kara par mani interesēsies. Otru ar tādiem pašiem norādījumiem saņēma viens no ciemata garīdzniekiem. Trešā gulēja viņa kabinetā uz galda - acīmredzot domāta garnizona kareivjiem un vācu virspavēlniecībai. Par pārējām trim nekas nav zināms, varbūt viņš nosūtīja tās radiniekiem vai draugiem Vācijā. Tad tās visdrīzāk tika pārtvertas. Tagad mēs to vairs tikpat neuzzināsim. Pēdējais eksemplārs uzpeldēja pēc kara. Kopā ar nelielu naudas summu labdarības mērķiem to saņēma kāda Atēnu avīze. No Vīnes. Iespējams, ka viņš bija atstājis to kādam no saviem padotajiem.

-    Un to publicēja?

-    Jā. Daļēji.

-    Vai viņš ir apglabāts šeit, uz salas?

-    Nē. Savas ģimenes kapos pie Leipcigas.

Atcerējos tās cigaretes. «Leipzig dankt euch.»

-    Un vietējie nekad neuzzināja par jūsu izvēles brīvību?

-    Ziņojumu taču publicēja. Citi tam tic, citi - ne. Es, protams, palīdzēju visiem, kas palika bez apgādnieka.

-    Vai noskaidrojāt kaut ko par partizāniem?

-    Ir zināmi meiteņu brālēna un tā otra puiša vārdi. Ciemata kapsētā viņiem uzstādīts piemineklis. Bet viņu vadonis… Es papētīju viņa pagātni. Pirms kara viņš sešus gadus bija pavadījis cietumā. Vienreiz par slepkavību, crime passionnel*. Vairākas citas - par vardarbību un zādzībām. Krētā klīda valodas, ka viņš iesaistīts vēl vismaz četrās slepkavībās. Viena no tām bija īpaši cietsirdīga. Kad vācieši ienāca Grieķijā, viņš kārtējo reizi slēpās no policijas. Tad krētietis parādījās Peloponēsas dienvidos, kur kļuva slavens ar savu mežonīgo drosmi. Šķiet, viņš nepiederēja nevienai Pretošanās grupai, tāpat vien klejoja apkārt laupīdams un slepkavodams. Ne tikai vāciešus, vismaz divos gadījumos viņa upuri bija grieķi. Mums izdevās sadzīt pēdas vairākiem vīriem, kas bija darbojušies kopā ar viņu. Vieni teica, ka baidījušies no sava barveža, citi jūsmoja par viņa drosmi, neko vairāk. Māni salā uzmeklēju kādu vecu zemnieku, kas vairākkārt bija devis viņam pajumti. Viņš pateica īsi un kodolīgi: «Kakourgos, ma Ellenas.» Slikts cilvēks, bet grieķis. Tā būtu viņam lieliska epitāfija.

Saruna uz brīdi pārtrūka.

-    Tie gadi droši vien sašķobīja jūsu dzīves filosofīju. Smaida filosofiju.

-    Gluži pretēji. Šī pieredze ļāva man pilnībā saprast, cik nenovērtējama lieta ir smaids. Tā ir brīvības manifestācija. Jo brīvība ir tur, kur ir Šis smaids. Bez tā var iztikt tikai pilnīgi ieprogrammēta pasaule. Un gala beigās, tikai upurējot sevi, var paglābties no likteņa ironijas - smiltis pēdīgi aprok cilvēku, kas pastāvīgi slēpj tajās galvu, šis cilvēks ir pagalam, tas vairs nav brīvs. Bet vairākumam mūsu ciltsbrāļu šī atklāsme vēl priekšā. Un vienmēr būs priekšā. - Viņš pievērsās mapītei. - Nobeidzot šo tēmu, gribu parādīt jums Antona ziņojumu.

Viņš sniedza man plānu sašūtu papīru kopu. Uz pirmās lappuses virsraksts: Bericht ūber die von deutschen Besetzungstruppen unmenschlicJie Grausamkeiten.

1

Grieķu mitoloģijas tēls. Pēc nāves Sīsifs tika bargi sodīts par savu grēcīgo dzīvi: viņam bija jā veļ kalnā smags akmens. Līdzko sasniegta virsotne, tas ripo lejup, un darbs jāsāk no gala.

2

Džozefs Konrāds (1857 -1924) - ievērojams poļu izcelsmes angļu rakstnieks.

3

Necieņa pret majestāti, (franču vai.)… Necieņa pret cilvēcību, (franču vai.)

4

Kristofers Mārlovs (1564-93) - angļu dramaturgs, Šekspīra laikabiedrs.

5

Patskaņa zudums izrunā, galvenokārt vārda beigās nākamā patskaņa priekšā (latīņu valodā «elisio» - izspiešana, izgrūšana).

6

Iepriekš, pirms laika, (latīņu vai.)

7

Alūzija uz V. Šekspīra komēdiju «Divpadsmitā nakts».

Grieķu vai, «mita» pēc, aiz. pār, starp; tāds, kas atrodas aiz, pēc, pāri.

8

Hugo Volfs (J860-1903) - austriešu komponists, kritiķis, pazīstams galvenokārt ar vokālo kamermūziku.

9

Johans Gotlībs Goldbergs (1727-1756) - vācu mūziķis un komponists, J. S. Baha skolnieks.

10

CHtnirtlbas im mākslinieciskās konstruēšanas augstskola Vācijā (1919-I987. tās iedibinātais stils.

11

Saīsinājums no «Grieķijas Tautas atbrīvošanās armija» - grieķu Pretošanās kustības bruņotie spēki.

12

Skat. skaidrojumu 406. Ipp.

13

Roberto Rosellīni (1906-77) - itāļu kinorežisors, neoreālismapārstāvis.

14

Skulpturāls rotājums ēku frontonu stūros vai virsotnē (palmetes, volūtas, skulptūras).

15

Dievs, kas tiesā un soda. (latīņu vai.)

-    Beigās ir angļu tulkojums.

Uzšķīris to, izlasīju:

Ziņojums par zvērībām, ko pulkveža Dītriha Vimmela komandētā vācu okupācijas karaspēka daļa pastrādāja Fraksosas salā laikā no 1943. gada 30. septembra līdz 2. oktobrim.

Atšķīru nākamo lappusi.

1943. gada 29. septembra rītā Argolidas apgabala 10. novērošanas postenī, kas atrodas uz Burāni zemesraga Fraksosas salas dienvidu piekrastē, četriem kareivjiem tika dota atļauja izpeldēties. Pulksten 12.45…

-    Izlasiet pēdējo rindkopu, - ieteicās Končiss.

Zvēru pie Dieva un visa, kas man svēts, ka šie notikumi ir aprakstīti precīzi un patiesi. Es redzēju to visu pats savām acīm un nekādi neiejaucos. Par to es piespriežu sev nāvessodu.

Pacēlu acis. - Nu ko, leitnants Klūbers bija labais vācietis.

-    Nebūt ne. Ja vien par labestības izpausmi neuzskata pašnāvību. Es tā neuzskatu. Izmisums arī ir slimība, un ne mazāk ļauna kā Vimmela sadisms. - Atcerējos rindas no Bleika* dzejoļa, liekas, tā: «Vieglāk dusošam bērnam dzīvību ņemt, nekā dvēs’lē gruzdošu kaislību dzēst». Šī frāze man agrāk kalpoja kā ērts sauklis, ar ko pie gadījuma mierināt gan sevi, gan citus. - Jums jāizšķiras, Niko-las, - Končiss turpināja. - Vai nu jūs pievienojaties šim kapetan, grieķurbandītam, kas zināja tikai vienu, bet īsteni dižu vārdu, vai Antonam. Vai nu jūs skatāties apkārt un izmisumā sākat iīkoties. Vai ari krītat izmisumā un tad sākat skatīties apkārt. Pirmajā gadījumā jums draud fiziska pašnāvība, otrajā - morāla.

-    Tomēr es varu viņu saprast un nožēlot.

-    Varat gan. Bet vai vajadzētu?

Iedomājos par Alisonu un zināju, ka arī man nav citas izejas. Man bija žēl gan viņas, gan nepazīstamā vācieša, ko pāris mirkļus biju redzējis miglainos filmas kadros. Droši vien tas bija arī apbrīns

Viljams Bleiks (1757-1827) - angļu dzejnieks, gleznotājs, grafiķis.

vai, pareizāk, skaudība pret tiem, kas aizgājuši līdz galam pa manis izvēlēto ceļu. Viņi abi bija pārāk izmisuši, lai vēl turpinātu skatīties apkārt. Bet man acīmredzot bija lemts otrais variants - morāla pašnāvība.

-    Jā, vajadzētu, - es noteicu. - Viņam nebija citas izejas.

-    Tad jūs ari esat slims. Jūs dzīvojat nāvei. Nevis dzīvei.

-    Var būt dažādi viedokļi.

-    Viedokļi - jā. Bet te ir runa par pārliecību. Jo gadījums, ko stāstīju, vienkārši un skaidri raksturo Eiropu. Tā ir Eiropa - kāds pulkvedis Vimmels, kāds bezvārda dumpinieks un kāds leitnants Klūbers, kas nespēj izlemt, kurā pusē nostāties. Un nogalina sevi, kad ir jau par vēlu. Kā mazs bērns.

-    Varbūt ari man nav citas izejas.

Končiss neatbildēja, tikai noraudzījās manī, bet šajā skatienā strāvoja visa viņa enerģija, viņa neiecietība un nesaudzība, un dusmas par manu muļķību, slābanību un patmīļu. Šis niknums vērsās ne tikai pret mani, bet pret visu, ko es, viņaprāt, pārstāvēju: pasivitāti, mazasinību, tipisko angliskumu. Viņš bija no tiem, kas alkst izmainīt visu pasauli, bet nespēj un tāpēc cieš. Un es, tik bezgala sīks mikrokosms, šobrīd biju viņam vienīgais objekts, ko pārveidot vai nīst.

Pēdīgi novērsu acis. - Tātad jūs uzskatāt, ka es līdzinos Antonam. Vai to man vajadzēja secināt?

-    Jūs esat no tiem cilvēkiem, kuri nesaprot, kas ir brīvība. Un galvenais -jo labāk jūs to izprotat, jo mazāk jums tās ir.

Lūkoju sagremot šo paradoksu. — Esat pietiekami mani atpratis, lai es jums vairs nepatiktu?

-    Lai jums nebūtu priekš manis turpmākas nozīmes. - Viņš ielika papīrus atpakaļ mapē. - Un tagad es ieteiktu doties pie miera.

Nespēju novaldīt dusmas. - Nevar taču tā izturēties pret cilvēkiem! Mēs esam jums kā ķīlnieki, kas atvesti uz nošaušanu tikai tālab, lai ļautu pierādīt kādu abstraktu brīvības teoriju.

Končiss piecēlās un paskatījās uz mani no augšas.

-    Tieši jūs ar savu attieksmi pret brīvību turat rokās slepkavas ieroci.

Atkal iedomājos par Alisonu, bet atgainīju šo domu.

-    Kādēļ esat tik pārliecināts, ka pazīstat manu īsto es?

-    Uz to es nemaz nepretendēju. Esmu pārliecināts tikai par to, ka jūs pats to necik nepazīstat.

-    Sakiet godīgi - jūs tiešām iedomājaties, ka esat pats Dievs Tas Kungs?

Končiss nepagodināja mani ar atbildi, bet viņa skatiens sacīja, ka varu palikt arī pie Šī ieskata. Nicīgi nosprauslojos, paužot savas patiesās domas, un turpināju uzbrukumu.

-    Un kas man tagad jādara? Jāsavāc mantiņas un jākāto atpakaļ uz skolu?

Končisa reakcija bija visai negaidīta - īss, bet nepārprotams mulsuma mirklis.

-    Kā jums tīk. Rīt no rīta gan paredzēta neliela noslēguma ceremonija. Bet tas nav tik svarīgi.

-    Ak tā. Labi. Es tomēr negribētu palaist to garām.

Končiss noskatīja manu skadro smaidu un viegli paklanīja galvu. - Ar labu nakti. - Klusēdams aizgriezos, un viņa soļi lēni aiz-švīkstēja pāri galerijai. Istabas durvīs viņš tomēr apstājās un noteica: — Es atkārtoju: šovakar neviens vairs nenāks.

Arī šo piezīmi es nelikos dzirdam, un Končiss iegāja iekšā. Nešaubījos par to, ka neviens nenāks, tomēr sejā ievilkās gandarīts smaids. Zināju, ka mani draudi tūlīt doties prom bija satraukuši Končisu un viņš steigšus pasvieda man vēl vienu burkānu, iemeslu palikt līdz rītam. Tas noteikti bija tikai kārtējais tests vai drīzāk pārbaudījums, pirms tieku ielaists labirinta sirdī… jebkurā gadījumā biju pilnīgi pārliecināts, ka meitenes ir uz jahtas. Tēlaini runājot, es jau stāvēju soda vienības priekšā, bet biju drošs, ka pēdējā brīdī nāks ziņa par apžēlošanu. Jo ilgāk viņš liedza man tikties ar Džūliju, jo vairāk tuvojās Vimmela filosofijai. Bet es zināju, ka Končiss ir pilnīgi cits cilvēks - viņa cietsirdība izrietēja no visai savdabīgiem priekšstatiem par cilvēcību.

Izsmēķēju vienu cigareti, otru, tad trešo. Nakts gaiss bija sautīgi smags, nospiedošs un kluss. Virs zemes karājās kuprains mēness, mirusi pasaule virs mirstošas. Piecēlos un aizstaigāju līdz solam liedaga kraujas vidū.

Jā, nebiju gaidījis šādu finālu: akmens viesis komēdijas kontekstā. Bet viņš nekādi nevarēja zināt, cik liela tam priekš manis nozīme. Viņš vienkārši bija nospriedis, ka brīvība man nozīmē iespēju apmierināt savas vēlmes, personīgās ambīcijas, un pretstatīja tai brīvību, kas uzņemas atbildību par savām izpausmēm. Tā bija daudz senāka par eksistenciālistu brīvību - morālais imperatīvs, bezmaz kristietisks jēdziens bez jebkādas politiskas vai demokrātiskas nokrāsas. Atskatījos uz savas dzīves pēdējiem gadiem, individuālisma sērgu, kas bija piemeklējusi manu paaudzi pēc kara laika disciplīnas un pieticības, vēlmi bēgt no sabiedrības, nācijas, patverties savā karsti lolotajā es. Zināju, ka šobrid nevaru tikt galā ar Končisa apsūdzību, viņa stāsta izvirzīto dilemmu, nevaru ari izvairīties, apelējot pie tā, ka esmu sava laika upuris, negribot ieslodzīts egoisma čaulā - tā es nespētu tikt ne soli uz priekšu. Viņš bija noslogojis mani ar šo negribēto apziņu, kas nu dūrās kā bande-rilja plecā, smacēja kā sukubs.

Un atkal Alisonu, nevis Džūliju es sastapu nakts pelēkā klusuma gaiteņos. Raugoties jūrā, es beidzot piespiedu sevi nedomāt par viņu kā kaut kur - lai tikai atmiņā - vēl dzīvojošu, elpojošu, kustošu būtni. Nu viņa bija tik vien kā vējā izkaisīta pelnu riekšava, pārtrūcis posms, dabisks esības gals, mūžsenā bēgšana no realitātes. Reiz komplicēta būtne, kas nu saruka, sačokurojās un izgaisa, atstājot aiz sevis vien sīku zīmi, sodrēju plēksnīti uz balta papīra.

Pārāk sīku, lai par to sērotu. Pats šis vārds ir tik arhaisks un svinīgs, piederīgs Brauna un Hārvija1 laikam. Tomēr Donnam2 bija taisnība: viņas nāve kaut ko atņēma arī manai dzīvei, atņēma uz visiem laikiem. Ikviena nāve uzveļ dzīvajiem smagu līdzvainī-bas slogu, ikviena nāve ir nepieņemama, tās nodarījums nepiedodams, vainas slogs nenoņemams. Sāpe neremdējama; gaišs matu vainags virs pīšļiem.

Es neaizlūdzu par viņu, jo lūgsnas ir bezspēcīgas, es neraudāju nedz par viņu, nedz sevi, jo tikai ekstraverti raud divreiz; es vienkārši sēdēju un domāju, domāju par viņu, un tumšais klusums klājās bezgalīgs, naidīgs cilvēkam, pastāvībai, mīlestībai.

55

Kad pamodos, pulkstenis rādīja desmit no rīta. Uzrāvos no gultas bailēs, ka esmu visu nogulējis. Steigšus noskuvos; kaut kur lejā kāds darbojās ar āmuru, skanēja balsis - viena vīrieša, otra varēja būt Marijas. Bet galerijā neviena nebija. Pie sienas stāvēja četras koka kastes, trīs - lielas un plakanas, tur acīmredzot bija gleznas. Ieskatījos mūzikas istabā - kā tad, Modiljāni bija prom, arī mazais Rodēns un Džakometi, un nebija grūti uzminēt, ka atlikušajās kastēs iepakots Bonārs. Redzot, ka tiek aizvāktas dekorācijas, mans nakts optimisms acumirklī noplaka. To aizstāja baisa nojauta, ka šoreiz Končiss bija teicis tieši to, ko domāja.

Parādījās Marija ar manu kafiju. Pametu ar galvu uz kastēm.

—    Kas te notiek?

—    Phygoume. Mēs braucam prom.

—    O kyrios Conchisl

—    Tha elthei.

Tūlīt nāks. Likos mietā un steigšus izdzēru tasi kafijas, tad vēl vienu. Pūta spirgts vējš, un rīts bija kā Difī3 gleznā: kustība un trauksme, košas krāsas. Aizgāju līdz kraujas malai. Arī jahta bija atdzīvojusies, uz klāja rosījās vairāki stāvi; sievietes gan starp tiem nemanīju. Atskatījos uz mājas pusi. Končiss stāvēja galerijā, acīmredzot gaidīja mani.

Viņa ietērps bija tik nepiemērots situācijai, ka drīzāk atgādināja karnevāla kostīmu. Biznesa cilvēks ar pretenziju uz inteliģenci:

tumšzils vasaras uzvalks, krēmkrāsas krekls, elegants punktots tauriņš un melna ādas mape. Šādi varētu ģērbties Atēnās, bet Šeit, Fraksosā… muļķīgi un gluži lieki - viņam būs vēl vismaz sešas stundas, lai pārģērbtos. Vajadzēja taču man parādīt, ka viņu gaidīt gaida citās sfērās. Končiss saņēma mani bez smaida.

-    Es tūlīt dodos prom, - viņš ielūkojās rokas pulkstenī, ko līdz šim nebiju manījis. - Rīt ap šo laiku es jau būšu Parīze.

Vējš sapurināja spīdīgi lakotās palmu lapas, it kā uzsverot, ka fināla aina jāspēlē presto.

-    Steidzaties nolaist priekškaru?

-    īstā teātrī nav priekškara. Izrāde tiek izspēlēta un tad turpinās pati par sevi.

Noraudzījāmies viens otrā.

-    Un meitenes?

-    Brauks man līdzi uz Parīzi. - Saņēmos un uzliku sejai skeptisku izteiksmi. — Jūs gan esat naivs, — viņš piebilda.

-    Kādā ziņā?

-    Iedomājaties, ka bagāti cilvēki tik lēti atsakās no savām rotaļlietām.

-    Džūlija un Džūna nav jūsu rotaļlietas. - Končiss tikai pavīpsnāja, un es nikni izgrūdu: - To nu jūs man neiestāstīsiet!

-    Jūs domājat, ka inteliģence un laba gaume nav nopērkamas? Nemaz nerunājot par skaistumu? Mīļo cilvēk, jūs rūgti maldāties!

-    Tad man jāsaka, ka jūsu mīlulēm ne pārāk rūp uzticība savam saimniekam.

Mani izlēcieni viņu tikai uzjautrināja.

-    Ar gadiem jūs sapratīsiet, ka šāda veida neuzticībai nav nekādas nozīmes. Es maksāju par viņu klātbūtni, ārieni, sarunām. Nevis par viņu miesu. Manā vecumā ir citas prasības.

-    Vai tiešām jūs domājat, ka es…

Končiss neļāva man pabeigt. - Es zinu, kas jums prātā. Domājat,

- esmu ieslēdzis viņas kādā kajītē? Ar apsardzi? Nu ko, loģisks secinājums pēc visiem pekstiņiem, ko esam jums iebarojuši. - Paraustīja plecus. - Pagājušonedēļ netikāt šeit uzņemts vienkārša iemesla dēļ. Lilijai bija vajadzīgs laiks - lai padomātu un izšķirtos, vai ir vērts atteikties no tīkamas un interesantas dzīves dēļ trūcīga un, kā man šķiet, neapdāvināta skolotāja.

-    Ja Džūlija ir tāda, kā jūs sakāt, viņai nerastos šāda dilemma.

Končiss sakrustoja pirkstus. - Par mierinājumu jūsu patmīlībai

varu teikt, ka tā tomēr radās. Bet meitenei pietika veselā saprāta, lai apjēgtu, ka vienmuļa, iepriekš paredzama un, atklāti sakot, visai nožēlojama eksistence ir neadekvāta maksa par pārejošas seksuālas tieksmes apmierināšanu.

Brīdi klusējis, noliku savu krūzi.

-Tātad Lilija un… kā jūs teicāt? Roze?

-    Es vakar jau teicu.

Uzlūkoju Končisu cieši, tad izvilku savu kabatas portfeli un pastiepu viņam vēstuli no Bārkleja bankas. Viņš uzmeta tai paviršu mirkli.

-    Tā ir viltota. Neņemiet nu ļaunā.

Izķēru to viņam no rokas. - Mister Končiss, man viņas jāredz. Starp citu, es zinu, kā jūs viņas šurp atvīlāt. Domāju, tas varētu ieinteresēt arī policiju.

-    Tad tā būs Atēnu policija, jo meitenes ir tur. Policisti varēs gardi pasmieties par jūsu apsūdzībām.

-    Tie ir meli. Viņas ir uz jahtas.

-    Lūdzu, nāciet man līdzi, ja uzstājat. Meklējiet, vaicājiet komandas vīriem. Pirms braukšanas mēs nogādāsim jūs krastā.

Tas varēja būt kārtējais blefs, tomēr likās, ka šoreiz viņš runā nopietni. Pat ja viņš būtu meitenes ieslodzījis, tad kādā drošākā vietā.

-    Nu labi, tas tiešām būtu pārāk muļķīgi no jūsu puses. Tomēr man nāksies griezties Britu sūtniecībā. Darīšu to, līdzko atgriezīšos ciematā.

-    Stipri Šaubos, vai tas viņus iedvesmos. Jo sevišķi uzzinot, ka tas viss ir vienkārši neveiksmīga mīlnieka iedomas. - Kā noguris no maniem tukšajiem draudiem, viņš aši piebilda: - Un tagad no jums grib atvadīties divi no maniem aktieriem. - Končiss pagājās līdz mājas stūrim.

-    Katrīna!

Šo vārdu viņš izrunāja ar franču akcentu. Pagriezies pret mani, paskaidroja: - Marija, protams, nav vienkārša lauku veča.

Bet es neļāvu novērst uzmanību un atsāku uzbrukumu.

-Jebkurā gadījumā Džūlijai - pat ja viņa ir tāda, kā jūs apgalvojat, - būtu pieticis drosmes pateikt man to visu pašai.

-    Tādas ainas iederas vecā tipa teātri.

-    Tam nav nekāda sakara ar Džūliju pašu.

-    Varbūt kādreiz jūs viņu vēl satiksiet. Tad ari varēsiet ļaut vaļu savām mazohista tieksmēm.

No tālākas vārdu apmaiņas mūs paglāba Marijas ierašanās. Tā joprojām bija veca sieviete ar grumbu izvagotu seju, nu tērpta elegantā melnā kostīmā, kura atloku greznoja zeltīta granāta piespraude. Plānas zeķes un kurpes uz neliela papēža, mazliet pūdera un rūža, viegli krāsotas lūpas - īsta vidusšķiras matrona, kādas var sastapt respektablajos Atēnu rajonos. Viegli smaidot, viņa nostājās manā priekšā - pārsteigums, triks ar acumirklīgu pārtapšanu. Končiss sausi vēroja mani.

—Madame Katrīna Atanasulisa. Lauku māmuļas ir viņas ampluā. Ne reizi vien viņa man ir palīdzējusi. — Končiss pastiepa roku, aicinot viņu pienākt tuvāk.

Madame panācās uz priekšu un papleta rokas - kā atvainodamās, ka piedalījusies šajā maldu spēlē. Uzlūkoju viņu saltu skatienu - no manis viņa aplausus nesagaidīs. Viņa pastiepa roku, bet es to ignorēju. Mirkli stomījusies, viņa ironiski palocīja galvu.

-    Les valises?4 — Končiss vaicāja.

-    Tout esi pret. — Viņa pacēla uz mani acis. - Eh bien, mon-sieur. Adieu.5

Pagriezās un aizpeldēja tikpat cienīgi, kā nākusi. Nelāgais pārsteigums sāka pāraugt izmisumā. Končiss, protams, melo, bet šie meli bija tik elastīgi, tik grodi savērpti. Man netika dots atelpas mirklis.

-    Nu lūk! Ari Džo ir klāt. To mēs saucam par dezintoksikāciju, -viņš sacīja.

Pa taku no liedaga puses slāja nēģeris. Nevainojams tumšbrūns uzvalks, violets krekls, kaklasaite, tumšas brilles. Pacēlis sveicienam roku, viņš šķērsoja grantsstrēli. Smaids KonČisam, greizs smīns uz manu pusi.

-    Tas ir Džo Harisons.

-    Sveiks.

Es neatbildēju. Pašķielējis uz Končisu, Džo sniedza man roku.

-    Neņem ļaunā, vecīt. Darīju, ko šefs lika.

Pēc izrunas spriežot, viņš bija no Amerikas, nevis Vestindijas6. Arī šoreiz es ignorēju pastiepto roku.

-    Godam atstrādāji, neko neteiksi.

-    Kā gan citādi. Mēs, melnie, esam mērkaķiem tuvu radu. Mūs var saukt par einuhiem, mēs jau neko nesaprotam. - Viņš runāja vieglā tonī, it kā tam vairs nebūtu nekādas nozīmes.

-    Nu ko, neņem ļaunā arī tu.

-    Būs jau labi.

Mēs piesardzīgi saskatījāmies, tad viņš uzrunāja Končisu: - Viņi nāk pēc mantām.

-    Man vēl augšā šis tas jāpaņem, - Končiss atteica un atstāja mūs vienus.

Uz takas parādījās vēl vairāki stāvi, četri vai pieci jūrnieki tumšzilos krekliņos un baltos šortos. Četri izskatījās pēc grieķiem, bet viens ar palsiem matiem varēja būt skandināvs vai vācietis. Meitenes par apkalpi neko nebija stāstījušas, tie bija tikai «grieķu jūrnieki». Man atkal iedūra greizsirdības dzelksnis. Un ne tikai - bezcerība jau smēlās mutē, nu es patiesi sajutos atstumts, izmests kā lieks balasts… turklāt nožēlojams muļķītis. Un viņi visi zināja, ka esmu muļķītis. Paskatījos uz Džo, kurš stāvēja, laiski atslējies pret arkādes balstu. Vāja cerība, bet tā bija vienīgā.

-    Paklau, kur ir meitenes?

Tumšie stikli nesteidzīgi pagriezās uz manu pusi. - Atēnās. -Pazibsnījis uz durvju pusi, viņš atkal pievērsās man ar nožēlas sil-tinātu smīnu. Saprotoši nošūpoja galvu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Džo tikai paraustīja plecus: tā nu tas notiek.

-    Vai tā jau agrāk ir bijis?

-    Var jau būt, - viņš paklusām novilka

Jūrnieki devās mums garām pie lielajām kastēm. Pie mājas stūra

parādījās Hermejs, apkrāvies ar ceļasomām, viņš kājoja liedaga virzienā. Pāris soļu iepakaļ cienīgi soļoja svešādā Marija. Nēģeris atrāvās no kolonnas un, paspēris pāris soļu uz manu pusi, pastiepa amerikāņu cigarešu paciņu. Bridi stomījies, paņēmu vienu. Viņš uzšķīla uguni un ierunājās klusā balsī.

-    Man lika tev pateikt: viņai patiesi žēl. - Notvēru Džo skatienu brīdī, kad viņš pacēla galvu no šķiltavu liesmas. - Es nemuldu. Viņa tiešām tā teica, saproti? - Es joprojām stīvi blenzu viņā. Džo atkal atskatījās uz durvju pusi, it kā bītos tikt pieķerts. - Vecīt, šajā partijā tev nav neviena trumpja. Nekādu izredžu. Compris?*

Dīvainā kārtā - pilnīgi pret manu gribu - viņa vārdi pārliecināja mani vairāk nekā visas Končisa runas. Jau grasījos nodot kādu pietiekami spīvu atbildi, bet nepaguvu to noformulēt. Durvīs stāvēja Končiss ar nelielu ceļasomu rokā. Viņš pagriezās un grieķiski uzrunāja vienu no jūrniekiem. Kā slēptas līdzcietības vadīts, Džo viegli uzsita man uz pleca un, piegājis pie Končisa, paņēma no viņa somu. Nākot atpakaļ man garām, novaikstījās.

-    Vai zini, kā ir ar to baltā cilvēka nastu? Viņš to savāc, bet mums jānes.

Pametis man paviršu atvadu sveicienu, Džo sekoja Hermejam un Marijai. Arī jūrnieki aizstiepa savu nešļavu, un es atkal paliku divatā ar Končisu. Nopietnu seju viņš noplātīja rokas - tas vairs nebija joks, drīzāk drūms izsmiekls.

-    Jūs vēl par mani dzirdēsiet, - es dusmās noņurdēju.

-    Neturiet mani par muļķi. Ar naudu Šajfi valstī var daudz ko panākt.

-    Ari ar sadiimu, kā rādās.

Beidzamo reizi izjutu viņa pētīgo skatienu.

-    Hermejs atgriezīsies un visu aizslēgs. - Es klusēju. - Jums tika dota iespēja. Iesaku padomāt, kas liedza jums to izmantot.

-    Ejiet pie velna!

Neko neteicis, viņš ielūkojās man cieši acīs, it kā gribētu iedvest, lai ņemu savus vārdus atpakaļ.

-    Ji, tieši Uts man bija jums sakāms, - pēc mirkļa piemetināju.

Viņš lēni nošūpoja galvu. - Jūs pats vēl īsti nezināt, kas jums sakāms. Un kas sakāms man.

Laikus sapratis, ka roku viņam nesniegšu, Končiss vienkārši pagāja man garām. Pie kāpieniem apstājās un pagriezās atpakaļ.

-    Gandrīz piemirsu. Lai arī esmu sadists, negribu mērdēt jūs badā. Hermejs iedos jums samīti ar lenču. Tas jau ir sagatavots.

Končiss jau bija grantsstrēles vidū, kad man iešāvās prātā pienācīga atbilde.

-    Sendviči ar rūgto mandeļu smaržu? - nokliedzu viņam pakaļ.

Bet Končiss nelikās mani dzirdam. Gribējās skriet viņam līdzi,

saķert aiz rokas, aizturēt, bet es apzinājos savu bezspēcību. Dzirdēju motorlaivu dodamies pirmajā reisā uz jahtu. Hermejs nāca Končisam pretī, abi apstājās, pārmija pāris vārdu, sarokojās. Končiss nozuda aiz krasta kraujas, bet ēzeļa īpašnieks turpināja ceļu uz manu pusi. Apstājies kāpienu apakšā, viņš nīgri pablenza ar savu balto aci, pažvadzināja atslēgu saišķi.

-    Vai meitenes ir uz jahtas? - grieķiski vaicāju viņam.

Viņš savieba muti: nezinu.

-    Vai esat viņas šodien redzējis?

Zods paslējis augšup: nē.

Es nepatikā novērsos un iegāju villā. Hermejs sekoja man pa pēdām, pat uzkāpa līdzi augšā. Tikai pie manas istabas durvīm viņš atstājās, lai aizvērtu augšstāva logus un slēģus. Tikko pārkāpis istabas slieksni, es par viņu aizmirsu - uz spilvena gulēja atvadu dāvana: aploksne, biezi piestūķēta ar grieķu naudaszīmēm. Saskaitīju tās: divdesmit miljoni drahmu. Pat rēķinoties ar tā laika inflācijas galopa tempu, summa krietni pārsniedza divsimt mārciņu. Vairāk nekā trešā daļa no manas gada izpeļņas. Tad tāpēc vecajam pēdējā brīdī ieva-jadzējās kāpt augšā. Šī nauda saniknoja mani vēl vairāk - tas bija pēdējais pazemojums, klajš mājiens, ka arī es esmu pērkams. To* mēr tā bija apaļa summa. Padomāju, vai nevajadzētu skriet lejā uz piestātni un iesviest to viņam sejā - vēl varēju paspēt, laiva taču jāizkrauj un jābrauc atpakaļ. Bet tikai padomāju. Padzirdis Hermeja soļus, steigšus sabāzu banknotes somā. Viņš stāvēja durvīs, kamēr es savācu pārējo mantību, un novadīja mani lejā pa kāpnēm. Tā, it kā būtu saņēmis norādījumu uzmanīt katru manu soli.

Pēdējo reizi pārlaidu skatienu mūzikas istabai: tukšs laukums, nagla Modiljāni gleznas vietā. Pēc mirkļa jau stāvēju galerijā, dzirdēju, kā Hermejs no iekšpuses noslēdz durvis. Piestātnē atgriezās laiva - vēl bija laiks, vēl varēja… bet ko līdzētu šis simboliskais žests? Vajadzēja rīkoties praktiski. Varbūt pielauzt ciema policijas seržantu, lai ļauj man izmantot krasta apsardzes radio? Lai es izskatos pēc pēdējā muļķa, man vienalga. Pietvēros beidzamajam cerības salmiņam - varbūt Končiss apvārdojis meitenes ar jaunu pastāstu, kādu ticamu viņu prombūtnes ieganstu? Iespējams, ka šī versija līdzinās tai, kas tika stāstīta man par viņām - arī es darbojos viņa uzdevumā un tikai jaucu Džūlijai prātus. Man vajadzēja tikties ar viņām… kaut tikai tādēļ, lai uzzinātu, ka šoreiz Končiss nav melojis. Tikai viņas varēja mani par to pārliecināt. Pietvēros atmiņām par Džūliju, par nakti jūrā, par neskaitāmiem mirkļiem, kas nekādi nevarēja būt viltoti; kā izmisīgs mierinājums derēja pat tas, ka viņa ir angliete, augusi tai pašā vidusšķiras, tai pašā universitātes vidē. Par spēļlietiņu - pat Končisa spēļlietiņu - varēja kļūt tikai radība bez ironijas, bez objektīva skatījuma, tukša lelle, kas neko nezaudē, ziedojot pašcieņu greznībai, dvēseli - miesai, turklāt… tas taču nav to vērts. Mans skepticisms laikam bija pārāk naivs, pārāk anglisks, lai līdzētu izprast šo grēcīgās Eiropas merkantilismu - tā arī nespēju sev izskaidrot, kālab divas visnotaļ burvīgas meitenes atteikušās no sabiedrības, no pielūdzējiem un kļuvušas par klausīgām serāla iemītniecēm. Tad atkal iedomājos par Končisa nenoliedzamo ietekmi - vismaz uz Džūliju -, viņa bagātību un neskaidru nojausmu, ka šī greznā dzīve māsām nav tik sveša, kā tika pasniegts. Es padevos; tā arī netiku gudrs.

Aizcirtās reti lietotās durvis ar delfīna klauvēkli, dzirdēju, kā tajās noskrapst atslēga. Pēkšņā apņēmībā nolēcis uz grantsstrēles, es apcirtos un sparīgi devos uz vārtu pusi — jo drīzāk sākšu rīkoties, jo labāk.

- Bet brokastis, kyrios\i0 - mani panāca Hermeja izmisīgais sauciens.

Neapstājies atmetu ar roku: pie velna ar jūsu brokastīm! Ēzelis, apkrauts ar vēderainiem saiņiem, mīņājās pie namiņa durvīm. Trulā apņēmībā izpildīt visus Končisa rīkojumus tā īpašnieks traucās

šurp pāri pagalma plienam. Nelikdamies zinis, es turpināju ce]u, tomēr ar acs kaktiņu manīju, ka viņš paķer kaut ko ēnā pie durvīm. Pēc brīža mani panāca steidzīgu soļu šņirksti. Pagriezos, lai ar niknu žestu pasūtītu viņu kur tālāk, bet paliku stāvam ar paceltu roku.

Hermejs sniedza man pītu groziņu. Džūlijas groziņu! To pašu, kas viņai bija līdzi tajā garajā, brīnišķīgajā svētdienā. Lēni pacēlu skatienu uz Hermeju. Kā pierunājot viņš piegrūda to man tuvāk, grieķiski teikdams: ņemiet, tā vajag. Pirmo reizi viņa sejā pavīda kaut kas smaidam līdzīgs.

Es vilcinājos. Nosviedu zemē somu, paķēru groziņu un atrāvu vāku: divi āboli, divi apelsīni, divi rūpīgi ietīti un pārsieti vīstokļi, starp kuriem vizēja pudeles zeltītais kakliņš. Pastūmu malā vienu sainīti - Krūga šampanietis. Atkal pacēlis acis, es laikam rādījos bērnišķi apjucis. Hermejs pateica tikai vienu vārdu.

— Perimeni.

Viņa gaida.

Un norādīja ar zodu uz klintīm Burāni liedaga austrumpusē. Palūkojos turp, kā domādams ieraudzīt meitenes stāvu. Izdzirdu dūkoņu-no jahtas atgriezās motorlaiva. Hermejs pabakstīja ar īkšķi pāri plecam un atkārtoja: - Perimeni.

Kā Končiss sacīja? «Jūs vēl nezināt, kas man sakāms.»

Nācās likt lietā visu savu gribu, lai saglabātu pašcieņu un normālā solī tiktu līdz gravai. Te emocijas ņēma virsroku, un es drāzos lejā pa kāpieniem, tad atkal augšā, līdz aizelsies stāvēju līdzās Poseido-nam. Saules zeltīts, tas šoreiz nelikās tik dižens: pie majestātiskā žestā pastieptās rokas plivinājās paštaisīts ceļa rādītājs - gluži kā uz auklas aizmirsts veļas gabals. Uz lapiņas uzzīmētā roka norādīja klinšu virzienā, un es metos pa taku cauri krūmiem un priedainei.

56

Tūlīt ieraudzīju viņu caur skrajā priedāja stumbriem. Bāli

zilas bikses, tumšzils krekliņš un sārta cepurīte - Džūlija

stāvēja kraujmalā un skatījās uz manu pusi. Es pavicināju roku, viņa arī, taču, kā par brīnumu, nenāca man pretī, bet pagriezās un nozuda aiz kraujas malas. Jutos tik atvieglots un spārnots, ka nepievērsu tam uzmanību - varbūt viņa grasās tiem uz jahtas dot zīmi, ka viss kārtībā. Metos skriet. Ne pusminūte nepagāja, līdz es biju tur, kur nupat redzēju viņu stāvam… tagad stāvēju tur pats un apjucis raudzījos visapkārt. Stāvā, jardus divdesmit augstā nogāze beidzās gandrīz pie pašas klintskraujas malas. Olu un nelielu klints-akmeņu birums, dažas pat ne pēdu augstas krūmu skupsnas - te nebija kur paslēpties, sevišķi tik uzkrītošās drēbēs. Bet Džūlija bija kā ūdenī iekritusi. Nosviedis somu un groziņu, soļoju gar kraujmalu uz to pusi, kur viņa nozuda. Bezcerīgi - tuvumā nebija nedz lielāka klintsbluķa, nedz slēptas iegravas. Norāpos līdz pašai klints malai: tālāk varētu nokāpt tikai pieredzējis, pienācīgi ekipēts alpīnists.

Tas bija pretrunā ar visiem fizikas likumiem - Džūlija bija burtiski izgaisusi. Paraudzījos lejup uz jahtu. Laivu patlaban cēla uz klāja, kur rosījās vismaz desmit stāvi - komanda un pasažieri. Slaikais korpuss sakustējās un nesteidzīgi slīdēja uz manu pusi, it kā vēl nebūtu gana, vēl beidzamo reizi vajadzētu par mani pasmieties.

Pēkšņi aiz muguras kāds skaļi nokremšļojās. Apsviedos un ieraudzīju ērmīgu ainu - kādus piecpadsmit jardus virs manis, aptuveni nogāzes vidū virs zemes rēgojās Džūlijas galva un pleci. Atspiedusi elkoņus pret zemi, viņa aušīgi smīnēja, bet fonā kā grotesks, draudīgs nimbs melnēja robots aplis.

-    Esi ko pazaudējis? Varbūt varu kā palīdzēt?

-    Kungs tētīt!

Uzrāpos tuvāk, līdz šķelmīgajam ģīmītim palika kādas sešas pēdas. Džūlijas iedegums nu bija daudz tumšāks, gandrīz tikpat košs kā māsai. Tumšais aplis izrādījās eņģēs iestiprināts dzelzs vāks, līdzīgs tiem, kas nosedz kanalizācijas lūkas. Tā virspuse nomūrēta akmeņiem, acīmredzot maskēšanas nolūkā, bet uz leju stiepās di-

vas mctfila troses, kas droši vien piederēja pie aizdarīšanas mehānisma. Džūlija bija pabāzusies no zemē ierakta dzelzs cilindra; komiski savaikstījusies, viņa pamāja man ar pirkstu.

-    Nāc nu iekšā, būsi ciemiņš, teica mušai…7

Trāpīgs jociņš. Uz salas patiesi bija zirnekli, kas darināja šādas smalkas lamatiņas ar vāciņu; biju vērojis, kā puišeļi mēģina izmānīt tos ārā. Piepeši pārvērtās gan viņas tonis, gan sejas izteiksme.

-    Ak tu nabadzi ņš! Kas noticis ar tavu roku?

-    Vai tad viņš tev nestāstīja? - Džūlija satraukta papurināja galvu. - Tā, sīkums. Nu jau sadzijis.

-    Briesmīgs paskats.

Viņa izrāpās no savas slēptuves. Bridi stāvējām un uzlūkojām viens otru, tad viņa paņēma savainoto roku un gādīgi appētīja, pacēla uz mani līdzjūtīgu skatienu. Es pasmaidīju.

-    Tīrais nieks. Salīdzinot ar tiem brīnumiem, kas te notiek pēdējās divdesmit četras stundas.

-    To jau varēja gaidīt. - Viņa atkal pievērsās manai rētai. - Vairs nesāp?

-    Fiziskas sāpes šeit ir tas mazākais. - Pamāju uz caurumu zemē.

- Un kas tas par elles priekškambari?

-    Kara laika mantojums. Vācieši izraka.

-    Ak Kungs! Kā es uzreiz neiedomājos!

Tas taču bija novērošanas postenis. Končisam atlika tikai nomaskēt ieeju un aiztaisīt skata spraugas. Piegājām pie cauruma - pretī vēdīja drēgna tumsa. Šauras trepītes, smagi atsvari trošu galos, tikko samanāms betona grīdas plankums. Džūlija pieliecās un pagrūda vāku; tas klusi aizvērās, un meistarīgi darinātā oļu garoza iegula apkārtnē kā bilžu mozaīkas lauska. Neviens nebūtu to ievērojis; vien ejot pāri, varēja pabrīnīties, ka akmeņi nav izkustējušies no vietas. Taču postenis atradās nelielā izvirzījumā, kur diez vai kāds gāja.

-    Grūti noticēt, ka tā tiešām esi tu, - es sacīju.

-    Tu taču nedomāji, ka es… - viņa aprāvās.

-    Vēl pirms pusstundas viņš pavēstīja man, ka tu esi viņa mīļākā. Un es nekad vairs tevi neredzēšu.

-    Viņa mīļākā?!

-    Un Džūna arī.

Nu es biju atspēlējies - pagalam satriekta, Džūlija raudzījās manī tā, it kā tas būtu kāds viltīgs pārbaudījums. Sašutusi nosprausloja.

-    Un tu noticēji? - Viņas skatiens nu bija gluži nopietns. - Ja tu kaut mirkli viņam noticēji, es nemūžam ar tevi nerunāšu!

Atbildes vietā es apskāvu viņu, mūsu lūpas sastapās; skūpsts bija īss, bet gana pārliecinošs. Džūlija maigi novērsās.

-    Domāju, ka mūs novēro.

Pavēries lejup uz jahtu, es atlaidu meiteni, bet tūlīt pat saņēmu viņas rokas.

-    Kur ir Džūna?

- Uzmini nu.

-    Es vairs neko nespēju uzminēt.

-    Šodien man bija tāda garāka pastaiga. Lieliska pastaiga, starp citu.

-    Jūs esat ciematā? Hermeja mājā?

-    Jau kopš piektdienas. Tev tik tuvu, nudien briesmīgi.

-    Tātad Moriss?…

-    Ļāva mums dzīvot tur visu vasaru! - Viņas smaidā atmirdzēja bērnišķīgs prieks. - Jā, nudien. Es aiī sev vispirms iekniebu rokā.

-    Dieviņ augstais! Tātad ies vaļā viņa jaunais projekts?

-Nē, nē, viss tiek atcelts. Pēkšņi kādu vakaru Moriss paziņoja,

ka viņam nav tam laika. Kaut ko minēja par nākamo gadu, bet… -viņa viegli paraustīja plecus. Tātad viss iepriekšējais bija maksa par mūsu vasaru. Es ielūkojos Džūlijai acīs.

-    Un tu vēl arvien gribi palikt?

Mirkli viņa lūkojās pretī, tad novērsās. - Ja tu domā, ka mēs varēsim būt kopā kā gluži parasti cilvēki. Bez asu izjūtu piedevas.

-    Es neatbildu uz muļķīgiem jautājumiem.

Viņa maigi papluinīja manu ausi. - Tad izskatās, ka mums nāksies pieciest vienam otru.

iegaudojās sirēna. Rokas sadevuši, mēs pagriezāmies pret jūru. Jahta nu bija mums tieši pretī, kādus trīssimt jardus no krasta.

Džūlija pacēla roku un pamāja, pēc brīža pamāju ari es. Varēju izšķirt Končisu un Džo, un Marijas sīko, tumšo stāvu; viņi atbildēja mūsu sveicienam. Končiss uzsauca kaut ko matrozim uz tiltiņa, un tur parādījās sīka dūmu plīva; norībēja šāviens un gaisā uzskrēja sīks, melns punktiņš. Mirkli sastindzis, tas ar vieglu sprakšķi sabira dzirkstīs, kas brīdi mirgoja uz zilā fona kā kvēlas varavīksnes drumslas. Tai sekoja otra raķete, trešā- uguņošana par godu izrādes beigām. Vēl viens garš sirēnas kauciens, atvadām paceltas rokas. Pielikusi pirkstgalus pie lūpām, Džūlija nosūtīja viņiem sirsnīgu gaisa skūpstu, es vēlreiz pavicināju roku. Gracioza un daiļa, jahta lēni sagriezās un devās jūrā.

-    Vai viņš patiesi teica, ka es ar viņu… dzīvoju?

Atstāstīju Končisa teikto vārds vārdā.

-    Kāda nekaunība! - Viņa pavadīja jahtu ar piktu skatienu.

-    Es taču zināju, ka tas ir blefs. Vecais labais pokera vecītis: melo ar akmens ģīmi.

—Šis ģīmis ir pelnījis vienu kārtīgu plauku. Un Džūna būs gatava to viņam izsniegt. Kaut gan… - Bet tad viņa paskatījās uz mani, pasmaidīja un pavilka aiz piedurknes: - Ejam. Trakoti gribas ēst.

-    Tu solīji man parādīt, kur jūs dzīvojāt.

-    Tikai tad, kad būšu dabūjusi ko ēdamu.

Mēs uzrāpāmies augšā un, paķēruši groziņu, iekārtojāmies priedes paēnā. Džūlija attina sendvičus, es atkorķēju šampanieti; pudele bija paguvusi sasilt, un da]a dzēriena izšļācās līdz ar korķi. Saskandinājuši glāzes, mēs vēlreiz saskūpstījāmies un ķērāmies pie lenča. Man vajadzēja sīki izstāstīt, kas bija noticis iepriekšējā dienā, kā arī visu citu: par nakts manevriem, «manu» viltoto vēstuli un nebijušo slimību.

-    Bet manu vēstuli no Sifhosas tu saņēmi? Tā bija īsta.

-    Jā gan.

-    Mēs jau domājām, ka gaidāms kāds atvadu gājiens. Bet viņš bija tik jauks kopš mūsu pēdējās izskaidrošanās.

Es savukārt gribēju zināt, ko viņas pa šo laiku darījušas, kur bijušas… Esot aizvizinātas uz Krētu un vēl šur tur. Džūlija saviebās.

-    Vāļājāmies saulē un garlaikojāmies.

-    Es tomēr nesaprotu, kāpēc vajadzēja visu tā sarežģīt. Stiept gumiju.

Viņa saminstījās. - Pagājušo svētdien viņš pasvieda mums jaunu ideju… vārdu sakot, gribēja piespēlēt tevi Džūnai. Rādās, ka viņam bija grūti šķirties no domas par Trim sirdīm.

-    Es tev ko parādīšu. - Pasniedzos pēc somas un izvilku aploksni ar savu honorāru, pateicu arī, cik šis žūksnis vērts un ko gribēju ar to izdalīt. Bet Džūlija bija pavisam citās domās.

-    Kādas muļķības, tev šī nauda jāpatur! Tu esi to godīgi nopelnījis, un viņa maciņš jau nu nesaruks. — Šķelmīgi pasmaidīja. - Varēsi vismaz mani barot. Es taču tagad esmu bezdarbniece.

-    Vai viņš nemēģināja iekārdināt jūs, piesolīt lielāku summu?

-    Drīzāk jau šantažēt. Bija jāizvēlas - tu un māja ciematā vai pilna summa pēc kontrakta.

-    Un Džūna? Tagad būs nevainīgas cietējas lomā?

Džūlija pavīpsnāja. — Viņai netika dotas balsstiesības.

-    Man šausmīgi patīk tava cepurīte.

Mīksta, bērnišķīga cepurīte ar šauru maliņu. Viņa noņēma to un aplūkoja, bezmaz kaunīgi, kā meitene, kas pirmo reizi dzird komplimentu savai ārienei. Paliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga, tad apliku roku un pievilku sev klāt. Jahta bija jau krietni sarukusi un grasījās nozust salas austrumu galā.

-    Un kā ar lielo noslēpumu? Ne uz priekšu, ne atpakaļ?

-    Tu nevari iedomāties. Vienu dienu mēs vai uz ce]iem stāvējām viņa priekšā. Nē un nē. Arī tas ieskaitīts mūsu rēķinā. Vai nu šis absurda teātris turpinās, vai… tiekam atstāti neziņas tumsā.

-    Tā gribētos zināt, kas notika šeit pirms gada. Pirms diviem.

-    No viņiem nekādu ziņu?

-    Ne ziņas, ne miņas, — es atteicu un piebildu: — Labāk tūlīt atzīšos. - Pastāstīju par vēstulēm, ko biju rakstījis, lai meitenes pārbaudītu, parādīju arī atbildi no Londonas bankas.

-    Tu rīkojies ļoti nejauki, Nikolas. Neticēji mums, paskat tik! -Viņa iekoda lūpā. - Gandrīz tikpat nejauki kā Džūna, kas zvanīja uz Britu padomi Atēnās, lai ievāktu ziņas par tevi. - Es pasmīnēju.

- Un zaudēja man desmit šiliņus.

-    Tik vien es esmu vērts?

-    Nevis tu, bet viņa.

Paskatījos uz austrumiem - jahta bija nozudusi. Tuksnesīgās jūras vieglā elpa žūžoja priežu zaros, šķirstīja Džūlijas matus. Sēdēju,

atspiedies pret stumbru, un jutu viņas ķermeni viegli man piekļāvušos. Jutos kā putojoša šampanieša pudele, kā raķete, pilna dzirkstošām uguntiņām. Pagriezu Džūlijas seju pret sevi un skūpstīju, mēs noslīgām zemē un turpinājām skūpstu, guļot uz saules izraibotā ēnas plankuma. Es gribēju viņu, gan ne tik drudžaini vairs - nu mums piederēja visa vasara, un Šobrid man pietika ar viņas muti un kailo muguru, ko glāstīju zem krekliņa. Pēdīgi viņa gulēja man uz krūtīm, piespiedusi lūpas manam kaklam, un mēs abi brīdi klusējām.

-    Vai tev manis pietrūka? - es klusi vaicāju.

-    Vairāk, nekā tev būtu jāzina.

-    Gribētu tā gulēt visu savu mūžu, katru nakti.

-    Es gan ne. Diezgan neērti.

-    Neesi tik prozaiska! - Es ciešāk piekļāvu viņu. - Saki, ka tā būs. Jau šonakt.

Džūlija virpināja mana krekla pogu.

-    Vai gultā viņa bija jauka? Nu, tava Austrālijas draudzene?

No negaidītā jautājuma pārskrēja vieglas tirpas. Lūkojos debesīs

cauri zaru mežģim un gandrīz jau gribēju pateikt… tomēr ne, ne tagad.

-    Kādu dienu es tev par viņu pastāstīšu.

Viņa viegli ieknieba man. - Vai tad ir vēl kas stāstāms?

-    Kāpēc tad tu jautā?

-    Tāpēc.

-    Kāpēc tāpēc?

-    Nu, varbūt es neesmu tik… tu saproti.

Pagriezos un noskūpstīju gaišo pakausi.

-    Tu jau pierādīji, ka esi daudz iejūtīgāka par viņu.

Bridi Džūlija klusēja, it kā nejustos vēl īsti droša.

-    Es tā pa īstam nemaz neesmu mīlējusies.

-    Tas nav nekāds defekts.

-    Tā ir terra incognita*.

-    Apsolu, ka tev tā patiks.

Atkal maza pauze.

-    Būtu jauki, ja tu ari būtu divos eksemplāros. Lai Džūnai ari kas tiek.

-    Viņa arī grib palikt?

_ Kādu biīdi, - Džūlija īgni novilka.- Tā ir dvīņu lielākā problēma. Vienāda gaume visās lietās.

-    Man gan nelikās, ka jums varētu patikt viena tipa vīrieši. Viņa pārbrauca ar lūpām pār manu kaklu.

-    Tieši šis konkrētais viens tips.

-    Viņā vienkārši ķircina tevi.

-    Varu derēt, ka arī tu labprāt būtu izspēlējis Trīs sirdis.

-    Protams! Aiz vilšanās es naktīs griežu zobus un kožu spilvenā. Šoreiz kniebiens nebija tik maigs.

-    Es nopietni runāju.

-    Tu runā gluži kā sīks skuķēns.

-    Tieši tā es arī jūtos. Un tu esi mans lācītis.

-    Kuru tu ņemsi šonakt gultiņā?

-    Šim lācītim nebūs vietas manā šaurajā gultiņā.

-    Nu, ja atsakās no naktskrekla un cieši saspiežas…

-    No tā es šeit tāpat esmu atteikusies.

-    Tu padari mani traku.

-    Pati sevi es padaru traku. Tā kaila guļot un domājot par tevi.

-    Un ko es daru tavās domās?

-    Visādas neķītrības.

-Pastāsti!

-    Tās nav stāstāmas.

-    Mīļas neķītrības vai rupjas?

-    Visādas.

-    Pastāsti! Kaut vienu!

Mirkli stomījusies, viņa padevās: - Es bēgu, un tu dzenies man pakaļ.

-    Un ko es daru, tevi noķēris? - Viņa neatbildēja. Noslidināju delnu pāri kailajai mugurai. - Pārlieku pār celi un sadodu pa dibenu?

-    Tu sāc mani glāstīt. Un es pamazītēm ļaujos.

-    Pamazītēm? Vai tāpēc, ka tu esi mazs skuķēns?

-    Nūja.

-    Es gribu izģērbt tevi. Tūlīt, šeit pat, uz vietas.

-    Pēc tam aiznesīsi mani kukuragā uz ciemu?

-    Nu, nāksies saņemties un aiznest.

PaslSjusies uz elkoņa, Džūlija pieskārās ar lūpām manam degungalam un maigi pasmaidīja.

-    Šonakt. Es apsolu tev. Džūna mūs jau gaida.

-    Parādi man jūsu slēptuvi!

-    Tā ir baisa kā kapa bedre.

-    Tikai aci uzmest.

Tramīgs skatiens - likās, tas grib mani atturēt. Taču nākamajā mirklī viņa pasmaidīja, pielēca kājās un sniedza man roku; rāpāmies atkal lejup pa kraujo nogāzi. Džūlija notupās un piespieda vienu no akmeņiem: grubuļainais vāks pacēlās, atiezās ejas melnā mute. Sataustījusi pirmo kāpsli, viņa nozuda tumsā un pēc brīža uzsmaidīja man no pēdas piecpadsmit dzi]as pazemes.

-    Uzmanies! Daži pakāpieni ir ielūzuši.

Pagriezos un sekoju viņai. Tumšajā caurulē bija šauri un neomulīgi. Apakšā atklājās neliela, pēdas piecpadsmit plata un aptuveni tikpat gara telpa. Apradis ar patumsu, aplaidu acis visriņķī. Galds, trīs koka krēsli un mazs skapītis. Abās sānsienās bija durvis, bet jūras pusē varēja manīt aizdrīvētas skata spraugas. Sastāvējies, piesmacis gaiss, pazemes drūmā klusuma smārds.

-    Vai tev ir sērkociņi?

Džūlija padeva man vējlukturi un sērkociņus, es uzšķīlu uguni. Kreisās puses sienu rotāja neveikls gleznojums, alus krodziņa aina - putoja kausi, meičas lielām krūtīm aicinoši piemiedza aci. Laiks bija izdzēsis krāsas, atstājot tikai tumšas aprises, un gleznojums rādījās sens kā etrusku freskas, pagātnē nogrimušas kultūras relikts. Labajā pusē varēja aplūkot nedaudz veiksmīgāku darbu -perspektīvā atainotu ieliņu, acīmredzot kādas Austrijas pilsētas skatu. Varbūt tā bija Vīne. Varēja redzēt, ka te pielicis roku lietpratējs, acīmredzot tas pats Antons. Sāndurvis šķita izceltas no kāda kuģa starpsienas, abas noslēgtas ar lielām piekaramajām atslēgām.

Džūlija pamāja ar galvu. - Tā bija mūsu celle. Otrā dzīvoja Džo.

-    Omulīga vietiņa. Te taču nežēlīgi smird.

-    Mēs saucām to par lapsu migu. Tā gan smird vēl daudz trakāk.

-    Kāpēc durvis ir aizslēgtas?

-    Nudien nezinu. Vienmēr tās stāvēja vaļā. Varbūt uz salas vēl kāds zina par šo vietu. - Viņa pavīpsnāja. - Tur jau nav ko redzēt -mūsu tērpi, gultas un tikpat briesmīgi smērējumi uz sienām.

Lukturis izgaismoja Džūlijas seju.

- Jūs gan esat sīkstas meičas! Tik ilgi nodzīvot šādā būcenī.

-Ja tu zinātu, kā mums te riebās! Iedomājies tos nabaga zaldātiņus! Nīka te pazemē, bet ārā saule un zilas debesis.

Noglaudu viņas plecu. - Labs ir. Mana ziņkāre ir apmierināta.

-Nodzēs, lūdzu, lukturi!

Nogriezu degli, un viņa sāka kāpt augšup. Slaidas kājas Šaurās zilās biksēs, spožs gaismas kūlis. Brīdi nogaidījis, sekoju viņai; Džūlija jau bija pašā kāpņu augšā.

Piepeši viņa spalgi iekliedzās, sauca mani.

Kāds vai drīzāk kādi, acīmredzot paslēpušies aiz vāka, nu izlēca no slēptuves un sagrāba Džūliju aiz padusēm. Izcēla, bezmaz izrāva viņu no lūkas un stiepa prom - redzēju, kā viņa izmisīgi cenšas aizāķēt kāju aiz troses. Vēl viens aprauts sauciens, oļu šņirksti. Nikni metos augšup. Gaismas ripulī pabāzās kāda seja, jauns vīrietis gaišiem, ezītī apcirptiem matiem - matrozis, ko no rīta biju manījis pie villas. Ieraudzījis, ka man palikuši tikai divi kāpieni, viņš aizcirta lūkas vāku. Man pie kājām, atsitušies pret metāla sienu, dobji nodunēja atsvari.

- Dieva dēļ! Pagaidiet taču! - es nebļāvos pēkšņajā piķa melnajā tumsā.

Cik jaudas atspiedos pret vāku, bet tas padevās ne vairāk par milimetru, it kā uz tā kāds sēdētu vai stāvētu. Mēģināju vēlreiz, bet šoreiz tas neizkustējās pat tik daudz. Tunelis bija pārāk šaurs, lai varētu rīkoties ar pilnu spēku.

Pēc trešā mēģinājuma ieklausījos. Klusums. Pēdējā neveiksmīgā piepūle, tad es padevos un norāpos lejā. Uzšķīlu sērkociņu, no jauna iededzu vējlukturi. Paraustīju abas masīvās durvis, vēlreiz pārliecinājos, ka tās ir aizslēgtas. Atrāvu vaļā skapīti, bet neko tur neieraudzīju. Tāpat kā neredzēju jēgu tikko notikušajam. Bezspēcīgā naidā atcerējos Končisa atvadu gājienu. Atradies labais tēvocis: svinīgas ardievas, uguņošana, Krūga šampanietis… Nu dzīres bija galā. Un Prospero bija pilnīgi izdzīvojis prātu, ar maniaka tvērienu pieķēries savai Mirandai.

Stāvēju kāpnīšu pakājē un dusmās griezu zobus - nekādi nespēju izsekot vecā sadista domas līkločiem, atšifrēt šo viņa palimp-sēstu8. Viņa daudzinātais teātris bez skatītāja bija tīrās blēņas, tas nebija nekāds izskaidrojums. Aktieri nevar un nekad nevarēs iztikt bez publikas. Varbūt tam visam arī ir kāds teorētisks sakars ar teātri, bet viņš taču pats sacīja: «Teātris ir tikai metafora.» Kā to saprast? Kas tad tas ir? Kāds jauns, mistisks filosofijas virziens, metaforisms? Vai viņš iedomājas sevi kā kādu absurdu mistifikācijas zinātņu doktoru, situāciju arhitektu? Es domāju un domāju, un, jo vairāk domāju, jo dziļāk iestigu nesapratnes un šaubu dūkstī. Manas aizdomas pārsviedās uz Džūliju un Džūnu. Acīmredzot šie Končisa vārdi bija patiesi: no paša sākuma bija zināms, ka es viņu nekad neiegūšu, visu laiku būšu tas muļķītis, ko spīdzina un izsmej. Dievu mocītais Tantals9. Atgriezos pat pie šizofrēnijas versijas. Kā savādāk gan izskaidrot viņas rīcību — es arvien jutu maigās, ļāvīgās lūpas, atcerējos ik vārdu no viņas pašas izprovocētās valšķīgās sarunas. Nespēju noticēt, ka tā bija tikai spēle - ja nu vienīgi viņa patiesi ir šizofrēniķe, kas apjauš, ka viņas solījumiem nav atbildības svara.

Bet Končiss? Kā gan cilvēks, kas uzdodas par ārstu, var pieļaut un pat veicināt šādas lietas? Ari tas bija manam prātam neaptverami.

Pēc pusstundu ilgas stīvēšanās vāks negribot padevās. Trīs pakāpieni, un es atkal biju brīvībā, saules gaismā. Nedz jūrā, nedz tuvākajā apkārtnē nemanīja nekādu dzīvības zīmju. Uzrāpos līdz krauj-malai, bet tur, protams, neviena nebija. Alepo priedēs vienaldzīgs šņāca vējš, un es piepeši jutos uz svešas, neapdzīvotas planētas nokļuvis. Ieķērusies dzelkšņu skupsnā, dīki plandīja balta papīra skranda, maza piemiņa no mūsu nesenā lenča. Groziņš un mana soma stāvēja kur stāvējuši, tiem līdzās sārtoja Džūlijas cepurīte.

Pēc divām minūtēm es jau biju pie villas. Tie paši aklie, aizslēģotie logi, nekas nebija mainījies. Ātriem soļiem devos uz vārtu pusi. Tāpat kā pašā pirmajā reizē, te bija atstāta man domāta zīme.

57

Pareizāk sakot, divas zīmes.

Tās karājās priedes zarā līdzās vārtiem, pēdas sešas virs takas; saules apspīdētas un vēja viegli šūpotas, tās rādījās nevainīgas kā bērna aizmirstas spēlītes. Viena no tām bija lelle. Otra - cilvēka galvaskauss.

Galvaskauss bija iekārts melnā auklā, kas ievērta paurī akurāti izurbtā caurumiņā, bet lelle pakārta abās nozīmēs - baltā aukla cilpā apmesta tai ap kaklu. Kādas astoņpadsmit collas liela, neveikli no koka izgriezta un melni krāsota, ar bērnišķi iezīmētu baltu smai-diņu un acīm. Ap potītēm apsietas baltas lupatiņas bija tās vienīgais apģērbs. Tā neapšaubāmi bija Džūlija, melna, ļauna Džūlija, piesegta ar baltu nevainības drāniņu.

Es savērpu melno auklu, un galvaskauss sāka griezties. Žokļi sakniebti drūmā vīpsnā, acu dobumos spokaini ņirb ēnas.

Ak, nabaga ioriks;10

Vai līķi ar uzšķērstiem vēderiem?

Bet varbūt Freizers, Zelta zars11 ? Drudžaini rakņājos atmiņā. Lelles, pakārtas svētajā birzī. Ko tas nozīmēja?

Šķita, ka mani kāds vēro. Aplaidu acis apkārt, bet nemanīju ne mazāko kustību. Saulē iztvīkuši koki, ēnā pamiris krūmājs. Arī šoreiz man pārskrēja bailes, bailes un draudīga noslēpuma apjauta. Biju aizmaldījies bezgala tālu no mājām. Un īstie attālumi nav jūdzēs mērāmi.

Koki un saule, īstenības trauslā čaula. Un bezgala tumsa zem tās.

Lai kas tas būtu, tam nav vārda.

Savādais pāris lēni dejoja vēja viļņos. Vēlreiz noskatīju šo mīklaino alegoriju un steidzos tālāk.

Gluži kā Gulivers liliputu pavedienu tīmeklī, es biju sapinies haotiskā pieņēmumu mežģī. Skaidri zināju tikai to, ka sāpīgi ilgojos pēc Džūlijas, esmu vai traks pēc viņas un nekam citam šobrid nav nozīmes. Kājoju uz skolu kā atriebes kārs laupītāju barvedis, tomēr kādā apziņas nostūri vēl gailēja cerība - varbūt tur mani gaidīs Džūlija. Nepacietīgi atrāvu durvis uz savu tukšo istabu. Varbūt iet pie Dēmetriada un izpurināt no viņa visu patiesību? Piespiest viņu nākt līdzi pie dabaszinātņu skolotāja? Tad nospriedu braukt uz Atēnām; jau nocēlu no skapjaugšas koferi, bet piepeši pārdomāju. Līdz semestra beigām palikušas divas nedēļas, pietiekams laika sprīdis, lai viss vēl varētu mainīties. Divas nedēļas mūs vēl varēs spīdzināt… vismaz mani.

Pēdīgi devos lejā uz ciematu, taisnā ceļā uz māju aiz baznīcas. Šoreiz vārti bija vaļā; dārzā zaļoja apelsīnu un citronu koki, starp tiem veda akmeņiem izlikts celiņš. Māja nebija liela, bet tai piemita zināma elegance: portiks ar kolonnām, logi ar skaistiem zelmiņiem. Ēna bija iekrāsojusi balto fasādi, palsi zila tā slējās uz toni košākās vakara debess fona. Nebiju vēl ticis cauri dārza vēsajai pakrēslai, kad uz lieveņa iznāca Hermejs. Skatiens neticīgs pašāvās pāri manam plecam, it kā viņš būtu patiesi pārsteigts, ieraugot mani vienu.

-    Vai jaunkundze ir šeit? - uzrunāju viņu grieķiski. Viņš stīvi blenza manī, tad nesapratnē noplātīja rokas. - Un otra jaunkundze, viņas māsa? - nepacietīgi turpināju.

Hermejs paslēja zodu: nav.

-    Kur tad viņa ir?

Aizbrauca ar jahtu. Tūlīt pēc lenča.

-    Kā jūs to zināt? Jūs taču šeit nebijāt.

Sieva tā teica.

-    Uz Atēnām? Ar misteru Končisu?

Nai. Jā.

Nu ko, pēc atvadu ceremonijas jahta varēja iegriezties kādā no ciemata ostām. Un Džūnu varēja bez problēmām dabūt uz klāja, pasakot, ka mēs jau esam tur. Vai ari viņa bija lietas kursā. Vēlreiz nopētīju Hermeja mulso ģīmi, tad paspraucos viņam garām un iegāju mājā.

Plaša un briva, vēsa priekštelpa; pie vienas sienas karājās krāšņs turku paklājs, pie otras - nosūbējis ģerbonis, līdzīgs tiem, kas grezno angļu kapakmeņus. Pa vaļējām durvīm kreisajā pusē ieraudzīju konteinerus ar Burāni gleznām. Uz sliekšņa stāvēja mazs puišelis, acīmredzot viena no Hermeja atvasēm. Tēvs viņam kaut ko pateica, puika noskatīja mani nopietnām, brūnām acīm un iegāja istabā.

—    Ko jūs gribat? - man aiz muguras atskanēja Hermeja jautājums.

-    Kur ir viņu istabas?

Mirkli vilcinājies, Hermejs pabakstīja ar īkšķi kāpņu virzienā. Viņš rādījās pilnīgi apjucis. Veicīgi uzkāpu augšā. Visā mājas garumā stiepās patumšs gaitenis. Atskatījos uz Hermeju, kas nāca man pa pēdām. Atkal paminstījies, viņš negribot norādīja uz durvīm labajā pusē. Iegāju tipiskā salinieku istabā: pulēta dēļu grīda, gulta ar tautisku pārsegu, kumode un smalki darināta koka lāde cassone. Daži glīti akvareļi atainoja ciemata mājas; visnotaļ akurāti, precīzi un pasausi, tie atgādināja arhitekta skices, un nebija vajadzības meklēt parakstu, lai saprastu, ka tos gleznojis Antons. Uz rietumiem vērstie logi bija pa pusei aizslēģoti, uz palodzes stāvēja norasojusi kanati , poraina māla krūka, ko lieto, lai atvēsinātu ūdeni un reizē gaisu. Uz cassone vāka - neliela vāzīte ar zilibaltu jasmīna un plumbago ziediņu pušķi. Cik jauka, vienkārša un omulīga aina.

Piegāju pie loga un pavēru slēģus, lai ielaistu vairāk gaismas. Hermejs mīņājās durvīs, sekoja man aizdomu pilnu skatienu. Vēlreiz noprasīja, ko es gribu. Ievēroju, ka viņš nemaz neuzskata par vajadzīgu - vai neuzdrošinās — pavaicāt, kur ir Džūlija. Arī šoreiz ignorēju viņa jautājumu, klusībā pat cerot, ka viņš mēģinās mani dabūt prom ar varu, jo augošā spriedze prasīja tīri fizisku izlādēšanos. Bet viņš nekustēja no vietas, un man nācās savādāk iztērēt pāri plūstošās emocijas. Nikni rāvu valā kumodes atvilktnes, bet neatradu neko citu kā drēbes, tualetes un kosmētikas piederumus. Vīlies aplaidu skatienu istabai. Vienā stūrī bija pierīkota metāla stanga ar aizkaru. Atrauts vaļā, tas atsedza īsu rindu kleitiņu un krekliņu, gaišu putekļu mēteli. Atpazinu sārto kleitu, ko Džūlija nēsāja todien, kad man tika atklāta «patiesība» vai, pareizāk, tas,

ko tobrīd kā tādu pieņēmu. Uz grīdas sarindoti kurpju pāri, stūrī piesliets čemodāns. Paķēru to un nosviedu uz gultas, bez lielām cerībām pamēģināju slēdžus. Kā par brīnumu vāks atvērās.

Atkal drēbes - pāris vilnas svīteru, biezi tvīda svārki, lietas, kas nav piemērotas Egejas vasarai. Divas Grieķijā ražotas plecu somas - pilnīgi jaunas, ar visām cenu birkām, it kā būtu pirktas dāvanai. Čemodāna dibenā gulēja dažas grāmatas. Pirmskara ceļvedis pa Grieķiju, no kura izbira pāris atklātnīšu ar ievērojamām celtnēm un skulptūrām; nevienā nekas nebija rakstīts. Grīna* romāns un Amerikā izdota grāmatiņa par melno maģiju. Par grāmatzīmi tajā bija iesprausta kāda vēstule - izpurināju no aploksnes drukātu kartīti, kas ielūdza uz izlaidumu tai Londonas skolā, kur Džūlija teicās strādājusi. Aptuveni pirms mēneša tā bija pārsūtīta uz Burāni no Sēmebesas, meiteņu mātes dzīvesvietas. Tad vēl antoloģija Pala-tīns**. «Džūlija Hoimsa, Gērtonā», stāvēja rakstīts priekšlapā, dažviet viņas akurātajā rokrakstā bija pierakstīts angļu tulkojums.

Beidzot Hermejs sarosījās. - Ko jūs meklējat?

-    Neko, - es atmetu. Manī brieda aizdomas, ka Končiss darbojas pēc izlūkdienesta principa: zemākstāvošie nekad nezina vairāk, kā nepieciešams. Un Hermejs bija viens no tiem, varbūt viņu tikai pabrīdināja, ka es varu ierasties, turklāt ne pašā labākajā noskaņojumā, un pret mani jāizturas iecietīgi. Aizcirtu čemodāna vāku un paglūnēju uz viņu.

-    Un otras jaunkundzes istaba?

-    Tur nekā nav. Viņa visu paņēma līdzi.

Liku man tomēr to paradīt. Iegājām blakusistabā, kas bija līdzīgi iekārtota, bet pilnīgi neapdzīvota. Pat papīrkurvis pie galda bija tukšs. Es atkal uzklupu Hermejam.

-    Kāpēc viņa nepaņēma ari māsas lietas?

Viņš uzlūkoja mani tā, it kā es nebūtu pie pilna prāta.

-    Kungs teica, ka viņa atgriezīsies. Ar jums.

Nokāpis lejā, liku Hermejam ataicināt sievu. Pēc brīža viņš atveda tipisku salinieci ar dzeltenīgu seju, tipiski melnu kārtu mugurā. Gadus piecdesmit veca, viņa izrādījās ne tuvu tik drūma un vārdos skopa kā vīrs. Jā, jā, matroži atnesa kastes, arī kungs bija šeit. Tā ap diviem. Un jaunkundze aizgāja ar viņu. Vai likās nelaimīga? Nē, nemaz ar ne, smējās, staroja kā saulīte. Dikti skaista jaunkundze. Vai ir redzēta kad agrāk? Nav gan. Viņa ir ārzemniece, vēl piebilda, it kā es varētu to nezināt. Vai teica, kurp dodas? Tak uz Atēnām. Vai atgriezīsies? Sieva tikai neziņā noplātīja rokas, bet tūlīt piemetināja: īsos, varbūt. Prašņāju vēl, bet necik gudrāks netiku. Savādi gan likās, ka pats netiku tincināts, tomēr biju drošs, ka viņi ir tikai izpildītāji, kas nezina daudz vairāk par mani. Diez vai izdotos izspiest ko vairāk arī tad, ja viņi būtu lietas kursā.

Eyele. Smējās. Laikam tieši šis grieķu vārdiņš atturēja mani no gājiena uz policiju. Pat ja Končisam būtu izdevies aizvest Džūnu ar viltu, viņa noteikti kaut ko nojaustu, nebūtu «starojusi kā saulīte». Tas bija gluži neloģiski un apstiprināja manas ļaunākās aizdomas. Bet visa Džūlijas mantība, kas gaidīja augšstāvā? Arī absurds, tikai daudz cerīgāks. Tas viss bija kā triks ar diegā piesietu maciņu -tikko tu pieej tuvāk, to parauj nost, un tā neskaitāmas reizes. Pamazām es nomierinājos - izrāde vēl nav galā, man tikai jāgaida, pacietīgi jāgaida, lai cik sarūgtināts un nikns es būtu.

Pirmdien lenča laikā man iedeva vēstuli. Tā bija no misis Holm-sas, pagājušo otrdien izsūtīta no Sēmebesas.

Cienījamais mister Erf!

Nav ko atvainoties, tas taču tik jauki, ka man atrakstījāt. Nodevu Jūsu vēstuli misteram Valemijam, mūsu pamatskolas direktoram, viņš ir loti patīkams cilvēks un bija stāvā sajūsmā par Jūsu ideju. Jā, sarakstīties ar frančiem un amerikāņiem vairs nav īsti tas, vai ne? Esmu pārliecināta, ka viņš sazināsies ar Jums vistuvākajā laikā.

Esmu tik priecīga, ka esat iepazinies ar manām meitenēm. Tomēr atradās kāds anglis uz tās salas! Tur pie Jums esot tik

skaisti. Atgādiniet pie gadījuma, lai neaizmirst par mani, lai raksta. Ar to viņām allaž ir aizķeršanās.

Ar sirsnīgu sveicienu -

Konstansa Holmsa

Tovakar es dežūrēju, tomēr nespēju atturēties - kad zēni jau bija gultās, izšmaucu no skolas un aizstaigāju līdz Hermeja mājai. Augšstāvā bija tumšs un kluss.

Pienāca otrdiena. Nekur es neradu sev mieru, bezpalīdzīgs rūku, nezinot, pie kā ķerties, ko pasākt. Vēlā pēcpusdienā uzkāpu no krastmalas līdz soda laukumam. Pie skolas sienas bija pielikta piemiņas plāksne. Labajā pusē joprojām kupla zaļoja platāna, bet čuguna režģis bija nomainīts pret koka vārtiem. Trīs puišeļi sita bumbu pret augsto mūri. Arī šis bija moku kambaris, tāpat kā telpa skolā, ko aizgāju apskatīt svētdienas vakarā, atgriezies no Hermeja. Tā gan bija aizslēgta, bet es ieskatījos pa logu: veci skolas soli, tāfeles, molberti, šie krāmi bija pilnībā aizgainījuši telpas baiso auru. Vajadzēja atstāt to tādu, kā todien: asinis, moku rīki un biedinošs galds pašā istabas vidū.

Arī darba man bija pāri galvai. Tikko bija beigušies eksāmeni, un skolas reklāmas prospekts sludināja, ka «katra audzēkņa eksāmena darbu pārbaudīs pieredzējis angļu pasniedzējs». Tas nozīmēja, ka man bija jāpārskata turpat divi simti darbu. Savā ziņā tas pat bija labi, nepalika laika citām domām.

Apjautu sevī netveramu, bet būtisku pavērsienu. Zināju, ka nevaru vairs uzticēties meitenēm - skrūve tika piegriezta arvien ciešāk, bija grūti to neredzēt12. Tieši pirms «nolaupīšanas» Džūlija atgriezās pie tēmas par mani un Džūnu, un tā nu šķita viņas rupjākā kļūda; tobrīd biju pārāk aizrāvies un nepievērsu tam uzmanību. Nav šaubu, ka māšeles joprojām danco pēc Končisa stabules -viņas zina, no paša sākuma zina, kas aiz visa tā slēpjas. Visai loģisks pieņēmums, vajadzēja tikai saskaņot to ar kādu citu, proti, manu pārliecību, ka neesmu Džūlijai gluži vienaldzīgs. Iznāk, ka viņa visu laiku spēlē uz abām pusēm - vecajam par prieku muļķo mani, bet reizē ari viņu pašu. Un tas savukārt nozīmē, ka viņa zina vēl ko citu - mocības viendien būs galā, būšu godam viņu nopelnījis. Nožēloju, ka neizstāstīju viņai par Alisonu — tas vismaz pieliktu punktu šīm muļķīgajām paslēpēm, ja viņas jūtas pret mani ir kaut cik patiesas. No otras puses, tagad bija skaidrs, ka par Alisonu viņai nekas nav zināms - nevar taču būt, ka viņa zina patiesību un tomēr turpina spēli.

Trešdiena bija gluži neparasta Egejas vasarai - smaga tveice, blāva, dūmakā tinusies saule, īsta pastarās tiesas diena. Pēcpusdienā atkal ķēros pie eksāmena darbiem - jau rit tos vajadzēja nodot direktora palīgam. Tā solījās būt ilga un apnicīga nodarbe. Gaiss aizvien bija neciešami smags, un pusvienpadsmitos norībēja tāli pērkona dārdi. Tuvojās pestītājs lietus. Vēl pēc stundas, kad biju ticis cauri savas Augeja13 kaudzes trešajai daļai, kāds pieklauvēja pie durvīm. - Ienākiet! - es atsaucos, domādams, ka tas ir kāds no skolotājiem vai sestās klases skolēniem, kas grib iztincināt par savu darbu.

Bet tas izrādījās Barba Vasilis, vecais vārtnieks. Viņš gardi smaidīja zem kuplajām valzirga ūsām. Pielēcu kājās, tiklīdz viņš sāka runāt.

— Sygnomi, kyrie, ma mia thespoinis…

58

Atvainojiet, kungs, bet kāda jauna dāma…

-Kur?

Viņš norādīja uz vārtu pusi. Es drudžaini meklēju žaketē piedurkni.

- Dikti skaista jauna dāma. Ārzemniece, viņa…

Šie vārdi panāca mani koridorā. Neapstājies atgriezos pret smī-nīgo ģīmi un uzsaucu: - To phos! - Lai nodzēš gaismu. Nolēkšojis pa kāpnēm, metos ārā pa durvīm, pa celiņu uz vārtu pusi. Kaila spuldzīte virs Barbas namiņa loga iezīmēja patumsa baltu gaismas ripuli. Neviena. Vārti jau bija aizslēgti, katram skolotājam bija sava atslēga. Pagramstījies kabatās, atcerējos, ka manējā gul vecajā žaketē, ko mēdzu valkāt klasē. Pieplaku pie vārtu režģa - nevienu neredzēja nedz uz ceļa, nedz dzelkšņiem aizaugušajā klajumā, kas lēzeni nolaidās līdz pat jūrai. Aiī ūdens malā neviena nebija. Klusi pasaucu viņu vārdā.

Neviens nesakustējās, neiznira no mūra ēnas. Niknā nepacietībā apcirtos apkārt. Pa aleju no skolotāju spārna gausi šļūca vārtnieks.

-    Te neviena nav!

Vai veselu mūžību viņš grabinājās ap sānu vārtiņiem, kas tika lietoti vakaros. Beidzot izgājām uz ceļa. Vecais pameta ar roku ciematam pretējā virzienā.

-    Vai viņa turp aizgāja?

-    Tā ja.

Rādījās, ka spēlīte turpinās. Barbas savādais smaidiņš, pērkona piesmagusī nakts, vientulīgais ceļš… bet man bija maza bēda par to, kas gaidāms, ka tikai vispār būtu kas gaidāms.

-    Vai neiedosiet man savu atslēgu, Barba?

Tomēr Barba nebija ar mieru dot to, ko turēja rokā - slāja atpakaļ uz savu būceni un meklēja citu, likās, viņš tīši cenšas mani aizkavēt. Beidzot vecais atgriezās, un es nervozi izķēru to viņam no rokas.

Ātrā solī kājoju pa ceļu prom no ciemata. Austrumu pamalē notrīsēja zibens. Kādus astoņdesmit jardus tālāk skolas mūris taisnā leņķī pagriežas prom no jūras. Džūlijas nebija arī šeit. Ceļš veda kādu ceturtdaļjūdzi tālāk, vieglā lokā tas atkāpās no jūras un pa nelielu tiltiņu šķērsoja izžuvušu strautu. Pa kreisi ciprešu alejas galā baloja viena no daudzajām salas kapelām. Mēness bija paslēpies aiz augstas mākoņu kāpas, tomēr pār zemi klājās Palmera* blāvā pagaisma. Apstājos pie tiltiņa neziņā: iet tālāk vai griezties

atpakaļ uz ciemata pusi, kur viņa acīmredzot aizgāja. Nākamajā mirklī izdzirdu savu vārdu.

Balss nāca no ciprešu rindas. Metos turp; ticis līdz alejas vidum, notvēru kustību takas kreisajā pusē. Viņa stāvēja divu lielāko koku pavēnī. Tumšs putekļu mētelis un blūze, bikses un lakatiņš ap blāvo sejas ovālu. Jau pavēris muti, es manīju kaut ko svešu šajā stāvā, kas gaidīja mani, sabāzis rokas mēteļa kabatās.

-    Džūlija?

-    Tā esmu es. Džūna. Paldies Dievam, beidzot tu esi klāt.

Piegāju tuvāk. - Kur ir Džūlija?

Ilgu mirkli viņa raudzījās manī, tad nodūra galvu.

-    Man likās, ka tu esi sapratis.

-    Ko sapratis?

-    Kas te īsti notiek. - Meitene atkal sastapa manu skatienu.

-    Starp viņu un Morisu, es domāju.

Es neatbildēju uzreiz, un viņa atkal nolaida acis.

-    Velns parāvis, par ko jūs visi mani turat? - Džūna klusēja.

-    Par miljonāra mīļākajām es jau esmu dzirdējis, tu esi nedaudz atpalikusi.

Viņa pašūpoja galvu. - Es domāju ko citu. Vienkārši Džūlija… ir gatava izpildīt jebkuru viņa iegribu. Tam nav nekāda sakara ar seksu.

Viņa arvien stāvēja nodurtu galvu, un man bija dota izvēles iespēja. Tūdaļ apgriezīšos uz papēža un došos uz skolu, uz savu istabiņu, atpakaļ pie sava rakstāmgalda, saviem darbiem… nav šaubu, ka sācies jauns izrādes cēliens. Nezināju par šo meiču neko vairāk kā tad, kad vēroju viņas kailo stāvu skrienam pāri klajumam zem Burāni terases. Bet es nevarēju tā vienkārši apcirsties uz papēža un aiziet, tāpat kā akmens nespēj ielēkt atpakaļ rokā, kas to sviedusi.

-    Un ko tu te dari, ja drīkstu zināt?

-    Es vienkārši nospriedu, ka tas vairs nav īsti godīgi.

-    Kas tieši?

Džūna pacēla acis. - Tas viss taču bija ieplānots. Tā saucamā nolaupīšana. Viņai tas nebija nekāds pārsteigums.

-    Un šī saruna nav ieplānota?

Viņa rezignēti raudzījās man garām naktī.

-    Nav brīnums, ka tu tā domā.

-    Tu tā arī nepateici, kur ir Džūlija.

-    Atēnās. Ar Morisu.

-    Un tu atbrauci šurp no Atēnām? — Viņa piekrītoši pamāja.

- Tagad, naktī?

-    Gaidīju, kamēr satumsīs.

Cieši noskatīju viņas vaibstus. Mēms pārmetums manām aizdomām, klasisks aizvainotas nevainības tēls. Bija vairāk nekā skaidrs, ka viņa tēlo.

-    Kāpēc nepagaidīji pie vārtiem?

-    Es sabijos. Viņš tik ilgi bija prom.

Līdz mums atskrēja svaiga vēsma, tuvīnā lietus smarža. Austrumos atkal paplaiksiūja zibens, ko pavadīja stiepta, draudīga dārdoņa.

-    No kā tad tev būtu jābaidās?

-    Es taču aizlaidos, Nikolas. Viņiem nebūs grūti uzminēt, uz kurieni.

-    Kāpēc negāji uz policiju? Uz sūtniecību?

-    Nekas tāds jau nav noticis. Ar viltu panākt, ka kāds iemīlas sievietē - tas nav nekāds noziegums. Un šī sieviete ir mana miesīgā māsa. - Pēc mirkļa piebilda: - Tas ir viņas darbiņš, nevis Morisa.

Katrai frāzei sekoja maza pauze, it kā nākamo man varētu celt priekšā tikai tad, kad būšu sagremojis iepriekšējo. Mans skatiens neatlaida viņu ne mirkli. Tumsā Džūnas līdzība ar māsu šķita gluži pārdabiska.

-    Gribēju tikai pabiīdināt tevi. Tas arī viss, — viņa noteica.

-    Un sniegt mierinājumu?

No atbildes viņu paglāba klusa balsu murdoņa. Pabāzām galvas gar cipreses stumbru. Tiltiņam lēni tuvojās trīs neskaidri stāvi, grieķu mēlē runājoši vīrieši. Gan ciematnieki, gan skolotāji nereti mēdza Šeit pastaigāties, iebaudīt malku vakarīgi spirgta gaisa. Džūna pievērsa man skatienu, kam acīmredzot vajadzēja paust izbailes. Bet es šoreiz biju ļoti nepateicīgs skatītājs.

-    Vai atbrauci ar dienas kuģīti?

Viņa veikli izvairījās no šīm lamatiņām. - Nē. Es braucu pa sauso ceļu. Caur Kranīdu.

Šo maršrutu reizēm izmantoja vecāki, kurus baida garāki jūras braucieni: Korintā jāpārsēžas, lai nokļūtu Kranīdā, tālāk jābrauc 502

ar taksometru un pēdīgi jānoīrē laiva, kas pārvedīs uz salu pa taisnāko ceļu no cietzemes. Šis ceļojums paņēma visu dienu un bija grūti veicams bez elementāras grieķu valodas prasmes.

-    Kālab tik sarežģīti?

-    Tālab, ka Morisam visur ir spiegi. Te, ciematā.

-    Nu tu reiz pateici taisnību.

Vēlreiz pavēros uz ceļa pusi. Tikusi garām alejas galam, trijotne turpināja savu laisko promenādi. Aiz palsās ceļa strēles vīdēja melni krūmu traipi, tālāk tumša gulēja jūra - lietas, kas nerada šaubas.

-    Zini, man tas viss sāk apnikt, - es noteicu. - Rotaļas, tas ir jauki. Kamēr netiek aizskartas cilvēka jūtas.

-    Tieši manas domas.

-    Esmu to jau dzirdējis. Piedod, bet tas vairs neiespaido.

-    Viņai tiešām izdevās tevi apmuļķot, vai ne? - Džūna vaicāja klusā balsī.

-    Ja ari tā, tad viņa to darīja daudz meistarīgāk nekā tu. Un šāda tipa saruna mums jau ir bijusi. Tālab iesim tālāk. Kur viņa ir?

-    Tieši šobrīd? Droši vien gultā ar savu mīļāko.

Man aizcirtās elpa. - Ar Morisu?

-    Ar to cilvēku, kuru tu zini kā Džo.

Es iesmējos, tas nu bija par daudz.

-    Kā vēlies. Vari man arī neticēt, - Džūna atmeta.

-    Sagudro ko mazāk murgainu, ja gribi, lai tev tic. Citādi es eju prom. - Klusums. - Laikam tāpēc viņam allaž gribas paskatīties, kā es ar viņu mīlinos.

-    Var jau paskatīties, ja viņš pats to dara katru nakti. Un zina, ka tas otrs ir tikai muļķītis, kam jāsagroza smadzenes.

Ar apskaužamu neatlaidību viņa centās notirgot šo kaķi maisā, turklāt cilvēkam, kas jau ne reizi bija šādi iepircies.

-    Tas nudien kļūst pārāk stulbi. Man nu reiz pietiek. - Pagriezos uz iešanu, bet viņa notvēra manu piedurkni.

-Nikolas, pagaidi… neraugoties uz visu citu, man nav pat kur pārlaist nakti. Es nevaru iet uz māju ciematā.

-    Varbūt tevi paņems viesnīcā?

Viņa norija šo krupi un turpināja: - Rīt viņi droši vien ieradīsies, un es gribētu, lai tu būtu ar mani. Kā droša aizmugure. Tas ir vienīgais, ko no tevis prasu. - Balsī ieskanējās bezmaz patiesa nots, bet vārajā smaidā jaucās līdzjūtība un aizkustinošs lūgums pēc aizstāvības.

-    Nevajadzēja man stāstīt par Trīs sirdīm , - es nedaudz mīkstināju toni.

-    Vai stāsta fabula liekas tev tik neiespējama?

-    Neiespējamais sākas tad, kad jūs mēģināt pielāgot savām izdomām realitāti. Jūs paši to ļoti labi zināt.

-    Neredzu tur neko neiespējamu. Un nereālu. Mēs taču esam Šeit kopā, sastapuši viens otru… - Džūna sastomījās un novērsa seju.

-    Un liksimies šonakt vienā gultā, vai ne? Tāda ir iecere?

-    Gribu teikt tikai vienu: uzzinājis visu patiesību par Džūliju, tu varbūt… - Viņa atkal aprāvās pusvārdā.

-    Kāpēc mums tik ilgi jāgaida?

-    Tāpēc, ka tu joprojām netici man.

-    Viss kā parasti. Ar jums vienmēr gadās kāda aizķeršanās. -Manos vārdos bija arvien vairāk indes. Piepeši viņa uzlūkoja mani platām acīm kā pārdrošībai saņēmies bērns.

-    Vai tas ir izaicinājums? Nu ko, es to pieņemu. Varbūt tad tu beidzot man noticēsi.

-    Jo vairāk jūs iepazīstu, jo briesmīgākas jūs kļūstat.

-    Vai tāpēc, ka mums abām tu esi vienlīdz patīkams? Tāpēc, ka man tevis žēl? Tāpat kā sevis, starp citu. Bet kuru tad tas interesē.

Vēroju viņu un apsvēru kādu mazu pārbaudījumu. Lai gan patiesībā pārbaudīts tiku es.

-    Vai Džūlija tev teica, ka es aizrakstīju jūsu mammai?

-Jā.

-    Pirms pāris dienām es saņēmu atbildi. Nez ko viņa teiktu, ja es pastāstītu, ar ko viņas lolojumi Šeit nodarbojas?

-    Neko viņa neteiktu. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņa nemaz neeksistē.

-    Tad eksistē kāda mistiska persona, kas sēž Sēmebesā, lai sūtītu jums savas vēstulītes un pārsūtītu svešas.

-    Savu mūžu neesmu bijusi Sēmebesā. Un Holmsa nav mans īstais vārds. Arī Džūna ne.

-    Ak tā. Kaut ko par to jau esmu dzirdējis. Lilija un Roze?

-    Parasti gan mani sauc par Roziju. Bet principā, jā.

-Muļķības.

Brīdi viņa domīgi manī raudzījās, tad novērsās. - Varbūt nepateikšu gluži precīzi, bet mūsu mītiskās māmuļas vēstule skanēja aptuveni šādi: cienījamais mister Ērf, esmu nodevusi jūsu vēstuli misteram Valemijam, mūsu pamatskolas direktoram. Tad tur bija vēl par vēstuļu draugiem Francijā un Amerikā, kas vairs neesot īsti tas. Un viņas meitiņas neraksta pietiekami bieži. Vai ne?

Man sareiba galva; atkal piedzīvoju brīdi, kad cietais pamats zem kājām mirklī pārtapa plūstošās smiltīs.

Viņa pārtrauca klusumu. - Piedod, bet ir tāda lietiņa, ko sauc par universālo pasta zīmogu. Vēstuli uzrakstīja tepat uz vietas, uzlipināja tai Anglijas mārku un… — Viņa uzspieda iedomātu zīmodziņu savai delnai. — Nu, tu joprojām man netici?

Prātā iedūrās izmisīga doma: ja nu viņi atver visas manas vēstules…

-    Vai jūs lasāt arī man rakstītās vēstules?

-    Baidos, ka jā.

-    Tad jau jūs zināt par?…

-    Par ko?

-    Manu austrāliešu draudzeni.

Viņa nesapratnē paraustīja plecus: protams, ka viņas par to zina. Bet intuīcija sacīja, ka viņa nezina to, ko es domāju. Beidzot biju viņu pieķēris.

-    Tad pastāsti man.

-    Ko tieši?

-    Ko tu par viņu zini.

-    Nu, tev ar viņu bija romāns.

-    Un tālāk? - Viņa vilcinājās. - Tu taču esi lasījusi visas manas vēstules. Tev jāzina.

-    Es arī zinu.

-    Arī to, ka patiesībā tikos ar viņu Atēnās? Toreiz, brīvdienās?

Beidzot viņa apjuka, sapinusies melu un patiesības mežģī. Stomīgi atbildēja manam smaidam, bet neko neteica. Viņas mātes vēstule visu laiku mētājās uz mana galda - Dēmetriads vai ikkurš cits varēja ienākt un to izlasīt. Bet Annas Teilores vēstule bija droši noglabāta aizslēgtā koferī.

-    Mēs patiešām visu zinām, Nikolas.

-    Pierādi to. Kā tad galu galā bija - vai es satikos ar viņu Atēnās? Jebšu ne?

-    Tu pats labi zini, ka ne.

Nākamajā mirklī es iecirtu viņai pliķi. Sitiens nebija stiprs un pārāk sāpīgs, bet gana šokējošs. Pārsteigtiem pirkstiem viņa pieskārās vaigam.

-    Kāpēc tu tā darīji?

-    Izdalīšu ne tā vien, ja tu nebeigsi melot. Vai visas manas vēstules tiek lasītas?

Aizvien turoties pie vaiga, viņa kavējās ar atbildi. Pēdīgi padevās.

-    Nē… tikai tās, kurām varētu būt kāds sakars ar mums.

-    Ļoti muļķīgi! Jums vajadzētu lasīt tās visas. - Džūna klusēja.

- Tad zinātu, ka es tomēr satikos ar to nabaga meiteni.

-    Es īsti nesaprotu, kāds tam…

-    Tavas mīļās māsas dēļ es taktiski liku viņai saprast, lai aizvācas no manas dzīves. - Džūna tagad likās patiesi izbijusies un apjukusi, pilnīgā neziņā, kas sekos tālāk. - Nepagāja ne divas nedēļas, kad viņa aizvācās ne tikai no manas, bet arī pati no savas dzīves. Izdarīja pašnāvību. - Ieturēju mazu pauzi. — Tāda cena ir jūsu izpriecām un feierverkiem.

Džūna stīvi raudzījās naktī, un es jau nospriedu, ka viņa man noticējusi. Bet viņa saviebās un nogrozīja galvu.

-    Morisa cienīgs jociņš.

Saķēru meiteni aiz pleciem un nikni sapurināju.

-    Tas nav nekāds jociņš, tu stulbā idiote! Viņa patiešām sevi nogalināja.

Varēja manīt, ka viņa grib, bet neuzdrošinās man ticēt.

-    Tad… tad kāpēc tu mums to neteici?

Atlaidu viņas plecus. - Tāpēc, ka tā nav tēma saviesīgai sarunai.

-    Cilvēki taču nenonāvē sevi tikai tāpēc, ka…

-    Ir cilvēki, kas uztver dzīvi daudz nopietnāk, nekā kāds nojums vispār spēj iedomāties.

Iestājās klusums.

-    Vai viņa… mīlēja tevi? - pēc brīža Džūna vaicāja ar biklu naivumu balsī.

Brīdi apsvēru atbildi.

-Es gribēju būt godīgs. Droši vien pārāk godīgs. Būtu rakstījis viņai vēstuli Ja jūs nebūtu toreiz atcēluši manu vizīti. Bet tad mēs satikāmies, un likās nekrietni visu slēpt… - Pārbraucu roku pierei.

-    Vai pateici viņai par Džūliju? — Viņas balsī trīsēja patiess satraukums.

-    Esiet nu mierīgi. Mirušie ir gluži nekaitīgi.

-    Es ne tā to domāju. - Džūna nodūra skatienu. - Vai viņa… ļoti pārdzīvoja?

-    Vismaz neizrādīja. Būtu es zinājis… Es tikai centos būt godīgs, atbrīvot viņu no tukšas ilūzijas.

Pēc mazas pauzes atskanēja nespodra balss: -Ja tā ir taisnība… es nesaprotu, kā tu varēji ļaut mums turpināt visu šo balagānu.

-    Es vienkārši esmu līdz ausim ieķēries tavā māsā.

-    Bet Moriss taču tevi brīdināja.

-    Es neņemu nopietni Morisa brīdinājumus.

Džūna neatbildēja, domīgi kodīja lūpu. Viņas attieksme šķita nemanot izmainījusies, tika atmests farss ar pārnākšanu manā nometnē. Pēdīgi viņa pacēla acis.

-    Nikolas, tas ir ļoti svarīgi. Vai tu patiesi nemelo?

-    Manā istabā guļ lietiski pierādījumi. Gribi tos redzēt?

-    Jā, lūdzu. - Balss nu bija vainīgi iztapīga.

-    Labi. Pēc divām minūtēm esi pie skolas vārtiem. Ja ne, aizmirsti šo sarunu. Manis pēc jūs visi varat iet ellē.

Atbildi nesagaidījis, es apcirtos un lieliem soļiem steidzos prom. Pat neatskatījos, lai pārliecinātos, vai viņa man seko. Kad bāzu atslēgu vārtu slēdzenē, nakts debesis atkal pāršķēla varens zibsnis, daudz tuvāks un spožāks. Ieraudzīju Džūnu, kas nesteidzīgi soļoja metrus simt iepakaļ.

Atgriezies ar Annas vēstuli un avīžu izgriezumiem, es jau pa gabalu samanīju viņu ceļmalā iepretim vārtiem. Barba Vasilis mīdījās gaišajā durvju ailē, bet es nelikos par viņu žinis. Meitene panāca man pretī, un es klusējot iegrūdu aploksni pastieptajā rokā. Viņas satraukums joprojām šķita patiess, izņemta no aploksnes, vēstule

nokrita zemē, un Džūna pietupās, lai to paceltu. Pagriezusies pret vfirtnieka namiņa gaismu, sāka lasīt. Pārskrējusi acīm Annas vēstulei, vēl mirkli kā pamirusi uzlūkoja to, tad izlasīja avīžu ziņas. Piepeši viņa nolaida plakstus un kā lūgsnā nolieca galvu. Stīvām rokām salika visu atpakaļ un atgrieza man, tā arī nepacēlusi acis.

-    Man neizsakāmi žēl, ka tā noticis. Tiešām nezinu, ko lai vēl saka.

- Tas jau ir kas jauns.

-    Mēs to patiesi nezinājām.

-    Tagad zināsiet.

-    Tev tomēr vajadzēja mums to pastāstīt.

-    Lai Moriss man pavēstītu, ka tas piederas pie cilvēka esības skumjās komēdijas?

Negaidot viņa pacēla uz mani spīvu skatienu.

-    Ja tu zināji… tas patiešām nav godīgi, Nikolas.

-    Ja es būtu zinājis.

Džūna drūmi mani nopētīja, tad atkal novērsās.

-    Es nudien nezinu, ko tur lai saka. Tas droši vien bija Joti…

-    Nevis bija, bet ir.

-    Jā, varu iedomāties… man tiešām tik žēl.

-    Katrā ziņā tu pie tā esi vismazāk vainīga.

Viņa spēji pakratīja galvu.

-    Tur jau tā lieta. Savā ziņā esmu. - Bet viņa nepaskaidroja, kādēļ.

Labu brīdi stāvējām sērīgi kā svešinieki pie kapa kopiņas. Debesis atkal iešķēla zibens plaisa, šķiet, tas pamudināja viņu izšķirties. Saņēmusi mani aiz piedurknes, viņa uzsmaidīja maigi, līdzjūtīgi.

-    Uzgaidi mirklīti.

Meitene pagriezās un iegāja pa vārtiņiem pie vecā sarga, kas dīki vēroja mūs no sava namiņa sliekšņa.

-    Barba Vassili… - viņa sāka teikt kaut ko grieķiski, turklāt daudz raitāk, nekā to spētu es pats. Ātri un pietiekami klusi, es nevarēju izsekot līdzi. Vecais paklanīja galvu vienu, tad vēl divas reizes, acīmredzot viņam tika doti kādi norādījumi. Džūna iznāca atkal uz ceļa un nostājās manā priekšā ar greizu, tādu kā vainīgu smaidiņu.

-Ejam.

-    Kur ejam?

-    Uz Hermeja māju. Džūlija ir tur, gaida.

-    Tad kāda velna pēc…

- Tagad tas vairs nav svarīgi. - Viņa pablenza uz draudīgajiem mākoņiem. - Spēlīte ir beigusies.

-    Ātri gan tu apguvi grieķu valodu.

-    Kur nu ātri - esmu šeit jau trešo vasaru.

Pieglaudīgais smaids lūkoja remdēt manu apjukumu un dusmas. Pienākusi man cieši klāt un saņēmusi aiz rokām, viņa notvēra manu skatienu.

-    Pacenties aizmirst visu, ko es pirmīt sarunāju. Es patiešām esmu Džūna Holmsa. Un viņa—Džūlija. Mums ir arī mazliet ķerta mamma, lai gan viņa nedzīvo Sēmebesā. - Es spītīgi klusēju. Džūna piebilda: — Viņa patiesi mēdz rakstīt šādas vēstules. Šo gan mēs rakstījām pašas.

-    Un kā ir ar Džo?

-    Džūlijai viņš patīk, - balsī parādījās dzedra nots. - Bet tas arī viss - varu apzvērēt, ka viņa ar to neguļ. - Balsī jautās nepacietība, viņa drudžaini meklēja argumentus, lai mani pārliecinātu, pierunātu. Salika plaukstas lūdzējas žestā. - Nikolas! Lūdzu, lūdzu, uzticies man. Kaut pārdesmit minūtes, kamēr tiksim līdz Džūlijai! Dievs ir mans liecinieks, mēs nezinājām par tavu draudzeni. Citādi tūlīt būtu beiguši tevi spīdzināt. Un šoreiz es nemeloju, zvēru tev. - Viņas balss ieguva jaunu, neatvairāmu spēku; pilnīgi cita meitene, pilnīgi cits temperaments. - Ja piecas minūtes ar Džūliju nepārliecinās tevi, ka greizsirdībai nav iemesla, vari noslīcināt mani tuvākajā cisternā.

Es nekustēju no vietas.

-    Ko tu tur viņam tikko stāstīji?

-    Mums ir norunāts signāls neparedzētiem gadījumiem. Lai pārtrauktu eksperimentu.

-    Eksperimentu?

-    Nūjā.

-    Vai Končiss ir šdt?

-    Jā, viņš ir Burām. Ziņu nodos pa radio.

Pametu skatienu pSri meitenes plecam - aizslēdzis vSrtiņus, Barba Vasilis aizčSpoja skolotāju spārna virzienā. Arī Džūna atskatījās, tad pavilka mani aiz rokas.

-    Ejam taču!

Es vēl svārstījos, bet viņas pārmācošā apņēmība guva virsroku. Sagūstījusi manu plaukstu, viņa vilka mani līdzi.

-    Kas tas par eksperimentu?

Džūna neatbildēja, tikai ciešāk saņēma manu roku.

-    Jā, Morisam tas būs trieciens.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka visu savu mūžu viņš centies pasargāt cilvēkus no tā, ko izdarīja tava draudzene.

-    Kas viņš galu galā tāds ir?

Mirkli šaubījusies, viņa izšķīrās par atklātu valodu.

-    Gandrīz vai tas, par ko uzdevās vienu brīdi. - Vēlreiz uzmundrinoši saspiedusi manus pirkstus, viņas roka atlaidās. - Franču goda doktors psihiatrijā. Nu jau pensijā, bet vēl pirms pāris gadiem viens no Sorbonnas medicīnas pīlāriem. - Ašs skatiens novērtēja manu reakciju - Un es neesmu mācījusies Kembridžā. Studēju psiholoģiju Londonas universitātē. Turpināju Parīzē aspirantūrā. Morisa vadībā. Tur bija arī mūsu jeņķis Džo un daži citi, ko tu vēl neesi redzējis. - Viņa paberzēja degunu. - Starp citu… tev noteikti ir daudz aplamu priekšstatu par mums, bet vienu gan es gribētu lūgt -neņem jaunā tās Džo izdarības. Tonakt, pie Poseidona. Patiesībā viņš ir ļoti inteliģents un… jauks cilvēks. - Pašķielēju uz Džūnu: viņa mazliet sastomījās, tad vaļsirdīgi pasmaidīja: - Džūlija nav vienīgā, kas spēj novērtēt viņa vīrišķo pievilcību.

-    Jo tālāk, jo trakāk.

-Nesatraucies. Drīz tu visu sapratīsi. Jā, vēl kas. Džūlija nemeloja, viņa patiesi šeit ir pirmo vasaru. Savā ziņā pat otra upura lomā.

-    Būdama par visu lietās kursā?

-    Jā, bet… viņai tāpat bija jāmeklē labirintā savs ceļš. Ikviens no mums - es, Džo, pārējie - esam savulaik gājuši tam cauri. Mēs zinām, ko tas nozīmē. Apjukums. Dumpība. Dusmas. Tagad zinām arī, ka tas bija to vērts.

Aiz muguras ik pa brīdim dzalkstīja zibens, iezīmējot pie apvāršņa tālīno salu kontūru. Strupie vēja brāzieni nesa skurbu lietus smaržu. Ātrā solī gājām cauri ciematam, kas šķita gluži izmiris, tikai dažviet vējš klabināja vaļēju slēģi.

-    Kāda galu galā ir tā jūsu eksperimenta būtība?

Negaidot viņa apstājās. Saņēmusi mani aiz pleciem, pagrieza

pret sevi.

-    Vispirms man jāsaka, Nikolas, ka tu esi pats interesantākais no mūsu upuriem. Otrkārt: tavas izjūtas, domu gājieni, ikviena slēpta reakcija, tas, ko tu pat Džūlijai neesi teicis, - tas viss mums ir ārkārtīgi svarīgi. Būtu simtiem jautājumu, ko tev uzdot. Bet tev jāsaprot, ka, visu iepriekš izskaidrojot, mēs sabojātu tavu dabisko, spontāno reakciju, un tas nekam neder. Es tevi ļoti lūdzu - pacieties vēl pāris dienu!

Novērsos no viņas neatlaidīgā skatiena.

-    Mana pacietība tūlīt būs iztērēta.

-    Es saprotu, var likties, ka no tevis tiek par daudz prasīts. Bet saņemies, lūdzu, mēs būsim tev bezgala pateicīgi.

Neizrādīju piekrišanu, bet arī neiebildu. Turpinājām ceļu. Acīmredzot viņa manīja manu pretsparu, jo pēc pāris soļiem pasvieda kumosiņu ēsmas.

-    Nu labi, došu tev vienu pavedienu. Moriss jau labu laiku pēta psihiski slima prāta maldīgo īstenības uztveri. - Džūna sabāza rokas kabatās. - Bet psihiatrija arvien vairāk sāk pievērsties medaļas otrai pusei - kālab normāli cilvēki ir normāli, kālab iedomas un fantāzijas tie neuztver kā realitāti. Protams, ir neiespējami to pētīt, ja jūs jau iepriekš brīdināt savu normālo - konkrētajā gadījumā pat ļoti normālo - jūrascūciņu, ka tiks darīts viss, lai viņu maldinātu un dezorientētu. - Es neko neteicu, un viņa turpināja:

- Tu noteikti uzskati, ka no ētikas viedokļa mēs balansējam uz visai bīstamas robežas. Jā, mēs to saprotam un sev par attaisnojumu varam teikt tikai vienu: ļoti iespējams, ka Šie eksperimenti ar veseliem cilvēkiem, tādiem kā tu, kādu dienu palīdzēs ārstēt nopietni slimus. Tas ir daudz nopietnāk, nekā tu spēj iedomāties.

Ieturēju pauzi vēl pāris soļu garumā.

-    Un kādi maldi bija paredzēti šonakt?

-    Es kā tavs pēdējais uzticamais draugs. - Džūna aši piemetināja: - Un tie nebūt nav tīrie meli. Kas attiecas uz draudzību.

-    Es tikpat nebūtu uzķēries uz šīs makšķeres.

-    Neviens to arī necerēja. - Uz manu pusi pazibēja balts smaids.

- Tas ir tāpat kā šaha partija, kas tiek spēlēta nevis uzvaras dēļ, bet lai vērotu pretinieka gājienus.

-    Un tas stulbums ar Liliju un Rozi.

-    Tas bija vairāk joks. Taro14 komplektā ir viena kārts, ko sauc par magu. Burvi, brīnumdari. Lilija un roze ir divi no viņa tradicionālajiem simboliem.

Garām viesnīcai iznācām mazajā ostas laukumā. Zibens bālais atspulgs ik pa biīdim izrāva no tumsas aizslēģotu namu rindu -tie rādījās spokaini, neīsti kā skatuves finiera fasādes. Līdzīgi bija ar to, ko stāstīja Džūna, - te viss rādījās skaidrs kā dienā, te atkal iegrima tumsā. Tomēr zibens spēra tik bieži, ka gaismas brīži likās pārmācam tumsu. Arī metaforiskā nozīmē.

-    Kāpēc tad Džūlijai tā ir pirmā vasara?

-    Pirms tam viņa bija pārāk aizņemta ar savu intīmo dzīvi - ir taču tev stāstījusi.

-    Viņa tomēr mācījās Kembridžā?

-    Jā. Un attiecības ar Endrū bija īsta katastrofa. Es redzēju, ka viņa nekādi netiek tam pāri, un nospriedu, ka Šāda vasara nāks viņai tikai par labu. Arī Moriss bija sajūsmā — iedomājies, dvīnes! Tādas iespējas!

-    Vai man bija paredzēts viņā iemīlēties?

Džūna apsvēra atbildi.

-    Mūsu eksperimentā nekas nav paredzēts. Vismaz tā, kā tu to domā. Cilvēkam var daudz ko iegalvot, bet nevar piespiest viņu just pret kādu seksuālu tieksmi. Vai arī nejust. - Viņa skatījās uz bruģi sev zem kājām. - Viss tiek improvizēts. Nevis paredzēts. Varētu pat runāt par zināmu paritāti cūciņas un pētnieka starpā - ari tu piedalies labirinta veidošanā, pats gan to īsti neapjauzdams. - Pēc pāris soliem viņa pārgāja uz vieglāku toni. - Atklāšu tev vēl kādu mazu noslēpumu - Džūlija nemaz nebija sajūsmā par to svētdienas

«nolaupīšanu». Patiesību sakot mēs nemaz nebijām droši, vai viņa visu neizjauks. Līdz pašam pēdējam bridim

Domās atgriezos tajā dieni un atcerējos, ka Dzulija pateica ne-gribēja man rādīt to sasodīto slēptu - sākumā aizbildinājās ar ēst-gribu, bet pēcāk es pats viņai to uztiepu.

-    Un vai es saņemšu viņas māsas svētītību? istajadzīvē protams.

-    Tev vajadzēja redzēt, ar ko Dieviņ apglaimoja viņu pagajušo reizi! - Džūna izsaucās un žigli piebilda - negribubūt netaisna Endrū ir ļoti gudrs cilvēks. Jūtīgs.Bet vins ir biseksuāls un tas radīja nopietnas problēmas. Viņai vajadzīgs kāds kas - Džūna pasmīkņāja. — Vārdu sakot, viņa šo kādu jau atradusi - tas ir mans profesionālais viedoklis.

Šaura ieliņa veda mūs kalnup, tur soda laukumu

-    Vai tas. ko Končiss stāstīja par savu dzīvi… tas viss ir izdo-māts?

-    Visupirms gan mēs gribētu dzirdēt tavu viedokli.

-    Bet tu taču zini patiesību?

Arī šoreiz viņas atbilde kavējis

-    Daļu patiesības. To. ko Moriss uzskata par vajadzīgu mums stāstīt.

Norādīju uz sienu ar piemiņas plāksni. - Un ko tu teiksi par to?

-    Pajautā jebkuram iedzimtajam.

-    Jā, es zinu, ka viņš toreiz bija Scrt. Bet vai viss nolika tieši tā, kā viņš stāsta?

Atkal maza pauze.

-    Kāpēc tu domā, ka ne?

-    Skan jau loti skaisti - brīvības dziļākās būtības apjausma. Bet vai astoņdesmit dzīvības nav pārāk augsta cena? Turklāt tas kaut kā nesader ar viņa dzīvotkāri un, kā tu saki, negatīvo attieksmi pret pašnāvību.

-    Tad varbūt tas bija kļūdains lēmums? Vai kļūdaina apjausma?

Es samulsu no šis negaidītās domas.

-    Man ari tas ienāca prātā.

-    Vai tu viņam to teici?

-    Nu tā, caur puķēm.

Dzūna pasmaidija- varbut tā savukārt bija tava kļuda? - Viņa turpināja, negaidot atbildi - Kad es reiz biju tavā lomā, viņi patē-rēja veselu vakaru, lai metodiski ~ ķieģelīt» pa ķieģelītim -noārdītu manu ticību pašas intelektuālajām un profesionālajām spējām. Turklāt tik loģiski un pamatoti, ka man nebija ko iebilst Noveda mani turpat līdz histērijai. Pēdīgi es izmisusiiebrēcos: tie ir meli. meli, es neesmu tāda! Kad paskatījos uz Morisu, viņi smaidīja. Un tikai noteica: «Nu tad beidzot!»

-Butu labak. ja viņS nerādītu turklāt tik saldkaislu sadista ģimi

-    Tieši tāpēc jau viņa vārdi mus iespaido. Vai, viņa vārdiem sakot, tieši tāpēc mēs padevīgi pieņemam īstenību. - Viņa uzmeta man nopietnu skatienu. - šo klaji sadistisko sazvērestību pret indivīdu, ko mčs saucam par evolūciju. Eksistenci Vēsturi.

-    Cik es noprotu, par to arī gāja runa viņa «metateātrī».

-    Viena no viņa lekcijām savulaik bija īpaši populāra - par mākslu kā sankcionētu ilūziju. - Džūlija pasmīnēja. - Mēs vienmēr baiļojamies, ka kāds no mūsu trusīšiem būs to dzirdējis vai lasījis. Tālab nekad neiesaistām savā projektā jaunus franču intelektuālus.

-    Vai Moriss ir francūzis?

-Nē, grieķis. Dzimis Aleksandrijā. audzis lielākoties Francijā. Viņa tēvs bija pasakaini bagāts. īsts pasaules pilsonis, cik var spriest. Bet Moriss sadumpojās pret dzīvi, kas bija viņam paredzēta. Apgalvo, ka devās uz Angliju galvenokārt tāpēc, lai paglābtos no vecākiem. Un studētu medicīnu.

-    Un jūs abas esat par viņu stāvā sajūsmā.

Bez mazākās ironijas Džūna paklanīja galvu un bilda: - Es domāju, ka viņš ir dižākais skolotājs pasaulē. Nē, es nedomāju, es to zinu.

-    Un kā jums veicās pērn?

-    Ak Kungs, tas briesmīgais vīrišķis! Mums nācās sameklēt citu. Ne no skolas, tas cilvēks bija no Atēnām.

-    Bet Leverjē?

Seja atmaiga smaidā.

-    Nu, Džons… - Viņa ieķērās man elkonī. - Tas bija pavisam cits gadījums. Bet par to rīt, labi? Tagad tava kārta. Pastāsti man ko vairāk par… Tu jau zini, par ko.

Es īsumā pastāstīju par Alisonu.

-    Katrā ziņā es netiku viņu krāpis. Toreiz, Atēnās. Es vienkārši nezināju, cik daudz viņa noklusē, cik daudz sāpju slēpj sevī.

-    Vai agrāk viņa nebija mēģinājusi to darīt?

-    Nekā tamlīdzīga! Vienmēr likās, ka viņa ir no tiem cilvēkiem, kas pieņem dzīvi tādu, kāda tā ir.

-    Varbūt bija depresijas?

-Nē.

-    Nu ko, tā mēdz gadīties. Jo sevišķi ar sievietēm - gluži negaidot, bez īpaša iemesla. Un pats trakākais ir tas, ka visbiežāk viņas to nemaz negrib. Dziļākajā būtībā.

-    Baidos, ka šis nav tas gadījums.

-    Varbūt šī tieksme visu laiku slēpās kaut kur zemapziņā. Vajadzēja gan būt kaut kādiem simptomiem. - Pēc mirkļa piebilda:

- Parasti arī iemesls ir nopietnāks nekā vienkārši pārtrūkušas attiecības.

-    Gribētos ticēt, ka tā arī bija.

-    Tu viņai nemeloji, un tas jau ir liels pluss. - Viņa viegli paspieda manu roku. - Tā ka tu velti sevi vaino.

Beidzot bijām pienākuši pie Hermeja mājas - pašā laikā, jo apkārt jau smagi pakšķēja pirmās retās lāses. Šķita, ka negaiss ir izraudzījis salu par savu galveno mērķi. Džūna pagrūda vārtiņus, un es sekoju viņai tumšajā dārzā. Pameklējusies kabatā, viņa atslēdza ārdurvis. Vareno debesu lādiņu pārmākta, priekšnamā vāri mirgoja spuldze. Džūna pagriezās, ātri un bezmaz bikli uzspieda lūpas manam vaigam.

-    Pagaidi tepat. Varbūt viņa jau gul. Vienu mazu brīsniņu!

Viņa nozuda kāpņu pagriezienā. Klusi piesitusi pie durvīm, pasauca Džūliju. Pēc brīža tās atvērās un, viegli čīkstot, aizvērās. Klusums. Ārā atkal iedegās zibens, nogranda pērkons, spēja lietus brāzma iecirtās loga rūtīs. Cauri telpai izskrēja dzestra pūsma. Nu jau bija pagājušas kādas divas minūtes. Beidzot atkal nočīkstēja neredzamās durvis.

Džūlija lēni kāpa lejā - basas kājas, melns kimono virs balta naktskrekla. Mirkli apstājās, stomīgi uzlūkoja mani, tad noskrēja lejā.

-    Ak, Nikolas! - viņa iekrita manSs rokās.

Džūna stāvēja kāpņu galā un mātišķi smaidīja. Skūpsts izpalika, Džūlijas skatiens raižpilns pētīja manu seju.

-    Kāpēc tu man neko neteici?

-    Pats nezinu.

Džūlija atkal piekļāvās man, it kā mierinājums pienāktos viņai. Es noglāstīju zīdaino plecu. Džūna pasvieda man gaisa skūpstu -domāju, līdz ar māsas svētību - un atstāja mūs vienus.

-    Vai Džūna tev izstāstīja?

-Jā.

-    Vai visu?

-    Kopējos vilcienos.

Viņa piekļāvās man vēl ciešāk. - Tik labi, ka tas viss beidzot ir galā.

-    Es vēl neesmu piedevis tev to svētdienas gājienu.

Džūlijas skatiens bija daudz nopietnāks par maniem vārdiem,

tas tiešām likās bezgala vainīgs.

-    Tas bija vienkārši pretīgi! Ar mokām piespiedu sevi to izdarīt, goda vārds. Briesmīgi bija visu laiku zināt, ka tam jānotiek.

-    Pretīgi ir tas, cik labi tu to notēloji.

-    Tikai tāpēc, ka zināju - tas viss drīz beigsies.

-    Runā, ka arī tev tā ir pirmā reize.

-    Un pēdējā. Man pietiek. It īpaši tagad… - viņas balss atkal lūdza saprast, saprast un piedot. - Džūna vienmēr bija tik noslēpumaina, un man gribējās pašai visu redzēt.

-    Viss labs, kas labi beidzas.

Viņa knibināja mana krekla pogu. - Vienu gan es tev nemeloju.

-    Kas gan tas varētu būt?

Viņa maigi ieknieba man auss ļipiņā, balss noplaka līdz čukstam.

-    Tāpat tu nevari iet atpakaļ uz skolu - tādā lietū. Un man loti nepatīk būt vienai negaisa naktīs.

-    Man arī.

Saruna turpinājās bez vārdiem; pārmijuši šīs mēmās frāzes, mēs sadevām rokas un kāpām augšā. Apstājāmies pie istabas, kur vēl pirms trim dienām biju veicis kratīšanu. Džūlija vilcinājās, un viegla ironija viņas skatienā jaucās ar neviltotu mulsumu.

-    Atceries, ko svētdien tev jautāju?

-    Ak Kungs, jau labu laiku esmu aizmirsis, ka pasaulē ir arī citas sievietes.

Džūlija nodūra acis. - Aiz šī sliekšņa burvestības vairs nedarbojas.

-    Mēs tikpat esam Ferdinands un Miranda.

Viņa pasmaidīja, it kā būtu piemirsusi šo paralēli, tad uzmeta man spriegu skatienu. Grasījās vēl ko bilst, bet pārdomājusi atvēra durvis. Pie gultas dega lampa, slēģi bija aizvērti. Viņa tiešām jau bija apgūlusies - palags un tautiskā sega steigā atmesti sāņus, spilvens sagumzīts. Zem lampas gulēja atvērta dzeju grāmatiņa, varēju saskatīt tās aprautās rindiņas; līdzās tai - gliemežvāks pelnutrauka vietā. Stāvējām nedaudz mulsi kā daždien cilvēki, kas beidzot sagaidījuši senlolotu mirkli. Gaišie mati izrisuši uz melnā zīda, baltā naktskrekla mala sniedzās turpat līdz gridai. Džūlija noskatīja istabu manām acīm, it kā tā varētu likties pārāk necila, un mulsumā sašķobīja lūpas. Es gan smaidīju, bet mulsums bija pielipis arī man, mūsu attiecības tik negaidot bija ieguvušas citu veidolu: nebija vairs maldu spēļu, vairīšanās, tīšo mocību, viņas vārdiem sakot, burvestību. Un pāris savādus mirkļus šī zaudētā pasaule šķita paradoksāli šķīsta; Ādams un Ieva pirms krišanas grēkā.

Ārpasaule apžēlojās par mums. Aiz slēģiem paplaiksnīja zibens, un lampas gaisma notrīsot apdzisa; istaba iegrima piķa melnā tumsā. Sekundi vēlāk nogranda varens pērkons. Pirms tā atbalss bija rimusi, es sajutu Džūlijas ķermeni, Džūlijas lūpas. Vēl viens zibsnis, vēl viens grāviens, tuvāks un niknāks par iepriekšējo. Viņa sarāvās un pietvērās man kā izbijies bērns; mierinot noskūpstīju uz pakauša, noglaudu muguru.

-    Gribi, es tevi izģērbšu, nolikšu gultiņā, apmīļošu?

-    Ļauj brīdi pasēdēt tev klēpī. Es patiesi baidos no pērkona.

Lēni virzoties biezajā tumsā, tiku aizvests līdz krēslam pie pretējās sienas. Apsēdies paņēmu viņu klēpī, skūpstīju. Džūlija pieglaudās ciešāk, atradusi manu brīvo roku, saāķēja pirkstus ar maniem.

-    Pastāsti man par savu draudzeni. Kā tas īsti gadījās?

Atkārtoju to, ko pirmīt biju stāstījis viņas māsai.

-Aizbraucu mirkļa impulsa vadīts. Jūs visi bijāt mani nokaitinājuši - Moriss, ari tu. Es vienkārši nespēju te vairāk izturēt;

-    Vai tu viņai ko teici par mani?

-    Tikai to, ka uz salas esmu sastapis kādu citu.

-    Viņa ļoti pārdzīvoja?

-    Tur jau tā lieta. Ja vien viņa būtu ļāvusi to manīt, ne tik veiksmīgi slēpusi…

Džūlijas pirksti viegli sakļāvās.

-    Un tu nemaz viņu negribēji?

-    Man bija viņas žēl. Bet vispār viņa nelikās īpaši pārsteigta.

-    Tu neatbildēji uz jautājumu.

Nosmīnēju par šo īsti sievišķo līdzjūtības, ziņkāres un greizsirdības kokteili.

-    Gribēju tevi viņas vietā.

-Nabaga meitene! Varu iedomāties, kā viņa jutās.

-    Alisona nebija tāda kā tu. Viņa neko neņēma pārāk nopietni. Jo sevišķi vīriešus.

-    Ne visus, kā izrādījās.

Biju gatavs atspēkot arī šo iebildumu: - Es biju drīzāk kā simbols, viņas kļūmīgās dzīves rezumē. Pēdējais salmiņš. Un arī pēdējais piliens.

-    Ko tad jūs darījāt Atēnās?

-    Staigājām, šo to apskatījām. Pasēdējām krodziņā, papļāpājām. Iedzērām, varbūt mazliet par daudz. Ļoti civilizēti, bez kādiem ekscesiem. Vismaz ārēji.

Viņas nagi viegli iekniebās man rokā. — Varu derēt, ka tu ar viņu pārgulēji.

-    Un ja tā? Tu ļoti par to dusmotos?

Jutu, ka viņa papurina galvu. - Nē. Es saprastu. Turklāt būtu to pelnījusi. - Džūlija pacēla manu roku un pieskārās ar lūpām delnai.

— Pasaki man godīgi!

-    Kāpēc tas tevi tā interesē?

-    Tāpēc, ka es tik daudz ko par tevi nezinu.

Dziļi ievilku elpu. - Iespējams, tā būtu bijis labāk. Varbūt viņa būtu vēl dzīva.

Pēc mazas pauzes Džūlija piespieda lūpas manam vaigam.

-    Es tikai gribu noskaidrot, ar ko pavadīšu šo nakti - ar biez-ādainu cūķi vai kritušu eņģeli.

-    Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot.

-    Tu saki?

Vēlreiz mani noskūpstījusi, viņa atraisījās no manām rokām un ienira tumsā. Nevarēju redzēt, ko viņa dara. Bet tad zibens izgaismoja istabu - Džūlija stāvēja pie lādes un vilka pār galvu naktskreklu. Vēl pēc mirkļa izdzirdu nedrošus solus, tad apdullinošu pērkona dārdu. Džūlija noelsās, es pasniedzos pretī un, saņēmis pastieptos pirkstus, ievilku kailo augumu sev klēpī.

Devīgas lūpas, ķermenis atsaucīgs manām rokām: krūtis, gludenais vēders, mazais matu ielāps, gumi. Aiī desmit roku būtu par maz, lai izbaudītu šo maigi lāvīgo ķermeni, kas nu beidzot bija mans. Viņa pacēlās, pagriezās un, apsēdusies jāteniski, sāka atpogāt manu kreklu. Nākamais zibsnis lāva saskatīt viņas seju - pilnīgi pārņemtu un nopietnu kā bērnam, kas izģērbj savu lelli. Novilkusi kreklu un žaketi, aplika rokas man ap kaklu un atliecās mazliet nost - gluži kā toreiz, Mutsas tumšajā ūdenī.

-    Nekad neesmu redzējis neko skaistāku par tevi, - es čukstēju.

-    Tu taču neredzi mani.

-    Es tevi jūtu.

Pieliecos un noskūpstīju viņas krūtis, pievilku Džūliju sev klāt un atkal atradu lūpas. Šī savdabīgā smarža - mazliet muskusa un apelsīna, kaut kas no gailpiešu maigā aromāta - šķita saderam ar viņas pašas juteklisko nevainību, arvien augošo laušanos baudai, instinktīvai vēlmei dot to, ko gribēju viņā redzēt: īstu, reibinošu, pārmācošu kaisli. Kā pagurusi viņa atrāvās no manām lūpām un ievilka dziļu elpu.

-    Atvērsim logu. Man tik )oti patīk lietus smarža.

Izkāpa man no klēpja. Steigšus nometis atlikušās drēbes, es notvēru viņu atceļā, pagriezu pret logu un cieši piespiedos kailajai mugurai. Stāvējām un izjutām lietus klātbūtni; kā vēss, tumšs šķidrauts tas virmoja tepat, trīs pēdu attālumā. Ciemats grima pilnīgā tumsā, acīmredzot ģeneratoram bija izsisti drošinātāji. Zibens plaisa iešķēla padebesi, ireālā, bāli violetā gaismā rādot māju, sienu un jumtu strēķi un lejāk gulošo jūru. Pērkons nedaudz kavējās - negaisa centrs bija mums pāri.

Viņa atslīga pret mani, ļaujoties nakts vēsmai un maniem satrauktajiem pirkstiem; tie noslīdēja pāri vēderam, sabužināja sprogaino trīsstūri, un Džūlija uzcēla kāju uz zema soliņa, dodot glāstiem lielāku brīvību. Manu otru roku uzlikusi sev uz krūtīm, viņa stāvēja kā pamirusi, ļaujot sniegt sev baudu, atlīdzināt par iepriekšējo reizi. Lietus lāses sprakstēja uz palodzes, sīkiem pilieniem apšļācot manu roku un viņas vēderu, bet Džūlija nelikās to manām; šķita, ka īstenie viņas mīlnieki ir lietus un nakts.

-    Cik labi būtu, ja mēs varētu iziet ārā, - es čukstēju.

Aprauts skūpsts pauda piekrišanu, bet plaukstas uzgūla manām,

mudinot turpināt; viņai patika šī maigā pavedināšana, lēnā krišana grēkā. Vēl arvien zibeņoja, bet tas bija jau citā pasaulē, patlaban eksistēja tikai mūsu kailie ķermeņi… krūšu zīžainie pumpuri, siltas, tvirti apaļas daivas pret manu pavēderi. Klēpis, kas pieņēma arvien drošākus glāstus. Tā biju iztēlojies to pašā sākumā, Lilijas Montgo-merijas laikā - smalka, klīrīga būtne baudas reibonī, pilnīgi atdevusies miesas dziņām, saglabājot turklāt to bērnišķo, šķīsto iekāri, kas piemīt pusaugu meitenes un zēna jutekliskai rotaļai.

Piepeši viņa sagūstīja manas delnas, piespieda sev pie vēdera. -Kas notika?

-    Tu kļūsti bīstams.

-    Vai tas ir slikti?

Pagriezusies pret mani, Džūlija paslēpa seju pie mana pleca.

-    Pastāsti, ko viņa darīja, lai tev būtu labi.

Atminējos vienu no saviem vērojumiem: takta izjūta intīmos brīžos parasti ir apgriezti proporcionāla meitenes izglītības līmenim. Bet šoreiz es redzēju tikai vienreizēju iespēju izglītot viņu citā jomā.

-    Kāpēc tu gribi to zināt?

-    Gribu, lai ar mani tev būtu tikpat labi.

Piekļāvu viņu sev ciešāk. - Tu man patīc tāda, kāda esi.

-    Tev tas ir tik liels, - viņa nomurmināja.

Džūlijas pirksti maigi taustījās gar manu pavēderi. Es mazliet atvirzījos. Nevainība, kas alkst no tās atbrīvoties, turpināt satraucošo atklāsmi.

-    Vai tev ir tas štruntiņš?

-    Ir. Žaketes kabatā.

-    Es gribu tev to uzvilkt.

Kad atgriezos, Džūlija stāvēja pie gultas. Acīmredzot mākoņu klājs bija padilis, jo varēju izšķirt viņas gaišo stāvu. Paņēmusi prezervatīvu, viņa nosēdināja mani uz gultas malas; notupusies uz grīdsegas, uzrotīja gumijas cepurīti un viegli to noskūpstīja. Atsēdās uz pēdām un tēlotā kautrībā paslēpa zem plaukstām savu klēpi. Samanīju tumsā Šķelmīgu smaidu.

-    Ko nu izliecies. Neesi jau nemaz tik kautra.

-    Piecus gadus aizvadīju klostera guļamistabā, kur īstenības priekšā nobāl pat iztēles ainas.15

Lietus pamazām stājās, atstādams istabā savu svaigo elpu, cisternu ūdens un slapja akmens smaržu. Iedomājos, kā tas bez skaņas plūst pāri rezervuāru malām, bet dziļumā satraukti lokās zuši.

-    Tās ar bēgšanu un vairīšanos?

Viņa neko neatbildēja, tikai smaids kļuva platāks. Es pastiepu roku, Džūlija piecēlās un (āva, lai uzguldu viņu sev virsū. Acumirklī viss pazuda, izgaisa klusumā, palika tikai divu ķermeņu tuvība. Nu viņa bija pavedējas lomā, ķircināja un glāstīja mani ar lūpām, tad norima ari šī valoda, viņa pamira kā izkususi manī, reizē saspringta gaidās. Es salauzu šo burvību, sakustējās ari viņa, nogūlās uz raupjās segas, galvu uz spilvena. Nu bija mana kārta - nometos ceļos, un manas lūpas klejoja pāri viņas augumam līdz pat potītēm; pacēlis galvu, noglaudu viņas kailumu ar acīm. Džūlija gulēja, nedaudz sānis sagriezusies; virs galvas atmesta roka, seja novērsta. Es tuvojos, viņa pagriezās man pretī, un pēc mirkļa mēs bijām vienoti. Šis mirklis nelīdzinājās nevienai no tām reizēm, kad pirmoreiz biju ieguvis kādu sievieti, tas bija kas vairāk par seksu - pagātnes drūmās vilšanās un nākotnes cerības mija, nenovērtējams guvums, kas bija ne tikai Džūlijas ķermenis vien. Gulēju virs viņas, atbalstījies uz elkoņiem. Platām acīm viņa skatījās augšup, tumsā.

-    Es dievinu tevi.

-    Dari tā, lūdzu.

-    Vai vienmēr to gribēsi?

- Vienmēr.

Sāku lēnu, ritmisku kustību, bet tad notika kas negaidīts: spoži iedegās nodzisusī lampa. Acīmredzot ģenerators bija savests kārtībā. Es sastingu, un pāris sekundes mēs gulējām apstulbušām acīm kā divi svešinieki; tas bija tik komiski, un mēs neviļus pasmaidījām. Mans skatiens noslīdēja līdz vietai, kur bijām savienoti, tad atkal pārskrēja viņas augumam un ielūkojās sejā. Acīs vīda nemiers un pēkšņa kautrība, viņa aizvēra plakstus un pagrieza galvu sānis. Ja es tā gribu…

Manas kustības kļuva straujākas. Atmetusi rokas, viņa gulēja kā neaizsargāts, divkārt atkailināts upuris, pilnībā atdota manā varā, atslābusi kairā verdzenes padevībā; tikai gumi atbildēja maniem grūdieniem. Gultas atspere žēli atbalsoja mūsu kustības ritmu. Šobrīd tik sīciņa un trausla, viņa kurdīja nevilšu dziņu būt nesaudzīgam, pat brutālam, ko teicās manījusi jau toreiz, Mutsas kapelā. Pirksti sažņaudzās, it kā es patiesi būtu nodarījis viņai sāpes. Es neatvairāmi tuvojos finālam. Viņai tas noteikti bija daudz par ātru, bet tieši tad, kad es jau biju uz baudas sliekšņa, jau gatavs padoties, viņa ieķērās ar pirkstiem man gurnos un lika turpināt, pati atbildot sīkiem, straujiem grūdieniem. Pēc mirkļa augums notrīsēja nepārprotamā konvulsijā, mute alkatīgi tvēra pēc manas.

Mūsu ķermeņi vienoti gulēja mājas klusuma dzīlē; pēc brīža es paslējos un noslīdēju viņai blakus. Džūlija pasniedzās pēc lampas slēdža, un mēs atkal iegrimām tumsā. Nogūlusies uz vēdera, viņa pagrieza seju pret sienu. Mana roka slīdēja lejup pa kailo muguru, paijāja maigi apaļos kūkumus. Izjutu šādiem mirkļiem neparastu eiforiju; nebiju cerējis, ka viņa būs tik maiga un atsaucīga kā āda zem manas rokas, nebiju gaidījis tik dalītu, devīgu, daudzsološu kaisli. Redzot Džūnā šo kaislības stīgu, varēju gan paredzēt, ka tā slēpta arī mazāk ekstravertajā māsā.

Beidzot sevi izpauduši, mūsu ķermeņi solīja vēl daudz tīksmu brīžu, nesteidzīgu, izsmalcinātu, niansēm bagātu baudu. Divas samtainas persika pusītes, izspūruši mati zem manām lūpām. Tālīna, rimta pērkona riba. Aiz loga bija gaišāks, acīmredzot starp mākoņiem izspraucies mēness vaigs. Visas vētras nu bija garām, mūs apņēma atgūtas paradīzes miers.

Gulējām klusi, vārdi nu bija lieki. Pagāja vēl minūtes piecas. Piepeši viņa paslējās uz elkoņiem, noliecās virs manis un viegli noskūpstīja. Mirkli skatījās man acīs, viegls smaids gaišu šķipsnu ietvarā.

-    Es gribētu, lai tu vienmēr atceries vienu lietu. Kā piemiņu par šo nakti.

-    Ko tad? — es pasmaidīju pretī.

-    Ir svarigi ari kā, ne tikai kādēļ.

Es arvien smaidīju. - Šis «kā» bija brīnišķīgs.

-    Tā tam ari vajadzēja būt.

Vēl mirkli Džūlija vilcinājās, it kā tā būtu maģiska formula, kas man jāatkārto. Tad spēji pieslējās ceļos un, veikli izkāpusi no gultas, paķēra savu kimono. Man, protams, vajadzēja ātrāk atjēgties, vismaz no šīs spējās kustības, ja balss un skatiena vēso nopietnību biju noturējis par meitenīgu naivitāti.

-    Kur tu iesi?

Tikai pēc briža viņa pagriezās pret mani, savilkdama kimono jostiņu. Ap lūpām vēl kavējās smaida atspulgs.

-    Uz tiesas sēdi.

-    Uz kurieni?!

Viss notika pārāk strauji. Pirms paguvu aptvert šo pēkšņo pārvērtību, šo pilnīgo naivuma trūkumu, Džūlija devās prom.

-    Džūlija?

Pie durvīm viņa apgriezās un ieturēja mazu pauzi kā aktrise pirms pēdējās replikas.

-    Mans vārds nav Džūlija, Nikolas. Un man jāatvainojas, ka pietrūks tradicionālo liesmu.

Es uzšāvos sēdus - liesmas? Kādas liesmas? Iekams attapu ko bilst, viņa ar plašu žestu atrāva durvis un paspēra soli sāņus. Tumsā iecirtās žilba gaisma.

Tai sekoja vairāki tumši stāvi.

59

Trīs vīrieši melnās biksēs un džemperos - viss notika tik ļstrauji, ka es spēju tikai instinktīvi piesegt gurnus. Pirmais

bija Džo, nēģeris; pirms paguvu izdvest kaut skaņu, viņš

rupji aizspieda man muti un ar negaidītu spēku nogāza guļus. Kāds iededza lampu, un es atpazinu otru seju. Biju redzējis to kalnos -ģērbts vācu uniformā, tās īpašnieks tēloja leitnantu Klūberu. Trešais - gaišmatis jūrnieks, ar kuru divreiz biju sastapies pagājušo svētdien. Kārpīdamies Džo stingrajā tvērienā, es meklēju ar acīm Džūliju - nekādi nespēju noticēt, ka tas nav vienkārši Jauns murgs, kaut kas līdzīgs briesmīgai tipogrāfijas kļūmei, kad, pāršķirot lapu, Lorensa romānu piepeši turpina Kafkas darbs. Bet Džūlija jau bija izgājusi gaitenī - kāds viņu sagaidīja, gādīgi apņēma ap pleciem un aizveda, it kā viņa tikko būtu paglābusies no avarējušas lidmašīnas.

Sāku izmisīgi cīnīties, bet viņi bija tam gatavi - pēc pusminūtes gulēju uz mutes ar virves cieši savilktiem locekļiem. Nezinu, vai skaļi izkliedzu tās lamas, kas man bija uz mēles, bet pēc mirkļa man mutē iegrūda vīkšķi. Apklāja ar palagu. Tomēr man izdevās pašķiebt galvu tā, lai redzētu durvis.

Tajās parādījās vēl viens stāvs, viscaur melnā ģērbies Končiss. Patiesi - liesmas un sātani, improvizēta elle. Viņš pienāca un nostājās virs manis, un gluži bezkaislīgi noraudzījās manās neprātīgajās acīs. Ieliku skatienā visu savu naidu, mēģināju izdvest kādas artikulētas skaņas. Iztēlē iznira aina no viņa pēdējā stāsta: kaila telpa koridora galā, uz muguras guļošs, tikko kastrēts ķermenis. Acīs sariesās nevarīga niknuma un pazemojuma asaras. Nu es sapratu Džūlijas atvadu skatienu: viņa uzlūkoja mani kā ķirurgs, kas tikko paveicis sarežģītu operāciju. Lēni novelkot gumijas cimdus, tas uzmet lietišķu skatienu rētas šuvēm. Pastarā tiesa, pekles liesmas… viņi visi taču ir jukuši, citādi vienkārši nevar būt, un viņa ir ļaunāka par visiem. Nelietīgs, perverss, bezsirdīgs radījums.

«Antons» turēja Končisam pa rokai nelielu futrāli. Viņš izņēma no tā šļirci, pārbaudīja, vai nav gaisa burbulīšu, tad pieliecās un parādīja to man.

- Mēs vairs nemocīsim jūs, jaunais cilvēk. Vienkārši būs labāk, ja jūs nedaudz pagulēsiet. Ari jums pašam. Tāpēc esiet tik labiņš un guliet rāms.

Mujķīgi, bet es iedomājos par eksāmenu darbiem uz mana galda. Džo un gaišmatis jūrnieks apvēla mani uz muguras un kā spīlēs sakampa kreiso roku. Brīdi lūkoju pretoties, tad padevos. Sajutu miklu pieskārienu, adatas dūrienu. Vēnā ieplūda morfijs vai kāda cita indeve, adata tika izvilkta un roku vēlreiz skāra saltais miklums. Soli atkāpies, Končiss paraudzījās uz mani, pagriezās un atlika š)irci futrālī.

Gulēju un mēģināju tikt galā ar domu, ka esmu nokļuvis pasaulē, kur neeksistē nekādi likumi, nekādas robežas.

Satīrs ar bultu sirdī.

Mirabella. La Maitresse-Machine , perverss mehānisms dzīvas miesas veidā, tālab jo pretīgāks.

Pagāja pāris minūšu. Uz sliekšņa parādījās Džūna-melnā kreklā un biksēs tāpat kā vīrieši. Manī atkal uzbangoja naids - šādi ģērbta, viņa sagaidīja mani pie skolas, tātad no paša sākuma zināja, kas mani gaida. Un tas viss pēc tam, kad pateicu viņai par Alisonas nāvi! Pat nepaskatījusies uz mani, viņa šķērsoja istabu un sāka nesteidzīgi kravāt koferī Džūlijas drēbes. Viņas mati nu bija sasieti uz pakauša ar melnu šifona lakatiņu. Istaba sāka peldēt acu priekšā - griesti, priekšmeti un sejas izplūda, sakusa un pamazām izdzisa, bet es grimu bezdibenīgā šahtā, dziļāk, arvien dziļāk, un kaut kur apziņas miglā vēl lēni mijās šoks, nesapratne un bezspēcīga atriebības kāre.

1

Roberts Brauns (1550-1633) - angļu protestantu teologs, puritānisma radikālā virziena iedibinātājs. Džeimss Hārvijs (1714-1758) - reliģisku eseju autors, metodistu kustības aktīvists.

2

Džons Donns (1572-1631) - angļu dzejnieks, tagad atzīts par vienu no izcilākajiem meta/iziskās dzejas pārstāvjiem. Domāti viņa vārdi: «Ikviena cilvēka nāve atņem kaut ko arī man, jo esmu vienots ar visu cilvēci.»

3

Rauls Difī (1877-1953) - franču gleznotājs, grafiķis.

4

Vai sakravājāt lietas? (franču vai.)

5

Viss kārtība. … Nu ko. mesjē. Ardievu, (franču vai.)

6

Salas Atlantijas okeānā starp Ziemeļameriku un Dienvidameriku.

7

Aprauta rindiņa no populāra angļu bērnu dzejolīša «Zirneklis un muša».

8

Pergaments vai papiruss, uz kura raksta atkārtoti, iepriekšējo tekstu notīrot.

9

* Frāze no V. Šekspīra «Hamleta» sākuma ainas.

10

* Domāts pazīstamais Dieimsa Džordža Freizera (1854-1941) darbs

11

«Zelta zars» (1890), kurā pētīta reliģiju izcelšanās un sabiedrību intelektuālā vēsture.

Greiems Grīns (1904-91) - viens no ievērojamākajiem 20. gs. angļu rakstniekiem.

12

Alūzija uz Henrija Džeimsa romānu «Skrūves apgrieziens».

Semjuels Palmers (1805-1881) - angļu ainavists un grafiķis.

13

Viens no Hērakla varoņdarbiem - epeju cilts valdnieka Augeja milzīgo, mēsliem aizaugušo staļļu izmēšana.

14

īpašs kāršu komplekts, ko lieto zīlēšanā.

15

Frāze no marķīza de Sada romāna «Justīne jeb tikumības nedienas».

60

Labu laiku man bija zudusi jebkura nojēga par laika ritumu. Pirmoreiz pamodos bez mazākā priekšstata, cik stundu pagājis. Apjēdzu tikai to, ka man ļoti slāpst - laikam tālab arī biju pamodies. Līdz apziņai nonāca vēl divas lietas: pārsteigts ievēroju, ka mugurā man ir paša pidžama, bet istaba ir sveša. Tad aptvēru, ka guļu nevis gultā, bet kojā - tātad esmu jūrā. Turklāt tas nebija grieķu kaiks, pēc telpas formas nospriedu, ka tā ir jahtas priekšgala kajīte. Nekādi nespēju atkratīties no smagā miega, nespēju domāt, darīt neko citu kā vien atgriezties bezdomu aizmirstībā. Jaunais matrozis ar gaišo ezīti padeva man glāzi ūdens -acīmredzot viņš bija gaidījis mani pamostamies. Man slāpa tik stipri, ka biju spiests izdzert aizdomīgi duļķaino šķidrumu. Tad visu atkal izdzēsa miegs.

Nākamreiz mani uzpurināja, lai aizvestu uz tualeti. Vārda tiešā nozīmē aizvestu, jo es grīļojos kā piedzēries. Nosēdies uz poda, ievēroju iluminatoru, bet tas bija aizsegts ar cieši pieskrūvētu metāla vāku, un es atkal iesnaudos. Izmocīju dažus jautājumus, kas palika bez atbildes, nelikās arī, ka tam būtu kāda nozīme.

Šī procedūra atkārtojās vēl vienu, divas, nezinu, cik reižu, tikai pēc laiciņa es jau biju citā telpā ar īstu gultu. Un visu laiku bija nakts, pareizāk, nebija dienas gaismas. Neskaidri stāvi un balsis, tad atkal tumsa.

Tad kādu rītu - nez kādēļ likās, ka ir rīts, bet tiklab varēja būt pusnakts, mans pulkstenis bija apstājies - blondais puisis, mans kopējs un uzraugs, uzbuknīja mani, nosēdināja un palīdzēja apģērbties, tad labu bridi vadāja no viena istabas stūra uz otru. Pie durvīm stāvēja kāds vēl neredzēts tipiņš.

Nemaņas miglai gaistot, es ieraudzīju vienu no saviem murgiem - iepretī gultai rēgojās atbaidošs gleznojums. Milzīga, melna figūra uz balti nokaļķotas sienas, dzīvs skelets, Buhenvaldes šausmu tēls; čokurā savilcies, tas gulēja uz zāles vai uguns liesmu klāja. Izdēdējusi roka norādīja uz mazu spogulīti pie sienas, kā skubinot paskatīties uz savu pirmsnāves atspulgu. Patiesās šausmas ģindeņa vaibstos pielipa ari skatītājam, nebija iespējams mierīgi uz to noraudzīties. Bet ne mazāk šausmu iedvesa doma par perverso prātu, kas bija licis to man uzgleznot. Varēja redzēt, ka tas darīts pavisam nesen.

Pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca trešais, nesdams paplāti ar kafijkannu. Šķiet, nekad nebiju odis tik brīnišķīgu aromātu -īsta, laba kafija, nevis pliekanā «turku» dzira, ko lieto Grieķijā. Bija arī maizītes un sviests, un cidoniju marmelāde, olas ar šķiņķi.

Mani atstāja vienu. Par spīti situācijai, tās bija vienas no labākajām brokastīm manā mūžā. Katrs kumoss bija neatkārtojams baudījums, katra garša - Prasta1 cienīgs pārdzīvojums. Acīmredzot biju krietni izbadējies - neatstāju ne kripatas ēdiena, ne lāsītes kafijas un biju gatavs to visu atkārtot. Nebija aizmirsta pat paciņa amerikāņu cigarešu un sērkociņi.

Paēdis pavēros visapkārt. Mugura man bija paša pulovers un velveta bikses, ko nebiju vilcis jau kopš ziemas. Augstā griestu velve lika domāt, ka esmu ieslodzīts ūdens rezervuārā zem kādas mājas; ari bezlogu sienas, lai ari sausas, likās atrodamies zem zemes. Telpu apgaismoja elektriskā spuldze. Stūri ieraudzīju nelielu čemodānu, kas izrādījās manējais, līdzās uz pleciņiera karājās mana žakete.

Ķieģe]u siena, pie kuras stāvēja galds, izskatījās svaigi mūrēta, ar masīvām koka durvīm vidū. Savādajām durvīm nebija nedz roktura, nedz actiņas, nedz atslēgas cauruma, nebija pat vira. Pagrūdu tās ar plecu, bet ārpusē noteikti bija aizbīdnis vai krampis - durvis nepadevās. Citā stūri bija vēl viena mēbele—vecmodīgs mazgājamais galdiņš ar spaini apakšā. Pārlūkoju sava čemodāna satura: tīrs krekls, apakšveļa, vasaras bikšu pāris. Ieraudzījis skuvekli, iedomājos, ka mans zods šobrīd ir labākais laikrādis. Spogulī ieraudzīju vismaz divu dienu rugājiem noaugušu seju. Arī citādi tā likās sveša - apkaunota, tomēr savādi vienaldzīga. Pacēlu acis uz baiso fresku. Nāves rēgs, nāvinieka kamera, ari tradicionālā pēdējā maltīte jau saņemta. Atlika pārciest vēl beidzamo pazemojumu - fināla ainu ar nāves soda izpildi.

Bet visu pārmāca zemiska, mūžam nepiedodama nekrietnība, proti, Džūlijas nodevība. Džūlija, Lilija - kāda tam vairs nozīme -bija nodevusi ne vien mani, bet jebkuras cilvēciskas jūtas. Domās atkal sāku dēvēt viņu par Liliju, varbūt tālab, ka pirmais viņas veidols tagad šķita patiesāks - rupjš viltojums, līdz ar to mazāk melīgs. Lūkoju izspriest, kas viņa ir patiesībā - acīmredzot talantīga jauna aktrise, cik talantīga, tik amorāla. Tikai prostitūta varēja tā izrīkoties. Pareizāk, divas prostitūtas - nešaubījos, ka Džūna vai Roze, vai kā viņu tur sauca, labprāt būtu aizstājusi māsu nelietīgajā fināla ainā, bet vismī]āk viņas būtu izspēlējušas to divreiz, lai abas gūtu baudu, mani piesmejot.

Nu vairs nebija jāšaubās, ka visi viņu stāsti ir tīrā izdoma, prasmīgi izlikti slazdi. Ari visas vēstules ir viltotas - viņi nebūtu ļāvuši man tik viegli tikt uz īstajām pēdām. Sapratu tāpat, ka nekas no manas korespondences nav palaists garām nelasīts. Vēl drūmāks bija secinājums, ka viņi jau no paša sākuma zināja patiesību par Alisonu. Končiss zināja to jau tad, kad ieteica man atgriezties Anglijā un apprecēt viņu, to zināja ari Lilija. Piepeši mans prāts salēcās un krita, it kā es būtu pārkāpis pasaules malai pāri… Man taču tika rādītas viltotas avīžu ziņas par dvīnēm, tad jau ari… Metos pie savas žaketes, kur biju ielicis Annas vēstuli. Aploksne vēl bija kabatā. Satraukts pētīju vēstuli un avīžu lapiņas, meklējot kādas viltojuma pazīmes. Atcerējos otru aploksni, ko biju atstājis savā istabā. Mans vārds, rakstīts ar Alisonas roku, smeldzīgs sausu ziedu vīkšķītis. To viņi varēja dabūt tikai no Alisonas pašas.

Alisona.

Skatījos spogulī, savam atspulgam acīs. Piepeši viņas godīgums, viņas nepiederiba nodevībai - jā, pat viņas nāve - šķita pēdējais salmiņš, pie kā varēju pietverties. Ja ari viņa, pat viņa… Viss sagriezās manā prātā. Vai tiešām manu dzīvi virza kāda nelāga sazvērestība? Lauzos atpakaļ laikā, lai notvertu Alisonu, izlobītu viņas būtību no neuzticamā mīlas un naida kokona, vēlreiz par to pārliecinātos. Uz bridi manas domas iemaldījās neprāta biezoknī. Vai tiešām visa mana dzīve pēdējā gada laikā ir pilnīgs pretstats Končisa uztie-pīgajai tēzei par nejaušību? Bieži skandētajai un varbūt tīši - lai mani atkal maldinātu? Dzīvoklis Raselskvērā… es noīrēju to patiesi nejauši, pēc sludinājuma avīzē. Alisona ballītē… varēju turp ari neaiziet, nenogaidīt tās piecas minūtes… un tad vēl Mārgareta, Anna Teilore, tie visi… Jaunā versija uzpūtās kā burbulis un pārsprāga.

Joprojām raudzījos uz savu attēlu spogulī. Viņi mēģina novest mani līdz ārprātam, visai dīvainā veidā sajaukt man prātu. Es cieši pietvēros pie īstenības, pie Alisonas, kāda dzidra kristāla graudiņa, kas mājoja pašā viņas būtības sirdī. Kā mūžīgs nodevības noliegums, gaisma melnā naktī. Kā asaru lāse. Dabiska nespēja būt cietsirdīgai. Un manas paša asaras, kas mirkli aizmigloja skatienu, likās rūgts apliecinājums tam, ka viņa patiesi ir mirusi.

Tās pauda ne tikai sēras, bet arī naidu pret Končisu, pret Liliju. Zinot par Alisonas nāvi, tie izprovocēja šīs jaunās šaubas, jauno, pilnīgi neiespējamo varbūtību un izmantoja to kā vēl vienu moku līku, lai kāda mīklaina iemesla dē] turpinātu šo perverso, cietsirdīgo prāta vivisekciju.

It kā viņu galvenais mērķis būtu sodīt mani, pārmācīt un viņiem arvien liktos, ka sods vēl nav gana nežēlīgs. Bez kādām soģu tiesībām, bez kādiem motīviem.

Sagumu krēslā, iespiedis galvu rokās, un man atmiņā uzpeldēja daudzas viņu frāzes, nu ieguvušas citu, nelāgu nozīmi. Gandrīz katrā Končisa vai Lilijas teiktā frāzē, arī pēdējā sarunā ar «Džūnu» atklājās toreiz neapjausts zemteksts, ļaunas ironijas pieskaņa.

Toreiz tik pēkšņi atceltā vizīte. Tagad bija skaidrs - viņi gribēja, lai es vispirms saņemu bankas fiktīvo atbildi, gribēja aizturēt mani bridi, lai pēcāk ar joni pagrūstu lejup pa krauju.

Acu priekšā uzmācīgi mijās Lilijas - toreiz Džūlijas - acumirkļa veidoli, kaisles briži, viņas pilnīgā paļāvība tajā pēdējā reizē; atmiņā nāca ari citi maiguma un sirsnības mirkļi, spontāni mirkļi, kas nekādi nevarēja būt iestudēti - acīmredzot viņa bija pilnībā nodevusies savai lomai. Es pat atgriezos pie vienas no agrākajām versijām, proti, apsvēru iespēju, ka viņa darbojas hipnozes iespaidā. Bet tas bija nereāli.

Aizkūpināju vēl vienu Philip Morris cigareti. Centos domāt par pašreizējo situāciju, bet prātā kā aizķērusies skaņuplate arvien griezās tas pats niknums, tas pats pazemojums. Šo slogu varēja atvieglot tikai viena lieta, proti, līdzvērtīgs Lilijas pazemojums. Mani tracināja tas, ka biju ar viņu tik iecietīgs. Tas patiesi bija smags aizvainojums - mana paskopā godprātība tika piesmieta tieši tajā reizē, kad no sirds gribēju likt to lietā.

Ārpusē atskanēja troksnis, un durvis atvērās. Parādījās jūrnieks ar gaišo ezīti un viens no melnā ģērbto komandas. Viņiem sekoja «Antons». Balts mediķa virsvalks, pildspalvas krūšu kabatiņā, moža

balss ar vācu akcentu - mats matā ārsts rīta apgaitā. Arī klibumu vairs nemanīja.

-    Nu, kā labi jūtamies?

Nomērīju viņu ar skatienu un pacentos atbildēt pēc iespējas mierīgi.

-    Lieliski. Izbaudu katru esības mirkli.

Antons pameta skatienu uz tukšajiem brokastu traukiem.

-    Vai gribat vēl kafiju?

Pamāju ar galvu. Viņš deva zīmi melnā ģērbtajam puisim, un tas aiznesa paplāti. Antons apsēdās pie galda, bet jūrnieks atslējās pret vaļējo durvju aplodu. Aiz tām varēja redzēt garu koridoru, kura galā kāpnes veda pretim dienas gaismai. Privātai mājai šāds ūdens rezervuārs bija daudz par lielu. Antons vēroja mani, es spītīgi klusēju. Tā mēs nosēdējām labu bridi.

-    Esmu ārsts. Atnācu jūs apraudzīt. — Viņš arvien pētīja mani.

- Ceru, ka jūsu pašsajūta nav pārāk slikta?

Es atspiedos pret sienu un skatījos viņam pretī. Antons nosodoši pacēla pirkstu.

-    Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu.

-    Man ļoti patīk izjust pazemojumu. Man ļoti patīk, ka meitene, pret kuru man ir maigas jūtas, vēsi kāpj pāri jebkurām cilvēcības normām. Katru reizi, kad tas vecais āzis izsniedzjaunu melu porciju, man pār muguru noskrien baudas tirpuļi. - Nikni izgrūdu pēdējo frāzi: - Un kādā ellē es tagad esmu?

Likās, ka viņu interesē nevis mani vārdi, bet reakcija.

-    Tā ir laba zīme. Jūs esat pilnībā atmodies, - viņš lēņi noteica un, eleganti atlaidies pret atzveltni, pārmeta kāju pār kāju. Jā, šī loma viņam labi padevās.

-    Un kur ir tā mazā mauka? - Viņš likās nesaprotam; - Lilija. Džūlija. Kā nu viņu tur sauc.

Viņš pasmaidīja. - Mauka? Vai tā ir netikla sieviete?

Es pievēru acis, man sāka sāpēt galva. Mieru, tikai mieru. Jūrnieks pameta skatienu pāri plecam: uz kāpnēm parādījās puisietis ar paplāti. Ienācis istabā, viņš nolika to uz galda, un Antons pielēja divas krūzītes - sev un man. Savējo viņš izdzēra divos malkos.

-Jūs dziļi maldāties, mans draugs. Viņa ir jauka meitene. Inteliģenta, drosmīga. Jā gan, - viņš noraidīja manu vīpsnu. - Ļoti drosmīga.

-    Gribu teikt tikai vienu: kolīdz tikšu no šejienes laukā, es jums tādu izpriecu uzrīkošu, ka jūs nožēlosiet…

Viņš pacēla roku - mierinošs, visu piedodošs žests.

-    Jūs vēl neesat īsti atguvies. Pa šīm dienām esat saņēmis krietnu medikamentu porciju.

Es aprāvos. - Ko nozīmē «pa šīm dienām»?

-    Šodien ir svētdiena.

Trīs dienas kā nebijušas. Atcerējos nolāpītos eksāmena darbus. Zēni, skolotāji… nevar taču būt, ka visa skola ir ar Končisu uz vienu roku. Nevis narkotikas, bet Šī nedzirdētā cūcība lika man uzliesmot naidā. Viņiem viss ir ļauts - pie velna likumus, manu darbu, cieņu pret mirušajiem, pie velna visu, kas dara šo pasauli pieņemamu, apdzīvojamu un ļauj tajā cik necik orientēties. Un tā nebija tikai mana pasaule, ko viņi noliedza, tā bija ari Končisa pasaule, kā man līdz šim likās.

Uzlūkoju Antonu. - Jums, vāciešiem, šādas izpriecas droši vien ir īpaši mīļas.

-    Es esmu šveicietis. Un mana māte ir ebrejiete. Tā, lūk.

Biezās uzacis kā ievilktas ar ogles zīmuli, acīs smējīga dzirksts.

Saskalojis krūzītē atlikušo kafiju, iešļakstīju to viņam sejā. Uz baltā virsvalka izplūda brūni traipi. Izvilcis mutautu, Antons nosusināja seju un pateica kaut ko vīrietim, kas stāvēja viņam līdzās. Viņš nemaz nelikās saniknojies, paraustīja plecus un ieskatījās pulkstenī.

-    Tā. Tagad ir desmit un trīsdesmit… astoņas minūtes. Šodien notiks tiesas sēde, un jums jābūt formā. Ļoti labi. - Viņš pameta aci uz nošķiesto virsvalku. - Nu esmu drošs, ka ar jums viss kārtībā.

Antons piecēlās.

-    Tiesas sēde?

-    Tieši tā. Pēc neilga brīža jūs varēsiet mūs tiesāt.

-    Tiesāt jūs?

-    Jā gan. Jūs domājat, ka šeit ir cietuma kamera. Nekas tamlīdzīgs. Šeit ir tiesneša kabinets.

-    Kas to būtu domājis.

-    Tā gan. Tad varbūt jūs gribētu… - Antons nobraucīja sev zodu.

-    Tas būtu jums pārāk liels gods.

-    Tur būs daudz ļaužu. - Skeptiski viņā noraudzījos. - Jūs izskatītos solīdāk. - Pēdīgi viņš atstāja to manā ziņā. - Nu labi. Ādams, -viņš norādīja uz gaišmati, - atgriezīsies pēc divdesmit minūtēm un palīdzēs jums sagatavoties.

-    Sagatavoties?

-    Nesatraucaties, tas nav nekas īpašs. Vienkārši mums ir tāds mazs rituāls. Domāts vairāk pašiem, nevis jums.

-    Mums?

-    Vēl drusciņu pacietības. Ļoti drīz jūs visu sapratīsiet.

Par agru biju izšķiedis savu kafiju, tagad būtu īstā reize iešļākt to viņam ģīmī.

Antons smaidot paklanījās un devās uz durvīm. Pārējie divi viņam sekoja, dzirdēju, kā aizšaujas aizbīdnis. Paliku vienatnē ar skeletu, kas šķita atkārtojam šos vārdus baisā, mēmā valodā: drīz, ļoti drīz tu visu sapratīsi. Visu.

61

Es uzvilku savu pulksteni. Tieši pēc divdesmit minūtēm at

griezās Ādams un divi apsargi. Melnais ietērps piešķīra

_ tiem agresīvu, lomai piedienīgu izskatu, bet patiesībā viņu sejās nebija nekā brutāla. Blondais Ādams pienāca man klāt ar smieklīgi mazu sakvojāžu rokā.

- Lūdzu… nevajag pretoties.

Nolicis somu uz galda, viņš izcēla divus pārus roku dzelžu. Es nicīgi pastiepu rokas un ļāvu pieslēgt sevi pie abiem apsargiem. Pēc tam viņš izvilka savādu mutes aizbāzni: no melnas gumijas gatavots, izliekts daikts ar biezu izvirzījumu, kas tika iebāzts starp zobiem.

- Lūdzu… es to uzlikšu. Nebūs sāpīgi.

Mirkli saminstījāmies. Biju nolēmis nepretoties un saglabāt vēsu prātu - līdz brīdim, kad varēšu atriebties tiem, kas to patiesi pelnījuši. Ādams piesardzīgi pastiepa sprūdu uz manu pusi, es paraustīju plecus un iekodu starp zobiem tā melno mēli. Sajutu gumijas un kādas antiseptiskas vielas garšu. Viņš veikli sastiprināja siksniņas man uz pakauša, tad atrada somā platu melnu līmlenti un rūpīgi pielipināja sprūda malas man pie sejas. Jā, man tomēr vajadzēja noskūties.

Nākamā izricība bija vēl dīvaināka. Notupies un virs ceļgala uzrotījis manu labo bikšu staru, Ādams nostiprināja to ar elastīgu saiti. Piecēla mani kājās. Sekoja mierinošs žests, tad viņš pārvilka svīteri man pāri galvai un nobraucīja to līdz pat roku dzelžiem, līdz viduklim atpogāja kreklu un atkailināja kreiso plecu. To paveicis, izcēla no somas divas collu platas baltas lentes; katru no tām rotāja sārta auduma rozete. Vienu viņš apsēja man ap labo lielu, otru izvēra cauri padusei un sasēja uz kailā pleca. Collas divas plats melnas līmlentes ripulis kā milzīga skaistuma mušiņa tika uzlipināts man pieres vidū. Pēdīgi, pirms devis vēl vienu mierinošu zīmi, Ādams uzbāza man galvā vaļīgu melna auduma maisu. Beidzot nobriedis cīniņam, es sapratu, ka ir par vēlu. Sargi stingri saņēma mani pie elkoņiem, un mēs devāmies ceļā.

Koridora galā tiku apturēts, un Ādams teica: - Tagad uzmanīgi, iesim stāvu augstāk! - Nesapratu, vai tas nozīmē, ka virs mums ir māja, vai tikai to, ka viņa angļu valoda nav pārāk laba.

Sataustīju kāpienus, un mēs izkļuvām saules gaismā - maisa blīvais audums to nelaida cauri, bet es jutu siltu pieskārienu kailajai ādai. Nogājām vēl divus trīs simtus jardu. Man likās, ka samanu jūras smaržu, varbūt tikai likās. Nebūtu necik pārsteigts, ja sajustu aiz muguras mūra sienu, tad maiss tiktu norauts un es ieraudzītu sev pievērstus šauteņu stobrus. Bet mani atkal apturēja, un balss teica: - Tagad stāvu zemāk. - Lēni, soli pa solim virzījāmies lejup; šis kāpums bija garāks, pretī dvesa vēss gaiss. Pagriezāmies ap stūri, tad atkal kāpām lejup, līdz nonācām kādā visai plašā telpā, par ko liecināja mūsu soļu atbalss. Gaisā vēdīja noslēpumains un nedaudz biedinošs degoša koka un darvas smārds. Mani apturēja, kāds noņēma no galvas maisu.

Biju gaidījis ļaužu pilnu zāli, bet mēs bijām vieni. Stāvējām plašas pazemes telpas vienā galā; vidējas baznīcas lielumā, tā varēja būt milzīga ūdens tilpne zem kādas senas venēciešu-turku stila pils. Peloponēsā vietām sastopamas to drupas, ko līdzīgu biju redzējis pagājušo ziemu Pilošā. Pavēros augšup - patiesi, griestos vīdēja divi dūmvadiem līdzīgi caurumi. Tagad acīmredzot aiztaisīti, savulaik tie savienoja rezervuāru ar ēkas pirmo stāvu.

Uz neliela postamenta telpas viņā galā slējās kaut kas līdzīgs tronim. Tā pakājē - galds, pareizāk, trīs puslokā salikti gari galdi, apklāti ar melnu drānu. Un divpadsmit melni krēsli, vidū atstāta vieta trīspadsmitajam.

Sienas kādu piecpadsmit pēdu augstumā bija balsinātas, virs troņa attēlots melns ritenis ar astoņiem spieķiem. Labajā pusē pie sienas starp troni un galdu bija ierīkota tāda kā zvērināto loža, vairāki pakāpjveidā izkārtoti soli.

Viena lieta pilnīgi neiederējās šai ērmotajā tiesas zālē. Gar sienām dega daudzas lāpas, bet aiz troņa katrā stūrī ievēroju uz garo galdu vērstu prožektoru puduri. Tie gan nebija ieslēgti, bet kabeļi un tumšās stikla acis viesa nepārprotamas asociācijas, kukluks-klana draudīgo gaisotni papildināja drūms atgādinājums par nopratināšanas telpu. Nelikās, ka te tiks spriesta taisna tiesa, drīzāk otrādi - te bija Zvaigžņu palāta2, inkvizīcijas sēdeklis.

Mani pastūma uz priekšu - šķērsojām telpu, pagājām garām galdam, un piepeši es aptvēru, kur būs mana vieta. Konvojs nogaidīja, kamēr uzkāpšu četrus vai piecus kāpienus līdz tronim. Tāpat kā pavirši gatavotais postaments, tas izskatījās pēc teātra rekvizīta -melni krāsots sēdeklis ar parocēm, smailu atzveltni un nelielu balustru katrā pusē. Masīvās atzveltnes vidū rēgojās koši balta acs, līdzīga tām, ar ko Vidusjūras zvejnieki rotā savas laivas, tā atvairot ļaunos spēkus. Uz sēdekļa gulēja plakans tumšsarkans spilvens, es tiku uz tā nosēdināts.

Apsargi tūlīt atbrīvojās no roku dzelžiem un piesprādzēja tos pie parocēm. Pavēros lejup - tronis bija cieši pieskrūvēts pie podesta. Izdvesu dažas skaņas, bet Ādams pakratīja galvu: man bija paredzēta loma bez teksta. Konvojs ieņēma vietas aiz troņa, uz podesta zemākā kāpiena pie pašas sienas. Kā nedaudz jucis kostīmu pārzinis Ādams pārbaudīja roku dzelžus un atbrīvoja manu kreiso plecu no krekla, ko biju pacenties dabūt vietā. Nokāpis lejā, viņš vēl apgriezās, pavērās kā uz altāri un viegli paklanījās. Aplieca galdu un devās prom. Paliku sēžam viens; gaisā klusi sprakstēja degošās lāpas, man aiz muguras mēmi stāvēja sargi.

Pārlaidu skatienu telpai, centos uztvert visu pēc iespējas vēsu prātu. Ievēroju vēl citas kabalistiskas zīmes. Uz sienas labajā pusē bija uzvilkts melns krusts, kas gan nebija kristiešu simbols - tā galotne atgādināja apvērstu bumbieri. Iepretī tam kreisajā pusē sārtoja tumša roze — vienīgais košais plankums melni baltajā zālē. Viņā galā tieši virs platajām durvīm rēgojās milzīga, pie locītavas nogriezta plauksta. Arī tā bija melna - rādītājpirksts un mazais pirkstiņš paslieti augšup, divi vidējie turēja saliekto īkšķi. Gaisā virmoja mistisku rituālu dvaka, un es arvien biju nīdis jebkura veida rituālus. Bez mitas atkārtoju prātā: sargi savu pašcieņu, sargi savu pašcieņu. Zināju, ka izskatos visai smieklīgs ar melno ciklopa redzokli pierē, baltajām lentēm un rozetēm. Bet es nedrīkstēju patiesi kļūt smieklīgs.

Nākamajā mirklī man salēcās sirds.

Spēji un klusi durvju ailē izauga baiss stāvs.

Tas bija zvērkāvis Hēme - akmens laikmeta dievs, tumsas gars, kas valdīja ziemeļu mežos pirms visiem valdniekiem, melns un salts kā dzelzs asmeņa pieskāriens.

Ragotā brieža galva aizpildīja plato arku, tumšais siluets skaidri iezīmējās uz gaiteņa palsās sienas fona - patiesi iespaidīgs tēls. Milzīgie ragi melni un žuburoti kā mandeļkoka zari, melns bija arī viss pārējais, tikai acis un nāsis iezīmētas ar baltu. Ļāvis man izjust savu klātbūtni, tas lēni pienāca pie galda un kādu brīdi stāvēja tur, valdonīgs un varens, tad devās uz krēslu rindas galu. Ievēroju melnus cimdus un kurpes zem šaurā, sutanai līdzīgā tērpa, sapratu arī, kālab viņš tik gausi kustas - apjomīgo masku nebija viegli nest.

Pār muguru noskrēja tās pašas vecās bailes - nevis no tā, ko redzu, bet no tā, kālab man tas tiek rādīts. Nevis no maskas -zinātniskās fantastikas norūdīti un zinātniskās realitātes pārliecināti, mēs vairs nespējam baidīties no pārdabiskā —, bet no tā, kas aiz tās slēpjas. Mūžsenais visu baiļu, šausmu un īstenā ļaunuma avots, cilvēks pats personīgi.

Zem ieejas velves parādījās nākamais tēls; bridi sastinga pozā tāpat kā iepriekšējais un visi nākamie.

Šoreiz tā bija sieviete, ģērbta klasiskā angļu raganu kostīmā: smaila, melna cepure platām malām, sarkans priekšauts un melns apmetnis; sirmas šķipsnas spurojās ap lapsīgu līkdeguna ģīmi. Kumpu muguru viņa aizsteberēja līdz galda otram galam un nosēdināja uz tā izbāztu kaķi. Tā nedzīvais skatiens pievērsās man tāpat kā viņa saimnieces melni baltie redzokļi. Ari briežu cilvēks cieši vērās manī.

Nākamais eksotiskais tēls: cilvēks ar milzīgu krokodila galvu, ko papildināja kuplas krēpes. Šis tēls bija izteikti negroīds: atiezti balti zobi, izvelbtas acis. Tikko nostājies durvīs, tas steidzās uz savu vietu līdzās briedim: varbūt nejutās ērti savā kostīmā, varbūt nebija radis pie šādām izdarībām.

Sekoja vēl viens vīrišķs radījums. Neliels, melnā pončo ģērbts augums nesa pārdabiski lielu galvu; negantā vīpsnā to iešķēla baltu, kantainu zobu rinda. Acis dziļi iegrimušas tumšos dobumos, vareno pauri vainagoja krāšņa iguānas sekste. Šajā personāžā jautās kaut kas meksikānisks, kaut kas no acteku draudīgajiem viepļiem. Šķērsojis zāli, tas nosēdās līdzās raganai.

Parādījās otra sieviete, un es biju gandrīz pārliecināts, ka tā ir Lilija. Spārnots vampīrs ar ausainu, melni vilnainu sikspārņa galviņu, asiem, baltiem ilkņiem. Melni svārciņi, melnas zeķes un kurpes, slaidas, skaisti veidotas kājas. Viņa strauji devās uz savu vietu līdzās krokodilam. Stīvi saslietie, nagainie spārni ejot viegli piepūtās un lāpu gaismā rādījās visai draudīgi; tumša, ātra ēna skāra krustu un rozi.

Durvīs stāvēja vēl viens eksotisks tēls - Āfrikas pasaku šaus-meklis, bezveida tīstoklis no melnu lupatu stērbelēm, kas skrandainos volānos sniedzās līdz pat grīdai. Galva bija tāda pati, to

rotāja trīs baltas spalvas un milzīgas, izbolītas acis; bezkāju, bez-roku, bezdzimuma murgs no bērnības šausmu sapņa. Lēni aiztuntuļojis līdz savam krēslam, tas pievienoja savu ārprātīgo skatienu pārējiem.

Pēc brīža zālei cauri izgoiījās tukls sukubs3 ar Boša4 gleznās redzētu snuķainu viepli.

Nākamais personāžs bija balts - žēlīgs Pjero skelets, rada tam, kas rotāja manas kameras sienu. Ar melnu bija iezīmēti tikai kauli un ģindeņa vaibsti. Stīvā, kaulainā gaitā tas šķērsoja telpu un ieņēma savu vietu.

Vēl fantastiskāks tēls. Tā bija sieviete, un es jau sāku šaubīties, vai Lilija ir vampīra maskā. Stīvinātā tērpa apakšdaļa veidoja stilizētu zivs asti, kas pamazām piebrieda par smagu grūtnieces vēderu. Uz pleciem grūtā vārava nesa baltu putna galvu. Tā bija paslieta augšup, un tumšās mandeļveida acis šķita raugāmies griestos. Parādība lēnītēm slīdēja uz priekšu, ar vienu roku balstot savu astoņu mēnešu punci, otru uzlikusi uz krūtīm, un šķita savdabīgi mīlīga, pat daiļa pretstatā citiem baisajiem māžiem. Garajā putna rīklē ievēroju divus caurumiņus īstajām acīm.

Brīvas palika vēl četras vietas.

Ieraudzīju durvīs vecu paziņu - tur stāvēja Anubiss ar šakāļa galvu, naidīgs un bīstams. Vingrā nēģera gaitā tas pienāca pie galda.

Sekoja vīrs melnā apmetnī ar baltu astroloģisku un alķīmisku zīmju rakstu. Galvā tam bija cepure platām malām un turpat jardu augstu smaili, aizmugurē karājās tāds kā melns plīvurs. Melni cimdotā roka turēja garu, baltu zizli ar apli galā - čūska saņēmusi mutē savu asti. Sejas augšdaļu gan slēpa melna maska, bet es atpazinu skarbo muti un smago skatienu.

Galda vidū palika vēl divas vietas, bet masku defilē piepeši aprāvās. Mošķu rinda arvien klusi un nekustīgi blenza manī. Atska-

tTjos uz saviem sargiem - tie stāvēja stīvi kā zaldātiņi un skatījās taisni sev priekšā. Paraustīju plecus; labprāt būtu plati un skaļi nožāvājies, tā ierādot visiem viņu vietu un palīdzot sev pats savā.

Te gaišajā koridorā parādījās četri stāvi. Tie nesa melnu palankī-nu, tik Šauru kā stāvus paceltu zārku. Gan priekšā, gan sānos aizkari bija aizvilkti, uz priekšējā paneļa ar baltu krāsu uzzīmēts astoņspieķu rats, tāds pats kā man virs galvas. Jumtu rotāja kaut kas līdzīgs melnai tiārai, katra tās zobiņa galā - balts mēnestiņš augšup saslietiem ragiem.

Ari melni ģērbtajiem nesējiem bija groteskas maskas: melnbalti pesteļu ģīmji, virs kuriem slējās gandrīz jardu augsti krusti. Krustu galos spurojās lupatu vai rafijas vīkšķi, un tie šķita degam melnās liesmās.

Nesēji nenāca taisni pie galda, bet veica goda apli apkārt telpai, it kā nestu kādu svētu, šķīstījošu relikviju: gar kreisās puses sienu, garām manam tronim un atpakaļ līdz durvīm. Tikai tad tie pienāca pie galda. Paguvu ievērot uz savādās kastes sāniem uzzīmētus jaunus mēnešus - Artemīdas jeb Diānas simbolu. Izvilkuši no apakšas kārtis, nesēji nolika to galda priekšā pretī tukšajai vietai centrā. Pārējie māži nenovērsdamies vērās manī. Jaunpienācēji nogāja malā un nostājās zem lāpām; trīs no tām jau bija gandrīz izdzisušas, telpas pakrēsla kļuva arvien biezāka.

Tad parādījās trīspadsmitais tēls.

Pretstatā pārējiem tas bija tērpies baltā garā talārā, kura vienīgais rotājums bija melnas apmales plato piedurkņu galos. Roka sarkanā cimdā nesa melnu spieķi, augstu virs pleciem slējās piķa melna āža galva; uzlikta uz īstās galvas kā cepure, tā slēpa zem savas pinkainās bārdas cilvēka seju. Vareni izliekti ragi dabīgā krāsā, dzintarainas stikla acis. Nostiprināta starp ragiem, dega drukna, asinssarkana svece. Tobrīd man ļoti traucēja tas, ka nevaru runāt, - man vajadzēja, tūlīt pat vajadzēja izkliegt kaut ko smējīgu, puicisku varbūt, bet katrā ziņā veselīgi anglisku, piemēram: «0, doktors Kroulijs!5 Kāds gods!» Bet es varēju tikai švītīgi pārlikt kāju pār kāju un rādīt vienaldzīgu seju.

Melnais āzis, viņa sātaniskā majestāte, visā savā godībā tuvojās galdam, un es saspringts gaidīju, kas notiks tālāk: acīmredzot savdabīga melnā mise, kur galds kalpos par altāri. Sapratu, ka tfi ir parodija par tradicionālo Kristus tēlu: netrūka nedz avju gana kūjas, nedz bārdas un sarkanā svece dega kā nievīgs nimbs. Viņš pievienojās drūmajai rindai, uzmācīgajiem skatieniem, kas arvien mani tirdīja. Vēlreiz pārlaidu tiem skatienu: briežgalva, krokodils, vampīrs, tad sukubs, grūtā nāra ar putna galvu un burvis. Zārkam līdzīgās kastes otrā pusē sēdēja āzis un šakālis, Pjero skelets, lupatu mošķis, acteks un ragana. Mutes aizbāznis radīja netīkamu smeldzi. Nervozi norijis siekalas, atskatījos uz savu sargu koka ģīmjiem. Pēdīgi es iedūru skatienu grīdā.

Tā aizritēja dažas minūtes, izdzisa vēl pāris lāpu. Beidzot āzis pacēla savu zizli, brīdi paturēja to gaisā un noguldīja sev priekšā uz galda. Tas iepinās tērpa krokās, un šī nelielā kļūme nedaudz slāpēja nervu spriedzi. Ticis galā, viņš pacēla rokas priestera žestā, kā ragus izslējis divus pirkstus, norādīja uz prožektoriem zāles stūros. Mani apsargi devās turp, un telpu spēji pielēja žilba gaisma; acumirkli vēlāk tai pievienojās kustība.

Kā aktieri pēc izrādes, visi steigšus sāka noņemt maskas, vilkt nost tērpus. Paņēmuši apdzisušās lāpas, nesēji viens aiz otra devās prom, bet pie durvīm atkāpās, lai ielaistu zālē kādus divdesmit jauniešus. Ģērbti parastās drēbēs, tie brīvi ieso]oja telpā, klusi un ātri ieņemdami «piesēdētāju» ložu labajā pusē. Vīri ar lāpām nozuda, un es nopētīju jaunpienācējus. Mazliet vairāk kā divdesmit gadus veci, tie izskatījās pēc studentiem - inteliģentas vācu vai skandināvu sejas, dažiem rokās grāmatas vai mapītes; bija arī trīs meitenes un pāris gados vecāki cilvēki. Divus jau biju sastapis tonakt kalnos, ģērbtus vācu uniformā.

Viņpus galdam turpinājās dzīva rosība. Ādams un mani sargi palīdzēja maskām atbrīvoties no kostīmiem, tika aizvākts izbāztais kaķis, zižļi un citi atribūti. Tos aizstāja kartona mapītes ar baltām  uzlīmēm, ko Ādams nolika katram priekšā; viss notika ātri un

veikli, it kā būtu neskaitāmas reizes izmēģināts. Es šaudīju acis no viena pie otra, nepacietīgs uzzināt, kas slēpjas zem katras maskas.

Āža galva izrādījās vecs virs ar tumšām, zilpelēkām acīm un akurāti apcirptu sirmu bārdiņu, varen līdzīgs Janam Kristiānām Smetsam6. Tāpat kā visi pārējie, viņš tagad acīm redzami vairījās mani uzlūkot. Ievēroju, ka viņš uzsmaida Končisam, kas, protams, bija astrologs un burvis. No vāravas tērpa izkūņojās slaida dāma labākajos gados; nu ģērbta solīdā tumšpelēkā kostīmā, viņa izskatījās pēc skolas direktores vai biznesa sievietes. Šakāļa galvu noņēma mans draugs Džo, kas arī izrādījās saposies tumšzilā uzvalkā. Biju nedaudz pārsteigts, kad no skeleta tērpa izlīda Antons. Boša sukubs viņam līdzās pārtapa par vēl vienu vecāku kungu, kura mīksnējos vaibstus rotāja zelta degunkniebis. Aiz viņa ieraudzīju Mariju, kas tikko bija atbrīvojusies no afrikāņu šausmoņa melnajām skrandām. Acteku maska atklāja to vīru, kas kalnos tēloja pulkvedi Vimmelu. Vampīrs bija nevis Lilija, bet viņas māsa - trūka rētas uz plaukstas locītavas. Akurāta balta blūzīte un melni svārciņi. Krokodila galva bija slēpusi gadus trīsdesmit vecu vīrieti ar plānu bohēmisku bārdiņu; grieķu vai itāļu tipāžs, arīdzan ģērbies tumšā uzvalkā. Arī briežgalvu es nebiju agrāk redzējis: garš un kalsns, tumši iededzis vīrietis ar nedaudz padilušu pauri; gadus četrdesmit vecs, viņš izskatījās pēc tipiska ebreju intelektuāļa.

Palika vēl ragana pašā krēslu rindas galā. Tā bija Lilija, ģērbta baltā, slēgtā vilnas kleitā ar garām piedurknēm. Viņa sakārtoja ar šinjonu kuplināto frizūru un uzlika brilles, tad pieliecās, lai uzklausītu, ko viņai saka blakussēdošais «pulkvedis». Piekrītoši palocīja galvu un atvēra savu mapīti.

Tikai viens personāžs nebija nometis savu čaulu, proti, tas, kas atradās ērmīgajā palankīnā.

Tagad man priekšā sēdēja virkne parastu, pieklājīgi ģērbtu cilvēku. Tie ieskatījās savās mapītēs un pa brīdim uzmeta man īsu skatienu, kas gan pauda zināmu interesi, bet ne kripatiņas simpātiju. Notvēru Džūnas - vai Rozes - skatienu, bet tajā nekas neizmainījās, viņa uzlūkoja mani kā vaska lelli. Visvairāk, protams, gaidīju Lilijas skatienu, bet ari tas izrādījās vienaldzīgs un svešs. Radās iespaids, ka viņa irjauns un nepieredzējis loceklis šajā savdabīgajā padomē, prezidijā vai sabatā, to apliecināja ari viņai ierādītā vieta.

Pēdīgi vecais kungs ar sirmo bārdiņu piecēlās kājās. Tūlīt aprāvās sarunu vieglā murdoņa, visi pievērsās viņam. Daži «studenti» pat turēja gatavībā piezīmju burtnīcas un pildspalvas. Paskatījies uz mani caur brillēm zeltītā ietvarā, viņš pasmaidīja un viegli paklanījās.

- Mister Ērf, jūs droši vien jau labu laiku domājat, ka esat nonācis psihiski slimu cilvēku varā. Vēl ļaunāk - šie cilvēki ir ari sadisti. Tālab uzskatu, ka mans pirmais pienākums ir iepazīstināt jūs ar šiem maniakiem. - Dažā sejā ievilkās viegls smīns. Runātāja angļu valoda bija nevainojama, tomēr ļāva saklausīt manāmu vācu akcentu. - Bet vispirms mēs gribam, lai jūs sekojat mūsu piemēram un atgriežaties īstenībā. — Viņš deva zīmi sargiem, kas bija atgriezušies savās vietās. Tie veicīgi atsēja muļķīgās lentītes, noņēma man no pieres melno punktu un sakārtoja drēbes, pat sasukāja matus. Tikai sprūds palika savā vietā.

-Tā. Un tagad… sākšu ar sevi, ja drīkst. Doktors Fridrihs Krec-mers. Agrāk strādāju Štutgartē, bet patlaban esmu Aidaho universitātes Eksperimentālās psiholoģijas institūta vadītājs. Pa labi no manis sēž jums jau labi pazīstamais doktors Moriss Končiss. No Sorbonnas. - Končiss piecēlās un nevērigi paklanījās, un es atbildēju ar iznīcinošu skatienu. — Viņam līdzās—doktore Mērija Mārkusa, Edinburgas universitātes pasniedzēja, pirms tam darbojusies Viljama Elansona Vaita fondā Ņujorkā. - Solīdā dāma cienīgi palocīja galvu. — Nākamais ir profesors Mario Čardi no Milānas. — Mundri pietraucies kājās, palocījās tuklai vardei līdzīgais vīriņš. - Tālāk -mūsu jaunā, apburošā un ne mazāk talantīgā kostīmu māksliniece Mārgareta Maksvela. - «Roze» veltīja man mazu, stīvu smaidiņu. -Aiz viņas jūs redzat misteru Janni Kotopulosu, mūsu režisora palīgu. - Palocījās melnīgsnējais vīrietis ar bārdiņu, kā nākamais piecēlās garā auguma ebrejs. - Un tagad jūs sveicina Arne Halbersteds no Stokholmas Karaliskā teātra, mūsu scenārists un režisors. Pateicoties viņa, kā arī mis Maksvelas un mistera Kotopulosa pūliņiem, mūsu… hm… iecere ir īstenota tik veiksmīgi un estētiski krāšņi -mēs pārējie esam pilnīgi diletanti jaunā teātra jomā. - Končisa dedzīgajiem aplausiem tūdaļ pievienojās pārējie «prezidija» locekļi un studenti, pat mani apsargi.

Sirmais kungs pagriezās uz otru pusi.

- Šeit jūs redzat tukšu šķirstu. Tomēr mums labpatīk iedomāties, ka tur atrodas kāda dieviete. Šķīsta dieviete, kuru nekad neviens nav redzējis un neredzēs. Mēs dēvējam viņu par Neredzamo Astarti. Zināšanas literatūrā, jādomā, līdzēs jums atminēt tās simbolisko nozīmi. Un tas savukārt ļaus izprast mūs, vienkāršus mirstīgus zinātniekus. - Viņš nokremšļojās. - Un tā… pa kreisi no šķirsta jūs redzat doktoru Džozefu Harisonu, manu kolēģi no Aidaho. Varbūt pat esat dzirdējis par viņa lielisko darbu Melnais un baltais apziņas tips, pētījumu par neirozēm, kas raksturīgas pilsētās dzīvojošiem negroīdās rases pārstāvjiem. - Džo pieslējās kājās un pavirši pameta man ar roku. Nākamais bija «Antons». - Viņam līdzās -doktors Heinrihs Meijers no Vīnes. Un tagad ļaujiet iepazīstināt jūs ar Morisa Končisa kundzi, kuru daudzi no mums labāk pazīst kā talantīgu zinātnieci. Viņas pētījumu objekts ir psihotraumas, ko emigrantu bērni guvuši kara laikā. Tātad - doktore Anete Ka-zanjana no Čikāgas institūta. - Es pacentos neizrādīt pārsteigumu, toties «auditoriju» pāršalca izbrīna čalas, visu skatieni uz mirkli pievērsās Marijai. - Iesim tālāk. Privātdocents Torvalds Jorgensens no Olborgas universitātes. - Šoreiz sparīgi piecēlās un palocījās «pulkvedis». - Un visbeidzot - doktore Vanesa Maksvela. - Lilijas briļļotais skatiens bija strups un lietišķs. Sēdes vadītājs pievērsās saviem kolēģiem. - Domāju, jūs man piekritīsiet - raugoties no zinātnes viedokļa, mūsu šīs vasaras panākumus lielā mērā noteica tieši doktores Maksvelas dalība. Es gan tiku brīdināts jau pirms viņas ierašanās Aidaho: doktore Mārkusa lika saprast, ka no viņas labākās skolnieces var daudz ko gaidīt. Un, jāatzīst, šoreiz manas ceiības tika ne vien attaisnotas, bet pat pārspētas. Nereti man pārmet, ka es pārlieku uzsveru sieviešu lomu mūsu profesijā, - mana burvīgā kolēģe Vanesa ļāva man vēlreiz pārliecināties par savu taisnību. Proti, kādu dienu visus izcilos praktiķus mūsu profesijā -es nerunāju par tās teorētisko pusi - pārstāvēs Ievas dzimums. -Šos vārdus pavadīja skaļi aplausi. Lilija sēdēja, mulsi iedūrusi ska

tienu galdā. Kad aplausi pierima, viņa pameta acis uz runātāju un nomurmināja: - Pateicos. - Doktors Krečmers atkal pievērsās man.

-    Jaunieši, kurus šeit redzat, ir austriešu un dāņu studenti no doktora Meijera fakultātes un Olborgas. Visi taču saprot angļu valodu, vai ne? - Doktors vērsās pie studentiem. Daži pamāja ar galvu. Raidījis tiem vēlīgu smaidu, viņš iedzēra malku ūdens.

-    Nu lūk, mister Ērf, jūs noteikti jau būsiet uzminējis mūsu noslēpumu. Un proti, mēs esam starptautiska psihologu grupa, kuru man - gan tikai mana cienījamā vecuma dēļ - ir tas gods vadīt. - Vairāki prezidija locekļi protestā sarosījās. - Dažādu iemeslu dēļ tai pētījumu sfērai un metodei, kuru esam izvēlējušies, vajadzīgi īpaši eksperimentu objekti. Mēs nevaram izmantot brīvprātīgos, jo šīs personas nedrīkst pat nojaust, ka ir izmēģinājumu trusīšu lomā. Mēs pārstāvam dažādus psiholoģijas virzienus, līdz ar to atšķirīgs ir arī cilvēka uzvedības vērtējums, bet vienā ziņā mūsu viedokļi sakrīt: ņemot vērā eksperimenta raksturu, objekts nedrīkst būt informēts par tā mērķiem. Pat tad ne, kad tas jau ir noslēdzies. Kaut gan esmu pārliecināts: vēlreiz mierīgi izanalizējis mūsu metodes, jūs vismaz daļēji tiksiet skaidrībā par nolūkiem. -Prezidija locekļi draudzīgi pasmaidīja. - Labi. Beidzamās trīs dienas jūs atradāties dziļā narkozē. Taču ar jūsu palīdzību mums izdevās iegūt patiesi vērtīgu materiālu, tādēļ vispirms ļaujiet paust mūsu atzinību par jūsu nemaldīgi veselīgo reakciju visos labirinta līkločos.

Visi piecēlās un sāka skaļi aplaudēt. Noraudzījos, kā sit plaukstas Lilija un Končiss, viņas māsa un Džo, arī «studentu» varza, un mans pacietības mērs bija pilns. Pamanījos pagriezt plaukstu uz augšu un pasliet divus pirkstus V burta veidā. Tas acīmredzami samulsināja sēdes vadītāju, jo viņš noliecās pie Končisa un taujāja, ko tas varētu nozīmēt. Aplausi aprāvās. Končiss savukārt pagriezās pret tā saukto zinātņu doktori no Edinburgas, kas atbildēja ar izteiktu amerikāņu akcentu.

-    Šīs zīmes verbālais ekvivalents varētu skanēt aptuveni šādi: «Es tavu pakaļu piesmiešu.»

Tas ieinteresēja veco kungu. Viņš atkārtoja žestu, vērodams savu roku.

-    Bet kā tad misters Čērčils?…

Paliekusies uz priekšu, sarunā iejaucās Lilija.

-    Šīs zīmes semantiku atšķir augšupvērsta kustība, doktor Kreč-mer. Turpretī mistera Čērčila uzvaras zīme ir statiska, plaukstas iekšpuse vērsta pret adresātu. Tiku jau minējusi to sakarā ar savu darbu Tiešā anāli erotiskā metafora klasiskajā literatūrā.

-    Ak tā. Atceros gan. Ja, ja.

Pie Lilijas vērsās Končiss: - Pedicabo ego vos et irrumabo, Aureli patheci et cinaedi Furi?7

-    Tieši tā, - viņa piekrita.

Tagad paliecās uz priekšu Vimmels alias Jorgensens, ari viņš runāja ar stipru akcentu.

-    Vai tam nav kāds sakars ar ragneša simbolu? - Viņš paslēja divus pirkstus sev virs galvas.

-    Jā, es uzskatu, - atbildēja Lilī, - ka šajā aizskarošajā žestā var saskatīt kastrācijas motīvu, vēlmi noniecināt un pazemot vīrišķo sāncensi, ko savukārt var identificēt ar izteiktu infantilās fiksācijas pakāpi un visām tai raksturīgajām fobijām.

Es saspringu, ieķēros ar pirkstiem troņa parocēs un sakopoju visus prāta spēkus, lai rastu kaut kripatiņu jēgas Šai pilnīgajā bezjēdzībā. Es neticēju, nespēju noticēt tam, ka viņi patiesi ir psihologi, viņi nekad neriskētu nosaukt man savus īstos vārdus.

No otras puses, kā viņi varēja tik spīdoši improvizēt šīs sarunas profesionālo stilu un leksiku? Mans žests taču nāca gluži negaidīts. Bet vai tā bija? Es saspringti prātoju. Lai izspēlētu šo intermēdiju, viņiem bija vajadzīgs šis žests, kuru nebiju lietojis jau gadiem ilgi. Biju dzirdējis, ka, izmantojot kādu hipnozē iedvestu signālu, no cilvēka arī vēlāk var izvilināt vajadzīgo reakciju. Laikam tā ari bija: man veltītie aplausi lika paradīt šo, tieši šo zīmi. Vajag nemitīgi sevi pieskatīt, neļauties spējiem impulsiem.

Sēdes vadītājs pārtrauca šīs debates.

-    Mister Ērf, jūsu zīmīgais žests liek man atģriezties pie mūsu pulcēšanās nolūka. Mēs skaidri saprotam, ka vismaz daži no mums izraisa jūsos skaudru niknumu, pat naidu. Materiāls, ko ieguvām nojums narkotiskā miega laikā, gan rāda lietas nedaudz citā gaismā, bet, kā mēdz teikt mans kolēģis doktors Harisons, būtisks cilvēkam ir nevis patiesais, bet gan iedomātais lietu stāvoklis. Un Šodien mēs esam sapulcējušies, lai dotu jums iespēju mūs tiesāt. Tādēļ jūs sēžat tiesneša sēdeklī. Tādēļ esat mēms - taisnajai tiesai jābūt mēmai līdz tam brīdim, kad tiek pasludināts spriedums. Bet vispirms ļaujiet sniegt dažas papildu liecības — pret mums pašiem. Mūsu vienīgais mērķis ir zinātnes progress, bet mēs visi uzskatām, ka godprātīgas medicīniskās prakses baušļi liedz uzskatīt to par attaisnojumu. Tagad es došu vārdu doktorei Mārkusai, kas nolasīs to daļu no mūsu pētījumu pārskata, kur jūs tiekat analizēts nevis kā eksperimenta objekts, bet vienkārši kā indivīds. Lūdzu, kundze.

Piecēlās sieviete no Edinburgas universitātes, gadus piecdesmit veca dāma. Iesirma zēngalviņa un skarba, inteliģenta, kosmētikas neskarta seja, kuras lesbiskie vaibsti rādīja īpašu neiecietību pret jebkurām muļķības izpausmēm. Viņa sāka lasīt striktā, amerikāniski vienmuļā balsī.

1953. gada eksperimenta objekts pieder pie visai plašās intraverto kvaziintelektuāļu kategorijas. Gan lieliski piemērota mūsu nolūkiem, viņa individualitātes struktūra būtībā ir visai triviāla. Negatīvi vērtējams arī viņa dzīves stils, ko raksturo pilnīgs sociālas aktivitātes trūkums.

Iemesls šādai nostājai ir tikai daļēji neitralizējies Edipa komplekss, par ko liecina visai tipisks simptoms — bailes un naidīgums attiecībā pret autoritāti, jo sevišķi vīrišķu autoritāti. Tas apvienots ar parasto pamatsindromu, proti, ambivalentu attieksmi pret sievieti: tā tiek uztverta kā iekāres objekts, kas vienlaikus nes sevī nodevības draudus, tā izpelnoties atriebību un pretnodevību.

Laika limits neļāva mums pievērsties tām specifiskajām problēmām, ko objekta psihē izraisījusi atšķiršana no mātes klēpja un krūts, bet viņa izstrādātie kompensācijas mehānismi ir tik izplatīti tā dēvēto intelektuāļu vidū, ka mēs droši varam runāt par šāda rakstura psihotraumas klātbūtni. Tā varētu būt saistīta ar viņa tēva dienesta īpašo režīmu, kā arī ar to, ka tēvam -

vai vīrietim vispār- ļoti agri tika piešķirta šķīrēja loma. Mūsu eksperimentā to uzņēmās doktors Končiss. Turpmāk objekts tā arī nespēja samierināties ar agrīno orālā apmierinājuma un mātišķās aizstāvības zaudējumu, kas arī nosaka viņa autoero-tisko pasaules uztveri un attieksmi pret emocionāla rakstura problēmām. Viņš atbilst arīĀdlera* dotajam vienīgās atvases sindroma aprakstam.

Mūsu objekts ir savtīgi - gan seksuāli, gan emocionāli -izmantojis daudzas jaunas sievietes. Saskaņā ar doktores Maks-velas sniegtajām ziņām, viņam ir sava pavedināšanas metode. Proti, objekts īpaši uzsver un eksponē to, ka jūtas vientuļš un nelaimīgs. īsi sakot, tēlo mazu zēnu zaudētās mātes meklējumos, tā atmodinot savos upuros snaudošo mātes instinktu un ekspluatējot tos ar šim tipam raksturīgu, incestuāli tendētu nesaudzību.

Tikpat raksturīga ir arī Dieva identificēšana ar tēva tēlu un līdz ar to agresīvs jebkuras ticības noliegums.

Objekts konsekventi izvēlas tādu sociālo vidi, kas nostāda viņu izolācijas situācijā. Radušos psihisko diskomfortu viņš mēģina neitralizēt, iedomājoties sevi kā dumpinieku un autsaideru. Šie savrupības meklējumi nav nekas cits kā neapzināta vēlme rast attaisnojumu minētajai sieviešu izmantošanai un tieksmei norobežoties no jebkuras sabiedrības, kuras organizācijas principi ir pretrunā ar viņa izteikto pašgandarišanas tendenci.

Ģimenes vide, kā arī sabiedriskā un nacionālā piederība nav palīdzējušas objektam šo problēmu risināšanā. Viņš nāk no virsnieka ģimenes, kur valdīja izteikta patemāla diktatūra un no tās izrietoša tabu sistēma. No strādājošās vidusšķiras jeb, lietojot Cvīmana terminu, technobourgeoisie 8, ko objekta dzimtenē vispār raksturo pārmērīga uzticība šādam konvencionālam dzīves un attiecību modelim. Sarunā ar doktori Maksve-lu objekts ir atzinis, ka «pusaudža gados man nācās dzīvot divas dzīves», tā visai precīzi raksturodams vides izraisītu un vēlāk apzināti uzturētu parašizofrēniju, kam Karena Hornija devusi trāpīgu apzīmējumu «vājprāts kā amortizators».

Pēc universitātes beigšanas objekts izvēlējās sev pilnīgi nepiemērotu vidi — prestižu provinces privātskolu, kas ir viņa nīsto paternālā autoritārisma dogmu sociālā citadele. Pilnīgi loģiski, ka drīz vien, neradis sev atbilstošu vietu nedz skolā, nedz paša dzimtenē, viņš pieņēma atstumtā, trimdinieka lomu. Arī nākamā izvēle liedza viņam jebkuru adekvātas adaptēšanās iespēju. Šoreiz tā bija skola Fraksosas salā, kas nešaubīgi varēja nodrošināt minēto nīstamo elementu klātbūtni. Objekta profesionālo sniegumu grūti saukt par atbilstošu iegūtajai izglītībai, bet attiecības ar kolēģiem un skolēniem ir visai paskopas.

Rezumējot minēto, var teikt, ka objekts neapzināti pakļauts uzmācīgai recidīva tieksmei. Ikvienā vidē viņš meklē pazīstamos elementus, kas ļauj justies izolētam un tādējādi attaisnot norobežošanos no aktīvas sociālās pozīcijas, sociālā pienākuma un atbildības, attaisnot savu konsekvento regresu bezcerīgā infantilas pašgandarīšanas stāvoklī. Patlaban šī autistiska re-gresija atkal izpaužas jau minētajā formā, proti, tiek meklēti mīlas sakari ar jaunām sievietēm. Objekts bija mēģinājis risināt šo konfliktu arī radošā ceļā, un, neraugoties uz neveiksmi, var prognozēt šādu mēģinājumu atkārtošanos. Arī turpmāk paredzama šim personības tipam raksturīgā attieksme pret kultūru: nicība pret tradīciju un dumpīgā avangarda glorificē-šana, pārspīlēta simpātija pret līdzīgiem «dumpiniekiem» un nonkonformistiem. Personīgajā un sociālajā dzīvē var prognozēt regulāras depresijas un paranojas fāzes.

Nobeigumā citēšu fragmentu no doktora Končisa monogrāfijas «Gadsimta vidus konflikts»: «Dumpinieks, kura dumpība nav dabas dota, neizbēgami kļūst par tranu, un pat šī metafora nav īsti precīza, jo tranam ir dota vismaz niecīga iespēja apaugļot bišu karalieni. Cilvēkveidīgajam tranam liegts pat šis mazumiņš, un pēdīgi tas apzinās sevi kā pilnīgi sterilu radījumu, kam nav sasniedzama ne vien karalienes pilnvērtīgā dzīve,

bet pat vienkāršo darba bišu necilais gandarījums. Šī tipa indivīds pakāpeniski degradējas, kļūstot līdzīgs sūklim, inertam iespaidu patērētājam, un šis stāvoklis turklāt ir viņa pamatdzi-ņas — dumpības — pilnīgs noliegums. Tālab nav brīnums, ka pusmūža vecumā daudzi neveiksmīgi dumpinieki, kas kļuvuši par pašniecības māktiem traniem un ir uzņēmīgi pret intelektuālās modes svārstībām, pielāgo sev cinisma masku. Tas ir neveiksmīgs mēģinājums slēpt savu traumēto, pasaules noniecināto personu.»

Pārējie likās klausāmies - dažs skatiens bija pievērsts runātājai, dažs izgudri pētīja gaida virsmu, «studenti» kaut ko kricelēja savās kladēs. Lilija šķita ieinteresēta vairāk par citiem. Es nenovērsu skatienu no dāmas, kas nolasīja savu tekstu, ne reizi nepaceļot uz mani acis. Manī kūsāja naids, es ienīdu viņus visus. Nevar noliegt, ka teiktajā bija zināma daļa patiesības, bet tas nebija attaisnojums šādai publiskai vivisekcijai un vismazāk attaisnojama bija Lilijas ricība—lielākā daļa izmantotā «materiāla» taču bija viņas sarūpēta. Pārsviedu skatienu uz vainīgo, bet jaunizceptā «doktore» likās to nemanām. Ne mirkli nešaubījos par to, kurš ir sacerējuma autors, pārāk skaidri te bija manāms Končisa pirksts. Mani nespēja maldināt viņa jaunā loma - viņš joprojām bija centrālā figūra, kas stāv aiz visa notiekošā, pašā tīmekļa centrā.

Amerikāniete paņēma ūdens glāzi. Publika nogaidoši klusēja, acīmredzot referāts vēl nebija galā. Pēc brīža viņa turpināja.

- Šeit ir divi papildinājumi. Piebildes. Pirmo ir rakstījis profesors Čardi.

Es negribu piekrist viedoklim, ka objekts var izraisīt interesi tikai mūsu eksperimenta ietvaros. Uzskatu, ka pēc pārdesmit gadiem rietumos gaidāms ievērojams labklājības uzplaukums, ko patlaban varbūt pat grūti iedomāties. Atļaušos atkārtot savu domu par kodolkatastrofas draudu labvēlīgo iespaidu uz Rietumeiropas un Amerikas sabiedrību. Pirmkārt, šis faktors stimulēs ekonomiku, otrkārt, kļūs par miera uzturēšanas garantu un, treškārt, nodrošinās reālu briesmu sajūtas pastāvīgu klāt-

būtni, kuras trūkums, manuprāt, bija viens no pēdējo pasaules karu veicinošajiem faktoriem. Kaut gan permanentie kara draudi varētu mazināt sievietes lomu, kas tai iedalīta uz dzīves baudīšanu orientētajā miera laika sabiedrībā, es atļaušos prognozēt, ka vīrieši, kas, līdzīgi mūsu objektam, saglabājuši piesaisti mātes krūtij, ar laiku kļūs par normu. Mēs dzīvosim postmorālisma un visatļautības ērā, kad uz šķietami nenovēršamas apokalipses draudu fona notiek nemitīga pašgandarišanas orģija, ko vairākumam nodrošinās ienākumu un plaša patēriņa preču klāsta pastāvīgais pieaugums. Šim laikmetam raksturīgais personības tips neapšaubāmi būs autoerotisks un klīniskā aspektā autopsihopātisks. Tāpat kā mūsu objektu personīgi radīti, tā šo indivīdu tīti ekonomiski apstākļi izolēs no tiešas saskares ar cilvēces lielākajiem ļaunumiem, tādiem kā bads, nabadzība, nepiemēroti dzīves apstākļi. Rietumu pasaules homo sapiens pārtaps par homo solitarius*. Tālab, neizraisot tīri cilvēciskas simpātijas, objekts ir interesants no sociālās psiholoģijas viedokļa — kā dzīvs piemērs tam attīstības modelim, kādu esmu paredzējis mūsdienu indivīdam ar vidēju intelekta līmeni, bet visai vājām analītiskajām spējām un pilnīgu zinātniskas pieejas trūkumu. Viņš pierāda kaut vai to, ka mākslinieciskās mentalitātes aptuvenās vērtības un pseidoaksiomas ir visai nepilnīgs ekipējums mūsdienu cilvēka evolucionārās misijas veikšanai.

Dāma paņēma nākamo lapu.

- Otras piebildes autore ir doktore Maksvela, kurai ar objektu ir bijis visciešākais personiskais kontakts.

Es uzskatu, ka objekta egocentrisma un sociālās neatbilstības saknes meklējamas viņa pagātnē, tālab, iepazīstinot viņu ar mūsu pētījuma rezultātiem, nepieciešams īpaši uzsvērt, ka šos personības dejektus radījuši no viņa gribas neatkarīgi apstākļi. Objekts, iespējams, nesaprot, ka šis ir tīri klīnisks spriedums

bez mazākās pretenzijas uz morālu vērtējumu vai nosodījumu

— vismaz no manas puses. Persona, kas spiesta slēpt savus trūkumus aiz tik biezas apzinātu un neapzinātu melu maskas, pelnījusi drīzāk līdzjūtību nekā nosodījumu. Nedrīkstam aizmirst, ka objekts ir ienācis dzīvē bez jebkādām pašanalīzes un pašorientācijas iemaņām un iegūtā izglītība visumā tikai kaitējusi viņa personības attīstībai. Var teikt, ka viņš ir īsredzīgs no dabas, un viņa paša izvēlētā vide tikai padziļinājusi šo defektu.

Beidzot amerikāniete apsēdās. Vecais kungs apmierināts pamāja ar sirmo bārdiņu. Viņš uzlūkoja mani, tad Liliju.

-    Doktore Maksvela, es domāju, ka būtu godīgi attiecībā pret objektu, ja jūs tagad atkārtotu to, ko vakar teicāt man.

Lilija palocīja galvu, piecēlās un uzmeta man īsu, sausu mirkli. Kā dzīvam uzskates līdzeklim. Tad viņa uzrunāja klātesošos.

-    Jāatzīst, ka, kontaktējoties ar objektu, es pieredzēju zināmu emociju transmisiju. Kopā ar doktori Mārkusu mēs izanalizējām šo parādību un nācām pie slēdziena, ka tajā var saskatīt divus komponentus. Pirmais saistīts ar tīri seksuālu interesi par objektu, ko vēl pastiprināja manas lomas specifika. Otrs komponents ir empātiska* rakstura. Proti, objekta pašnožēlas emisija ir tik spēcīga, ka gribot negribot pakļauj savam iespaidam. Domāju, tas varētu būt interesanti sakarā ar profesora Čardi teikto.

Sēdes vadītājs paklanīja galvu. - Paldies. — Lilija apsēdās, un viņš pievērsās man. - Jums tas var likties cietsirdīgi, bet mēs negribētu neko noklusēt. - Viņš atkal uzrunāja Liliju. - Runājot par jūsu emocionālās reakcijas pirmo, proti, seksuālo komponentu, vai jūs neraksturotu mums savu pašreizējo attieksmi?

-    Jā. Es uzskatu, ka objekts ir visnota] nepiemērots dzīvesbiedra lomai, pozitīvi to var raksturot tikai kā seksa partneri. - Skadrs tonis, skadrs skatiens. Prātā sāpīgi uzplaiksnīja vēl gluži svaiga atmiņa: viņa stāv, cieši man piekļāvusies, un ir tikai nakts, lietus un mūsu glāsti.

SarunS iejaucās doktore Mfirkusa: - Jūs gribat teikt, ka šajā aspektā viņam ir būtiski destruktīvi trūkumi?

-Jā.

-    Tie būtu?

-    Neuzticība. Egocentrisms. Nespēja uzturēt attiecības sadzīves rutīnas apstākļos. Iespējams, arī homoseksuālas tendences.

-    Vai situācija varētu mainīties psihoanalīzes rezultātā? - vaicāja vecais kungs.

-    Domāju, ka ne.

-    Un kāds ir jūsu viedoklis, Moris? - viņš pievērsās Končisam.

-    Domāju, mēs visi esam vienisprātis — šis cilvēks bija |oti piemērots mūsu nolūkiem, - Končiss iesāka, raugoties tieši uz mani.

- Varu piebilst, ka viņam piemīt izteiktas mazohista tieksmes, kas |auj gūt patiku pat no šīs publiskās viņa trūkumu analīzes. Jebkura turpmāka interese par viņu, manuprāt, ir pilnīgi lieka un pat nevēlama.

Sēdes vadītājs atkal griezās pie manis.

-    Narkozes laikā atklājās, ka jūsu emocionālā attieksme pret doktori Maksvelu joprojām ir visai aktīva. Daži no mums ir norūpējušies par iespaidu, kādu uz jūsu psihi var atstāt abi nesenie zaudējumi: vispirms jūsu austrāliešu draudzene un tagad arī noslēpumainā persona, kuru jūs pazināt kā Džūliju. Attiecībā uz pirmo zaudējumu gribu piebilst, ka zemapziņā tas jums saistās ar dzi|u vainas apziņu. Dažus no maniem kolēģiem satrauca pašnāvības iespēja, bet mūsu kopējais spriedums ir šāds: jūsu orientācija uz egoistisku pašganda-rīfianu ir tik izteikta, ka var prognozēt tikai nenopietnu, histēriska rakstura mēģinājumu. Iesakām no tā piesargāties.

Es palocījos sarkastiskā pateicībā. Galvenais - nezaudēt pašcieņu, par katru cenu saglabāt to, kas vēl palicis.

-    Un tagad .. varbūt kāds vēlas vēl ko teikt? — doktors KreČmers palūkojis uz abftm pusēm. Visi draudzīgi pašūpoja galvas. - Ļoti labi. I īsam nonākuši pie mūsu eksperimenta fināla. - Viņš deva zīmi, un visi prezidija locekļi piecēlās kājās. Auditorija palika ttēžam. Vecais virs atkal pievērsās man. - Kā redzat, mēs neslēpām savas patiesās domas par jums. Tā kā šī ir tiesa, iznāk, ka esam liecinājusi pali pret sevi. Vēlreiz atgādinu, ka tiesnesis Šeit esat jūs, un nu ir pienācis laiks mūs tiesāt. Mums ir arī savs pharmakos, grēkāzis.

Viņš pagrieza galvu pa kreisi. Lilija noņēma brilles, aplieca galdu un nostājās manā priekšā troņa pakājē. Pazemīgi nodurta galva, balts grēku nožēlnieces tērps. Pat tobrid es vēl biju tik naivs, ka iedomājos kādu pēkšņu, fantastisku pavērsienu: saderināšanās farss, absurdas laimīgās beigas… Drūmā tīksmē jau nodomāju, kā man tādā gadījumā iīkoties.

- Viņa ir jūsu varā, tomēr jūs nevarat rīkoties ar viņu pēc saviem ieskatiem. Esam taču mediķi, un mūsu taisnās tiesas kodekss nosaka konkrētu soda mēru par konkrētu noziegumu, proti, to, ka eksperimenta objektam laupīta jebkura piedošanas spēja. - To pateicis, viņš pagriezās pret velvēto ieeju, kur stāvēja Ādams. - Soda ierīci, lūdzu!

Ādams nodeva rīkojumu tālāk. Prezidijs pagāja malā, ciešā pulciņā nostājās iepretī studentiem. Zālē ienāca četri vīri melnās uniformās un veicīgi nostūma malā divus galdus un palankīnu, atbrīvojot telpas centru. Trešo galdu novietoja troņa pakājē līdzās Lilijai. Divi vīri izgāja un atgriezās, nesot smagu koka rāmi, līdzīgu durvju aplodai uz masīviem līmeniskiem balstiem. Sešu septiņu pēdu augstumā statenisko šķautņu pašā augšā bija iestiprināti divi dzelzs riņķi. Lilija pagriezās un aizgāja līdz zāles centram, kur šī konstrukcija nu bija uzstādīta. Nostājās un pacēla rokas, un Ādams ieslēdza viņas locītavas dzelzs aprocēs; nu viņa stāvēja kā krustā sista, ar muguru pret mani. Galvā viņai uzmauca cietu ādas cepuri, kuras pagarinātā pakauša daļa nosedza arī kaklu; acīmredzot tā bija aizsargķivere.

Un savādā konstrukcija bija soda rīks.

Ādams izgāja un tūdaļ atgriezās. Pirmajā brīdī nesapratu, ko viņš nes, nevērīgi šūpojot rokā. Tikai ieraudzījis šo priekšmetu, es aptvēru viņu velnišķo ieceri.

Stingrs, melns rokturis, kura galā karājās gara mezglotu ādas slokšņu aste. Akurāti sakārtojis dažas saķērušās sloksnes, viņš nolika šo riku uz galda, ar rokturi pret mani. Tad atgriezās pie Lilijas -darbību secība bija labi pārdomāta atrāva kleitas rāvējslēdzēju un atāķēja krūšturi, un nostūma drēbes malā, pilnībā atsedzot kailo muguru. Zem lāpstiņām varēja manīt sārtenu svītriņu, krūštura gumijas pēdas.

Es nu biju viena no eimenīdām, cietsirdīgajām fūrijām9.

Plaukstas kļuva miklas, kārtējo reizi man saļodzījās pamats zem kājām. Končiss grūda mani arvien zemāk un zemāk; ikreiz likās, ka tālāk vairs nav kur iet, un tomēr katru reizi atklājās jauns lejup-ceJŠ.

Smetsam līdzīgais vīrs atkal panācās uz priekšu un nostājās troņa pakājē.

— Nu jums ir gan grēkāzis, gan soda rīks. Un jūs pats esat reizē tiesnesis un bende. Mēs visi šeit esam pret liekām ciešanām. Varbūt jūs to sapratīsiet, vēlreiz atskatoties uz visu notikušo. Taču esam vienojušies dot mūsu eksperimenta objektam revanša iespēju, proti, iespēju sodīt mūs tādā veidā, kas būtu pietiekami sāpīgs mums visiem. Iespēju sodīt vai apžēlot - jums tiek dota pilnīga izvēles brīvība. Šim nolūkam esam izraudājuši doktori Maksvelujo viņa vistiešāk simbolizē jums nodarīto pārestību. Un tagad gribam lūgt jūs paust savu spriedumu, paceļot vai nolaižot labās rokas īkšķi, kā savulaik darīja Romas imperatori. Ja īkšķis norādīs uz leju, jūs tiksiet atsvabināts un varēsiet izpildīt sodu tik bargi un nežēlīgi, cik uzskatīsiet par vajadzīgu, līdz pat desmit sitieniem. Tas ir pilnīgi pietiekami, lai nodarītu neciešamas sāpes un paliekošus miesas bojājumus. Pacelts īkšķis būs apžēlošanas zīme - pēc pēdējās īsās atskurbināšanas procedūras jūs uz visiem laikiem tiksiet no mums brīvs. Bez šaubām, jūs tiksiet atbrīvots arī pirmajā gadījumā, kas turklāt norādīs uz jau pietiekamu atskurbuma pakāpi. Un tagad mans pēdējais lūgums: nopietni, patiesi nopietni apdomājiet savu izvēli.

Kā slēpu mājienu saņēmuši, piecēlās ari studenti, nu es sēdēju visu skatienu krustugunīs. Uzdevums tik tiešām nebija no vieglajiem: vajadzēja rīkoties tā, lai vēl ilgi paliktu viņiem atmiņā, lai liktu saprast, cik absurds ir viss viņu pasākums un fināls jo sevišķi. Es labi apzinājos, ka tiesnesis esmu tikai vārda pēc. Kā jebkurš tiesnesis, es pats beigās tikšu uz apsūdzēto sola, paša sprieduma notiesāts.

Tūlīt bija skaidrs, ka viņu piedāvātā izvēle ir tīrais blefs. Viss taču bija izkārtots tā, lai es nevarētu viņu patiesi sodīt: man nebija vajadzīgas sāpju, bet gan nožēlas asaras, tas būtu vienīgais, kas varētu remdēt manu pārestību. Pat ja es izšķirtos par labu sodam, viņiem noteikti ir sagatavots atkāpšanās ceļš. Visa šī situācija ar absurdi sadistisko ievirzi, Šī viltus dilemma nebija nekas cits kā vēl vienas lamatas. Un tomēr niknuma un smagā apkaunojuma sūrumam - biju izlikts pie kauna staba visu šo statistu priekšā -piejaucās vēl kāda sajūta, kas nebija nedz gatavība piedot, nedz jo vairāk pateicība, bet gan nerimstošs izbrīns par to, ka tieši es esmu šīs mistērijas centrālais tēls.

Aizritēja pāris garas un saspringtas minūtes; es lūkoju izvērtēt, vai šī izvēle tik tiešām ir brīva, svešas gribas neuztiepta. Tad es noliecu īkšķi uz leju.

Sēdes vadītājs ilgi noraudzījās manī, tad deva zīmi sargiem un atgriezās pie pārējiem. Tiku atbrīvots no roku dzelžiem. Piecēlos un paberzēju locītavas, izņēmu mutes aizbāzni. Līmlente sāpīgi parāva neskūtos rugājus, un kādu mirkli es varēju tikai stulbi mirkšķināt asaru pilnās acis. Sargi stāvēja nekustīgi. Berzēdams zodu, es aplaidu acis visriņķī.

Klusums. Acīmredzot viņi gaidīja, ka es kaut ko teikšu. Tātad es neteikšu neko.

Nokāpu pa koka kāpieniem un paņēmu pletni. Tā nebija butaforija, kā varēja gaidīt, bet īsts, negaidīti smags rīks. Ādas pinumā iestrādāts koka rokturis ar apaļu metāla uzgali, garās sloksnes manāmi nodilušas, mezgli cieti kā svina lodes. Pletne izskatījās krietni veca - autentisks kara flotes soda rīks no Napoleona kara laikiem. Grozīju to rokās un drudžaini prātoju. Visdrīzāk viņi izdzēsīs gaismas un sāksies vispārēja jezga. Bet Ādams un četri melnā ģērbtie puisieši stāvēja pie izejas, par bēgšanu nebija ko domāt.

Nākamajā mirklī es pacēlu pletni virs galvas un no visa spēka triecu pret galdu. Draudīgs švīksts pāršķēla gaisu, pletne piezemējās uz koka virsmas ar šāvienam līdzīgu troksni. Daži studenti nevijus salēcās, viena meiča pat nodūra acis. Tomēr neviens neizkustējās no vietas. Es lēni devos uz to pusi, kur stāvēja Lilija. Biju gandrīz pārliecināts, ka tik tālu netikšu.

Bet es tiku. Apstājos pletnes vēziena attālumā, un neviens nemēģināja mani apturēt, no pārējiem mani šķīra vismaz trīsdesmit pēdas. Stāvēju, gatavs sitienam, paspēris uz priekšu vienu kāju, un likos novērtējam distanci. Izdarīju pat vieglu izmēģinājuma vēzienu, ļaujot velnišķajam rīkam vieglītēm skart Lilijas muguru. Viņas seju slēpa ķivere, es nevarēju to redzēt. Tad pacēlu pletni virs galvas, it kā grasītos no visa spēka iecirst to baltajā miesā. Domāju, ka atskanēs kliedzieni, kāds metīsies man virsū. Bet zālē valdīja smags klusums - viņiem tāpat kā man bija skaidrs, ka ir jau par vēlu. Tagad mani varēja apturēt tikai lode. Atskatījos, gatavs ieraudzīt sev pievērstu stobru. Bet prezidijs, sargi un studenti - visi stāvēja kā sasaluši.

Atkal pievērsos Lilijas bezpalīdzīgajam stāvam. Kāds ļauns dēmons, nežēlīgs marķīzs čukstēja man prātā: sit vien, paskaties, kā maigo ādu uzšķērž sārtas, miklas švīkas, un pat ne tāpēc, lai liktu ciest viņai, nē, lai šokētu viņus, liktu viņiem aptvert savas rīcības neprātu, to velnišķo risku, kam tika pakļauta šī meitene. «Antons» bija teicis: «Ļoti drosmīga meitene.» Viņi vienkārši bija tik pārliecināti, tik simtprocentīgi droši par manu godprātību, stulbo angļu godprātību; jā, neraugoties uz visu, kas par mani tika teikts, visām banderiljām, kas šūpojās manas pašapziņas ķermenī, viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka nekad un nemūžam manam atvēzienam nesekos sitiens. Tas tiešām nebija sitiens, bet lēna, ļoti lēna kustība, it kā es vēlreiz pārbaudītu attālumu. Nolaidu pletni un atkal atvēzu, vēlreiz lūkojot izsvērt, vai tiešām manu rīcību diktē Končisa griba. Bet nē, biju drošs, ka man tiešām pieder pilnīga izvēles brīvība. Ja gribētu, es būtu to izdarījis.

Un tad piepeši.

Piepeši es sapratu.

Es nestāvēju pazemes ūdens tvertnē ar pletni rokā, nē, patiesībā tas bija saules pieliets laukums pirms desmit gadiem un rokā es biju sažņaudzis vācu automātu. Un ne jau Končiss bija Vimmela lomā. Pulkvedis Vimmels bija manī pašā, manā sitienam paceltajā rokā, visā manā pagātnē un jo sevišķi tajā pārestībā, ko biju nodarījis Alisonai.

Jo labāk jūs izprotat brīvību, jo mazāk jums tās ir.

Un mana brīvība arī bija atteikšanās no sitiena - lai ko tas man maksātu, lai ko viņi par mani domātu, lai astoņdesmit daļiņas mana es atdotu par to dzīvību. Lai domā, ka esmu tiem piedevis, kā viņi noteikti cerēja, lai domā, ka mana līcība ir svešas gribas iedvesta, ka viņiem atkal izdevies mani piesmiet. Es nolaidu pletni un jutu asaras sakāpjam acīs - bezspēcīgu dusmu un vilšanās asaras.

Visiem Končisa manevriem, visām šarādēm - psihotropajām, teatrālajām, seksuālajām, psiholoģiskajām - bija tikai viens mērķis: likt man stāvēt šeit, tāpat kā viņš reiz bija stāvējis partizāņu priekšā, nespējīgs tos nogalināt. Savāda stunda reizēm tiek atvēlēta vecu parādu kārtošanai, vēl jo dīvaināka ir to cena.

Pārējie vienpadsmit aizvien nekustējās, cieši sastājušies ap pa-lankīnu, kā sargājot to no manis. Redzēju Džūnu, kam pietika smalkjūtības izvairīties no mana skatiena. Zināju, ka viņa ir patiesi izbijusies — šai meitenei bija iemesls šaubīties par manu rīcību.

Tik maiga, tik gaiša āda.

Pagriezos un devos pie viņiem, pie Končisa. «Antons» stāvēja viņam līdzās un tikko manāmi saspringa, gatavs lēcienam. Arī Džo sekoja man tramīgu skatienu. Nostājos Končisa priekšā un sniedzu viņam pletnes kātu. Viņš paņēma to, nenovēršot skatienu, to pašu veco, pētīgo pērtiķa skatienu.

Ilgu brīdi raudzījāmies viens otrā; viņš laikam gaidīja, ka runāšu, izteikšu gaidīto vārdu. Bet es negribēju. Nevarēju.

Noskatīju pārējās sejas. Zināju, ka tie ir tikai aktieri un aktrises, bet pat vistalantīgākie viņu profesijas pārstāvji nespētu bez vārdiem paust dažas cilvēciskas kategorijas - inteliģenci, pieredzi, patiesu godīgumu, ko tagad redzēju šajās sejās. Tāpat negribēju ticēt, ka tikai samaksas dē|, lai cik dāsna tā būtu, viņi piedalījās šajā izrādē. Mirkli mūs šķita vienojam savstarpēja sapratne un zināms respekts. No viņu puses varbūt ne vairāk kā atvieglojums - neraugoties uz visiem pārdzīvojumiem un pazemojumiem, es biju attaisnojis viņu cerības; no manas puses savukārt neskaidra apjauta, ka esmu iekļuvis kādā viedā ezoteriskā lokā un man labāk ciest klusu. Vienpadsmit klusi stāvi, sejas, kurās nav nedz naidīguma, nedz vēlības; manu dusmu neskartas, tās likās tikpat tuvas un reizē tālas un bezkaislīgas kā austrumzemju gudrajiem flāmu meistara gleznā.

Jutos gandrīz fiziski sarūkam, samazināmies viņu priekšā - līdzīgu jutoņu mēdz iedvest diži mākslas darbi vai dižas patiesības, kuru priekšā neviļus topam niecīgi, aprobežoti un nepilnīgi.

Es redzēju to Končisa skatienā: eleutheria bija guvusi virsroku, bet tā nebija vienīgā uzvara. Un tikai man šeit nebija ļauts zināt, ko vēl viņiem izdevies pierādīt. Arī atbildi meklēju Končisa acīs, bet tiklab varēju meklēt to nakts melnumā. Simtiem neizteiktu vārdu trīsēja man prātā un lūpās un turpat arī izdzisa.

Nekādas atbildes: ne skaņas, ne kustības.

Es spēji apsviedos un atgriezos savā tronī.

Noraudzījos, kā no zāles iziet studenti, kā tiek atsvabināta Lilija. Džūna sakārtoja viņas drēbes, un abas pievienojās pārējiem. Tika aiznests rāmis. Pēdīgi palika tikai divpadsmit prezidija locekļi. Tie paklanījās saskaņoti kā Sofokla traģēdijas koris, pagriezās un devās prom.

Pie izejas vīrieši pagāja malā, lai izlaistu sievietes, un Lilija izgāja pirmā. Kad zāli bija atstājis pēdējais vīrietis, viņa atgriezās un bridi noraudzījās manī tāpat kā es viņā. Raudzījās bez izteiksmes, bez mazākās pateicības, ļaujot man minēt, kālab dāvājusi man šo pēdējo skatienu. Vai paņēmusi piemiņai manu?

62

Zālē paliku tikai es un trīs apsargi, kas bija mani šurp at-veduši. Aizritēja minūte, divas. Ādams piedāvāja man ciga-reti, es aizsmēķēju. Man prātā jaucās dusmas un atvieglojums - nožēloju neizmantoto iespēju teikt iznīcinošu runu, atmaskot viņus un viņu eksperimentus, bet tai pašā laikā jutu, ka biju izmantojis vienīgo iespēju saglabāt pašcieņu. Cigarete bija gandrīz galā, un Ādams pavērās pulkstenī.

-    Ir laiks, - viņš norādīja uz roku dzelžiem, kas vēl karājās pie troņa paročiem.

-    Nu jau gan pietiks.

Es piecēlos, bet viņi tūdaļ saķēra mani aiz rokām. Es izteiksmīgi noelsos, Ādams paraustīja plecus.

-Bitte*

Ļāvu atkal piesprādzēt sevi pie abiem sargiem. Tad viņš paņēma sprūdu. Tas nu bija par daudz — es lūkoju pretoties, bet viņi rupji nogrūda mani sēdeklī; cīnīties bija bezjēdzīgi, un es padevos. Ādams uzmauca sprūdu man uz galvas, šoreiz gan iztika bez līmlentes. Tam sekoja melnais maiss, un mēs devāmies ceļā. Izgājuši no zāles, nogriezāmies pa labi, gājām citu ceļu, nekā bijām nākuši. Vēl pārdesmit soļu, tad pieci kāpieni uz leju - šķiet, bijām nonākuši citā telpā vai ūdenstilpnē.

Tiku parauts atpakaļ, kāds sāka grabināties ap roku dzelžiem. Nākamajā mirklī mana kreisā roka tika pacelta uz augšu, es izdzirdu klikšķi un šausmās aptvēru, ko viņi izdarījuši — pieslēgts pie rāmja, nu biju Lilijas vietā. Sāku plosīties kā notverts zvērs - spārdījos un ļimu ceļos, un izmisīgi raustīju to roku, kas saistīja mani ar sargu. Puiši varēja it viegli tikt galā, pamatīgi mani iekaustīt, viņi taču bija trīs, turklāt es nebiju nekāds pretinieks - ar maisu galvā un saistītām rokām. Acīmredzot bija dots norādījums būt pēc iespējas saudzīgiem. Pēdīgi viņi pieslēdza arī otru roku un noņēma maisu.

Tā bija gara, šaura telpa, arī ūdenskrātuve, bet zemākiem griestiem, savas astoņdesmit pēdas gara un divdesmit plata. Pašā vidū ieraudzīju baltu ekrānu, līdzīgu villā redzētajam; sprīdi tālāk telpu aizšķērsoja melni, cieši aizvilkti aizkari, virs kuriem tikko varēja samanīt gala sienu. Mutsas kapelas palielināts variants, aizkari svētbilžu sienas vietā. Rāmis atradās šajā galā, un tieši man priekšā pa labi stāvēja neliels kinoprojektors ar sešpadsmit milimetru filmas rullīti. Vienīgo gaismu deva vaļējas durvis kreisajā pusē.

Melnkreklu puiši tūdaļ ķērās pie lietas: ieslēdza projektoru, pārbaudīja, vai filma pareizi ielikta, un iedarbināja motoriņu. Uz ekrāna parādījās melns ritenis uz balta fona, varbūt filmu kompānijas emblēma. Viens no puišiem noregulēja asumu, bet Ādams pagriezās pret mani un, stāvot drošā attālumā, paziņoja: - Pēdējais atskurbināšanas seanss.

Tātad viņi panāca šo «apžēlošanu», lai varētu pakļaut mani vēl vienam pazemojumam; eksekūcijai tomēr bija jānotiek - ja ne tiešā, tad vismaz metaforiskā nozīmē. Lejupceļš vēl nebija galā.

Paliku viens ar dūcošo projektoru un to, kas slēpās aiz melnā aizkara. Emblēma izdzisa, uz ekrāna parādījās burti.

FILMU STUDIJA POLYMUS PIEDĀVĀ

Pēc balta kadra sekoja filmas nosaukums:

RŪGTA PATIESĪBA

Atkal melnais ritenis, tad turpinājās filmas titri.

GALVENAJĀ LOMĀ SLAVENĀ STAIGULE ĪO

Tukšs kadrs.

KURU JŪS ATCERATIES KĀ IZĪDU ASTARTI KĀLĪ

Atkal pauze, šoreiz garāka.

UN APBUROŠO LILIJU MONTGOMERIJU

Sekoja īss kadrs - Lilija bija nometusies ceļos līdzās gulošam vīrietim. Tikai pēc briža attapu, ka tas esmu es pats. Kāds, droši vien Končiss, bija uzņēmis mūs brīdī, kad viņa deklamēja man rindas no Šekspīra Vētras. Ar teleobjektīvu - cik atceros, viņa pat tika minējusi, ka Končisam tāds ir.

KĀ ARĪ NEATVAIRĀMO DŽŪLIJU HOLMSU

Vēl viens īss kadrs, uzņemts tai pašā dienā: spoža saules gaisma, es stāvu un skūpstu viņu pie Poseidona statujas.

UN BRAŠO ZINĀTNIECI VANESU MAKSVELU

Šoreiz kadrā parādījās fotogrāfija: Lilija sēž pie papīriem nokrauta laboratorijas galda. Statīvs ar mēģenēm, mikroskops - īsta Kirī kundze jaunībā.

BET TAGAD SAVĀ LABĀKAJĀ LOMĀ -

Uz mirkli atkal parādījās melnais ritenis.

VIŅA SPĒLĒS PATI SEVI!

Tukšs kadrs.

Sekoja neskaidrs attēls, kas, pamazām saasinoties, rādīja Džo šakāļa maskā skrienam pa villas taku; dienasgaismā izlīdis pekles mošķis. Viņš skrēja tieši virsū kamerai, aptumšojot kadru.

KĀ VIŅAS PARTNERI REDZĒSIET MISISIPI BRIESMONI

Tukšs kadrs.

DŽO HARISONU

Atkal melnais ritenis.

KAS ARĪ SPĒLĒS PATS SEVI

Tad nāca teksts grezni cakotā ietvarā:

JAUNĀ, AUGSTDZIMUSĪ  NETIKLE LĒDIJA DŽEINA SAVĀ VIESNĪCAS ISTABĀ.

Izskatās pēc lētas pornogrāfijas.

Sākās: bagātīgi pušķots, bezgaumīgs buduārs karaļa Edvarda laika stilā. Parādās Lilija vaļējiem matiem, peņuārā, kas plivinās virs banālas melnas korsetes. Uzlikusi kāju uz krēsla, palabo zeķu gumiju - profesionāli pliekana kustība, bet ne tikai - tuvplāns ļāva parādīt ari rētu uz plaukstas locītavas. Piepeši viņa atskatās uz durvīm un kaut ko saka. Ienāk izsūtāmais zēns, rokā paplāte ar vēstuli. Lilija paņem vēstuli, zēns aiziet. Viņa lasa vēstuli, tad ar nicīgu vīpsnu aizsviež to pa roku galam. Kamera pievelk tuvāk uz grīdas gulošo vēstuli.

Drebelīgais attēls, švīku un pūslīšu faktūra atgādināja vecās mēmā kino filmas. Nākamais kadrs rādīja vēl vienu ierāmētu titru:

«…NU ES ZINU DRAUSMO PATIESĪBU PAR TAVĀM . NEŅTRAJĀM IZPRIECĀM. DZIĻĀ RIEBUMĀ PAZIŅOJU, KA STARP MUMS VISS IR CAURI. VĒL ISU BRĪDI TAVS LAULĀTAIS DRAUGS … LORDS DE VĒRS.»

Nākamais kadrs. Kamera no augšas skatās uz gultā zvilnošu Liliju. Peņuāra vairs nav, tikai melna korsete un tīkliņzeķes. Dāsni kosmētikas akcenti un uzmesta lūpa — visai veiksmīgs sapīkušas femme fatale* tēls. Bet visumā attēls atbilda tekstam, kā vairums pornogrāfijas balansējot uz komiskā robežas. Šoreiz, jādomā, tīši.

Tātad viss beigsies ar joku. Gana pliekanu, tomēr joku.

KĀRĪBĀ TVĪKSTOT, VIŅA GAIDA SAVU MĪĻĀKO. MELNU KĀ NAKTS. KOPĀ TIE GRIMS NEŠĶĪSTĀ GRĒKĀ.

Atkārtojās iepriekšējais kadrs. Tad viņa strauji pietrūkās no savas misiņa gultas, kas šķita palienēta no franču priekanama. Kāds bija ienācis istabā.

IERODAS MELNAIS VĒRSIS, VODEVIĻAS DZIEDONIS.

Vaļējās durvīs stāvēja Džo, ģērbts smieklīgi šaurās biksēs un baltā blūzē ar platām piedurknēm. Drīzāk melns toreadors nekā vērsis. Viņš aizvēra durvis un pievērsa kamerai iekārē kvēlošu skatienu.

TĀ IR VIENĪGĀ VALODA, KO VIŅI PROT.

Acīmredzot tā tiešām būs pornogrāfija. Lilija skrēja atnācējam pretī. Tas paspēra soli, sagrāba viņu aiz pleciem, un abi sakusa mežonīgā skūpstā. Tikuši līdz gultai, mīlnieki iekrita viens otra skaujās. Pēc brīža Lilija uzgula nēģerim virsū un noklāja skūpstiem viņa seju un kaklu.

MELNAIS ĒRZELIS GLĀSTA BALTO SIEVIETI.

Nākamajā kadrā Lilija stāv pie sienas, aicinoši atmetusi rokas. Līdz pusei kails, Džo nometas ceļos un taustās pēc korsetē paslēptajām krūtīm. Viņa satver melni sprogoto galvu un piekļauj sev klāt.

UN TĀLAB VIŅA ATTEICĀS NO MĪLOŠA VĪRA, BURVĪGIEM BĒRNIEM, TUVINIEKIEM. DRAUGIEM, TICĪBAS igj NO VISA.

Nu nāca īsa fetišisma ainiņa. Nēģeris guļ, izstiepies uz grīdas, uz vēdera tam uzlikta sievietes kāja melnā smailpapēžu kurpē. Tuvplāns - to maigi glāsta melnas rokas. Beidzot es radu iemeslu šaubām - tā varēja būt jebkuras sievietes kāja, jebkura nēģera rokas un vēders.

KAISLĪBA KŪSĀ UN VERD.

Kamera skatās pāri istabai. Tagad Lilija piekļauj nēģeri pie sienas, skūpsta. Melna roka parādās uz sievietes muguras, sāk atāķēt korseti; slaika, balta mugura zem lielām, melnām rokām. Objektīvs pievilka viņus tuvāk, tad sāka neveikli taustīties uz leju, mirkli paturot kadrā negausīgās rokas. Likās, ka Džo jau ir pilnīgi kails, viņu gan aizsedza sievietes baltais ķermenis. Varēju redzēt tikai seju, un attēla kvalitāte nejāva droši noteikt, vai tas vispār ir viņš. Sievietes seja netika rādīta.

KĀDA BEZKAUNĪBA!

Sākotnējo šoku pamazām nomainīja šaubas. Mirklīgu tuvplānu virkne: kailas, baltas krūtis, tumši gumi, tad kopējais plāns - divi kaili augumi gultā. Tie bija vai nu par tālu, vai par tuvu, lai varētu tos atpazīt. Sievietes blondie mati sāka likties pārāk gaiši, pārāk spīdīgi kā lēta parūka.

PIEKLĀJĪGI ĻAUDIS IET SAVĀS GAITĀS, BET ŠE NORIS GRĒCĪGA ORĢIJA.

Uz ekrāna parādījās ielas skats - laužu pilnas ietves, sastrēgum-stunda. Pilsēta bija man sveša, nez kādēļ likās, ka tā ir Amerika. Daudz labākas kvalitātes, šie kadri acīmredzot bija ņemti no kādas citas filmas, un pomoainiņas nu rādījās jo vairāk vecmodīgas un nožēlojamas.

NEĶĪTRI GLĀSTI.

Anonīma balta roka glauž anonīmu melnu failu: gluži parasts mīlas žests. Nepieņemams likās tikai tas, ka viņi dara to kameras priekšā. Tā bija labā roka, bez rētas; vienubrīd pirksti gan imitēja flautas spēli, tomēr es biju gatavs derēt, ka tā nav Lilija.

AICINĀJUMS.

Kadri kļuva arvien pikantāki: no augšas skatīta, manā priekšā gulēja kaila sieviete atplestām kājām; gatava pieņemt nēģeri, kura melnā mugura neskaidri vīdēja pie pašas kameras. Arī šoreiz nevarēju saredzēt viņas seju, tā bija aizgriezta, bezmaz ārpus kadra.

PA TO LAIKU…

Filmas kvalitāte atkal izmainījās - gan tikpat slikta, tā bija uzņemta ar citu kameru, citos apstākļos. Jauns pārītis ļaužu pilnā restorānā. Acumirklīgs šoks, rūgta niknuma trieciens - tie bijām mēs, es un Alisona, mūsu tikšanās pirmajā vakarā Pirejā. Sprīdis tukšas filmas, tad atkal mēs. Pirmajā brīdī pat nesapratu, kur tas ir - Alisona iet lejup pa stāvu ciemata ieliņu, es soļoju jardu vai divus iepakaļ. Likāmies pagalam nomākti; vaibsti gan nebija skaidri redzami, bet šī distance, arī gaita rādīja, cik bēdīgi jūtamies. Nu es apķēros: tā bija Arahova, mēs atgriezāmies no Pamasa ekspedīcijas. Vīrs ar kameru acīmredzot bija paslēpies kādā ciemata mājā aiz pievērta slēģa - kadra sānos rēgojās tumša priekšmeta mala. Tieši kā kara laika epizodē ar pulkvedi Vimmelu. Tātad mums visu laiku kāds sekoja, novēroja mūs, filmēja. Diez vai tas bija iespējams Pamasa akmeņainajās nogāzēs, bet tur, kur apkārt koki… Atcerējos ūdens palti, saules karsto pieskārienu, Alisonas augumu. Nē, pārāk briesmīga, pilnīgi nepieļaujama likās doma, ka arī toreiz mēs nebijām vieni.

Jutos izģērbts, nodīrāts; arī šī atmiņa nu bija sabojāta, viņu klātbūtnes apgānīta.

Atkal tukša filma, tad jauns titrs.

1

Marsels Prūsis (1871-1922) - ievērojams franču intelektuālās literatūras pārstāvis.

2

14. gs. izveidots britu tiesas institūts, kam pārmeta negodīgu darbību monarha varas labā; ar šo nosaukumu mēdz apzīmēt netaisnus, subjektīvus spriedumus.

3

Eiropas viduslaiku mitoloģijā sievišķs dēmons, kas uzmācas gulošiem vīriešiem.

4

Hieronimuss Bošs (ap 1450-1516) - nīderlandiešugleznotājs, attēlojis fantastiskas ainas ar viduslaiku mitoloģijas tēliem.

5

Džordžs Kroulijs (1780-J860) - ievērojams britu pilsonis, darbojies reliģijas un literatūras jomās.

6

Jans Kristiāns Smetss (1870-1950) - politisks darbinieks Dienvid-āfrikā.

7

Valgošu jūs. piesmiešu jūs, pretekli Fūrij un netikli Aurēlij! (Katulls) (latīņu vai.)

Alfrēds Ādlers (1870-1937) - austriešu psihologs, individuālās psiholoģijas izveidotājs.

8

Tehnoburžuāzija. (franču vai.)

Empātija—spēja iejusties cita cilvēka emocionālajā stāvoklī, izjust tā pārdzīvojumu.

9

Grieķu (eimenīdas vai erīnijas) un romiešu (fūrijas) mitoloģijā trīs atriebības dievietes ar lunkanām čūskām matu vietā.

DZIMUMAKTS.

Uz ekrāna nozibēja cipariņi, raustīgas baltas švīkas - bija beigusies lente. Projektors sāka skaļi tarkšķēt, man priekšā balsnīja kails ekrāna taisnstūris. Kāds ieskrēja pa durvīm un izslēdza aparātu. Es nicīgi nosprauslojos - tā jau domāju, ka viņu uzdrīkstēšanās necik tālu netiks. Bet ienākušais - vārajā gaismā saredzēju, ka tas ir Ādams, - piegāja pie ekrāna un nolika to malā. Un atkal atstāja mani vienu. Kādu pusminūti stāvēju tumsā. Tad aiz priekškara iedegās gaisma.

Aizkari lēnām pašķīrās - kāds vilka tos aiz aukliņas kā labdarības izrādē. Atvērās par divām trešdaļām un apstājās, pārsvītrojot jebkuru līdzību ar labdarības pasākumu. Gaismu deva griestu lampa; kupols nelaida to cauri, un maigās, intīmās gaismas kūlis bija vērsts tieši uz leju.

Uz zemu sofu, kas pārsegta ar milzīgu zeltaini brūnu tepiķi -laikam persiešu rokdarbs. Uz tā zvilnēja pilnīgi kaila Lilija. Es, protams, nevarēju saredzēt rētu, bet tikpat zināju, ka tā ir viņa -iedeguma tonis bija gaišāks nekā māsai. Guļot spilvenu grēdas ielokā - zeltaini, dzintaraini, rožaini un sarkanbrūni, tie balstījās pret guļvietas griezto, spoži zeltīto galvgali - Lilija bija pagriezusies pret mani, nepārprotami atdarinot Goijas Kailo mahu. Rokas aiz galvas aizlikusi, viņa ļāva aplūkot savu kailumu. Nevis demonstrēja vai piedāvāja, bet tieši ļāva aplūkot. Aplūkot un pieņemt kā mūžsenu un neapstrīdamu faktu. Paduses iedobīte, tikpat kaira kā kaunuma trīsstūris. Krūšu galiņi - divi rozīgi dārgakmeņi, divas mazas rētiņas uz ādas medainā fona. Krūšu maigie konusi, gumi, potītes, maza, kaila pēda. Un nekustīgs skatiens ar tādu kā augstprātīgu mieru raudzījās patumšā, kur es karājos, pieķēdēts pie rāmja.

Uz gala sienas bija attēlota slaiku, melnu arku rinda. Vispirms nodomāju, ka tas ir atgādinājums par Burāni, bet tās bija pārāk šauras, smailām galotnēm mauru stilā. Goija… varbūt Alhambras pils1? Tad ievēroju, ka telpas grīdai ir divi līmeņi kā romiešu pirtī. «Skatuve» atradās nedaudz zemāk; aizkari acīmredzot piesedza kāpienus, un pirmīt man likās, ka sofai nav kājiņu.

Augums nekustīgs gulēja zeltainās gaismas lāmā, Lilija skatījās uz mani kā senlaiku gleznas tēls. Tas turpinājās ilgi, un es jau nodomāju, ka tā arī ir fināla aina - šī dzīvā bilde, kailais noslēpums. Nekad neatminams, nekad neiegūstams.

Pagāja vairākas minūtes; daiļais ķermenis arvien tinās sava noslēpuma aurā. Vienīgā dzīvības zīme bija tikko manāms elpas pulss… vai arī man tikai likās? Vienu bridi pat iedomājos, ka manā priekšā guļ vaska figūra, īsts meistardarbs.

Bet tad viņa sakustējās.

Galvu pagriezusi profilā, graciozi izstiepa labo roku - klasisks Rekamjē kundzes2 žests, adresēts tara, kas bija iededzis gaismu un atvēris priekškaru. Uz skatuves iznāca otrs personāžs.

Tas bija Džo.

Ģērbts sniegbaltā, ar zeltu rotātā ģērbā bez izteiktām vēsturiskās piederības zīmēm, viņš piegāja un nostājās pie krāšņās gultas. Senā Roma? Ķeizariene un viņas vergs? Džo paskatījās uz manu pusi, un es sapratu, ka esmu kļūdījies. Pārāk majestātisks, pārāk cienīgs bija šis melni baltais stāvs; tas valdīja pār telpu, pār skatuvi, pār šo sievieti. Nēģeris uzlūkoja viņu, un Lilija pacēla skatienu: patiesas jūtas, gulbja kakls. Viņš saņēma pastiepto roku.

Piepeši es sapratu, kas viņi ir. Un kas esmu es pats, cik pārdomāta ir šī aina. Jā, ari man bija jauna loma. Sāku izmisīgi darboties, lai atbrīvotos no sprūda, berzēju galvu pret roku, kodu, lūkoju plati atplest muti, izstumt to ar mēli. Nekas, protams, nelīdzēja.

Moris nometās ceļos un piespieda lūpas Lilijas plecam. Trausla, balta roka apņēma, piekļāva sev tumšo galvu, labu brīdi abi palika nekustīgi. Tad viņa atslīga spilvenos. Tīksminoties par gulošo augumu, nēģeris lēni pārslidināja tam plaukstu. Kā zīda drānai, maigai un padevīgai. Tad piecēlās un nesteidzīgi atāķēja sprādzi, kas saturēja viņa togu.

Es aizvēru acis.

Nekas nav patiess, viss ir atļauts.

Končiss: «Viņa loma vēl nav izspēlēta.»

Es atkal atvēru acis.

Nekā vulgāra, nekā neķītra, tikai divi mīlnieki, kas patiesā kaislē nodevušies mīlai, tikpat atbrīvoti savas divatnes ietvarā kā bokseri ringā vai akrobāti arēnā. Bet šeit nebija akrobātisku triku, nebija cīņas spara, likās, ka viņi grib parādīt īstenību kā izteiktu pretstatu tikko redzētās filmas mākslotajai kārībai.

Ik pa bridim es aizvēru acis, atsakoties no neciešamās ainas. Un ikreiz jutos spiests tās atdarīt un skatīties vēl, gluži kā ellē ieslodzīts vuārists3. Dvēseles mocību papildināja fiziska - man sāka smelgt rokas. Divi augumi uz paklāja lauvas kažoka krāsā, sulīgi tumšais un mirdzoši blāvais, savijās un atlaidās, atšķirti no manis, no visa, pilnībā nodevušies mīlas rituālam.

Jā, tur nebija nekā neķītra; parasta, intīma darbība, bioloģiska norise, kas notiek miljoniem reižu katra zemeslodes apgrieziena laikā. Bet es centos atprast, kas licis viņiem to darīt manu acu priekšā; kādus neiedomājamus argumentus Končiss piespēlējis, ko viņi paši izprātojuši. Ja iepriekš es biju pārliecināts par savu handikapu jutekliskās pieredzes jomā, tad tagad Lilija izrādījās krietni aizsteigusies man priekšā, iemācījusies melot ar savu ķermeni tā, kā citi to prot tikai ar mēli. Varbūt viņa tiecās pēc pilnīgas seksuālas emancipācijas, un šī izrāde bija vairāk viņas pašapliecināšanās, nekā mana jau gluži liekā «atskurbināšana».

Visas manas atziņas par sievietes dabu nu zaudēja jēgu, tās sapinās, izšķīda un atkal saplūda ar noslēpuma maldīgajām ēnām, zemūdens straumēm, kas vilka arvien lejup, arvien dziļāk bezdi-benīgās dzīlēs.

Melna muguras velve, melni gumi cieši piekļauti gaišiem. Ieplesti balti ceļgali. Neciešamais kustības ritms, pilnīga varas un padevības saskaņa. Atcerējos Apollona ādas savādo bālumu, nespodri zeltīto lapu kroni. Atlētisks ķermenis, dzīvs marmora tēls. Nu es zināju, ka Apollonu un Anubisu tēloja viens un tas pats cilvēks. Viņa toreiz tūlīt aizgāja… Un nākamais rīts, valšķīgi tiklā būtne liedagā. Kapela. Melnā lelle zvārojās man prātā, un galvaskauss launīgi smīnēja. Artemīda, Astarte, mūžsenās melu teicējas.

Vīrietis klusi svinēja savu orgasmu.

Abi ķermeņi nekustīgi gulēja uz gultas, šī mīlas altāra. Viņa seja paslēpta pie sievietes pleca, viņas rokas rāmi glāsta tumšos plecus, muguru. Es atkal mēģināju atsvabināt sāpīgās rokas, apgāzt rāmi. Bet tas bija piestiprināts pie dzelzs āķiem sienā un riņķi bija stipri ieskrūvēti kokā.

Pēc neciešami ilgas pauzes nēģeris piecēlās. Pieliecās un bezmaz formāli noskūpstīja Liliju uz pleca, paņēma savu ģērbu un nesteidzīgi atstāja dzelteno gaismas konusu. Vēl biīdi viņa nekustējās, iegrimusi spilvenos. Tad paslējās uz kreisā elkoņa un ieņēma sākotnējo pozu. Viņa raudzījās tieši uz mani, bet skatienā nebija nedz nepatikas, nedz nožēlas, nedz ļauna triumfa; tā Dezdemona savulaik atskatījās uz Venēciju.

Uz tās nesapratni, apvaldīto niknumu. Un es biju kā nodevējs, kā Jago*, kurš nu tiek sodīts neesošajā sestajā cēlienā. Ķēdes un elle. Bet es biju arī Venēcija: tas, ko pamet, no kā aizgriežas un aiziet.

Lēni aizvērās priekškars, izdzisa gaisma. Paliku stāvam tumsā tāpat kā sākumā. Vienu neprātīgu brīdi es sāku šaubīties: vai tas vispār ir noticis? Varbūt tā ir iedvesta vīzija? Un tiesas sēde? Vai jelkas no tā visa ir noticis? Bet niknas sāpes rokās atcēla jebkuras šaubas.

Un caur šīm sāpēm, tīri miesīgām mokām nāca sapratne. Jā, es biju Jago, bet es biju arī sodīts, sists krustā. Krustā sists Jago. Un to darījusi… Lilijas daudzie tēli brāzās cauri prātam kā menādas4, izdzenot dēmonu, kas bija liedzis man skaidri redzēt. Nu es redzēju cauri visām maskām, nu zināju viņas īsto vārdu. Zināju arī, kāpēc viņi bija izvēlējušies Otello. Kāpēc Jago. Es ieniru šajā atklāsmē arvien dziļāk, dziļāk. Es zināju viņas īsto vārdu. Nē, es nebiju piedevis, mans niknums pat pieauga.

Bet es zināju viņas īsto vārdu.

Durvīs parādījās kāds stāvs. Končiss. Pienāca un nostājās manā priekšā. Es aizvēru acis; visu citu šobrīd pārmāca sāpes rokās.

Izgrūdu tādu kā ņurdienu, kā vaidu. Pats īsti nezinu, ko ar to

gribēju teikt: vai tikai to, ka man sāp, vai ari ko citu: ja viņš vēlreiz trāpīsies man ceļā, saplosīšu gabalu gabalos.

-    Nācu pateikt, ka tagad esat izredzēts.

Ņēmos nikni skurināt galvu.

-    Tas pilnīgi nav atkarīgs no jūsu gribas.

Es arvien purināju galvu, gan ne tik sparīgi vairs.

Viņš raudzījās manī, un skatiens šķita pieredzējis daudzus mūžus; notvēru tajā mirklīgu līdzjūtības atspulgu, it kā šaubas par to, vai viņa uzkrautā nasta nav pārmēru smaga.

-    Mācieties smaidīt, Nikolas. Mācieties smaidīt.

Aptvēru, ka šajā vārdā viņš ieliek gluži citu nozīmi, ka viņa smaida nemainīgā ironija, nesaudzība, labestīga prieka trūkums ir apzināts. Viņa smaids ir skarbs savā būtībā, jo skarba ir brīvība, tā brivība, kas uzliek mums kaut daļēju atbildību par to, kas esam. Smaids - ne tik daudz mūsu dzīves uztveres, kā dzīves nežēlīgās iedabas atspulgs. Nežēlības, no kuras nevaram izvairīties, jo tā ir pati cilvēka esība. Jā, šajā frāzē slēpās kas vairāk par Smaila5 «smaidi un paciet», drizāk to varēja tulkot šādi: «Mācies būt skarbs, mācies būt sīksts, mācies izdzīvot»

Mums nav ļauts izvēlēties lugu vai lomu. Tas vienmēr ir Otello. Un būt vienmēr nozīmē būt Jago.

Končiss tikko manāmi paklanījās, un šis ceremoniālais žests pauda ironiju un nicību. Tad viņš devās prom.

Tūlīt atgriezās «Antons» ar Ādamu un abiem rokaspuišiem. Viņi attaisīja roku dzelžus, nolaida sāpīgās rokas. Gara melna kārts pārtapa par nestuvēm. Mani piespieda nogulties un atkal piesprādzēja pie nestuvju malām. Nespēju nedz pretoties, nedz lūgties. Gulēju nekustīgs, aizvēris acis, lai nebūtu viņi jāredz. Manīju ētera smaku, vieglu adatas dūrienu; šoreiz aizmirstība nāca kā glābiņš.

63

Mans skatiens atdūrās pret kailu akmens sienu. Pāris vietās  vēl turējās robas apmetuma plēksnes, bet sienmalē  gulēja nodrupušie akmeņi, pārkaisīti ar kaļķu javas drupatām. Pēc mirkļa sadzirdēju loti tālu, vāru kazu zvaniņu skaņu. Brīdi gulēju, vēl pārāk apdullis, lai noskaidrotu, no kurienes uz sienas krīt gaisma, no kurienes šai cietumā zvaniņu skaņa, vēja balss un svīru spiedzieni. Biju jau pieradis pie sava cietumnieka statusa. Pēdīgi saņēmos un pakustināju rokas. Tās bija brīvas. Paslējos uz elkoņa un pavēros apkārt.

Pajumta šķirbām telpā spraucās gaisma. Pēdu piecpadsmit attālumā ieraudzīju tukšu durvju aili, kas rādīja žilbi spožu dienu. Gulēju uz piepūšama matrača, apsegts ar raupju vilnas segu. Līdzās bija nolikts mans čemodāns, uz kura stāvēja termoss, brūna papīra turza, cigarešu paciņa un sērkoki, kā arī aploksne un melna, dārglietu futrālim līdzīga kārbiņa.

Apsēdos un noskurināju galvu. Atmetu segu un piegāju pie durvīm; grīda bija nelīdzena, mani soli nedroši. Atrados kāda kalna virsotnē. Plašā nokalne man pie kājām bija drupu nosēta: simtiem akmens māju, visas sagruvušas - ne vairāk kā pelēku akmeņu haoss, ko apjoza izdrupis mūris. Vietām vēl varēja redzēt sienas divu stāvu augstumā, melnus durvju caurumus, debesu taisnstūrus logu ailēs. Visvairāk pārsteidza tas, ka šī mirusī pilsēta Šķita peldam gaisā - savas tūkstoš pēdas virs jūras, kas to ieskāva. Ieskatījos pulkstenī. Tas vēl darbojās un rādīja piekto stundu. Uzrāpos uz aizsargmūra un aplaidu skatu visriņķī. Pēcpusdienas saule slīga pretim kalnainai zemei, kas pletās tālu uz ziemeļiem un dienvidiem. Acīmredzot es atrados milzīga, stāva zemesraga virsotnē; pilnīgi viens, pēdējais cilvēks uz zemes, kādā savādā viduslaiku Hirosimā, kas karājās starp debesīm un jūru. Mirkli šaubījos, vai pagātnē aizgājušas stundas vai veselas civilizācijas.

No ziemeļiem pūta nikns vējš.

Iegāju mājā un iznesu saules gaismā čemodānu ar visu, kas bija uz tā slikts. Vispirms pievērsos aploksnei. Atradu tur savu pasi, kadas desmit mārciņas grieķu naudā un īsu, uz rakstāmmašīnas

drukātu zīmīti. Tris skopi teikumi: «Kuģītis uz Fraksosu atiet šovakar 11.30. Jūs atrodaties Monemvasijas vecpilsētā. Ceļš lejup ir dienvidaustrumu pusē.» Nedz datuma, nedz paraksta. Atskrūvēju termosu: kafija. Ielēju sev pilnu vāciņu un gardi izdzēru, ielēju vēl. Papīra turzā atradu sendvičus. Sāku ēst, tāpat kā tiesas dienā kāri izbaudot katru kafijas malku, katru kumosu maizes un aukstas jērgaļas ar garšzālītēm un citronu sulu.

Tagad šo sajūtu papildināja cita — reibinošs prieks par to, ka viss ir garām, ka esmu visu pārcietis un atkal brīvs; plašā, vējotā ainava bija tam piemērots fons. Ne katram tiek dāvāts tāds pieredzējums, vienreizējs, īpašs - šī kvalitāte šķita ietveram mani pašu, tas bija mans lielais noslēpums, ceļojums uz Marsu, balva, ko nav ieguvis neviens cits. Arī mana loma un rīcība tagad rādījās gluži citā gaismā, tiesas sēde un «atskurbināšana» nu likās kā ļauns lietuvēns, pārbaudījums manam veselajam saprātam, un es biju godam to izturējis. Tieši viņi bija tie, kas pēdīgi tika pazemoti; iedomājos pat, ka pēdējā šokējošā aina varēja būt domāta kā abpusējs pazemojums. Tobrīd tā likās kā sāls uz rētas, kas tāpat jau ir gana sāpīga, bet varbūt tas bija savdabīgs revanšs, atlīdzība par to, ka viņi izspiegoja, zagšus vēroja mūs ar Alisonu?

Jā, tobrīd es jutos uzvarējis. Un brīvs, ieguvis jaunu, citādu brīvību… šķīstījies varbūt.

Vai viņi būtu pieļāvuši kādu kļūdu, pārrēķinājušies?

Šī sajūta arvien brieda, vērtās priekā skart silto akmeni, uz kura sēdēju, just meltemi elpu, atkal iemalkot Grieķijas gaisu, izbaudīt vienatni šai sen mirušajā Gibraltārā, Šai savādajā augstienē, ko sen jau biju gribējis apmeklēt. Pārdomas, izvērtējums, atriebības plāni - tas viss nāks vēlāk, tāpat kā izskaidrošanās skolā un lēmums par palikšanu uz nākamo gadu. Galvenais, ka biju ticis tam pāri, izturējis, izdzīvojis.

Tikai vēlāk sapratu: kaut kas nedabisks, neīsts bija šajā eiforijā, kas vieglu roku nogludināja pārciestos apvainojumus, spekulāciju ar Alisonas nāvi un šokējošo izrīkošanos ar manu brīvību. Nospriedu, protams, ka ari šī sajūta ir narkozes laikā iedvesta: maza atvadu velte, tīkama piedeva pie kafijas un sendvičiem.

Paēdis atvēru melno futrāli. Iztapsēts ar zaļu audumu, tas glabāja pilnīgi jaunu Smith&amp;Wesson revolveri. Paņēmis rokā, atlauzu to vaļā un aplūkoju magazīnas saturu, sešas mazas, svina pelēkas actiņas tievos misiņa gredzenos. Nepārprotams izaicinājums. Izpurināju vienu patronu saujā - tā bija pilna. Pavērsu stobru pret jūru ziemeļos un nospiedu mēlīti. Apdullinošs rībiens iecirtās ausīs, paniskos zigzagos pajuka baltbrūno svīru pulks.

Končisa beidzamais joks.

Uzrāpos kādus simt jardus līdz kalna virsotnei. Tālāk ziemeļu pusē stiepās vēl viens aizsargmūris, piemiņa no sena venēciešu vai Osmaņu nocietinājuma. Varēju redzēt desmit, piecpadsmit jūdžu tālumā: gaiša liedaga apmalota cietzeme, jūdzes divpadsmit attāls ciemats un dažu noklīdušu māju vai kapelu baltie krikumi. Visam fonā slējās varens kalna sāns, acīmredzot Pamona grēda, ko skaidrās dienās varēja saskatīt no Burāni. Fraksosa atradās ziemeļaustrumos, starp mums gulēja jūdzes trīsdesmit jūras klaja. Pavēros lejup: krauja, savus septiņus astoņus simtus pēdu augsta klints, kuras pakāji ietvēra šaura oļu strēle; sulīgi zils ūdens klajs, balti putu triepieni un zilizaļš līklocis tur, kur satrauktā jūra tikās ar krastu. Stāvot uz senā bastiona, es izšāvu atlikušās piecas lodes. Šāvu bez mērķa, gaisā - tas bija svētku salūts, nāves noliegums. Kad noklusa pēdējā rībiena atbalss, es satvēru revolveri aiz spala un aizsviedu augstu gaisā. Griezdamies tas iezīmēja debesīs neredzamu parabolu, mirkli sastinga, tad lēni krita lejup bezdibenī. Nogūlies uz vēdera pašā krauj malā, es pat redzēju, kā tas sašķīda pret akmeņiem ūdens malā.

Devos prom. Pēc brīža uzgāju kādu iestaigātu taku; pāris reižu tā veda gar tumšām durvju ailēm, aiz kurām vīdēja lielas, akmeņiem piebirušas ūdenstvertnes. Tālu lejā, augstienes dienvidu pakājē, ieraudzīju vēl vienu senu, mūra apjoztu pilsētiņu, kas bija piemetusies uz slīpas zemesstrēles starp klintskrauju un jūru. Laika zoba skartas mājas un astoņi, deviņi, desmit - vesels metiens mazu dievnamu; dažām ēkām bija atjaunoti jumti. Taka izlocījās cauri gruvešu laukam un atveda mani pie kādas mūra velves, gara tuneļa ieejas. Viņā galā to aizšķērsoja koka dēļu krusts - tālab augšā nebija neviena ganāmpulka. Acīmredzot tas bija vienīgais ceļš, ari kazām. Pārrāpos šķērslim un atkal izkļuvu saules gaismā uz takas, kuras mūžvecās bazalta plātnes iezīmēja uz kraujas tumšpelēku zigzagu. Lejā tā pagriezās uz pilsētiņas dzeltensārto jumtu pusi.

Soļoju starp balti kaļķotām sienām lejup pa šaurajām ieliņām. Veca sieva iznāca uz sliekšņa ar mizu bļodu un ņēmās barot vistas. Es laikam izskatījos visai ērmīgs—neskuvies ārzemnieks ar čemodānu rokā.

-    Kal’ espera. *

-Pois eisai ? - viņa gribēja zināt. -Poupas? - Grieķu zemnieku homēriskie vaicājumi: kas tu esi? Kurp dodies?

Teicu, ka esmu anglis, viens no kinovīriem, kas šeit uzņem epano, filmu;

-    Kas ta’ tur augšā var būt par filmu?

Es atmetu ar roku, sak, tas nav svarīgi, un devos tālāk, ignorējot viņas aizdomu pilno purpināšanu. Pēdīgi trāpīju uz galvenās ielas -labi ja sešas pēdas plata, tā bija tikpat bēdīga kā pārējās: mājeles cieši spiedās cita pie citas, gandrīz visas pamestas, aizslēģotas. Virs vienām durvīm ieraudzīju izkārtni un gāju iekšā; no patumša kakta iznāca pusmūža vīrs ar kuplām ūsām, vīna bodītes īpašnieks.

Pasēdējām pie recinas krūkas un olīvu šķīvīša, un es izdibināju no viņa visu iespējamo. Pirmkārt, es biju nogulējis vairāk nekā divdesmit četras stundas. «Tiesa» bija notikusi nevis šodien, bet vakar no rita - nu jau bija pirmdiena. Tātad viņi iemidzināja mani uz veselu diennakti un sazin ko vēl darija, droši vien atkal apsekoja mana prāta slēptākos nostūrus. Šeit nav bijušas nedz kinovīru brigādes, nedz lielākas tūristu grupas, pēdējie ārzemnieki redzēti pirms dienām desmit - kāds franču profesors ar sievu. Kā viņš izskatījās? Nu, tāds apvēlies kundziņš, ne vārda nejēdza grieķiski… Nē, viņš nav manījis, ka šajās dienās kāds būtu kāpis augšā. Nevienam vairs nav intereses par veco Monemvasiju, ko tu padarīsi. Vai tur ir kādas lielas ūdenstilpnes ar zīmējumiem uz sienām? Nē, nekā tamlīdzīga, tur ir tikai drupas. Vēlāk, izgājis pa pilsētiņas vārtiem, krastmalas klinšu piekājē ieraudzīju dažus apskrubušus muliņus. Te mierīgi varēja piestāt laiva, lai izlaistu krastā trīs četrus vīrus ar nestuvēm.

Un tie bez pūlēm varēja izvairīties no nedaudzajām apdzīvotajām mājām, varēja iet cauri pilsētiņai naktī.

Peloponēsā ik uz soļa bija sastopamas senas pilis: Koroni, Mesē-ne, Pila, Korifasjona, Pasava. Tām visām bija lielas pazemes ūdens-tvertnes, un tās visas bija dienas brauciena attālumā.

Cīnoties ar vēja brāzmām, es pārgāju pāri dambim un nokļuvu mazā ciematiņā, kur piestāja tvaikonis. Vietējā tavernā man pagādāja negaršīgu maltīti, turpat virtuvē noskuvos - jā, es esmu tūrists - un iztaujāju viru, kurš bija reizē pavārs un viesmīlis. Neuzzināju neko jaunu.

Negantā meltemi aizkavēts, mazais tvaikonis parādījās tikai ap pusnakti; tas iznira no tumsas kā dzi[jūras briesmonis, pukstēja un zvārojās viļņos, spīdinot pērlaini blāvu spuldzīšu virteni. Mani un vēl divus pasažierus turp nogādāja ar laivu. Vairākas stundas nācās klanīties tukšajā salonā, cīnoties ar jūras slimību un kāda dārzeņu tirgotāja ciešo apņēmību ievilkt mani sarunā. Pats no Atēnām, viņš bija braucis uz Monemvasiju iepirkt tomātus un nemitīgi gaudās par cenām. Grieķijā jebkura saruna tā vai citādi nonāk pie naudas - nevis politikas, ja nu vienīgi tai ir kāds sakars ar naudu. Pēdīgi jūras slimība atlaidās, arī dārzeņu tirgotājs vairs nelikās tik briesmīgs. Ar savu avīžpapīra saiņu grēdu viņš bija lieta savā vietā, skaidra un saprotama, caurcaurēm piederīga tai pasaulei, kurā es atgriezos. Vēl labu laiku ar aizdomām uzlūkoju katru svešinieku, kas parādījās manā redzeslokā.

Kad tuvojāmies Fraksosai, es izgāju uz klāja. Melnais valis Šūpojās vējotajā tumsā, lēni augot arvien lielāks. Pēc brīža varēju izšķirt pat Burāni zemesragu ar tumšo, neredzamo villu. Man apkārt čumēja kāds ducis sagumušu stāvu, vietējie zemnieki, kas brauca uz klāja par viszemāko maksu. Dzīves kontrastu mūžīgā mīkla: interesanti, cik izmaksāja Končisa pasākums? Cik - piecdesmit? - reižu vairāk, nekā ikkurš no šiem vīriem spēja nopelnīt gada laikā? Piecdesmit grūta darba gadi, vesels mūžs - tāda bija šīs izpriecas īstā cena.

De Dukāns. Milē. Rāceņu kaplēšana.

Kāda ģimene bija iekārtojusies man tieši līdzās - vīrs ar muguru pret mani, uzlicis galvu uz maisa, divi puišeļi, siltumam cieši iespiesti starp vecākiem. Apsegušies ar plānu, raupju segu. Sievas baltais lakats bija notīts cieši ap zodu kā viduslaiku gleznā. Jāzeps un Marija; sievietes roka atdusējās uz zēna pleca. Pagramstījos kabatās; no Končisa atstātās naudas bija atlikušas septiņas vai astoņas mārciņas. Pametis apkārt ašu skatienu, es notupos un iegrūdu sagumzīto vīkšķi segas krokā, un steigšus devos prom, it kā būtu izdarījis ko sliktu.

Ceturksni uz trijiem es zagos augšā pa skolotāju spārna kāpnēm. Mana istaba bija uzkopta, viss savās vietās. Vienīgi eksāmenu darbu kaudzes bija nozudušas, to vietā gulēja vairākas vēstules.

Kā pirmo atvēru aploksni ar Itālijas adresi - nespēju iedomāties, kas man varētu no turienes rakstīt.

14. jūlijs.

Sakro Speķo klosteris, Subjako.

Godājamais mister ĒrJl

Jūsu vēstule tika pārsūtīta uz šejieni. Grasījos atstāt to bez atbildes, tomēr pēdīgi nospriedu, ka godīgāk būs uzrakstīt un atklāti pateikt - neesmu gatavs apspriestjūs interesējošo tēmu. Mans lēmums ir negrozāms.

Būšu ļoti pateicīgs, ja savu lūgumu vairs neatkārtosiet.

Ar visu cieņu —

Džons Leverjē

Pedantisks, piņķerīgs rokraksts, aiz kura jautās - ja vien tas atkal nebija viltojums - pedantiska un piņķerīga dvēsele. Patvēries no pasaulīgās dzīves, acīmredzot viens no tiem kārnajiem katoļu jaunekļiem, kas mana pēdējā mācību gada laikā klīda pa Oksfordas gaiteņiem un vāvuļoja par monsinjoru Noksu6 un Fārmstrītu.

Nākamā vēstule bija no Londonas, rakstīta uz šķietami īsta skolas vēstulpapīra, ar šķietami īstu skolas direktores parakstu.

Mis Džūlija Holmsa.

Mis Holmsa strādāja pie mums tikai gadu, pasniedzot klasiskās valodas, angļu valodu un ticības mācību jaunākajām klasēm. Apzinīga un centīga, viņa labi sapratās ar audzēknēm un varēja izveidoties par labu skolotāju.

Cik nopratu, mis Holmsai padomā aktrises karjera. Patiesi prieks dzirdēt, ka viņa atkal grasās pievērsties skolotājas darbam.

Gribu piebilst, ka viņa veiksmīgi režisēja skolas gadskārtējo uzvedumu, kā arī aktīvi darbojās Jauno kristiešu biedrībā.

Vislabākās rekomendācijas no manas puses.

Labs joks, neko teikt.

Vēl viena aploksne no Londonas. Izņēmu vēstuli, ko pats biju rakstījis Tevistokas teātra trupai. Lai vai kā, mans lūgums bija izpildīts: ar zilu zīmuli lapas apakšā bija uzšņāpts «Džūlijas» un «Džūnas» aģenta vārds.

Vēstule no Austrālijas. Iespiesta kartīte ar treknu melnu apmali un vietu nosūtītāja vārdam, kas bija ierakstīts aizkustinoši bērnišķiem burtiem.

R. I. P.*

Misis         Mērija         Kellija

pateicas par Jūsu laipno līdzjūtības apliecinājumu patiesu sēru brīdī.

Pēdējā vēstule bija no Annas Teilores; izkratīju no aploksnes atklātnlti un dažas fotogrāfijas.

Atradām šīsfotogrāfijas un nodomājām, ka Jūs varbūt gribētu tās paturēt. Negatīvus nosūtīju misis Kellijai. Piekrītu tam, ko Jūs rakstījāt savā vēstulē—mēs visi esam savā ziņā vainīgi. Bet Ellija noteikti negribētu, lai mēs tik ļoti to pārdzīvojam. Tagad, kad vairs neko nevar līdzēt. Es joprojām nespēju tam lāgā noticēt. Man nācās sapakot visas viņas lietas, nu, Jūs varat iedomāties. Tāda nejēdzība tas viss, es atkal apraudājos. Bet vajag saņemties un tikt tam pāri. Nākamnedēļ es braucu uz mājām, pie pirmās iespējas apciemošu misis Kelliju.

Ar sveicienu -

Anna

Astoņi neskaidri uzņēmumi. Piecos biju redzams es vai ainavas, trijos - Alisona pati. Alisona notupusies pie grieķu meitenītes, Alisona stāv Edipa krustcelēs, Alisona ar mūļa dzinēju Pamasa nokalnē. Uzņēmums krustcelēs bija visskaidrākais - pazinu atklāto, mazliet puicisko smaidu, kas vislabāk atspoguļoja viņas godīgo dabu. Kā viņa sevi nosauca? Rupja? Jā, rupja un neviltota kā sāls. Atceros, pēc tam mēs iekāpām mašīnā un es sāku stāstīt par savu tēvu, un tikai viņas godīgums Jāva man tobiīd atklāties. Alisona bija kā spogulis, kas nekad nemelo, un es skaidri zināju, ka viņas interese ir īsta, viņas mīlestība ir īsta. Tas bija šīs sievietes galvenais tikums: viņa vienmēr bija īsta.

Sēdēju pie rakstāmgalda un skatījos uz šo seju, uz matu šķipsnu, ko vējš bija pielipinājis pie pieres; viens acumirklis, mati, vējš -apturēts, klātesošs mirklis, kas aizgājis uz visiem laikiem.

Mani atkal pārmāca skumjas, es nespēju iemigt. Ielicis vēstules un fotogrāfijas atvilktnē, devos paklaiņāt gar krastu. Ziemeļos aiz ūdens klaja gailēja lauzīta rubīnsārta līnija, tur laikam dega krūmājs. Uguns lēni grauzās pāri kalna sānam, cauri manai dvēselei.

Kas tad es galu galā biju? Končiss nebija tālu no patiesības: nekas cits kā neskaitāmu kļūmīgu soļu summa. Protams, es neņēmu

nopietni viņu freidisko žargonu, bet es patiesi vienmēr biju centies pārvērst savu dzīvi par daiļdarbu, nošķirt to no realitātes; arvien biju darbojies tā, it kā kāds vērotu un klausītos, un izliktu man atzīmes - labas vai sliktas. Kāda dievišķa būtne, romāna autors, pret kuru es attiecos kā personāžs, pietiekami jūtīgs, lai justos noniecināts, un reizē spējīgs izdabāt, adaptēties jebkurā veidolā, ko iedomājies autora gribētu. Es pats biju radījis un izkopis šo parazītisko superego formu, līdz ar to laupot sev blīvas rīcības iespēju. Tas nebija mans vairogs, tas bija jūgs. Un to es sapratu tikai tagad, kad nāve bija šīs novēlošanās cena.

Sēdēju krastmalā un gaidīju, kad virs pelēkās jūras atausīs rīts.

Jutos neciešami vientulīgs.

64

Vai tas bija raksturīgi manai iedabai, vai tam Kuē7 metodes optimismam, kas bija man iedvests pēdējās narkozes laikā, bet es kļuvu jo drūmāks, jo gaišāka tapa diena. Skaidri apzinājos, ka man nav nedz pierādījumu, nedz liecinieku, kas varētu apstiprināt patiesību, un nebija jāšaubās, ka Končiss, šis tālredzīgais taktiķis, būs parūpējies par drošu atkāpšanās ceļu. Viņš, protams, rēķinājās ar iespēju, ka es tūlīt pat skriešu uz policiju, un noteikti jau ir prom no Grieķijas, labā gabalā ar visu savu «trupu». Nebūs neviena, ko izvaicāt, nopratināt, izņemot tādus cilvēkus kā Hermejs, kurš, iespējams, ir vēl nevainīgāks, nekā es domāju, un Pataresku, kurš tikpat visu noliegs.

Bija palicis tikai viens liecinieks, proti, Dēmetriads, bet arī no viņa būs neiespējami izspiest atzīšanos. Atcerējos mūsu pazīšanās sākumu, viņa saldo nevainību. Pirms es parādījos Burāni, viņš taču bija Končisa galvenais informācijas avots. Mūsu sarunas par skolēniem ļāva noprast, ka viņam ir visai vērīgs prāts un trāpīgi spriedumi, viņš nešaubīgi mācēja atšķirt sīkstu censoni no spējīga

slaista. Iedomājos viņa detalizētos ziņojumus un iedegos dusmās, tā vien gribējās kādu iekaustīt. Gribēju, lai visa skola zina, cik esmu nikns.

Negāju uz pirmo stundu, pietaupot savu atgriešanos skolas saimē līdz brokastīm. Mana parādīšanās bija kā varžu dīķī iemests akmens - ēdamzālē iestājās spējš, dziļš klusums un pagāja labs brīdis, līdz atdzīvojās ierastā murdoņa. Daži zēni smīkņāja, skolotāji blenza tā, it kā es būtu izdarījis gadsimta noziegumu. Demetriāds sēdēja zāles viņā galā; neļaujot viņam atjēgties, devos tieši turp. Jau piepa-cēlies no krēsla, viņš acīmredzot apjēdza, ka labi nebūs, un atšļuka atpakaļ kā pārbiedēts Peters Lorre*. Nostājos viņam aiz muguras.

-    Celies augšā, sūdabrāli!

Dēmetriads izmocīja šķību smaidiņu un nesapratnē uzlūkoja blakus sēdošo zēnu. Atkārtoju savu prasību skaļāk, turklāt grieķiski, pievienojot treknu lamu vārdu.

—    Celies vien, mauku mājas gnīda!

Telpu atkal pārņēma kapa klusums. Dēmetriads tumši piesarka un iedūra skatienu savā šķīvī.

Šķīvī bija viņa iemīļotās brokastis - sasmalcināta maize ar pienu un medu. Paķēru to un iegrūdu viņam sejā, lipīgā ķēpa notecēja uz krekla un smalkā uzvalka. Cietušais pielēca kājās, velti mēģinot notraukt to ar rokām. Pacēla uz mani saniknota bērna skatienu, un es trāpīju tieši tur, kur gribēju, tieši pa labo aci. Neesmu nekāds boksa čempions, bet sitiens izdevās uz goda.

Visi pietrūkās kājās, dežuranti klaigāja, saucot pie kārtības. Vingrošanas skolotājs pieskrēja man klāt un atlauza roku aiz muguras, un es caur zobiem izgrūdu, ka nu jau būs labi, vairs nesitīšu. Dēmetriads stāvēja bridi kā parodija par ķēniņu Edipu, rokām aizsedzis acis, tad piepeši metās man virsū, spārdījās un skrāpējās kā veca sieva. Vingrošanas skolotājs, kurš viņu nevarēja ciest, atlaida manu roku un bez pūlēm apvaldīja mazo resni.

Es pagriezos un devos uz durvīm, Dēmetriada nikno lāstu pavadīts. Durvīs stāvēja saimniecības pārzinis, un es palūdzu, lai kafiju atnes man uz istabu. Sēdēju tur un gaidīju.

Tiklīdz sākās nākamā stunda, mani izsauca uz direktora kabinetu. Tur gaidīja vesels tribunāls: direktors, viņa vietnieks, internāta vadītājs un vingrošanas skolotājs; pēdējais noteikti bija pieaicināts drošības dēļ, gadījumam, ja es atkal iedomātos palaist rokas. Internāta vadītājs Andrucoss brīvi runāja franciski un acīmredzot bija tulka vietā.

Tiklīdz apsēdos, man iedeva kaut kādu vēstuli. Atēnu Skolu pārvaldes vēstuļu blanka ar aizvakardienas datumu un tekstu birokrātiskā franču valodā.

Lorda Bairona skolas pārraudzības padome ir izskatījusi skolas direktora ziņojumu un ar patiesu nožēlu paziņo, ka spiesta lauzt ar Jums noslēgto līgumu. Tas tiek darīts saskaņā ar šī līguma septīto pantu - par sankcijām skolotāja necienīgas uzvedības gadījumā.

Saskaņā ar augšminēto pantu Jums tiks izmaksāta alga līdz septembra mēnesim ieskaitot, kā ari segti ceļa izdevumi.

Tik vienkārši - spriedums bez lietas izskatīšanas. Pacēlu acis uz savu kolēģu kvartetu. Viņu sejas pauda vienīgi mulsumu - Andru-cosa acīs, šķiet, notvēru pat vieglu nožēlas ēnu. Nekas neliecināja par viņu līdzdalību.

- Nezināju, ka misters Končiss ir uzpircis ari mūsu direktoru, -es nicīgi izmetu.

Andrucoss apmulsa vēl vairāk. - A la solde de qui?* - Viņš pārtulkoja manu nikni izspļauto frāzi, un direktors nu likās tikpat apstulbis. Patiesībā viņš bija pārāk cienījama, pārāk nomināla figūra, vairāk amerikāņu koledžas rektors nekā īsts direktors, lai pieļautu domu, ka viņš iepīts šai intrigā. Jā, Dēmetriads bija godam nopelnījis zilumu zem acs. Tātad Dēmetriads, Končiss un kāda ietekmīga persona Skolu pārvaldē. Slepens ziņojums un - lieta darīta.

Direktors sparigi apspriedās ar savu vietnieku. Divreiz dzirdēju Končisa vārdu, bet tas bija viss, ko sapratu no viņu ātrrunas. Tad Andrucosam lūdza pārtulkot.

-    Direktora kungs nesaprot jūsu piezīmi.

-    Vai tiešām?

Es uzmetu vecajam grieķim spīvu skatienu, bet biju jau gandriz pārliecināts par viņa nevainību.

Pēc direktora vietnieka mājiena Andrucoss paņēma kādu papīru un sāka lasīt.

-    Attiecībā uz jums ir šādas pretenzijas. Pirmkārt, jums nav izdevies iekļauties skolas dzīvē, pēdējā ceturkšņa laikā neesat bijis skolā nevienu nedēļas nogali. - Tas sāka kļūt uzjautrinoši. - Otrkārt: divas reizes jūs esat maksājis klašu vecākajiem par savu dežūras pienākumu veikšanu. - Tas tiesa, bet labāk taču bija samaksāt, nekā atlaist viņiem sacerējumu parādus. To man ieteica Dēmetriads, un tikai viņš varēja mani nodot - Treškārt. Jūs neesat izlabojis eksāmena darbus, un tas ir ārkārtīgi nopietns pārkāpums. Ceturtkārt, jūs…

Taču man bija apnicis šis farss. Es piecēlos. Skolas direktors kaut ko sacīja; plāna mute, īdzīga veca seja.

-    Vēl direktors grib teikt, - tulkoja Andrucoss, - ka jūsu barbariskā uzvedība šorīt pie brokastīm ir neglābjami iedragājusi viņa dziļo cieņu pret Bairona un Šekspīra tautiešiem.

-    Dievs žēlīgs! - Es skaļi iesmējos, tad pastiepu pirkstu uz And-rucosa pusi. Vingrošanas skolotājs saspringa, gatavs mesties man virsū. - Tagad klausieties. Un pārtulkojiet viņam. Es braukšu uz Atēnām. Es iešu uz Britu sūtniecību, uz Izglītības ministriju, es griezīšos presē un sacelšu tādu skandālu, ka…

Aprāvies pusvārdā, es raidīju pēdējo iznīcinošo skatienu un aizcirtu aiz sevis durvis.

Bet man neļāva mierīgi sakravāt mantas. Nepagāja ne piecas minūtes, kad kāds klauvēja pie durvīm. Ar sardonisku smīnu atrāvu tās vaļā. Koridorā stāvēja viens no apsūdzības pārstāvjiem, tas, kuru vismazāk biju gaidījis - direktora vietnieks.

Liess, allaž saspringts pusmūža vīrs ar padilušu pauri, visai rezervēts pat ar saviem tautiešiem, Mavromikalis bija skolas administrācijas faktiskā galva; atbildīgs arī par disciplīnu, tāds kā skautu nometnes vadītājs. Man ar viņu tikpat kā nebija nācies saskarties. Modernās grieķu valodas vecākais pasniedzējs, pēc senas profesionālas tradīcijas dedzīgs patriots, okupācijas laikā viņš Atēnās vadīja populāru pagrīdes avīzi, un viņam bija pielipis tā laika segvārds -o Bouplūc8. Lai gan citu klātbūtnē vietnieks arvien piebalsoja direktoram, tieši viņa nostāja pārsvarā noteica skolas gaisotni; viņš nikni ienīda bizantiskā kūtruma sērgu, kas bija atmiekšķējusi grieķu raksturu vairāk nekā jebkura cita sveša strāva.

Tagad šis vīrs cieši skatījās manī. Es stāvēju uz sliekšņa, un dusmas nedaudz slāpēja pārsteigums—viņa skatienā šķita pavīdam iejūtīga smaida ēna. Viņš rāmi mani uzrunāja.

-    Je veux vous parler, monsieur Urfe. 9

Vēl viens pārsteigums - arvien viņš bija runājis tikai grieķiski, un es domāju, ka tā ir vienīgā valoda, ko viņš prot. Ļāvu viņam ienākt. Pašķielējis uz gultu, uz vaļējiem čemodāniem, viņš aicināja mani apsēsties pie rakstāmgalda. Pats iekārtojās krēslā pie loga un sakrustoja rokas uz krūtīm. Ass, pētīgs skatiens, izteiksmīga pauze. Un es nopratu: direktoram es biju tikai slikts skolotājs, bet šim cilvēkam - kas vairāk.

-    Eh bien?10 - es sausi noprasīju.

-    Es ļoti nožēloju, ka tā iznāca.

-    Jūs nenācāt Šurp, lai man to pateiktu.

Viņš arvien raudzījās manī.

-    Kā jūs domājat, vai šī ir laba skola?

-    Dārgais Mavromikaļa kungs, ja jūs iedomājaties…

Viņš pacēla rokas mierinošā žestā. - Esmu šeit vienkārši kā jūsu kolēģis. Un mans jautājums ir nopietni domāts.

Mavromikaļa franču valoda bija smagnēja un ierūsējusi, bet to nekādi nevarēja saukt par primitīvu.

-    Kā kolēģis vai emisārs?

Viņš iedzēla man ar skatienu. Zēni mēdza jokot: viņa tuvumā pat cikādes pieklust.

-    Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu. Vai mūsu skolas līmenis ir pietiekami augsts?

Es nepacietīgi paraustīju plecus.

-    Neslikta akadēmiska izglītība. Jā. Nav vārdam vietas.

Vēl bridi mani vērojis, viņš nonāca pie galvenā.

-    Tieši tāpēc. Es nedrīkstu pieļaut skandālu.

Ievēroju šo pirmo personu, Šo vienskaitli; cik daiļrunīgas ir gramatiskās formas!

-    Vajadzēja laikus par to raizēties.

Bridi direktora vietnieks klusēja.

-    Kādā senā grieķu tautasdziesmā teikts: «Bez vainas tas, kas maizei zog, jel ķeriet to, kas laupa zelta dēļ.» - Viņš vēroja manu reakciju. - Ja jūs gribētu iesniegt atlūgumu… varat būt drošs, ka Monsieur le Directeur to pieņems. Un tā vēstule tiks aizmirsta.

-    Kurš Monsieur le Directeur?

Viņš tikko jaušami pasmaidīja, bet neko neteica. Un nekad neko neteiks. Dīvainā kārtā, varbūt tālab, ka sēdēju pie galda, es jutos kā varmāka pratinātājs. Un viņš bija drosmīgā patriota lomā. Pēdīgi Mavromikaliss paskatījās pa logu un kā starp citu izmeta: - Mums šeit ir lieliski aprīkota laboratorija.

Es to zināju; zināju tāpat, ka iekārta pirkta par kāda anonīma labdara naudu tūlīt pēc kara. Klīda valodas, ka tas bijis kāds bagāts kolaboracionists.

-    Ak tādas tās lietas, - es novilku.

-    Es nācu, lai piedāvātu jums uzrakstīt atlūgumu.

-    Tāpat kā maniem priekštečiem?

Direktora vietnieks neatbildēja. Es noraidoši pašūpoju galvu.

Viņš pavirzījās vēl sprīdi tālāk.

-    Es nezinu, kas ar jums notika. Un nelūdzu jūs piedot viņiem. Es lūdzu jūs piedot mums.

Plašs žests norādīja, ka ar to domāta skola.

-    Cik noprotu, jūs uzskatāt mani par sliktu skolotāju.

-    Jūs saņemsiet nevainojamu rekomendāciju.

-    Tā nav atbilde uz manu jautājumu.

Viņš paraustīja plecus. - Nu, ja jūs uzstājat…

-    Vai tiešām esmu tik slikts?

-    Mums vajadzīgi tikai paši labākie.

Nodūru acis zem skatiena, kas godam attaisnoja viņa iesauku.

Uz gultas gaidīja atvāztie čemodāni. Es gribēju tikt prom no šejienes - uz Atēnām, vienalga, kur, prom no visām saistībām, no savas patības vecās čaulas. Es zināju, ka neesmu labs skolotājs. Bet es nespēju to šobrīd atzīt, tāpat jau man bija septiņas ādas pār acīm novilktas.

-    Jūs gribat pārāk daudz. - Viņš gaidīja klusi, neatlaidīgi. - Es klusēšu tikai ar vienu noteikumu. Un proti - viņš satiksies ar mani Atēnās.

-    Pas possible. 11

Klusums. Es brinījos, kā fanātisks skolas patriots viņā sadzīvo ar uzticamu Končisa pakalpiņu. Loga rūtī ietriecās varens sirsenis. Draudīgi dūkdams, tas sitās pret stiklu, tad aizducināja prom; tā mans niknums padevās gribai ātrāk tikt ar to visu galā, ātrāk tikt prom.

-    Kāpēc tieši jūs?

Viņš atkal atļāvās mazu, taupīgu smaidu.

-    Avant la guerre.12

Zināju, ka tolaik viņš nestrādāja skolā, acīmredzot viesojās vai strādāja Burāni. Atkal iedūru acis galdā.

-    Es gribu braukt projām tūlīt. Šodien pat.

-    Pats par sevi. Bet skandālu vairāk nebūs? - Ar to viņš acīmredzot domāja izrādi pie brokastīm.

-    Redzēsim. Ja… - Atkārtoju viņa visaptverošo žestu. - Ja nu vienīgi jūsu dēļ.

-    Bien. 13  - Viņš pateica to bezmaz silti un aplieca galdu, lai paspiestu man roku, pat saņēma aiz pleca - gluži kā Končiss lika saprast, ka paļaujas uz maniem vārdiem.

Tad sparīgā, plašā solī atstāja mani vienu.

Tā nu es biju padzīts. Līdzko Mavromikalis bija prom, atgriezās dusmas, dusmas par to, ka kārtējo reizi nebiju laidis darbā pletni. Nē, man nebija žēl atstāt skolu - grauzties cauri vēl vienam mācību gadam, izliekoties, ka Burāni nav un nekad nav bijis, nīkt šeit ar ierūgušu atmiņu slogu… Tas bija neiedomājami. Tomēr… šī sala, gaisma, jūra. Mans skatiens aizklīda pāri olīvu birzīm. Tas bija tikpat kā zaudēt kādu locekli, ķermeņa daļu. Sacelt traci bija ne tik daudz nejēdzīgi, cik veltīgi - lai kāds būtu iznākums, man tikpat uz visiem laikiem būs liegta iespēja Šeit dzīvot.

Pēc brīža saņēmos un turpināju kravāt mantas. Kāds kantora darbinieks atnesa man grāmatveža sūtītu algas čeku un Atēnu tūrisma biroja adresi, kur esot jāgriežas sakarā ar braucienu uz Angliju. Tieši dienvidū pēdējo reizi izgāju pa skolas vārtiem.

Devos taisnā ceļā uz Pataresku māju. Durvis atvēra kāda zemnieku sieva: doktors esot aizbraucis uz Rodu, uz veselu mēnesi. Uzkāpu līdz mājai pakalnā un pieklauvēju pie vārtiem: tie bija slēgti, neviens nenāca atvērt. Izgājis cauri ciematam, nonācu vecajā ostā, tavernā, kur tiku runājis ar Barbu Dimitraki. Kā biju cerējis, krodzinieks Georgiu zināja kādu māju tepat kaimiņos, kur es varēju dabūt istabu. Zēns ar zivju ratiņiem aizbrauca uz skolu pēc manas bagāžas, bet es ieēdu maizi ar olīvām.

Divos dienā, pašā pēcpusdienas svelmē, es līkumoju starp dze-loņbumbieru stāviem, rāpdamies augšup pa kalnāja ziemeļu nogāzi. Biju paķēris līdzi vējlukturi, lauzni un metāla zāģīti. Skandāls bija atcelts, bet es taču varēju atļauties mazu izmeklēšanu.

65

Ap pusčetriem nonācu Burāni. Vārtu augšmala un eja tiem līdzās bija apstrādātas ar dzeloņstiepli, bet «Šalle d’attente» aizklāta ar izkārtni, kas grieķu valodā vēstīja: «Privātīpašums. Ieeja stingri aizliegta.» Nebija grūti tikt pāri aizžogam. Tikko tas bija darīts, izdzirdu balsis, kas plūda cauri priedainei no Mutsas līča puses. Paslēpis lampu un instrumentus pie kāda krūma, es rāpos atpakaļ.

Sasprindzis kā kaķis zagos lejup pa taku, līdz varēju pārredzēt liedagu, lejoma viņā galā bija noenkurots kaiks, un liedagā apmetusies vesela kompānija - pieci seši cilvēki košos peldkostīmos; tie noteikti nebija šejienieši. Divi vīrieši paķēra spiedzošu meiču, aizstiepa pāri o]u strēlei un ar ska|u plunkšķi iemeta ūdenī. Ar pilnu jaudu ķērca tranzistors. Pagāju vēl pāris jardu ar domu, ka varbūt pēkšņi atpazīšu šos cilvēkus. Bet meitene bija maza un tumsnēja, tipiska grieķiete; vēl divas apa)as kundzītes un trīs vīrieši: viens gadus trīsdesmit vecs un divi vecāki. Agrāk nekad nebiju tos redzējis.

Man aiz muguras nošvīkstēja soji. No kapelas puses nāca zvejnieks izdilušās pelēkās ūzās, basām kājām; acīmredzot kaika īpašnieks. Apvaicājos, kas tie pārcilvēkiem. Smalki ļaudis no Atēnām, misters Sotiriadis ar ģimeni. Viņi šeit braucot katru vasaru.

Vai daudz atēniešu brauc uz šejieni? Kā tad! Vīrs norādīja uz krastmalu: pēc pāris nedēļām te būs desmit, piecpadsmit kaiku, ļaužu ka biezs.

Burāni tuvojās barbaru ordas: vēl viens iemesls atstāt šo vietu.

Končisa domēnē nekas nebija mainījies: villa stāvēja aizslēgta un aizslēģota. Devos pāri iegravai, taisnā ceļā uz Alu. Vēlreiz pabrīnījies par meistarīgi nomaskēto ieeju, es atvēru vāku; tumšā aka uzdvesa man savu smago elpu. Norāpos lejā un aizdedzu lampu, tad atgriezos pēc rīkiem. Līdz pusei aizzāģējis piekaramās atslēgas uzliktni, liku lietā lauzni. Uzliktnis pārlūza; paņēmis lampu, es atvilku aizbīdni un atvēru smagās durvis.

Atrados taisnstūrveida telpas ziemeļrietumu stūri. Viņā galā rēgojās divas aiztaisītas ambrazūras; mazas ventilācijas restītes rādīja, ka tās nav pilnībā nobloķētas. Līdzās durvīm bija iebūvēts liels drēbju skapis. Pie pretējās sienas stāvēja divas gultas, parasta un divguļamā. Galdiņš un krēsli, trīs atzveltņi. Grīdu sedza vienkāršs tūbas paklājs ar tautisku rakstu. Trīs sienas bija nobalsinātas, un šī bezlogu telpa rādījās ne tik drūma kā vidējā. Ceturto sienu rotāja liels gleznojums: virs gultas līksmi dejoja tiroliešu zemnieku pāris, puisis ādas īsbiksēs un meiča; griezienā uzvilnījusi brunčus kā zvanu, tā rādīja kājas puķotās zeķēs. Krāsas bija labi saglabājušās vai nesen atjaunotas.

Skapī karājās kāds ducis Lilijas tērpu; vismaz astoņi - divos eksemplāros, lai māsas pie vajadzības varētu viena otru dublēt. Vairākus es nemaz nebiju redzējis. Atvilktnēs glabājās dažādi akse

suāri: tā laika cimdi, somiņas, cepures un zeķes, pat veclaicīgs linu peldkostīms komplektā ar neiedomājamu, lentēm rotātu micīti.

Glīti salocītas segas uz abām gultām. Paodu vienu no spilveniem, bet tas neglabāja Lilijas savdabīgo smaržu. Virs galda starp ambra-zūrām - neliels grāmatplaukts. Izvilku vienu grāmatu: Nevainojama namamāte. Neliels ieskats labā toņa likumos, kas pieņemti izmeklētā sabiedrībā. Londona, 1901. Kāds ducis Edvarda laika romānu, dažviet priekšlapās ar zīmuli rakstītas piezīmes. «Labs dialogs» vai «Noderīgas klišejas 98. un 164. lpp.», vai «Skat. ainiņu 203. lpp.» Atvēru norādīto lappusi. ««Tā vien šķiet, ka jūs gribat pavedināt mani uz skūpstu!» draiski iespurdzās Fanija.»

Vēl bija lāde, bet tā izrādījās tukša. Jutos vīlies - visas šīs lietas bija pilnīgi bezpersoniskas. Ķēros pie otrām durvīm. Atklājās līdzīga aina, tikai «freska» rādīja sniegotas kalnu virsotnes. Skapī atradu Apollona ragu, Roberta Fulksa ģērbu, šefpavāra virssvārci un cepuri, kā arī lapu virsjaku ar tautiskiem rakstiem. Vēl tur bija strēlnieku brigādes kapteiņa mundieris no pirmā pasaules kara laika.

Visu izpētījis, atgriezos pie grāmatplaukta. Dusmās izgāzu tā saturu uz galda, un no viena sējuma — žurnāla Punch 1914. gada komplekta, kur daudzas ilustrācijas bija atzīmētas ar sarkanu ķeksīti, - izkrita neliels pārlocītu lapu žūksnis. Tas, ko sākumā noturēju par vēstulēm, izrādījās ar roneogrāfu pavairotas lapas, tādi kā norādījumi. Nekur neviena datuma.

1.    Noslīkušais itāļu lidotājs.

Šī epizode ir atcelta

2.    Norvēģija.

Ilustrācija šai epizodei arī tiek atmesta.

3.    Bezdelīga.

Ievērot lielu piesardzību — tā joprojām ir vārīga vieta.

4.    Ja objekts atklāj Alu.

Līdz nākamai nedēļas nogalei jums noteikti jābūt lietas kursā

par jauno rīcības plānu.

Lilija uzskata, ka šī varbūtība ir pilnīgi reāla.

Ievēroju šo «Lilija».

5.    Bezdelīga.

Turpmāk objekta klātbūtnē nepieminēt.

6.    Noslēguma Jaze.

Turpināsies ne ilgāk kā līdz jūlija beigām — visiem, izņemot kodolu.

7.    Objekta stāvoklis.

Moriss uzskata, ka objekts patlaban ir viegli vadāms. Ņemiet vērā, ka šobrīd jebkura spēle tam ir labāka par nekādu. Vairāk izdomas, vairāk māņu manevru.

Astotajā lapā izlasīju fragmentu no Vētras, ko Lilija tika man deklamējusi. Un pēdīgi uz cita papīra uzšņāptu zīmīti: «Pasaki Bo, lai neaizmirst vešiņas un grāmatas. Un salvetes, lūdzu!»

Visām lapām otrā pusē bija ar roku rakstītas piezīmes - svītrotas, labotas. Acīmredzot to autore bija Lilija, vismaz tiku vedināts tā domāt. Tas patiesi izskatījās pēc viņas rokraksta.

1.    Kas tas ir?

Ja tev teiktu vārdu to,

Nesaprastu tu tikpat.

Kālab ir?

Ja tev teiktu iemeslu,

Nesaprastu tu tikpat.

Vai tas ir patiesi?

Arī tas nav zināms droši,

Soļu skaņa tukšā istabā.

2.    Mīlestība ir eksperimenta ceļš.

Līdz pat iztēles robežai.

Mīlestība ir tava vīrestība manā dārzā.

Tava tumšā seja, lasot šīs rindas.

Tava tumšā, maigā seja, rokas.

Vai Dezdemona…

Šī vārsma bija palikusi nepabeigta.

3.    Izvēle.

Lolo viņu, līdz viņš mirst.

Moki, līdz viņš dzīvot sāk

4.    ominus dominus Nikolas hommulus est ridiculus

igitur meus parvus pediculus multo vult dare sine morari

in culus illius

ridiculus

Nikolas

colossicus ciculus*

5.    Barons fon Mazohs 14 * uz spraudītes uzsēdās, Palēcās, noelsās un — vēlreiz apsēdās.

Teic Platons: «Cik lieliska ideja Par ceptu pīli man vīdēja!»

Par ideju labāk gan ēdējam īsta pīle vēderā derēja. 15

«Jums dzīve nudien ir tīrākā sodība!»

Tā teica draudzene marķīzes godībai.

De Sadas kundze attrauca: «Sodība?

Nu nē, varbūt vienīgi maza mocība…»

Pasvied manu jaciņu,

Dabūsi tad pantiņu.

Acīmredzot māsām bija tāda spēlīte - vārsmas bija rakstītas divos dažādos rokrakstos.

6.Ir dienas vidus noslēpumā tīts.

Tik pazīstamais jūras klajs Un maldinošas, nestaigātas takas -Tas labirints, kur maskas spēlē mijas.

Nav jāgaida uz mēness vaigu bālo —

Ir diena balta, žilbi spoža.

Bet klinšu kraujas dzīlē slēptā Ir dienas vidus noslēpumā tīts.

Uz pēdējām trim lapām izlasīju kādu fabulu.

PRINCIS UN BURVIS

Reiz senos laikos dzīvoja kāds jauns princis. Viņš ticēja visam, tikai trim lietām ne. Viņš neticēja, ka pasaulē ir princeses, neticēja, ka pasaulē ir salas, neticēja, ka ir Dievs. Viņa tēvs, karalis, bija princim to iegalvojis. Tā kā karaļvalstī nebija nedz princešu, nedz salu, nedz arī Dievs lika sevi manīt, princis ticēja sava tēva vārdiem.

Bet tad kādu dienu princis aizbēga no tēva pils un nonāca kaimiņzemē. Kāds bija viņa pārsteigums, kad jūrā viņš ieraudzīja salas, bet uz tām - savādas un satraucošas būtnes, ko princis nezināja saukt vārdā. Viņš sāka lūkoties pēc laivas un ieraudzīja gar krastu nākam vīru smalkās drānās.

-    Vai šīs ir īstas salas? - taujāja princis.

-    Nu protams, tās ir visīstākās salas, - skanēja svešinieka

atbilde.

-    Un kas ir tās savādās un satraucošās būtnes?

-    Tās ir visīstākās princeses, visas kā viena.

-    Tad jau iznāk, ka ir arī Dievs! - iesaucās princis.

-    Es esmu Dievs, — svinīgi palocījās smalkais vīrs.

Jaunais princis steidzās mājup, cik ātri vien spēja.

-    Nu beidzot tu esi atgriezies, - sagaidīja jaunekli karalis, viņa tēvs.

-    Tēvs, es redzēju salas, redzēju princeses, redzēju Dievu, -pārmetoši bilda princis.

Karalis ne aci nepamirkšķināja. - Pasaulē nav nedz īstu salu, nedz īstu princešu, nedz Dieva.

-    Bet es to visu redzēju!

-    Tad saki man, kā Dievs bija ģērbies!

-    Dievs bija ģērbies smalkās drānās.

-    Vai piedurknes tam bija atlocītas?

Princis atcerējās, ka tā tas tiešām bija. Karalis pasmaidīja.

-    Tas ir burvju ģērbs. Tu esi nelāgi piekrāpts, mans dēls.

To padzirdis, princis atgriezās kaimiņzemē un devās uz to

pašu vietu, un atkal sastapa vīru smalkās drānās.

-    Mans tēvs, karalis, pateica man, kas jūs esat, - sašutis sacīja princis. - Pirmīt jūs mani piekrāpāt, bet vairs jums tas neizdosies. Tagad es zinu, ka tās nav īstas salas un īstas princeses, jo jūs esat burvis.

Vīrs krastmalā pasmīnēja.

-    Tu patiesi esi piekrāpts, manu zēn. Tava tēva valdījumos ir daudz salu un daudz princešu. Bet viņš tevi ir nobūris, un tu tās vienkārši neredzi.

Domīgs princis atgriezās pilī. Uzmeklējis tēvu, viņš cieši ielūkojās tam acīs.

-    Tēvs, vai tas tiesa, ka jūs neesat karalis, bet gan burvis ?

Karalis pasmīnēja un atlocīja piedurknes.

-    Jā, mans dēls, es esmu burvis.

-    Tad jau vīrs jūras krastā bija Dievs!

-    Vīrs jūras krastā bija cits burvis.

-    Es gribu zināt, kas slēpjas aiz visām burvestībām, gribu zināt patiesību!

-    Tur nav nekādas patiesības, - atteica karalis.

Princis bija tuvu izmisumam. - Es padarīšu sev galu, - viņš sacīja.

Ar maģijas palīdzību karalis izsauca uz pili nāvi. Tā parādījās durvīs un māja princim ar roku. Princis sāka šausmās trīcēt un atcerējās brīnišķīgās, bet neīstās salas un neīstās, bet brīnišķīgās princeses.

Nu labi, — viņš pēdīgi noteica. - Es mēģināšu ar to sadzīvot.

-    Nu redzi, dēls, - atbildēja karalis. - arī tu sāc kļūt par burvi.

Končisa «instrukcijas» rādījās aizdomīgas - likās, ka tās visas nodrukātas uzreiz, tāpat kā vārsmas, kas, uzšņāptas ar vienu rakstlkli un vienādu rokas spiedienu, šķita vienā reizē tapis ekspromts. Neticēju arī, ka šādi norādījumi jelkad sūtīti. Tāpat netiku gudrs, kas tā par «Bezdelīgu» - «vēl arvien vārīga vieta» -, ko nedrīkst pieminēt manā klātbūtnē - varbūt kārtējais pārsteigums, kāda ainiņa, kas tā arī palika neizspēlēta. Dzejolīši un gnozeoloģiskā fabula par princi gan neslēpa nedz savu jēgu, nedz nolūkus. Viņi nevarēja būt simtprocentīgi pārliecināti par to, ka pārmeklēšu Alu. Pilnīgi iespējams, ka šī nav vienīgā vieta, kur man atstāti šādi lietiskie pierādījumi, pieņemot, ka atradīšu tikai daļu no tiem. Pasniegts ar gudru ziņu, šis «atradums» gan likās visai pārliecinošs, kaut visdrīzāk bija tikpat mānīgs kā visi pārējie.

Velti biju nācis uz Burāni, viss, ko varēju šeit atrast, vēl vairāk visu samežģīja, vairāk sajauca man prātus.

Tāda bija arī fabulas morāle. Ar savu maniakālo urdīšanos es pārvērtušo vasaras piedzīvojumu kriminālstāstā, bet uztvert dzīvi kā kriminālstāstu, kā vajadzību izmeklēt, izsekot un notvert ir tikpat absurdi (jo vairāk nepoētiski), kā pārcelt detektīvu no pēdējās uz pirmo vietu literāro žanru hierarhijā.

Ieraugot jautro kompāniju Mutsas līcī, mani tomēr pārņēma spējš satraukums. Un tikpat spēja vilšanās, kad sapratu, ka tie ir tikai atpūtnieki. Varbūt tas arī bija Končisa lielākais pāridarījums. Ne jau tas, ka viņš to darīja, bet tas, ka pārtrauca darīt.

Sākumā biju domājis ielauzties arī villā, veikt nelielu atriebības akciju. Bet nu šāda izrīcība likās nožēlojama un sīkmanīga, un neadekvāti niecīga. Nē, es nedomāju atteikties no atriebības, tikai tagad zināju labāku veidu. Mani varēja atlaist no skolas, bet neviens nevarēja liegt man šeit atgriezties. Nākamvasar - tad mēs vēl redzēsim, kurš smiesies pēdējais.

Izrāpies no Alas, es devos atpakaļ uz mājas pusi, pēdējo reizi uzkāpu galerijā. Krēsli bija aizvākti, pat mazais zvaniņš nozudis. Sakņu dārzā lēni dzeltēja gurķu lapas, arī Priāpa vieta bija tukša.

Mani pārņēma dziļas, pagātni, tagadni un nākotni aptverošas skumjas. Pat šī beidzamā apgaita nebija vienkārši ardievas - mazītiņa, sīka cerība tomēr gaidīja parādamies kādu stāvu. Nebija ne jausmas, ko es tādā gadījumā darītu. Tāpat nebija ne jausmas, ko darīšu Atēnās. Nezināju, vai gribu dzīvot Anglijā, ko vispār gribu darīt. Jutos tieši tāpat kā pēc Oksfordas beigšanas. Zināju tikai, ko noteikti negribu: viss mans profesionālais guvums bija izmisīgi skaidra apziņa, ka nekad mūžā vairs negribu strādāt par skolotāju. Tad jau labāk savākt atkritumus.

Ari jūtu jomā pavērās visai tuksnesīga aina, šķita, ka Lilijas metaforiskā un Alisonas faktiskā nāve atņēmušas man spēju vēl kādu iemīlēt. Biju gan «atskurbis» no Lilijas, bet sarūgtinājums par to, ka nebiju viņai gana labs, nesa līdzi ari vilšanos sevī, negribētu un neatvairāmu sajūtu, ka viņa sabojās man jebkuras citas attiecības, kā arvien klātesošs rēgs norādot uz ikvienu sliktas gaumes vai muļķības izpausmi. Vienīgi Alisona būtu spējusi aizgainīt šo lietuvēnu. Atcerējos tos atvieglojuma brīžus, ko piedzīvoju Mo-nemvasijā un atceļā uz kuģīša, brīžus, kad visparastākās lietas šķita bezgala skaistas un baudāmas, diženas savā vienkāršībā. Tieši to es būtu varējis atrast Alisonā, tas bija viņas īpašais talants, viņas kristāla kodols — normālums, īstums, pastāvība un uzticamība. Tas viss, kā trūka Lilijai.

Jutos kā pamests neapdzīvotā salā; nošņāptiem spārniem, svina slogu plecos, kā mirkli pabijis starp savādām spārnotām būtnēm, kas tūdaļ jau traucas prom debesu dzīlē - visgudras, noslēpumainas, acumirklīgas, gājputnu bars augstu virs galvas, kas atstāj aiz sevis atbalsīm piesmagušu klusumu.

No līča skanēja citas, bezcerīgi banālas balsis. Tagadnes surdi-nētās klaigas, kas pamazām noārdīja pagātni. Vakarīgi slīpi stari dūrās cauri priežu vainagiem, es gāju atvadīties no Poseidona.

Arvien dievišķi majestātisks, tā stāvs slējās virs plašās ūdeņu valstības, spēcīgas miesas un gara absolūta saskaņa. Pati Grieķija, mūžīgā, neizdibināmā zeme, lieliska savā skaidrībā. Dienvidus noslēpuma zeme. Varbūt tieši šis dievs bija Burāni centrs, tā ompha-los16 - nevis villa vai Ala, Končiss vai Lilija, bet šī mēmā figūra, kas, visvarena un visžēlīga, tomēr nespēja neko teikt, nespēja iejaukties - tā varēja tikai būt šeit un vērot.

66

Ieradies Atēnu Grande Bretagne hotelī, es tūlīt piezvanīju uz lidostu. Mani savienoja ar vajadzīgo numuru, un klausulē atskanēja vīrieša balss.

Uzvārds viņam bija svešs. Nosaucu to vēlreiz pa burtiem. Noprasījis arī manējo, vīrietis lūdza minūti uzgaidīt.

Viņš laikam bija domājis to burtiski; beidzot tomēr izdzirdu balsi ar grieķiski amerikānisku akcentu. Izklausījās pēc meitenes, kas bija dežūrējusi todien, kad satikos ar Alisonu.

-    Kas, lūdzu, runā?

-    Kāds viņas draugs.

-    Vai dzīvojat šeit?

-    Jā.

Viņa pieklusa, un man viss kļuva skaidrs. Jau stundām ilgi biju lolojis pēdējo vāro cerību. Iedūru skatienu nomītajā zaļajā paklājā.

-    Vai tad jūs nezinājāt?

-    Ko nezināju?

-    Viņa ir mirusi.

-    Mirusi?

Šķiet, pateicu to bez mazākā pārsteiguma.

-    Pirms mēneša, Londonā. Es domāju, ka visi jau zina. Viņa iedzēra…

Noliku klausuli. Atkritu gultā un raudzījos griestos. Pagāja krietns spridis, iekams atradu sevī spēku nokāpt lejā un sākt dzert.

Nākamajā rītā es devos uz Britu padomi un pavēstīju ierēdnim, ka esmu iesniedzis atlūgumu personisku iemeslu dēļ. Gana lojāls attiecībā pret Mavromikali, es tomēr liku saprast, ka viņiem nevajadzētu sūtāt cilvēkus uz tik nomaļām vietām. Bija redzams, ka ierēdnis nav sapratis to gluži pareizi.

-    Tas nenozīmē, ka es uzmācos zēniem, - lūkoju kliedēt viņa aizdomas.

-    Ko jūs! Man tas pat prātā neienāca, Die’s pas’! - Mulsumā viņš ķēra pēc cigarešu paciņas un piedāvāja ari man.

Pieklājīgi patērzējām par nošķirtību, par dzīvošanu Grieķijā vispār un pilnīgu bezcerību iestāstīt sūtniecībai, ka Padome nebūt nav viena no viņu kancelejām. Pēdīgi es kā starp citu ievaicājos, vai viņš nav dzirdējis par cilvēku, vārdā Končiss. Nē, neesot gan.

-    Kas viņš tāds ir?

-    Nekas īpašs, vienkārši gadījās sastapt viņu uz salas. Šķiet, viņam ir zobs uz angļiem.

-    Tas viņiem kļūst par tādu kā nacionālo hobiju. Un jeņķi nu ir tie labie. - Viņš eleganti aizcirta aktu vākus. - Nu ko, liels paldies jums, Ērf. Ļoti noderīga informācija. Žēl gan, ka jums tā iznāca. Bet nav vērts satraukties. Mēs ņemsim to vērā.

Pavadījis mani līdz durvīm, viņš iežēlinājās tiktāl, ka ielūdza mani vakariņās.

Vēl neticis pāri Kolonaki laukumam pie Britu padomes, es nobrīnījos, kālab biju piekritis. Spiedīgi angliskā gaisotne likās svešāka kā jebkad, tomēr es ar Šausmām pieķēru sevi nevilšā vēlmē pielāgoties, iederēties, tikt atzītam par savējo. Ko viņi tur teica savā «ziņojumā»? «Viņš apzināti izvēlas situācijas, kurās ir spiests kļūt par dumpinieku.» Nē, nu «recidīva sindromam» ir pielikts punkts, bet, atsakoties no tā, man jāatrod drosme atteikties no visas manas sociālās pagātnes, dzimtās vides. Jā, labāk gan savākt atkritumus,

bet nevis tālab, lai nestrādātu par skolotāju. Tālab, lai nekad mūžā vairs nestrādātu un nedzīvotu kopā ar angļu vidusšķiru.

Britu padomes ļaudis man likās pilnīgi svešinieki, bet nepazīstamie grieķi ielās - sirdij tuvi tautieši.

Reģistrējoties hotelī, es biju apvaicājies, vai nesen Šeit nav manītas angļu dvīņumāsas - blondas, aptuveni divdesmit gadu vecas. Klerks pārliecināts apgalvoja, ka ne, un es apmierinājos ar šo atbildi - uz citu arī nebiju cerējis.

No Britu padomes devos uz Iekšlietu ministriju. Uzdevies par topošu ceļojuma piezīmju autoru, es iekļuvu nodaļā, kur glabājās dokumenti par kara noziegumiem. Pēc nepilnas stundas ceturkšņa turēju rokā angliski tulkotu leitnanta Klūbera ziņojumu. Apsēdos un izlasīju to; izņemot dažas sīkas detaļas, viss saskanēja ar Končisa stāstu.

Vaicāju arhivāram, vai Končiss vēl dzīvs. Viņš pārlapoja attiecīgās aktis, bet atrada tikai Fraksosas adresi. Nezinot, nekad neesot par tādu Končisu dzirdējis, varbūt tālab, ka tikai nesen sācis strādāt šajā noda|ā.

Kā beidzamo apmeklēju Francijas sūtniecību. Ar mani runāja mīlīga meitene, kurai pēdīgi izdevās izvilināt no kabineta kultūras atašeju. Stādījos priekšā un sacīju, ka ļoti gribētu iepazīties ar ievērojamā franču psihologa darbu par mākslu kā sankcionētu ilūziju. Pati ideja viņam acīmredzot šķita amizanta, bet mēs nokļuvām strupceļā, līdzko pieminēju Sorbonnu. Atašejs tūdaļ strikti noteica, ka - patiesi žēl - tas ir kāds pārpratums: Sorbonnas universitātē nav medicīnas fakultātes. Tomēr viņš aizveda mani uz sūtniecības bibliotēku, pie uzziņu grāmatu plaukta. Un tūdaļ noskaidrojās vairākas lietas: Končiss nekad nav pasniedzis nedz Sorbonnā, nedz kādā citā franču universitātē, viņš nav reģistrēts arī kā ārsts, vismaz Francijā, un nekad nav publicējies franču valodā. Tulūzā esot profesors Moriss Anri de Konšē-Vironvejs, kas uzrakstījis virkni darbu par vīnogulāju slimībām, bet es tūdaļ atmetu šo variantu. Nu ko, Šo iestādi es vismaz atstāju ar sajūtu, ka esmu darījis kādu nieku angļu un franču sapratnes labā - katrā ziņā nebiju sabojājis franču tīksmo pārliecību, ka vairākums angļu ir neaptēsti un nedaudz ķerti.

Smagajā dienvidus svelmē kājoju atpakaļ uz hoteli. Portjē pagriezās, lai iedotu man atslēgu. Tai līdzi nāca vēstule, uz aploksnes stāvēja rakstīts mans vārds un piebilde: «Steidzami.» Nepacietīgi atplēsu to vaļā un izvilku nelielu lapiņu. Viens vārds un numurs: «Singrū 184».

-    Kas to atnesa?

-    Kāds zēns. Kurjers.

-    No kurienes?

Portjē neziņā noplātīja rokas.

Singrū bija plats bulvāris, kas veda no Atēnām uz Pireju. Metos ārā pa durvīm un ielēcu taksometrā. Nobraukuši gar Zeva tempļa trim kolonnām, uzņēmām kursu uz Pireju, un jau pēc pāris minūtēm auto nobremzēja pie kāda nama veca dārza dziļumā. Aplupuši emaljas cipari apliecināja, ka šis ir 184. numurs.

Dārzs bija aizaudzis, sen nekopts, mājas logi aizsisti ar dēļiem. Loterijas biļešu pārdevējs, kas sēdēja turpat piparu koka pavēnī, apvaicājās, ko meklēju, bet es nelikos zinis. Aizgāju līdz parādes durvīm, tad apkārt namam. No tā bija palikusi tukša čaula - pirms pāris gadiem te viss bija izdedzis, plakanais jumts iebrucis. Ielūkojos dārziņā aiz mājas - tas bija tikpat pamests, nekopts un izkaltis. Aizmugures durvis stāvēja pusviru. Starp apdegušajām, nobrukušajām sijām un sienām varēja manīt Valahijas čigānu uzturēšanās pēdas; vecajā pavardā vēl ne tik sen bija kurināta uguns. Pastāvēju bridi, nojaušot, ka tikpat šeit neko neatradīšu. Vēl viens maldīgs pavediens.

Atgriezos pie dzeltenā taksometra. Vieglas putekļu virpatas griezās virs izkaltušās zemes, piepūderējot jau tā dzeltenīgos, izčākstējušos oleandrus. Uz abām pusēm traucās automašīnas, vējā sausi švīkstēja palmu lapas. Biļešu tirgotājs stāvēja pie taksometra un tērzēja ar šoferi. Man pienākot, viņš pagriezās.

-    Zitas kanenan? Vai kādu meklējat?

-    Kam pieder šī māja?

Neskuvies vīrietis apvalkātā pelēkā uzvalkā, netīri balts krekls bez kaklasaites. Rokās viņš virpināja dzintara rožukroni un jautāts pavicināja to gaisā.

-    Nemāku gan teikt. Nevienam.

Uzlūkoju viņu caur tumšajiem briļļu stikliem un izmetu vienu vienīgu vārdu.

-    Končiss?

Viņa seja tūdaļ atplauka, it kā ar to viss būtu pateikts.

-    Redz kā! Jūs meklējat o kyrios Končisu?

-    Jā gan.

Mans sarunu biedrs noplātīja rokas. - Viņš ir miris.

-Kad?

-    Nu jau būs kādi četri gadi. Vai pieci. - Viņš paslēja četrus pirkstus, tad novilka plaukstu gar kaklu un paskaidroja: - Kaput. -Pametu skatienu uz garo, krēslam pieslieto koku, pie kura vējā plivinājās loterijas biļetes.

Dzēlīgi pasmīnēju un pārgāju uz angļu valodu.

-Un jūs no kurienes esat? No Nacionālā teātra? - Vīrs nesapratnē nogrozīja galvu.

-    Makten bagāts cilvēks bija. - Viņš atkal pievērsās šoferim, kas rādījās daudz prātīgāks klausītājs. - Tagad dus Svētā Georga kapsētā. Jauka vietiņa, dikti lepna. - Tipiskais grieķu dīkdieņa smaidiņš un bērnišķais tiešums, ar kādu viņš pasniedza šīs nelūgtās ziņas, gandrīz kliedēja manas šaubas - varbūt viņš patiesi tirgo loterijas biļetes.

-    Vai tas ir viss? - es noprasīju.

-    Ne, ne. * Brauciet un paskatieties pats. Ļoti lepna kapavieta, patiesi lepna.

Es iekāpu taksometrā. Vīrs piesteidzās ar savām biļetēm un novicināja tās gar logu.

-    Jums trāpīsies. Angļiem vienmēr trāpās.—Norāvis vienu biļeti, iegrūda to pa lodziņu. Un piepeši izmeta tīrā angļu valodā: - Eh. Tikai viena maza biļetīte.

Nepacietīgi uzsaucu šoferim. Viņš apgrieza auto un sāka braukt, bet kādus piecdesmit jardus tālāk es liku apstāties pie mazas kafejnīcas. Pamāju pa logu viesmīlim.

Tā māja tur pāri, vai viņš zina, kam tā pieder?

Jā gan. Tā piederot kādai atraitnei, vārdā Rallija. Viņa dzīvojot Korfu salā.

Atskatījies pa aizmugures logu, ieraudzīju biļešu pārdevēju. Naskā, bezmaz steidzīgā solī tas kājoja prom no notikuma vietas, iegriezās pirmajā šķērsielā un nozuda skatienam.

Ap četriem pēcpusdienā, kad nedaudz pierima trakā svelme, es iekāpu autobusā un devos uz svētā Georga kapsētu. Tā atradās pāris jūdzes no Atēnām, Egaleosa kalna mežotajā nogāzē. Bez lielas cerības uzrunāju veco vārtnieku. Viņš stīvi iešļūca savā namiņā un ķērās pie milzīga reģistra sējuma. Pēdīgi paziņoja, ka man jāiet pa galveno aleju, piektais pagrieziens pa kreisi. Visapkārt slējās miniatūri joniski tempļi, uz kolonnām uztupušas bistes un dāsni rotātas stēlas, hellēnisma17 stilā ieturēts sliktas gaumes biezoknis, gan tīkami zaļš un ēnains.

Piektais pagrieziens pa kreisi. Starp divām cipresēm sērigas aspidistras ēnā ieraudzīju krustu un vienkāršu Pentelikas marmora plāksni ar iegravētu vārdu.

MI2PIZ KOrXII 1896-1949

Miris pirms četriem gadiem.

Plāksnes piekājē stāvēja neliels zaļš trauciņš, balta lilija un sarkana roze necilu gaišu ziediņu aplocē. Es notupos un izcēlu ziedus no ūdens - kātiņi nesen griezti, varbūt tikai šorīt, ūdens arī gluži svaigs. Tā viņš acīmredzot gribēja pateikt to, ko biju sapratis jau pats-jebkura «izmeklēšanas» pavediena galā mani sagaida viltus kaps, vēl viens joks, gaisā kūstošs smaids.18

Atliku ziedus vietā. Viena no bālajām skariņām nokrita zemē; es pacēlu to un paodu: salda, medaina smarža. Ja reiz te ir lilija un roze, arī šiem ziediņiem varētu būt sava nozīme. Iespraudu zariņu pogcaurumā un tūlīt pat aizmirsu.

Atceļā lūkoju uzzināt kaut ko par nelaiķa radiniekiem. Vārtnieks vēlreiz atvāza savu foliantu, bet neko neatrada. Vai viņš nezina, kas atnesa ziedus? To nu gan viņš nevarot zināt, daudzi šurp nāk ar ziediem. Vējš pacēla sirmu šķipsnu virs rievotās pieres; vecs, saguris vīrs.

Debesis tik zilas. Viņpus Atikas līdzenuma lejup laidās sīciņa lidmašīna. Bija atnākuši citi apmeklētāji, un večuks aizkliboja prom.

Vakariņas bija vienkārši briesmīgas, atbaidoša angļu tukšās sa-viesības izrāde. Pirms iešanas biju iedomājies, ka varētu pastāstīt viņiem šo to par Burāni, prātā jau redzēju klausītāju izbrīnītās sejas. Taču šī doma atmira pirmajās piecās minūtēs. Pie galda bija astoņi cilvēki: pieci no Padomes, sūtniecības sekretārs un sīks pusmūža pederasts, literatūrkritiķis, kas ieradies Atēnās ar lekciju kursu. Daudz tika mē(ots par literatūru; kritiķis kā sīks plēsoņa metās virsū katram izteiktajam personvārdam.

-    Vai kāds ir lasījis jaunāko Henrija Grīna19 darbu? - vaicāja cilvēks no sūtniecības.

-    Tas ir pilnīgi nebaudāms.

-    Man gan patika tīri labi.

Vecais gejs iztaisnoja savu tauriņu. - Jūs, protams, zināt, ko mūsu mīļais Henrijs teica, kad…

Un tā visu laiku. Kad tas bija atkārtojies reižu desmit, es aplaidu skatienu visriņķī cerībā saskatīt kādu domubiedru, kādu, kuram tāpat kā man gribētos uzkliegt: «Hei! Kritiķu darīšana ir literatūra, nevis literātu privātā dzīve.» Bet viņi bija visi kā viens: neredzamās bruņās iespīlēti prāti, arhozauru biezā, impregnētā āda; lāsteku virkne pie notekas caurules. Visu vakaru bija dzirdami lūstoša ledus tinkšķi, kas pavadīja katru biklo, veltīgo mēģinājumu izlauzties cauri vārdu blīvajam aizsprostam. Tinkš! Tinkš! Un atkāpjas solīti.

Neviens neteica to, ko gribēja, ko patiesībā domāja. Neviens neizcēlās ar dvēseles plašumu, siltumu un dabiskumu, līdz pēdīgi tas sāka likties gandrīz aizkustinoši. Varēja just, ka namatēvs un viņa sieva patiesi mīl Grieķiju, bet šīs jūtas tā arī palika iespriedušās kā kamols kaklā. Kritiķis nāca klajā ar mazu, diezgan sakarīgu apceri par Līvisu20, bet tūdaļ sabojāja to ar pliekanu indes piešpri-ci. Mēs visi bijām vienādi; es lielākoties klusēju, bet tālab nebiju labāks vai savādāks, mazāk iegrožots. Sardzē aiz mūsu sēdekļiem stāvēja svinīgi rēgi - Vecā Labā Anglija, Karaliene, Privātskola, Oksbridža*, Pareizā Izruna, Mūsu cilvēki, gatavi vienā mirklī iznīcināt jebkuru brīvu, eiropeisku cilvēcības izpausmi.

Klasisks simptoms bija ari lietotā runas persona, arvien klātesošais Dažs labs: tika pieminēts Daža laba viedoklis, Daža laba draugi un kalpotāji, Daža laba mīļākais rakstnieks, Daža laba ceļojums pa Grieķiju, līdz šis atbaidoši bezpersoniskais britu buržuāzijas elkdievs, Dažs labs, slējās virs vakariņu galda kā milzīgs, melns totēms.

Atceļu mēroju kopā ar kritiķi, kas ari bija apmeties Grande Bretagne; izmisīgi alku pēc Fraksosas gaismas piesātinātās vienatnes, pēc visa, kas bija neglābjami zaudēts.

-    Drausmīgi garlaicīga tauta tie Padomes ierēdņi, - kritiķis bilda.

- Bet ko tu padarīsi, ir taču jāsadzīvo. — Iekšā viņš nenāca, grasījās aizstaigāt līdz Akropolei. Pagriezās un aizsteidzās uz Zapijona parku, kur klaiņo izmisuši lauku zēni, par vēdera tiesu gatavi pārdot savus kārnos augumus.

Es aizgāju līdz Zonara restorānam Panepistemju ielā, nosēdos pie bāra un pasūtīju dubulto brendiju. Noskaņojums bija drūmākais, doma par atgriešanos Anglijā šķita pilnīgi neciešama. Biju kļuvis par mūžīgu trimdinieku - neatkarīgi no tā, vai dzīvoju Anglijā vai kur citur. Mani gan nebiedēja pats fakts, drīzāk trimdas biedru trūkums.

Ap pusvieniem pārrados savā hoteļa numurā, kur mani apņēma Atēnu vasaras nakts tvans. Tiklīdz biju noģērbies un grasījos iet dušā, pie gultas iezvanījās telefons. Ar drūmu smīnu nocēlu klausuli: visdrīzāk tas bija kritiķis, kas pēc neveiksmīgām medībām parkā meklēja cita veida upuri, kādu, kas uzklausītu viņa neizsmeļamās atceres par «mīļajiem» no mākslas aprindām.

-Hallo.

-    Mīster Urf? - Tas bija nakts portjē. - Jums telefona zvans.

Klausulē noklikšķēja.

-    Hallo?__

* Apvienots divu prestižāko Anglijas universitāšu - Oksfordas un

Kembridžas - nosaukums; simbolizē pirmklasīgu, tikai privileģētiem sabiedrības slāņiem pieejamu izglītību.

-    Aha. Vai tas būtu misters Ērfs? - Nepazīstama vīrieša balss, grieķis ar labu ang|u izrunu.

-    Es klausos. Kas runā?

-    Vai jūs nebūtu tik laipns un nepieietu, lūdzu, pie loga?

Atkal klikšķis, klusums. Pagrabināju aparāta dakšu, bet velti -

svešinieks bija nolicis klausuli. Pakampu no gultas halātu, izdzēsu gaismu un metos pie loga.

Ceturtā stāva istabas logs izgāja uz nelielu šķērsielu.

Tās pretējā pusē, nedaudz sāņus no mana loga, vīdēja dzeltena taksometra gabaritugunis. Nekā neparasta - tur parasti gaidīja taksometri, kas apkalpoja viesnīcu. Parādījās vīrietis baltā kreklā, ātrā solī tas tuvojās pa ielas pretējo pusi. Pagājis garām taksometram, šķērsoja ielu tieši zem mana loga. Gluži parasts cilvēks. Tukša ietve, slēgti veikali un tumši biroji; vientulīgs taksometrs laternu gaismā. Gājējs nozuda no redzesloka. Piepeši manīju kādu kustību.

Tieši pretī logam virs veikalu pasāžas ieejas dega laterna; skata leņķis neļāva man redzēt dziļāk galerijā.

No tumsas iznira jauna sieviete. Ierūcās taksometra motors.

Viņa labi zināja, kur es esmu. Pienāca pie ietves malas, zēniski sīka, tāda pati un tomēr citāda, un pacēla acis tieši uz manu logu. Gaisma apspīdēja kailās, brūnās rokas, seja palika pusēnā. Melna kleita, kurpes, melna rokassomiņa kreisajā rokā. Viņa iznira no tumsas kā prostitūta, kā savureiz bija darījis Roberts Fulkss. Nekādas teatrālas pozas, tikai augšup vērsts skatiens. Tas nebija ilgi -labi ja minūtes ceturksni. Tad taksometrs apgriezās un piebrauca viņai klāt. Durtiņas pavērās, viņa ātri iekāpa, un mašīna strauji uzņēma gaitu. Ieliņas galā griezīgi nokaucās riepas.

Kristāls bija sašķīdis sīkās druskās.

Tikai meli un nodevība.

67

Pēdējā brīdī es nikni izkliedzu viņas vārdu. Vispirms iedomājos, ka viņi atraduši kādu citu, neticami līdzīgu meiteni, bet tūdaļ atmetu šo domu - neviena nespētu atdarināt viņas gaitu. To, kā viņa stāvēja un skatījās.

Metos atpakaļ pie tālruņa un uzgriezu nakts portjē numuru.

- Vai varat noskaidrot, no kurienes zvanīja? - Portjē nesaprata.

- Man tikko zvanīja. No kurienes?

Nē, to viņš nevarot pateikt.

Vai vestibilā nav manīts kāds svešinieks pēdējās stundas laikā? Kāds, kas dīki slamstās, kaut ko gaida?

Nē, mīster Urf, neviens nav bijis.

Es nogriezu ūdeni dušā, uzrāvu mugurā drēbes un izskrēju Konstitūcijas laukumā. Izstaigāju visas kafejnīcas, ieskatījos visos taksometros, tad devos atpakaļ uz Zonara iestādījumu, uz Toma un Zapo-riti, un visām citām iecienītajām šī rajona vietām; nespējīgs domāt, darīt ko citu, kā vien bez mitas atkārtot viņas vārdu, naidā malt to starp zobiem.

Alisona. Alisona. Alisona.

Nu es sapratu. Un kā vēl sapratu! Bija jāsagremo šis neiespējamais, bet acīmredzamais fakts: Alisona ir ar viņiem uz vienu roku. Bet kā viņa varēja? Kā, kāpēc? Vēl un vēlreiz: kāpēc?

Gāju atpakaļ uz hoteli.

Acīmredzot Končiss zināja par mūsu strīdu, varbūt pat bija to noklausījies — ja reiz viņš izmantoja fotoaparātus un kinokameras, tiklab varēja likt lietā mikrofonus un magnetofonus. Un apvārdoja viņu… tonakt vai nākamajā rītā. Atcerējos Alā atrastos rīkojumus, mīklaino vārdiņu: «Bezdelīga». Cilvēkus Pirejas hotelī, kas vēroja manus nesekmīgos centienus tikt viņas numurā. Končiss noteikti saspicēja ausis, tiklīdz pieminēju viņas vārdu, un, uzzinājis, ka viņa brauks uz Atēnām, izdarīja korektīvas sākotnējā scenārijā. Izsekoja mūs kopš pirmā tikšanās brīža un tad apvārdoja viņu, lika lietā visu savu šarmu, droši vien arī melus… Man iedzēla savāda bezdzimuma greizsirdība, iedomājos, ko viņš Alisonai sacījis: gribu

dot mācību šim patmīlīgajam puisim, mācību, ko viņš mūžam neaizmirsīs. Atminējos mūsu vecos ķīviņus par modernajiem rakstniekiem un māksliniekiem, un šis domas lēciens nemaz nebija tik greizs - izgaršot viņu trūkumus man patika daudz labāk nekā uzklausīt Alisonas atzinīgo jūsmu, es uztvēru to gluži kā personīgu apvainojumu… ko viņa it bieži man pārmeta.

Varbūt Alisona no paša sākuma darbojās viņa uzdevumā? Viņš taču bezmaz piespieda mani ar viņu tikties, atceļot brīvdienu vīken-da ielūgumu. Pat piedāvāja man savu ciemata māju. Bet tad atcerējos, ko Džūna bija teikusi pēdējā naktī - par to, ka viņi improvizē, ka trusītim ir vienādas tiesības labirinta veidošanā. Tas izskatījās daudzmaz ticami: pēc histērijas viesnīcā viņiem bija izdevies Ali-sonu kaut kā pierunāt, apvārdot ar savu perverso loģiku, savu neprātu, meliem un naudu… varbūt atklājot viņai to lielo noslēpumu, ko man nebija lemts zināt: kālab viņi izvēlējušies tieši mani. Atcerējos, kā biju melojis par Alisonu, un viņi taču zināja visu patiesību. Es novaidējos kaunā un pazemojumā.

Prātā vēlreiz visu pārcilājot, es atkal pabrīnījos par Džūnas savādi necilo lomu. Alā nelietoti karājās visi viņas kostīmi. Pirms Alisonas negaidītā «uznāciena» viņai noteikti bija paredzēta daudz nozīmīgāka loma. Mūsu pirmā tikšanās aci pret aci, muti pret muti, šī nepārprotamā vīpsna par manu nepastāvību, biežās atsauces uz Triju siržu sižetu skaidri norādīja uz notikumu iespējamo attīstību. Tad vēl pludmales ainiņa, kad Džūna demonstrēja savu kailumu… iespējams, ka Končiss nejutās par Alisonu īsti drošs, un bija vajadzīgs rezerves variants. Tad Alisona guva priekšroku, un Džūna bija spiesta nokāpt no skatuves. Tāpēc tik spēji pārvērtās ari Lilijas tēla raksturs, viņa ātri vien pārtapa par Kirki21.

Zārkam līdzīgais palankīns. Tas nebija tukšs, viņi noteikti būs gribējuši, lai Alisona pati savām acīm pārliecinās par viņu sasniegumiem. Doma par šo neģēlību, par Šo nebeidzamo vivisekciju bija sāpīga kā pātagas cirtiens. Atcerējos runas par «jaunu sieviešu ļaunprātīgu izmantošanu» - tas noteikti bija Alisonas pirksts. Ari šī pašnāvība, runas par to figurēja vēl pirms manas prombraukšanas. Jā, viņiem bija kur pasmelties ziņas par manu pagātni.

Mani smacēja niknums. Iedomājos to rūgto, patieso bēdu vilni, ko atnesa ziņa par Alisonas nāvi. Bet viņa tai laikā droši vien bija Atēnās vai Hermeja mājā, varbūt Burāni. Varbūt pat vēroja mani. Tēloja neredzamu Mariju izrādē, kur Lilija bija Olīvija un es -Malvolio22; mūždien šīs Šekspīra situāciju atbalsis.

Soļoju no stūra stūrī, prātā skatot ainas, kur Alisona ir manā varā. Sasistu viņu zili melnu, izspiestu rūgtas nožēlas asaras.

Un atkal domas aizveda mani pie Končisa ar viņa mistisko varu, spēju pakļaut un vadīt tik inteliģentas meitenes kā Lilija, tik neatkarīgas kā Alisona. It kā viņam būtu kāds noslēpums, kuru atklājot, varētu dabūt tās savā varā. Un es atkal biju tas, kas taustās tumsā, arvien izstumts, arvien piesmiets.

Jā, es nebiju Hamlets, kas sēro par Ofēliju. Es biju Malvolio.

Nekādi nespēju iemigt, biju gatavs vai tūlīt doties uz lidostu un apgriezt sprandu meičai ar ko šodien biju runājis. Nu es atskārtu -gan vīrietis, kas pacēla klausuli, gan šī meiča pārāk uzstājīgi gribēja zināt, kas es esmu; arī viņi noteikti bija uzpirkti, varbūt pašas Alisonas pierunāti. Taču nebija šaubu - pa šo taciņu es tālu netikšu. Visdrīzāk viņi parādīs man tos pašus viltotos avīžrakstus.

Tā vai citādi, kaut kas man bija jādara. Nokāpu foajē un uzmeklēju nakts dežurantu.

-    Es gribētu runāt ar Londonu. Ar šo te numuru. - Es uzrakstīju ciparus uz papīra lapiņas. Pēc pāris minūtēm portjē norādīja uz kabīni.

Stāvēju un klausījos, kā skan telefons manā vecajā Raselskvēra dzīvoklī. Pēc laba brīža kāds pacēla klausuli.

-    Mīļais Dievs! … Kas tur ir?

-    Tālsaruna ar Atēnām, - paziņoja telefoniste.

-    Ar kādām Atēnām?!

-    Paldies, mis, - es pateicu telefonistei un iesaucos klausulē: -Hallo!

-    Kas tur runā?

Pēc balss likās jauka meitene, tikai pavisam miegaina. Lai šī saruna maksāja četras mārciņas, tas bija to vērts. Anna Teilore tik tiešām bija aizbraukusi uz Austrāliju, jau pirms sešām nedēļām. Neviens nebija sevi nonāvējis. Dzīvokli bija pārņēmusi kāda runātājai nepazīstama meitene, «droši vien Annas draudzene». Neesot manīta jau vairākas nedē|as. Jā, gaišmate, bet viņa redzējusi to tikai divas reizes. Jā, laikam austrāliete. Bet kāda velna pēc…

Atgriezies savā istabā, es atcerējos par balto skariņu žaketes pogcaurumā. Tā bija pagalam savītusi, tomēr es izvilku to un ieliku glāzē ar ūdeni.

Pamodos vēlu, biju gulējis ciešāk, nekā varēja gaidīt. Kādu bridi vāļājos gultā, klausījos ielas trokšņos un domāju par Alisonu. Centos atcerēties viņas sejas izteiksmi, saskatīt kaut drusciņu līdzjūtības vai ironijas, kaut ko - labu vai sliktu - šai īsajā uznācienā. Augšāmcelšanās bija izspēlēta īstajā brīdī - Londonā es tūlīt būtu visu uzzinājis, tam bija jānotiek Atēnās.

Nu man pienācās dzīt viņai pēdas.

Jā, es ļoti, izmisīgi gribēju Alisonu satikt, izvilkt, izpurināt no viņas patiesību, likt saprast, cik nelietīga ir viņas nodevība. Likt saprast, ka nekad, nemūžam to nepiedošu, pat ja viņa atrāpotu pie manis uz ceļiem. Ka viņa man vairs neeksistē. Ka viņa man riebj. Ka esmu atskurbis no viņas tāpat kā no Lilijas. Ak Kungs, kaut tikai es varētu dabūt viņu rokā! Bet es nedrīkstēju viņu meklēt, to gan ne.

Varēju tikai gaidīt. Viņi paši atvedīs Alisonu pie manis. Un Šoreiz es netaupīšu pletni.

Pa ceļam uz vēlīnām brokastīm uzzināju, ka man nenāksies ilgi gaidīt. Lejā bija atstāta vēl viena vēstule, šoreiz tikai viens vārds: «Londona.» Atcerējos Alā lasītās instrukcijas: «Ne ilgāk kā līdz jūlija beigām - visiem, izņemot kodolu.» Un šis kodols, Neredzamā Astarte, bija Alisona.

Devos uz tūrisma aģentūru un paņēmu biļeti uz vakara reisu. Kamēr to gaidīju, izpētīju pie sienas pielikto Itālijas karti un atradu Subjako; nolēmu izmēģināt laimi. Marionete liks mazliet pagaidīt tiem, kas rausta to aiz aukliņām. Pārmaiņas pēc.

No kapsētas pārnesto zariņu nebija izdevies atdzīvināt, nācās to izmest. Ticis galā ar biļetēm, es aizstaigāju uz Atēnu centrālo grāmatnīcu Stadio laukuma stūri un vaicāju pēc augu noteicēja. Angļu valodā gan nekas neesot, bet varot man piedāvāt labu franču izdevumu ar nosaukumiem vairākās valodās. Izlikos novērtējam krāšņās ilustrācijas, tad uzšķīru alfabētisko rādītāju: «Alyssum&gt; 69. lpp.»

Tur tas bija: šauras, zaļas lapiņas, mazi, balti ziediņi,«Alysson maritime… Pārjum de miel*…» Vārds cēlies no grieķu valodas: «a» - bez, «lyssa» - vājprāts. Tālāk sekoja nosaukums itāļu un vācu valodā.

Un angļu valodā: Sweet Alison.

Saldā alise.

III

Filosofija sasniegtu patiesu triumfu, ja spētu kliedēt tumsu pār ceļiem, pa kuriem providence virza cilvēku pretim tai vien zināmiem mērķiem.

Tad šī nabaga divkāju radība, ko svaida liktens untumu bangas, gūtu kādus uzvedības priekšrakstus, kādu iespēju tulkot varmācīgās providences lēmumus.

De Sads, Justīne jeb tikumības likstas

68

Roma.

Grieķija šķita jau vairāku nedēju, nevis dažu stundu tālu-mā  esam. Saule šeit spīdēja tikpat spoža, bet [audis bija daudz smalkāki, arhitektūras un mākslas darbi krāšņāki. Itāļi, tāpat kā to senči romieši, šķita uzlikuši treknu greznības un nesātības grimu, kas sargāja tos no gaismas un patiesības, no pašu būtības. Tik ļoti pietrūka Grieķijas daiļā kailuma un cilvēcības, šķērdīgi sapostie, dzīvnieciskie romieši likās neciešami, kā reizēm neciešams šķiet paša atspulgs spogulī.

Agri nākamajā ritā sēdos vilcienā, kas devās uz Tivoli, uz Albanas pakalnu pusi. Pēc nogurdinoša brauciena autobusā es beidzot nokļuvu Subjako, ieturēju lenču un devos kalnos. Gāju gar pašu zaļas aizas krastu; bija dzirdamas putnu čalas, tālīna strauja ūdens balss. Pēc brīža ceļš iegriezās vientulīgā gravā, bet gabaliņu tālāk pārtapa par taku, kas vijās augšup cauri akmeņozolu birzs dzestrajam pavēnim. Pēdīgi tā izveda mani pie šaurām, klintī izcirstām kāpnēm. Apliecis stāvu akmens sienu, ieraudzīju klosteri, kas, pieķēries pie klints kā čurkstes ligzda, atgādināja grieķu pareizticīgo mūku mītni. Lodžija ar gotisku arkādi pārgalvīgi karājās virs zaļā bezdibeņa un šauras iekoptu terašu daiviņas. Iegāju iekšā: senas freskas, dzedrs klusums un miers.

Vecs mūks melnā ģērbā sēdēja pie durvīm uz galeriju, kas ietvēra iekšējo pagalmu. Vaicāju viņam, vai nevarētu satikt Džonu Leveijē. «Anglis,» es piebildu. «Aizgājis no laicīgās dzīves.» Laimīgā kārtā man bija līdzi viņa vēstule. Vecais rūpīgi nopētīja parakstu, klusējot paklanīja galvu un nozuda klostera dzīlēs - tavu brīnumu, nemaz nebiju uz to cerējis. Iegāju palielā zālē, kuras sienas rotāja drūmas ainas - viena rādīja, kā nāve ar garu šķēpu nonāvē jaunu mednieku, tai sekoja vesels viduslaiku komikss: daiļa jaunava rotājas spoguļa priekšā, tad tikpat dai|a guļ zārkā, tad trūdošā miesa jau atsedz kaulus, un pēdīgi paliek pāri tikai skelets. Man aiz muguras kāds gardi nosmējās - zāli šķērsoja divi mūki, vecākais uzjautrināts

strostēja jaunāko: - Oh, si tu penses que lefootball est un digne sujet de meditation…23

Tad parādījās vēl viens; iztrūcies sapratu, ka tas ir Leveijē.

Gara auguma vīrietis īsi apcirptiem matiem, kalsnu, brūni iedegušu seju un brillēm tipiskā National Health** ietvarā. Nepārprotami anglis. Viegls žests vaicāja, vai esmu tas, kas viņu meklē.

-    Esmu Nikolass Ērfs. No Fraksosas.

Viņa sejā atspoguļojās pārsteigums, mulsums un dusmas, viss reizē. Pagāja krietns bridis, pirms Leverjē sniedza man roku, sausu un vēsu, kurpretī manējā bija lipīgi karsta pēc garā ceļa. Collas četras garāks un aptuveni tikpat gadus vecāks par mani, viņš runāja nedaudz šerpā tonī, kādu iecienījuši jaunie Oksbridžas24 pasniedzēji.

-    Un jūs mērojāt visu šo tālo ceļu?!

-    līkai maza pietura Romā. Faktiski pa ceļam.

-    Manuprāt, es skaidri liku saprast, ka…

-Jā gan, bet…

Skāņi pavīpsnājām par aprautajām frāzēm. Leveijē ielūkojās man acīs, vēlreiz apliecinot savu lēmumu.

-    Baidos, ka jūsu vizīte tomēr ir veltīga.

-    Nudien nebiju gaidījis, ka… - ar nenoteiktu žestu norādīju uz viņa ietērpu. - Domāju, ka jūs savādāk parakstāt savas vēstules.

-    «Jūsu brālis iekš Kristus»? - viņš blāvi pasmaidīja. - Jāsaka, ka pat šeit nav svešas antipretenciozitātes tendences.

Leveijē nodūra acis, un mēs stāvējām neveiklā klusumā. Iespējams, tikai vēlēšanās to pārtraukt lika viņam atvilgt un samierinoši sacīt:

-    Labi. Reiz jūs esat šeit, ļaujiet parādīt jums mūsu mītni.

Gribēju iebilst, ka neesmu ieradies šeit ekskursijā, bet viņš jau

soļoja pa iekšējo pagalmu. Aplūkoju tradicionālos kraukļus25

un vārnas, kā ari Svēto kazeņkrūmu, kas izplauka rozēs pēc tam, kad svētais Benedikts bija tajā iegūlies; acīmredzot vainojama mana pārlieku tiešā uztvere, bet pašmocības svētumu noniecināja tā vizuālais tēls: kails vīrietis mīdās kazenāja priekšā, saņemas slaidam lēcienam… Perudžīno26 darbi viesa manī vairāk godbijības.

Par 1951. gada vasaru neizdibināju pilnīgi neko, šo to uzzināju vienīgi par Leverjē pašu. Sakro Speķo viņš esot tikai pāris nedēļu, pirms tam izgājis noviciātu kādā Šveices klosterī. Studējis vēsturi Kembridžā, viņš brivi pārvaldīja itāļu valodu un «gluži nepelnīti» tika uzskatīts par autoritāti attiecībā uz mūku ordeņiem pirmsrefor-mācijas Anglijā, kālab ari esot šeit ieradies - izmantot klostera slavenās bibliotēkas krājumus. Grieķijā viņš vairs nebija atgriezies. Leveijē aizvien bija tipisks angļu intelektuālis un nedaudz mulsa, apzinoties, ka izskatās tikai tēlojam, tikai pārģērbies mūka lomai, vienlaikus mazliet iedomīgs par to, ka tas tā nebūt nav.

Nokāpuši vēl dažus kāpienus zemāk, mēs izgājām ārā klostera pakājē, kur nācās apskatīt dārzāju un vīnogu terases. Pēdīgi viņš aizveda mani līdz solam vīģes koka pavēnī. Apsēdāmies. Leveijē vairījās mani uzlūkot.

-    Es saprotu, ka esat vīlies. Bet es jūs brīdināju.

-    Patīkami sastapt nelaimes biedru. Pat ja viņš negrib runāt.

Sola priekšā raiboja puķu dobe buksusa krūmu ielokā; viņš

raudzījās tai pāri, saulē iztvīkušās aizas zilgajā svelmē. Ari šeit varēja dzirdēt, kā dziļi lejā Čalina strauts.

-    Ne vairāk kā kolēģi. Un «nelaime» arī nav īstais vārds.

-    Biju cerējis tikai uz nelielu pieredzes apmaiņu.

Bridi klusējis, Leveijē sacīja: - Galvenais viņa… sistēmā ir tieši tas, ka tu iemācies paturēt savu pieredzi pie sevis. - Tas tika teikts strupā tonī, vēlme tikt no manis vaļā bija acīmredzama. Pašķielēju uz viņa pusi.

-    Vai jūs būtu šeit, ja…

-    Ja gājējs iet savu ceļu un gadās kāds, kas paved viņu gabaliņu tālāk,… no tā atkarīgs tikai, kad. Nevis kāpēc.

-    Mūsu pieredze, šķiet, ir visai atšķirīga.

-    Kāpēc gan tai vajadzētu būt līdzīgai? Vai jūs esat katolis? -Es papurināju galvu. - Vai vismaz kristietis? - Atkal papurināju galvu. Mans sarunu biedrs paraustīja plecus. Zem blāvajām acīm bija ieguluši tumši loki, it kā viņš būtu bezgala noguris.

-    Bet es ticu… žēlsirdībai, vai.

-    Mīļo cilvēk, ne jau žēlsirdību jūs no manis gaidāt. Jūs gaidāt grēksūdzi, un tas ir pilnīgi velti. Turklāt es uzskatu, ka tieši tā ir mana žēlsirdība. Manā vietā jūs saprastu. - Un piebilda: - Domāju, ka sapratīsiet ari pats. Vēlāk.

Viņa balss kļuva pavisam dzedra; iestājās klusums.

-    Man jāatvainojas, - viņš pēdīgi sacīja. - Jūs likāt man būt skarbākam, nekā gribētos.

-    Es labāk iešu.

Leveijē izmantoja izdevību un piecēlās.

-    Es negribēju aizskart jūs personīgi.

-    Nu protams.

-    Pavadīšu jūs līdz vārtiem.

Devāmies atpakaļ pa klintī izcirsto eju ar balti ka|ķotām durvīm, tad augšā, garām daudzām citām durvīm, kas likās piederigas cietuma kamerām. Driz atkal stāvējām zālē ar drūmajām freskām, no kurām dvesa mūžības saltā elpa.

-    Ak jā, aizmirsu apvaicāties par skolu, - bilda Leverjē. - Tur bija kāds zēns, vārdā Afendakis. Ļoti spējīgs zēns, es nodarbojos ar viņu pēc īpašas programmas.

Mirkli uzkavējāmies lodžijā līdzās Perudžīno, apmainoties frāzēm par skolas dzīvi. Manu sarunu biedru tas acīm redzami neinteresēja, viņš vienkārši centās būt vēlīgs, iegrožot savu pašapziņu. Bet pūliņi bija veltīgi - viņš tā arī nespēja atraisīties. Sarokojāmies.

-    Sī ir viena no Eiropas svētnīcām. Un mums ir piekodināts, ka apmeklētājiem, lai kāda būtu to ticība, jāatstāj tā… angliski varētu teikt «atspirgušiem un mierinātiem». - Viņš pieklusa, it kā gaidītu kādu iebildumu vai ironisku vīpsnu, bet es klusēju. - Vēlreiz atkārtotu: ticiet man, es klusēju tiklab jūsu, kā sevis dē|.

-    Ccnttfco*

Leveijē ceremoniāli paklanījās, vairāk itāļu nekā angļu gaumē, un es devos lejup pa akmens kāpieniem, pa taku cauri akmeņozolu audzei.

Subjako nonīku līdz vēlam vakaram - gaidīju autobusu, kas aizvedīs mani atpakaļ uz staciju. Ceļš vijās pa garām, zaļām ielejām, gar pakalnos satupušiem ciematiņiem; apšu puduriem jau dzeltēja lapas, un maigi zilo padebesi palēnām iekrāsoja vakarīgi dzintar-sārts tonis. Lauku večuki sēdēja savu namiņu priekšā, un dažiem no tiem bija īsti grieķiskas sejas: neizdibināmi, cildeni, iekšēja miera apdvesti vaibsti. Varbūt tam par iemeslu bija pudele Verdicchio vīna, ko biju izdzēris gaidot, bet es jutu, ka esmu un vienmēr būšu piederīgs daudz senākai pasaulei nekā tā, kur mita Leveijē. Man nepatika nedz viņš pats, nedz viņa reliģija. Un šī nepatika Šķita cieši saistīta ar vīna skurbināto mīlu pret seno, nemainīgo grieķu un latīņu pasauli. Biju pagāns, savās labākajās izpausmēs stoiķis, sliktākajās - hēdonists, un tāds es mūžam palikšu.

Vilcienu gaidot, es iedzēru vēl mazliet. Kādam vīram stacijas bārā izdevās man ieskaidrot, ka tumšzilais pakalns zem iezaļa citrona krāsas debesīm - rau, tur, rietumu pusē - ir vieta, kur Horācijam bijusi lauku saimniecība. Es uzsaucu tostu Sabines pakalnam, viens Horācijs ir vērtīgāks par desmit svētajiem Benediktiem, viens dzejolis vērtīgāks par desmit tūkstošiem sprediķu. Tikai pēcāk iedomājos, ka šoreiz Leverjē varbūt būtu man piekritis, jo ari viņš bija izvēlējies trimdu. Jo ir tādi brīži, kad klusums ir dzeja.

1

Ievērojams mauru mākslas piemineklis, arābu valdnieku pils ansamblis Spānijā, Granadā.

2

Rekamjē kundze (1777-1848)-savulaikpopulāra skaistule, kuras salonā apgrozījās daudzi ievērojami cilvēki. Iemūžināta Davida un F. Žerāra gleznās.

3

Skat. skaidrojumu 399. Ipp.

V Šekspīra traģēdijas «Otello» tēls.

4

Grieķu mitoloģijā — vīna dieva Bakha pavadones, bakhantes; tās seko savam pavēlniekam, trakulīgi plosoties un visu postot, aizraujot līdzi cilvēkus.

5

Semjuels Smails (1812-1904) - morālists un satīriķis, pazīstamās grāmatas «Kā glābt pašam sevi» autors.

6

Dtons Nokss (1505 vai ap 1514-1572) - reformācijas darbinieks, kalvinisma propagandftājs un prezbiteriešu baznīcas dibinātājs Skotijā.

7

Emīls Kuē (1875-1926) - franču psihoterapeits.

Peters Lorre (īstajā vārdā Laslo Levenšteins) - vācu un amerikāņu kinoaktieris, komiskā ļaundara tipāžs.

8

Gara rīkste vēršu bikstīšanai, dzīšanai, (grieķu vai.)

9

Man ar jums jārunā, mesjē Erf. (franču vai.)

10

Kas par lietu? (franču vai.)

11

Neiespējami, (franču vai.)

12

Tas bija pirms kara. (franču vai.)

13

Labi (franču vai.)

Mūsu kundziņš Nikolass, makten muļķīgs cilvēciņš,

Manās nieka lamatiņās ik pa brīdim iekrīt viņš.

Ak, šis štrunta cilvēciņš, kādos mēslos nu ir viņš. (latīņu vai.)

14

Leopolds fon Zahers-Mazohs (1836-1895) - austriešu rakstnieks, aprakstījis seksuālu baudu, ko sagādā sāpes un pazemojums; no viņa vārda radies termins mazohisms.

15

Epigramma par Platona ideālistiskofilosojiju, kas «mūžīgo ideju» -pilnestīgu un nemainīgu pasauli -pretstatīja matērijai, mainīgajai pasaulei.

16

Omphalos. (grieķu vai.) Viduspunkts jeb pasaules naba - antīkajā pasaulē konisks akmens, kas novietots hipotētiskā pasaules centra vietā.

17

Vēsturisks periods Vidusjūras austrumu daļas, Priekšāzijas un Melnās jūras zemēs (4.-1. gs. p.m.č.).

18

Domāts Češīras kaķa smaids no L. Kerola grāmatas «Atīse brīnum

zemē».

19

Henrijs Grīns (īstajā vārdā Henrijs Vinsents Jorks, 1905-1973) -tolaik modems intelektuālās literatūras pārstāvis; domāts viņa romāns «Mīlestības raustītā līnija» (1952).

20

Frenks Reimonds Līviss - ievērojams kritiķis un literatūrzinātnieks; viņa grāmata «Tradīcijas diženums» (1948) savulaik satrauca literāro aprindu prātus.

21

Skat. skaidrojumu JO. Ipp.

22

Alūzija uz V. Šekspīra komēdijas «Divpadsmitā nakts» situāciju un tēliem.

23

Nu, ja tu uzskati futbolu par apceres cienīgu objektu… (franču vai.)

24

Skat. skaidrojumu 600. Ipp.

25

Krauklis ir benediktīniešu ordeņa simbols.

26

Pjetro Perudžīno (starp 1445 un 1452-1523) - agrās renesanses laika itāļu gleznotājs, darinājis galvenokārt reliģiska satura darbus.

Jans Vermērs van DelJ'ts (1632-1675) - holandiešu gleznotājs, sadzīves žanra meistars.

69

Ja nesen nomācošs šķita Romas vulgārais dzīvīgums, tad simtreiz ļaunāka nu rādījās Londonas pusdzīvā vienmuļība. Egejas plašumos biju paguvis aizmirst, cik ŠI vieta liela un loša, un ņudzoša kā gigantisks pūznis. Kā dubļi pēc dārgakmens mirdzuma, drūms biezoknis pēc saules pielietas marmora pils; kamēr lidostas autobuss rāpās pa nebeidzamo priekšpilsētu starp Nortoitu un Kensingtonu, es nekādi nespēju aptvert, kā cilvēks no laba prāta var vai pat grib atgriezties šeit, vietā ar šādām ainavām.

klimatu un sabiedrību. Uzpūtušies balti mākoņi lēni slīdēja uz bāli zilo debesu fona, un )audis sacīja cits citam: «Jauks laiciņš šodien!» Netīri zaļi. pelēki un brūngani toņi - šķita, ka tie visam un visiem pārvelk bezkrāsainu vienveidības patinu. Londoniešiem pilnīgi trūka grieķu vaibstu neatkārtojamā spilgtuma - biju paguvis tiktāl ar to aprast, ka vairs neievēroju. Neviens grieķis nelīdzinās citam, bet ikkatrs anglis todien šķita pilnīgi neatšķirams no pārējiem.

Ap četriem es apmetos viesnīcā netālu no lidostas maršruta galapunkta; apsēdos un prātoju, ko pasākt tālāk. Pēc desmit minūtēm uzgriezu Annas Teilores tālruņa numuru. Neviens neatbildēja. Pēc pusstundas zvanīju vēl, atkal nekā. Piespiedu sevi pašķirstīt kādu žurnālu, trešo neveiksmīgo zvanu atkārtoju pēc stundas. Iesēdos taksometrā un braucu uz Raselskvēru. Biju ļoti satraukts, mani droši vien gaidīja Alisona vai vismaz kāda norāde. Kaut kam bija jānotiek. Nez kādēļ iegāju pabā, izmetu mēriņu viskija un nogaidīju vēl stundas ceturksni.

Pēdīgi lēni slāju uz namu. Parādes durvis bija kā parasts slēgtas, trešā stāva zvana poga bez uzvārda. Uzkāpu un apstājos pie durvīm; pagaidīju, paklausījos un beidzot pieklauvēju. Klusums. Piebungāju vēl, tad vēlreiz. No augšējā dzīvokļa skanēja mūzika. Pēdējo reizi paraustījis Annas Teilores durvju rokturi, devos augšā. Atcerējos, kā kāpu šeit kopā ar Alisonu, vedu viņu uz vannu. Cik daudz pasauļu kopš tā vakara bija gājis bojā? Un tomēr Šķita, ka Alisona ir tepat līdzās, tik tuvu. Nospriedu, ka tā tas arī ir - atradīšu viņu augšstāva dzīvoklī. Nezināju gan, kas tad notiks, emocijas pārmāca jebkurus prāta centienus.

Aizvēru acis, noskaitīju līdz desmit un pieklauvēju.

Viņā pusē atskanēja soli.

Durvis atvēra gadus deviņpadsmit veca meitene: liekais svars, brilles un pārāk daudz lūpu krāsas. Pāri viņas plecam redzēju durvis uz dzīvojamo istabu. Vēl viena meitene un puisis acīmredzot bija dejojuši; džezs, vakara saules zeltīta telpa un trīs pārsteigti, mirkli nekustīgi stāvi -īsts mūsdienu Vermērs*. Nespēju slēpt savu vilšanos. Meitene raidīja man uzmundrinošu smaidu.

Atkāpos soli.

-    Atvainojiet. Esmu sajaucis dzīvokļus. - Sāku kāpt lejā. Meitene vēl lūkoja noskaidrot, ko es meklēju. - Viss kārtībā. Man vajadzīgs trešais stāvs. - Paguvu nozust, pirms viņa attapās un rada sakarību starp manu iedegumu, savādo steidzību un nakts tālsarunu ar Atēnām.

Atgriezos pabā, bet vēlāk aizstaigāju līdz itāļu restorāniņam, kas mums vai, pareizāk, Alisonai kādreiz patika. Nekas nebija mainījies: tās pašas sejas, Blūmsberijas maznaudīgie inteliģenti -aspiranti, bezdarbnieki aktieri, žurnālisti, pārsvarā jauni cilvēki; arī tādi kā es. Publika tā pati, es biju cits. Ieklausījos skaļajā tērgāša-nā un pārsteigts atklāju, cik tā tukša un vientiesīga, un pilnīgi sveša. Pavēros visriņķī, meklējot kādu, ar kuru es varētu gribēt iepazīties, sadraudzēties; neatradu nevienu pašu. Vēl viens jau gluži lieks apliecinājums tam, cik tālu esmu aizgājis no visa angliskā. Tā droši vien bija jutusies Alisona - kopīga valoda, kopīga pagātne un daudz kas cits, kam vairs nejūties piederīgs, dusmas un apjukums. Biju ne vien cilvēks bez saknēm, biju… ārpus savas sugas, un tas ir vēl ļaunāk.

Vēlreiz aizstaigāju līdz Raselskvēram, bet ceturtā stāva logi bija tumši. Lēni vilkos atpakaļ uz viesnīcu, sagumis zem sakāves sloga. Vecis, simtgadīgs vecis.

Nākamajā rītā devos pie mākleriem, kuru pārziņā atradās Rasel-skvēra nams. Par biroju tiem kalpoja virkne paplukušu, zaļi krāsotu telpu virs kāda veikaliņa Sauthemptonrovā. Pie letes pienāca klerks ar nazālu balsi, ko atcerējos no pagājušā gada. Arī viņš mani atpazina un labprāt pastāstīja to mazumiņu, ko zināja pats. Dzīvoklis esot izīrēts Alisonai jūlija sākumā - apmēram divas nedēļas pēc ekskursijas uz Pamasu. Klerkam nebija ne jausmas, vai viņa tur dzīvojusi. Viņš sameklēja īres līgumu, un atklājās, ka jaunā īmiece uzrādījusi to pašu adresi, ko iepriekšējā.

—    Droši vien kopā dzīvoja, - secināja klerks.

Tik tālu nu es biju ticis.

Un kam man tas vajadzīgs? Kāds velns mani dīda viņu meklēt?

Visu vakaru nonīku savā istabā, cerot uz kādu vēsti. Nākamajā dienā pārcēlos uz Raselskvēra viesnīcu: tagad man pietika iziet uz ielas, lai pāri laukumam paraudzītos uz namu un gaidītu, kad trešajā stāvā iedegsies gaisma. Pagāja Četras dienas, bet nekas nemainījās; nebija nedz gaismas logos, nedz vēstules vai telefona zvana, nekā.

Nepacietība un vilšanās brieda ar katru dienu, neizprotamā pauze vilkās mokoši ilga. Varbūt viņi pazaudējuši mani, nezina, kur atrodos? Es uztraucos un pats par to niknojos.

Man vajadzēja sastapt Alisonu, tas stāvēja pāri visam. Redzēt viņu. Lai izdabūtu no viņas noslēpumu, lai… Pats nezināju, ko īsti.    «

Tā pagāja nedēļa, vesela nedēļa, ko aizvadīju kino un teātros, guļot gultā un truli blenžot griestos, gaidot nepielūdzami mēmā telefona zvanu. Gandrīz jau nosūtīju uz Burāni telegrammu ar savu adresi, tomēr lepnums guva virsroku.

Pēdīgi es padevos. Nespēju vairs ilgāk paciest viesnīcu un Ra-selskvēru, šo tukšo, tumšo dzīvokli. Pie tabakas kioska ieraudzīju kādu piemērotu sludinājumu. Tas izrādījās noplucis bēniņu miteklis virs diviem šuvēju darbnīcai atvēlētiem stāviem, kas atradās Toten-hemkortroudas viņā pusē, Šarlotstrītas ziemeļu galā. Padārgs, toties ar telefonu. Pagrabstāvā mitinājās pati saimniece — lideriga un dzīves apbružāta, mūždien cigareti lūpu kaktiņā iespraudusi, tā bija īsta Šarlotstrītas bohēmiete no trīsdesmito gadu kaluma. Jau    i

pirmajās piecās minūtēs viņa paguva pavēstīt, ka šeit kā «tuvs draugs» mēdzis uzturēties pats Dilans Tomass1: «Mīļo stundiņ, cik reižu nav nācies stiept veco čomu uz gultu!» Es viņai, protams, neticēju; frāze «pats vecais Dilans šeit ir gulējis» (vai drīzāk izgulējis dzērumu) ir Šarlotstrītā tikpat populāra kā pastāsti par karalieni Elizabeti, kas nakšņojusi turpat vai katrā lauku viesnīciņā. Bet man viņa uzreiz iepatikās: «Māns. vārds ir Džoana, bet visi mani sauc par Kempu.» Kempas prātā tāpat kā viņas garadarbos, proti, keramikā un gleznās, valdīja pilnīgs juceklis, bet sirds viņai bija īstajā vietā.

-    Labs ir, - viņa noteica, kad biju piekritis dzīvokli īrēt. - Kamēr es saņemu tavu naudiņu - dzīvo nost. Vari vest šurp, ko gribi un kad gribi. Pirms tevis te bija suteners, tāds mīlulis! Bet izgājšnedēļ viņu savāca tic neģēli, tie fašisti.

-    Ak Kungs!

-    Tie tur, - viņa pameta ar galvu. Pagriezos un ieraudzīju uz ielas stūra divus gados jaunus policistus.

Vēl iegādājos sev lietotu auto. Virsbūve bija pagalam veca, jumts laida ūdeni, bet dzinējs, šķiet, varēja izvilkt vēl pāris gadiņus. Svinīgajā iesvētību braucienā aizvedu Kempu uz Jack Straw’s Castle*. Viņa dzēra kā dragūns un runāja tāpat, bet citādi bija tieši tas, kas man vajadzīgs: lāga dvēsele un nepagurstoša p|āpa, kas bez aizdomām pieņēma manus paskaidrojumus, kālab esmu bez darba. Šī raupji labestīgā attieksme pat līdzēja man samierināties ar Londonu un visu anglisko, nedaudz pierima ari smeldzīgā vientulības un pamestības sajūta.

70

Kūtri vilkās augusta dienas, drūmas depresijas lēkmes mijās ar gurdu apātiju. Slāpu kā zivs sasmakušā ūdenī, mani arvien nomāca Anglijas pelēksnība. Izraidīts kā Ādams, es atskatījos uz Fraksosas mirdzošajām ainavām, atcerējos timiānu un jūras sājo dvašu. Atskatījos ari uz Burāni notikumiem, kas bija neiespējami, tomēr patiesi, un kādā nīkulīgā Londonas pēcpusdienā apjautu, ka tomēr nespēju gribēt, lai tas viss nebūtu bijis, tāpat kā nespēju piedot Končisam man iedalīto lomu. Pamazām nācu pie atziņas, ka mana dilemma patiesībā ir piedošana de facto*, man nodarītās pārestības grēka atlaišana; rēta vēl bija pārāk jutīga, un es spēju domāt par notikušo tikai ciešamajā kārtā, redzēt sevī tikai pasīvo pusi.

Ari Liliju redzēju tikai šādā rakursā. Viendien gandrīz sasitu auto - nedomājot nospiedu bremzes, pamanījis šķērsielā slaidu meiteni gariem, gaišiem matiem. Izlēcu uz ietves un metos tai pakaļ, bet apjautu savu kļūdu, vēl neredzējis seju. Tās bija nevis neremdināmas ilgas, bet vēlēšanās sastapt viņu aci pret aci, vēlreiz uzklupt ar jautājumiem, mēģinot aptvert neaptveramo. Varēju ilgoties pēc noteiktām viņas izpausmēm, noteiktām «fāzēm», bet tieši šī hameleona iedaba nejāva viņu patiesi mīlēt. Ar liegu nostalģiju varēju atcerēties pašu pirmo, gaišo veidolu - tā cilvēks atceras savas dzīves poētiskos mirkjus - un tai pašā laikā ienīst to otru, nešķisto būtni, kas viņa patiesībā bija.

Man vajadzēja kaut kā aizpildīt laiku, kamēr es gaidīju un pamazām sagremoju šo pieredzes kumosu. Tā augusta otrajā pusē es atkal sāku dzīt pēdas Končisam un Lilijai, un līdz ar to ari Alisonai.

Lai vai kā, tas Jāva man justies vēl saistītam ar spēli un remdēja to agoniju, ko pārdzīvoja līdzšinējā vēlme tikties ar Alisonu. Jā, tieši agoniju, jo jutu briestam sevī jaunu jutoņu, ko par visu vari gribēju iznīdēt, un ne vien tāpēc, ka zināju - to dēstījis Končiss, ar tīšo klusēšanu radot šim aizmetnim labvēlīgu augsni; jutoņu, kas neatstājās ne dienu, ne nakti, ko gribēdams nespēju iznīdēt. Manis nicināta, noliegta un atvairīta, tā tomēr auga kā negribēts embrijs mātes vēderā, uzjundot melnu dusmu viļņus, bet gaišos brižos pildot ar… Nē, es neuzdrīkstējos pieminēt šo vārdu.

Pagaidām man izdevās to nomākt - pilnībā nodevos detektīva darbībai, pētījumiem, pieņēmumiem, vēstulēm. Nospriedu ignorēt visu, ko bija teikušas dvīnes un Končiss, viņu «patiesības» un viņu melus. Lūkoju pats uziet kādas pēdas, kādu pirkstu nospiedumu, varbūtēju defektu šai perfektajā maldu tīklā.

Ziņa par Alisonas nāvi. Citāds šrifts nekā Holbom Gazelte, kur tā varēja būt publicēta.

Fulksa grēksūdze. Atradu to Britu muzeja katalogā. No Končisa darbiņa gan tur nebija ne vēsts.

Kara laika stāsts. Vēstule no majora Artura Lī-Džonsa.

God. mister Ērf!

Baidos, ka tik tiešām — kā Jūs pats atzīstat — nav iespējams noskaidrot to, ko Jūs lūdzat savā vēstulē. Kaujā pie Nēvšapelas pārsvarā bija iesaistītas regulārās armijas daļas. Nedomāju, ka kādi brīvprātīgie no Princeses Luīzes Kensingtonas pulka būtu piedalījušies šajās cīņās, pat ņemot vērā Jūsu minētos apstākļus. Jāņem gan vērā, ka vēstures liecības par šo juku laiku nav īpaši pilnīgas un es varu tikai izteikt savu viedokli.

Neatradu arhīva dokumentos arī kapteiņa Montegjū vārdu. Par virsniekiem parasti mēdz būt sīkākas ziņas, bet varbūt viņš bija piekomandēts no kāda grāfistes pulka.

De Dukāns. Dzimta ar šādu uzvārdu nav pieminēta nedz Gotu almanahā, nedz citos šāda veida avotos; arī Živrēledika nav atrodama lielākajos Francijas apdzīvoto vietu rādītājos. Nav tāpat zirnekļu sugas Theridion deukansii, lai gan ģints Theridion pastāv. Seidevarre. Vēstule no Johana Fredriksena.

God. ser!

Esmu skolotājs, kam Kirkenesas mērs lūdza atbildēt uz Jūsu vēstuli. Pasvikdalā tik tiešām ir vieta ar nosaukumu Seidevarre, kur pirms daudziem gadiem dzīvoja Nigārdu ģimene. Diemžēl mums nekas nav zināms par šīs ģimenes likteni.

Būšu gandarīts, ja varēju Jums kaut kā palīdzēt.

Es biju gandarīts vēl jo vairāk. Tātad Končiss ir bijis Seidevarrē, kaut kas tur ir noticis. Tātad viņa stāstos ir ari kripatiņa patiesības.

Lilijas māte. Aizbraucu uz Sēmebesu, necerot uziet tur nedz Enstija kotedžu, nedz ko citu. Un neatradu ari. Ieturēju lenču mazā viesnīciņā un apvaicājos pārvaldniecei par divām meitenēm no Sēmebesas - dvīņu māsas, gaišmatainas un ļoti glītas. Senas paziņas, esmu gan piemirsis viņu uzvārdu. Kundzīte stipri satraucās -viņa pazīstot šeit ikvienu un nevarot iedomāties, kas tās varētu būt. Un vietējā pamatskolā esot nevis direktors, bet direktore. Tātad visas vēstules tika sacerētas Fraksosā.

Saris Viktors Brino. Grouva leksikonā2 nav pieminēts. Ari vīrs, ar kuru runāju Karaliskajā Mūzikas akadēmijā, nekad nebija par tādu dzirdējis. Lieki piebilst, ka viņš nebija dzirdējis ari par Končisu.

Končisa ietērps «tiesas sēdē». Atceļā no Sēmebesas apstājos Hangerfordā, lai paēstu pusdienas. Ejot uz hoteli, kāda antikvariāta skatlogā ieraudzīju piecas vecas kārtis no taro komplekta. Uz vienas no tām bija attēlots vīrietis tieši tādā tērpā, kāds bija Končisam, mantiju rotāja tās pašas zīmes. Apakšā paraksts: «LE SORC1ER» - burvis. Veikaliņš bija slēgts, bet es pierakstīju adresi, un vēlāk viņi atsūtīja man kārti pa pastu - «jauka XVIII gadsimta lietiņa».

Kad ieraudzīju to skatlogā, man palika aukstas kājas - pametu acis visriņķī, it kā kārts būtu nolikta tur tieši priekš manis, it kā kāds varētu mani vērot.

«Psihologi» tiesas sēdē. Ievācu ziņas Tevistokas klīnikā un Amerikas sūtniecībā. Visi uzvārdi ir nepazīstami, reāli eksistē tikai daži no pieminētajiem institūtiem. Ari par Končisu nav nekādu ziņu.

Nevinsons. Pirmskara laika skolotājs Fraksosā, kura Oksfordas koledžas nosaukumu uzgāju skolas bibliotēkas grāmatā. Beiljelas grāmatveži atsūtīja man viņa adresi Japānā. Uzrakstīju vēstuli, pēc divām nedēļām saņēmu atbildi.

Osakas universitāte,

Angļu valodas fakultāte

God. mister Ērf!

Pateicos par Jūsu vēstuli. Tā bija kā vēsts no tālas pagātnes un sagādāja man lielu pārsteigumu. Prieks dzirdēt, ka skola ir laimīgi pārcietusi karu, tāpat ceru, ka tur pavadītais laiks Jums bija tikpat labs kā kādreiz man.

Par Burāni gan biju piemirsis. Nu atceros šo villu un tās īpašnieku, gan ļoti aptuveni. Vai tikai man nebija ar viņu nikns strīds par Rasinu3 un predestināciju? Bet tā ir tikai nojausma; tik daudz ūdeņu kopš tā laika aiztecējis.

Kas attiecas uz citiem pirmskara «upuriem» - arī šeit diemžēl nevarēšu Jums līdzēt. Savu priekšgājēju nekad neesmu sastapis, pazinu vienīgi Džefriju Sagdenu, kurš strādāja Fraksosā trīs gadus pēc manis. Neatceros gan, ka viņš kā īpaši būtu pieminējis Burāni.

Ja kādreiz nonāksiet šajos platuma grādos, būšu priecīgs parunāt ar Jums par vecajiem laikiem un pacienāt Jūs ar glāzīti - jā, drīzāk tas būs sakē pou na pinete, nevis vecais labais ūzo.

Ar visu cieņu —

Duglass Nevinsons

Vimmels. Augusta beigās man uzsmaidīja negaidīta veiksme. Iesāpējās zobs, un Kempa aizsūtīja mani pie sava zobārsta. Gaidot savu rindu, es šķirstīju kādu vecu, no pērnā janvāra nomētājušos kinožumālu. Ticis līdz pusei, uzdūros «Vimmela» fotogrāfijai, viņš pat bija tērpts nacistu uniformā. Līdzās izlasīju īsu komentāru.

Ignass Prušinskis nežēlīga vācu komandanta lomā vienā no slavenākajām poļu filmām «Melnais pārbaudījums», kas veltīta Pretošanās kustībai. Īstenībā aktieris ir bijis gluži pretējā lomā — okupācijas laikā viņš vadīja kādu poļu pagrīdes grupu un tika apbalvots ar ordeni, kas līdzvērtīgs mūsu Viktorijas Krustam.

Hipnoze. Izlasīju dažas grāmatas par šo tēmu. Nav šaubu, ka Končiss pārvalda šo māku patiesi profesionālā līmenī. Vēl noskaidroju, ka posthipnotiskā suģestija - stāvoklis, kad noteikts signāls izraisa noteiktu hipnozes objekta reakciju ari pēc atmošanās no transa, - ir «pilnīgi iespējama un praktiski pierādīta parādība». Taču, pārcilājis atmiņā paša pieredzi, tā ari nespēju pieķert brīdi, kad, neapzināti vadīts, būtu rīkojies pretēji savai gribai, citādi, nekā būtu darījis apzināti - nekā biju rīkojies. Nebija šaubu, ka hipnozes laikā tiku pamatīgi izzondēts, bet mana apzinīgā rīcība darīja gluži nevajadzīgu jelkādu papildu stimulāciju, ja nu vienīgi sīkumos.

Priestera žests. Končiss bija patapinājis to no senajiem ēģiptiešiem. Tā ir ka4 zīme, kas bieži redzama kapeņu zīmējumos; priesteri to izmantoja, lai «gūtu savā rīcībā kosmosa noslēpumainos spēkus». Tā nozīme ir šāda: «Man pieder burvju vara. Man pieder spēks. Es esmu spēka devējs.» Krusts ar bumbierveida augšdaļu, kas bija attēlots uz «tiesas zāles» sienas - vēl viens ēģiptiešu simbols, viņu «dzīves atslēga».

Ritenis. Mandala jeb ritenis ir universāls esības simbols. Lente man ap kāju, kailais plecs. Masoņu rituālu atribūti. Tiek uzskatīts, ka senāka to izcelsme meklējama Eleisīnas mistērijās5. Saistīti ar iniciāciju.

Marija. Iespējams, ka viņa patiešām ir lauku sieva, kas apguvusi zināmu smalkumu. Dzirdēju no viņas tikai pāris franču vārdu, ari tiesas sēdē viņa klusēja un vispār likās gluži nepiederīga. Atšķirībā no pārējiem viņa tiešām varētu būt tā, kas sākumā šķita esam.

Lilijas banka. Uz manu vēstuli šoreiz atbildēja īstais Bārkleja bankas filiāles pārvaldnieks. Tas nebija nekāds P. Dž. Fēms, ari firmas blanka atšķīrās no tās, ko biju saņēmis agrāk.

Lilijas skola. Par Džūliju Holmsu tur neviens nav dzirdējis. Mitfords. Aizsūtīju pastkarti uz veco Nortamberlendas adresi un saņēmu vēstuli no viņa mātes — Aleksandrs tagad strādājot kādā tūrisma birojā, pašlaik aizbraucis uz Spāniju. Uzmeklēju šo firmu un uzzināju, ka viņš atgriezīsies tikai septembri. Atstāju viņam vēstuli.

Končisa gleznas. Sāku ar Bonāru. Jau pirmajā albumā uzgāju vienu no Burāni meitenēm. Darbu sarakstā izlasīju, ka tā atrodas Losandželosas Apgabala muzejā; grāmata bija izdota 1950. gadā. Vēlāk atradu ari otru, kas izrādījās Bostonas tēlotājmākslas muzeja īpašums. Tātad es jūsmoju par kopijām. Modiljāni tā ari neatradu, bet, atceroties sievieti ar Končisa skatienu, es nospriedu, ka tā nav pat kopija.

Evening Standard, 1953. gada 8. janvāra numurs. Nevienā izlaidumā nav ne miņas no Lilijas un Rozes fotogrāfijas.

Astreja. Vai tiešām Končisam būtu palicis prātā, ka uzskatīju d ’ Erfc par savu tālīnu senci? Astrejas sižets ir šāds: avjugane Astreja padzen ganu Seladonu, par kuru klīst sliktas valodas. Tad izce|as karš un Astreja tiek saņemta gūstā. Seladons meiteni izglābj, tomēr neatgūst viņas labvēlību. Tikai pārvērtis par akmens tēliem lauvu un vienradžus, kas aprij neuzticīgus mīlniekus, viņš iegūst Astrejas roku.

Šaļapins. 1914. gada jūnijā tiešām dziedāja Koventgārdenā kņaza Igora partiju.

«Domāju, ka jūs esat izredzēts .» Pirmajā tikšanās reizē teikta, šī frāze nenozīmēja neko vairāk kā «esmu nolēmis jūs izmantot». Acīmredzot tā arī bija vienīgā nozīme, kādā beigās biju par tādu kļuvis, proti, viņi bija mani izmantojuši.

Lilija un Roze. Dvīņu māsas, skaistas un apdāvinātas (biju gan sācis apšaubīt Lilijas klasisko valodu izglītību) -ja viņas patiešām būtu mācījušās Oksfordā vai Kembridžā, tad spīgotu tur spožāk kā savulaik Zuleika Dobsone6. Tā nekādi nevarēja būt Oksforda, kur es pats mācījos aptuveni tajā pašā laikā. Tālab pievērsos otrai vietai, ņēmu priekšā studentu žurnālus, pētīju pašdarbības uzvedumu foto, pāris reižu pat saņēmos un apvaicājos sieviešu koledžu kancelejās… Viss veltīgi. Viņa runāja par Gērtonā koledžu, un tur neatradās neviena piemērota kandidatūra. Londonas universitātē tāpat.

Izmēģināju arī vairākas Londonas teātra aģentūras. Trīs reizes man rādīja dvīņu fotogrāfijas, bet tās nebija īstās. Tikpat nesekmīgi bija mani gājieni pie Bērmana un dažiem citiem teātra kostīmu meistariem. Tevistokas trupa nekad nebija uzvedusi Līsistratu. Neko man nevarēja līdzēt ari Karaliskajā Teātra mākslas akadēmijā. Vienīgais, ko šajā pasākumā ieguvu, - un tas prasīja ne mazums pūliņu, jo katrreiz bija jāizdomā kāds ticams iegansts, - bija nīgra apbrīna par pašu dvīņu perfektajām melu improvizācijām.

Džūlijas Holmsas leģendā bija vēl viens āķis - mēs allaž sliecamies ticēt cilvēkiem, kuru dzīves gājums līdzinās mūsējam: man -Oksforda, viņai - Kembridža un tā tālāk.

Otello, 1. cēliena 3. aina.

Tā pievilta, man nozagta, apmāta Ar burvestībām, elles dzirām.

Kas ticēt spēs, ka jaunu meiču, kura Nav akla, prātā paviegla vai slima,

Var apmāt kāds bez burvestību varas.

Un vēl:

Tīk bikla meitene.

Tīk lēna, godīga, no nieka sarka,

Lai piepeši — par spīti savai dabai Un jaunībai, un labai slavai, visam —

To iemīlētu, ko bail pat uzskatīt!7

Slavenā staigule īo. Lempriērs** raksta: «Senajā gotu valodā To jeb Gio nozīmē «zeme», tāpat kā īsi jeb īsa nozīmē «ledus» vai ūdens kā primāra stihija; abos vārdos tiek saukta dieviete, kas simbolizē zemes auglību un dāsnumu.» Indiešu Kālī, sīriešu Astarte (Aštarota), ēģiptiešu Isīda un grieķu īo - tiek uzskatīts, ka tie ir vienas dievības veidoli. Tai ir trīs krāsas: balta, sarkana un melna (tiesas zāles krāsu gamma), trīs mēness un sievietes mūža fāzes: jaunava, māte un veča. Lilija pārstāvēja balto, jaunavīgo fazi, varbūt ari melno. Rozei acīmredzot bija paredzēta sarkanā, bet tad šo lomu atdeva Alisonai.

«Polymus» filmu kompānija. Grūti nepamanīt, ka sākumburts jāpārceļ par piecām vietām tālāk; to es uzķēru tikai tagad.

Tartars. Jo vairāk par to lasīju, jo vairāk sliecos identificēt ar to visu Burāni situāciju vai katrā ziņā tās finālu. Tartarā bija savs valdnieks Aīds (Končiss) un valdniece Persefone, iznīcības nesēja (Lilija), kas sešus mēnešus dzīvoja ar Aīdu mirušo valstībā, bet gada otru pusi pavadīja uz zemes ar savu māti Dēmetru. Bija tur ari augstākais soģis Mīnojs (bārdainais «doktors», prezidija priekšsēdētājs?) un, protams, ari Anubiss jeb Cerbers, melns suns ar trejām galvām (Džo trīs lomas?). Tartars bija ari vieta, kur nok|uva Orfeja zaudētā Eiridike.

Es labi apzinājos, ka esmu aizrāvies ar detektīva, pēddziņa lomu, kas nedara man godu. Vairākas reizes atmetu visam ar roku, bet tad viens no pavedieniem, kas šķita gluži bezcerīgs, atveda mani pie negaidīta rezultāta.

71

Kādu pirmdienu man prātā sāka grozīties doma, ka Končiss

tik tiešām varēja būt dzīvojis Sentdžonsvudā un Lilija

_ Montgomerija nemaz nav izdomāts tēls. Steidzos uz Meril-bonas Centrālo bibliotēku un palūdzu adrešu izziņu grāmatas no 1912. līdz 1914. gadam. Končisa vārdu tur, protams, nebija ko meklēt, es lūkojos pēc Montgomerija. Ekeišerouda, Prinsalbertrou-da, Henstridžpleisa, Kvīnsgrova… Ņemot talkā uzvārdu alfabētisko rādītāju, es izpētīju visas iespējamās ielas uz austrumiem no Ve-lingtonroudas. Un piepeši saslējos pārsteigumā, skatiens kā pielipa vārdiem: «Montgomerijs Fred-ks, Elitsenrouda 20.»

Kaimiņos dzīvoja Smiti un Meningemi, bet pēdējos līdz 1914. gadam bija nomainījuši Hakstepi. Pierakstīju adresi un turpināju savus pētījumus. Pēc mirkļa uzdūros vēl vienam Montgomerijam, kas dzīvoja Elmtriroudā, galvenās maģistrāles otrā pusē. Bet mans prieks bija īss, jo īpašnieks izrādījās sers Čārlzs Penns Montgomerijs, turklāt ievērojams ķirurgs, spriežot pēc abreviatūru astes vārda galā; tas noteikti nebija tas cilvēks, par ko stāstīja Končiss. Kaimiņos Še dzīvoja Hamiltoni-Djūki un Čārlzvērti, bet nedaudz tālāk mita vēl viena titulēta persona - šī bija smalko ļaužu iela.

Rūpīgi pārbaudīju visu rajonu, bet citus Montgomerijus neuzgāju.

Abus atrastos izsekoju turpmākajos gadagājumos: Elitscnrou-das Montgomerijs nozuda 1922. gadā, otrs uzvārds saglabājās daudz ilgāk-pats sers Čārlzs acīmredzot nomira 1922. gadā. bet turpmāk līdz pat 1938. gadam kā īpašniece bija reģistrēta lēdija Florensa Montgomerija.

Pēc lenča sēdos auto un devos uz Elitsenroudu. Tikko iegriezies ieliņā, sapratu, ka šeit man nav ko meklēt Necilās mājiņas ar verandām ne tuvu nelīdzinājās savrupnamiem no Končisa stāsta.

Pēc piecām minūtēm es jau biju Elmtriroudā. Pirmais iespaids bija daudzsološs: jauka lielu savrupnamu un agrīnā Viktorijas laika staļļu un kotedžu virkne, cerīgi senatnīga aina. 46. numurs izrādījās viens no iespaidīgākajiem šajā viktoriānisma oāzē. Atstāju auto ietves malā; pa piebraucamo ceļu, ko ieskāva kupli hortenziju vaļņi, nonācu pie impozantām parādes durvīm. Nospiedu zvana pogu.

Taču zvans atbalsojās tukšā mājā, un tā tas turpinājās visu augustu. īpašnieks bija aizbraucis vasaras atpūtā. Šīgada adrešu grāmatā noskaidroju viņa vārdu - misters Saimons Mārks. Savukārt no veca Kas ir kurš izdevuma uzzināju, ka slavenais sers Čārlzs Penns Montgomerijs bijis triju meitu tēvs. Būtu varējis noskaidrot ari meitu vārdus, bet tobrīd man gribējās pēc iespējas pastiept garumā savu izmeklēšanu - tā bērns glabā savus beidzamos kārumus. Biju bezmaz vīlies, kad pašā septembra sākumā ieraudzīju pie durvīm piebrauktu auto - zināju, ka tūlīt sīkās druskās sabirs vēl viena trausla cerība.

Durvis atvēra itāļu cilmes vīrietis baltā rītasvārkā.

-    Vai es varētu runāt ar nama īpašnieku? Vai viņa kundzi?

-    Vai esat pieteicis savu vizīti?

-Nē.

-    Vai pārdodat kaut ko?

Mani paglāba asa sievietes balss.

-    Kas tur ir, Erkole? - Līdzās vīrietim iznira gadus sešdesmit veca, inteliģenta izskata ebrejiete dārgā tērpā.

-    Redziet, es nodarbojos ar kādu pētījumu un šai sakarā lūkoju izsekot Montgomeriju ģimenes pēdas.

-    Sers Čārlzs Penns? Ķirurgs?

-    Viņš taču šeit dzīvoja, vai ne?

-    Dzīvoja gan. - Erkole nogaidoši stāvēja līdzās, un dāma aizraidīja viņu ar dižmanīgu žestu, kas da|ēji bija domāts arī man.

-    Taisnību sakot… To pagrūti izskaidrot, bet patiesībā es meklēju mis Liliju Montgomeriju.

-    Ak tā? Es viņu pazīstu. - Kundzi atstāja vienaldzīgu mans pārsteiguma šokā muļķīgais smaids. - Vai vēlaties viņu satikt?

-    Jā gan, es rakstu monogrāfiju par kādu slavenu grieķu rakstnieku, tas ir, Grieķijā slavenu. Cik man zināms, mis Montgomerija labi pazina viņu pirms daudziem gadiem, kad viņš dzīvoja Anglijā.

-    Kā šo rakstnieku sauc?

-    Moriss Končiss.

Bija redzams, ka šis vārds viņai ir svešs, tomēr pētniecības cildenā aizrautība pieveica dāmas neuzticību, un viņa sacīja: - Es iedošu jums viņas adresi. Nāciet iekšā.

Gaidīju pompozā vestibilā. Marmors, zelta viZums un spoguļi, un kāda glezna, kas ļoti atgādināja Fragonāru8. Nospiedošs krāšņums, nervoza spriedze. Pēc brīža viņa atgriezās ar lapiņu rokā. Uz tās bija rakstīts: «Misis Lilija de Seitasa, Dinsfordhausa, Mačhe-dema, Hertfordšīra.»

-    Jau vairākus gadiis neesmu viņu redzējusi, - dāma piemetināja.

-    Milzīgs paldies jums, - es atkāpos uz durvju pusi.

-    Varbūt varu piedāvāt jums tēju? Vai kaut ko stiprāku?

Tumšajās acīs gailēja tāda kā plēsonīga liesmiņa, it kā īsajā

prombūtnes brīdī viņa būtu nolēmusi izmantot mani kādam tīkamam nolūkam. Badīgs zirneklis zelta tīklā. Atvieglots aizvēru aiz sevis durvis.

Pirms aizbraucu, vēlreiz pakavēju acis pie turīgajiem namiem 46. numura abās pusēs. Vienā no tiem varbūt bija pagājusi Končisa bērnība. Aiz Montgomeriju nama slējās fabrikai līdzīga ēka - biju jau noskaidrojis, ka tā ir Lorda kriketa laukuma tribīņu aizmugure.

Nākamajā rītā vienpadsmitos es jau biju Mačhedemā. Bija lieliska diena; skaidrā, rāmi rudenīgā zilgme atgādināja par Grieķiju.

Dinsfordhausa atradās kādu gabaliņu ārpus ciemata. Ne gluži tik dižena, kā varēja gaidīt, tā nebija ari nekāda būdiņa; sarkanu ķieģeļu nams ar pieciem erkeriem, balta apdare - elegants un samērīgs tas gulēja aptuveni akru lielā, labi koptā gruntsgabalā. Šoreiz durvis atvēra au pair9 meiča no Skandināvijas. Jā, misis de Seitasa ir mājās - atradīšu viņu pie staļļiem, mājas otrā pusē.

Grants celiņš aplieca mājas stūri, izveda mani cauri ķieģeļu arkai. Ieraudzīju divas garāžas un mazliet tālāk - staļļus, par kuru klātbūtni liecināja raksturīgs smārds. Pa durvīm iznāca mazs puišelis ar spaini, pamanīja mani un iesaucās: - Mammu, te ir kāds vīrietis!

- Pēc brīža parādījās slaida sieviete galifē biksēs un sarkanrūtotā kreklā, sarkanu lakatiņu galvā. Šķiet, tikko pārkāpusi četrdesmit gadu slieksni, viņa joprojām bija izskatīga un stalta, ar svaigu, lauku gaisa ietonētu ādu.

-    Vai varu jums kā palīdzēt?

KlEs meklēju misis de Seitasu.

-    Es esmu misis de Seitasa.

Ne mirkli nebiju šaubījies, ka sastapšu sirmu kundzīti aptuveni Končisa vecumā. Piegājis tuvāk, gan ievēroju krunciņas ap acīm un vieglu ādas vītumu — neuzkrītošas, bet nodevīgas gadu zīmes, arī kuplie, kastaņbrūnie mati visdrīzāk bija krāsoti. Tuvāk piecdesmit, nevis četrdesmit, bet tikpat viņa bija gadus desmit par jaunu.

-    Misis Lilija de Seitasa?

-    Jā gan.

-    Jūsu adresi man iedeva misis Saimona Mārka. - Sievietes sejai pārskrēja tikko jaušama netīksme, un es sapratu, ka tā nebija labākā rekomendācija. - Es tik tiešām gribēju lūgt jūsu palīdzību. Sakarā ar kādu literāru pētījumu.

-    Manu palīdzību?!

-    Ja esat reiz bijusi mis Lilija Montgomerija.

-    Bet mans tēvs…

-    Neiet runa par jūsu tēvu. - Stallī iezviedzās ponijs. Puisēns aizdomīgi mani pētīja, un māte aizsūtīja viņu pēc ūdens. Liku lietā visu savu Oksfordas šarmu. - Ja esmu ļoti nelaikā, varu patraucēt jūs kādu citu reizi.

-    Mēs tikai tīrījām stalli. - Viņa atslēja pret sienu zaru slotu. -Bet par ko tad iet runa?

-    Es rakstu darbu par… Morisu Končisu? - Vēroju viņu ar vanaga aci, bet šajā laukā nebija ne vēsts no medījuma.

-    Moriss… kā jūs teicāt?

-    Končiss. - Nosaucu vārdu pa burtiem. - Slavens grieķu rakstnieks. Jaunībā viņš dzīvojis Anglijā.

Cimdotā roka neveikli atglauda pierei pārkritušu šķipsnu; varēja redzēt, ka viņa pieder pie tām angļu provinces kundzītēm, kas kaut ko saprot tikai no zirgiem, bērniem un mājas lietām.

-    Man ļoti žēl, tik tiešām, bet te laikam būs kāda kļūda.

-    Varbūt jūs pazināt viņu kā Čārlzvērtu? Hamiltonu-Djūku? Ļoti sen, pirmā pasaules kara laikā.

-    Bet, draudziņ… piedodiet, es gribēju teikt… ak vai… - Apburošs mulsums. Šī noteikti nebija ne pirmā, ne pēdējā kļūme viņas mūžā, bet šai sievietei daudz ko varēja piedot — veselīgās sejas krāsas, dzidri zilā skatiena un vingrā auguma dēļ.

-    Kā jūs sauc? - viņa atguvusies vaicāja.

Es nosaucu savu vārdu.

-    Kā jums šķiet, mister Ērf, cik gadu man tolaik bija?

-Noteikti visai maz. Spriežot pēc tā, ko es redzu tagad. - Stomīgais smaids lika saprast, ka komplimenti ir pārāk neangliska un mulsinoša lieta.

-    Desmit. - Viņa pameta ar galvu uz to pusi, kur zēns lēja spainī ūdeni. - Kā Bendžijam.

-    Tie citi uzvārdi… tie jums neko neizsaka?

-    Kā nu ne, protams, bet… šis Moriss… nekādi nevaru atcerēties to uzvārdu - vai viņš dzīvoja kādā no šīm ģimenēm?

Es pašūpoju galvu. Končiss atkal bija ievīlis mani muļķīgā situācijā. Montgomerijs droši vien bija uztrāpīts kādā vecā adrešu grāmatā, atlika tikai uzzināt, kāds uzvārds tagad ir vienai no viņa meitām. Vienalga - daudz nedomājot, es traucos tālāk.

-    Nē, viņš bija dēls. Šķiet, vienīgais dēls. Ļoti muzikāls.

-    Baidos, ka tā tomēr ir kļūda. Čārlzvērtiem vispār nebija bērnu, Hamiltoniem-Djūkiem gan bija dēls, bet… - viņa saminstljās, kā uzdūrusies kādam atmiņu tēlam, - viņš krita karā.

-    Šķiet, jūs tikko kaut ko atcerējāties.

-    Nē - tas ir, jā. Nudien nezinu. Kad jūs pateicāt «muzikāls».. De Seitasa kundze neticīgi uzrāva uzacis. - Vai tik jūs nedomājat misteru Žurku? - Viņa iesmējās un iesprauda īkšķus bikšu kabatās.

- Vējš vītolos*. Tas bija kāds itālis, kas centās iemācīt mums klavierspēli. Man un māsai.

-    Vai jauns?

-    Diezgan, - viņa pacilāja plecus.

Hģpai jūs varētu pastāstīt ko vairāk? Esiet tik laipna.

Viņa pievērsās savu zābaku purngaliem. — Gambelīno, Gambar-dello…kaut kas uz to pusi. Gambardello? — Viegla vīpsna lika noprast, ka viņa arvien neņem to nopietni.

-    Kāds bija viņa priekšvārds?

To de Seitasa kundze bija piemirsusi.

-    Un kāpēc misters Žurks?

-    Viņam bija tik pētīgas brūnas acis. Mēs viņu briesmīgi ķircinājām. — De Seitasa kundze uzmeta vainīgu skatienu dēlēnam, kas bija atgriezies un iebukņīja māti, it kā tieši viņš būtu tas cietējs. Viņa nemanīja, kā man satraukumā iedegās acis. Končiss tomēr nebija aizvērtām acīm iebakstījis adrešu grāmatā.

-    Vai viņš bija neliela auguma? Mazāks par mani?

Viņa virpināja lakatiņa stūri, lūkoja atcerēties. Tad spēji pacēla acis un uzlūkoja mani stomīgu skatienu. — Ziniet… bet vai tas var būt?

-    Būšu loti pateicīgs, ja ļausiet vēl mazliet jūs patirdīt. Tikai desmit minūtes.

Bridi de Seitasa kundze svārstījās. Biju uzstājīgs, bet gana pieklājīgs: tikai desmit minūtes.. Pēdīgi viņa pievērsās dēlēnam.

-    Bendžij, skrien un palūdz Gunhildei, lai uzvāra mums kafiju. Un iznes to ārā, dārzā.

Puika pablenza uz sta|la pusi. - Bet Sliņķis?

-    Pabeigsim vēlāk - nekas ar viņu nenotiks. - Bendžijs aizdipi-nāja uz mājas pusi, bet es sekoju namamātei - viņa novilka cimdus, noņēma lakatiņu - pa vītoliem ieskautu taku, garām ķieģeļu mūrim, līdz mazi vārtiņi ielaida mūs brīnišķīgā vecā dārzā; košas rudens ziedu kupenas, zāliens un vientulīgs ciedrs mājas tālākajā galā. Nonācām pie tādas kā terases: šūpoļsols ar jumtiņu, daži eleganti, balti krāsoti čuguna krēsli - seram Montgomerijam būs bijis zelta skalpelis. Viņa meita iesēdās šūpoļsolā un norādīja uz vienu no krēsliem. Nomurmināju kaut ko par krāšņo dārzu.

-    Tas patiesi ir lielisks, vai ne? Mana vīra nopelns - un tagad viņam, nabadziņam, tikpat kā neiznāk par to papriecāties. - Sieviete pasmaidīja. - Viņš mums ir ekonomists. Neglābjami iestrēdzis Strasbūrā. - Paslēja kājas kā bērns šūpolēs; pārāk meitenīga, viņa pārāk dižojās ar savu figūru - vai tas būtu lauku garlaicības iespaids? -Bet nu pie lietas. Pastāstiet man par savu slaveno rakstnieku, par kuru es nekad neesmu dzirdējusi. Vai esat ar viņu ticies?

-    Diemžēl ne. Viņš nomira okupācijas laikā.

-    Nabaga cilvēks. Kas ar viņu notika?

-    Vēzis. - Es steidzos tālāk. - Viņš nemēdza runāt par savu pagātni, tālab atliek tikai viena iespēja — izsecināt to no viņa darbiem. Končiss bija grieķis, bet nav izslēgts, ka viņš uzdevās par itāli. - Es pielēcu kājās, lai pasniegtu viņai uguni.

-    Nespēju noticēt, ka tas bija misters Žurks. Tāds mazs, jocīgs cilvēciņš.

-    Vai viņš spēlēja arī klavihordu? Tikpat labi kā klavieres?

-    Klavihords - tas ir tāds plinkšķis, vai ne? - Es piekrītoši pamāju, un viņa papurināja galvu. - Jūs taču teicāt, ka viņš bija rakstnieks.

-    Literatūrai viņš pievērsās vēlāk. Redziet, kas par lietu - viņa agrīnajos dzejoļos, jā, arī romānā ir neskaitāmas norādes uz nelaimīgu, bet ļoti nozīmīgu mīlestību, ko viņš piedzīvoja vēl Anglijā. Protams, mēs nezinām - līdz šim nezinājām -, cik daudz patiesības ir šī iztēles augļa kodolā.

-    Vai esmu tur pieminēta?

-    Daudzi un dažādi mājieni norāda uz to, ka meitene saukusies kāda zieda vārdā. Ka viņš dzīvojis tai kaimiņos. Un viņus savedusi kopā mūzika…

Manāmi iejūsmota, de Seitasa kundze saslējās savās šūpolēs.

- Bet kā… kā tas atveda jūs pie manis?

-    Nu… kā jau teicu, bija dažādas norādes. Bija zināms, ka viņa mīlas objekts dzīvojis līdzās Lorda kriketa laukumam. Kādā citā epizodē minēts, ka meitenei ir sens ang|u uzvārds. Ari tas, ka viņas tēvs ir slavens ārsts. Tad es sāku pētīt adrešu grāmatas.

-    Kas to būtu domājis!

-    Tas ir tikai viens no pavedieniem. Bija vēl simtiem citu, kas ne pie kā nenoveda. Bet nu man ir paveicies - esmu atradis īsto.

Līksmi smaidot, viņa pavērās uz mājas pusi. — Tur jau nāk Gun-hilde. - Pāris minūšu, kamēr mums tika pasniegta kafija, nācās veltīt pieklājīgiem vaicājumiem par Norvēģiju; izrādījās, ka Gun-hilde nav bijusi ziemejos tālāk par Tronheimu. Bendžijs tika aizraidīts prom, un es atkal paliku divatā ar sievieti, no kuras patapināts Lilijas Montgomerijas vārds.

Izvilku bloknotu, savam statusam piederigu rekvizītu. — Ja drīkstu uzdot jums vēl dažus jautājumus…

—Nu re, beidzot ari es tikšu iecelta slavas saulītē, — viņa pamuļ-ķīgi, zirdziski iesmējās, šī doma viņai bija acīm redzami tīkama.

-    Biju domājis, ka viņš dzīvoja jums kaimiņos. Izrādās, ka ne. Kur tad viņš dzīvoja?

-Nav ne jausmas. Neaizmirstiet, ka toreiz es biju vēl gluži skuķis.

-    Vai zināt kaut ko par viņa vecākiem?—Viņa papurināja galvu.

- Varbūt jūsu māsas zina ko vairāk?

Sievietes seja k|uva nopietna.

-    Mana vecākā māsa - desmit gadus vecāka par mani - dzīvo Čīlē. Bet otra, Roze…

-    Roze?!

Viņa pasmaidīja. - Jā gan, Roze.

-    Tas tik ir vareni! Viss saskan! Ir kāds mīklains dzejolis… no tiem, kas veltīti jums. Visai mistisks, grūti izskaidrojams, bet tagad, kad zināms, ka jums ir māsa…

-    Bija māsa. Aptuveni tajā laikā Rozija nomira. 1916. gadā.

-    Ar vēdertīfu?

Pateicu to pārlieku dedzīgi, un Lilijas kundze nedaudz apjuka.

-Nē. Ar kādu reti sastopamu komplikāciju pēc dzeltenās kaites.

- Brīdi viņa skumīgi vērās uz dārzu. - Manas bērnības lielā traģēdija.

-    Vai manījāt, ka viņam pret jums - vai jūsu māsām - būtu īpaši siltas jūtas?

Pagātnes atcere atkal izvilināja smaidu. - Mēs vienmēr domājām, ka viņa slepenās pielūgsmes objekts ir Mēja - mana vecākā māsa. Tolaik viņa jau bija saderināta, bet mēdza pasēdēt kopā ar mums. Un… jā, cik savādi, tagad tas uzpeld atmiņā - viņš allaž mēdza izrādīties, kad istabā sēdēja Mēja. Spēlēja pašus grūtākos gabalus. Un viņai ļoti patika tas Bēthovena darbs - Veltījums Elīzai, tā laikam to sauca. Mēdzām dungot šo melodiju, lai pakaitinātu misteru Žurku.

-    Vai Roze ari bija vecāka pārjums?

-    Divus gadus.

-    Cikjauka ainiņa-divas pusaugu meitenes ķircina savu mūzikas skolotāju.

De Seitasa kundze viegli iekustināja šūpoļsolu. - Traki, bet es tik maz ko varu atcerēties. Tas ir, jā, mēs viņu ķircinājām, bijām visai nešpetni radījumi. Bet tad sākās karš un viņš nozuda.

-    Kur viņš palika?

-    Nudien nezinu. Nav ne jausmas. Atceros tikai, ka viņa vietā mēs dabūjām briesmīgu vecu grezeli. Nevārējām viņu ciest, un tikai tad īsti novērtējām misteru Žurku. Jau tajā vecumā mēs bijām diezgan snobiskas - tolaik mūs tā audzināja.

-    Cik ilgi viņš jūs mācīja?

-    Dažus gadus. Varbūt divus? - tas izskanēja gandriz kā jautājums.

-    Vai atceraties kādas pazīmes, kaut ko, kas liecinātu par viņa pieķeršanos?

Viņa iegrima domās, tad pašūpoja galvu.

-Jūs taču nedomājat kaut ko… nepiedienīgu?

-    Die’s pasarg’! Bet sakiet, vai jūs jelkad esat palikusi ar viņu divatā?

Viņa savilka uzacis tēlotā sašutumā.

-    Ko jūs! Vienmēr bija klāt mūsu guvernante vai vecākā māsa. Vai māte.

-    Vai varat viņu mazliet raksturot?

-Ja sastaptu viņu šodien, es teiktu - kāds jauks, mazs cilvēciņš! Nudien nezinu, ko lai vēl saka.

-    Vai kāda no jums nav spēlējusi flautu vai blokflautu?

-    Mīļo stundiņ! Nē taču, - viņa pasmaidīja par savādo jautājumu.

-    Un vēl kāds loti delikāts jautājums. Vai jūs varēja saukt par sevišķi skaistu meiteni? Es par to nešaubos, bet vai jūs pati apzinājāties sevi kā kaut ko īpašu?

Viņa domīgi pagrozīja pirkstos cigareti. - Jūsu pētījuma… hm… jūsu pētījuma interesēs… atskatoties uz sevi ar apvītušas mammas skatienu, domāju, varu jums piekrist: bija gan. Tiku pat gleznota; portrets guva lielus panākumus - 1913. gada Akadēmijas izstādes nagla. Tas ir tepat mājās, varu jums to parādīt

Ar gudru seju ieskatījos piezīmju grāmatiņā.

-    Un jūs patiesi neatceraties, kas ar viņu notika, kad sākās karš?

Viņa pielika smalkos pirkstus pie deniņiem.

-    Mī)o stundiņ, jūs taču nedomājat, ka… visdrīzāk viņu internēja… bet es jums zvēru, patiešām…

-    Vai jūsu māsa Čīlē varētu zināt ko vairāk? Vai drīkstu viņai uzrakstīt?

-    Nu protams. Iedot jums adresi? — Viņa nosauca adresi, es to pierakstīju.

Parādījās Bendžijs; viņš nīgri dīdījās pie astrolaba10 vainagotas akmens kolonnas, un viss zēna izskats pauda, ka viņa pacietība ir galā. Māte pieaicināja viņu klāt, pieglauda izspurušo ērkuli.

-    Tava nabaga vecā mamma tikko piedzīvoja lielu pārsteigumu. Izrādās, ka viņa bijusi mūza. - De Seitasa kundze pievērsās man.

- Tā taču var teikt, vai ne?

-    Kas ir mūza?

-Tā ir sieviete, par kuru domājot, vīrietis raksta dzejoļus.

-    Vai viņš raksta tos dzejoļus?

Viņa nosmējās un pagriezās pret mani. - Vai mūsu rakstnieks patiešām ir tik slavens?

-    Domāju, ka viss vēl priekšā.

-    Vai varu dabOt kaut ko palasīt?

“ Viņu darbi vSl nav tulkoti. Jums mazliet jāpaciešas.

-    Vai to darīsiet jūs?

-    Nu, nezinu… Laiks rādīs. - Liku noprast, ka tā tas varētu būt.

-    Domāju, ka esmu izstāstījusi jums visu iespējamo, - viņa sacīja. Dcndžijs pačukstēja kaut ko mātei pie auss. De Seitasa kundze atkal iesmējās, piecēlās un saņēma viņu pie rokas. - Mēs tikai parādīsim misteram Orfam kādu gleznu un dosimies pie Sliņķa.

-    Nevis Orfam, bet Ērfam.

Viņa piesvieda roku pie mutes. - Mīļo stundiņ, es atkal nošāvu greizi! - Zēns raustīja viņu aiz piedurknes, arī sakaunējies par mātes k]ūmi.

Aizgājām līdz mājai; šķērsojuši viesistabu, nokļuvām plašā hallē, no turienes - kādā blakus istabā. Garš ēdamgalds, sudraba svečturi; uz koka apšuvuma starp logiem karājās glezna. Bendžijs pieskrēja un iededza virs tās gaismiņu. Uz mani raudzījās īsta maza Alīse11 gariem matiem, ģērbta jūrnieku stila kostīmiņā; meitene piesardzīgi lūrēja ap stūri, it kā būtu paslēpusies un nu zagšus vērotu to, kas viņu meklē. Ārkārtīgi dzīvs, spriegi satraukts un reizē |oti bērnišķīgs ģīmītis. Zeltītiem burtiem uz mazas, melnas plāksnītes stāvēja rakstīts: «Nerātne, sers Viljams Blants, K. A.»12

-    Tik tiešām burvīgs darbs.

Bendžijs piespieda māti noliekties un kaut ko pačukstēja.

-    Viņš grib pateikt jums, kā to sauc mājnieki.

De Seitasa kundze deva āmi, un zēns skali noskandēja: - «Mazā mamma acis bola»! - Viņš izplūda smaidā, un māte apmierināta sabužināja viņam matus.

Vēl viena burvīga ainiņa.

Pēdīgi namamāte atvainojās, ka nevar ieaicināt mani uz lenču,

- tik tiešām žēl, bet viņu gaidot Sieviešu institūts13 Hertfordā es savukārt nosolījos atsūtīt viņai Končisa vārsmu tulkojumu.

Sarunas laikā aptvēru, ka vēl arvien esmu vecā meļa nagos -zināmā mērā es joprojām ticēju tai bagāta kosmopolīta izcelsmes versijai, ko viņš bija man iebarojis un pēcāk apstiprinājis ar Džūnas palīdzību. Tagad atcerējos, ka viņa stāstos ne reizi vien atbalsojās kāda būtiska pārmaiņa, veiksmīgs pavērsiens, kas izmainīja viņa dzīvi divdesmitajos gados. Sāku konstruēt jaunu hipotēzi. Apdāvināts puisis no trūcīgas imigrantu ģimenes, varbūt no Korfu vai Jonijas salām, kas kaunas par savu grieķu uzvārdu un pieņem citu, itālisku, un mēģina izsisties uz augšu viņam tik svešajā Edvarda laika Londonā, nokratīt savu pagātni, savu piedeiību, dzīvot divējas dzīves… Visi Burāni «sistēmas» upuri nu kļuva par grēkāžiem, kam tika atmaksāts par visiem pazemojumiem, visām sāpēm, ko viņam nācās pārciest gan Montgomeriju namā, gan citur. Vēroju ceļu un smaidīju - gan par to, ka biju atklājis tik vienkāršu, cilvēcīgu aizvainojumu aiz viņa intelektuālajām teorijām, gan par šo jauno, cerigo pavedienu, kam nu varēšu sekot.

Iebraucu Mačhedemas galvenajā ielā. Pulkstenis rādīja pusviens, un es nolēmu vispirms mazliet iekost. Ieraudzīju nelielu, pa pusei ar koku apšūtu pabu, un piebraucu malā. Patlaban biju šī iestādījuma vienīgais apmeklētājs.

-    Vai caurbraucot? - uzvaicāja saimnieks, ielejot man pinti alus.

-    Nē. Biju Dinsfordhausā, tikos ar saimnieci.

-    Jauki viņi tur iekārtojušies, neko neteiksi.

-    Vai jūs viņus zināt?

Tauriņkaklasaiti papildināja neciešama jaukta izruna.

-    Es zinu par viņiem. Sendvičus es skaitīšu atsevišķi. - Noklink-šķēja kases aparāts. - Viņu bērni mēdz grozīties ciematā.

-    Man tur bija šādas tādas darīšanas.

-    Skaidra lieta.

Durvīs pabāzās žilbi balināta sievietes galva, roka pastiepa šķīvi ar sendvičiem.

-    Bijusī operdziedātāja, vai ne? - Saimnieks bilda, izdodot man atlikumu.

-    Nedomāju vis.

-    Tā vismaz viņi te runā.

Gaidīju turpinājumu, bet viņu acīmredzot šī tēma nesaistīja. Domās nogrimis, lēni gremoju savu sendviču.

-    Ar ko nodarbojas viņas vīrs?

-    Viņai nemaz nav vīra. - Manījis manu izbrīnu, krodzinieks piebilda: - Mēs esam šeit jau divus gadus, un no vīra nav ne miņas. Draugu… to gan netrūkst, kā runā. - Viņš piemiedza ar aci.

-    Ak tā.

-    Es jau arī neesmu nekāds pāķis, tāpat kā viņi. Arī no Londonas. - Maza pauze, viņš pagrozīja rokā glāzi. - Skaista sieviete, neko neteiksi. Vai esat redzējis viņas meitas? - Papurināju galvu. Saimnieks sāka glāzi spodrināt. - Tas ir to vērts. Gards kumosiņš. -Viņš atkal apklusa.

-    Cik viņas vecas?

-    Dievs vien to zina. Mūsdienās jau nepateiksi - vai viņai ir divdesmit vai visi trīsdesmit. Vecākās ir dvīnes. - Pārāk aizņemts ar savu glāzi, kurā acīmredzot gribēja ieliet manis uzsauktu dzērienu, viņš neievēroja manu akmens ģīmi. - Identiskie dvīņi, tā viņi to sauc. Ir normāli dvīņi un identiskie. - Viņš daiļrunīgi nopētīja glāzi pret gaismu. - Runā, pat pašu māte varot atšķirt tās tikai pēc rētas vai kā tamlīdzīga…

Izdrāzos no paba tādā ātrumā, ka viņš nepaguva ne muti aizvērt.

72

Pirmajā brīdī pat nebija dusmu; braucu tik ātri, ka teju notriecu kādu velosipēdistu. Bet pat tas nespēja izdzēst manu platu smīnu. Šoreiz es neatstāju auto pie vārtiem, bet iestūrēju pagalmā pie pašām durvīm; klauvēklis lauvas galvas formā pieredzēja rupjāko apiešanos savā divus gadu simteņus ilgajā mūžā.

Durvis atvēra pati nama saimniece. Viņa bija pārģērbusies, ja to tā var saukt — nomainījusi jātnieku bikses pret parastām. Skatiens bija vērsts man garām, uz mašīnu, it kā tā varētu izskaidrot manu atgriešanos. Es smaidīju.

- Kā redzu, lenču jūs tomēr ieturēsiet mājās.

-    Jā, nudien muļķīga kļūme - biju sajaukusi dienas. - Viņa sakārtoja krekla apkaklīti. - Vai jūs ko aizmirsāt?

-    Jā gan.

-    Ak tā. - Es klusēju. De Seitasa kundze turpināja tikpat mundri, ar tikko manāmu aizķeršanos: - Un tas būtu?

-    Aizmirsu apvaicāties par jūsu meitām.

Viņas seja izmainījās; tā gan nebija vainas apziņa, drīzāk piekāpšanās, ko apliecināja taupīgs smaids. Kā es varēju neuztvert šo līdzību - acis, garenās lūpas? Vainīga droši vien bija tā viltus māmuļa, ko tiku redzējis fotogrāfijā: muļķīgs sievišķis ar uzkasītiem matiem. De Seitasa kundze atkāpās un ļāva man ienākt.

-    Jā, patiesi aizmirsāt.

Halles galā parādījās Bendžijs. Aizverot aiz manis durvis, viņa mierīgi sacīja: - Viss kārtībā. Ej un pabeidz savu lenču.

Paguvu piesteigties viņam klāt; noliecos un vaicāju: - Vai vari man ko pateikt, Bendžij? Kā sauc tavas dvīņumāsas?

Viņa skatiens joprojām bija aizdomu pilns, bet nu tām piejaucās tādas kā bailes - bērns, kas pārsteigts savā slēptuvē. Pašķielēja uz māti, kas acīmredzot pamāja ar galvu.

-    Lila un Rozija.

-    Tencinu.

Veltījis man vēl vienu šaubīgu skatienu, Bendžijs nozuda aiz durvīm. Pievērsos viņa mātei.

Nosvērtā gaitā viņa soļoja man pa priekšu.

-    Šie vārdi, tie ir nodeva manai mātei. Viņa bija kā negausīga dieviete, allaž kāra uz upuriem. - Līdz ar drēbēm bija izmainījusies arī viņas uzvedība, izlīdzinājusies nesenā izskata un valodas nesaderība. Piepeši likās pilnīgi iespējams, ka šai sievietei ir piecdesmit gadu, un pilnīgi neiespējami, ka biju uzskatījis viņu par vienkāršu provinciāli. Sekoju viņai viesistabā.

-    Esmu atrāvis jūs no lenča.

Saņēmu sausu, pāri plecam raidītu skatienu.

-    Jau vairākas nedēļas esmu tam gatava.

De Seitasa kundze iesēdās atzveltnī un norādīja uz varenu sofu istabas vidū. Es papurināju galvu. Ne mazākā uztraukuma, nervozitātes.

-    Nu? - viņa bilda ar smaidu, ko varētu saukt pat par vēlīgu.

-    Palikām pie tā, ka jums ir divas ārkārtīgi aktīvas meitas. Gribētos dzirdēt, ko jūs tālāk sadomāsiet.

-    Baidos, ka tālāk mana izdoma nesniedzas. Varu vienīgi atgriezties pie patiesības. - Viņa joprojām smaidīja, smaidīja par manu nopietnību. - Moriss ir manu dvīņu krusttēvs.

-    Vai jūs zināt, kas es esmu? - Namamātes rimtais miers nepieļāva domu, ka viņa varētu būt lietas kursā par Burāni izdarībām.

-    Jā, mister Ērf. Es ļoti labi zinu, kas jūs esat. - Skatiens brīdināja un reizē ķircināja. - Un kas tad ir?

Viņa nopētīja savas rokas, tad atkal pievērsās man.

-    Mans vīrs gāja bojā 1943. gadā. Tālajos Austrumos. Viņš nekad nav redzējis Bendžiju. - Mana acīm redzamā nepacietība, šķiet, tikai uzjautrināja viņu. - Savulaik viņš bija pirmais angļu skolotājs Lorda Bairona skolā.

-    Tas nu gan nav tiesa. Es izskatīju visas vecās programmiņas.

-    Tad jūs droši vien atceraties vārdu Hjūss.

-    Atceros gan.

Viņa pārlika kāju pār kāju, stalti saslējusies savā veclaicīgajā, bāli zeltainajā brokāta krēslā ar augstu atzveltni. Bez pēdām bija pagaisusi neaptēstā provinces kundzīte.

-    Vai jūs negribētu tomēr apsēsties?

-    Nē.

Rezignēti paraustījusi plecus, viņa pieņēma manu nikno spītību. Ieskatījās man acīs; vērīgs, skadrs, teju augstprātīgs skatiens. Tad turpināja.

-    Man bija astoņpadsmit, kad nomira mans tēvs. Lai izrautos no mājām, es apprecējos - ļoti neveiksmīgs, muļķīgs solis. 1928. gadā es satiku savu otro vīru, pēc gada šķīros no pirmā un apprecējos otrreiz. Gribējām uz kādu laiku aizbraukt no Anglijas, bet mums nebija necik naudas. Tad vīrs pieņēma skolotāja vietu Grieķijā. Viņš bija studējis klasiskās valodas un ļoti mīlēja šo zemi. Tur mēs sastapām Morisu. Manas dvīņu meitenes ir ieņemtas Fraksosā, mājā, ko mums izīrēja Moriss.

-    Es neticu nevienam jūsu vārdam. Bet turpiniet vien.

-    Es baidījos dzemdēt dvīņus Grieķijā, un mums nācās atgriezties Anglijā. - Lilijas kundze paņēma cigareti no sudraba kārbiņas, kas stāvēja uz trijkāju galdiņa līdzās krēslam. Piedāvāja arī man; es atteicos un ļāvu viņai pašai uzšķilt uguni. Viņa aizvien bija cēla miera pilna, sieviete savā pašas mājā. - Manas mātes meitas uzvārds bija de Seitasa. To jums apstiprinās Somersethausā. Viņai bija brālis, mans tēvocis. Bagāts vecpuisis, kas - jo sevišķi pēc tēva nāves — izturējās pret mani kā paša meitu. Cik nu mana māte to pieļāva; viņa bija ļoti valdonīga sieviete.

Atcerējos datumu, ko Končiss bija minējis kā dienu, kad viņš atklājis Burāni: 1928. gada aprīlis.

-    Jūs gribat teikt, ka sastapāt… Morisu ūkai 1929. gadā?

De Seitasa kundze pasmaidīja.

-    Tieši tā. Nevar gan noliegt, ka esmu apgādājusi viņa stāstu ar vajadzīgajām detaļām.

-    Un kā ir ar māsu, vārdā Roze?

-    Ejiet uz Somersethausu, jautājiet tur.

-    Tā es ari darīšu.

Viņa ieturēja pauzi, vērojot savas cigaretes dūmu līkločus.

—Tad piedzima dvīnes. Un pēc gada nomira mans tēvocis. Atstājot mums gandriz visu savu naudu, gan ar vienu noteikumu - Bilam bija oficiāli jāpāriet manā uzvārdā. Nederēja pat de Seitass-Hjūss. Tas, protams, bija manas mātes pirksts. — Viņa pārlaida skatienu rindai miniatūru, kas karājās turpat līdzās, pie kamīna dzegas. -Tēvocis bija pēdējais de Seitasu dzimtas vīrietis. Un mans vīrs nomainīja uzvārdu. Gluži kā japānis. Ari to jūs varat pārbaudīt. -Pēc mirkļa viņa piebilda: - Tas ari viss.

-    Pie velna! Tas ne tuvu nav viss!

-    Vai drīkstu saukt jūs vārdā? Man tik daudz kas pārjums zināms.

-    Nē.

Viņa nodūra acis; atkal šis neciešamais mazais smaidiņš, kas parādījās te vienā, te otrā sejā - to lietoja gan viņas meitas, gan Končiss, savā interpretācijā pat Antons un Marija; it kā viņi visi būtu īpaši trenējušies atveidot šo mīklaino, nepieejamo smaidu. Varbūt tā arī bija, un tad tieši šī sieviete būs bijusi skolotājas lomā.

-    Nedomājiet, ka jūs esat pirmais jaunais cilvēks, kas stāv šeit, pilns rūgtuma un naida. Nikns uz Morisu, uz mums visiem. Jūs gan esat pirmais, kas noraida manu draudzības piedāvājumu.

-    Man ir v&amp;l daži nepatīkami jautājumi.

-    Jautājiet.

-    Sāksim ar citiem. Kāpēc ciematā jūs sauc par operdziedātāju?

-    Pāris reižu esmu uzstājusies vietējos koncertos. Savulaik mācījos dziedāt.

-    «Klavihords - tas ir tāds plinkšķis»?

-    Vai tad tā nav?

Es novērsos, atraidot šo aristokrātisko mieru, šo bruņoto vēlību.

-    Cienītā de Seitasa kundze, šoreiz jums nelīdzēs nedz šarms, nedz inteliģence, nedz smalkas vārdu spēles.

Šoreiz pauze bija garāka. - Jūs taču pats esat šīs situācijas iniciators —jūs ieradāties šeit ar meliem, ar viltus nolūkiem. Un saņēmāt melus pretī.

-    Vai jūsu meitas ir šeit?

-Nē.

Pagriezos, lai ieskatītos viņai sejā. — Un Alisona?

-    Mēs ar Alisonu esam labas draudzenes.

-    Kur viņa ir?

Viņa klusējot pašūpoja galvu.

-    Sakiet man, kur viņa ir. Es uzstāju, es pieprasu!

-    Manā mājā nevienam nav ļauts neko pieprasīt. - Viņas seja aizvien bija rāma un reizē spriega kā šahistam, kas nodevies spēlei.

-    Ļoti labi. Redzēsim, ko par to domās policija.

-    To es varu jums tūlīt pateikt. Viņi domās, ka jūs esat diezgan muļķīgs jauns cilvēks.

Es atkal aizgriezos cerībā, ka viņa teiks vēl kaut ko. Bet namamāte sēdēja klusa, ar muguru jutu viņas skatienu. Jutu, kā viņa sēž savā kviešu zeltainajā krēslā - kā Dēmetra, Cerera*, dieviete savā tronī, nevis vienkārši gudra pusmūža sieviete savā istabā, kur aiz loga ir 1953 . gads un tepat netālu bubina traktors, sieviete, kas spēlē savu lomu tik uzticīga tai koncepcijai, ko es nespēju

saprast, un cilvēkiem, kam es nespēju piedot, ka to gandrīz vairs nevar saukt par lomu.

Pēdīgi viņa piecēlās un aizgāja līdz birojam istabas stūrī. Atnesa dažas fotogrāfijas un izlika uz galdiņa pie sofas; atgriezusies savā krēslā, ar žestu aicināja mani tās aplūkot. Viena bija uzņemta tepat dārza terasē - šūpojsola vienā galā sēdēja viņa, otrā - Končiss, pa vidu bija iekārtojies Bendžijs. Cits attēls rādīja dvīnes: Lilija skatās objektīvā un smaida, bet Roze trāpījusies kadrā it kā garāmejot, viņas smejošais profils redzams aiz māsas pleca. Tā pati terase fonā. Nākamā fotogrāfija bija pārdesmit gadu vecāka. Atpazinu Burāni, uz kāpieniem mājas priekšā stāvēja pieci cilvēki. Pašā vidū - Končiss, izskatīgā sieviete viņam līdzās acīmredzot bija pati Lilijas kundze. Gara auguma vīrietis bija aplicis roku viņas pleciem. Pagriezu otru pusi: «Burāni, 1935».

-    Kas ir tie divi?

-    Viens ir mūsu draugs, otrs - jūsu priekštecis.

-    Džefrijs Sagdens? - Viegli pārsteigta, viņa palocīja galvu. Noliku foto ar domu par mazu šantāžu. - Man izdevās sadzīt pēdas vienam no pirmskara laika skolotājiem. Viņš man daudz ko pastāstīja.

-    Ak tā? - rāmajā balsī iezagās šaubu nots.

-    Tā ka labāk turēsimies pie patiesības.

Aizritēja neveikla klusuma minūte. Viņa pētīgi noraudzījās manī.

-    Un ko tad viņš pastāstīja?

-    Pietiekami daudz.

Cieši vērojām viens otru; viņa atkal piecēlās un devās pie rakstāmgalda. Izņēmusi no atvilktnes kādu vēstuli, atdalīja tās pēdējo lappusi, ātri pārskrēja acīm un pienākusi sniedza man. Tā bija man adresētās Nevinsona vēstules kopija. Pašā augšā viņš bija uzšņāpis: «Ceru, ka šis «miglas» strēķītis nenodarīs lielu skādi lasītāja acīm.» Uzgriezusi man muguru, viņa pārlūkoja grāmatplauktu līdzās galdam, tad atgriezās pie manis un klusējot apmainīja vēstuli pret trim grāmatām. Noriju dzēlību, kas grozījās mēles galā, un uzmetu aci augšējam vākam. Zilā audeklā iesieta mācību grāmata - Grieķu literatūras antoloģija vecākajām klasēm. Sastādītājs un komentāru autors - Viljams Hjūss, humanitāro zinātņu maģistrs (Kembridžas univ.), 1932 .

-    Šis ir tikai tāds naudas darbiņš. Abas pārējās gan bija sirdslieta.

Mazā metienā izdots Longa* darbu tulkojums, 1936. gads.

-    1936. gads. Vēl arvien Hjūss?

-    Autors drīkst lietot jebkuru vārdu.

Holmss, Hjūss - atcerējos kādu detaļu no Lilijas stāsta.

-    Vai viņš ir strādājis Vinčesterā?

Viņa pasmaidīja. - īsu brīdi. Vēl pirms mūsu laulības.

Trešā grāmatiņa arī bija tulkojums - Palamasa, Solomosa un citu moderno grieķu dzejnieku izlase; bija ari dažas Sefera vārsmas.

-    Moriss Končiss, slavenais grieķu dzejnieks. - Pacēlu nīgru skatienu. - Trāpīju naglai uz galvas, neko neteiksi.

Viņa nolika grāmatas uz galda.

-    Es gan domāju, ka tā bija diezgan asprātīga ideja. Ari izpildījums nebija slikts.

-    No tik muļķīga jauna cilvēka puses.

-    Muļķība un prāta spējas nebūt nav nesavienojamas. Jo sevišķi jūsu dzimuma pārstāvim jūsu vecumā.

Viņa gāja un apsēdās savā krēslā, un atkal pasmaidīja par manu izturēto nīgrurau; šķietami silts, draudzīgs smaids gudras, nosvērtas sievietes sejā. Kā gan viņa prata būt tik nosvērta? Piegāju pie loga; manām rokām silti pieskārās saule. Pie terases Bendžijs draiskojās ar norvēģu meiteni, ik pa brīdim līdz mums atlidoja viņu spiedzieni.

-    Un ja es būtu noticējis jūsu stāstam par misteru Žurku?

-    Tad es pēkšņi būtu atcerējusies kādu intriģējošu detaļu.

-    Un tālāk?

-    Jūs atbrauktu vēlreiz, lai to uzzinātu.

-    Un ja es vispār nebūtu sadzinis jums pēdas?

-    Tad kādai misis Hjūsai nāktos ielūgt jūs Uz lenču.

-    Tā vienkārši?

-    Ne gluži. Viņa būtu rakstījusi jums vēstuli. - De Seitasa kundze atlaidās krēslā un aizvēra acis. - Godājamais mister Ērf, Jūsu vārdu un adresi es uzzināju Britu padomē. Lieta tā, ka mans laulātais draugs savulaik bija angļu valodas skolotājs Lorda Bairona skolā.

Nesen vīrs nomira, un viņa privātajā arhīvā atradās ziņas par kādu ļoti nozīmīgu notikumu, piedzīvotu Fraksosas salā. Man par to nekas nebija zināms… - pavērusies manī, viņa vaicājoši uzrāva uzacis.

-    Un*kad šī vēstule tiktu nosūtīta? Cik ilgi vēl būtu jāgaida?

-    Baidos,» ka to es jums nevaru pateikt.

-    Negribat teikt

Nē. Vienkārši es neesmu tiesīga to izlemt.

-    Ir tikai viens cilvēks, kas šeit būtu tiesīgs kaut ko izlemt. Ja viņa…

Tieši tā, ja viņa…

De Seitasa kundze pasniedzās un izvilka fotogrāfiju, kas bija aizbāzta aiz kāda greznumnieciņa uz kamīna dzegas.

-    Kvalitāte gan nav necik laba. Bendžija darbs.

Uzņēmums rādīja trīs sievietes zirga mugurā. Viena bija de

Seitasa kundze, otra - Gunhilde. Trešā, pa vidu, bija Alisona -viņa skatījās objektīvā un smējās, un likās, ka viņa teju, tejunovel-sies zemē.

-    Vai viņa ir tikusies… ar jūsu meitām?

Man pievērsās ciešs zilpelēks skatiens. - Varat paturēt to, ja vēlaties.

Aizvien lūkoju ņemt virsroku šai gribu divcīņā.

-    Kur viņa ir?

-    Varat pārmeklēt māju.

Atspiedusi zodu plaukstā, sieviete vēroja mani no sava dzeltenā troņa; nesatraucama, pārliecināta. Nezinu gan, par ko, bet pārliecināta. Jutos kā mu|ķīgs pusaugu suns, kas vajā vecu, rūdītu zaķi -ik reizi es sakampu tukšu gaisu. Uzmetu vēl mirkli Alisonai, tad saplēsu foto četrās daļās un iemetu pelnutraukā uz galdiņa pie loga. Pēdīgi viņa pārtrauca klusumu.

-    Mans nabaga aizvainotais mister Ērf, gribu jums ko teikt. Man šķiet, ka mīlestība ir drīzāk mūsu spēja mīlēt, nevis mīlas objekta nopelns. Un Alisona ir dāsni apveltīta ar šo spēju. Daudz vairāk nekā es, piemēram. Es uzskatu to par lielu vērtību. Esmu tikai centusies viņu pārliecināt, ka - kā tas noteikti vienmēr ir bijis - viņa nedrīkst pienācīgi nenovērtēt to, ko spēj dot.

-    Cik mīļi no jūsu puses!

-    Jau atkal sarkasms, - de Seitasa kundze nopūtās.

-    Un ko jūs gaidījāt? Nožēlas asaras?

-    Sarkasms ir tik kroplīgs. Turklāt tas jūs nodod.

Klusums. Pēc brīža viņa turpināja: - Patiesībā jūs esat )oti laimīgs jauneklis, apveltīts ar dabas dotu pievilcību, kas neatvairāmi iedarbojas uz sievietēm, - patlaban gan esat nolēmis paturēt to pie sevis. Un tik akls - jūsu rokās ir bijis īsts sievišķības tīrradnis. Vai tiešām neesat sapratis, ka Alisonai piemīt tā vienīgā nenovērtējamā īpašība, ko mūsu dzimums spēj dzīvei dot? Izglītība, sociālā piederība, izcelsme - tai līdzās viss ir nieks. Un jūs ļāvāt tam izslīdēt caur pirkstiem.

-    Ar jūsu mīļo meitiņu palīdzību.

-    Manas meitas bija tikai jūsu paša egoisma iemiesojums.

Kaut kur uz apziņas robežas rūga tumšs niknuma kamols.

-    Un man gadījās - muļķības pēc, tur nu jums taisnība - vienā no viņām iemīlēties.

-    Kā kaislīgs kolekcionārs iemīlas kārotā gleznā. Un gatavs uz visu, lai to iegūtu.

-    Jā, tikai šī nebija glezna. Šī bija meitene, kuras priekšstati par ētiku Šķiet palienēti no vecas Pigāla laukuma maukas.

Maza pauze kā smalks nosodījums.

-    Stipri teikts, - Lilijas kundze klusi bilda.

Pagriezos pret viņu.

-    Interesanti, cik daudz jums vispār ir zināms. Pirmkārt, jūsu meita, kas nebūt nav nevainīga aitiņa…

-    Man ir zināms viss, ko viņa darīja. - Joprojām rāma, viņa tikko jaušami saslējās krēslā. Zinu arī, kāpēc viņa to darīja. Bet es nevaru to teikt, jo tas nozīmētu pateikt visu.

-    Vai man pasaukt tos divus no dārza? Pastāstīt jūsu dēlam, kā viņa māšele izklaidējas - maigi izsakoties - vienu nedēļu ar mani, otru - ar nēģeri?

Viņa atkal ļāva aizritēt mirklim, it kā tas nošķirtu viņu no maniem vārdiem; neatbildēts jautājums kā pārmetums vaicātājam.

-    Vai pats ļaunākais šai lietā ir nēģeris?

-    Nav arī pats labākais.

-    Viņš ir visai inteliģents un patīkams cilvēks. Viņiem jau labu laiku ir tuvas attiecības.

-    Ar jūsu svētību?

-    Mana svētība netiek prasīta, un tas ir normāli. Lilija ir pieaugusi sieviete.

Skāņi saviebu lūpas, tad pametu skatienu pa logu.

-    Nu es saprotu, kādēļ jūs audzējat tik daudz puķu. - Viņa nesapratnē piešķieba galvu. - Lai nomāktu sēra dvaku.

Viņa piecēlās un stāvēja, uzlikusi roku uz kamīna dzegas, un vēroja mani staigājam pa istabu; mierīga un reizē modra, viņa vadīja mani kā gaisa pūķi. Varēju rauties uz priekšu un rādīt draudīgu viepli, aukla tikpat bija viņas rokās.

-    Vai varat uzklausīt mani nepārtraucot?

Uzmetu viņai aci un paraustīju plecus, sak, varu mēģināt.

-    Ļoti labi. Vispirms lūkosim noskaidrot, kas ir un kas nav pieņemams seksuālajā jomā. — Viņas balss bija nosvērta un lietišķa kā vienai no tām ārstēm, kas konsekventi atstāj savu sievišķību aiz kabineta durvīm. — Nekur nav teikts, ka mājā, kas celta karalienes Annas laikā, valda arī tā laika morāle - kā tas lielākoties ir visā mūsu valstī.

-    To nu es vismazāk biju gaidījis.

-    Varbūt jūs tomēr uzklausīsiet mani? - Gāju un nostājos pie loga, uzgriezis viņai muguru. Man vajadzēja, man beidzot vajadzēja iedzīt šo sievieti stūrī. - Kā lai jums to izskaidroju? Ja Moriss būtu šeit, viņš teiktu, ka sekss ir viena no lielākajām baudām, kas tomēr ir un paliek tikai bauda, būtībā tāda pati kā citas. Viņš teiktu, ka tS ir tikai da|a - un nebūt ne svarīgākā - no tām attiecībām, ko mēs saucam par mīlestību. Ka svarīgākais ir patiesība, uzticība, kas pastāv starp divu cilvēku prātiem. Dvēselēm - kā nu jums tīk. Ka īstenā neuzticība ir tā, kas slēpj seksuālo neuzticību. Jo vienīgais, kas nekad nedrīkst nostāties starp diviem mīlošiem cilvēkiem, ir meli.

Es skatījos pāri zālienam. Labi zināju, ka Šī runa ir iepriekš sagatavota, varbūt pat iekalta no galvas; viņas kroņa numurs.

-    Vai tikai jūs nemēģināt lasīt man sprediķi? Jūs?

“ Vai tikai jūs negribat teikt, ka jums tas ir lieks?

-    Paklausieties…

—To es jums gribētu lūgt. — Kaut mazākais asums vai augstprātība viņas balsī būtu panākušas pretēju efektu, bet tā bija negaidīti lēnprātīga, pat lūdzoša. - Es mēģinu jums izskaidrot, kas mēs esam. Savulaik - nu jau pirms vairāk nekā divdesmit gadiem - Moriss pārliecināja mūs atbrīvot savu seksuālo dzīvi no tradicionālajiem tabu aizliegumiem. Tas nenozīmē, ka mūsu morāle ir zemāka, gluži pretēji - tā ir augstāka nekā citiem cilvēkiem. Centāmies īstenot šo koncepciju paši savā dzīvē, saskaņā ar to centos audzināt savus bērnus. Jums jāsaprot, ka mums, visiem, kas saistīti ar Morisu, sekss nav tik būtiska lieta. Tik būtiska kā lielākajai daļai cilvēku. Mums ir citas, daudz svarīgākas lietas darāmas.

Es nepagriezos, neko neteicu.

-    Pirms kara es divas reizes spēlēju Morisa «teātrī», kaut ko līdzīgu Lilijas lomai. Viņa ir gatava uz daudz ko tādu, kam nebiju gatava es. Manā ceļā bija daudz vairāk barjeru. Man turklāt bija vīrs, kuru es mīlēju gan seksuāli, gan citos, svarīgākos aspektos. Tā kā mēs esam tik dziļi ielauzušies jūsu dzīvē, uzskatu, ka esmu jums parādā kādu atzīšanos - pat tad, kad mans vīrs vēl bija dzīvs, es dažkārt pārgulēju ar Morisu. Billijs to zināja un neiebilda. Kara laikā viņam savukārt bija mīļākā indiete - arī es to zināju un neiebildu. Turklāt uzskatu, ka mums bija ļoti pilnestīga, ļoti laimīga laulība, jo tika ievērotas divas būtiskas lietas. Mēs nekad viens otram nemelojām. Un… to es pateikšu vēlāk, kad būšu jūs labāk iepazinusi.

Tagad es pagriezos un veltīju viņai nicinošu skatienu. Šai gludenajā mierā bija kaut kas pretdabisks, trausla garoza, zem kuras patvēries vājprāts. Viņa atkal apsēdās.

-    Protams, ja jūs izvēlaties standarta uzskatu, standarta uzvedības pasauli, jums nav pieņemams tas, ko darām mēs, ko dara mana meita. Labi. Bet var paskatīties uz to citā rakursā: Lilija ir ļoti drosmīga meitene. Ne es, ne mani bērni nekad neesam izlikušies par parastiem cilvēkiem. Viņi nav audzināti tam, lai tādi būtu. Mēs esam bagāti un inteliģenti, un mēs gribam dzīvot bagātu un inteliģentu dzīvi.

-    Laimīgie jūs.

-    Protams. Mēs esam laimīgi. Un mēs apzināmies to atbildību, ko mums uzliek šī laimīgā loze.

-    Atbildību?! - es atkal spēji apsviedos pret viņu.

-    Vai tiešām jūs domājat, ka tas viss tika darīts tikai jūsu dēļ? Vai tiešām jūs domājat, ka mums nav… strikti nosprausta kursa? -De Seitasa kundze iegrožoja savas emocijas. - Tas viss mums ir būtiski nepieciešams. - Acīmredzot viņa gribēja teikt, ka tas nav tikai dīkas dzīves untums.

-    Nepieciešamība pēc izsmalcinātām maucībām?

-    Nepieciešamība pēc ļoti komplicēta eksperimenta.

-    Es dodu priekšroku paša vienkāršajiem eksperimentiem.

-    Vienkāršo eksperimentu laiks ir pagājis.

Iestājās klusums. Es aizvien biju rūgtuma pilns, turklāt mani biedēja doma par Alisonu šīs sievietes rokās - tā sažņaudzas sirds, uzzinot, ka tev mīļā lauku nostūrī rosās būvuzņēmēju kompānija. Atkal jutos pamests, atraidīts; šī savrupā pasaule nebija mana.

-    Jūs varētu apskaust daudzi jauni vīrieši.

-    Jā, sevišķi tad, ja zinātu visu patiesību.

-    Tad viņi varētu jūs pažēlot. Jūsu Šaurprātības dēļ.

Pienākusi klāt, viņa uzlika roku man uz pleca un lika pagriezties.

—Vai es izskatos pēc ļaunuma iemiesojuma? Un manas meitas?

-    Svarīga ir ricība. Nevis izskats. - Mana balss aiztrūka, gribējās nogrūst viņas roku, tikt ārā no šejienes.

-    Vai esat pārliecināts, ka mūsu ricība bija tik ļauna?

Es nodūru acis. Neatbildēju. Viņa noņēma roku, bet palika stāvam manā priekšā.

-    Vai negribat atvēlēt man mazliet uzticības - pavisam mazliet? - Es klusēju, un viņa turpināja. - Jūs vienmēr varat man piezvanīt. Varat novērot māju, ja gribat. Bet teikšu uzreiz-jūs neieraudzīsiet to, ko meklējat. Tikai Bendžiju un Gunhildi, un divus manus vidējos bērnus, kas nākamnedēļ pārbrauks no Francijas. Nevis to cilvēku, kas šobrīd liek jums gaidīt.

-    Viņa pati varētu man visu pateikt.

De Seitasa kundze paskatījās pa logu, tad uzmeta man iesāņu skatienu.

-    Es tik )oti gribētu jums palīdzēt.

-    Man ir vajadzīga Alisona. Nevis palīdzība.

-    Vai tagad drīkstu saukt jūs par Nikolasu? - Es klusējot novērsos, piegāju pie galdiņa dīvāna priekšā un vēlreiz noskatīju fotogrāfijas. - Labi. Vairāk es nejautāšu.

-    Es varētu iet un pārdot šo stāstu kādai avīzei. Un pielikt punktu jūsu sasodītajai…

-    Tāpat kā jūs varējāt atstāt pletnes zīmes uz manas meitas muguras.

Es spēji atskatījos. - Vai tā bijāt jūs? Palankīnā?

-Nē.

-    Alisona?

-    Jums taču tika teikts. Tas bija tukšs. - Viņa sastapa manu šaubīgo skatienu. - Dodu jums godavārdu. Tā nebija Alisona. Ari es ne. - Pasmīnēja par manu skepsi. - Nu labi. Varbūt tur kāds ari bija.

-Kas?

-    Kāda… visai ievērojama persona. Kuru jūs varētu atpazīt. Tas ari viss.

Viņas līdzjūtības stīgas sāka pamazām ārdīt mana naida bruņas. Uzmetis namamātei strupu skatienu, es pagriezos un devos uz durvīm. Paķērusi no rakstāmgalda papīra lapu, viņa nāca man nopakaļ.

-    Paņemiet šo te.

Turēju rokās kādu sarakstu - vārdi, dzimšanas dati; «Hjūss uz de Seitasu, 1933. g. 22. februāris», telefona numurs.

-    Tas neko nepierāda.

-    Pierāda gan. Aizejiet uz Somersethausu.

Paraustīju plecus, nevērīgi iebāzu lapu kabatā un devos prom, pat neuzmetis viņai skatienu. Plaši atrāvu ārdurvis un devos lejā pa kāpieniem. Viņa sekoja man, apstājās uz augšējā pakāpiena. Nonācis pie mašīnas durtiņām, es raidīju pēdējo iznīcinošo skatienu.

-    Kaut no elles kambariem es viņu izvilkšu, pirms vēlreiz ieradīšos šai namā.

Viņa pavēra muti atbildei, bet pārdomāja. Sejā atplaiksnījās tāds kā pārmetums un sievišķa iecietība, it kā es būtu untumains, tiepīgs bērns. Pirmā emocija man likās neattaisnota, otrā - kaitinoša. Iekāpu mašīnā un ieslēdzu aizdedzi. Kad braucu ārā pa vārtiem, spogulītis notvēra viņas stāvu toskāņu portāla pavēnī. Misis de Seitasa aizvien stāvēja tur kā nožēlā par manu aizbraukšanu. Smieklīgi.

73

Jau tobrīd apjautu, ka manas dusmas ir vairāk uzspēlētas nekā īstas, tās lūkoja pārmākt viņas mieru, tāpat kā viņas miers lūkoja pārmākt manu naidīgumu. Tomēr es nenožēloju savu šerpo uzvedību, kas strupi atraidīja viņas diplomātiskos gājienus, ari manos pēdējos vārdos bija vairāk par piecdesmit procentiem nopietnības.

Jā, tagad dienas kārtībā bija tieši šī mīkla — kāpēc viņi neļauj man tikties ar Alisonu? Kaut kas tika no manis gaidīts, kāds Orfeja14 cienīgs priekšnesums, kas atdarītu tās veļu valstības vārtus, kur viņa ir paslēpta… vai paslēpusies. Vēl viens pārbaudījums. Taču netika dots ne mazākais mājiens, ko tieši viņi grib pārbaudīt, kas man jāpaveic. Tartara vārtus es tā kā būtu atradis, bet tas ne sprīdi netuvināja mani Eiridikei.

Tieši tāpat kā saruna ar Liliju de Seitasu nebija tuvinājusi mani galvenās mīklas risinājumam - kas tas par ceļojumu, kas par kursu?

Niknums līdzēja man tikt cauri nākamajai dienai, bet aiznākamajā es devos uz Somersethausu un noskaidroju, ka viss, ko no viņas teiktā varēja pārbaudīt, ir tīra patiesība. Niknumu nez kādēļ nomainīja depresija. Vakarā uzgriezu Dinsfordhausas tālruņa numuru un izdzirdu norvēģu meitenes balsi.

- Šeit Dinsfordhausa. Kas runā, lūdzu? - Es klusēju. Acīmredzot kāds kaut ko vaicāja, jo meitene sacīja: - Tur neviena nav.

Pēc brīža atskanēja cita balss: - Hallo! Runājiet, lūdzu!

Noliku klausuli. Tātad viņa vēl ir tur. Taču man ne prātā nenāca ar šo sievieti runāt.

Trešo dienu pēc vizītes Dinsfordhausā es pavadīju dzerot un sacerot rūgtuma pilnu vēstuli Alisonai. Grasījos nosūtīt to uz Austrāliju, biju nospriedis, ka viņa ir tieši tur. Izliku uz papīra visu, kas man bija viņai sakāms, un reizes divdesmit pārlasīju, it kā šie vārdi varētu pārvērst par neapstrīdamu patiesību domu par manu nevainību

un viņas līdzdalību noziegumā. Tomēr nesteidzos to nosūtīt, sacerējums pavadīja nakti uz kamīna dzegas.

Cilvēciskā likteņa drūmais redzējums jau trīs rītus lika man atturēties no paraduma brokastot lejā Kempas sabiedrībā. Viņai pilnīgi neatlika laika virtuvei, bet krūzīti labas kafijas tur varēja dabūt vienmēr. Ceturtajā rītā tā man bija īpaši nepieciešama.

Man ienākot, Kempa nolaida Daily IVorker (šo avīzi viņa lasīja, lai zinātu «patiesību», un kādu citu - lai zinātu, «ko tie sūdabrāji atkal samuldējuši») un palika sēžam ar cigareti mutē. Viņas seja bez smēķa bija kā jahta bez masta, katastrofas priekšvēstnesis. Pārmijām dažas frāzes. Kempa apklusa, un es jutu, ka tieku pakļauts rūpīgai apskatei cauri dūmu plīvurītim, kas žēlsirdīgi piesedza viņas rīta seju, dzīvu atgādinājumu par gorgonu Medūzu15. Izlikos lasām, taču viņu nevarēja tik lēti piemānīt.

—    Kas tev kaiš, Nik?

—    Man?

—    Jā, tev. Nedz draugu. Nedz meiteņu. Nekā.

—    Tikai ne tagad, pašā rīta agrumā. Lūdzu.

Viņa sēdēja man pretī nonēsātā sarkanā rītakleitā, tumīga un neķemmēta, veca kā pasaule.

—    Ari darbu tu nemeklē. Bet tās jau ir tikai manas muļķīgās runas.

—    Tieši tā.

—    Es tak gribu tev palīdzēt.

-Zinu.

Ieskatījos viņai sejā. Ar savu mīklas krāsu un konsistenci, mūždien šaurām, pret dūmiem piemiegtām acīm tā atgādināja No teātra16 masku, kas dīvainā kārtā saderēja ar kokneju17 atbalsīm izrunā un sīvo antisentimentu uzvedībā. Tagad viņa uzgūla galdam un papliķēja manu roku, ko varēja vērtēt kā īpašu jūtu izpausmi. Gadus piecus jaunāka par Liliju de Seitasu, Kempa izskatījās gadus desmit vecāka. Pēc vidusmēra standartiem viņa bija īsta rupeklc un piederēja pie tās kategorijas, ko mans tēvs nīda vēl vairāk un vērtēja vēl zemāk par Tiem Gnīdām Sociālistiem un Vaitholas Tukšpauriem- pie Garmataino Slakas. Mirkli redzēju viņu slāvam studijas durvīs - kuplas pulkveža ūsas, agresīvs zils skatiens, kas noskata neklāto dīvāngultu, apķepušo eļļas plītiņu un haosu uz galda, vulgāri košos audeklus ar erotiski embrionāliem motīviem, noputējušas keramikas, apģērba gabalu un avīžu jūkli. Tomēr šis skopais žests un skatiens pauda vairāk patiesa siltuma, nekā jelkad biju sastapis paša mājās. Joprojām atrazdamies šīs mājas, šo gadu iespaidā, es ierasti apvaldīju dabisko reakciju, un mūsu acis sastapās virs aizas, kam es nespēju tikt pāri, - mirklīgs raupju mātes jūtu piedāvājums un dēla ieraušanās savā vientulības kokonā. Kempa atņēma roku.

-    Tas viss ir tik sarežģīti, — es izvairīgi sacīju.

-Ja

-    Man visa diena priekšā.

Kempa pētoši nolūkojās manī cauri zilgajai dūmakai, un pēkšņi es redzēju savā priekšā svešu, tukšu izmeklētāja seju. Man viņa patika, patiesi patika, tomēr jutu viņas ziņkāri kā tīklu sev apkārt. Es biju kā savdabīgs parazīts, kas spēj eksistēt tikai noteiktā situācijā, īpašā trauslā simbiozē. Viņiem nebija taisnība toreiz, tiesā. Sieviete nebija mans upuris, bet gan vienīgais ceļš uz normālu cilvēcību, savstarpību, vienīgā cerība atmiekšķēt manas sirds raupjo garozu, un tas padarīja par upuri mani pašu. Jā, tieši es biju īstais upuris.

Bija tikai viens cilvēks, ar ko es gribēju runāt. Tikmēr es nespēju izkustēties, spert soli, kaut ko plānot, attīstīties, mainīties uz augšu, neko nespēju. Un mans lielais noslēpums arvien bija ar mani - kā vairogs un vienīgais sabiedrotais.

-    Kādu citu reizi, Kempa. Tagad ne.

Viņa paraustīja plecus, smagais sibillas18 skatiens šķita pareģojam to ļaunāko.

Aiz durvīm pēc manis brēca vecā sieva, kas reizi divās nedēļās uzkopa kāpņu telpu. Zvanot telefons. Drāzos augšā un paķēru klausuli brīdī, kad pēdējais sauciens jau šķita izskanējis.

1

Dilans Tomass (1914-1953) - velsiešu rakstnieks, miris ASV no pārmērīgas alkohola lietošanas.

Džeka Salmiņa pils (angļu vai.) - vairāku Londonas pabu nosaukums, kas cēlies no kāda Zemnieku sacelšanās vadoņa vārda.

2

Saīsināts «Mūzikas un mūziķu vārdnīcas» nosaukums pēc pirmā tās izdevēja Diordia Grouva (1820-1900) vārda.

3

Žans Rasins (1639-99) - franču dramaturgs, klasicisma pārstāvis.

4

* Sengrieķu dievietei Dēmetrai un viņas meitai Persefonei veltīti svētki,

5

kas ik septembri tika svētīti Eleisīnā, galvenajā Dēmetras svētnīcā.

6

* Atdzejojuši K. Egle un P. Kalva.

7

* Džons Lempriērs - enciklopēdijas «Klasiskā bibliotēka» (1788) autors.

8

Žans Onorē Fragonārs (1732—1806) - franču gleznotājs, grafiķis, rokoko izsmalcinātību apvienojis ar reālisma meklējumiem.

9

Jauna ārzemniece, kas dzīvo kādā ģimenē, palīdzot mājas darbos un vienlaikus mācoties valodu.

Angļu rakstnieka Keneta Greiema plaši pazīstamā bērnu grāmata «Vējš vītolos»; izdota arī latviešu vai

10

Leņķu mērīšanas instruments, ko senāk lietoja ģeodēziskajos mērī | jumos un debess spīdekļu stāvokļa noteikšanai.

11

Domāta Alīse no L. Kerola «Alīses Brīnumzemē ».

12

Karaliskās Akadēmijas loceklis.

13

Sieviešu institūts - provinces sieviešu organizācija, kuras ietvaros darbojas dažādi pulciņi.

Longs (ap 2. vai 3. gs.) - sengrieķu rakstnieks, romāna «Dafnīds un Hloja» autors.

14

Izcils mūziķis un dziedonis grieķu mitoloģijā; Orfeja mākslas maģiskais spēks līdzēja izpestīt no veļu valstības viņa sievu Eiridiki.

15

Viena no trim māsām gorgonām (grieķu mitoloģijā briesmones ar atbaidošu ārieni).

16

Viens no japāņu tradicionālā teātra veidiem, kura aktieri darbojas maskās.

17

Londonas austrumdaļas mazizglītoto iedzīvotāju izloksne.

18

Nākotnes pareģe senajiem grieķiem un romiešiem.

-    Hallo! Nikolass Ērfs klausās.

-    Labs rīts, Ērf! Tas esmu es, Sendijs Mitfords.

-    Esi beidzot atgriezies?

-    Tas, kas no manis palicis pāri. Tas, kas palicis pāri, - viņš nokremšļojās. - Saņēmu tavu ziņu. Un gribēju uzvaicāt, vai tev nav brīvs brīdis mazam lenčam. - Mirkli vēlāk, norunājis tikšanās vietu un laiku, es vēlreiz pārlasīju vēstuli Alisonai. Aiz katras rindiņas vīdēja nāvīgi aizvainots Malvolio1. Vēl pēc mirkļa vēstules vairs nebija, bija palikusi tikai pelnu krevele - tāpat kā no jebkurām citām attiecībām manā dzīvē. Neparasta, bet visai trāpīga metafora.

Mitfords nebija necik mainījies - biju gatavs derēt, ka viņam mugurā ir tās pašas drēbes, tā pati tumšzilā žakete un pelēkās flaneļa bikses, kaklasaite ar kluba zīmotni. Mazliet apbružājies tāpat kā drēbju kārta, iztērējis arī daļu savas kurāžas, tikai pāris džina kokteiļu atgrieza kaut ko no vecās boiskauta bravūras. Pavadījis vasaru, «vazājoties pa Spāniju ar jeņķu varzu», manu vēstuli no Fraksosas nav saņēmis. Tātad viņi bija to pārtvēruši, acīmredzot Mitfords varēja pastāstīt ko tādu, kas man nebija jāzina.

Ēdām sendvičus un tērzējām par skolu. Burāni netika pieminēts. Kapteinis gandarīts daudzināja, ka esot mani brīdinājis, un es piekrītoši māju ar galvu. Pacietīgi gaidīju iespēju pievērst sarunu vienīgajai tēmai, kas mani interesēja. Pēdīgi viņš attaisnoja manas cerības un izdarīja to pats.

-    Nu, un kā ar uzgaidāmo zāli?

Tūlīt sapratu, ka jautājums nav tik vienaldzīgi netīšs, kā tika pasniegts. Aiz tā slēpās satraukums un ziņkāre - mēs abi nācām uz Šo tikšanos ar vienu mērķi.

-Tas ir mans jautājums. Vai atceries, atvadoties…

-    Jā gan. - Viņš uzlūkoja mani ar iereibušu, bet piesardzīgu skatienu. - Vai nebiji aizstaigājis līdz līcim, ko sauc par Mutsu? Tāda jauka vietiņa dienvidu pUsē.

-    Kā nu ne. Es zinu to vietu.

-    Vai ievēroji arī villu? Uz zemesraga austrumu pusē?

-    Jā. Tur neviens nedzīvo. Tā man vismaz teica.

-    Ak tā. Interesanti. Ļoti interesanti. - Mitfords domīgs lūkojās pāri telpai, spīdzinot manu pacietību. Vēroju, kā kaitinoši slaidā lokā pace]as pie lūpām cigarete, caur nāsīm tiek izpūsti dūmi -smalkās Virdžīnijas tabakas patiess cienītājs. - Tā ari ir uzgaidāmā zāle. Patiesībā nekas īpašs.

-    Tad kāpēc «sargies»?

-    Ak, tāpat vien. Ne-kas īpašs.

-    Tad jau tu vari man pastāstīt.

-    Es taču jau stāstīju.

-    Vai tad?

-    Nu, tas kašķis ar nacistu roklaižu. Neatceries?

-    Atceros.

-    Tas ir villas īpašnieks.

-    Ak tā… Bet, pagaidi… - es uzsitu knipi. - Kāds bija viņa vārds?

-    Končiss. - Viņš uzjautrināts smīnēja, it kā zinātu, ko es gribu teikt. Noglauda savas Ūsiņas - ari šis ieradums nebija mainījies.

-    Es gan dzirdēju, ka okupācijas laikā viņš kļuva bezmaz par varoni.

-    Muļķības! Patiesībā viņš ar saviem vācu drauģeļiem visu sarunāja. Noorganizēja visu to slaktiņu un tad kā varonis nostājās rindas galā.

-    Vai tad viņš netika smagi ievainots vai kaut kas tamlīdzīgs?

Mitfords izpūta dūmus, nicīgs par manu naivumu.

-    Neviens vēl nav pārdzīvojis vācu eksekūciju, vecīt. Nē, tas tipiņš veikli visu nodarīja. Nodevējs būdams, iztaisījās par lielo varoni. Pat viltoja vācu raportu par šo gadījumu. Viens smalki nostrādāts darbiņš — piemuļķoja visus kā reti kurš.

Uzmetu viņam asu skatienu. Prātā sarosījās jaunas nelāgas aizdomas. Jaunas, nezināmas ejas labirintā.

-    Vai tad neviens?…

Mitfords patrina rādītājpirkstu pret īkšķi.

-    Tu tā ari nepastāstīji, kas tur bija ar to uzgaidāmo zāli, - es bildu.

-    Vecais tā sauca savu villu. Gaidīja nāvi vai kaut kas tādā garā. Bija pat pielicis pie koka uzrakstu franču mēlē. - Pirksts izvilka gaisā iedomātus burtus. - «Šalle d’attente».

-    Kas jums tur īsti notika?

-    Nekas, vecīt, pilnīgi nekas.

-    Beidz nu, - es čomīgi pasmaidīju. — Es ari esmu tur bijis, drīkstu zinSt.

Prātā atausa bērnības aina - es guļu uz resna vītola zara, kas pārliecies strautam, un vēroju, kā tēvs ķer foreles. To viņš patiešām prata, noguldīja mušu uz ūdens maigi kā pūciņu. Redzēju, kā dzi|āk lēni dejo forele, ko tēvs bija nolūkojis. Labi atcerējos to brīdi, kad zivs līgani cēlās augšup un grozījās zem mušas - nebeidzams, sastringts mirklis, kad pamirst sirds; spējš sitiens ar asti un vēl viena zibenīga kustība - tēvs piecirta, sāka tirkšķēt spole.

-    Liecies mierā, vecīt. Tur patiesi nav nekā interesanta.

-    Nu nelauzies! Par ko tad jūs saķērāties?

-    Pilnīgs stulbums. - Zivs paņēma ēsmu. — Vārdu sakot, vienu dienu es nolēmu izmest mazu līkumiņu. Bija maijs vai jūnijs, neatceros. Sīkie bija maķenīt sakrituši uz nerviem. Aizstaigāju līdz Mutsai nopeldēties. Izeju cauri mežiņam - tu jau zini to vietu - un ko es redzu: divas meičas. Divas meičas, kurām tikpat kā nekas nav mugurā. Maza izlūkošana un - aidā pie šīm klāt. Es jau zinu, kā tās lietiņas darāmas - sāku dūdot grieķiski, bet šīs atbild angliski. Ko domā - visīstākās anglietes! Patiesi vērtīgi eksemplāri, turklāt dubultā - iedomājies tikai, dvīnes!

-    Tad nu gan ķēriens! Pag, atnesīšu tev vēl vienu džinu.

Stāvot pie bāra un gaidot dzērienus, skatījos spogulī; slepus

piemiedzu sev ar aci.

-    Sygeia. * Nu, es aši novērtēju situāciju un ieņemu pbzīcijas. Izdibinu, kas šīs tādas ir. Izrādās - villas īpašnieka krustmeitas. No augstākā plauktiņa - mācījušās Šveicē un tādā garā. Pa vasaru dzīvošot šeit. Vecais labprāt ar mani iepazītos, es varētu piekāpt uz tasīti tējas. Man, protams, nebija divreiz jāsaka. Uzkāpjam augšā, mani sapazīstina ar veco. Dzeram tēju.

Mitfords pasnaikstīja kaklu, it kā viņu žņaugtu krekla apkaklīte - vēl viens pazīstams žests, acīmredzot piedienīgs vīrietim, kas ar visu pasauli ir uz «tu».

-    Vai šis Kā-viņu-tur-sauc arī runāja angliski?

-    Perfekti. To vien visu mūžu darījis, kā braukājis pa Eiropu, grozījies labākajā sabiedrībā un tamlīdzīgi. Pēc brīža sapratu, ka viena no dvīnēm ir tā ne sevišķi. Nav mans tips. Otra tīri nekas, labs mērķis tālākajiem manevriem. Viss iet kā smērēts - pēc tējas vecais un tā, kas nav mans tips, aiztinas, bet Džūna - tā viņu sauca -ved mani izrādīt īpašumu.

-    Ātri gan tas tev izdevās.

-    Līdz tuvcīņai tobrīd vēl netikām, bet es jūtu - meičai nekas nebūtu pretī. Tu taču zini, kā uz tās salas ir. Aptvere pielādēta pilna, bet nav uz ko šaut.

-    Nerunā.

Mitfords pārbrauca ar roku pakausim.

-    Nūjā. Man jāiet atpakaļ uz skolu. Siltas atvadas un ielūgums uz vakariņām nākamajā vīkendā. Paiet nedēļa, un es esmu klāt, uzcirties kā nekad. Viss vajadzīgais ekipējums līdzi. Sākumā iet lieliski - dzērieni, meičas izskatās dievīgi. Bet tad… - Viņš raidīja spriedzes pilnu, intriģējošu skatienu. - Džūnas māšele sāka kāpt man uz auguma.

-    Padomā tikai!

-    Biju izkodis viņu jau pirmajā reizē. Viena no tām intelektuālajām zebiekstēm, kas izliekas par cieto riekstiņu, bet jau pēc pāris kokteiļiem zaudē sajēgu. Vārdu sakot, viņa uzēdās uz mani - sabojāja visas vakariņas, jutos kā pēdējais muļķis. Sākumā neņēmu to galvā, nu, meitene drusku ieķērusi. Sieviešu būšanas, maz kas. Bet tad viņa sāka šaut pār strīpu - nolika mani kā reti kurš.

-    Kā tā?

-    Nu… izmēdīja, ķēmojās pakaļ. Turklāt viņai labi sanāca. Bet cemme tikpat.

-    Ko viņa tftdu teica?

-    Kārtējais stulbums par pacifismu un atombumbu, esi taču dzirdējis. Bet es neesmu radis pie tādiem tekstiem.

-    Un ko pārējie? Ne Čiku, ne grabu?

-    Labi ja pāris vārdu iesprauda. Arī it kā šokā. Lai vai kā, bet pēkšņi Šī Džūlija eksplodēja - deva ārā veselu kārtu riebeklību. Pilnīgi izgāja no rāmjiem. Tad nu gāja vaļā! Tā otra, Džūna, metās viņu valdīt, vecais tikai plātīja rokas kā aizšauta vārna. Džūlija metās prom, māsa pakaļ. Paliku sēžam ar veco. Tas sāka stāstīt, ka nabadzītes augušas bez vecākiem. Gribēja glābt situāciju. Pekstiņi!

-    Kas tad tās bija par riebeklībām?

-    Vai es vairs atceros, vecīt. Viņa vienkārši bija piesūkusies. -Bridi viņš vandījās pa atmiņu plauktiem. - Nosauca mani par nacistu, piemēram.

-    Par nacistu?!

-    Nu, viens no trača iemesliem bija Mozlijs2.

-    Vai tad tu…

-    Protams, ka ne. Traks, vai! -Viņš iesmējās un paglūnēja uz mani. - Bet jāatzīst, ka Mozlija runās ir sava daļa taisnības. Ja gribi zināt manas domas, šī valsts ir maķenīt nolaidusies. - Mitfords atkal izstaipīja kaklu. - Derētu bišķi vairāk disciplīnas. Nācijas lepnuma…

-    Nu, varbūt, bet kāds tam sakars ar Mozliju?

-    Saproti mani pareizi, vecīt! Kā tu domā, pret ko es cīnījos sasodītajā karā? Bet… nu, ņemsim kaut vai Spāniju. Vai Franko maz laba tai darījis?

-    Manuprāt, vienīgais viņa devums ir daudz jaunu cietumu Bar-selonā.

-    Vai esi kādreiz tur bijis?

-    Neesmu vis.

-    Tad nav jēgas runāt par to, ko Franko ir un ko nav darījis.

Prātā izskaitīju līdz pieci. - Atvaino. Neņem galvā. Iesim tālāk.

-    Man ir gadījies palasīt šo to no Mozlija. Nevar noliegt, ka tur ir sava jēga. Visai daudz jēgas-viņš atkārtoja, uzsverot katru vārdu.

-    Es taču nestrīdos.

Saceltās spalvas nolaidās, kapteinis turpināja stāstīt.

-    Nu, mana dvīne atgriezās, vecais āzis atstāja mūs uz bridi, un viņa likās tik mīlīga. Es, protams, izmantoju situāciju - liku saprast, ka tikai maza pastaiga mēnesnīcā spēs dziedēt ievainotās jūtas.

Viņa uzreiz - pastaiga? Un kā būtu ar peldēšanos? Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņa to pateica - uzreiz bija skaidrs, ka šī pelde var novest pie citām, daudz interesantākām aktivitātēm. Tieši pusnaktī pie vārtiem. Vienpadsmitos visi liekas uz auss, bet es sēžu, gatavs startēt. Izlavos no mājas, aizstaigāju līdz vārtiem. Bez problēmām. Pēc piecām minūtēm šī ir klāt. Nu, vecīt, esmu gana maigojies, bet šī aizsvilās ne pa jokam, domāju jau, ka operācija Pusnakts Pelde būs jāaizstāj ar citiem vingrinājumiem. Bet tad meiča paziņoja, ka grib mazliet atvēsināties.

-    Labi, ka tu nepastāstīji to visu toreiz. Vilšanās būtu iedzinusi mani kapā.

Augstsirdīgs smaids. — Aizejam līdz jūriņai, un šī saka: «Es aizmirsu peldkostīmu, tu varētu ieiet pirmais.» Padomāju, nu, varbūt meitene kautrējas, varbūt grib ieiet krūmos… Lai notiek -ģērbjos nost. Šī pazūd kokos. Un puisis dara akurāt to, kas viņam teikts - aizpeld piecdesmit jardus jūrā, kuļ ūdeni, gaida divas minūtes, gaida trīs, beigās visas desmit, jau pavisam nosalis. Meičas kā nav, tā nav.

-    Un tavu bikšu arī.

-    Naglai uz galvas, vecīt. Gluži pliks stāvu krastā un šņācu pēc tā nolāpītā skuķa. - Es iesmējos, un Mitfords arī savilka greizu smaidiņu. - Jā, varens joks. Tad man beidzot pielēca. Vari iedomāties, cik nikns es biju. Gaidu vēl pusstundu, izmeklējos visriņķī. Nekā. Tad laižos atpakaļ uz māju. Norauju kādu priežu zaru, lai pie gadījuma piesegtu savu mantību, visas kājas pagalam.

-    Vienreizēji!

Centos apvaldīt platu smaidu un paust vēlamo solidaritāti.

-    Eju pa vārtiem, pa celiņu taisni uz māju. Un kā domā, ko es redzu mājas priekšā? - Man nebija savas versijas. - Cilvēks karājas!

-Nu gan tu joko!

-    Nekā, vecīt. Jokoja viņi, nevis es. Tas, protams, bija izbāzenis. Tāds kā durkļu cīņas mācībās, piebāzts ar salmiem. Virve ap kaklu, pakārts. Ar Hitlera ģīmi un manām drēbēm mugurā.

-    Apžēliņ! Un ko tu?

-    Ko es? Norāvu to maucību zemē un izģērbu.

-    Un tālāk?

-    Neko. Viņi bija prom. Aiztinušies.

-    Prom?

-    Ar kaiku. Dzirdēju to vēl lejā, pludmalē. Domāju, kāds zvejnieks. Soma lai bija atstāta ārā, viss savā vietā. Tā nu es kātoju tās četras jūdzes uz skolu.

-    Varu iedomāties, cik nikns tu biji.

-    Nevari vis.

. -Bet tu taču to tā neatstāji, vai ne?

Viņš tīksmi pasmīkņāja.

-    Neatstāju vis. Pavisam vienkārši - uzrakstīju mazu ziņojumu. Vispirms par to karalaika slaktiņu, tad dažus jaukus faktus par mūsu drauga Končisa pašreizējām politiskajām simpātijām. Un nosūtīju, kur pienākas.

-Kas tad viņš ir? Komunists? - Kopš pilsoņkara beigām 1950. gadā komunisti Grieķijā tika nežēlīgi vajāti.

-    Pazinu dažus no tiem Krētā. Un uzrakstīju, ka esmu redzējis tos Fraksosā, izsekojis līdz viņa mājai. Pilnīgi pietiekami, viss, kas viņiem vajadzīgs, - mazs cinītis gāž lielu vezumu. Tāpēc arī tev nebija tas gods.

Grozot pirkstos savu glāzi, es nodomāju - gluži otrādi, iespējams, ka tieši šim muļķīgajam cilvēkam var pateikties par to, ka man bija «tas gods». Arī «Džūna» atzina, ka pērn viņiem nogājis pavisam greizi, nācies no visa atteikties, - bija gadījusies tik stulba lapsa, ka nebija jēgas turpināt medības. Šķiet, Končiss tika teicis, ka mana dalība ir tikai nejaušības lemta. Nu, uz mani viņi vismaz izlika krietnu žūksni naudiņas. Uzsmaidīju Mitfordam.

-    Tātad tu biji tas, kas smejas pēdējais.

-    Tāds ieradums, vecīt. Nāk par labu sejas krāsai.

-    Bet kāda velna pēc viņi tā izrīkojās? Nu labi, tu nebiji viņiem pa prātam. Varēja taču uzreiz tevi pasūtīt.

-    Visas tās runas, ka viņas ir vecā krustmeitas. Pekstiņi! Kādas krustmeitas - pārītis augstas klases mauku, lūk, kas. Skaidrs no tiem vārdiņiem vien, ar ko Džūlija mani bombardēja. Un tie maucī-gie, divdomīgie skatieni.. - Viņš lūkoja man dot par tiem priekšstatu. - Tādas lietiņas tur nav retums, īpaši Vidusjūras austrumos. Esmu ar to sastapies.

-    Tu gribi teikt…

-    Rupji runājot, es gribu teikt, ka mūsu naudasmaiss pats vairs neko nevarēja, bet… guva savu prieciņu skatoties, kā to dara citi.

Slepus paglūnēju uz viņu, biju aizmaldījies bezgalīgā atbalšu labirintā. Vai viņš ir Končisa cilvēks? Vai tomēr nav?

-    Vai viņi ko tādu lika saprast?

-    Bija šādi tādi mājieni. Pēc tam es tos izkodu. Jā, bija gan.

Viņš aizgāja un atgriezās ar vēl divām porcijām džina.

-    Varēji gan mani pabrīdināt.

-    Es taču to izdariju.

-    Jā gan, skaidrāk par skaidru.

-    Zini, ko Ksans - Ksans Fīldings — darīja ar visiem jaunajiem, ko nometa pie mums, Levkadas kalnos? Sūtīja uzdevumā. Pa taisno prom — nekādu brīdinājumu, nekādu pamācību. «Turi acis vaļā» un viss. Tā, lūk.

Mitfords nepatika man ne tikai kā prasts un nožēlojams cilvēciņš - redzēju viņā savu karikatūru, savu trūkumu pārāko pakāpi. Tā ķēmīgā dzimumzīme, ko es rūpīgi slēpu zem drēbēm, viņam rēgojās tieši uz pieres. Nedarbojās pat mana ieilgusī paranoja, aizdomas, ka viņš varētu būt «iesūtīts», lai vēlreiz mani pārbaudītu, pamācītu - šī cilvēka stulbums bija tik dabisks, ka es nekādi nespēju noticēt viņa aktiera meistarībai. Atcerējos Liliju de Seitasu -viņa noteikti uztvēra mani tāpat kā es Mitfordu. Kā barbaru.

Izgājām no Mandragoras uz ielas.

-    Nākammēnes braukšu uz Grieķiju, — Mitfords noteica.

-    Ko tur?

-    Tūrisms, vecīt - nākamvasar gribam apgūt arī šo nostūri.

-    Ak Kungs. Tikai ne to.

-    Tas nāks viņiem tikai par labu. Sāks varbūt smadzenes kustināt.

Pavēros uz ļaužu pilno Soho ieliņu. - Kaut Zevs tevi sasper un zeme paveras zem kājām, tiklīdz tur nokļūsi.

Mitfords uztvēra to kā joku.

-    Ir pūļa laikmets, vecīt. Tā nu tas ir.

Viņš pastiepa roku. Nožēloju, ka neprotu sakampt to un braši pārlidināt viņu sev pār plecu. Pa taisno zemē. Pēdējais, ko no viņa

redzēju, bija tumšzila mugura, kas soļoja Šeftsberijas avēnijas virzienā; mūžīgais uzvarētājs cīņā, kurā uzvaru gūst zaudētāji.

Pēc pāris gadiem noskaidrojās, ka viņš tomēr tēloja, gan ne to lomu, no kuras biju baidījies. Uzdūros viņa vārdam laikrakstā -Aleksandrs Mitfords arestēts Torkī par ceļojumu čeku viltošanu. Šādi darbodamies, viņš bija apbraukājis vai visu Angliju, turklāt uzdevies par kapteini, ordeņa Par nopelniem kaujā un Kara Krusta kavalieri.

«Apsūdzētais gan bija Grieķijā sabiedroto spēku sastāvā,» notikušo komentēja apsūdzības pārstāvis, «bet ieradās tur tikai pēc Vācijas kapitulācijas, tā ka Pretošanās kustībā viņš nav ņēmis vērā ņemamu dalību.» Un vēl: «Pēc demobilizācijas A. Mitfords atgriezās Grieķijā, kur ar viltotu rekomendāciju palīdzību iekārtojās darbā par skolotāju. Pēc neilga laika viņš tika atlaists.»

Pievakarē es uzgriezu Mačhedemas telefona numuru. Klausulē ilgi pīkstēja vienmuļais signāls, līdz beidzot kāds pacēla klausuli. De Seitasa kundze likās gluži aizelsusies.

-    Dinsfordhausa.

-    Tas esmu es. Nikolass Ērfs.

-    Ā, sveicināti, - viņa attrauca vienaldzīgi mundrā balsī. - Atvainojiet, es biju dārzā.

-    Es gribētu ar jums satikties.

Maza pauze.

-    Man nav nekā jauna.

-    Tomēr es gribētu jūs sastapt.

Atkal maza pauze, es jutu viņas smaidu.

-    Kad? - viņa pēdīgi vaicāja.

74

Nākamajā rītā biju izgājis. Pārradies ap pulksten diviem, atradu zem durvīm Kempas zīmīti: «Bija atnācis kāds jeņķis. Teica, tas esot steidzīgi. Četros nāks atkal.» Nokāpu lejā. Viņa triepa ar īkšķi treknus kodīgi zaļas krāsas tārpus virs drūmi melniem un tumšbrūniem ripolīna3 plankumiem. Kempa nevarēja ciest, ka tiek traucēts viņas «radošais process».

-    Kas tas par jeņķi?

-    Teica, ka viņam vajagot tevi satikt.

-    Kāpēc?

-    Kaut kas sakarā ar Grieķiju. - Viņa vērtējoši atkāpās un, iespraudusi mutē smēķi, aplūkoja savu ķēzījumu. - Tavu bijušo darbu vai kaut ko tādu.

-    Bet kur viņš dabūja manu adresi?

-    Prasi ko vieglāku.

Es arvien blenzu uz zīmīti. - Kā viņš izskatījās?

-    Jēziņ, vai tiešām nevar drusku paciesties? - Viņa apsviedās pret mani. - Pazūdi no šejienes!

Bez piecām minūtēm četros viņš bija klāt - izstīdzējis puisis ar nepārprotami amerikānisku ezīti. Viņš nēsāja brilles un Šķita pāris gadu jaunāks par mani. Patīkama seja, patīkams smaids, itin viss pie viņa bija patīkams, svaigs un zaļoksns kā salātlapa. Viņš sparigi pašāva roku sveicienam.

-    Džons Brigss.

-    Sveicināts.

-Nikolass Ērfs, vai ne? Vai pareizi izrunāju? Tā kundze…

Aicināju viņu iekšā. - Baidos, ka šī nav tā krāšņākā Londonas māja.

-Nesaki vis. Šeit ir ļoti jauki! - Viņš skatījās apkārt, meklējot īstos vārdus. - Tāda atmosfēra! - Kāpām augšā.

-    Nebiju gaidījis, ka mans pēctecis būs amerikānis.

-    Nūjā, tas varētu būt saistīts ar Kipras krīzi.

—    Ak tā.

—    Es jau kādu gadu esmu šajā krastā, Londonas universitātē. Un visu laiku gudroju, kā pirms prombraukšanas izkārtot sev kādu gadiņu Grieķijā. Nu esmu septītajās debesīs. - Bijām tikuši līdz kāpņu laukumiņam, pa vaļējām durvīm varēja redzēt pie šujmašīnām nolīkušas meičas. Izdzirdējušas soļus, dažas pasnaikstīja galvas un zīmīgi nosvilpās. Brigss pamāja viņām ar roku. - Vai nav jauki? Tomasa Huda* cienīga ainiņa.

—    Kur tu uzzināji par šo darbu?

—    Avīzē, The Times Educational Supplement. — Pat vispārzināmas angļu dzīves reālijas viņš pieminēja stomīgā tonī, kā šaubīdamies, vai esmu par tām dzirdējis.

Bijām nonākuši pie manām durvīm; ielaidu viņu istabā. - Es domāju, ka Britu padome vairs nesadarbojas ar šo skolu.

—    Vai tad? Cik es zinu, skolas komiteja uzticēja pārrunas misteram Končisam, jo viņš kādu laiku uzturējās Londonā. — Brigss bija iegājis dzīvojamā istabā un vērās pa logu uz vecajām, aplupu-šajām Šarlotstrītas fasādēm. - Vienreizēji! Kā man patīk šī pilsēta! Norādīju uz mazāk nospeķoto mīksto krēslu.

—    Tātad… manu adresi tev iedeva misters Končiss?

—    Kā tad! Vai viņam nevajadzēja to darīt?

—    Nē taču. - Es piemetos uz palodzes. - Vai viņš teica kaut ko par mani?

Brigss kā mierinādams paslēja roku. 1 Nūjā, viņš… tā teikt… brīdināja mani, cik nelāgi var beigties šīs skolu intrigas. Cik es sapratu, tev gadījās…—viņš mulsi aprāvās. - Vai esi ticis tam pāri?

Paraustīju plecus. — Grieķija paliek Grieķija.

—    Droši vien viņi jau berzē rokas, gaidot īstu, dzīvu amerikāni.

—    Droši vien. - Brigss noskurināja galvu, strikti noraidot domu, ka īstu, dzīvu amerikāni varētu iepīt grieķu skolas intrigās. - Kad tu tikies ar misteru Končisu?

—    Pirms trim nedēļām, kad viņš bija šeit. Būtu piekāpis ātrāk, bet viņš bija nozaudējis tavu adresi. Atsūtīja to man no Grieķijas. Tikai šorīt.

-    Šorīt?

-    Nūja. Ar telegrammu. - Viņš plati pasmaidīja. - Es arī biju pārsteigts. Domāju, viņš par to jau aizmirsis. Tu… vai labi viņu pazīsti?

-    Nu, es… tikāmies pāris reižu. Taisnību sakot, tā arī neesmu sapratis, kāds ir viņa statuss skolas komitejā.

-    Oficiāli nekāds, tā viņš teica. Vienkārši piepalīdzot viņiem, kad ir tāda iespēja. Bet angliski gan viņš runā perfekti!

-    To nevar noliegt.

Vērtējoši noskatījām viens otru. Brigsa brīvās manieres diez vai bija dabas dotas, drizāk iegūtas pašmācības ceļā, studējot tādas grāmatiņas kā Vienkāršs un viegls kontakts ar svešiniekiem. Varēja just, ka viņa dzīvē vēl nekas nav nogājis greizi, tomēr skaudība nespēja pilnībā atraidīt viņa svaigumu, entuziasmu un enerģiju.

Aši izvērtēju situāciju. Pilnīgi neticami likās, ka viņa parādīšanās nav saistīta ar manu zvanu uz Mačhedemu, to gandrīz varēja uzskatīt par apliecinājumu viņa nevainībai. No otras puses, mans zvans noteikti tika uztverts kā liecība zināmai dvēseles metamorfozei, un šī vizīte varēja būt operatīva tās patiesīguma raudze. Tomēr runa par telegrammu arī liecināja viņam par labu, un, lai gan biju sapratis, ka «objekta» izvēle tiek uzticēta nejaušībai, varbūt bija iemesls, kāds šīs vasaras «eksperimenta» rezultāts, kas lika Konči-sam pašam izraudzīt nākamo jūrascūciņu. Brigsa dedzīgās vientiesības priekšā es jutos kā iekāpis Mitforda ādā: ļaunīgo uzjautrinājumu vēl vairoja tīri eiropeisks prieks par to, ka tiks piesmieta muļķīgā jeņķu bravūra. Bija arī daudz cilvēciskāka vēlme - nekad nebūtu atzinis to Končisam vai Lilijai de Seitasai - nesabojāt viņa pieredzējumu.

Protams, viņiem bija jārēķinās ar iespēju (ja vien Brigss nebija iesaistīts spēlē), ka es varu visu atklāt; acīmredzot viņi paļāvās uz to, ka es apzinos šādas rīcības cenu. Tas nozīmētu, ka es neko neesmu pieņēmis, līdz ar to man nekas vairs nepienākas, nekas netiks dots. Pat ar šo riskanto soli viņi pamanījās mani tirdīt: kārdinājums sodīt prātā drudžaini jaucās ar negribētu apbrīnu. Pēdīgi atkal paliku stāvam ar pletni rokā, atkal nespējīgs likt to lietā.

Brigss izvilka no savas ādas mapes piezīmju bloku.

-    Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus? Man te ir vesels saraksts.

Atkal sakritība: tieši tā pirms pāris dienām biju rīkojies es pats.

Viņš dāvāja man savu bērnišķā entuziasmā starojošo smaidu. Es atsmaidīju pretī.

-    Klāj vaļā.

Puisis bija biedinoši pedantisks. Mācību metodika, grāmatas, apģērbs, klimats, sporta aktivitātes, līdzi ņemamie medikamenti, ēdiens, bibliotēkas apjoms, kas jāredz Grieķijā, pārējo pasniedzēju īss raksturojums - viņam vajadzēja informāciju par ikvienu Frakso-sas dzīves aspektu. Pēdīgi viņš atrāva acis no blīvi pieskripātā blociņa un paņēma glāzi alus, ko biju viņam ielējis.

-    Lielais paldies! Varen vērtīga informācija - nu es zinu visu vajadzīgo.

-    Izņemot to, kā tas viss ir patiesībā.

Brigss pamāja ar galvu. - Jā, misters Končiss mani brīdināja.

-    Vai zini grieķu valodu?

-    Mazliet latīņu, vēl mazāk grieķu.

-    Tur iemācīsies.

-    Es jau mācos, ņemu privātstundas.

-    Un aizmirsti par sievietēm.

Viņš atkal pamāja.

-    Neko darīt. Turklāt esmu saderināts, tā ka… - Brigss izcēla kabatas portfeli un sniedza man foto. Mani uzlūkoja melnmataina meiča ar pārāk mazu muti un intensīvu smaidu; vaibstus tikko jaušami bija iezīmējusi nešķīstās dieves Godkāres roka.

Atdevu to Brigsam. - Izskatās pēc anglietes.

-    Trāpīts! Patiesībā gan viņa ir velsiete. Mācās tepat Londonā, teātra akadēmijā.

-    Padomā tikai.

-    Ceru, ka viņa varēs izrauties nākamvasar uz Fraksosu.

-    Vai tu…teici to misteram Končisam?

-    Kā tad. Un viņš bija loti laipns, piedāvāja pat pajumti savā mājā.

-    Interesanti, kurā. Fraksosā vien viņam ir veselas divas.

-    Cik sapratu, gāja runa par māju ciematā. - Brigss izplūda smaidā. - Tas gan nebūs gluži par velti.

-Ak tā?

-    Misters Končiss grib, lai es palīdzu pie tā viņa… - Teikto pavadīja pašsaprotams žests - sak, tu taču to visu zini.

-    Pie tā viņa…

-    Vai tad tu ne… - Viņš uzlūkoja mani un saprata, ka, lai kas tas ari būtu, es ne… - Nu, varbūt…

-    Ak Kungs, man taču tu vari droši stāstīt.

Vēl bridi stomījies, puisis pasmaidīja.

-    Vienkārši viņš negribēja, lai kāds par to uzzina. Domāju, ka esi dzirdējis, bet ja tikies ar viņu tikai pāris reižu… Nu, par to dižo atradumu viņa īpašumā?

-Atradumu?

-    Vai zini, kur ir viņa villa? Kaut kur salas otrā pusē.

-    Zinu, zinu.

-    Nu, lūk, šovasar tur esot nobrucis kāds klints gabals un zem tā atklājies kaut kas līdzīgs Mikēnu laika pils pamatiem. Vismaz tā domā misters Končiss.

-    Viņam tikpat neizdosies to noklusēt.

-    Es jau ari tā domāju. Bet viņam šķiet, ka vismaz kādu laiku varētu paturēt to noslēpumā. Tagad viņš esot aizbēris to ar zemi, bet pavasari domā sākt izrakumus. Skaidrs, ka viņš negrib, lai jau tagad tur sirotu ziņkārīgo bari.

-    Pats par sevi.

-    Šķiet vismaz, ka garlaicīgi man nebūs.

Iztēlē skatīju Liliju kā Knosās4 čūsku dievieti, kā Elektru, Kli-taimnēstru5; doktore Vanesa Maksvela, daudzsološa jauna arheo-loģe.

-    Jā, liekas gan.

Viņš izdzēra alu un ieskatījās pulkstenī.

-    Šausmas, nu gan jāskrien! Sešos randiņš ar Amandu. - Viņš sparīgi sakratīja man roku. - Tu nemaz nezini, cik ļoti esi man palīdzējis! Es noteikti rakstīšu un par visu atskaitīšos.

-    Tas gan būtu labi. Man patiesi interesē, kā tev tur ies.

Pavadīju viņu līdz ārdurvīm. Man priekšā uz kāpnēm šūpojās viņa akurātais ezītis; vērojot to, sāku palēnām atprast Končisa izvēli. Ja ņemtu miljonu koledžā izglītotu amerikāņu jauniešu un ekstrahētu šīs masas būtību, ieliekot to vienā klasiskā eksemplārā, tas būtu visai līdzīgs Brigsam. Man, protams, nepatika doma, ka visur-lienošie amerikāņi tikuši līdz šai tik intīmajai, tik šķīstajai Eiropas vietiņai. Bet galu galā viņa vārds bija daudz angliskāks par manu, turklāt viņš nebija pirmais - tur jau ir bijis Džo un apsūdzības pārstāve doktore Mārkusa.

Iznācām uz lievenīša. - Vai viedu ceļavārdu nebūs?

-    Nebūs vis. Tikai vislabākie novēlējumi.

-Nu tad…

Mēs vēlreiz sarokojāmies.

-    Gan jau būs labi.

-    Tu tiešām tā domā?

-    Nav izslēgts, ka daži no šīs pieredzes aspektiem tev liksies visai neparasti.

-    Nu bet protams. Es taču braucu turp, lai redzētu un iepazītu. Atvērts visam jaunajam, gatavs visam neparastajam. Lielais paldies!

Pavadīju viņu ar ilgu, zīmīgu smaidu; gribēju, lai viņš atceras šo smaidu, kas izteica vairāk, nekā varēju atļauties paust vārdos. Viņš pavēcināja roku un devās prom. Pēc pāris soļiem ieskatījās pulkstenī un laidās teciņus. Domās aizdedzu svecīti par godu Leveijē.

75

Viņa kavējās desmit minūtes. Ieraudzījusi mani līdzās atklātnīšu letei, piesteidzās klāt; ātrais solis un sejas izteik- sme pauda pieklājīgu nožēlu.

- Man loti jāatvainojas. Taksometrs bija gliemezim rada. Saņēmu sveicienam pastiepto roku. Kā sieviete, kura nodzīvojusi jau pusgadsimtu, de Seitasa kundze izskatījās lieliski; ģērbta ar

nevērigu eleganci, viņa jo vairāk izcēla Viktorijas un Alberta muzeja pēcpusdienas apmeklētāju blāvo vienveidību. Kuplie, cepurītes nepiesegtie mati un pelēkbaltais Šanelas kostīms uzsvēra veselīgo iedegumu un dzidro skatienu.

-    Nav tā labākā tikšanās vieta. Ceru, jūs neņemsiet ļaunā?

-    Itin nemaz.

-    Nesen nopirku kādu astoņpadsmitā gadsimta šķīvi. Un šeit to var novērtēt. Tas nebūs ilgi.

Acīmredzot viņa labi pazina muzeju, drošā solī devās lifta virzienā. Gaidot viņa dāvāja man siltu, ģimenisku smaidu, kas šķita lūdzam to, ko vēl nebiju gatavs dot. Biju nolēmis turēties pie zelta vidusceļa, laipojot starp viņas labvēlību un savu pašlepnumu, un biju sagatavojis vismaz duci frāžu sarunas ievadam. Taču mani samulsināja šī steiga, pēkšņā apjauta, ka esmu tikai viens no punktiem neva|īgas dienas plānā; nu šīs replikas šķita aplamas un muļķīgas.

-    Otrdien tikos ar Džonu Brigsu, - pēdīgi bildu.

-    Ak tā. Interesanti! Es gan neesmu viņu redzējusi. - Varētu domāt, ka runa ir par jaunu mācītāja palīgu. Lifts bija klāt, mēs iegājām kabīnē.

-    Izstāstīju viņam visu, ko zināju. Visu, kas viņu tur sagaida.

-    Tā jau mēs domājām. Tāpēc jau viņš tika pie jums sūtīts.

Stīvi smaidiņi, spriegs klusums.

-    Varēju izstāstīt.

-    Jā. - Lifts apstājās. Nokļuvām galerijā, kur bija izstādītas mēbeles. — Jā. Varējāt gan.

-    Vai varbūt tas bija kārtējais tests?

-    Nekāds tests nebija vajadzīgs.

-    Vai esat par to tik pārliecināta?

Viņa paskatījās ciešu skatienu, tāpat kā toreiz, kad rādīja man Nevinsona vēstules kopiju. Pienācām pie durvīm ar uzrakstu «Keramikas nodaļa». De Seitasa kundze piespieda zvana pogu.

-    Ne pārāk veiksmīgs sākums, - es sacīju.

Viņa pievērsās savu kurpju purngaliem. - Tā gan. Varam mēģināt vēlreiz - pēc maza mirklīša. Jūs taču pagaidīsiet?

Durvis atvērās, un viņa iegāja iekšā. Viss notika tik ātri un saraustīti, man netika dota ne mazākā iespēja. Pirms durvis aizvērās, es saņēmu ātru, vainīgu skatienu, it kā viņa bažītos par to, ka varu aizbēgt.

De Seitasa kundze atgriezās pēc pāris minūtēm.

-    Nu, vai jums paveicies?

-    Tieši tas, ko cerēju - īsts Bovas* porcelāns.

-    Tātad jūs ne vienmēr paļaujaties uz savu intuīciju?

Pelēkajās acīs pazibēja šķelmīga dzirksts.

-    Nu, ja šeit būtu noda|a, kur novērtēt jaunus vīriešus…

-    Jūs piekārtu man birciņu un ieliktu plauktiņā?

Viņa pasmīnēja un aplaida acis visriņķī.

-    Taisnību sakot, man diez kā nepatīk muzeji. Jo sevišķi tie, kas glabā savu laiku nodzīvojušas mentalitātes pīšļus. - Viņa pagriezās iešanai. - Man teica, ka ekspozīcijā ir līdzīgs šķīvis. Tepat blakus.

Iegājām garā, tukšā galerijā ar porcelāna ekspozīciju. Šķita bezmaz, ka šī epizode ir iepriekš pārdomāta, Lilijas kundze taisnā ceļā devās pie vajadzīgās vitrīnas. Izcēlusi savu šķīvi no pīta groziņa, viņa lēni virzījās gar stikla sienu, kamēr aiz tasīšu un krūžu grupas atrada gandrīz identisku zili baltu šķīvi. Piegāju viņai klāt.

-    Te nu tas ir!

Mirkli salīdzinājusi abus traukus, viņa ietina šķīvi zīdpapīrā un sniedza to man. Biju gluži apstulbis.

-    Tas jums.

-Bet…

-    Nekādi «bet». Lūdzu, ņemiet! - Viņas smaids noraidīja manu gandrīz aizvainoto izteiksmi. - Pirkām to kopā ar Alisonu. Pareizāk, Alisona bija ar mani, kad es to pirku. - viņa piebilda.

Dāvana tika maigi iespiesta man rokās. Mulsi attinu papīru un blenzu uz naivo gleznojumu apļa centrā: ķīnietis ar sievu un diviem bērniem, mūžīgās keramikas fosilijas. Nez kādēļ atcerējos grieķu zemniekus uz kuģīša klāja, jūras rimto elpu un nakts vēju.

-    Manuprāt, jums jāmācās apieties ar trauslām lietām. Jo sevišķi ar tām, kas daudz vērtīgākas par šo te.

Joprojām skatījos uz četrām figūrām tintes krāsā.

-    Tādēļ jau es gribēju ar jums tikties.

Mūsu acis sastapās, un pirmo reizi es jutos uzlūkots ne tikai ka ekspertīzes objekts.

-    Varbūt padzersim tēju?

-    Nu, - viņa noprasīja, - par ko tad jūs gribējāt ar mani runāt?

Bijām atraduši stūri brivu galdiņu, tikko bija atnests pasūtījums.

-    Par Alisonu.

-    Es jums jau teicu. - De Seitasa kundze paņēma tējkanniņu.

- Tas ir atkarīgs tikai no viņas.

-    Ari no jums.

-    Nē. Man ar to nav nekāda sakara.

. — Vai viņa ir Londonā?

-    Esmu apsolījusi paturēt to noslēpumā.

-    Paklausieties, es domāju… — Tomēr es noriju vārdus, kas grozījās mēles galā. Lilijas kundze ielēja man tēju - vienīgais, ko viņa bija gatava darīt manā labā. — Sasodīts, ko viņa īsti grib? Kas man tagad būtu jādara?

-    Vai nebūs par stipru? — Viņa rādīja man tasītes saturu.

Es nepacietīgs papurināju galvu. Ielējusi sev mazliet piena, viņa piedāvāja to man. Iecietīgs smaids.

-    Man vienmēr licies, ka dusmas nav tā labākā izteiksme cilvēka sejā.

Gribēju atgrūst šos vārdus tāpat kā pirms nedēļas viņas roku, tomēr sapratu, ka šis rimtais pārākums ir netiešs, bet pamatots atgādinājums par mūsu dzīves pieredzes kraso atšķirību, korekti mātišķs mājiens, kas sacīja: sadumpoties pret viņas nostāju nozīmētu eksponēt savu puiciskumu, sadumpoties pret viņas inteliģenci - atklāt tās trūkumu sevī. Iedūru skatienu tējas tasē.

-    Es vienkārši nespēju vairs ilgāk gaidīt.

-    Nu ko, tad viņa būs no jums brīva.

Iedzēru malku tējas. De Seitasa kundze rāmi zieda medu uz grauzdētās maizītes.

-    Varat uzrunāt mani vārdā, - es klusi sacīju. Roka mirkli sastinga, tad turpināja ziest medu - varbūt ne tikai tiešā nozīmē. - Vai tas derēs kā izlīguma žests?

-    Ja vien tas ir patiess.

-    Tikpat patiess kā jūsu nesenais palīdzības piedāvājums.

-    Vai bijāt aizgājis uz Somersethausu?

-    Jā gan.

Nolikusi nazi, viņa uzlūkoja mani.

-    Gaidiet tik, cik Alisona uzskatīs par vajadzīgu. Nedomāju, ka tas būs pārāk ilgi. Es tiešām neko nevaru līdzēt. Tagad tā ir tikai jūsu lieta - jūsu un viņas. Ceru, ka jums tiks piedots, bet nevaru dot nekādas garantijas. Jums vēl nāksies viņu atgūt, Nikolas.

-    Biju domājis, ka tas ir abpusējs process.

-    Varbūt. Arī to varat izšķirt tikai jūs abi. — Viņa nopētīja grauzdiņu savā rokā, tad uzsmaidīja man. - Dieva spēle ir galā.

-    Kas ir galā?

-    Dieva spēle. - Mirkli viņas acīs pazibēja šķelmīga, sardoniska dzirksts. - Jo Dieva nav un tā nav nekāda spēle.

Viņa ķērās pie grauzdiņa, un es pārlaidu acis neadekvāti banālajam fonam. Galda riku piesitieni porcelānam, vidusšķiras balsu čala - skaņas, triviālas kā zvirbuļu čirpsti.

-    Tā jūs to saucat?

-    Tīri neoficiāli.

-    Ja man būtu palicis kaut cik pašcieņas, es pieceltos un ietu prom.

-    Un es biju cerējusi, ka jūs palīdzēsiet man ar taksometru. Mums ar Bendžiju šodien bija iepirkumu diena - sagādājām visu, kas vajadzīgs skolai.

-    Dēmetra universālveikalā?

-    Kāpēc gan ne? Manuprāt, viņai tas varētu patikt. Gabardīna makintoši, vingrošanas čībiņas.

-    Un kā viņai patīk jautājumi?

-    Tas atkarīgs no jautājumiem.

-    Vai man jelkad tiks pateikts, kas ar to visu bija domāts?

-    Jums jau ir pateikts.

-    Jā, vieni vienīgi meli.

-    Varbūt tādā veidā mēs paužam patiesību. - Kā apķērusies, ka ari smaids reizēm var būt nevietā, viņa novērsa skatienu un aši piebilda: - Zināt, ko Moriss man teica, kad es reiz uzdevu līdzīgu jautājumu? Viņš teica: «Atbilde ir viens no nāves veidoliem.»

Viņas sejā parādījās jauna nianse, tā nebija nepielūdzama, drīzāk nepieejama.

-    Savukārt jautājumi ir dzīvības izpausme. - Pagaidīju atbildi, bet de Seitasa kundze klusēja. - Labi, lai tā būtu. Es ļoti nelāgi izrīkojos ar Alisonu. Esmu dzimis nelietis, cūka, kā nu jūs vēlaties. Bet vai tāpēc bija vajadzīgs šis grandiozais pasākums? Lai pateiktu vienam nožēlojamam, morāli bankrotējušam cilvēkam, kas viņš tāds ir?

-    Vai jūs nekad neesat padomājis, kāpēc evolūcijai vajadzēja nopūlēties, radot miljonus visdažādāko formu, dzīvu un nedzīvu veidolu? Vai arī tas nešķiet bezjēdzīgi grandiozs pasākums?

-Moriss man ari piedāvāja šo domu. Kādā metafiziski aptuvenā nozīmē es vēl saprotu, ko jūs gribat teikt, bet…

-    Es gribētu par to pārliecināties. Pasakiet man, lūdzu.

-    Mūsu nepilnībā, mūsu dažādībā ir jābūt kādam augstākam nolūkam.

-    Un kāds ir šis nolūks?

Paraustīju plecus. - Nu… dot iespēju kaut mazliet tuvoties pilnībai. Tādiem defektīviem tipiņiem kā es.

-    Vai zinājāt to jau agrāk?

-    Skaidri zināju vismaz to, ka esmu tālu no pilnības.

-    Un bijāt kaut ko darījis lietas labā?

-    Nē, neko daudz.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc ka… - Es ievilku elpu un pievērsos savai krūzītei.

- Katrā ziņā nekad neesmu sevi attaisnojis.

-    Vai vēl arvien negribat pieņemt sevi tādu, kāds jūs varētu būt?

-    Nav runa par pašu mācību. Bet par veidu, kā tā tika pasniegta.

Atbilde kavējās, es vēlreiz tiku vērtējoši nopētīts.

-    Es zinu, Nikolas, ka tā saucamajā tiesas sēdējums bija jādzird daudz netīkamu, aizskarošu lietu. - Viņas tonis vairs nebija tik strikti pamācošs. - Bet jūs taču bijāt tiesnesis. Ja tas būtu vienīgais, ko pārjums var teikt, arī jūsu spriedums būtu citāds. To apzinājās ikviens no viņiem. Jo īpaši manas meitas.

-    Kāpēc viņa ar mani pārgulēja?

-    Manuprāt, tā vienkārši bija viņas griba. Viņas lēmums.

-    Tā nav atbilde uz manu jautājumu.

-    Varbūt viņa gribēja parādīt, kā tas ir, kad miesisku baudu pilnīgi nošķir no morālas atbildības. - Atcerējos pēdējos vārdus, ko Lilija man tonakt teica, un sapratu - man ir pašam savs mazais noslēpums. Katrā ziņā tas nebija tik vienkārši - uzskatāma, programmā paredzēta mācība; ja arī mācība, tad tā bija abpusēja. Viņas māte turpināja: - Nikolas, ja mēs mēģinām reproducēt kaut mazu daļiņu no tiem noslēpumā tītajiem nolūkiem, kas nosaka mūsu esību, mums gribot negribot jāpārkāpj dažām nosacītām barjerām, ko cilvēks radījis, lai no tiem norobežotos. Tas gan nenozīmē, ka mēs ar prieku likvidētu šīs barjeras ari savā ikdienā. Nebūt ne. Tas ir lietderigs, nepieciešams izdomājums. Taču Dieva spēlē viss balstās uz pieņēmumu, ka dzīvē viss ir izdomāts, viss ir fiktīvs un neviena no šīm butaforijām nav būtiski nepieciešama. - Viņa pasmaidīja. - Pēdīgi es tiku ievilināta dziļāk mežā, nekā biju domā-jusi iet

Atbildēju ar atturīgu smaidu. — Vēl pāris solīšu, un mēs varētu noskaidrot, kāpēc praktiskajiem darbiem tiku izvēlēts tieši es.

-    Dzīves pamatprincips ir nejaušība. Moriss apgalvo, ka tas nav pat diskutējams jautājums - lai to saprastu, atliek kaut vai nedaudz papētīt kodolfizikas likumības. Protams, mēs visi lolojam ilūziju, ka tas tā nav, nevar tā būt.

-    Nejaušība, kas tiek vadīta? Kas attiecas uz nākamo sezonu.

-    Tas neskaitās. Tikpat nevar zināt, kāda būs viņa reakcija.

-    Un ko jūs darītu, ja es būtu atvedis Alisonu uz salu? Vienu brīdi man tika piespēlēta šī ideja.

-    Droši varu teikt tikai vienu - Moriss tūlīt redzētu, ka viņas jūtu godīgums neprasa nekādus pārbaudījumus.

Es nodūru acis. - Vai viņa zina, ka?…

-    Viņa zina, ap ko lieta grozās. Bet tikai vispārējos vilcienos.

-    Vai viņa uzreiz piekrita?

-    Pašnāvības fikcijai viņa piekrita tikai ar noteikumu, ka jūs drīz uzzināsiet patiesību.

Es brīdi klusēju.

-    Vai esat Alisonai teikusi, ka gribu viņu redzēt?

-    Viņa zina manu viedokli šajā lietā.

-    Ka es neesmu viņas domu vērts?

-    Tikai tad, kad tik muļķīgi runājat

Ar kūku dakšiņu vilkdams līdzi galdauta rakstam, centos likties aizvien skeptisks, viņas vārdu nepārliecināts.

-    Un kas notika ar jums? Tai pašā pirmajā gadā?

-    Radās vēlme palīdzēt Morisam turpmākajos. - Bridi vilcinājusies, viņa turpināja: — Tas sākās kādā nedēļas nogalē, kādā garā vakarā, kad mēs sēdējām un ilgi, ilgi runājām. Mani tobrīd māca vainas apziņa. Pēc tēvoča nāves izrādījās, ka mēs ar Bilu esam visai bagāti cilvēki. Tas nāca tik pēkšņi - pārdzīvojām kaut ko līdzīgu tam, ko tagad mēdz saukt par psihotraumatisko stresu. Apspriedām to ar Morisu. Un… tas līdzēja mums tikt uz priekšu, pārvarēt dažus šķēršļus. Domāju, jūs man piekritīsiet - tā notiek visi atklājumi, gan lielie, gan mazie. Pēkšņi un neatgriezeniski. Un tev neatliek nekas cits kā iet Hdz galam, izpētīt tos visā pilnībā.

-    Izmantojot gluži nepiederīgus cilvēkus?

-    Mēs nekad neesam droši par panākumiem, Nikolas. Jūs esat piekļuvis mūsu noslēpumam un tagad līdzināties radioaktīvai vielai - mēs ceram noturēt jūs līdzsvarā, bet nav nekādu garantiju, ka tas izdosies. Viņas acis pievērsās tējas tasītei. - Kāds… no jūsu «kolēģiem» reiz teica man, ka es esmu kā rāma ūdens lāma. Tā vien gribas iemest tur akmeni. Bet es neesmu tik nesatricināma kā varbūt šķiet.

-    Manuprāt, jūs lieliski tiekat ar visu galā. Ļoti inteliģenti.

-Paldies par komplimentu. - Viņa atkal nodūra acis, tad sacīja:

- Nākamnedēļ es braucu projām - kā katru rudeni, kad bērni ir prom no mājas. Tā nav bēgšana, es vienkārši darīšu to, ko esmu darījusi katru septembri.

-    Vai brauksiet… pie viņa?

-ja.

De Seitasa kundze apklusa, šķita bezmaz, ka viņa jūtas neveikli, nojaušot un attaisnojot to savādo greizsirdību, kas man iedzēla, -viņus patiešām saistīja tuvas, pieredzes bagātas attiecības, tā nebija mana iedoma vien. Uzmeta aci pulkstenim.

-    Ak Kungs! Man |oti žēl, bet Gunhilde un Bendžijs gaidīs mani pie Kingskrosas. Un šīs burvīgās kūciņas…

Tās gulēja neskartas, atbaidošas savā sintētiskajā krāšņumā.

-    Samaksāsim par iespēju atstāt tās uz šķīvja.

Viņa piekrītoši pasmīnēja, un es pamāju oficiantei.

-    Gribētos, lai jūs zinātu vēl ko - pēdējo trīs gadu laikā Morisam ir bijušas divas nopietnas sirdslēkmes. Tā ka…nākamās vasaras var arī nebūt, - Lilijas kundze piebilda.

-    Jā. Viņš man teica.

-    Un jūs viņam neticējāt?

-Nē.

-    Vai man jūs ticat?

Atbildēju izvairīgi. - Nav nekāda iemesla ticēt, ka viņa nāves gadījumā nebūs nākamās vasaras.

Viņa uzvilka cimdus. - Kāpēc jūs tā domājat?

Veltīju de Seitasa kundzei viņas pašas smaidu.

Viņa grasījās vēl ko teikt, bet pārdomāja. Atcerējos, kā domās biju teicis par Liliju: izkrist no lomas. Caur viņas acīm manī skatījās Lilija; labirints, privilēģijas, kas dotas, un privilēģijas, kas liegtas. Pamiers.

Mirkli vēlāk mēs jau bijām gaitenī, steidzāmies uz izeju. Mums pretī nāca divi vīrieši. Tie jau bija gandrīz garām, kad viens no viņiem klusi iesaucās. De Seitasa kundze apstājās mulsā pārsteigumā. Elegants tumšzils uzvalks ar pieskaņotu tauriņu, kupli, agri nosirmojuši mati un liela, izteiksmīga mute sārtenā sejā. Lilijas kundze spēji pagriezās pret mani.

-    Nikolas, atvainojiet mani uz mirkli! Un - noķeriet, lūdzams, to taksometru!

Negaidītās tikšanās pārsteigta, vīrieša impozantā seja kļuva aizkustinoši zēniska, siltu atmiņu atspulga skarta. Izmeklētā laipnībā dodams ceļu jauniem apmeklētājiem, es guvu iespēju vēl mirkli uzkavēties. Saņēmis aiz rokām, vīrietis pavilka de Seitasa kundzi malā, un viņa dāvāja vīrietim savu īpašo smaidu - Cerera, kas svētī pēc valgmes iztvīkušu zemi. Nu man bija jāiet; ticis līdz gaiteņa galam, es atskatījos. Viņi stāvēja turpat, otrs vīrietis korekti

gaidīja pie tējas zāles durvīm. De Seitasa kundzes paziņa skatījās smaidošām acīm, arī viņa aizvien smaidīja, pieņemot šo godbijīgo jūsmu.

Redzeslokā nebija brīvu taksometru, un es gaidīju ietves malā. Varbūt šis cilvēks bija tā «visai ievērojamā persona», kas slēpās palankīnā, bet es viņu neatpazinu. Atpazinu vienīgi izjūtas, skatienu, kas redzēja tikai viņu, it kā viss pārējais būtu sarucis sīks un nenozīmīgs.

Pēc pāris minūtēm viņa jau steidzās pie manis.

-    Es varētu jūs aizvest.

Nekādi komentāri nebija gaidāmi, viņas impregnētā sejas izteiksme ari šoreiz kategoriski noraidīja jebkuru ziņkāri. Jā, smalkas manieres neatbilda šīs sievietes būtībai, bet viņa lieliski prata tās izmantot, virtuozi rikojās ar tām, manipulējot ar citu - šajā gadījumā manu - manieru nepilnībām.

-    Nē, paldies. Es braukšu uz Čelsiju. - Tie bija meli, bet es gribēju ātrāk no viņas atbrīvoties.

Paslepus vēroju viņu brīdi, tad sacīju: - Jūsu meita man lika atcerēties kādu nostāstu. Vēl jo vairāk tas nāk prātā jūsu klātbūtnē. - Lilijas kundze atbildēja ar viegli nedrošu smaidu. - Tas ir stāsts par Mariju Antuaneti un miesnieku, iespējams gan, ka izdomāts. Tad lūk, šis miesnieks bijis pirmajās rindās, kad tauta ieņēma Versaļas pili. Viņš vicinājis lielu dunci un kliedzis, ka pārgriezīs karalienei rikli. Pūlis nogalināja sargus, un miesnieks ielauzies karalienes apartamentos. Pēdīgi viņš ticis līdz majestātes guļamistabai. Viņa bijusi viena pati, stāvējusi pie loga. Vairāk neviena -tikai miesnieks ar dunci un karaliene.

-    Un kas notika tālāk?

Pamanījis otrā ielas pusē brīvu taksometru, es devu Šoferim žlmi apgriezties.

-    Miesnieks nokrita ceļos un sāka raudāt.

Bridi viņa klusēja.

Nabaga miesnieks!

-    Domāju, ka to pašu nodomāja Marija Antuanete.

Lilijas kundze vēroja, kā slaidā lokā apgriežas taksometrs.

-    Vai pats galvenais nav tas, par ko miesnieks raudāja?

Es novērsos no viņas skatiena. - Nedomāju vis.

Taksometrs apstājās ietves malā, es atvēru durtiņas. Mirkli viņa cieši manī raudzījās, tomēr neko neteica-pārdomāja vai atcerējās ko citu.

-    Jūsu šķīvis! — Viņa izcēla to no pītā groziņa.

-    Centīšos to nesaplēst.

-    Tam līdzi nāk mani vislabākie novēlējumi. - Viņa pastiepa roku. - Bet Alisona nav nekāda dāvana. Par viņu nāksies samaksāt.

-    Viņa jau varētu būt pārpārēm gandarīta.

De Seitasa kundze neatlaida manu roku.

-    Nikolas, es tā arī nepateicu tev otru bausli, ko mēs ar vīru ievērojām savās attiecībās.

Šos vārdus pavadīja skatiens bez smaida. Labu bridi viņa lūkojās man acīs, tad iekāpa mašīnā. Noraudzījos, kā tā nozūd aiz Brompto-na kapelas - bez asarām, bet tikpat nolemtu skatienu kā nabaga miesnieks, blenzdams Obisonas paklāja rakstos.

76

Tā es gaidīju.

šo bezsatura dienu mocība šķita pārmēru nežēlīga. It kā Končiss ar Alisonas palīdzību īstenotu novecojušu viktoriā-nisma bausli, kas ne|auj nobaudīt desertu, pozitīvu emociju saldmi, iekams nav apēsta pienācīga deva maizes, laika saplienējušais klaips. Es gan nebiju noskaņots filosofiskām apcerēm. Nākamās nedēļas pagāja nebeidzamā cīņā starp manu arvien augošo - nevis rimstošo - nepacietību un tām metodēm, ar ko es centos to remdēt. Vai ik vakaru mans maršruts iegrozījās tā, ka iznāca šķērsot Raselskvēru; tā laikam kuģojamās dienās gar krastu klīst jūrnieku sievas un līgavas - vairāk grūtsirdības, nekā cerību dzītas. Bet mans kuģis aizvien neizrādīja nekādu dzīvības zīmju. Pāris reižu aizbraucu līdz Mačhedemai, bet Dinsfordhausa bija tikpat tumša kā Rasel-skvēra dzīvoklis.

Atlikušajā diennakts daļā es lūkoju aizmirsties, stundām sēžot kinoteātros vai lasot grāmatas, primitīvus sacerējumus, kas bija drošs līdzeklis prāta narkozei. Vakaros sēdos pie stūres un braucu, kur acis rāda - uz Oksfordu, Braitonu, Bātu, vietām, ko nemaz negribēju redzēt. Šie garie braucieni sniedza kaut nelielu mierinājumu, it kā trenkšanās cauri tumsai, cauri svešām, gulošām pilsētiņām tuvinātu mani atrisinājumam. Londonā atgriezos līdz ar rītausmas pelēko pagaismu, noguris iekritu gultā un gulēju līdz vēlai pēcpusdienai.

Mierinājums bija vajadzīgs ne tikai manai prostrācijai, jau pirms tikšanās ar Liliju de Seitasu tai bija pievienojusies cita problēma.

Nomoda stundas es bieži pavadīju Soho vai Celsijā, kas nebūt nav īstā vieta godprātīgam mīlniekam, kas gaida savu iecerēto, -ja nu vienīgi viņš ir gatavs riskēt un pārbaudīt sava tikuma spēku. Šajā biezoknī ik uz stūra snaikstījās kāda no Kārdinājuma monstro-zajām galvām — sākot ar Grikstritas meičām, kuru meikaps bija tikpat smagnējs kā gadu nasta, līdz tikpat pieejamām, bet mazāk atbaidošām debitantēm Kingsroudā. Lāgiem gadījās kāda meiča, kas likās man seksuāli pievilcīga. Sākumā lūkoju ar to cīnīties, tad godīgi ļāvu šai dziņai vaļu. Iemesli, kālab es izvairījos vai, pareizāk, neļāvos šiem kārdinājumiem, bija drīzāk savtīgi nekā cildeni. Gribēju parādīt viņiem - ja vien bija, kam rādīt, bet par to nekad nevarēju būt drošs -, ka varu iztikt bez jutekliskiem piedzīvojumiem; mazāk apzināti gribēju pierādīt to pats sev. Loloju šo tiklību ka ieroci, kā vēl vienu sloksni tajā pletnē, ar ko stāšos Alisonas acu priekšā. Ja man jelkad tiks dota šāda iespēja.

Lieta tā, ka manas pašreizējās jūtas pret Alisonu nekādi nebija saistītas ar seksu - drīzāk tās bija rada manai atsvešinātībai no Anglijas un visa angliskā, manai nepiederibai, bezsugas trimdinieka statusam. Likās, es varētu mainīt gultasbiedrenes vai ik nakti un tas nekādi nespētu ietekmēt manu vajadzību pēc Alisonas - šī vajadzība nu bija gluži cita, un to varēja apmierināt tikai viņa. Tā bija būtiskā atšķirība - seksu man varēja dot ikviena» bet tikai Alisona spēja sniegt… nē, es nesauktu to par mīlestību, drīzāk par sava veida eksperimentu, kas jau sākotnēji atkarīgs no vairākiem faktoriem: no tā, cik patiesa un pilnTga būs Alisonas nožēla un spēja pārliecināt mani par savu mīlestību, par to, ka tieši mīlestība bija viņas nodevības cēlonis. «Dieva spēle» mani joprojām saistīja un reizē atgrūda kā izgudri pasniegta reliģiska mācība: zināju, ka tajā kaut kas slēpjas, bet nebiju predisponēts reliģiskām atklāsmēm. Ari tas, ka tagad skaidrāk saskatīju atšķirību starp seksu un mīlestību, nebūt nenozīmēja ko līdzīgu mūžīgas uzticības zvērestam. Jā, de Seitasa kundzes sprediķi par vajadzību strikti nodalīt gumu un sirds impulsus bija gluži lieki, jo sakrita ar manu personīgo viedokli.

Kaut kur dzi|āk tomēr gruzdēja pretestība. Šai sievietei bija izdevies iebarot man savu teoriju, kas nu gulēja vēderā kā smags, spiedīgs kluncis. Tā noraidīja ne vien pieņemtās normas un pārmantotus priekšstatus, bet kaut ko dziļāku, intuitīvu apjausmu, ka Alisonā varu rast visu savu vēlmju piepildījumu un neveiksmes gadījumā būtu vainojami nevis morālas vai jutekliskas dabas cēloņi, bet kaut kas vārdā nenosaucams, reizē bioloģisks un metafizisks, saistīts ar iztēli un ar nāvi. Iespējams, ka Lilija de Seitasa sludināja divdesmit pirmā gadsimta ētikas principus, bet tiem kaut kā pietrūka, kāda būtiska nodrošinājuma, un šķita, ka mans skatiens aizsniedzas līdz divdesmit otrajam.

Nav grūti grozīt šādas idejas prātā, grūti ir dzīvot saskaņā ar tām mūsu vēl divdesmitajā gadsimtā. Mūsu instinkti darbojas tik atklāti, mūsu emocijas un vēlmes mainās tik ātri kā nekad agrāk. Viktorijas laika vīrietim liktos pilnīgi normāli gaidīt savu iecerēto piecdesmit mēnešus, nevis piecdesmit dienas, pasargājot savu prātu, nemaz jau nerunājot par miesu, no mazākās apgrēcības. Es varēju pamosties šādā viktoriāniskā noskaņojumā, taču jau dienas vidū, stāvot blakus glītai meitenei grāmatnīcā, es saspringu un lūdzu Dievu, kam neticēju, lai tikai viņa nepagrieztos un man neuzsmaidītu.

Kādu vakaru Beizvoterā tas notika, meitenei nemaz nevajadzēja tāpēc pagriezties. Biju ieklīdis kādā espreso bārā un visu maltītes laiku vēroju viņu pļāpājam ar draudzeni, vēroju kailās rokas, daudzsološās krūtis. Izskatījās pēc itālietes - melni mati, stirnas acis. Draudzene aizgāja, un tumšās acis dāvāja man smaidu, piemīlīgu, bet nepārprotamu skatienu. Viņa nebija ielasmeita, nē, viņa tikai sacīja: ja gribi ar mani iepazīties, man nav iebildumu.

Es neveikli pieslējos kājās un bridi stulbi mīņājos pie durvīm, gaidot oficianti ar rēķinu. Kaunpilna bēgšana kaunpilna iemesla dē| - pēdējā laikā biju kļuvis slimīgi aizdomīgs. Abas meitenes bija ienākušas pēc manis un apsēdušās tā, ka mans skatiens gribot nevarēja no tām izvairīties. Pilnīgs absurds - ikviena meitene, kas gadījās man ceļā, šķita nolīgta, lai mani pārbaudītu un mocītu; pirms riskēju ieiet kādā restorānā vai kafijas bārā, es pa logu izlūkoju, vai atradīsies kāds nostūris, kur manas acis un ausis būtu kaut cik pasargātas no šo neradījumu bīstamā iespaida. Mana uzvedība kļuva arvien smieklīgāka, un es kļuvu arvien niknāks uz apstākļiem, kas tai bija par cēloni. Tad parādījās Džodžo.

Tas bija septembra beigās, nedēļas divas pēc beidzamās tikšanās ar Liliju de Seitasu. Pagalam pats sev apnicis, es nolēmu pakavēt laiku ar veco labo Renē Klēru6. Nosēdos līdzās kādam uzkumpu-šam stāvam un pievērsos nemirstīgajai Itāļu salmu cepurītei. Pēc desmit minūtēm slāpētu šņukstu es nopratu, ka šis Beketa7 personāžs ir sieviešu dzimuma. Vēl pēc divdesmit minūtēm viņa palūdza man šķiltavas. Ieraudzīju kosmētikas neuzlabotu apaļu ģīmīti, biezas uzacis un taukainus matus, kas veidoja šķidras bārkstis uz pieres un tievu peļastīti uz pakauša; pirkstos ar manāmi netīriem nagiem bija iesprausts cigaretes izsmēķis. Meitene bija ģērbusies džinsos, netīrā pelēkā svīteri un bezmaz antikvārā vīriešu pusmētelī; kad pēc pirmās filmas iedegās gaisma, viņa nožēlojami nemākulīgā veidā lūkoja ar mani iepazīties. Atbaidošo kopainu līdzsvaroja tris pilnīgi aseksuāli, bet pievilcīgi momenti - amizants smaids, kas iešķēla seju no auss līdz ausij, piesmakusi skotu valoda un tik izmisīgs vientuļa cilvēka sentiments, ka es tūlīt saskatīju viņā radniecīgu dvēseli un mūsdienīgu Meihjū8 tipāžu. Smaids atvāzās gluži nedabisks, it kā būtu parauta neredzama aukliņa. Iezvēlusies krēslā kā lempīgs kucēns, sadrūvējies tukls puišelis, viņa nesekmīgi centās iztincināt, ar ko es nodarbojos, kur dzīvoju. Pēdīgi - varbūt tam par iemeslu bija vardes smaids vai šī soļa garantētā bezgrēcī-ba - es uzaicināju viņu iedzert kafiju.

Pēc seansa iegājām kādā kafijas bārā. Biju izsalcis un pasūtīju sev spageti. Jaunā paziņa brīdi tielējās, tad atzinās, ka pēdējo naudiņu atdevusi par kino biļeti un uzklupa makaroniem ar badīga vilcēna kārību. Sirds man atmaiga vēlībā pret muļķa zvēriņiem.

Pēc tam iegriezāmies kādā pabā. Izrādījās, ka meitene ir no Glāzgovas, pirms diviem mēnešiem atbraukusi uz Londonu studēt mākslu. Dzimtajā Glāzgovas nomalē Džodžo bija sagājusies ar bohēmiski noskaņotiem ķeltu izcelsmes īpatņiem, bet tagad vadīja savu dzīvi kafijas bāros un kinoteātros - «čomi man šo to piesviež». Doma par mākslas studijām jau bija atmesta - Džodžo palika uzticīga savam provinces klaidoņas statusam.

Šī meitene pilnīgi noteikti neapdraudēja manu tiklību - varbūt tieši tas bija iemesls tik spējām un dziļām simpātijām pret viņu. Viņa bija amizanta, pat īpatnēja ar savu apmākušos balsi un gro-tesko elementāras sievišķības trūkumu. Nebija viņā arī ne kripatiņas pašnožēlas, kas saistīja mani pēc pretstatu pievilkšanās likuma. Nogādāta līdz savai mājvietai mēbelētās istabās Notinghilā, viņa acīm redzami gaidīja turpinājumu. Es steigšus izkliedēju šo cerību.

-    Tad jau mēs vairs neredzēsimies.

-    Kāpēc ne? - Es pašķielēju uz tumīgo stāvu sev blakus. - Cik tev īsti ir gadu?

-    Divdesmit viens.

-    Ūja! Par daudz nebūs?

-    Nu, divdesmit.

-    Astoņpadsmit?

-    Ej tak pa gaisu! Man ir pilni divdesmit.

-    Bet man ir kāds nepiedienīgs piedāvājums. - Džodžo cerīgi nosprauslāja. - Piedod, es pajokoju. Tur nav nekā nepiedienīga. Lieta tā, ka es patlaban gaidu… gaidu, kad no Austrālijas atgriezīsies kāda meitene. Un pa šo laiku - kādas pāris nedēļas - man ļoti noderētu kāds kompanjons. - Džodžo seja izstiepās bezizmēra smaidā. - Vārdu sakot, es piedāvāju tev darbu. Pilnīgi oficiāli -Londonā ir papilnam kantoru, kas nodarbojas ar šādām lietām, piemeklē eskortu un partnerus.

Džodžo nerimās smaidīt. - Man dikti gribētos, lai tu uzkāp pie manis augšā.

- Nē taču - es domāju tieši to, ko teicu. Neko vairāk. Tev pašlaik ir tāds dreifa periods, man ari. Varam dreifēt kopā. Es uzņemos visus izdevumus. Bet - nekāda seksa, tikai draugu būšana.

Džodžo saberzēja plaukstu locītavas, atkal nosmīkņāja un paraustīja plecus — sak, viena novirze Šai pasaulē vairāk vai mazāk, kas tur liels.

Tā mēs sākām savu kopdzīvi. Nu bija kārta viņu gājienam - ja es vispār tiku novērots. Šis solis pat varēja paskubināt notikumu gaitu.

Džodžo bija ērmīga radība, flegmatiska kā lietus - Londonas smidzīgais lietus, ari viņa reti kad bija īsti tīra-, labdabīgi nekaitīga un pilnīgi brīva no jebkādām ambīcijām. Viņa perfekti iekļāvās lomā, ko biju viņai iedalījis. Mēs klimtām pa kinoteātriem, pabiem, izstādēm, citkārt augu dienu dimējām manā dzīvoklī. Vakaros es allaž nogādāju viņu uz pašas kaktu. Nereti varējām stundām sēdēt pie viena galda, šķirstot avīzes vai žurnālus un nepārmijot ne vārda. Pēc septiņām dienām man likās, ka pazīstu viņu jau septiņus gadus. Ik nedēļu izsniedzu Džodžo četras mārciņas, piedāvājos nopirkt arī kādu jaunu apģērba gabalu un nomaksāt viņas smieklīgi mazo īri. Meitene pieņēma tikai vienu tumšzilu svīteri noMarks&amp;Spencers veikala un strikti atteicās no jebkā cita. Viņa lieliski tika galā ari ar citu uzdevumu — atbaidīja jebkuru meiteni, kas meta uz mani acis, turklāt kļuva par pagaidu objektu manam maniakālajam uzticības sindromam.

Arvien nosvērta, pacietīga, viņa nekad neapvainojās un neņēma neko nopietni, bet mazākā laipnība no manas puses bija kā sētas krancim kauls. Par Alisonu es nekad nerunāju, un Džodžo droši vien pārstāja ticēt viņas esamībai, pēc ieraduma samierinoties arī ar to, ka esmu «bišķi ķerts».

Kādā oktobra vakarā es jutu, ka nespēšu iemigt, un piedāvājos aizvest viņu uz jebkuru vietu vienas nakts brauciena ietvaros -kur vien viņa vēlas. Mirkli padomājusi, viņa nosauca Stounhen-džu - Dievs vien zina, kSpēc. Aizbraucām līdz Stounhendžai un trijos naktī klīdām pa šo mēness vizuma balsināto vraku starp tumsā tītajiem menhīriem9; mūs pavadīja ledains vējš un satraukti ķīvīšu saucieni. Pēc tam sēdējām mašīnas siltajā pajumtē un ēdām šokolādi. Es tikko varēju saredzēt viņas seju, tumšos acu plankumus un vientiesīgo kucēna smaidu.

-    Par ko tu smaidi, Džodžo?

-    Par to, ka esmu laimīga.

-    Vai neesi nogurusi?

-    Nē—e.

Pieliecos tuvāk un piedūros ar lūpām viņas deniņiem. Tā bija pirmā reize, kad es ko tādu at|āvos; steigšus iedarbināju dzinēju. Pēc brīža viņa jau saldi gulēja, smagi noslīdējusi man uz pleca. Miegā viņa izskatījās pavisam bērnišķīga, padsmitgadīgs skuķēns. Pa brīdim man sejai piekļāvās viņas pārsteidzoši tīro matu šķipsna. Manas jūtas pret Džodžo bija rada attieksmei pret Kempu: patiesas simpātijas bez mazākās iekāres.

Driz pēc tam mums bija kārtējais kino vakars. Līdzi nāca Kempa, kas neslēpa nicīgu neizpratni attiecībā uz manu «meiteni» - es nebiju izskaidrojis viņai situācijas būtību -, tomēr pat to uzskatīja par zināmu normalitātes pazīmi. Pēc seansa iegriezāmies Kempas studijā, kur tikām pacienāti ar kakao un iesāktu ruma pudeli. Ap vieniem Kempa izlika mūs ārā, viņa gribēja gulēt, un es tāpat. Pavadīju Džodžo līdz ārdurvīm; bija pirmā īsti aukstā rudens nakts, turklāt gāza negants lietus. Mīdījāmies uz sliekšņa un vērojām nemīlīgo ainu.

-    Es varētu gulēt tavā klubkrēslā, - viņa pēdīgi bilda.

-    Nekādā gadījumā. Pagaidi mirkli, es tūlīt piebraukšu vāģi. -Mēdzu atstāt to blakus ieliņā. Ietrausies mašīnā, dabūju to pie dzīvības un izkustināju no vietas, bet tālu netiku - priekšējā riepa bija plakana kā pankūka. Sulīgi nolamājies, izkāpu atkal lietū un devos pēc pumpja. Atvēris bagāžnieku, atklāju, ka pumpja tur nav.

Nebiju lietojis to jau nedēļu vai ilgāk un nezināju, ka tas ir nočiepts. Nolamājos vēlreiz, aizcirtu vāku un laipoju atpakaļ.

-    Vāģim riepa tukša.

-    Tas gan labi.

-Lieliski!

-    Ko nu pūties! Es gulēšu tavā vecajā klubkrēslā.

Bridi grasījos modināt Kempu, bet mani neiedvesmoja doma par tām trisstāvīgo vārdu zalvēm, kas sekos šim solim. Garām tukšajai šūšanas darbnīcai kāpām augšā uz manu dzīvokli, - Paklau, tu ej gultā, es pats gulēšu klubkrēslā.

Džodžo nošņaukājās, notrina padeguni ar plaukstu un pamāja ar galvu. Mirkli pakavējusies vannas istabā, viņa rātni devās uz gultu, saritinājās un apsedzās ar savu bēdīgo mētelīti. Biju dusmīgs uz viņu un noguris, steigšus sabīdīju kopā divus krēslus un ielocījos šajā jau pēc izskata mokošajā guļvietā. Pēc piecām minūtēm durvju ailē iznira Džodžo stāvs.

-Nik?

-Kas ir?

-    Nāc šurpu.

-    Kāpēc?

-    Tu taču zini, neizliecies.

-    Nenākšu.

Mirkli viņa klusi stāvēja durvīs, apsvērot nākamo gājienu.

-    Es tik ļoti gribu, lai tu nāc. - Tas bija kas jauns - līdz šim viņa nekad nebija lietojusi šo vārdu pirmajā personā.

-    Mēs esam tikai draugi, Džodžo. Un draugi neliekas kopā gultā.

-    Mēs tikai bišķi… pamīcīsimies.

-Nē.

-    Tikai vienu reizīti!

-    Nē taču!

Bezveidīgais stāvs arvien rēgojās durvīs - zils džemperis un džinsi, tumšs mēma pārmetuma traips. Āra gaismas atspīds izpludi-nāja apveidu un izcēla seju, darot viņu līdzīgu Munka10 litogrāfijai. Greizsirdība. Vai Skaudība. Vai Nevainība.

-    Man ir dikti auksts.

-    Tad lien zem segas.

Vēl brīdi minstījusies, Džodžo aizšļūca atpakaļ uz gultu. Piecas minūtes bija miers. No neērtās pozas man sastīvēja kakls.

-    Es jau esmu gultā, Nik. Tu mierīgi vari nākt man blakus. -Es dziļi ievilku elpu. - Vai tu dzirdi?

-    Dzirdu.

Klusums.

-    Es jau domāju, ka tu guli.

Lietus bungoja pa rūtīm un skaļi rībināja notekās, telpā plūsmoja mikls Londonas nakts gaiss. Vientulība. Rudens.

-    Vai varu uz brīsniņu ienākt un iededzināt gāzi?

-    Ak Kungs!

-    Es nemazam netraucēšu.

-    Ļoti aizkustinoši.

Izdzirdu šļūcošus soļus un sērkociņa švirkstu; ar klusu paukšķi aizdegās un sāka šņākt gāze. Telpu iekrāsoja sārtena blāzma. Džodžo sēdēja klusi kā pelīte, tomēr es nespēju iemigt. Pēdīgi pietrausos sēdus.

-    Neskaties! Es esmu pavisam plika.

Es paskatījos. Viņa stāvēja pie uguns, kūņodamās ārā no ietilpīga vīriešu apakškrekla. Netīkami pārsteigts konstatēju, ka spokainajā gaismā viņa izskatās ja ne gluži glīta, tad nepārprotami sievišķa. Uzgriezu muguru un pasniedzos pēc cigaretes.

-    Paklau, Džodžo, es netaisos ar tevi gulēt. Es to negribu. Pilnīgi nopietni.

-    Es taču nevaru ar visām drēbēm līst tavā tīrajā gultā.

-    Aši sildies un lasies atpakaļ!

Biju ticis līdz cigaretes pusei.

-    Tas tikai tāpēc, ka tu esi tik mīļš pret mani. - Es klusēju. - Es arī gribu būt mīļa pret tevi.

-    Ja tik vien tās nelaimes, nesatraucies. Tu man neko neesi parādā.

Es paglūnēju pāri plecam. Džodžo sēdēja uz grīdas, uzgriezusi man savu mīksto muguru; apķērusi kājas, viņa klusi raudzījās gāzes kamīna liesmiņās.

-    Nava gan tik vien, - viņa pēdīgi paziņoja.

-    Ej apģērbies. Vai apgulies. Tad parunāsim.

Gāzes šņākoņa aprāvās. Piesmēķēju no iepriekšējās cigaretes.

-    Es zinu, kas par vainu.

-Nu?

-    Tu domā, ka esmu saķērusi kādu no jūsu draņķa kaitēm.

- Džodžo!

-    Varbūt esmu ar’. Nav jau noteikti jāpaliek slimam. Var jau vienkārši staigāt apkārt ar visiem tiem baciļiem.

-    Izbeidz!

-    Es tikai pasaku to, ko tu domā.

-    Nekad neko tādu neesmu domājis.

-    Es jau tevi nevainoju. Nemaz ar’ ne.

-    Aizveries, Džodžo. Aizveries vienreiz!

Klusums.

-    Tu vienkārši baidies sasmērēt savu tīro, smuko angļu pimpi!

Pāri istabai aizdipēja basas pēdas, aizcirtās un tūlīt atsprāga

guļamistabas durvis. Pēc brīža mani sasniedza klusi šņuksti. Sodījos par savu stulbumu, par to, ka nebiju pienācīgi novērtējis dažas nepārprotamas zīmes - zirgasti no svaigi mazgātiem matiem, dažus iztvīkušus skatienus. Acu priekšā jau pavīda draudīga aina - dobjš klaudziens pie durvīm, uz sliekšņa stāv Alisona. Biju arī viegli šokēts - Džodžo nekad nelietoja rupjus vārdus, eifēmismu viņas valodā bija desmitreiz vairāk, nekā varētu gaidīt, un šī pēdējā frāze bija kā pliķis sejā.

Pēc brīža piecēlos un iegāju guļamistabā. Caur pavērtajām durvīm šeit iespraucās silti gaismas atspulgi. Sasedzu viņu silti.

-    Ko nu māžojies, Džodžo.

Ar vienu roku paijāju viņas matus, ar otru cieši pieturēju segu -gadījumam, ja viņa iedomātos krist man ap kaklu. Džodžo atkal sāka šņukstēt. Iedevu viņai mutautiņu.

-    Vai varu tev kaut ko pateikt?

-    Nu protams.

-    Es nekad vēl neesmu to darījusi. Gulējusi kopā ar vīrieti.

-    Ak Kungs!

-    Esmu tikpat tīra kā todien, kad piedzimu.

-    Ļoti labi, Džodžo. Dieviņš tevi ir sargājis.

Viņa nogūlās uz muguras un blenza manī. - Vai tu mani nemaz negribi?

Šie vārdi sašķobīja iespaidu par iepriekšējiem. Noglaudu viņas vaigu un pašūpoju galvu.

-    Es mīlu tevi, Nik!

-    Tev tikai tā šķiet.

Viņa atkal sāka šņukstēt, un es saskaitos.

-    Paklau, varbūt tas ir tavs darbiņš? Tā tukšā riepa? - Kamēr Kempa vārīja kakao, Džodžo bija uz mirkli izgājusi - teicās uzkāpt augšā.

-    Es neko nevaru sev padarīt. Toreiz, kad braucām no Stounhen-džas. Es jau nemaz negulēju, nevienu brīsniņu ne. Es izlikos.

-    Gribi, izstāstīšu tev kādu garu stāstu, ko nevienam citam neesmu stāstījis?

Nosusinājis asaru celiņus uz apaļajiem vaigiem, es nosēdos ar muguru pret viņu un sāku stāstīt. Neko neslēpdams, izstāstīju viņai par Alisonu, par to, kā biju viņu pametis. Izstāstīju par Grieķiju, par savām attiecībām ar Liliju - pārāk neiedziļinoties detaļās, es godīgi atklāju to emocionālo būtību. Izstāstīju arī par Pamasu, par vainas apziņu. Pēdīgi mana grēksūdze nonāca līdz Šodienai, līdz pašai Džodžo, iemeslam, kādēļ biju viņu «nolīdzis». Džodžo bija visai dīvains biktstēvs, bet ne tas sliktākais. Mani grēki tika atlaisti.

Vajadzēja izdarīt to jau pašā sākumā — būtu aiztaupījis viņai veltas ilūzijas.

-    Biju pagalam tuvredzīgs. Piedod man, lūdzu!

-    Es tiešām neko nevaru sev padarīt.

-    Piedod. Man patiesi žēl, ka tā iznāca.

-    Ko niekus! Es jau esmu tikai stulbs tīneidžers no Glazgovas. -Viņa nopietni uzlūkoja mani. - Es tev sameloju, Nik. Man ir tikai septiņpadsmit.

-    Ja es iedošu tev naudu biļetei, vai tu…

Džodžo sapurināja galvu sparīgā noliegumā.

Sekoja ilgas klusuma minūtes. Es domāju par to vienīgo patiesību, vienīgo morāles principu, kam bija kāda nozīme. Par vienīgo grēku, vienīgo noziegumu. Kad Lilijas kundze toreiz pie muzeja pateica man savu versiju, es uztvēru to kā kaut ko retrospektīvu, kā komentāru manai pagātnei un pastāstam par miesnieku un karalieni. Nu atskārtu, ka tas zīmējas uz manu nākotni.

Laikam ritot, desmit Bībeles baušļi bija novecojuši; es pats tajos nekad netiku saskatījis reālu jēgu - ja nu vienīgi palīglīdzekli kārtības un likumības uzturēšanai. Bet tagad, sēžot uz gultas malas un vērojot liesmu deju uz durvju aplodas, es beidzot sajutu šī īpašā baušļa - visu baušļu kvintesences - spēku. Kaut kur prāta dziļumā es zināju, ka man tas ir jāpieņem, jāpieņem ik dienas, arvien no jauna, neraugoties uz to, ka tas atkal un atkal izslīd no rokām. Končiss bija runājis par lūzuma punktu, brīžiem, kad mēs sastopamies ar savu nākotni. Zināju, ka tas ir saistīts ar Alisonu, ar to, ka biju viņu izvēlējies un šī izvēle būs jāatkārto katru Dieva dienu. Garīgs briedums slējās manā priekšā kā stikla kalns - es stāvēju tā pakājē un noraudzījos uz neiespējamo, nesasniedzamo virsotni: tev nebūs liekas sāpes darīt.

-    Man gribas uzpīpēt, Nik!

Gāju un atnesu cigaretes. Džodžo vēroja mani cauri dūmu plī-vai; vaigi apaļi un piesārtuši kā āboli. Saņēmu viņas roku.

-    Par ko tu domā?

-Janu viņa…

-    Neatgriezīsies?

-Jā.

-    Tad es precēšos ar tevi.

-Ko nu muldi!

-    Un mums būs bariņš resnu bērneļu ar apaļiem vaigiem un pērtiķa smaidu.

-    Ak tu nešķīstenis!

Viņa skatījās manī; klusums, tumsa, atraidīts maigums. Atcerējos, ka tāpat pērn oktobrī biju sēdējis ar Alisonu - mūsu pēdējā mājvietā. Un šī atmiņu aina vistiešāk un skaidrāk parādīja, cik ļoti es biju izmainījies.

-    Gan jau to izdarīs kāds daudz jaukāks puisis.

-    Vai viņa ir kaut nedaudz man līdzīga?

-    Jā.

-    Ak vai! Tā jau es domāju. Nabaga meitene.

—    Tāpēc, ka jūs abas esat… neesat līdzīgas nevienam citam.

-    Neviens nav līdzīgs nevienam citam.

Iegājis istabā, iemetu gāzes skaitītājā šiliņu, tad apstājos durvīs.

-    Tev vajadzētu dzīvot kaut kur priekšpilsētā. Vai strādāt kādā fabrikā. Vai mācīties privātskolā. Vai iet uz pieņemšanām vēstniecībā.

No Jūstenas uz ziemeļiem ar spalgu svilpienu aiztraucās vilciens. Džodžo pagriezās un izdzēsa cigareti.

-    Tik loti gribētos būt smukai. Tā pa īstam smukai. - Džodžo savilka segu ap kaklu kā slēpdama savu neglītumu.

—    Skaistums ir tikai tāda piedeva, dāvanas iesaiņojums. Nevis pati dāvana.

Gara pauze. Tā saucamie svētie meli. Bet ko citu es varēju teikt?

—    Tu mani aizmirsīsi.

—    Es tevi atcerēšos. Vienmēr.

-    Kā tad! Pāris reizīšu uz mazu brīsniņu. - Džodžo nožāvājās.

-    Es gan tevi nekad neaizmirsīšu. - Pēc pāris mirkļiem - it kā no citurienes, no bērna sapņa - viņa piebilda: - Vecajā smirdīgajā Anglijā.

77

Bija jau seši, kad nolikos gulēt, un tomēr vairākās reizes pamodos. Pēdīgi ap vienpadsmitiem es saņēmos uzlūkot jauno dienu. Pabāzu galvu guļamistabā - Džodžo bija prom. Ieskatījos virtuvē, kas kalpoja ari kā vannas istaba. Ar ziepju gabaliņu uz spoguļa bija uztriepti tris X burti, «Paliec sveiks!» un viņas vārds. Džodžo nozuda no manas dzīves tikpat nejauši un pēkšņi, kā bija uzradusies. Uz virtuves galda gulēja mans riepu sūknis.

Stāvu zemāk nespodri ducināja šujmašīnas, skanēja sieviešu balsis un nodrāztas radio dziesmiņas. Es atkal biju vientuļš vīrietis augšstāva dzīvoklī.

Vientuļš vīrietis, kas gaida. Vienmēr gaida.

Atslējies pret vecu koka trauku žāvējamo, es malkoju Nescafe dziru ar pievilgušiem biskvītiem. Biju aizmirsis nopirkt maizi - kā parasti. Blenzu uz tukšas auzu pārslu kārbas sānu, kur bija attēlotas šķebīgi laimīgas vidusmēra ģimenītes brokastis. Smaidīgs iededzis tētis, jaunavīga māmuļa, sārtvaigu bērni; sapņu zeme. Domās nospļāvos. Tomēr tam visam bija stingrs pamats ikdienībā - alkas pēc kārtības un harmonijas diktēja Šo nožēlojamo, gļēvo vajadzību būt tādam kā visi, šo savtīgo vēlmi, lai veļa būtu spodri izmazgāta, pogas piešūtas, ēdiens gards un veselīgs, ikdienas rutīna nodrošināta, dzimta turpināta.

Sabrūvēju sev vēl vienu kafiju un ļāvu vaļu dusmām. Sasodītā kuce! Kāda velna pēc man viņa jāgaida? Kāpēc tieši Londonā, pilsētā, kur uz vienu kvadrātjūdzi ir vairāk meiču nekā jebkur Eiropā, visnotaļ ņemamu, kāru meiču, kas bariem vien ierodas Londonā, lai tiktu izģērbtas, pavestas, no rīta pamostos svešā gultā…

Un vēl Džodžo - cilvēks, kuram es vismazāk gribēju nodarīt pāri. Jutos tā, it kā būtu iespēris bezpajumtes šunelim.

Riebums pret sevi un aizvainojums noveda mani visai bēdīgā stāvoklī. Vienmēr tiku uzskatījis sevi par grūti iespaidojamu cilvēku, bet nu biju atmiekšķējies, aizmaldījies no brīvības tik tālu kā nekad agrāk. Domas satraukti šaudījās, un es iedomājos par dzīvi bez Alisonas, kārtējo došanos zilajās tālēs… vienatne un brīvība. Ar vieglu dēmonisku auru - ja reiz man bija lemts nest sāpes, lai ko es nedarītu. Tā varētu būt Amerika, varbūt Dienvidamerika.

Ceļš uz brīvību meta krasu, vilinošu loku; jutos kā Oksfordas laikā, kad ļāvu instinktam un gribai aizraut mani prom, gluži vienu jaunā situācijā. Man bija jāriskē. Man bija jātiek ārā no uzgaidāmās zāles, kur biju iestrēdzis.

Staigāju pa sava necilā mitekļa telpām. Virs kamīna karājās Bovas ķīniskais šķīvis. Vēl viena ģimenes ainiņa, kārtība un saistības. Ieslodzījums. Aiz loga atkal lija; pelēka, vēja plosīta debess. Uzmetis aci Šarlotstrītai, es nolēmu atstāt Kempas mājokli - tūlīt, tai pašā dienā. Pierādīt sev, ka vēl varu izkustēties, saņemties, vēl esmu brīvs.

Nokāpu lejā pie Kempas. Manu paziņojumu par lauku kotedžu un rakstnieka karjeru viņa uzņēma neparasti vēsi. Uzmeta man nicīgu skatienu un paraustīja plecus - varbūt viņa zināja par Džodžo.

-    Vai Džodžo ņemsi līdzi?

-    Nē. Mēs izšķīrāmies.

-    Tu izšķīries.

Tātad viņa zināja.

-    Labi, es izšķīros.

-    Apnicis dzīvot pažobelēs? Ar plebejiem? Tā jau es domāju.

-    Padomā vēl kaut ko.

-    Tu savāc to nabaga nelaimes čupiņu - velns viņu zina, kāpēc -un tad, kad ir pilnīgi skaidrs, ka viņa ir līdz ausīm tevī ieķērusies, tu izrīkojies kā visīstākais džentlmenis. Tu izsvied viņu ārā!

-    Paklau…

-    Tikai nevajag man pūderēt smadzenes, puisīt. - Kempa sēdēja manā priekšā liela un nepielūdzama. - Turpini vien tādā garā! Skrien nu pie mammītes!

-    Man nav mammītes.

-    Kā nu ne! Un viņas vārds ir buržuāzija. ffiifBeidz mani mocīt!

-    Esmu jau tādus redzējusi. Jūs pēkšņi atklājat, ka mēs arī esam cilvēciskas radības. Un tad jums šausmās bikses pilnas, - viņa sacīja un piebilda ar kaitinošu kategorismu: - Bet tā jau nav tava vaina. Tu esi dialektiskā procesa upuris.

-    Un tu esi neiespējama veca…

-    Bā! - Viņa uzgrieza man muguru, it kā mani vārdi viņu pilnīgi neskartu, it kā dzīve līdzinātos viņas darbnīcai, vienas vienīgas neveiksmes, netīrība un haoss, un visa viņas enerģija aizietu cīņā par izdzīvošanu šajā juceklī. Māmuļa Kurāža* nu bija nikna, lieliem soļiem metās pie sava darbagalda un sāka ķēpāties ar krāsām.

Izgāju koridorā. Nebiju vēl ticis līdz otrajam stāvam, kad viņa izdrāzās man pakaļ.

-    Paklau, tu, klīrīgais pūsli! - Es apstājos. - Vai tu saproti ar’, kas tagad būs ar to nabaga pūpēdi? Viņa nu ies pa rokām! Varbūt tu zini ar’, kas pie tā vainīgs? - Uz mani tēmēja Kempas nosodošais pirksts. — Mūsu tīrais, nevainīgais Nikolass Ērfs! Eskvairs. - Beidzamais vārds izskanēja kā ļaunākā rupjība, ko jelkad biju dzirdējis no viņas mutes. Piebeigusi mani ar skatienu, viņa atgriezās savā alā un aizcirta durvis. Te nu es biju - starp Lilijas de Seitasas Skillu un Kempas Haribdu11, saistīts, lemts lēnai, mokošai bojāejai.

Stingā niknumā kravāju mantas, prātā turpinot vārdu apmaiņu, kurā es guvu pārliecinošu uzvaru. Nevērīgi noāķēju no nagliņas Bovas šķīvi; izslīdējis man no rokām, tas atsitās pret kamīna malu un, akurāti pāršķelts divās daļās, iekrita pavardā.

Nometos ceļos. Saņēmu rokās abas pusītes un kodīju lūpas, tikko valdot asaras. Pat nemēģināju salikt tās kopā. Pat nepakustējos, izdzirdis kāpnēs Kempas soļus; viņai ienākot, es tāpat tupēju uz grīdas ar šķīvi rokās. Ieraudzījusi manu seju, viņa paturēja pie sevis tos vārdus, ar kuriem bija nākusi.

Pacilāju lauskas, rādot, kas noticis. Mana dzīve, mana pagātne un nākotne. Nedz visi ķēniņa jātnieki, nedz visi ķēniņa kājnieki.

Labu bridi viņa klusēja, skatot šo ainu: vaļēja ceļasoma, papīru un grāmatu jūklis uz galda; es pats, defektīvais snobs, satriektais miesnieks uz ceļiem kamīna priekšā.

—    Mīļo stundiņ! Tavā vecumā, — viņa beidzot noteica.

Tā es paliku Kempas paspārnē.

1

Skat. skaidrojumu 435. lpp.

2

Osvalds Mozlijs (1896-1980) - Lielbritānijas politisks darbinieks, angļu fašistu līderis.

3

Sadzīves krāsvielas nosaukums.

Tomass Huds (1799-1845) - angļu dzejnieks, attēlojis darba cilvēku grūto likteni.

4

Sena pilsēta un pils Krētas salā.

5

Klitaimnēstra—Mikēnu valdnieka Agamemnona sieva, Elektras māte.

Porcelāna izstrādājumi, ko 18. gs. gatavoja rūpnīcā Stretfordlebo-vas pilsētā.

6

Renē Klērs (1898-1981) - ievērojams franču kinorežisors.

7

Semjuels Bekets (1906-89) - īru rakstnieks, viens no absurda teātra aizsācējiem.

8

Henrijs Meihjū (1812-1887)-angļupublicists, aprakstījis Londonas padibeņu dzīvi.

9

Megalītu veids - vertikāli akmens stabi, senu kulta celtņu sastāvdaļa.

10

Edvards Munks (1863-1944) - norvēģu gleznotājs, grafiķis, viens no ekspresionisma aizsācējiem.

Vācu dramaturga Bertolta Brehta lugas titulpersonāžs.

11

Sengrieķu teiksmās - mītiskas būtnes, kas mitinās uz klintīm Mesīnas jūras šauruma abās pusēs un aprij kuģiniekus.

78

Vārākā cerība, jau pati eksistences turpināšanās ir pietiekama antivaroņa nākotnei; mūsu laikmets prasa, lai atstājam viņu tur, kur pati cilvēce nonākusi vēstures gaitā - krustcelēs, izvēles priekšā, kur visu var zaudēt un iegūt tikai to pašu, kas mums jau ir. Ļausim tam izdzīvot, nedodot nedz īstā ceļa norādi, nedz kādu citu velti; jo arī mēs gaidām, gaidām savos vientulīgajos mitekļos, kur nekad neatskan telefona balss, gaidām šo meiteni, šo patiesību, šo cilvēcības tīrradni, iedomu laupīto realitāti; un tas, ka viņa atgriezīsies - tie ir salti meli.

Izrādījās, ka labirintam nemaz nav centra un nobeigums nav nekas cits kā vēl viens punkts secībā, dzirkļu iecirsts robs. Benedikts beidzot noskūpstīja Beatrisi1 - bet kas pēc desmit gadiem? Un kas notika Elsinorā**? Nākamajā pavasarī?

Vēl desmit dienas. Bet turpmāko gadu notikumi ir klusuma apzīmogoti; vēl viens mēms noslēpums.

Vēl desmit dienas bez telefona zvana.

Oktobra pēdējā dienā, Visu svēto dienas priekšvakarā Kempa izvilka mani sestdienas pastaigā. Šādam visnotaļ neparastam pasākumam gan vajadzēja modināt manas aizdomas, bet diena bija patiesi lieliska - debess kā zilauša ziedlapa, spodra kā Egejas pavasarī; koki rūsgani, dzintaraini un koši dzelteni, gaiss kluss kā sapnī.

Kempa bija pasākusi izrādīt pret mani mātišķu gādību, un tas prasīja daudz kompensējoša skarbuma un lamuvārdu. Mūsu attiecību būtība apauga ar raupju feldfebelisku čaulu vai drīzāk bruņām -klaji atzīstot šo pieķeršanos un neizliekoties, ka nekas tāds nav iespējams, mēs būtu to sabojājuši, un šī ērmotā smalkjūtība bija neatņemama mūsu attiecību sastāvdaļa, savdabīgs to apliecinājums. Varbūt tā bija Kempa, kas darīja paciešamas šīs desmit dienas, varbūt Džodžo ietekme - vismazāk līdzinoties eņģelim, viņa tomēr šķita kādas labākas pasaules sūtīta. Varbūt tā bija vienkārši apziņa, ka spēju gaidīt ilgāk, nekā biju domājis. Lai vai kā, es manīju sevī zināmu pārmaiņu. Es gan arvien biju muļķīša lomā, bet jau citā nozīmē; Končisa patiesības, jo sevišķi tā, ko nesa Lilijas tēls, mans prāts nu bija iznēsājis, tās bija nobriedušas. Mazpama-zām es apguvu māku smaidīt - tajā īpašajā nozīmē, ko Končiss ielika šajā vārdā. Tomēr var pieņemt un nepiedot, tāpat kā var izlemt, šo lēmumu neīstenojot.

Mēs soļojām ziemeļu virzienā; šķērsojuši Jūstonroudu, aizgājām pa Ārējo Loku līdz Rīdženta parkam. Kempa bija ģērbusies platās, melnās biksēs un ne pārāk tīrā vecā jakā; apdzisusi cigarete bija kā drošības vārstulis, kas pasargāja plaušas no pārlieka svaiga gaisa daudzuma. Mūs ieskāva parka zaļās dimensijas, neskaitāmas cilvēku grupiņas - mīlētāji, ģimenes, vientuļi cilvēki ar suņiem -un krāsas, ko mīkstināja netverama rudens dvaša, vienkāršas un aci priecējošas kā jūrmalas ainas Budēna2 audeklos.

Mēs staigājām, ar patiku vērojot pīles dīķī, ar zināmu nicību -zāles hokeja spēlmaņus.

- Nik, mīļā sirds, - Kempa bilda. - Man gribētos tasīti stulbā nacionālā dzēriena.

Ari to varēja uztvert kā brīdinājumu - Kempas garmatainie mēdza dzert tikai kafiju.

Mēs devāmies uz tējas paviljonu, izstāvējām rindu un atradām pie kāda galdiņa divas brīvas vietas. Kempa teicās apmeklēt dāmu istabu, un es izvilku no kabatas līdzpaņemto grāmateli. Pēc mirkļa aizgāja ari pretī sēdošais pārītis. Troksnis, burzma, lēta barība, arvien augoša rinda pie letes. Nospriedu, ka ari Kempa stāv rindā, un iegrimu lasīšanā.

Krēslā man iepretī apsēdās viņa.

Tik nemanāmi, tik vienkārši.

Nodūrusi acis, viņa pētīja galda virsmu. Es apcirtos, ar acīm meklējot Kempu. Bet nebija šaubu, ka Kempa aizgājusi uz mājām.

Viņa neteica ne vārda. Viņa gaidīja.

Biju gaidījis iespaidīgu uznācienu, mīklainu telefona zvanu, metaforisku vai pat burtisku nokāpšanu mūsdienīga Tartara dzīlēs. Un tagad bezpalīdzīgi mēms es skatījos uz viņu, skatījos uz viņas nevēlēšanos atbildēt manam skatienam, un aptvēru, ka tas varēja notikt tikai šādi - augšāmcelšanās uz šo banālo dekorāciju fona, šai banālajā Londonas ainiņā, šai realitātē, kas ir tikpat vienkārša un sāji pierasta kā maize. Viņai bija iedalīta Realitātes loma, un atbilstošs bija uznāciens, gan ar zināmu cildenuma un svešatnības auru, kas nāca līdzi no tās, citas pasaules; iznirusi no burzmas, viņa tomēr nebija tai piederīga.

Tvīda kostīms ar atturīgu rakstu, gaumīgs rudens un ziemas toņu sajaukums; tumšza)a šalle apsieta ap galvu lauku manierē. Viņa sēdēja, akurāti salikusi rokas klēpī, it kā jau būtu izpildījusi savu pienākumu, proti, ieradusies. Pārējais bija manā ziņā. Bet tieši šajā brīdī es nespēju neko: nedz darīt, nedz teikt, nedz domāt. Biju iztēlojies pārlieku daudzus mūsu tikšanās veidus - izņemot šādu. Pēdīgi es pat ielūkojos savā grāmatā, it kā man nekas no viņas nebūtu vajadzīgs, tad nikni pablenzu viņai garām uz kādu perversi ziņkāru ģimenīti, kas klaji vīpsnāja par mūsu mēmo ainu. Beidzot viņa uzmeta manīšu, asu skatienu; tā bija acumirkļa simtdaļa, bet viņa notvēra tieši to izteiksmi, kas bija domāta blakus galdiņam.

Bez vārda runas viņa piecēlās un devās prom. Noskatījos, kā viņa iet starp galdiņiem: neliels, slaids augums un viegli uzmesta lūpa, kas bija viņas pievilcības neatņemama sastāvdaļa. Ievēroju, ka vēl daži vīriešu skatieni pavada viņu līdz izejai.

Pagāja vēl pāris izmisīgu mirkļu, es aizvien apstulbis sēdēju krēslā. Tad pielēcu kājās un metos viņai pakaļ, rupji izbrīvējot sev ceļu drūzmā. Viņa nesteidzīgi soļoja pāri zālienam. Panācu viņu; tikko manāms skatiens uz manām kurpēm apliecināja, ka esmu ievērots. Mēs joprojām klusējām. Tas nāca tik satriecoši pēkšņi - jutos pilnīgi nesagatavots, pat ģērbies ne tā. Biju zaudējis jebkuru interesi par to, kas man mugurā, kā izskatos… pārņēmis Kempas un Džodžo pasaules bezformīgo un bezkrāsaino stilu. Tagad jutos neveikli viņai līdzās un tas mani ērcināja; viņai nebija nekādu tiesību iznirt manā priekšā nesen precētas vidusšķiras kundzītes veidolā, nosvērtai un apzināti elegantai. Likās gandrīz, ka viņai tīši grib uzsvērt šo apvērsto situāciju, mainītās lomas. Pametu acis visriņķī - apkārt bija daudz cilvēku, bet pārāk tālu, lai varētu tos atpazīt. Rīdženta parks. Prātā uzpeldēja kāda cita tikšanās -jauns dezertieris un viņa meitene, ceriņu smarža un bezdibenīga tumsa.

-    Kur viņi ir?

Viņa paraustīja plecus. - Es esmu viena.

-    Kā tad!

Klusumā paspērām vēl dažus soļus. Viņa pameta ar galvu, norādot uz kādu brīvu solu kokiem apstādīta celiņa malā. Viņa Šķita tik svešāda, it kā patiesi būtu ieradusies no Tartara - tik vēsa, tik nesatricināma.

Piegājām pie sola; viņa apsēdās vienā galā, es—pa vidu. Pagriezos pret viņu un cieši uzlūkoju; mani tracināja tas, ka viņa uz mani neskatās, neko nesaka, neizrāda ne mazāko nožēlas zīmi.

-    Es gaidu. Kā esmu gaidījis pēdējos trīs ar pusi mēnešus, - es pēdīgi noteicu.

Viņa atsēja šalli un sapurināja matus. Tie bija atauguši—gandrīz tikpat gari kā toreiz, kad mēs iepazināmies. Ādu klāja mērens, tīkams iedegums. Tikko ieraudzījis viņu, es sapratu - un tas tikai vairoja manu ērcību ka atmiņas retušētais Lilijas tēls, kas vienmēr rādīja savu gaišo pusi, bija izkropļojis manu priekšstatu par Alisonu, liekot saskatīt viņā tikai netīkamo. Zem kostīma vīdēja gaišbrūna blūze. Un pats kostīms bija visai smalks, acīmredzot Končiss bija viņai labi samaksājis. Viņa bija skaista un iekārojama pat bez… Atcerējos Pamasu, pavisam citu Alisonu. Viņa nolūkojās uz savu kurpju purngaliem.

Mans skatiens aizslīdēja pāri plašajam zālienam. - Vispirms gribu tev ko teikt. - Viņa turpināja klusēt. - Es piedodu tev to pretīgo, nelietīgo triku, ko tu šovasar izspēlēji. Piedodu arī to nožēlojami sīkmanīgo, sievišķo atriebīgumu, kā dēļ tu liki man visu šo laiku gaidīt.

Viņa paraustīja plecus. Mirkli nogaidījusi, paskubināja.

-Bet?

-    Bet es gribu zināt, ko jūs īsti gribējāt panākt todien Atēnās. Ko jūs gribējāt panākt visu šo laiku. Un ko jūs gribat panākt tagad.

-    Un tad?

-    Tad redzēsim.

Viņa izņēma no somiņas cigareti, aizsmēķēja un pastiepa paciņu uz manu pusi; tīri formāls žests. Es atteicos.

Viņa raudzījās tālumā uz Kamberlendas terases3 ēkām, dižciltīgiem namiem ar skatu uz parku. Baltu skulptūru rinda gar dzegu, krēmkrāsas apmetums uz debesu paste|toņa fona.

Pie sola pieskrēja pūdelis. Es viegli pastūmu viņu prom, bet Alisona pieliecās un noglaudīja. Atskanēja sievietes balss: - Tīna, mījumiņ! Nāc nu šurp! - Agrāk mēs būtu pārmijuši nicīgus smīni-ņus. Alisonas skatiens atgriezās pie Kamberlendas terases namiem. Es atkal pavēros apkārt. Pāris jardu tālāk bija citi soli, kur sēdēja citi dīki vērotāji. Piepeši miermīlīgā ainava pārtapa par dekorāciju, grandiozu skatuvi, pilnu ar maskētiem pēddziņiem un spiegiem. Aizsmēķēju pats savu cigareti; domās centos panākt, lai viņa paskatās uz mani, bet velti.

-    Alisona!

Viņa uzmeta man ātru skatienu, bet tūdaļ novērsās. Sēdēja un smēķēja, it kā nekas nespētu piespiest viņu runāt. Platānas lapa lēni planēja lejup, pieskārās viņas svārkiem. Alisona pacēla to un izplāja roboto, dzelteno plankumu sev uz ceļa. Kāds indietis pienāca un nosēdās sola viņā galā. Apvalkāts melns mētelis, balta šalle, kalsna seja. Viņš likās sīciņš un bēdīgs, bikls svešzemnieks; varbūt oficiants kādā no lētajām indiešu ēstuvēm. Pievirzījos mazliet tuvāk Alisonai.

-    Un kā ir ar Kempu? - es vaicāju klusinātā balsī, lūkojot piemēroties Alisonas dzedrajam tonim.

-    Lūdzu, nepratini mani, Niko. Es tevi loti lūdzu.

Mans vārds, tikko jaušama, cita nianse. Tomēr ne - tika saglabāta nepieejamā, noraidošā poza.

-    Vai viņi mūs vēro? Viņi ir šeit?

Nepacietīga nopūta.

-Tā ir?

-    Nē. - Viņa atteica un tūdaļ palaboja: - Es nezinu.

-    Tātad ir.

Viņa aizvien vairījās mani uzlūkot. Balss bija strupa, bezmaz garlaikota.

-    Tagad tam ar viņiem nav nekāda sakara.

Gara pauze.

-    Vai tu man melo? Tā, acīs skatoties? - es vaicāju.

Alisona atglauda matus no sejas; mati, plauksta, galvas kustība - tik pazīstams, tik raksturīgs žests. Mirkli atsegta auss ļipiņa. Jutos smagi aizvainots, it kā man liegtu pieeju paša īpašumam.

-    Vienmēr esmu domājis, ka tu esi vienīgais cilvēks, kam varu ticēt. Vari iedomāties, ko tas man maksāja? Tavs vasaras gājiens? Vēstule, ziedi…

-Nu, ja mēs sāksim runāt par pagātni…

Manas uvertīras bija neiederīgas un veltas, šķita, ka viņai prātā gluži kas cits. Uztaustīju mēteļa kabatā sausu, gludenu bumbuli. Tas bija kastanis, talismans, ko Džodžo bija iedevusi man kino seansa laikā, ievīstītu konfektes papīriņā - mazs jociņš viņas stilā. Jā, Džodžo… varbūt mūs šķīra tikai nieka pāris jūdžu, pilsētas mūri un satiksmes troksnis, viņa sēdēja ar kādu citu, ko bija izdevies uzķert uz āķa, laiski līgojot pretim savai sievietībai. Atcerējos, kā kinozāles tumsā biju turējis viņas mīksto roķeli. Man vajadzēja krietni saņemties, lai spējā impulsā nesatvertu Alisonas roku.

Es vēlreiz izrunāju viņas vārdu.

Nelokāmi apņēmusies nelaist mani sev klāt, viņa aizmeta dzelteno lapu un lietišķi noteica: - Esmu atbraukusi, lai nokārtotu dzīvokļa jautājumu. Es atgriežos Austrālijā.

-    Tālu ceļu esi mērojusi tāda nieka dēļ.

-    Ari lai satiktu tevi.

-    Jauka tikšanās, neko neteiksi.

-    Lai pārbaudītu, vai es…— viņa aprāvās.

-    Vai tu?

-    Taisnību sakot, es nemaz negribēju nākt.

-    Tad kāpēc tu esi šeit? - Viņa paraustīja plecus. - Ja reiz negribēji?

Alisona neatbildēja. Viņa bija tik noslēpumaina, gandriz sveša; vajadzēja atkāpties pāris soļu un sākt no jauna - «kā pirmoreiz mēs iepazīsim vietu šo». Tas, kas agrāk viņā bija brīvi pieejams kā sāls uz virtuves galda, nu likās noglabāts cieši noslēgtā trauciņā, neaizskarami svēts. Tomēr es pārāk labi pazinu Alisonu, viņas tieksmi pārņemt to cilvēku nokrāsu un manieres, kas viņai patika, ko viņa mīlēja, - lai cik neatkarīga palika viņas dziļākā būtība. Zināju arī, no kurienes nāk Šī gludenā, impregnētā savrupība - man līdzās sēdēja Dēmetras tempļa priesteriene.

Izmēģināju lietišķo stilu: - Kur tu biji visu šo laiku? Dzimtajā pilsētā?

—iespējams.

Es ievilku elpu. - Vai tu vispār par mani atcerējies?

-    Dažkārt.

-    Vai tev kāds ir?

Mirkli vilcinājusies, viņa noteica: - Nē.

-    Tas neskan īpaši pārliecinoši.

-    Vienmēr taču var atrast kādu citu - ja ir vēlēšanās.

-    Vai tev bija šāda vēlēšanās?

-    Man nav neviena, - viņa sacīja.

-    Ieskaitot mani?

-    Ieskaitot tevi. Kopš… tās dienas.

īgns profils, tālumā ieurbies skatiens. Alisona juta, ka tiek vērota, un pavadīja ar acīm kādu garāmgājēju, it kā šis cilvēks būtu viņai daudz interesantāks par mani.

-    Un kas man tagad jādara? Jākļauj tevi pie sirds? Jākrīt ceļos? Ko viņi īsti grib?

-    Es nesaprotu, par ko tu runā.

-    Tu ļoti labi visu saproti.

Viņa paglūnēja uz mani, tad nodūra acis un sacīja: - Todien es saskatīju tavu būtību visā krāšņumā. Tas arī viss. Tādas lietas neaizmirstas.

-    Es todien tevi mīlēju. Arī tādas lietas… neaizmirstas.

Viņa saspringa, acīmredzot centās apvaldīt kādu nicīgu repliku,

un es gaidīju viņas atbildi, vienalga kādu, kaut vai nicīgu. Man pašam nācās valdīt briestošās dusmas, uzturēt mākslotu bezkaislību balsī.

-Todien kalnos bija viens mirklis, kad es tevi patiešām mīlēju. Es domāju, nē, es zinu, ka tu to zini. Es to redzēju. Pazīstu tevi pārāk labi, lai būtu drošs, ka arī tu to redzēji. Un neaizmirsi. - Pēc brīža piemetināju: - Runa nav par fizisko mīlestību.

Atkal nācās gaidīt atbildi.

-    Kāpēc man tas būtu jāatceras? Kāpēc tu domā, ka es nedarīju visu iespējamo, lai to aizmirstu?

-    Tu pati labi zini atbildi.

-    Vai tad?

-    Alisona… - es bildu.

-    Tikai nenāc man tuvāk. Dieva dēļ nenāc tuvāk.

Alisona neskatījās uz mani, bet es saklausīju to viņas balsī -tikko jaušamas, no pašām dzīlēm nākošas trīsas, dvēseles šūniņu vibrācija.

Novērsusi seju, viņa sacīja: - Nu labi, es zinu, ko tas nozīmē. -Izvilka no paciņas vēl vienu cigareti, aizsmēķēja. — Pareizāk sakot, zināju. Kad mīlēju tevi. Tas nozīmēja, ka visam, ko tu teici vai dariji, bija īpaša nozīme. Emocionāla nozīme. Tas mani skāra, satrauca. Vai nomāca, lika man… - Viņa dziļi ievilka elpu. - Tāpat kā tagad - pēc visa, kas ir bijis, tu vari mierīgi sēdēt tējnīcā un skatīties uz mani tā, it kā es būtu ielene vai sazina kas vēl, un… ī|p|Es biju šokā. Vēl tagad neesmu īsti attapies.

Es pieskāros viņai, uzliku roku uz pleca, bet Alisona to tūdaļ nokratīja. Nācās pievirzīties tuvāk, lai dzirdētu, ko viņa saka.

-    Vienmēr, kad esam kopā, viss notiek tā, it kā es būtu īpaši lūgusi: moki mani, dari man pāri. Parādi man elli. Tāpēc ka…

-Ali.

-    Jā, tagad tu esi jauks. Sasodīti jauks. Patiesi jauks - uz nedēļu, uz mēnesi. Un tad viss būs pa vecam.

Paliecos uz priekšu - nē, acis bija sausas. Es zināju, ka savā ziņā viņa tēlo un tomēr - ne. Varbūt šie vārdi bija iepriekš sagatavoti, tomēr tie nāca no sirds.

-    Tu taču tikpat taisies braukt atpakaļ uz Austrāliju.

Šajos vārdos nebija nedz sarkasma, nedz ļauna nodoma, bet es saņēmu pretī tādu skatienu, it kā būtu pateicis pēdējo rupjību. Un tūdaļ kļūdījos vēlreiz - pasmaidīju, sāku taustīties pēc viņas rokas. Viņa spēji pielēca kājās, šķērsoja aleju un izgāja zālienā. Paspēra pāris soļu un apstājās.

Tā varēja būt dabiska reakcija, bet pati kustība, neloģiskā apstāšanās šķita slikti iestudētas. Tas, kā viņa stāvēja, kurp skatījās… pēkšņi es visu sapratu. Zāliens pletās līdz pat parka robežai - sava

ceturtdaļjūdze zaļas velēnas. Aiz tā slējās Kamberlendas terases nami, Pavaldonības laika fasādes ar savām skulptūrām un skaistajiem logiem.

Vesela virkne logu, antīko dievu tēli. Viņi sēdēja gluži kā beletāžā, ar parku skatuves vietā. Un Alisona bija ar viņiem uz vienu roku -izvilināja mani no tējas paviljona, izvēlējās solu, kur sēdējām, un tagad, izgājusi avanscēnā, gaidīja mani pienākam. Gaidi vien - es gāju un nostājos viņas priekšā, ar muguru pret tālīnajām ēkām. Viņa nodūra acis. Tā nebija necik grūta loma: aizvainota seja, asaru vēl nav, bet teju, teju būs…

-    Paklausies, Alisona. Es zinu, kas mūs šobrīd novēro, zinu arī, no kurienes. Zinu, kāpēc mēs šeit esam. Tātad pirmkārt. Es neesmu savā labākajā formā. Man nav pieklājīga darba un diez vai kādreiz būs. Tavā priekšā stāv cilvēks, kura nākotnes izredzes ir vienas no drūmākajām šajā pilsētā. Otrkārt. Ja Lilija tagad ietu te garām un pamātu man… es nezinu, ko es darītu. Gribu, lai tu paturi to prātā - es to nezinu un diez vai kādreiz nešaubīgi zināšu. Kā savā ziņā piederīgai personai tev vajadzētu zināt, ka viņa nav vienkārši meitene, bet viltīgu lamatiņu paveids. - Es ievilku elpu. -Treškārt. Kā tu man mīļi pavēstīji toreiz Atēnās, es neesmu diez ko labs mīļākais.

-    Es neesmu to teikusi.

Skatot Alisonas nodurto galvu, es jutu sev aiz muguras Kamberlendas terases logu un balto akmens dievu acis. - Ceturtkārt. Reiz viņš pasvieda man kādu domu par vīriešiem un sievietēm. Mēs vērtējam lietas kā tādas, bet jūs vērtējat to sakarību. Labi. Tātad tu arvien spēji saskatīt šo… lai kā to arī sauktu… saikni starp mums. To, kas mūs vieno. Es to nespēju. Tas arī viss, ko varu tev piedāvāt - iespēju, ka esmu sācis to saskatīt.

-    Vai es arī drīkstu ko teikt?

-    Nē. Tagad tev ir jāizvēlas. Jāizvēlas tūlīt pat, uz vietas. Vai nu es, vai viņi. Uzticu tev spert vienīgo pareizo soli.

-    Tev nav tiesību…

-    Man ir tieši tādas pašas tiesības kā tev - toreiz, grieķu viesnīcas istabā. Un tas nozīmē, ka man ir pilnīgas tiesības. - Pēc brīža piebildu: - Un tieši tā paša iemesla dēļ kā tev toreiz.

-    Tas nav viens un tas pats.

-    Ir gan. Tagad mēs esam mainītās lomās. - Pavēzēju roku Kamberlendas Terases virzienā. - Viņi var piedāvāt visu. Bet es -tāpat kā tu - varu piedāvāt tikai vienu. Nevaru pat nosodīt tevi, ja atkārtosi manu kļūdu, proti, nospriedīsi, ka viņu «viss» ir krietni labāks par jebkurām izredzēm, kas iespējamas mums abiem. Bet tas tev ir jādara. Tūlīt, viņu acu priekšā.

Viņa pacēla acis uz namiem man aiz muguras, pagriezos arī es. Pēcpusdienas saule lēja pār fasādēm spožu gaismu - dzidru, tālīnu, vēlīgu mirdzumu, dievišķu gaismas eliksīru, kas reizēm staro vasaras mākoņu klajā.

-    Es braukšu uz Austrāliju, — viņa sacīja, kā noraidot mani un reizē viņus.

Likās, ka mūs šķir bezdibenis — neizmērojami dziļš un reizē smieklīgi šaurs, tas bija ne platāks par reālo attālumu starp mums, pārvarams ar vienu soli. Vēroju Alisonas seju, spītīgu, nepakļāvīgu, acīmredzami sāpinātu. Gaisā vēdīja rūgtens ugunskura smārds. Jardus simt tālāk soļoja neredzīgs vīrs drošā, aklajiem neraksturīgā gaitā. Tikai baltais spieķis norādīja uz viņa nelaimi.

Pagriezos un devos uz taku, kas veda uz dienvidu vārtiem. Paspēru divus soļus, četrus, sešus. Desmit.

-    Niko!

Sauciens izskanēja neadekvāti valdonīgs un skarbs, drīzāk pavēle nekā izlīguma mēģinājums. Mirkli saminstījos, jau gribēju atskatīties, tomēr piespiedu sevi iet tālāk. Dzirdēju, ka viņa skrien man pakaļ, bet pagriezos tikai tad, kad viņa bija gandrīz blakus. Viņa apstājās piecas sešas pēdas attālu, mazliet aizelsusies. Alisona nebija melojusi, viņa tiešām grasījās doties uz Austrāliju vai vismaz savā apziņā, jūtās emigrēt kaut kur tālu projām, lai turpmāk dzīvotu bez manis. Tomēr viņa nevarēja ļaut man tā vienkārši aiziet. Emocionāli kontuzēts, dziļi aizvainots skatiens. Es biju vēl neciešamāks nekā jelkad agrāk. Paspēru pāri soļu uz viņas pusi, pamācoši paslējis pirkstu.

-TU tā arī neko neesi sapratusi. Joprojām danco pēc viņu stabules.

Ciešs skatiens, mēma naida apmaiņa.

-    Domāju, ka tu būsi mainījies. Tāpēc arī atgriezos.

Nezinu, kālab es to izdarīju. Tā nebija nedz apzināta, nedz instinktīva rīcība, nedz jūtu saltuma, nedz baltkvēles diktēta, tomēr, jau izdarīta, tā Šķita nepieciešama, es nejutos pārkāpis bausli. Lai kā tas bija, es pacēlu roku un no visa spēka iesitu viņai pa kreiso vaigu. Arī Alisona to vismazāk bija gaidījusi - gandrīz zaudējusi līdzsvaru, viņa šokā samirkšķināja acis, tad ļoti lēni pielika roku pie vaiga. Ilgu mirkli raudzījāmies viens otrā, un mūsu mežonīgie skatieni pauda patiesas šausmas: pasaule bija zudusi zem mūsu kājām, mēs kritām cauri kosmosa telpai. Lai arī šaurs, bezdibenis patiešām bija neizmērojami dziļš. Uz takas Alisonai aiz muguras bija apstājušies cilvēki, kāds vīrietis piecēlās no savas vietas. Indietis mulsi sēdēja un vēroja. Viņa arvien turējās pie vaiga, asaru pilnās acis pauda sāpes un tādu kā neticību.

Mēs aizvien stāvējām tur, trīsot un skatoties viens otrā, stopkadrā starp pagātni un nākotni, brīdī, kad no atšķirtības vai vienošanās mūs šķīra vienlīdz nekas, sīkākā kustība, pieviltas uzticēšanās, nesapratnes mirklis. Tieši šajā mirklī man atklājās beidzamā patiesība.

Mūs neviens nenovēroja, tālīno namu logu acis bija tikpat tukšas, kā rādījās. Teātrī nebija skatītāju, tas vispār nebija teātris. Varbūt Alisonai tika teikts, ka tas tā ir, un viņa bija noticējusi, un es savukārt viņai. Varbūt tas arī bija viņu nolūks - atvest mani līdz šim punktam, dot man pēdējo mācību, pēdējo pārbaudījumu… Līdzīgi kā Astrejā , mans uzdevums bija pārvērst par akmens tēliem lauvas un vienradžus, magus un citus mītiskos monstrus. Mans skatiens pievērsās šiem tālīnajiem logiem, fasādēm, svinīgi baltajiem siluetiem. Jā, tas bija pilnīgi loģisks, perfekts dieva spēles fināls. Viņi bija nozuduši, atstājuši mūs vienus. Es biju par to pārliecināts un tomēr… vai es varēju būt par kaut ko pilnīgi pārliecināts? Kā viņi varēja būt tik salti, tik necilvēcīgi - tik vienaldzīgi? Tik rūpīgi sagatavoties spēlei un pēkšņi zaudēt par to jebkādu interesi?

Paskatījos uz gājēju celiņu. Ari nejaušie skatītāji turpināja savas gaitas, it kā šī triviālā vīrišķās brutalitātes izpausme, šī daudzsološā aina būtu zaudējusi viņu interesi. Alisona stāvēja kā stāvējusi, roka pie vaiga, tikai galva nu bija nodurta. Cīņā ar asarām viņai uz mirkli aizrāvās elpa un balss bija aizlūzusi, tikko dzirdama, izmisusi, it kā viņa būtu pārsteigta ne vien par mani, bet arī pati par sevi.

-    Es tevi ienīstu. Es tevi ienīstu.

Es neko neatbildēju, nemēģināju viņai tuvoties. Pēc brīža Alisona pacēla galvu un viņas vaibsti pauda to pašu, ko balss un vārdi: naids, sāpes, mūžsenais sievietes aizvainojums. Tomēr es atradu, kam pietverties šajā intensīvajā pelēkajā skatienā, saskatīju to, ko nekad nebiju redzējis vai, pareizāk, baidījies redzēt, to vienīgi būtisko, ko nespēja noslēpt nedz naids, nedz aizvainojums, nedz asaras. Apturēts acumirklis, druskās sabiris kristāls, kas gaida, kad atkal tiks salikts kopā. Alisona ierunājās, kā gribēdama ar vārdiem iznīcināt to, ko es centos saskatīt.

-    Ienīstu.

-    Kāpēc tad nelaid mani prom?

Viņa strauji nodūra un papurināja galvu, it kā es būtu uzdevis īpaši netaktisku jautājumu.

-    Tu zini, kāpēc.

-    Nezinu.

-    Es gan to zināju, tiklīdz tevi ieraudzīju. - Piegāju viņai tuvāk. Kā bīdamās jauna sitiena, Alisona pacēla pie sejas arī otru roku.

- Tagad es saprotu, ko nozīmē tas vārds, Alisona. Tas tavs vārds. -Viņa stāvēja, paslēpusi seju rokās, kā cilvēks, kas tikko uzklausījis traģisku ziņu. - Nevar ienīst cilvēku, kas stāv uz ceļiem. Kas bez tevis vienmēr būs tikai cilvēka pusīte.

Aizvien nodurta galva, plaukstās paslēpta seja.

Viņa klusē, viņa nekad nerunās ar mani, nepiedos, nekad nesniegs roku, nekad neatbrīvosies no šī stingā tagadnes mirkļa. Viss sasprindzis gaidās, pamiris - rudens koki, rudens debesis, garāmejoši cilvēki. Vītolos pie dīķa muļķa strazds uzsāka savu pavasara dziesmu. Baložu bars virs jumtiem; brīvības, uzdrīkstēšanās lauskas, iemiesota anagramma. Vēsma atnesa degošu lapu smeldzīgo smārdu.

cras amet qui numquam amavit

quique amavit cras amet4

1

V. Šekspīra komēdijas «Liela brēka, maza vilna» personāži.

2

Eižēns Budēns (1824-1898) - franču mākslinieks, impresionistu priekštecis; pazīstams ar savām gaismas piesātinātajām jūrmalas ainavām.

3

Terrace (angļu vai.) - vienlaidu māju rinda ielas malā.

4

Rīt iepazīs mīlu gan tas, kurš nav mīlējis, gan tas, kurš jau pārdzīvojis šīs jūtas, (latīņu vai.)

Content

Faulzs Džons Burvis

AUTORA IEVADS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

II

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

III

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78