Faulzs Džons

Franču leitnanta draudzene

Džons Faulzs

Franču leitnanta draudzene

.

PIRMĀ NODAĻA

Viņas skatieni skrēja Uz rietumiem vien. Lai kādi vēji, Jūras krastā arvien Kā sastingusi Viņa stāvēja klusi — Bij rietumu puse Viņu apbūrusi.

HĀRDUS. "Mīkla"[1]

Rītenis ir visnetīkamākais vējš Laimridžas līcī— par Laimridžas līci dēvē pašu lielāko robu, ko jūra izgrauzusi uz dienvidrietumiem pastieptajā Anglijas salas kājā, — tāpēc ziņkārīgs vērotājs uzreiz būtu izdarījis vairākus visai ticamus secinājumus par pārīti, kurš skarbā un vējainā 1867. gada marta rītā uzsāka pastaigu pa viļņlauzi netālu no mazās, senatnīgās Laimridžas pilsētiņas, kas devusi vārdu ari minētajam robam.

Vismaz septiņsimt gadu ļaudis pret šo viļņlauzi, kas iedēvēts par Kobu, ir izturējušies nevērīgi; paši Laimridžas iedzīvotāji nekad nesaskatīs tajā neko vairāk kā vienīgi vecu, nomelnējušu, pret jūru izliektu valni, līdzīgu plēsējputna nagam. Kobs atrodas diezgan tālu no pilsētiņas, tas ir gluži kā sīciņa Pireja mazītiņām Atēnām, un cilvēki, šķiet, pilnīgi no tā novērsušies. Protams, gadsimtu gaitā viļņlauža labošana vietējiem iedzīvotājiem izmaksājusi pietiekami, lai attaisnotu zināmu nepatiku. Taču nodokļu nenomāktam vai asredzīgākam vērotājam Kobs nenoliedzami šķiet visskaistākais viļņlauzis visā Anglijas dienvidu piekrastē. Un ne tikai tāpēc vien, ka tas, kā minēts tūristu ceļvežos, pieredzējis septiņsimt Anglijas vēstures gadu, ka tieši no tā kuģi devušies pretim Neuzvaramajai Armādai un tieši blakus tam Monmets izmetis enkuru, — bet arī tāpēc, ka Kobs ir apbrīnojams tautas mākslas meistardarbs.

Primitīvs, tomēr komplicēts, smagnējs, bet tikpat daiļu veidolu un tikpat skaidrām līņijām kā Henrija Mūra vai Mikelandželo skulptūrai, nevainojami tīrs, sāļa ūdens apskalots, Kobs ir īsts diženības iemiesojums. Es pārspīlēju? Var jau būt, taču manu vārdu patiesīgumu iespējams pārbaudīt, jo kopš tā laika, par kuru es rakstu, Kobs tikpat kā nav mainījies; to gan nevar sacīt par Laimridžas pilsētiņu, tāpēc, ja lūkosieties atpakaļ uz krastu, pārbaude nebūs īsti taisnīga.

Tomēr, ja jūs pavērtos uz ziemeļiem, uz krastmalu, 1867. gadā — tāpat kā tas jaunais vīrietis todien —, jūs ieraudzītu saskanīgu ainavu. Tur, kur Kobs iznāk krastā, kāds ducis mājiņu saspiedies gleznainā puduri kopā ar nelielu ostu, kurā uz stāpeļa uzvilkts šķirstam līdzīga burinieciņa karkass. Pusjūdzi uz austrumiem aiz nolaidenām pļavām, klāta šīfera un salmu jumtiem, guļ pati Laimridža, pilsētiņa, kura uzplaukumu piedzīvojusi viduslaikos un pēc tam, gadiem ritot, aizvien vairāk panīkusi. Rietumos jūs redzētu pelēcīgi drūmas klintis — vietējie iedzīvotāji tās dēvē par Jūraszāļu klintīm — slejamies stāvus augšup no oļiem klātās krastmalas, no kuras Monmets sāka savu idiotisko avantūru. Virs tām dziļāk zemes iekšienē biezu mežu aizsegā melnē vēl augstākas klintis. Tieši šajā ziņā Kobs atgādina pēdējo nocietinājumu pret mežonīgo, jūras izskaloto krastmalu tur, rietumos. Un atkal manu vārdu patiesīgumu var pārbaudīt. Tolaik tai pusē nebija saskatāma neviena ēka, un arī šodien tur var ieraudzīt vienīgi dažas nožēlojamas pludmales būdiņas.

Tādējādi vietējais spiegs — jo, starp citu, šeit netrūka ari spiega — būtu varējis secināt, ka šie divi ir iebraucēji, pie tam cilvēki ar izkoptu gaumi, kuriem tāds sīkums kā griezīgs vējš nemaz netraucē apjūsmot Kobu. Noregulējis tālskati tuvākai vērošanai, spiegs varbūt pamanītu, ka pārīti gan vairāk interesē divvientulība, nevis jūrniecības arhitektūra, un viņš noteikti pamanītu to, ka svešinieku smalkā gaume īpaši izpaužas viņu apģērbā.

Jaunā dāma bija tērpusies pēc pēdējās modes, jo 1867. gadā pūta arī citi vēji — sākās sacelšanās pret krinolīnu un lielajām aubēm. Acs tālskatī ieraudzītu sarkanus svārkus, gandrīz vai pārdroši šaurus un piedevām īsus, jo zem koši zaļā mēteļa, virs melnajiem zābaciņiem, kas viegli skāra viļņlauža segumu, varēja saredzēt divas baltas potītes, — bet uz tīkliņā ieskautā šinjona— nekautrīgi mazu, zemu platmalīti ar sānos piespraustu greznu gārņa spalvu pušķi, — šādas platmalītes Laimridžas dāmas neuzdrīkstēsies valkāt vēl vismaz gadu; savukārt staltajam vīrietim, kas bija ģērbies elegantos gaišpelēkos toņos un turēja rokā cilindru, spiegs ievērotu nežēlīgi īsi apcirptu vaigubārdu — šo modi angļu lielākie speciālisti pirms viena vai diviem gadiem bija atzinuši par mazliet vulgāru, tātad smieklīgi ārzemniecisku. Šodien mums jaunās dāmas košais tērps liktos pārlieku uzkrītošs, bet jāņem vērā, ka tolaik pasaule vēl nebija pārvarējusi bērnišķīgo sajūsmu par nesen izgudrotajām anilīna krāsām. Un, lai atlīdzinātu sev par neskaitāmajiem uzvedības iegrožojumiem, krāsās sievietes tiecās pēc spilgtuma, nevis atturības.

Taču uz tumšā, izliektā mola novērotājs ieraudzītu vēl vienu siluetu, un te nu gan viņam pietrūktu saprašanas. Pašā viļņlauža galā stāvēja kāds cilvēks; viņš laikam bija atbalstījies pret veco, augšup pavērsto lielgabala stobru, ko izmantoja kuģu pietauvošanai. Cilvēks bija ģērbies melnās drēbēs. Tās plīvoja vējā, bet viņš pat nepakustējās un neatņemdamies raudzījās, raudzījās jūrā, drīzāk kā dzīvs piemineklis noslīkušajiem, kāda mitoloģiska būtne, nevis parasts mazpilsētiņas iemītnieks.

OTRĀ NODAĻA

Togad (1851. gadā) aptuveni 8 155 000 no visiem Britānijas iedzīvotājiem bija sievietes desmit gadu vecumā vai vecākas un tikai 7 600 000 — vīrieši. No tā vien kļūst skaidrs, ka, ja Viktorijas laiku meitenēm sievas un mātes rūpes mēs uzskatām par vispiemērotāko darbalauku, diez vai viņām visām pietika vīriešu.

E. ROISTONS PAIKS. "Dokumenti par cilvēku dzīvi Viktorijas Zelta laikmetā"

Vilkšu sidraba buru — pret sauli lai nes. Vilkšu sidraba buru — pret sauli lai nes; Tad lai raud mana mīļā, tad lai raud mana mīļā, Tad lai raud mana mīļā — tālu prom došos es.

RIETUMANGLIJAS TAUTAS DZIESMA "Kad Silvija gāja"

—    Mīļā Tina, Neptūnam mēs esam parādījuši godu. Viņš nedusmosies, ja tagad uzgriezīsim viņam muguru.

—   Sevišķi drošs balsts tu neesi.

—   Kā to lai saprotu?

—   Es cerēju, ka tu labprāt paildzināsi izdevību šādi pieturēt mani aiz elkoņa.

—   Ai, cik jūtīgi mēs esam kļuvuši!

—    Mēs taču šobrīd neatrodamies Londonā.

—   Kā tad — Ziemeļpolā, ja nemaldos!

—   Es gribu aiziet līdz mola galam.

Tā nu jaunais vīrietis, pametis rezignētu skatienu uz krastu, it kā uzlūkotu to pēdējo reizi, atkal pagriezās, un pārītis turpināja pastaigu pa Kobu.

—   Un vēl es gribu, lai tu man sīki izstāsti savu pagājušās ceturtdienas sarunu ar papu.

—   Tava tante jau izvilka no manis vispēdīgo, kas saistīts ar šo jauko vakaru.

Meitene apstājās un paskatījās vīrietim acīs.

—  Čārlz! Vai zini, Čārlz, tik vēsā tonī tu vari runāt ar citiem, ja vēlies, nevis ar mani! Pret mani tu nedrīksti izturēties vēsi.

—   Bet, mīļo meitēn, vēsumā cilvēks ilgāk saglabājas!

—    Pataupi savus muļķīgos jociņus klubam! — Ar manierīgu žestu viņa aicināja Čārlzu atsākt pastaigu. — Es saņēmu vēstuli.

—   Ā, tā jau man likās! No mammas?

—   Es zinu, starp jums kaut kas ir noticis… kamēr dzērāt portvīnu.

Viņi pagāja vēl dažus soļus uz priekšu, iekams Čārlzs atbildēja; mirkli viņš šķita noskaņots runāt nopietni, bet tad pārdomāja.

—  Jā, patiesi, mums ar tavu cienījamo tēvu radās nelielas filozofiska rakstura domstarpības.

—   Ai, cik nekrietni no tavas puses!

—   Es tikai gribēju izturēties godīgi.

—   Un par ko tad jūs spriedāt?

— Tavs tēvs izteica domu, ka misteru Darvinu vajagot iespundēt krātiņā zooloģiskajā dārzā. Pie pērtiķiem. Es mēģināju izklāstīt viņam dažus zinātniskus argumentus, kas runā par labu Darvina teorijai, taču bez panākumiem. Et voilà tout.

—   Kā tu uzdrīkstējies? Tu taču labi zini papa uzskatus.

—   Es izturējos ļoti goddevīgi.

—   Tātad ļoti nejauki.

—    Viņš sacīja, ka neļaušot savai meitai precēties ar vīrieti, kurš uzskata, ka viņa vectēvs bijis pērtiķis. Bet, manuprāt, nedaudz apdomājies, viņš sapratīs, ka manā gadījumā runa ir par augstdzimušu pērtiķi.

Iedama Ernestīne palūkojās uz Čārlzu un ar dīvainu, līganu kustību pagrieza galvu sāņus— šai meitenei raksturīga izturēšanās, kad viņa gribēja izskatīties norūpējusies; šoreiz viņa likās norūpējusies par to, kas, viņasprāt, bija galvenais šķērslis laulībām ar Čārlzu. Ernestīnes tēvs gan bija ļoti bagāts, toties vectēvs— tikai manufaktūras preču tirgonis, turpretim Čārlza vectēvs bija baronets. Čārlzs pasmaidīja un paspieda cimdoto plaukstu, kas viegli turējās pie viņa kreisā elkoņa.

—   Mīļā, mēs taču norunājām! Tas ir pilnīgi pareizi, ka tu jūti bijāšanu pret tēvu. Bet es jau neprecos ar viņu. Un neaizmirsti, ka es esmu zinātnieks. Vai ne? Es taču esmu uzrakstījis monogrāfiju. Un, ja tu tā smaidīsi, tad es visu laiku noņemšos tikai ar fosilijām un par tevi nelikšos ne zinis.

—    Man nenāk ne prātā būt greizsirdīgai uz fosilijām. — Ernestīne apklusa un šķelmīgi pasmaidīja. — Jo tu jau krietnu bridi bradā pa tām un pat neuzskati par vajadzīgu tās pieminēt. — Čārlzs spēji palūkojās lejup un pēkšņi pietupās. Kobs vietām ir bruģēts ar fosilijas saturošiem akmeņiem.

—    Pie joda, paskaties taču! Certhidium portlandicum! Šis akmens droši vien ir no Portlendas kaļķakmens karjeriem.

—  Ja tu tūlīt nepiccclsies, es novēlēšu tev mūža katorgu tajos karjeros!

Čārlzs smaidīdams paklausīja.

—   Nu, vai es nebiju jauka meitene, atvezdama tevi šurp? Un paskaties šeit! — Ernestīne pieveda Čārlzu pie pašas malas; te sākās sāniski nostiprinātu akmens plākšņu rinda, kas noderēja par primitīvām kāpnēm uz zemāko celiņu. — Pa šiem pakāpieniem Džeina Ostina savā romānā "Pārliecināšana" lika nokrist Lulzai. Masgrovai.

—   Cik romantiski!

—   Jā, tolaik vīrieši bija romantiski…

—    Un tagad viņi ir pārgudri, vai ne? Nu, vai uzņemsimies riskanto kāpienu lejup?

—   Atpakaļceļā.

Un atkal viņi gāja tālāk. Tikai tagad Čārlzs ieraudzīja vai, pareizāk sakot, ievēroja, kas īsti ir dambja galā stāvošais cilvēks.

—   Sasodīts, man likās, ka tas ir zvejnieks! Tā taču ir sieviete! Ernestīne saspringti lūkojās uz priekšu — viņas ļoti skaistās, pelēkās

acis bija tuvredzīgas —, bet saskatīja vienīgi tumšu siluetu.

—   Vai viņa ir jauna?

—   No tik liela attāluma tas nav nosakāms.

— Tik un tā es varu iedomāties, kas viņa ir. Droši vien nabaga Traģēdija.

—   Traģēdija?

—   Tā ir iesauka. Viena no viņas iesaukām.

—   Un kādas ir pārējās?

—   Zvejnieki devuši viņai piedauzīgu palamu.

—   Mīļā Tīna, tu, protams…

—   Zvejnieki saukā viņu par franču leitnanta… draudzeni.

—     Patiesi? Un tāpēc viņa ir izraidīta no sabiedrības un spiesta uzturēties šeit?

—    Viņa ir… nedaudz jukusi. Griezīsimies atpakaļ! Es negribu iet viņai tuvumā.

Abi apstājās. Čārlzs lūkojās uz melno stāvu.

—   Bet es kļūstu ziņkārīgs. Kas tas tāds par franču leitnantu?

—    Stāsta, ka tas esot vīrietis, ar kuru viņa…

—   Kurā viņa iemīlējusies?

—   Vēl ļaunāk.

—   Un viņš viņu pameta? Un viņai piedzima bērns?

—   Nē. Manuprāt, nav nekāda bērna. Tās ir tikai baumas.

—   Bet ko viņa tur dara?

—   Stāsta, ka gaidot viņu atgriežamies.

—   Bet… vai tad neviens par viņu nerūpējas?

—     Viņa ir tāda kā kalpone pie vecās misis Poltnejas. Mūsu apciemojumu laikā viņa nekad nerādās. Bet viņa tur dzīvo. Iesim, lūdzu, atpakaļ! Es viņu nepamanīju.

Čārlzs pasmaidīja.

—   Ja viņa tev uzklups, es tevi aizstāvēšu, lai pierādītu, ka tiešām esmu drošs balsts. Ejam!

Tā nu viņi piegāja tuvāk sievietei, kura stāvēja pie lielgabala. Viņa bija noraisījusi lakatu un turēja to rokā; matus cieši apņēma melnā mēteļa apkakle; tas bija dīvains apģērba gabals, kas drīzāk atgādināja jātnieka svārkus, nevis kādu no pēdējo četrdesmit gadu laikā šūdinātiem sieviešu mēteļiem. Ari svešā iztika bez krinolīna, taču skaidrs, ka neba Londonas jaunākās modes pēc: viņai acīmredzot bija pilnīgi vienalga, ko vilkt mugurā. Čārlzs skaļi bilda kādu nenozīmīgu frāzi, lai brīdinātu nepazīstamo, ka viņa vairs nav viena, taču viņa pat nepakustējās. Pārītis nostājās tā, lai varētu saskatīt svešinieces profilu, un ieraudzīja, ka viņas neatlaidīgais skatiens gluži kā šautenes stobrs pavērsts pret vistālāko apvārsni. Vējš kļuva vēl negantāks, un Čārlzs balstīdams aplika roku Ernestīnei ap vidukli, bet nepazīstamā vēl stingrāk pieplaka pie lielgabala. Tiklīdz vējš nedaudz pierima, Čārlzs, pats īsti nesaprazdams, kāpēc, — varbūt gribēdams parādīt Ernestīnei, ka nav uz mutes kritis, — spēra soli uz priekšu un ierunājās:

—    Cienītā, mēs nevaram uzlūkot jūs bez bažām. Stiprāks pūtiens…

Sieviete pagriezās un paraudzījās uz Čārlzu— cauri viņam, kā

Čārlzam likās. Pēc šīs pirmās tikšanās Čārlza atmiņā iespiedās nejau pati seja, bet viss, kas viņu tajā pārsteidza, jo tais laikos sievietes izskatā meklēja nopietnību, paklausību, kautrību. Turpretim Čārlzu uzreiz pārņēma tāda sajūta, it kā viņš būtu ielauzies svešā teritorijā, it kā Kobs piederētu nevis senatnīgajai Laimridžas pilsētiņai, bet gan šai sievietes sejai. Tā nebija jauka seja kā Ernestīnei. Tā nebija skaista seja — ne pēc viena laikmeta izpratnes vai gaumes. Taču tā bija neaizmirstama, traģiska seja. Bēdas plūda no tās dabiski un neapturami kā dzidrs ūdens no meža avotiņa. Šajā sejā-nebija viltus, liekulības, histērijas vai izlikšanās, bet galvenais — ne mazāko ārprāta pazīmju. Ārprāts bija tukšajā jūrā, tukšajā apvārsnī, šajās neizprotamajās ciešanās, gluži tāpat kā avots pats par sevi ir dabiska parādība, taču nav normāli, ja tas plūst no tuksneša smiltīm.

Vēlāk Čārlzs domās bieži vien salīdzināja šo skatienu ar šķēpu, domādams, bez šaubām, ne vien pašu priekšmetu, bet arī tā iedarbību. Tai īsajā mirklī Čārlzs jutās kā ļauns ienaidnieks, caurdurts un pelnīti nicināts.

Sieviete nebilda ne vārda. Viņas skatiens ilga labi ja divas trīs sekundes, pēc tam viņa atkal pagriezās uz dienvidiem. Ernestīne pavilka Čārlzu aiz piedurknes; viņš novērsās, paraustīdams plecus, un pasmaidīja. Atceļā Čārlzs teica:

— Žēl gan, ka tu man izstāstīji šo nožēlojamo atgadījumu. Tīrais negals ar to provinces dzīvi. Visi cits citu tik labi pazīst, ka nav nekādas noslēpumainības. Ne mazākās romantikas.

Ernestīne zobojās: te nu bija zinātnieks, romānu nicinātājs.

TREŠĀ NODAĻA

Taču vēl būtiskāks ir apsvērums, ka jebkuras dzīvas būtnes uzbūvi nosaka galvenokārt iedzimtība; no tā izriet, ka, lai gan ikviena būtne neapšaubāmi ir atradusi savu īsto vietu dabā, tomēr daudzām trūkst pietiekami ciešu un nepastarpinātu attiecību ar pašreizējo dzīvesveidu.

DARVINS. "Sugu izcelšanās" (1859)

No visām mūsu vēstures desmitgadēm prātīgs cilvēks savai jaunībai izvēlētos tūkstoš astoņi simti piecdesmitos gadus.

DŽ. M. JANGS. "Laikmeta portrets"

Pēc azaida Čārlzs pētīja savu ģīmi, nostājies "Baltā lauvas" istabā pie spoguļa. Viņa domas nemaz nav aprakstāmas, tik juceklīgas tās bija. Tajās ēnojās kaut kas neizskaidrojams, miglaina sakāves atskārta, kurai gan nebija nekāda sakara ar atgadījumu uz Koba, tad jau drīzāk ar dažiem nenozīmīgiem paša izteikumiem un pāris izvairīgām atbildēm pie Trenteras tantes azaida galda, ar šaubām — vai interese par paleontoloģiju patiešām ir viņa iedzimto dotību cienīga, vai Ernestīne jelkad izpratīs viņu tikpat dziļi kā viņš Ernestīni, — ar vispārēju bezmērķīguma sajūtu; varbūt tur bija vainojama, kā Čārlzs beigās nosprieda, tikai garlaicīgā un piedevām arī lietainā pēcpusdiena. Galu galā bija taču 1867. gads. Čārlzam bija tikai trīsdesmit divi. Un viņš vienmēr uzdeva dzīvei pārāk daudz jautājumu.

Čārlzs uzskatīja sevi par progresīvu cilvēku — un varbūt patiesi viņš nemaz nejustos sevišķi pārsteigts, uzzinājis, ka pasaulē kādreiz būs lidmašīnas, reaktīvie dzinēji, televīzija, radars, — taču, ja viņš padzirdētu, kā mūsu gadsimtā mainījusies attieksme pret laiku, tad gan viņš būtu ļoti izbrīnījies. Mēs uzskatām, ka mūsdienu lielākā nelaime ir laika trūkums, un tieši tas, ka mēs to apzināmies, nevis nesavtīga zinātnes mīlestība un nepavisam ne gudrība liek sabiedrībai veltīt tik daudz izdomas un līdzekļu, lai atrastu paņēmienus, kā visu paveikt ātrāk — it kā cilvēcei būtu jātiecas nevis pēc augstākas cilvēcības, bet gan pēc krītoša meteora ātruma. Turpretim Čārlzs, tāpat kā gandrīz visi viņa laikmetam un kārtai piederīgie, dzīvoja nemainīgā adagio tempā. Galvenā problēma bija, nevis kā visu paspēt, bet gluži otrādi — ko iesākt ar milzīgajiem brīvā laika krājumiem.

Mūsdienās viena no raksturīgākajām pārtikuša cilvēka pazīmēm ir neiroze, turpretim Čārlza gadsimtā bagātība izraisīja vienīgi miegainu garlaikotību. Tiesa, 1848. gada revolūciju vilnis, atmiņas par tobrīd jau izzudušajiem čartistiem kā milzīga ēna pacēlās pār šo laikmetu, bet daudziem — un ari Čārlzam — zīmīgākais tomēr šķita tas, ka šie tālie grāvieni tā arī bija noklusuši bez kārtīga izvirduma. Nav apstrīdams, ka sešdesmitie gadi bija pārticīgi — mantībā iedzīvojās ne vien amatnieki, bet pat strādnieku šķira, un vismaz Lielbritānijā domas par revolūcijas iespēju gandrīz vai pavisam izgaisa sabiedrībai no prāta. Pats par sevi saprotams, ka Čārlzam nebija ne jausmas par bārdaino Vācijas ebreju, kurš tieši tai pēcpusdienā klusi strādāja Britu muzeja bibliotēkas drūmajās telpās un kura darbam bija lemts nest spilgti sarkanus augļus. Ja jūs pastāstītu Čārlzam par šiem augļiem vai ari cik negausīgi tie tika apriti un ar ko tas viss reiz beidzās, Čārlzs neparko jums neticētu, kaut ari tikai sešus mēnešus pēc šīs 1867. gada marta dienas Hamburgā dienasgaismu ieraudzīja pirmais "Kapitāla" sējums.

Tīkamo pesimista lomu Čārlzam liedza arī neskaitāmi personiski iemesli. Viņa vectēvs, baronets, piederēja pie otrās no divām angļu muižnieku grupām — sarkanvīnu tempjošiem lapsu medniekiem un skolotiem kolekcionāriem, kuri vāca visu, kas vien šai pasaulē atrodams. Čārlza vectēvs krāja galvenokārt grāmatas, bet mūža nogalē sāka pamatīgi šķiesties ar naudu un, vēl vairāk, ar savas ģimenes pacietību, rakņādamies pa nevainīga izskata pauguriņiem, kas gluži kā izsitumi klāja viņa trīstūkstoš akru lielos zemes īpašumus Viltšīrā. Čārlza vectēvs nežēlīgi uzklupa kromlehiem un megalltiem, krama darbarīkiem un neolīta kapenēm, toties viņa vecākais dēls, pārņēmis īpašumu savās rokās, tūdaļ tikpat nežēlīgi iztīrīja māju no visām trofejām, ko vien spēja kustināt. Taču pār šā dēla galvu nāca debesu sodība jeb varbūt svētība — viņš tā arī neapprecējās. Vecā vīra jaunākais dēls, Čārlza tēvs, tika bagātīgi nodrošināts gan ar zemi, gan naudu.

Čārlza tēva dzīvi apēnoja tikai viena traģēdija: dzemdībās nomira viņa jaunā sieva un bērns — meitenīte, kura būtu varējusi kļūt māsiņa gadu vecajam Čārlzam. Tomēr Čārlza tēvs nekrita izmisumā. Lai gan viņš neizrādīja īpašu pieķeršanos dēlam, būtībā zēns viņam patika gandrīz tikpat labi kā viņš pats, tāpēc viņš dāsni apgādāja dēlu ar privātskolotājiem un dresētājiem seržantiem. Pārdevis zemes īpašumus, Čārlza tēvs apdomīgi ieguldīja naudu dzelzceļa akcijās un neapdomīgi —kāršu spēlē; mierinājumu viņš daudz labprātāk meklēja pie Olmeka kunga, nevis pie Tā Kunga, — īsi sakot, dzīvoja tā, it kā būtu dzimis nevis 1802., bet gan 1702. gadā, dzīvoja galvenokārt izpriecām… un galvenokārt izpriecu pēc 1856. gadā nomira. Tādējādi Čārlzs palika vienīgais mantinieks, turklāt viņam pienācās ne vien tēva sarukušie (bakarā beigu beigās tomēr bij^ ņēmis virsroku pār ienesīgajiem dzelzceļiem), bet arī tēvoča visai ievērojamie īpašumi. Tiesa, kaut ari tēvocis bija atsācis negausīgi tempt sarkanvīnu, 1867. gadā nemaz neizskatījās, ka viņš taisītos uz miršanu.

Čārlzam patika tēvocis un tāpat tēvocim Čārlzs. Taču no viņu izturēšanās tas ne vienmēr bija noprotams. Kaut arī Čārlzs bija diezgan piekāpīgs un, ciemos uzaicināts, labprāt izklaidējās, šaudīdams slokas un fazānus, tomēr medīt lapsas viņš kategoriski atteicās. Čārlzam bija gluži vienaldzīgi, ka medījums nav ēdams, bet viņam neizsakāmi riebās mednieku nežēlība. Vēl ļaunāk — Čārlzam piemita neparasts ieradums staigāt kājām, nevis jāt, un kājāmiešana nepavisam nebija muižnieka cienīga nodarbošanās, ja nu vienīgi Šveices Alpos. Pret zirgiem Čārlzam nebija īpašu iebildumu, taču viņam piemita iedzimts dabaszinātnieka paradums visu izpētīt tuvumā un bez steigas. Tomēr Čārlzam veicās. Reiz pirms daudziem gadiem viņš kādā rudens dienā bija izšāvis uz ļoti neparastu putnu, kas bija skrējis gar tēvoča kviešu lauka malu. Kad Čārlzs saprata, kādu retumu nogalējis, viņš tīri vai saskaitās pats uz sevi, jo tā bija viena no pēdējām lielajām sīgām, kas nomedītas Solsberijas līdzenumā. Toties tēvocis bija stāvā sajūsmā. Putnu izbāza un novietoja Vinzjetas viesistabā, un kopš tā laika tas vienmēr raudzījās no savas vitrīnas ar pērļu acīm, piepūties kā tāds neizdevies tītarēns.

Tēvocis garlaikoja savus viesus, muižniekus, ar nebeidzamiem stāstiem par Čārlza varoņdarbu, un, kad viņam uznāca vēlēšanās atņemt Čārlzam mantošanas tiesības — īpašumu drīkstēja mantot vienīgi vīriešu kārtas pēcnācējs, un, to atcerēdamies vien, tēvocis mēdza piesarkt dusmās, — šādās reizēs tēvocis piecēlās kājās un tik ilgi lūkojās uz Čārlza nemirstīgo sīgu, līdz viņa sirds atmaiga tēvišķīgā labvēlībā. Jo Čārlzam bija trūkumi. Čārlzs reti rakstīja vēstules, turklāt pēcpusdienās viņam sagādāja savādu prieku tupēšana Vinzjetas bibliotēkā — telpā, ko tēvocis neizmantoja tikpat kā nemaz.

Tomēr Čārlzam bija piemituši vēl lielāki trūkumi. Studēdams Kembridžā, Čārlzs vispirms, kā pieklājas, bija iekalis klasiķus un parakstījies zem Trīsdesmit deviņiem ticības apliecinājumiem, un tad (atšķirībā no vairuma tālaika jaunekļu) sācis pat kaut ko mācīties. Taču otrajā kursā Čārlzs bija sapinies ar sliktiem draugiem; nonāca pat tiktāl, ka reiz Londonā miglainā naktī viņš bija sagulējis ar kailu meiču. Bēgdams no koknejietes tuklo roku apkampiena, Čārlzs metās tieši baznīcas klēpī un pēc dažām dienām, par šausmām savam tēvam, paziņoja, ka vēloties kļūt garīdznieks. Šai kritiskajā situācijā bija tikai viena izeja — samaitātais jauneklis tika aizsūtīts uz Parīzi. Tur viņam drīz vien piemirsās ne tikai aptraipītā nevainība, bet, tēvam par atvieglojumu, arī iecerētā savienība ar baznīcu. Čārlzs aptvēra, ko sevī slēpj vilinošā Oksfordas kustība — Romas katolicismu propria terra] . Viņš nebija ar mieru atdot vīrakam un katoliskajiem maldiem savu pazušanai lemto, taču omulīgo angļa dvēseli, ko veidoja ironija uz pusēm ar tradīcijām. Atgriezies Londonā, Čārlzs pavirši izlasīja kādu duci sava laika reliģisko teoriju aprakstu un tomēr palika (voyant trop pour nier, et trop peu pour s'assurerJ? veselīgs agnostiķis[3]. to mazumiņu Dieva, ko Čārlzam izdevās sameklēt, viņš atrada drīzāk dabā, nevis Bībelē; pirms simt gadiem viņš būtu bijis deists, varbūt pat panteists. Kopā ar citiem Čārlzs svētdienu rītos dažkārt apmeklēja dievkalpojumus, taču vienatnē to darīja gaužām reti.

Pusgadu nodzīvojis Grēcīgajā pilsētā, Čārlzs 1856. gadā atgriezās mājās. Pēc trim mēnešiem nomira viņa tēvs. Lielo ēku Belgreivijā izīrēja, un Čārlzs iekārtojās Kensingtonā mazākā dzīvoklītī, kas neprecētam vīrietim bija piemērotāks. Čārlzu tur aprūpēja sulainis, virēja un divas istabenes — gandrīz vai pārsteidzoši pieticīgs personāls jauneklim ar viņa sakariem un vērienu. Tomēr Čārlzs tur jutās labi, un jāņem vērā, ka viņš ļoti daudz laika pavadīja ceļojumos. Viņš iesniedza dažiem populāriem žurnāliem aprakstus par saviem braucieniem uz tālām zemēm; kāds uzņēmīgs izdevējs pat ieteica viņam uzrakstīt grāmatu par deviņiem Portugālē pavadītajiem mēnešiem, taču autora pienākumi Čārlzam šķita diezgan infra dig[4] — viņaprāt, tie prasīja pārāk daudz nopietna darba un ilgstošas koncentrēšanās. Čārlzs paniekojās ar šo domu un atmeta to. Niekošanās ar idejām vispār bija Čārlza galvenā nodarbošanās viņa dzīves trešajā desmitgadē.

Un tomēr šis jauneklis, kas peldēja lēnīgā Viktorijas laikmeta straumē, visā visumā nemaz nebija tik vieglprātīgs. Nejauša tikšanās ar kādu vīru, kurš labi atcerējās vectēva māniju, pārliecināja Čārlzu, ka vienīgi pašu ģimenei vecā kunga noņemšanās likusies uzjautrinoša: sapulcinājis apmulsušus zemnieciņus ar lāpstām rokās, viņš caurām dienām bija rakņājies pa zemi. Pārējie pieminēja seru Čārlzu Smitsonu kā Britu arheoloģijas Pirmsromas perioda celmlauzi, bet viņa novārtā pamesto kolekciju ar pateicību pieņēma Britu muzejs. Un Čārlzs pamazām nonāca pie secinājuma, ka atsities drīzāk vectēvā, nevis kādā no vectēva dēliem. Pēdējos trīs gados viņš bija ļoti ieinteresējies par paleontoloģiju un nu nolēma, ka tieši tas ir viņa aicinājums. Viņš sāka regulāri apmeklēt Ģeoloģijas biedrības sanāksmes. Tēvocis allaž ar nepatiku nolūkojās, kā Čārlzs, apbruņojies ar kaltiem un kolekcionāra mugursomu, izsoļo no Vinzjetas, — pēc viņa domām, muižniecības pārstāvis drīkstēja atļauties rokā nest vienīgi jājampātagu vai šauteni, — tomēr tas bija labāk par sasodītajām grāmatām sasodītajā bibliotēkā.

Taču vēl vairāk tēvoci kaitināja Čārlza nevērība pret politiku. Dzeltenās lentes un narcises, liberāļu partijas simbolus, Vinzjetā uzlūkoja ar riebumu; vecais vīrs pats bija viszilākais no torijiem — viņam jau nu gan nevērību pārmest nevarēja. Turpretī Čārlzs pieklājīgi noraidīja jebkuru mēģinājumu piedabūt viņu kandidēt uz vietu parlamentā. Čārlzs apgalvoja, ka viņam neesot politiskas pārliecības. Klusībā viņš drīzāk apbrīnoja Gledstonu, taču Vinzjetā Gledstonu nemaz nedrīkstēja pieminēt — te viņu uzskatīja par pēdīgo nodevēju. Tādējādi cieņa pret ģimenes tradīcijām un sociālais kūtrums veiksmīgi atpestīja Čārlzu no karjeras, kas viņam būtu gluži dabiska.

Manuprāt, slinkums vispār bija viena no raksturīgākajām Čārlza īpašībām. Čārlzs, tāpat kā daudzi viņa laikabiedri, noprata, ka šī gadsimta sākotnējā atbildības sajūta pamazām pārvēršas iedomībā; jauno Britāniju uz priekšu virzīja aizvien pieaugoša tieksme pēc ievērības, nevis nesavtīga vēlēšanās darīt labu tāpat vien. Taču kā gan lai pētī vēsturi, ja tepat aiz muguras jūtama Makolija elpa? Kā lai sacer romānus vai dzejoļus, dzīvojot vienā laikmetā ar izcilākajiem talantiem visā līdzšinējā Anglijas literatūrā? Kā kļūt par progresīvu zinātnieku, kamēr Laijels un Darvins vēl dzīvi? Vai par valstsvīru, ja visur, kur vien skaties, izvērsušies Dizraeli un Gledstons?

Kā redzat, Čārlzs mērķēja augstu. Skoloti slaisti vienmēr mērķē augstu, lai savam intelektam kaut kā attaisnotu savu slinkumu. īsi sakot, Čārlzam piemita baironisks dzīves apnikums, taču pietrūka abu baironisma izpausmju — ģenialitātes un izlaidības.

Jāteic, ka nāve, lai cik ilgi kavējusies, beigās tomēr laipni ierodas — un mammas ar izprecināmām meitām to ļoti labi zina. Pat ja Čārlzam nebūtu bijis mantojuma izredžu, tik un tā viņš bija interesants jauneklis. Diemžēl ārzemju ceļojumos viņš bija krietni vien nobružājis to pamatīgi uzsūbējušo īgnuma kārtiņu (Viktorijas laikmetā to dēvēja par nopietnību, tikumību, godīgumu un tūkstoš citos maldinošos vārdos), kura tai laikā tika pieprasīta no ikviena kārtīga angļu augstmaņa. Ārēji Čārlzam piemita zināms cinisms — neapšaubāma iekšēja morāla pagrimuma pazīme, taču jebkurā sabiedrībā mammas allaž slepus uzlūkoja Čārlzu sirsnīgiem skatieniem, tēvi pliķēja viņam pa muguru un meitenes viņa klātbūtnē muļķīgi ķiķināja. Skaistas meitenes Čārlzam tīri labi patika, un Čārlzs labprāt mēdza vazāt viņas un viņu godkārīgos vecīšus aiz deguna. Tā viņš ieguva augstprāša un vienaldzīgā slavu — godam nopelnītu balvu par saviem veiklajiem gājieniem; trīsdesmit gadu vecumā Čārlzs rīkojās izmanīgi kā sesks medībās — paošņāja ēsmu un pagrieza muguru uz viņa takas noslēptajiem laulību lamatu žokļiem.

Apspriezdams šo jautājumu, tēvocis neskopojās ar pārmetumiem, taču Čārlzs nekavējoties aizrādīja, ka viņa šaujampulveris esot mitrs. Tēvocis rūca:

—   Man neizdevās atrast īsto sievieti.

—   Muļķības! Tu nekad neesi viņu meklējis.

—   Meklēju gan! Kad es biju tavā vecumā…

—   Tu ņēmies ar suņiem un medīji irbes.

Pēc tam vecais zēns skumji lūkojās sarkanvīna glāzē. Tēvocis būtībā nemaz nenožēloja, ka palicis bez sievas, tomēr viņam ļoti pietrūka bērnu, kam dāvināt ponijus un rotaļšautenes. Tēvocis juta, ka, šādi dzīvojot, neatstās aiz sevis nekādas pēdas.

—   Es biju akls! Akls!

—   Toties manai redzei nav nekādas vainas. Nomierinies, mīļo tēvoc! Ari es esmu meklējis īsto meiteni. Un neesmu viņu atradis.

CETURTĀ NODAĻA

Kas padarīts, tas paliek! Slava tiem, Kam dzīve pilna mīlas veikumiem, Ko viņi pārrauga pat nāves klusumā; Nav dzīve veltīga, kaut pagājusi tā.

NORTONA KUNDZE. "Dāma no Lagarajas" (1863)

Vairums britu vidējo un augstāko slāņu ģimeņu dzīvoja tieši virs savas atkritumu bedres.

E. ROISTONS PA1KS. "Dokumenti par cilvēku dzivi Viktorijas Zelta laikmetā"

Pagrabstāva virtuve lielajā misis Poltnejas angļu ampīra stila mājā, kas gluži kā viņas sabiedriskā stāvokļa apliecinājums lepni slējās uz viena no stāvajiem pakalniem aiz Laimridžas, šodien mums, bez šaubām, liktos pilnīgi neciešama, jo tā nemaz neatbilda savam uzdevumam. Un, kaut arī 1867. gadā ēkas iemītniekiem neradās ne mazākās šaubas par to, kurš ir viņu dzīves lielākais tirāns, mūsdienās par īsto briesmoni tomēr uzskatītu milzīgo pavardu, kas stiepās gar visu iekšējo sienu, aizņemdams ievērojamu daļu prāvās, vāji apgaismotās telpas. Pavardam bija trīs kurtuves — divreiz dienā tajās bija jāpiemet kurināmais un divreiz dienā no tām vajadzēja iztīrīt pelnus, turklāt ne brīdi nedrīkstēja pieļaut, ka uguns izdzistu, jo tad mājā apstātos visi darbi. Vienalga, vai svelmēja vasaras saule, vai ari, pūšot dienvidrietumu vējam, no briesmoņa vēlās melnu, smacējošu dūmu mutuļi, negausīgās kurtuves bija jābaro. Un kur tad vēl sienas! Tās lūgtin lūdzās pēc kāda gaišāka toņa, pēc balta. Velti — tās arvien krāsoja ar žultaini pelēkzaļu krāsu, kas (mājas iemītniekiem par to nebija ne jausmas un, godīgi sakot, arī tirāns augšējā stāvā to nezināja) saturēja krietnu arsēna piedevu. Varbūt nemaz nebija tik slikti, ka virtuvē allaž garoja mitrums un nezvērs izverda tik daudz dūmu un kvēpu, — indīgie putekļi vismaz necēlās gaisā.

Par virsnieku šajā pekles valstībā kalpoja misis Fērlija, sīciņa, izkritusies būtne, mūždien tērpusies melnā — ne jau tikai tāpēc, ka bija atraitne, bet drīzāk sava rakstura pēc. Varbūt misis Fērlijas melanholiju vairoja arī tie zemākas kārtas mirstīgie, kuri nebeidzamās straumēs plūda caur viņas virtuvi. Virssulaiņi, kalpi, dārznieki, zirgu puiši, augšstāva istabenes, apakšstāva istabenes — viņi visi, cik nu katrs ilgi spēja, pacieta misis Poltnejas noteikumus un izdarības un tad bēga projām. No viņu puses tas, protams, bija ļoti apkaunojoši un gļēvi. Tomēr, ja jāceļas sešos no rīta, jāstrādā no pusseptiņiem līdz vienpadsmitiem, pēc tam no pusdivpadsmitiem līdz.puspieciem un tad atkal no pieciem līdz desmitiem, un tā katru dienu, tātad simt stundu nedēļā, — tur nu patiešām var izsīkt gan pacietība, gan drosme.

Tas jau bija kļuvis par leģendu, kā priekšpriekšpriekšpēdējais sulainis, aiziedams no misis Poltnejas, bija trāpīgi paudis kalpu noskaņojumu: "Kundze, es labāk līdz mūža beigām dzīvošu nabagmājā nekā vēl kaut nedēļu pavadīšu zem šī jumta." Viens otrs gan nopietni apšaubīja, vai kāds patiesi uzdrošinātos pasacīt šai bargajai dāmai kaut ko tamlīdzīgu. Taču visi it labi saprata sulaiņa noskaņojumu, kad, nostiepis lejā savas somas, viņš dievojās, ka patiešām esot to izdarījis.

Mūžīga mīkla visiem vietējiem bija un palika tas, kā īsti sīkā, savam uzvārdam neatbilstošā misis Fērlija[5] spēja saimnieci tik ilgi paciest. Laikam gan tāpēc, ka ari no viņas pašas būtu iznācis kaut kas misis Poltnejai līdzīgs, ja vien dzīve būtu iegrozījusies citādi. Skaudība un ļauns prieks par tračiem, kas tik bieži piemeklēja šo namu, neļāva misis Fērlijai aiziet. īsi sakot, abās sievietēs snauda sadisma iedīgļi, un viņām bija izdevīgi paciest vienai otru.

Misis Poltnejai bija divas mānijas jeb, pareizāk sakot, viena mānija divās dažādās izpausmēs. Pirmā bija netīrības apkarošana — tiesa, virtuvē viņa uz šo to raudzījās caur pirkstiem, jo tur uzturējās vienīgi kalpotāji, — otra — netikumības iznīdēšana. Nedz vienā, nedz otrā jomā misis Poltnejas ērgļa skatienam nekas nepaslīdēja garām nemanīts.

Misis Poltneja atgādināja tuklu maitasputnu, kas visu laiku lidinās debesīs; viņa bija apveltīta ar apbrīnojamu sesto maņu attiecībā uz putekļiem, pirkstu nospiedumiem, nevīžīgi iestlvinātu veļu, smakām, traipiem, salauztiem priekšmetiem un visām pārējām ķibelēm, kādas vien spēj piemeklēt cilvēka mājokli. Dārznieku misis Poltneja atlaida par to, ka viņš bija redzēts ienākam mājā smilšainām rokām, virssulaini — par vīna traipu uz zeķes, istabeni — par neizslaucītu pagulti.

Visnejēdzīgākais bija tas, ka pat ārpus sava mitekļa sienām misis Poltneja neatzina nekādus savas autoritātes ierobežojumus. Neierašanās svētdien baznīcā uz rīta vai vakara dievkalpojumu tika pielīdzināta visļaunākajai izlaidībai. Dievs, stāvi klāt istabenei, kura kādā no savām retajām brīvajām pēcpusdienām — tās negribīgi tika atvēlētas reizi mēnesī— pieķerta pastaigājamies ar jaunu vīrieti! Un— Dievs, stāvi klāt puisim, kurš tā zaudējis galvu, ka uzdrīkstējies slepus pielavīties Mārlboro namam, lai saliktos ar iemīļoto, — jo dārzs ap māju bija īsti džungļi ar humānām cilvēklamatām; "humāns" šajā gadījumā nozīmē to, ka milzīgie, pavērtie žokļi bija bez zobiem, kaut ari pietiekami stipri, lai salauztu upurim kāju. Šos tērauda sulaiņus misis Poltneja loloja visvairāk. Tos viņa nekad nebija padzinuši. Gestapo šai dāmai būtu bijusi īstā vieta — viņa tā mācēja pratināt, ka piecu minūšu laikā noveda līdz asarām pat visstūrgalvīgākās skuķes. Savā ziņā viņa bija īsts topošās Britu impērijas rupjības un augstprātības iemiesojums. Taisnība misis Poltnejas izpratnē nozīmēja tikai to, ka taisnība ir viņai, un viņas vienīgais priekšstats par valdīšanu izpaudās kā "bezkaunīgo" padoto nikna tiranizēšana.

Tomēr viņas aprindās — ļoti šaurā lokā — misis Poltneju pazina kā labdari. Un pamēģiniet tikai apšaubīt viņas reputāciju, oponenti tūdaļ minēs neapstrīdamu pierādījumu — vai tad mīļā, labā misis Poltneja nebija ņēmusi savā paspārnē franču leitnanta… draudzeni? Diez vai nepieciešams piemetināt, ka tolaik mīļā, labā dāma zināja tikai otru — grieķisko iesauku.

Šis ievērojamais notikums atgadījās 1866. gada pavasarī — tieši gadu pirms laikposma, par kuru es rakstu, — un bija saistīts ar misis Poltnejas lielo noslēpumu. Viņas noslēpums bija gaužām vienkāršs. Misis Poltneja ticēja ellei.

Toreizējais Laimridžas vikārs bija diezgan brīvdomīgs teoloģijas jautājumos, taču par sevi allaž prata parūpēties. Viņš bija lielisks gans Laimridžas tradicionālajai anglikāņu baznīcas evaņģēliskā novirziena draudzei. Vikāram bija nags uz kvēli daiļrunīgiem sprediķiem, un viņš neatļāva piegānīt baznīcu ar krucifiksiem, svētbildēm, greznojumiem un citām katoļu ķēmībām. Viņš nerunāja pretim misis Poltnejai, kad tā izklāstīja viņam savas teorijas par aizkapa dzīvi, jo ne visai pārtikuši baznīcas kalpi nekad nerunā pretim bagātām draudzes loceklēm. Misis Poltnejas naudasmaks vērās ar grūtībām, kad vajadzēja izmaksāt algu viņas trīspadsmit mājkalpotājiem, toties vikāram tas allaž tika dāsni atdarīts. Iepriekšējā ziemā, kad Viktorijas laikmeta Britānija bija piedzīvojusi ceturto lielo holeras epidēmijas uzliesmojumu, misis Poltneja rādījās nedaudz sasirgusi; vikārs viņu apciemoja tikpat bieži kā ārsti, kuriem nācās šo dāmu atkal un atkal pārliecināt, ka viņu piemeklējusi tikai kāda nenozīmīga vēderkaite, nevis nāvīgā austrumu sērga.

Misis Poltneja nebūt nebija muļķe, praktiskās lietās viņa bija patiesi apķērīga sieviete, un viņas mērķis aizkapa dzīvē bija ļoti praktisks, tāpat kā viss pārējais, kam bija kāds sakars ar viņas ērtībām. Dievu misis Poltneja iztēlojās vaigā diezgan līdzīgu Velingtonas hercogam, taču ar izmanīga jurista raksturu — šos ļaudis viņa ļoti cienīja. Gulšņādama savā istabā, misis Poltneja bažīgi prātoja par briesmīgo matemātisko problēmu, kas nomāca viņu aizvien vairāk, — proti, vai Dievs novērtē labdarību pēc tā, cik cilvēks ziedojis, vai pēc tā, cik būtu varējis ziedot? Šai ziņā viņai pašai bija pieejami precīzāki dati nekā vikāram. Misis Poltneja bija atvēlējusi baznīcai ievērojamas summas, bet labi apzinājās, ka tās ir krietni mazākas par noteikto desmito tiesu, no kuras jāšķiras tiem, kas nopietni cer uz vietu paradīzē. Testamentu viņa, protams, ar gudru ziņu bija sastādījusi tā, lai pēc viņas nāves rēķins tiktu glīti sabalansēts, — bet, ja nu pēkšņi Dievs nebūtu klāt šī dokumenta nolasīšanā, ko tad? Piedevām misis Poltnejas slimības laikā misis Fērlija, kura vakaros lasīja kundzei priekšā Bībeli, reiz sagadīšanās pēc izvēlējās līdzību par atraitnes artavu. Šo līdzību misis Poltneja vienmer bija uzskatījusi par ārkārtīgi netaktisku, bet nu tā palika viņai prātā daudz ilgāk nekā enterits zarnās. Kādu dienu, kad misis Poltneja jau sāka atveseļoties, viņa izmantoja vienu no gādīgā vikāra apciemojumiem, lai piesardzīgi pārbaudītu savu sirdsapziņu.

Sākumā vikārs raudzīja viņu nomierināt.

—    Dārgā kundze, jūs taču droši stāvat uz ticības klints! Debesu Tēvam nekas nepaliek apslēpts. Ne jau mums būs apšaubīt viņa žēlastību un taisnīgumu.

—   Bet ja nu viņš iedomājas pajautāt, vai man ir tīra sirdsapziņa?

Vikārs pasmaidīja.

—   Atbildiet, ka tā ir satraukta. Tā Kunga līdzjūtība ir bezgalīga, un viņš, bez šaubām…

—   Bet ja nu ne?

—   Mana dārgā misis Poltneja, par šādām runām man vajadzētu jums izteikt stingru rājienu! Mums nepiedien apstrīdēt Tā Kunga saprašanu.

Iestājās klusums. Vikāra klātbūtnē misis Poltneju pārņēma tāda sajūta, it kā viņai būtu darīšana ar diviem cilvēkiem reizē. No vienas puses, vikārs bija zemākas kārtas radījums nekā viņa pati; tieši ar viņas gādību vikārs varēja atļauties vienu otru gardumu uz pusdienu galda, viņam nevajadzēja skopoties izdevumos baznīcas vajadzībām, un viņš varēja arī veikt savu pienākumu ārpus baznīcas, palīdzēdams trūkumcietējiem; no otras puses, vikārs bija Dieva vietnieks zemes virsū, kura priekšā misis Poitnejai — gan tikai pārnestā nozīmē — vajadzēja locīt ceļus. Tāpēc, ar viņu sarunājoties, misis Poltneja bieži vien izturējās dīvaini un neizprotami. Vienu mirkli viņa noraudzījās uz vikāru no augšas, nākamajā brīdī zemojās viņa priekšā, turklāt dažreiz viņai izdevās paust abas šīs attieksmes vienlaikus.

—    Ak, kaut nabaga Frederiks būtu dzīvs! Viņš nu gan dotu man padomu, kā rīkoties!

—   Protams! Un viņa padoms būtu tāds pats kā manējais. Varat man ticēt! Es zinu — viņš bija kristietis. Un arī mani argumenti izriet no nesatricināmās Kristus mācības.

—   Tas bija brīdinājums. Sods.

Vikārs bargi pavērās misis Poltnejā.

—   Pielūkojiet, cienītā, pielūkojiet! Nevienam nav ļauts jaukties mūsu Radītāja darīšanās.

Tad viņa mainīja taktiku. Visi pasaules vikāri kopā nevarēja misis Poltnejai attaisnot viņas vīra pāragro nāvi. Tā palika starp misis Poltneju un Dievu kā melns, noslēpumains opāls, reizēm iemirdzoties svētsvinīgā atklāsmē, vai arī kā naudas summa, kas laikus iemaksāta, sedzot iespējamos parādus grēku nožēlošanā.

—   Es esmu ziedojusi, taču labus darbus neesmu darījusi.

—   Ziedošana ir ļoti labs darbs.

—   Es nespēju līdzināties lēdijai Kotonai.

Šī negaidītā nolaišanās pie pasaulīgām lietām vikāru nemaz nepārsteidza. Viņš jau no agrākām grēksūdzēm ļoti labi zināja, ka misis Poltneja jūtas kā atpalicēja šai dīvainajā dievbijības sacensībā. Lēdija Kotona, kura mitinājās dažu jūdžu attālumā no Laimridžas, bija izslavēta par savu fanātisko labdarību. Viņa apmeklēja trūkumcietējus, vadīja misionāru biedrību, bija nodibinājusi pansiju neceļos noklīdušām sievietēm — tiesa gan, vairums aplaimoto nespēja izturēt bargo grēku nožēlas gaisotni, kas valdīja šajā Magdalēnas biedrībā, un pirmajā izdevīgajā gadījumā bēga atpakaļ uz netiklības zaņķi, — taču misis Poltnejai par to nebija ne jausmas, tāpat kā par Traģēdijas otro — neķītrāko palamu.

Vikārs nokremšļojās. — Lēdija Kotona ir paraugs mums visiem. — Tas bija kā uguns pakulās; starp citu, nav izslēgts, ka vikārs to zināja.

—   Es iešu pie trūkumcietējiem.

—   Tas būtu lieliski.

—   Tikai trūkumcietēji mani allaž ļoti uzbudina. — (Vikārs nemaz nemēģināja mierināt misis Poltneju.) — Es zinu, tas ir ļoti nekrietni.

—   Nu, nu…

—   Jā, ļoti nekrietni!

Iestājās ilgs klusuma bridis; vikārs sapņoja par pusdienām, kas viņam vēl jāgaida veselu stundu, bet misis Poltneja apcerēja savu nekrietnumu. Tad viņa neparasti kautri ieminējās par kompromisu kā šīs dilemmas iespējamo atrisinājumu.

—   Ja jums būtu pazīstama kāda dāma, kāda izsmalcināta persona, kuru piemeklējis ļauns liktenis…

—   Es lāgā nesaprotu, par ko jūs runājat.

—     Vēlos pieņemt sev biedreni. Rakstīšana man pēdējā laikā nepavisam vairs nevedas. Un misis Fērlija lasa ļoti vāji. Es ar prieku dotu pajumti šādai personai.

—   Ļoti jauki! Ja jūs tiešām to vēlaties. Es painteresēšos.

Nākamajā mirkli misis Poltneja šķita jau nedaudz atskurbusi no sava

neprātīgā nodoma mesties īstas kristietības klēpī. — Viņai jābūt ar nevainojamu raksturu! Es nedrīkstu aizmirst savus kalpotājus.

—   Pats par sevi saprotams, cienītā. — Vikārs piecēlās.

—    Un, vēlams, bez radiniekiem. Padoto radinieki reizēm kļūst ļoti apnicīgi.

—   Varat uz mani paļauties — nepiemērotu es neieteikšu.

Viņš paspieda misis Poltnejai roku un virzījās uz durvīm.

—   Un ne pārāk jaunu, mister Forsait!

Vikārs paklanījās un izgāja no istabas. Taču pusceļā uz pirmo stāvu kāpnēs apstājās. Viņš atcerējās. Viņš pārdomāja. Varbūt vikāra nodoms nebija gluži tīrs — viņam taču bezgala garas stundas pie misis Poltnejas zīdā tērptajiem sāniem nācās ja ne gluži liekuļot, tad vismaz brīžiem stingri ierobežot savu atklātību, — bet, lai būtu kā būdams, viņš, pēkšņa impulsa mudināts, pagriezās un devās atpakaļ uz viesistabu. Durvīs apstājies, vikārs teica:

—   Man ienāca prātā piemērota kandidatūra. Viņu sauc Sāra Vudrafa.

PIEKTĀ NODAĻA

Dievs zin, kāpēc tas nolikts tā! Ja Nāvi vispirms redzētu Kā Nāvi, Mīlas nebūtu Vai būtu tikai šaurībā;

Tie, kuru prāts pagalam dīks Vai kuros rupjais Satlrs mīt, No ogām liktu sulai līt Un mežos vaļotos, cik tik. TENISONS. "In Memoriam" (1850)

Visi jaunieši trakoti vēlējās redzēt Laimridžu.

DŽE1NA OSTINA. "Pārliecināšana"

Ernestīnes seja lieliski atbilda viņas laikmeta modei un gaumei — ovāla, smalku zodu, trausla kā vijolīte. Tādas jūs joprojām varat aplūkot tālaika izcilāko ilustratoru Fiza un Džona Līča zīmējumos. Pelēkās acis un bālā āda vēl vairāk izcēla sejas maigumu. Pirmajās tikšanās reizēs Ernestīne prata tik jauki nodurt actiņas, ka likās — viņa tūdaļ paģībs, ja kāds uzdrošināsies viņu uzrunāt. Taču nedaudz pavērto plakstu un mazliet savilkto lūpu kaktiņu izteiksme — turpinot aizsākto līdzību, netverama kā vijolīšu aromāts februārī — kautri, taču pilnīgi nepārprotami noliedza Ernestīnes šķietami neizmērojamo godbijību pret dižo dievu Vīrieti. Stingrs viktoriānis varbūt justu neuzticību pret šo tikko manāmo Bekijas Šārpas rakstura izpausmi, taču izrādījās, ka tādam vīrietim kā Čārlzs tā šķiet neatvairāma. Ernestīne bija gandrīz tāds pats tikumīgs, jauks meitēns kā visas Džordžīnes, Viktorijas, Albertīnes, Matildes un viņām līdzīgās, kuras varēja sastapt ikvienā ballē sēžam stingri apsargātos pulciņos, — un tomēr viņa nebija gluži tāda pati.

Kad Čārlzs izgāja no Brodstrītas mājas, kur dzīvoja Trenteras tante, lai noietu aptuveni simt soļu līdz viesnīcai un uzkāptu augšā, savā numurā, un tur visā nopietnībā — saderinātie nudien ir lielākie muļķi pasaulē, vai ne? — pētītu spogulī savu glīto seju, Ernestīne atvainojās un devās uz savu istabu. Viņa vēlējās caur mežģīņu aizkariem vēlreiz paskatīties uz savu līgavaini, turklāt tantes mājā šī telpa bija vienīgā, kuru Ernestīne varēja ciest. Pienācīgi apbrīnojusi Čārlza stalto gaitu un eleganci, ar kādu viņš pacēla cepuri, sveicinādams Trenteras tantes istabeni, kura tieši tobrīd gadījās ceļā, — un nopukojusies, jo istabenei bija Dorsetas zemnieku meičas šķelmīgās acis un izaicinoši sārts ģīmītis, bet Čārlzam

bija stingri piekodināts nepievērst uzmanību nevienai sievietei, kas jaunāka par sešdesmit gadiem (Trenteras tanti šis noteikums laimīgā kārtā neskāra, jo viņa bija tieši gadu vecāka), — Ernestīne pagriezās ar seju pret istabu. Tā bija iekārtota tieši Ernestīnei un, atbilstoši viņas gaumei, uzsvērti franciskā garā; franču mēbeles tais laikos bija tikpat smagnējas kā angļu, tikai nedaudz vairāk apzeltītas un vēl groteskākas. Citās Trenteras tantes mājas istabās nepielūdzami, nospiedoši un neierobežoti valdīja muzeja atmosfēra; ceturtdaļgadsimtu novecojušās istablietas bija saglabājušās vēl no tiem laikiem, kad sākās pirmie biklie mēģinājumi noliegt visu eleganto, dekadentisko, gaisīgo, visu, kas vien glabāja piemiņu par riebīgo Prinčcli, Džordžu Ceturto, un viņa netikumiem.

Neviens nespēja just nepatiku pret Trenteras tanti; kaut vai domās dusmoties uz viņas nevainīgi smaidošo un pļāpīgo — visbiežāk pļāpīgo — būtni šķita bezjēdzīgi. Viņai piemita veiksmīgas vecmeitas nesatricināmais optimisms; vientulība vai nu padara īgnu, vai ari iemāca neatkarību. Vispirms Trenteras tante bija samierinājusies ar dzīvi pati, pēc tam viņa centās samierināt ar to arī pārējos.

Tomēr Ernestīne no visas sirds mēģināja uz tanti dusmoties: par nevēlēšanos pusdienot pulksten piecos, par drūmajām mēbelēm, kas smacēja pārējās istabas, par pārmērīgajām rūpēm, Ernestīnes labo slavu sargājot (tante neparko negribēja saprast, ka līgavainis un līgava varētu vēlēties pasēdēt vai pastaigāties divatā), bet visvairāk par to, ka Ernestīnei vispār jānīkst Laimridžā.

Nabaga meitenei nācās izturēt visus pārbaudījumus, kas kopš pasaules radīšanas lemti jebkuram vienīgajam bērnam, dzīvojot nomācošā un neatslābstošā vecāku rūpju lokā. Jau kopš Ernestīnes dzimšanas bija tā iegājies, ka viņai pietika ieklepoties, lai tūdaļ tiktu izsaukts ārsts; meitenei sasniedzot pusaudzes gadus, ikvienu viņas kaprīzi steidzās piepildīt dekoratori un drēbnieki; ja Ernestīne saīga, mamma un papus stundām ilgi mocījās pašpārmetumos. Tas viss, protams, ļoti jauki, ja runājam par jaunām kleitām un jauniem aizkariem, taču vienā jautājumā vecāki nepadevās nekādiem meitas niķiem un žēlabām — un tā bija Ernestīnes veselība. Māte un tēvs bija ieņēmuši galvā, ka meitenei ir dilonis. Pietika viņiem sajust drēgnumu pagrabā, lai steigšus pārceltos uz citu māju, pietika, ja izbraukuma laikā divas dienas pēc kārtas lija lietus, — viņi tūdaļ pārcēlās uz citurieni. Puse Hārlijstrītas ārstu bija Ernestīni izmeklējuši un neko nebija atraduši; vēl nekad mūžā Ernestīne nebija nopietni slimojusi, viņā nebija ne miņas no diloņslitnnieku apātijas un hroniskā vājuma. Ernestīne varēja— vai būtu varējusi, ja vien viņai*' ļautu, — cauru nakti dejot un nākamajā rītā bez jebkādām ļaunām sekām

uzspēlēt badmintonu. Taču kaut ko grozīt mīlošo vecāku iesīkstējušos uzskatos meitenei bija tikpat neiespējami kā zīdainim kalnus gāzt. Kaut viņi varējuši ielūkoties nākotnē! Ernestīnei bija lemts pārdzīvot visu viņas paaudzi. Viņa piedzima 1846. gadā. Un nomira tai dienā, kad Hitlers iebruka Polijā.

Ikgadējā uzturēšanās pie mātesmāsas Laimridžā bija Ernestīnes pilnīgi nevajadzīgā režīma neatņemama sastāvdaļa. Parasti viņa te ieradās atpūsties pēc kūrortsezonas beigām, bet togad bija atsūtīta agrāk, lai uzkrātu spēkus kāzām. Lamanša vēji Ernestīnei, bez šaubām, nāca tikai par labu, tomēr, kratoties ekipāžā uz Laimridžu, viņa allaž rādīja tik drūmu ģīmi kā trimdinieks, ko ved uz Sibīriju. Laimridžas sabiedrība bija tikpat moderna kā Trenteras tantes sagrabējušās sarkankoka mēbeles un, ja runājam par izklaidēšanās iespējām, —jaunai dāmai, kura izbaudījusi labāko, ko vien spēj piedāvāt Londona, tās šķita zem katras kritikas. Tāpēc Ernestīnes attieksme pret Trenteras tanti bija gluži tāda pati kā niķīgam bēmam; viņas abas drīzāk varēja noturēt par angļu Džuljetu un tās aukli, nevis par māsasmeitu un krustmāti. Patiesi, ja vien iepriekšējā ziemā uz skatuves laimīgā kārtā neparādījies Romeo un neapsolījies dalīties ar Ernestīni piespiedu vientulībā, viņa būtu sadumpojusies — vismaz viņa pati bija gandrīz pārliecināta, ka būtu. Ernestīnei noteikti bija daudz stiprāka griba, nekā viņas tuvinieki — un arī viņas laikmets — būtu uzskatījuši par piedienīgu. Par laimi, viņa juta pienācīgu cieņu pret tradīcijām un, tāpat kā Čārlzs, spēja pasmieties par sevi; starp citu, tas bija viens no pirmajiem abpusēju simpātiju cēloņiem. Bez šīs iespējas un bez humora izjūtas Ernestīne būtu bijusi neciešams, izlutināts bērns, bet, tā kā viņa pati itin bieži sevi nostrostēja ("Ak tu neciešamais, izlutinātais bērns!"), tad stāvoklis īstenībā vēl nemaz tik ļauns nebija.

Tai pēcpusdienā Ernestīne savā istabā atpogāja kleitu un nostājās spoguļa priekšā vienā krekliņā un apakšsvārkos. Brīdi viņa kā Narciss nogrima ārkārtīgi jūsmīgā pašapcerē. Kakls un pleci Ernestīnei bija tikpat daiļi kā seja — viņa patiesi bija ļoti skaista meitene, viena no skaistākajām, ko viņa pazina. Un, it kā gribēdama to kādam pierādīt, Ernestīne pacēla rokas un atraisīja matus; viņa neskaidri nojauta, ka tas ir kaut kas grēcīgs, lai arī nepieciešams, tāpat kā karsts buljons vai silta gulta ziemas nakti. īsu, patiesi grēcīgu mirkli viņa iztēlojās sevi īsti samaitātu — kā dejotāju vai aktrisi. Bet tad, ja vien jūs vērotu šo ainu, jūs ieraudzītu kaut ko pavisam dīvainu. Ernestīne pēkšņi pārstāja grozīties un apbrīnot savu profilu un bažīgi palūkojās griestos. Viņai trīsēja lūpas. Steidzīgi atvērusi vienu no drēbju skapjiem, viņa uzvilka rītakleitu.

Jo, taisīdama piruetes, Ernestīne spogulī bija ieraudzījusi gultas stūri,

un tūdaļ viņai prātā bija pavīdējusi seksuāla aina — neskaidra vīzija, kaut kas līdzīgs Lāokoonta un viņa dēlu kailajiem augumiem. Ernestīni šausmināja ne vien pašas pilnīgā neziņa par dzimumaktu, bet ari tas sāpju un brutalitātes oreols, kas, viņasprāt, bija neatņemama tā sastāvdaļa un sagandēja visu prieku par Čārlza maigo jūsmu un atturīgajiem glāstiem, kas viņai tā patika. Vienu vai divas reizes Ernestīne bija redzējusi, kā kopojas dzīvnieki, un joprojām nespēja aizmirst šo briesmīgo skatu.

Tā nu Ernestīne bija izdomājusi sev tādu kā bausli un, kad vien viņas smadzenēs tiecās ielauzties apziņa par pašas ķermeņa sievišķīgo sūtību, par mēnešreizēm un dzemdēšanu, — allaž domās atkārtoja vienkāršo vārdu "nedrīkst". Bet, kaut arī vilkus var aizdzīt no namdurvīm, tie, vienalga, gaudo ārā, tumsā. Ernestīne gribēja vīru, gribēja tieši Čārlzu sev par vīru, ilgojās pēc bērniem, taču neskaidri nojauta, ka par to visu būs jāmaksā — viņasprāt, nesamērīgi dārgi.

Reizēm Ernestīne brīnījās, kā gan Dievs pieļauj, ka šīs nevainīgās ilgas sagandē tik lopisks pienākums. Tais laikos vairums sieviešu domāja tāpat un lielākā daļa vīriešu arīdzan, un kāds gan tur brīnums, ka pienākums ieņem tik nozīmīgu vietu mūsu priekšstatos par Viktorijas laikmetu un mūsdienās savukārt kļuvis par tādu rūgtuma avotu?1

Aizgaiņājusi vilkus, Ernestīne piegāja pie tualetes galdiņa, atslēdza atvilktni un izņēma no tās dienasgrāmatu melnos safjāna vākos, ar zelta sprādzi. Citā atvilktnē viņa uzmeklēja rūpīgi noglabātu atslēdziņu un atvēra dienasgrāmatu, un tūdaļ uzšķīra pēdējo lappusi. Savā un Čārlza saderināšanās rītā Ernestīne bija sarakstījusi šai lapā mēnešus un dienas, kas viņu vēl šķīra no kāzām. Divi mēneši jau bija glīti nosvītroti, vēl atlikuši kādi deviņdesmit datumi, un tagad E-uestīne paņēma dienasgrāmatas augšpusē piesprausto zīmuli ar ziloņkaula uzgali un nosvītroja kārtējo ciparu. Līdz dienas beigām vēl bija atlikušas deviņas stundas, taču Ernestīne parasti atļāvās šo mazo mānīšanos. Pēc tam viņa dienasgrāmatu uzšķīra sākumā vai gandrīz sākumā, jo tā bija Ziemsvētku velte. Apmēram piecpadsmit ciešā rokrakstā piepildītām lappusēm sekoja viena balta ar piespraustu jasmīna zariņu. Brīdi Ernestīne vērīgi aplūkoja zariņu, tad noliecās un pasmaržoja to. Atrisušie mati noklājās pār dienasgrāmatas

' Autora piezīme. Šeit ļoti iederas rindas no "In Memoriam", kas citētas nodaļas sākumā. Šai izcilajā antoloģijā, kas veltīta pārdomām par aizkapa dzīvi, nudien var atrast daudzus dīvainus argumentus, taču visdīvainākais no visiem sastopams tieši šai (XXXV) pantā. Apgalvojums, ka mīlestība var parādīties vienīgi Satīra izskatā — ja jau dvēsele nav nemirstīga—, pilnīgi nepārprotami ir paniska bēgšana no Freida. Viktorijas laikmeta cilvēkiem debesis nozīmēja paradīzi galvenokārt tāpēc, ka tur*" varēja tikt vaļā no ķermeņa un līdz ar to ari no instinktiem.

lapu; meitene aizvēra acis, mēģinādama vēlreiz atsvaidzināt visbrīnišķīgākās atmiņas, dienu, kad likās — viņa nomirs aiz laimes, kad viņa bija ilgi, ilgi raudājusi, to neatkārtojamo dienu…

Tad viņa izdzirdēja Trenteras tantes soļus uz kāpnēm, steidzīgi paslēpa dienasgrāmatu un sāka sukāt viļņainos, brūnos matus.

SESTĀ NODAĻA

Ai, Moda, pienbalta stirna, nav no sievas tevī neka.

TE.NISONS. "Moda" (1855)

Topēcpusdien, kad vikārs atgriezās pavēstīt, kas viņam ienācis prātā, misis Poltnejas sejā bija lasāma pārsteidzoša neziņa. Un tādām vecīgām dāmām kā viņa viss nezināmais parasti izraisa nepatiku. Šādas izjūtas misis Poltnejas sejai apbrīnojami piestāvēja; viņas acīm nebija ne mazākās līdzības ar Tenisona "kluso lūgšanu tempļiem", vaigi bija noļukuši, gandrīz atkareni, lūpas cieši sakniebtas kategoriskā noraidījumā pret visu, kas vien apdraudēja abus misis Poltnejas pamatprincipus — pirmkārt (es patapināšu Trečkes sarkastisko formulējumu), ka "izglītība ir blēņas", otrkārt, ka "cienījams ir vienīgi tas, kas mani neaizvaino". Misis Poltneja nedaudz atgādināja baltu pekinieti, pareizāk sakot, pekinieša izbāzni, jo bailēs no holeras viņa pie krūtīm paslēptā maisiņā allaž nēsāja līdzi kamparu, tāpēc visur, kur vien viņa gāja, bija jūtama viegla naftalīna smaka.

—   Es viņu nepazīstu.

Vikārs jutās atraidīts un iedomājās, kas gan būtu noticis, ja žēlsirdīgais samarietis nejauši sastaptu misis Poltneju, nevis nabaga ceļinieku.

—   Es nemaz necerēju, ka jūs viņu pazīsiet. Šī meitene ir no Čārmutas.

—   Meitene?

—   Par viņas vecumu es vispār neesmu īsti drošs… nu, sieviete, dāma tā ap trīsdesmit. Varbūt nedaudz vecāka. — Vikārs apzinājās, ka ievadu neizdodas ievirzīt klāt neesošai aizstāvamai labvēlīgā gultnē. — Ārkārtīgi skumjš gadījums. Jūsu žēlsirdība būtu patiesi nepieciešama.

—   Vai viņa ir izglītota?

—  Jānudien. Viņa ir mājskolotāja. Vismaz strādājusi par mājskolotāju.

—   Un ko viņa dara patlaban?

—   Manuprāt, viņai nav noteiktas nodarbošanās.

—   Kāpēc?

—   Tas ir garš stāsts.

—   Es katrā ziņā gribētu to dzirdēt, iekams mēs ko norunājam.

Tā nu vikārs atkal apsēdās un izstāstīja misis Poltnejai visu — nē, daļu (jo, drosmīgi glābdams misis Poltnejas dvēseli, viņš nolēma riskēt ar savējo) no tā, ko zināja par Sāru Vudrafu.

—  Meitenes tēvs bija lorda Meritona rentnieks; viņš dzīvoja netālu no Bīminsteras. Parasts zemkopis, taču ar slavējamiem principiem; viņu tai apvidū ļoti cienīja. Būdams gudrs vīrs, viņš deva meitai daudz labāku' izglītību, nekā tas viņa apstākļos būtu gaidāms.

—   Vai viņš ir miris?

—  Jā, pirms dažiem gadiem. Meitene kļuva par mājskolotāju Cārmutā, kapteiņa Džona Talbota ģimenē.

—   Vai viņš dos ieteikuma vēstuli?

—  Dārgā misis Poltneja! Ja es pareizi sapratu mūsu iepriekšējo sarunu, mēs patlaban apspriežam labdarību, nevis pieņemšanu darbā. — Misis Poltneja pamāja; viņai tas nozīmēja gandrīz vai atvainošanos, un uz kaut ko tamlīdzīgu viņa spēja saņemties gaužām reti. — Tādu vēstuli, bez šaubām, varētu dabūt. Meitene pati pameta kapteiņa Talbota namu. Tas atgadījās šādi. Jūs taču atceraties franču barku — ja nemaldos, tā kuģoja no Senmalo —, ko pērnajā decembri tai drausmīgajā vētrā izmeta krastā pie Stounbarovas? Un jūs, protams, atceraties, kā Čārmutas iedzīvotāji izglāba un uzņēma pie sevis trīs komandas locekļus? Divi bija parasti matroži. Trešais, cik noprotu, bija kuģa leitnants. Viņam jau pašā sākumā savainoja kāju, taču viņš pieķērās pie masta un tika izskalots krastā. Jūs taču esat lasījusi par šo atgadījumu, vai ne?

—   Ļoti iespējams. Man nepatīk franči.

—   Kapteinis Talbots, pats būdams flotes virsnieks, labprāt pieņēma savā mājā… svešo virsnieku. Cietušais angliski nesaprata, tāpēc mis Vudrafu uzaicināja par tulku un lūdza viņu aprūpēt.

—     Ko? Viņa prot franciski? — Šis briesmīgais atklājums misis Poltneju tā satrauca, ka vikāram gandrīz sašļuka dūša. Taču viņš tikai pamāja un laipni pasmaidīja.

—   Dārgā kundze, vairums mājskolotāju prot franciski. Viņas jau nav vainīgas, ka cilvēki pieprasa no viņām šādas spējas. Taču atgriezīsimies pie franču virsnieka. Man ar nožēlu jāatzīst, ka viņš izrādījās šī vārda necienīgs.

—   Mister Forsait!

Misis Poltneja saslējās, taču ne pārāk draudīgi, lai nabaga virs nenobītos par daudz un neapklustu.

—   Man tūdaļ jāpiebilst, ka kapteiņa Talbota mājā nekādi grēka darbi nenotika. Un no mis Vudrafas puses arī vēlāk nevienā citā vietā ne. Tā apgalvo misters Fērsijs Hariss. Sīkumos viņš ir informēts daudz labāk nekā es. — Pieminētā autoritāte bija Čārmutas vikārs. — Tomēr francūzis sagrozīja mis Vudrafai galvu. Kaut cik apārstējies, viņš ar karieti aizbrauca uz Veimutu, un visi domāja, ka no turienes viņš dosies uz mājām. Pēc divām dienām mis Vudrafa sāka ļoti uzstājīgi lūgties misis Talbotu, lai atbrīvojot viņu no darba. Man sacīja, ka misis Talbota esot mēģinājusi noskaidrot šī lēmuma iemeslus, taču bez panākumiem.

—   Un viņa pieļāva, ka mis Vudrafa tā aiziet?

Vikārs nekavējoties tvēra izdevību: — Piekrītu — tas bija ļoti muļķīgi! Viņai vajadzēja rīkoties prātīgāk. Nešaubos, ka, dzīvojot pie gudrākas saimnieces, šis bēdīgais atgadījums ietu mis Vudrafai secen. — Vikārs brīdi klusēja, lai misis Poltneja uztvertu caur puķēm izteikto komplimentu. — Es runāšu īsi. Veimutā mis Vudrafa satikās ar šo francūzi. Viņas rīcība pelna bargu nosodījumu, taču, cik man zināms, viņa esot apmetusies pie māsīcas.

—   Manās acīs tas nav nekāds attaisnojums.

—   Pats par sevi saprotams. Tomēr neaizmirstiet, ka mis Vudrafa nav augstdzimusi dāma. Zemāko kārtu ļaudis, atšķirībā no mums, tik ļoti nerūpējas par savu labo slavu. Bez tam es vēl nepateicu, ka francūzis bija solījies viņu precēt. Mis Vudrafa devās uz Veimutu pilnīgā pārliecībā, ka brauc laulāties.

—   Bet vai tad viņš nebija katolis?

Misis Poltneja uzskatīja sevi par sīciņu šķīstības saliņu, tādu kā Patmosu bangojošā katolicisma sērgas okeānā.

—   Francūža uzvedība diemžēl liek domāt, ka kristīgā ticība viņam vispār ir sveša. Taču mis Vudrafai viņš, bez šaubām, iztēloja sevi par vienu no mūsu nelaimīgajiem ticības brāļiem šajā maldu zemē. Pēc dažām dienām viņš devās uz Franciju, iepriekš sastāstījis mis Vudrafai, ka tikai apraudzīs savējos, dabūs jaunu kuģi — pie tam viņš samelojās, ka pēc atgriešanās tikšot paaugstināts par kapteini, — un nekavējoties brauks atpakaļ uz Laimridžu, lai apprecētu mis Vudrafu un aizvestu sev līdzi. Un kopš tā laika mis Vudrafa gaida. Skaidrāks par skaidru, ka francūzis ir bezsirdīgs krāpnieks. Veimutā viņš, bez šaubām, gribēja ar nabadzīti pastrādāt kādu neģēlību. Bet, kad mis Vudrafas stingrie kristietes principi pārliecināja francūzi, ka viņa cerības ir veltīgas, viņš aizbrauca prom.

—    Un kas ar mis Vudrafu notika pēc tam? Misis Talbota, jādomā, atteicās pieņemt viņu atpakaļ?

—   Kundze, misis Talbota ir visai dīvains cilvēks. Viņa pati aicināja mis Vudrafu atpakaļ. Un tagad es esmu ticis līdz notikuma bēdīgajām sekām. Mis Vudrafa nebūt nav vājprātīga. Ne uz to pusi. Viņai droši var uzticēt jebkuru pienākumu, un viņa to veiks. Taču viņu nomāc smaga melanholija. Zināmā mērā to, protams, var izskaidrot ar nožēlu. Taču diemžēl man šķiet, ka mis Vudrafas grūtsirdību pastiprina arī viņas nesatricināmā pārliecība, ka leitnants ir godavīrs un kādā jaukā dienā atgriezīsies. Tieši tāpēc mis Vudrafu bieži var redzēt klaiņojam pa mūsu pilsētas piejūras ieliņām. Pats misters Fērsijs Hariss no visas sirds mēģināja nabadzītei izskaidrot, cik viņas gaidas ir bezcerīgas, lai neteiktu — nepiedienīgas. Kundze, izsakoties bez aplinkiem, viņa ir nedaudz sajukusi.

Iestājās klusums. Vikārs lika visas cerības uz pagānisko veiksmes dievu. Viņš nojauta, ka misis Poltneja kalkulē. Pašcieņa lika viņai izrādīt nemieru un sašutumu, jau iedomājoties vien, ka šāds radījums varētu spert kāju pār Mārlboro nama slieksni. Taču vajadzēja rēķināties arī ar Dievu.

—   Vai radinieki viņai ir? ,

—   Cik man zināms, nav.

—   Kā tad viņa uztur sevi kopš…?

—     Viņai klājas gaužām nožēlojami. Cik noprotu, viņa drusku piepelnās ar izšuvumiem. Manuprāt, šādus darbus viņai deva misis Trentera. Taču galvenais iztikas avots viņai ir agrākie ietaupījumi.

—   Tātad viņai ir ietaupījumi?

Vikārs atvilka elpu.

—  Ja jūs viņu pieņemsiet, domāju, ka tas viņu patiesi varētu glābt. — Vikārs izspēlēja savu galveno trumpi. — Un varbūt — kaut gan nav manā varā tiesāt jūsu sirdsapziņu —, varbūt ari viņa spēj glābt.

Misis Poltneju pēkšņi apžilbināja debešķīga vīzija — vecā liekule Kotona beidzot aplauzusi savu svētulīgi izslieto degunu. Misis Poltneja sagrumboja pieri un cieši vērās uzkārstajā grīdsegā.

—   Es gribētu, lai misters Fērsijs Hariss iegriežas pie manis.

Un tā pēc nedējas misters Fērsijs Hariss kopā ar Laimridžas vikāru iegriezās pie misis Poltnejas un malkoja Madeiras vīnu, un stāstīja, un noklusēja — tieši tā, kā kolēģis viņu bija samācījis. Misis Talbota bija atsūtījusi bezgalgaru ieteikuma vēstuli, kas nodarīja vairāk ļauna nekā laba, jo apkaunojošā kārtā nepauda pienācīgu nosodījumu mājskolotājas uzvedībai. Misis Poltneju sevišķi saniknoja viens teikums: "Mesjē Vargens bija ļoti pievilcīgs vīrietis, un kapteinis Talbots lūdz, lai es aizrakstot Jums, ka jūrnieka dzīve nav nekāda tikumības skola." Arī tas, ka "mis Sāra bija prasmīga un apzinīga skolotāja" un ka "mani bērni sāpīgi izjūt viņas trūkumu", misis Poltneju nemaz neinteresēja. Tomēr misis Talbotas nepārprotami vaļīgā morāle un muļķīgā sentimentalitāte beigu beigās nāca Sārai par labu, jo misis Poltneja to uztvēra kā izaicinājumu.

Tā nu Sāra vikāra pavadībā atnāca uz pārrunām. Misis Poltnejai viņa īstenībā uzreiz iepatikās, jo likās ļoti nelaimīga un nomākta. Šķita gan aizdomīgi, ka Sāra drīzāk atgādina divdesmit piecus gadus vecu meiteni (kas viņa patiesībā ari bija), nevis sievieti "tā ap trīsdesmit vai varbūt nedaudz vecāku". Taču skumju māktā seja jau no pirmā acu uzmetiena liecināja, ka viņa ir grēciniece, un misis Poltncja nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās ar tādiem, par kuru piederību šai kategorijai nebija droši pārliecināta. Sāras atturību misis Poltneja atļāvās iztulkot kā mēmu pateicību. Iepazinusi savā mūžā tik daudz mājkalpotāju, misis Poltneja vislielāko riebumu izjuta pret bezkaunīgajiem un uzbāzīgajiem; par tādiem viņa uzskatīja visus, kuri uzdrošinājās bilst kādu vārdu, pirms bija uzrunāti, un atļāvās nolasīt misis Poltnejas iegribas viņai no acīm, šādi laupot iespēju pārmest, ka viņas vēlēšanās nav izpildītas.

Pēc tam misis Poltneja, vikāra pamudināta, nodiktēja Sārai vēstuli. Sāras rokraksts bija lielisks, pareizrakstība— nevainojama. Tad vecā dāma sarīkoja viltīgāku pārbaudi. Viņa pasniedza Sārai Bībeli un lika lasīt. Misis Poltneja jau iepriekš bija rūpīgi pārdomājusi, kuru fragmentu izvēlēsies, turklāt mokoši svārstījusies starp 119. psalmu ("Svētīgi tie, kas iet uz nenoziedzības ceļiem, kas iekš Tā Kunga bauslības staigā") un 140. psalmu ("Izglāb mani, Kungs, no tiem nikniem cilvēkiem"). Beigu beigās misis Poltneja bija izšķīrusies par pirmo un, Sārai lasot, ne vien klausījās viņas balss skaņās, bet piedevām ļoti vērīgi raudzījās pēc kādas liktenīgas zīmes, kas liecinātu, ka lasītājai pašai Dāvida dziesmas varbūt nemaz neiet pie sirds.

Sāra lasīja diezgan zemā, noteiktā balsī. Viņai bija neliels laucinieces akcents, taču toreizējā sabiedrībā smalka izruna vēl nebija kļuvusi par tādu prasību kā vēlākos laikos. Arī Lordu palātā vēl joprojām varēja sastapt vīrus, pat hercogus, kuri runāja tāpat kā viņu dzimtā novada zemnieki, un neviens par viņiem tāpēc nedomāja sliktāk. Sāras lasīšana misis Poltnejai uzreiz iepatikās, varbūt tāpēc, ka viņa to neviļus salīdzināja ar misis Fērlijas miegaino purpināšanu. Tā viņu pilnīgi apbūra, gluži tāpat kā meitenes izskats brīdi, kad viņa teica: "Kaut mani ceļi uz to vien dzītos — tavus likumus sargāt."

Vēl tikai atlika uzdot dažus jautājumus.

—     Misters Forsaits sacīja, ka tu joprojām nespējot aizmirst to ārzemnieku.

—   Man negribētos par to runāt, kundze.

Dies Irae, ja kaut ko tamlīdzīgu misis Poltnejai uzdrošinātos bilst kāda no mājkalpotājām! Taču Sāra to pateica tik atklāti, droši un tomēr goddevīgi, ka šoreiz misis Poltneja palaida garām zelta iespēju iedvest bijāšanu.

—   Franču grāmatas gan es savā mājā necietīšu.

—    Man tādu nav. Un arī angļu nav, kundze.

Jāpiebilst, ka grāmatu Sārai nebija tikai tāpēc, ka viņai tās visas bija nācies pārdot, nevis tāpēc, ka viņa būtu nelabojamā Maklūena tāla priekštece.

—   Bībele taču tev ir, vai ne?

Meitene papurināja galvu.

—    Par to es parūpēšos, dārgā misis Poltneja, — vikārs steigšus apsolījās.

—   Esmu dzirdējusi, ka dievkalpojumus tu apmeklējot kārtīgi.

—   Jā, kundze.

—   Lai tā būtu arī turpmāk! Dievs sniedz mums mierinājumu visās bēdās.

—   Centīšos būt savā ticībā tikpat stipra kā jūs, kundze.

Tad misis Poltneja uzdeva visgrūtāko jautājumu — tieši to, no kura vikārs bija lūdzis viņu atturēties.

—   Un ja nu… šis vīrietis atgrieztos — ko tad?

Taču Sāra atkal atrada pašu piemērotāko atbildi — viņa neteica ne vārda, tikai nodūra acis un papurināja galvu. Aizvien pieaugošā labvēlībā misis Poltneja noturēja to par klusas nožēlas pazīmi.

Tā nu viņa ķērās pie savas cēlās misijas.

Misis Poltnejai, protams, neienāca nc prātā pavaicāt, kāpēc gan Sāra, iepriekš atraidījusi darbu, ko piedāvājušas pieļāvīgāku kristiešu dvēseles, pēkšņi jūt tādu vēlēšanos iekļūt viņas namā. Iemesli bija divi un abi ļoti vienkārši. Pirmkārt, no Mārlboro mājas pavērās lielisks skats uz Laimridžas līci. Otrs iemesls ir vēl vieglāk saprotams— visa Sāras bagātība šai pasaulē bija tieši septiņi pensi.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Ārkārtīgi pieaugušais ražīgais spēks lielrūpniecības sfērās… dod iespēju neražīgi izmantot arvien lielāku strādnieku šķiras daļu un tādējādi atražot arvien vairāk veco mājas vergu, tā saucamo "apkalpotāju šķiru", piemēram, kalpus, kalpones, sulaiņus utt.

MARKSS. "Kapitāls" (1867)

Sems atvilka aizkarus, un Čārlzu no visām pusēm apņēma rīts; misis Poltneja, kura tobrīd vēl miegā krāca, labprāt būtu vēlējusies, lai pēc viņas nāves, kad būtu ieturēts pienācīgais klusuma brīdis, viņu šādi apņemtu debesu valstība. Mērenais Dorsetas piekrastes klimats katru gadu dāvā apmēram duci šādu dienu — nevis vienkārši jaukas dienas no cita gadalaika, bet skurbinošas siltās un saulainās Vidusjūras veltes. Daba tādās reizēs šķiet nedaudz apjukusi. Zirnekļi pamostas no ziemas miega un novembrī skraidelē pa sakarsušajām klintīm, decembrī svilpo melnie strazdi, janvāri saplaukst prīmulas, un marts ietērpjas jūnija rotās.

Čārlzs uzslējās sēdus, norāva naktscepuri, pavēlēja Semam atvērt logus un, atbalstījies uz rokām, vērās saules pilnajā istabā. Iepriekšējās dienas grūtsirdība bija kā ar roku atņemta, pazudusi līdz ar tumšajiem padebešiem. Čārlzs juta, ka siltais pavasara gaiss ieplūst zem pusatpogātā naktskrekla un glāsta kailo kaklu. Sems stāvēja, asinādams bārdasnazi; no vara krūkas, ko viņš bija atnesis, vēlās aicinoši tvaika mutuļi — dāsni kā Prusta asociācijas, solīdami vēl bezgala daudz šādu laimīgu dienu, stiprinādami Čārlza paļāvību uz savu sūtību, pastāvošo kārtību, mieru, civilizāciju. Lejā pa bruģēto ieliņu kāds jātnieks nesteidzīgi klidzināja uz jūras pusi. Vējiņš, nedaudz pieņēmies spēkā, saplivināja noplukušos, sarkanos samta aizkarus, taču spilgtajā gaismā pat tie izskatījās skaisti. Viss bija vienkārši brīnišķīgi. Dzīve vienmēr būs lieliska — tāpat kā šai bridi.

Atskanēja mazu nadziņu dipoņa, satraukti blējieni un kaiju ķērcieni. Čārlzs piecēlās un pavērās laukā pa logu. Pretējā ielas pusē sarunājās divi sirmgalvji tautiskos virssvārčos. Viens no tiem bija gans, viņš balstījās uz gana nūjas. Ielas vidū nervozi mīņājās divpadsmit avis un paprāvs pulciņš jēru. Ap 1867. gadu šādi tautastērpi, piemiņa no krietni senākas Anglijas, jau izskatījās gleznaini, tomēr nebija vēl kļuvuši par īpašu retumu — ikvienā ciemā varēja sastapt kādu duci pavecāku vīru tautiskajos virssvārčos. Čārlzam sametās žēl, ka viņš neprot zīmēt. Viņš uzrunāja sulaini:

— Goda vārds, Scm, man uzmācās šaubas, vai vispār ir vērts atgriezties Londonā.

—   Pastāviet vien šiten tajā caurvējā — un neatgriezīsities ar.

Saimnieks uzmeta kalpam vēsu skatienu. Viņi dzīvoja kopā jau četrus

gadus un pazina viens otru krietni labāk nekā dažas uz šķietami stingrākiem pamatiem dibinātas saimes locekļi.

—   Sem, tu atkal esi dzēris.

—   Neesmu vis, ser.

—   Vai jaunajā istabā ir vairāk vietas?

—   Jā, ser.

—   Un kāds ir kopgalds?

—   Var iztikt, ser.

—   Quod est demonstrandum '. Jau no paša rīta tu esi tā sapūties, ka tur jau pat ubagam jāsmejas. Ergo [6] — tu esi dzēris.

Sems nobraucīja ar īkšķa galu bārdasnaža asmeni un savilka tādu grimasi, ka likās— tūdaļ viņš nazi izmēģinās uz sava vai varbūt uz smaidīgā saimnieka kakla.

—   Tā sasodītā Trentcras virtuvene! Man ne prātā nenāk…

—   Esi tik laipns un noliec to rīku! Un paskaidro, ko tu īsti gribēji teikt.

—    Skatos — šī! Nostājusies tepat lejā… — Sems nikni pameta ar īkšķi uz loga pusi. — Un bļaun pa visu ielu.

—   Un ko tad viņa tādu bļāva?

—   Ei, kvēpdeguni, pārdod man savus kvēpus!

Čārlzs pavīpsnāja.

—   To skuķi es pazīstu. Tā ar pelēko kleitu, vai ne? Tā nejaucene? — Tas bija gaužām negodīgi no Čārlza puses, ka viņš tā izteicās par glīto, žirgto meitēnu, kuru iepriekšējā pēcpusdienā pats bija sveicinājis, paceļot cepuri.

—   Tik nejauka jau nu šī nemaz nav. Vismaz ne pēc izskata.

—   Ahā, tad man viss skaidrs! Amors dara pāri brāļiem koknejiešiem.

Sema acis draudīgi iezibsnījās. — Ne acīs negribu redzēt! Atradusies

govju kūts daiļava!

—   Sem! Es ticu, ka šo vārdu tu lietoji tiešā nozīmē. Var jau būt, ka tu patiešām esi dzimis krogā, kā bieži vien daudzini…

—   Kroga sētas pusē, ser.

—    Labi, sacīsim — tiešā kroga tuvumā, bet, lai kā arī būtu, es necietīšu, ka šādā jaukā rītā tu izrunājies kā dzertuvē.

—   Tas tak ir apkaunojums, mister Čārlz. Visi zirgu puiši dzirdēja.

Tā kā "visi zirgu puiši" bija divi cilvēki, pie tam viens no viņiem galīgi kurls, Čārlzs neizrādīja īpašu līdzjūtību, tikai pasmaidīja un pamāja, lai Sems ielej viņam karsto ūdeni.

—   Esi nu labs zēns un atnes man brokastis. Šorīt es noskūšos pats. Un paņem divreiz vairāk smalkmaizīšu kā parasti.

—   Tiks darīts, ser.

Taču Čārlzs vēlreiz aizturēja saīgušo Semu un piedraudēja viņam ar skujamo otu.

—   Šīs laucinieces ir pārlieku biklas, lai atļautos tik rupjus izlēcienus pret Londonas kungiem, ja vien viņas klaji neizaicina. Man tā vien rādās, Sem, ka tu būsi pārsteidzies. — Sems stāvēja pavērtu muti. — Un, ja tu tagad steigšus neatnesīsi man brokastis, es tevi pasteidzināšu ar zābaku pa tavu nožēlojamo pakaļgalu.

Durvis aizvērās, pie tam ne sevišķi klusi. Čārlzs pamirkšķināja savam attēlam spogulī. Pēkšņi viņš tā saviebās, ka uzreiz izskatījās desmit gadus vecāks — pēc nopietna, svinīga jauna papucīša, — tad iecietīgi uzsmaidīja savai grimasei un labajai omai, pašūpojās pirkstgalos un ar patiku nodevās savu sejas vaibstu pētīšanai. Čārlzam nudien bija glīta seja — plata piere, ūsas tikpat melnas kā mati — naktscepuri noraujot, tie bija sabužināti, tāpēc Čārlzs izskatījās jaunāks, nekā bija īstenībā. Āda viņam bija pabāla, lai ari ne gluži tik dižciltīgi bāla kā vairumam Londonas jaunekļu; šai laikmetā iedegums nebūt neliecināja par augstu sabiedrisko un seksuālo stāvokli, tieši otrādi — par zemu šķirisko piederību. Tiesa, rūpīgāk ieskatoties, Čārlza seja šobrīd likās nedaudz padumja. Tai atkal pārslīdēja vakarējā garlaikotības ēna. Pārlieku nevainīga seja — bez maskas, ar kuru Čārlzs piesedzās ļaudīs, pārlieku naiva. Patiesībā jau nekā vairāk tur ari nebija kā vien doriskais deguns un dzestrās, pelēcīgās acis. Dižciltības un pašapziņas Čārlzam toties netrūka.

Viņš sāka ieziest savu neizteiksmīgo ģīmi ar putām.

Sems bija gadus desmit jaunāks par Čārlzu — pārāk jauns, lai būtu labs sulainis, turklāt izklaidīgs, kašķīgs, iedomīgs, pārlieku mīlēja dzīt velnu un slaistīties; reizēm, iespraudis mutes kaktiņā salmiņu vai pētersīļa lapiņu, viņš mēdza dimēt pie staļļiem, tēlojot zirgu pazinēju, vai arī ķerstīt zvirbuļus ar sietu, kamēr saimnieks veltīgi centās sasaukt viņu no augšstāva.

Jebkurš koknejiešu sulainis, kam vārdā Sems, mums, bez šaubām, tūdaļ liek atcerēties nemirstīgo Velleru; arī šis Sems nāca no tām pašām aprindām. Taču bija jau apritējuši veseli trīsdesmit gadi, kopš "Pikvika kluba piezīmes" pirmoreiz ieraudzīja dienasgaismu. Zirgi Semam īstenībā bija diezgan vienaldzīgi; viņš savā ziņā atgādināja mūsdienu strādniekpuisi, kurš ieņēmis galvā, ka labi pazīt automobiļus nozīmē pacelties augstāk pa sabiedrības kāpnēm. Sems pat zināja šo to par Semu Velleru, tiesa, ne jau no grāmatas — viņš bija noskatījies teātra uzvedumu, — bet Sems zināja arī to, ka laiki mainījušies. Viņa paaudzes koknejieši vairs nebija tādi kā agrākie, un pie staļļiem Sems grozījās galvenokārt tāpēc, lai nodemonstrētu savu pārākumu provinces zirgupuišiem un krogus izpalīgiem.

Gadsimta vidū Anglijā parādījās pilnīgi jauna tipa dendiji; agrākos aristokrātisko aprindu dendijus, bālos Skaistuļa Brammela sekotājus, sauca par švītiem; tagad viņus apģērba elegances ziņā centās pārtrumpot jaunā pārtikušo amatnieku šķira un labāk situētie mājkalpotāji, tādi kā Sems. Paši švīti dēvēja viņus par snobiem, un šajā — vārda šaurākajā nozīmē Sems bija tipisks snobs. Viņš ģērbās ļoti moderni, gluži kā mūsu gadsimta sešdesmito gadu "stilīgie" un lielāko daļu algas iztērēja, cenzdamies turēties līdzi modes prasībām. Turklāt Semam piemita vēl viena īpašība, kas raksturo šo jauno šķiru, — viņš centās apgūt pareizu izrunu.

Ap 1870. gadu Sema Vellera slaveno neprasmi izrunāt "v" citādi nekā "w", šo gadu simteņos iesakņojušos vienkāršo londoniešu pazīmi, nicināja gan snobi, gan buržuāzijas rakstnieki, kuri vēl ilgi, turklāt gaužām pavirši, izmantoja to, lai attēlotu koknejiešu dialogus. īstenībā daudz lielākas grūtības snobiem sagādāja aspirētās skaņas; arī mūsu Sems ar tām gauži nopūlējās, turklāt bez īpašiem panākumiem. Taču viņa kļūdainā izruna patiesībā nemaz nebija smieklīga, tā liecināja par sociālu revolūciju, tikai Čārlzs to nesaprata.

Jāteic, ka Sems piešķīra Čārlza dzīvei kaut ko ļoti būtisku — iespēju papļāpāt, atcerēties skolas gadus, kad Čārlzs varēja pēc sirds patikas ļaut vaļu sev tik raksturīgajam, kaut arī nosodāmajam prieciņam iepīt sarunā izsmalcinātas divdomības un aizplīvurotus mājienus — asprātība, kas īpaši aizvainojošā kārtā allaž uzsvēra saimnieka pārākumu izglītības ziņā. Varētu rasties iespaids, ka Čārlza izturēšanās padarīja vēl ļaunāku jau tā diezgan smago ekonomiskās ekspluatācijas jūgu, tomēr jāpiezīmē, ka viņa attieksmē pret Semu bija jūtama pieķeršanās, daudz cilvēciskāka saikne nekā tās nepārvaramās barjeras, ar kādām daudzi jo daudzi jaunbagātnieki šajā jaunu bagātību pārsātinātajā laikmetā mēdza norobežoties no saviem mājkalpotājiem.

Protams, Čārlzam aiz muguras stāvēja vairākas paaudzes kalpu izrīkotāju, turpretim jaunbagātniekiem, kuri faktiski paši bieži vien bija kalpu bērni, šādas pieredzes trūka. Čārlzs nemaz nebūtu spējis iztēloties pasauli bez sulaiņiem. Jaunbagātnieki to spēja un tieši tāpēc īpaši stingri raudzījās, lai tiktu ievērots viņu stāvokļa relatīvais pārākums. Savus kalpotājus viņi centās padarīt par mašīnām, turpretim Čārlzs ļoti labi apzinājās, ka Sems savā ziņā ir arī viņa līdzgaitnieks — viņa Sančo Pansa, āksts, neaizstājams fons viņa cildenajai Ernestīnes—Dorotejas pielūgsmei. īsi sakot, Čārlzs paturēja Semu ne jau tāpēc, ka nebūtu atrodamas labākas "mašīnas", bet vienkārši tāpēc, ka Sems viņu uzjautrināja.

Taču starp Semu Velleru un Semu Ferovu (tātad starp 1836. un 1867. gadu) bija viena būtiska atšķirība: pirmais bija gluži apmierināts ar savu lomu, bet otrs to ienīda. Vellers būtu parādījis Trenteras virtuvenei tādu kvēpdeguni, tā atcirtis viņai… Sems turpretim vienīgi saknieba lūpas, sarauca uzacis un nicīgi novērsās.

ASTOTĀ NODAĻA

Kur auga koki, bangas šalc. Ak, zeme! Kā gan mainies tu! Kur reiz bij jūra, tagad nu Dārd garas ielas bruģis kalts.

Ir kalni ēnas, kuras plūst

Un mainās — mierā nav nekas; Un pagaist zemes veselas — Kā migla irst, kā sniegi kūst. TENISONS. "In Memoriam" (1850)

Taču šodien, ja vēlaties neko nedarīt un tomēr atstāt labu iespaidu, vislabāk aizbildināties ar kādas dziļas problēmas pētīšanu…

LESLIJS STĪVEN'S. "Kembridžas piezīmes" (1865)

Neba Sems vienīgais torit Laimridžā rādīja skābu ģīmi. Ernestīne pamodās tādā noskaņojumā, ka spožā rīta saule tikai saērcināja viņu vēl vairāk. Nekas īpašs nebija noticis, bet viņa taču nedrīkstēja atzīties Čārlzam, ka nejūtas labi. Un tāpēc desmitos, kad Čārlzs apzinīgi ieradās Trenteras tantes mājā, šī cienījamā dāma sagaidīja viņu viena pati; Ernestīne esot aizvadījusi nemierīgu nakti, un viņai nepieciešama atpūta. Vai Čārlzs nebūtu tik laipns un neatnāktu uz pēcpusdienas tēju, kad Ernestīne, bez šaubām, būšot atžirgusi?

Uz gādīgo piedāvājumu — pasaukt ārstu —: saņēmis pieklājīgu atteikumu, Čārlzs devās projām. Un, aizsūtījis Semu nopirkt puķes, cik skaistas vien iespējams, un nogādāt tās pievilcīgās vājnieces mājā un vēlīgi ieteicis Semam uzdāvāt pāris ziediņu arī tai jaunajai dāmai, kurai tā riebjas kvēpi, un apsolījis, ka pēc šī vieglā uzdevuma paveikšanas puisis visu dienu varēs būt brīvs (nejau visi Viktorijas laikmeta saimnieki bija tieši atbildīgi par komunisma izcelšanos), Čārlzs sāka prātot, kā pašām vislietderīgāk izmantot brīvo laiku.

Viņam nevajadzēja ilgi lauzīt galvu; Ernestīnes veselības labad viņš, protams, būtu devies uz jebkuru vietu, taču tas, ka viņa atpūtās tieši Laimridžā, ievērojami atviegloja saderinātā pienākumus. Akmens kapulauks, Melnais dumbrājs, Jūraszāļu klintis — jums šie nosaukumi, iespējams, neko neizsaka. Taču Laimridža atrodas zilā lesa atsegumu centrā, vienā no nedaudzajiem rajoniem, kur sastopams šis retais iezis. Parastiem dabas mīļotājiem tas nebūt neliekas pievilcīgs. Nomācoši drūms un pelēcīgs, līdzīgs pārakmeņotām dūņām, zilais less drīzāk ir atbaidošs nekā krāšņs. Piedevām tas ir arī bīstams, jo zilā lesa trauslās formācijas ir ļoti slīdlgas; šī iemesla pēc apmēram divpadsmit jūdžu garais zilā lesa krasts laika gaitā atkāpies jūras priekšā tālāk nekā jebkura cita vieta visā Anglijas piekrastē. Taču šī ieža izteikti fosilā daba un kustīgums padara zilā lesa atsegumus par īstu Meku britu paleontologiem. Beidzamo simt vai pat vairāk gadu laikā visbiežāk sastopamais dzīvnieks šajā piekrastē bijis cilvēks ar ģeologa veserīti rokā.

Čārlzs jau bija apmeklējis Laimridžas tolaik populārāko veikalu — "Seno fosiliju pārdotavu", ko bija izveidojusi Mērija Eninga, sieviete bez speciālas izglītības, taču ar ģeniālu ožu uz lieliskiem, turklāt bieži vien neklasificētiem paraugiem. Mērija Eninga pirmā uzgāja Ichthyosaurus platyodon kaulus, un tas ir viens no britu paleontoloģijas apkaunojošākajiem parādiem, ka, lai gan daudzi deviņpadsmitā gadsimta zinātnieki labprāt izmantoja Mērijas Eningas atradumus savas reputācijas nostiprināšanai, neviens no vietējiem paraugiem nav nosaukts viņas vārdā. Lieliskajam veikalam Čārlzs jau bija izrādījis pienācīgo godu un atstājis tur arī nedaudz naudas, jo viņam kārojās papildināt savas kolekcijas, kas glabājās Londonas dzīvoklī gar kabineta sienām sarindotos stiklotos skapjos, ar dažādiem amonītiem un Isocrina. Tomēr Čārlzs jutās zināmā mērā vīlies, jo nozarē, ar kuru viņš bija tobrīd aizrāvies, "Seno fosiliju pārdotava" nevarēja piedāvāt tikpat kā neko.

Runa ir par ehinodermām jeb pārakmeņotiem jūras ežiem. Dažreiz tos sauc par testiem (no latīņu testa — dakstiņš vai māla pods); amerikāņi tos dēvē par smilšu dolāriem. Testi atšķiras cits no cita pēc apveida, taču tie visi allaž ir pilnīgi simetriski, ar smalki svītrotu rakstu. Nemaz jau nerunājot par testu zinātnisko nozīmi (1860. gadā Bīčihedā atrastā vertikālā sērija bija viens no pirmajiem taustāmajiem evolūcijas teorijas pierādījumiem), tie ir arī ļoti glīti, un īpašu pievilcību tiem piešķir apstāklis, ka tos grūti sameklēt. Daudzas dienas varat nopūlēties veltīgi un, ja kādu rītu atrodat divus vai trīs eksemplārus, tad tas patiešām ir neaizmirstams rīts. Iespējams, ka Čārlzu, kā jau cilvēku, kam brīva laika atliku likām, dzimušu diletantu, gluži neapzināti tieši tas arī piesaistīja testiem, kaut gan viņam, protams, netrūka zinātnisku argumentu — Čārlzs, tāpat kā citi kolekcionāri, viņa domubiedri, mēdza ar sašutumu izteikties, ka līdz šim Echinodermia "apkaunojošā veidā atstāti novārtā" — tipisks iegansts, lai veltītu nesamērīgi daudz laika tik šaurai problēmai. Tomēr, lai kādi būtu Čārlza motīvi, viņš nodevās testiem ar visu sirdi.

Ar zilo lesu testiem īstenībā nav nekāda sakara, tie atrodami krama virskārtā, tāpēc fosiliju veikaliņa īpašniece bija ieteikusi Čārlzam tos meklēt rietumos no pilsētas un ne tikai pašā piekrastē vien. Un tā kādu pusstundu pec apciemojuma Trenteras tantes majā Čārlzs atkal bija pie Koba.

Lielais viļņlauzis torīt nebūt nebija vientuļš un pamests. Zvejnieki darvoja laivas, lāpīja tīklus, noņēmās ar krabju un omāru murdiem. Augstākās sabiedrības cilvēki — gan agrīni ceļotāji, gan vietējie — pastaigājās gar nu jau aprimušo, taču vēl joprojām viļņaino jūru. Čārlzs ievēroja, ka sievietes mola galā šoreiz nav. Taču viņš nelauzīja galvu nedz par svešinieci, nedz par Kobu, tikai ātriem, atsperīgiem soļiem, kas nemaz nelīdzinājās viņa ierasti nesteidzīgajai pilsētnieka gaitai, gar krastu Jūraszāļu klinšu pakājē devās pretī mērķim.

Jums būtu jāpasmaida par to, cik rūpīgi Čārlzs bija sagatavojies savai lomai. Kājās viņam bija vareni, nagloti zābaki un audekla getras, kas apņēma no bieza flaneļa šūtās Norfolkas bikses; to visu papildināja cieši un bezjēdzīgi gari svārki, mīksta nenosakāmas nokrāsas filca platmale, masīva oškoka nūja, ko Čārlzs bija iegādājies pa ceļam uz Kobu, un milzīga, smaga mugursoma, no kuras varētu izkratīt lērumu veserišu, dažādus saiņus, piezīmju grāmatiņas, pilulu kārbiņas, cērtes un sazin ko vēl. Viktoriāņu metodiskums mums ir pilnīgi neaptverams; vislabāk (vissmieklīgāk) to raksturo padomi, kurus ceļotājiem tik bagātīgi piedāvā pirmie Bedekera izdevumi. Gribot negribot jādomā — kāds gan viņiem vairs bija prieks no ceļošanas? Un, ja runājam par Čārlzu, — kā gan viņš neapjēdza, ka viegls apģērbs būtu ērtāks? Ka varētu iztikt bez cepures? Ka smagie, naglotie zābaki akmeņainajā liedagā ir tikpat noderīgi kā slidas?

Lai notiek, pasmiesimics! Bet varbūt šajā neatbilstībā starp visērtāko un visieteiktāko tomēr ir kaut kas apbrīnas cienīgs? Šeit mēs vēlreiz nonākam pie abu gadsimtu strīdus ābola, un proti — vai mums savā rīcībā jāvadās no pienākuma apziņas' vai kā cita? Ja uzlūkojam šo apmātību — par katru cenu saģērbties atbilstoši lomai, allaž būt gatavam uz jebkuru iespējamību— vienīgi kā stulbumu, kā empīrisku aklumu, manuprāt, tādā gadījumā mēs pieļaujam rupju (vai drīzāk vieglprātīgu) kļūdu attiecībā uz saviem priekštečiem, jo tādi un tikpat ekstravaganti ģērbušies vīri kā Čārlzs lika pamatus visai mūsdienu zinātnei. Viņu muļķība šai jomā bija vienīgi simptoms, kas liecināja par nopietnību daudz svarīgākās lietās. Viņi nojauta, ka viņu pasaules uzskats neatbilst

' Amora piezīme. Kā atgādinājumu, ka Viktorijas laikmeta vidusposma agnosticisms un ateisms (atšķirībā no mūsdienu agnosticisma un ateisma) bija saistīts vienīgi ar teoloģiskām dogmām, es gribēju citēt slaveno Džordža Eliota epigrammu "Dievs ir neaptverams, nemirstība ir neticama, bet pienākums ir neizbēgams un absolūts". Jāpiebilst, ka sevišķi neizbēgamu to padara šāds briesmīgs divkāršs ticības trūkums.

īstenībai, ka skatu uz realitāti viņi ļāvuši aizmiglot paražām, reliģijai, sabiedriskam kūtrumam, — īsi sakot, viņi apzinājās, ka viņus gaida atklājumi, kam cilvēces vēsturē būs milzīga nozīme. Mēs turpretim uzskatām (ja v ien nedzīvojam zinātniskās pētniecības laboratorijā), ka mums vairs nekas nav jāatklāj, un pievēršam uzmanību vienīgi šodienai. Jo labāk mums? Varbūt. Taču ne jau mēs teiksim galavārdu.

Tāpēc man negribētos smieties par to, kā Čārlzs, klaudzinādams ar āmuriņu, pieliekdamies un uzmanīgi skatīdamies visapkārt, virzījās gar krastu un, mēģinādams ar slaidu lēcienu pārvarēt pārāk lielu attālumu starp diviem akmeņiem, jau vismaz desmito reizi apkaunojošā kārtā nojaucās uz dibena. Čārlzs par to daudz nebēdāja, jo diena bija lieliska, lesa fosiliju papilnam, turklāt drīz vien tuvumā vairs nemanīja nevienas dzīvas dvēseles,

Jūra spīguļoja, kuitalas ķērca. Jūras žagatu bars — melnas, baltas un sārtas — lidoja pa priekšu kā vēstneses. Čārlza skatienam pavērās vilinošas, klinšu ieskautas lagūnas — un nabaga puiša galvā iezagās drausmīgi ķecerīga doma: vai nebūtu jaukāk, nē, nē, nozīmīgāk zinātnei, ja viņš sāktu nodarboties ar ihtioloģiju? Varbūt pamest Londonu un pārcelties uz Laimridžu… taču Ernestīne tam nemūžam nepiekristu. Man ar prieku jāatzīmē, ka Čārlzs pat padevās gluži cilvēciskai vājībai un, piesardzīgi palūkojies apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neredz, uzmanīgi noāva milzīgos zābakus, getras un zeķes. Tobrīd viņš jutās kā nerātns skolaspuika, pat mēģināja atcerēties kādu rindiņu no Homēra, kura piešķirtu šim mirklim klasisku noskaņu, bet tad pēkšņi pamanīja mazītiņu krabīti; zibinādams modrās ačteles, tas steidzās pazust no vietas, kur uz viņu krita milzīgā ēna, — un Čārlzs metās viņu gūstīt.

Ja jūs noniecināt Čārlzu viņa pārspīlētā inventāra dēļ, varbūt jūs noniecināt ari viņa specializācijas trūkumu. Taču neaizmirstiet, ka tolaik interese par dabu nenozīmēja nožēlojamu bēgšanu no īstenības — un bieži vien tikai sapņu pasaulē — kā mūsdienās. Čārlzs piedevām bija arī samērā labs ornitologs un botāniķis. Iespējams, ka zinātnes attīstībai patiešām būtu ticis lielāks labums, ja Čārlzs būtu nodevies vienīgi jūras ežu fosilijām vai veltījis savu mūžu aļģu izplatības izpētei un ne par ko citu nelicies ne zinis, taču atcerieties Darvinu, "Ceļojumu ar kuģi "Bīgls"". "Sugu izcelšanās" ir vispārinājuma, nevis specializācijas triumfs, un, pat ja jums izdotos mani pārliecināt, ka Čārlzam kā neapdāvinātam zinātniekam specializācija būtu devusi vairāk, es tik un tā palikšu pie sava ieskata, proti, ka vispusība deva Čārlzam vairāk kā cilvēciskai būtnei. Nav tiesa, ka diletanti var atļauties bāzt visur sava' degunu; viņiem jābāž visur savs deguns— un pie velna zinātniskos iedomības pūķus, kuri cenšas iespundēt šos entuziastus smacīgā specializācijas pagrabā!

Čārlzs dēvēja sevi par darvinistu, kaut gan Darvinu pilnībā nemaz neizprata. Taču ari Darvins pats sevi pilnībā neizprata. Šis ģeniālais zinātnieks apgāza Lineja Scala Naturae, dabas kāpnes, kuru stūrakmens, tikpat nozīmīgs šai teorijai kā Jēzus Kristus dievišķā izcelsme teoloģijai, bija nulla species nova — jaunas sugas nevar nākt pasaulē. Šis princips izskaidro Lineja apsēstību ar klasificēšanu, vārdu došanu, visa esošā fosilizēšanu. Tagad mēs to uztveram kā jau iepriekš neveiksmei lemtu mēģinājumu stabilizēt un fiksēt to, kas faktiski atrodas nepārtrauktā kustībā, un šķiet gluži dabiski, ka Linejs pats beigu beigās sajuka prātā; viņš saprata, ka iekļuvis labirintā, taču neapzinājās, ka šī labirinta sienas un ejas nepārtraukti mainās. Pat Darvins nekad pilnīgi neatbrīvojās no zviedru važām, un diez vai Čārlzam var pārmest domas, kas virknējās viņa smadzenēs, veroties augšup klintīs uz lesa noslāņojumiem.

Čārlzs zināja, ka nulla species nova ir blēņas, un tomēr šajos noslāņojumos saskatīja bezgala nomierinošu kārtību. Vērodams lēni drūpošās zilganpelēkās klintis, viņš, iespējams, būtu varējis nonākt pie ļoti mūsdienīgas sociālās simbolikas, tomēr viņš tajās saskatīja tikai kaut ko līdzīgu nesatricināmai Laika ēkai, kuras nepielūdzamie (un tāpēc dievišķi labvēlīgie, jo kurš gan apšaubīs, ka kārtība ir cilvēces lielākā priekšrocība?) likumi ļoti ērti gādā par to, lai izdzīvotu attīstītākie un piemērotākie, exempli gratia1 , Čārlzs Smitsons šajā jaukajā pavasara dienā— domās nogrimis, ieinteresēts, dedzīgs, saprotošs, piekrītošs, pierakstošs un pateicīgs! Trūka, protams, dabas kāpņu sabrukšanas apliecinājuma — proti, ja jaunas sugas tiešām nāk pasaulē, tad vecajām laiku pa laikam vajag atbrīvot tām vietu. Čārlzs apzinājās, ka nav nemirstīgs — neviens Viktorijas laika cilvēks nevarēja neapzināties savu mirstīgumu. Taču domas par vispārēju iznīcību Čārlzam todien bija tikpat tālas kā visniecīgākais mākonītis dzidrajās debesīs, par spīti tam, ka pēc neilga laika, atkal apāvis getras, zeķes un zābakus, viņš turēja plaukstā ļoti konkrētu vispārējās iznīcības pierādījumu.

Tas bija ļoti jauks lesa gabals ar neparasti skaidriem amonītu nospiedumiem, mikrokosms makrokosmā, virpuļojošas galaktikas desmitcollīgā klints atlūzā. Uzrakstījis, kā pienākas, etiķeti ar atrašanas vietu un datumu, Čārlzs, gluži kā klases lēkdams, atkal aizlingoja prom no zinātnes — šoreiz tieši mīlestībā. Viņš nolēma, ka, atgriezies mājās, uzdāvinās atradumu Ernestīnei. Tas bija pietiekami skaists, lai sagādātu

' Piemēram (lat.).

viņai prieku, un drīz Čārlzs to tik un tā dabūtu atpakaļ kopā ar pašu Ernestīni. Vēl vairāk — mugursoma bija kļuvusi ievērojami smagāka, tātad dāvana iegūta sviedriem vaigā. Pienākums — tīkamā saskaņā ar laikmeta garu — pacēla savu bargo galvu.

Pēkšņi Čārlzs atjēdzās, ka gājis lēnāk, nekā pašam licies. Viņš atpogāja virssvārkus un izvilka atvāžamo sudraba pulksteni. Jau divi! Steigšus paskatījies atpakaļ, Čārlzs ieraudzīja, ka zemesragu aptuveni jūdzes attālumā jau apskalo paisuma viļņi. Briesmas viņam nedraudēja — tieši priekšā pa klints nogāzi aizvijās stāva, bet droša taka, kura veda augšup meža biezoknī, — taču atgriezties gar krastu vairs nebija iespējams. Faktiski Čārlza nolūks jau arī bija sasniegt šo taku, bet tikai tādēļ, lai uzrāptos pa to līdz krama noslāņojumiem. Pukodamies par savu tūļību, Čārlzs uzsāka kāpienu pārāk strauji, tāpēc bija spiests uz mirkli apsēsties un atvilkt elpu, jo zem sasodītā flaneļa bija nosvīdis slapjš. Turpat blakus viņš izdzirdēja strautiņa urdzēšanu, padzērās, samitrināja mutautiņu, noslaucīja seju un sāka lūkoties apkārt.

DE VIT A NODAĻA

…šī sirds Nav lemta mīlai mūžīgai, Bet kaut kas nevaldāms un dīvs Kvēl nerimtīgi dzīlēs tai. METJŪ ARNOLDS. "Ardievas" (1853)

Es minēju divus vissaprotamākos iemeslus, kuru dēļ Sāra Vudrafa bija ar mieru nodot sevi misis Poltnejas vērtējumam. Pati Sāra gan nepavisam nebija tas cilvēks, kurš meklētu pamatojumus, lai ari neapzināti, turklāt viņas rīcībai netrūka arī citu iemeslu— tādiem vajadzēja būt, jo misis Poltnejas reputācija Laimridžas mazāk izsmalcinātajā milieux[7] sārai bija labi zināma. Veselu dienu Sāra pavadīja mokošās šaubās un beidzot nolēma lūgt padomu misis Talbotai. Misis Talbota bija ārkārtīgi labsirdīga, taču ne sevišķi apķērīga sieviete; lai gan viņa mīļuprāt būtu atkal pieņēmusi Sāru pie sevis — nudien, sākumā viņa bija uzstājīgi aicinājusi Sāru atpakaļ, — viņa tomēr apzinājās, ka tagad Sāra vairs nespēs caurām dienām noņemties ar mājskolotājas pienākumiem. Taču viņa ļoti vēlējās Sārai palīdzēt.

Misis Talbota zināja, ka Sāru gaida trūkumcietējas liktenis, un naktīs nespēja aizmigt, iztēlodamās ainas no pusaudzes gados lasītās romantiskās literatūras, kur badā mirstošas varones, čokurā sarāvušās, gulēja uz apsnigušām lievenēm vai drebēja karsoņa murgos kādā pamestā, drēgnā bēniņu telpā. Viena šāda aina, ilustrācija no kāda pamācoša misis Šērvudas stāsta, apkopoja misis Talbotas ļaunākās nojausmas. Vajātā sieviete izmisumā metas lejup no klints. Zibens šautra apspīd viņas vajātāju zvērojošās acis, bet visbaismīgākā ir liktenim nolemtās nobālusī seja un viņas apmetnis — kā milzīgs, melns krītoša kraukļa spārns tas plandās gaisā, drausmīgs kā pati nāve.

Tādēļ misis Talbota noklusēja savas šaubas par misis Poltneju un ieteica Sārai pieņemt vietu. Bijusī mājskolotāja uz atvadām noskūpstīja mazos — Polu iyi Virdžīniju — un gāja atpakaļ uz Laimridžu — pazušanā. Viņa paļāvās uz misis Talbotas spriedumu — un, ja gudra sieviete paļaujas uz dumju, kaut arī nez cik labsirdīgu, ko gan citu viņa var gaidīt?

Sāra tiešām bija ļoti gudra, taču viņas īstā gudrība bija visai neparasta un mūsdienu prāta spēju pārbaudēs noteikti paslīdētu garām neievērota.

Tai nebija nekāda sakara ar prasmi analizēt vai risināt uzdevumus; zīmīgi, ka skolā Sārai vislielākās grūtības bija sagādājusi matemātika. Sāras spējas neizpaudās arī kā īpašs možums vai asprātība, pat viņas laimīgākajās dienās ne. Sārai — meitenei, kura nekad netika bijusi Londonā, nekad netika grozījusies ļaudīs, —piemita gandrīz pārdabiskas spējas novērtēt cilvēkus, izprast viņus šī vārda vispilnīgākajā nozīmē.

Sārai bija tāds psihologa ķēriens, kāds mēdz būt rūdītam zirgu mijējam, kas prot gandrīz vai no pirmā acu uzmetiena atšķirt labu zirgu no nekur nederīga klepera; izsakoties mūsu gadsimta valodā, Sāra bija piedzimusi ar skaitļotāju sirdī. Jā, tieši sirdī, jo Sāras izskaitļotās vērtības iederējās drīzāk tur, nevis smadzenēs. Sāra nemaldīgi uztvēra uzspēlētu gudrību, aizspriedumainu loģiku, tukšu strīdu ārišķību, bet ne tikai to vien — viņa redzēja cauri cilvēkiem vēl daudz smalkāk. Pati nespēdama to izskaidrot, gluži tāpat kā skaitļojamā mašīna nevar pastāstīt par procesiem, kas norisinās tās iekšienē, Sāra redzēja cilvēkus, kādi viņi bija īstenībā, nevis kādi centās izlikties. Tas vēl ir pieticīgi teikts, ka viņa lieliski prata novērtēt cilvēku morālās īpašības. Sāras izpratne bija daudz dziļāka, jo, ja viņa būtu vadījusies tikai pēc morāles principiem, tad būtu rīkojusies pavisam citādi — piemēram, Veimutā viņa nebūt netika apmetusies pie māsīcas.

Šī iedzimtā intuīcija bija Sāras pirmais lāsts; otrs bija viņas izglītība. Nekāda dižā jau tā nebija— ko gan var gribēt no otršķirīga Eksiteras augstdzimušu jaunavu semināra, kur Sāra pa dienu mācījās un pa vakariem — reizēm līdz. pat vēlai naktij — piepelnījās ar izšuvumiem un citiem — līdzīgiem darbiem? Ar pārējām skolniecēm Sāra nebiedrojās. Viņas nolūkojās uz Sāru no augšas, bet Sāra redzēja viņām cauri. Tā nu iznāca, ka Sāra bija lasījusi daudz vairāk romānu un dzejas (divi patvērumi vientuļajiem) nekā vairums viņai līdzīgo/ Daiļliteratūra viņai aizstāja dzīves pieredzi. Pati to neapzinādamās, Sāra vērtēja cilvēkus drīzāk no Valtera Skota vai Džeinas Ostinas viedokļa nekā ar kādu empīriskā ceļā atrastu mērauklu, uzlūkodama apkārtējos kā romānu varoņus un izteikdama par viņiem dzejiskus spriedumus. Bet — ak vai! — to, ko Sāra bija šādi iemācījusies, lielā mērā vājināja tas, ko viņai mācīja citi. Sārai tika uzspiests dāmas gods, padarot viņu par tipisku šķiru sabiedrības upuri. Tēvs bija izstūmis Sāru no savas šķiras, taču līdz nākamajai pacelt nespēja. Savu aprindu puišiem Sāra bija pārāk smalka, lai derētu par sievu, bet tiem, kuru sabiedrībā meitene centās iekļūt, viņa joprojām šķita par prastu.

Sāras tēvs, kuram Laimridžas vikārs piedēvēja "slavējamus< principus", patiesībā bija pilnīgs pretstats šim raksturojumam, jo viņam piemita visi iespējamie nosodāmie principi. Ne jau rūpes par vienīgo meitu bija likušas tēvam sūtīt Sāru internātskolā, bet gan apsēstība ar savu ciltskoku. Pirms četrām paaudzēm pa tēva līniju dzimtā nepārprotami varēja sazīmēt muižniekus. Pastāvēja pat attāla radniecība ar Dreiku ģimeni — nenozīmīgs fakts, kas gadu gaitā pārtapa dzelžainā pārliecībā par tiešu izcelšanos no dižā sera Frensisa. Savā laikā ģimenei tik tiešām bija piederējusi necila muižiņa kādā drēgnā un neiekoptā, visu pamestā nostūrī kaut kur starp Dārtmūru un Eksmūru. Sāras tēvs trīs reizes bija redzējis to pats savām acīm; vēlāk, atgriezies nelielajā fermā, ko nomāja no milzīgās Mcritonu muižas, viņš to vien darīja kā sapņoja un kala plānus.

Varbūt Sāras tēvs jutās vīlies, kad meita astoņpadsmit gadu vecumā atgriezās no skolas (kas zina, kādus brīnumus viņš bija cerējis sagaidīt?) un sēdēja viņam iepretim pie gobas galda, vērodama tēva plātīšanos, vērodama ar klusu atturību, ērcinādama tēvu kā dārga, bet nekur neizmantojama ierīce — Sāras tēvs bija dzimis devonšīrietis, un nauda devonšīriešiem ir viss —, padarīdama viņu vai traku. Sāras tēvs lauza nomas līgumu un pats nopirka fermu, taču nopirka to pārāk lēti; tas, kas, viņaprāt, bija vienreizēji izdevīgs darījums, vēlāk izrādījās nelabojama kļūda. Vairākus gadus Sāras tēvs rāvās vai pušu, cenzdamies saglābt gan hipotēku, gan savu nožēlojamo aristokrātismu, bet tad vārda tiešā nozīmē kļuva traks un nonāca Dorčesteras garīgi slimo patversmē. Pēc gada viņš tur nomira. Ap to laiku Sāra jau veselu gadu bija nostrādājusi, pelnīdama pati sev iztiku, — vispirms kādā Dorčesteras ģimenē, lai būtu tuvāk tēvam; pēc viņa nāves Sāra iestājās darbā pie Talbotiem.

Sāra bija pārāk interesanta meitene, kaut ari bez pūra, lai ciestu no pielūdzēju trūkuma. Taču visu allaž sabojāja viņas pirmais, iedzimtais lāsts — pašpārliecinātajiem preciniekiem viņa redzēja cauri. Sāra saskatīja viņu sīkumainību, augstprātīgo laipnību, žēlsirdību un muļķību. Tādējādi šķita, ka Sāru dzīvē sagaida tieši tas, no kā daba, miljoniem gadu nopūlējusies, viņu radīdama, nepārprotami centās viņu izpestīt, — vecmeitas liktenis.

Uz brīdi iztēlosimies neiespējamo, proti, ka misis Poltneja apkopo Sāras labās un sliktās īpašības, turklāt tieši tai dienā, kad Čārlzs, uz laiku atbrīvojies no apgrūtinošajiem saderinātā pienākumiem, nodevās savai visnotaļ zinātniskajai dēkai. Šķiet gluži ticami, ka tieši šai pēcpusdienā misis Poltneja būtu varējusi ar to nodarboties, jo Sāra jeb mis Sāra, kā viņu godāja Mārlboro namā, bija izgājusi.

Sāksim ar patīkamo — ar kredīta aili. Pirmām kārtām misis Poltneja, bez šaubām, atzīmētu vispārsteidzošāko, uz ko pirms gada, uzņemdamās aizbildniecību, nemaz nebija cerējusi. To varētu formulēt šādi — "labāka gaisotne mājās". Taisni neticami, taču neviens kalps, nedz kalpone (statistika liecina, ka tas biežāk gadījies kalponēm) šā gada laikā vēl nebija padzīti, kur deguns rāda.

Šīs dīvainās pārvērtības bija sākušās kādā jaukā rītā dažas nedēļas pēc tam, kad Sāra bija ķērusies pie saviem pienākumiem — tas ir, pie misis Poltnejas dvēseles glābšanas. Vecā dāma ar savu parasto aso ožu bija konstatējusi rupju pārkāpumu — augšstāva istabenei bija uzdots katru pirmdienu bez īpaša atgādinājuma aplaistīt papardes otrajā viesistabā (misis Poltnejai bija divas "goda" istabas — viena sev un otra viesiem), taču viņa nebija to izdarījusi. Papardes izskatījās zaļas un piedodošas, turpretī misis Poltneja — bāla un pārskaitusies. Tūdaļ tika atsaukta vainīgā. Istabene atzinās, ka viņai šis darbs esot piemirsies; ar zināmu piespiešanos ari misis Poltneja, iespējams, būtu nodevusi šo lietu aizmirstībai, taču uz meitenes sirdsapziņas pēdējā laikā jau bija pāris līdzīgu pārkāpumu. Istabenes liktenīgā stunda bija klāt, un misis Poltneja — ar drūmu pienākuma apziņu, kā buldogs, gatavodamies iecirst zobus zagļa potītēs, — grasījās to iezvanīt.

—   Daudz ko es varu paciest, bet to nu gan necietīšu!

—   Es vairs tā nedarīšu, kundze…

—   Manā mājā tu nekādā ziņā vairs tā nedarīsi!

—   Ai, kundze! Apžēlojieties, kundze!

Dažus mirkļus misis Poltneja atļāvās patīksmināties par meitenes asarām.

—   Misis Fērlija izmaksās tev algu.

Sarunu dzirdēja mis Sāra, jo misis Poltneja tieši pirms tam bija diktējusi viņai vēstules — galvenokārt bīskapiem adresētas, vismaz diktējusi tādā tonī, kādā cilvēki mēdz sarunāties ar bīskapiem. Sāra pēkšņi uzdeva jautājumu un ar to panāca negaidītu efektu. Pirmkārt, Sāra misis Poltnejas klātbūtnē vēl nekad nebija jautājusi neko tādu, kam nebūtu tiešs sakars ar viņas pienākumiem. Otrkārt, Sāras jautājums netieši apšaubīja vecās kundzenes spriedumu. Treškārt, Sāra nemaz nejautāja misis Poltnejai, bet gan istabenei:

—   Kas tev kaiš, Millij?

Vai nu tur bija vainojams Sāras līdzjūtīgais tonis vai arī meitenes stāvoklis, taču istabene, par pārsteigumu misis Poltnejai, noslīga uz ceļiem, purinādama galvu un aizsegdama seju ar rokām. Mis Sāra tūdaļ ^ nometās viņai līdzās, un nepagāja ne minūte, kad noskaidrojās, ka meitene

patiešām jūtas slima, iepriekšējā nedēļā divas reizes paģībusi, taču baidījusies par to ieminēties…

Pēc kāda laika mis Sāra atgriezās no kalpoņu guļamistabas, kur tikko bija apguldījusi Milliju, — un nu bija pienākusi misis Poltnejas kārta uzdot pārsteidzošu jautājumu:

—   Ko lai es tagad daru?

Mis Sāra palūkojās misis Poltnejai tieši acis, un viņas skatienā bija kaut kas tāds, kas padevīgo atbildi padarīja par vienkāršu nodevu tradīcijai:

—   Ko uzskatāt par vajadzīgu, kundze.

Tā Mārlboro namā bikli uzplauka neredzēta puķīte — piedošana, un, kad pie istabenes atnāca ārsts un konstatēja bālumkaiti, misis Poltneja pēkšņi atklāja, kādu perversu apmierinājumu var gūt tēlotā laipnībā. Vēlāk atgadījās vēl viena vai divas epizodes, kuras, lai arī ne tik dramatiskas, tomēr norisinājās visumā līdzīgi, — bet tikai viena vai divas, jo turpmāk Sāra ņēma šo lietu savās rokās un pasteidzās allaž pati visu pārbaudīt. Viņa bija atšifrējusi misis Poltneju un drīz vien iemanījās tikt ar saimnieci galā tikpat veikli kā prasmīgs kardināls ar vāju pāvestu, tikai cēlāku mērķu vārdā.

Otrais punkts iedomātajā misis Poltnejas sarakstā vairs nebūtu tik pārsteidzošs — "viņas balss". Pasaulīgākās lietās saimniece pret saviem padotajiem izturējās diezgan nevērīgi, toties viņa ārkārtīgi rūpējās par kalpu garīgo labklājību.

Svētdienās visiem obligāti bija divas reizes jāiet baznīcā, bez tam katru rītu notika dievkalpojums arī mājās: korālis, sprediķis un lūgšanas, ko pompozi vadīja pati vecā kundzene. Misis Poltneju vienmēr bija kaitinājis tas, ka pat visbargākie skatieni nespēja iedvest kalpiem pilnīgu padevību un nožēlu, ar kādu tiem, pēc misis Poltnejas domām, pienāktos godāt savu Dievu (kur nu vēl viņas Dievu!). Kalpu ģīmji parasti pauda tikai bailes no saimnieces un mēmu neizpratni — viņi izskatījās drīzāk pēc stulbām aitām, nevis pēc atgrieztiem grēciniekiem. Taču kopš Sāras ierašanās viss bija.mainījies.

Sārai paliesi bija ļoti jauka balss, rāma un skaidra, allaž nedaudz skumja un reizēm — spēcīgu jūtu pārņemta; galvenais — tā bija sirsnīga balss. Pirmo reizi savā nepateicīgajā pasaulītē misis Poltneja kalpu sejās ievēroja patiesu uzmanību un dažkārt pat neviltotu ticību.

Tiktāl viss būtu labi, taču Sārai ikreiz vajadzēja tikt galā ar vēl vienu dievbijības izvirdumu. Kalpi drīkstēja noturēt aizlūgumu virtuvē, kur valdīja misis Fērlijas vienaldzīgā acs un vienmuļā murmināšana. Pēc tam augšstāvā misis Poltnejai vajadzēja lasīt priekšā vienai pašai, un tieši šajos intīmajos rituālos Sāras balss skanēja visjaukāk un visiespaidīgāk. Dažreiz Sāra panāca neticamo, izvilinot no maisiņos iegrimušajām bargajām acīm pa asarai. To viņa nekādā ziņā nedarīja ar nodomu, tur vienkārši bija vainojama milzīgā atšķirība starp abām sievietēm. Misis Poltneja ticēja Dievam, kurš nekad nebija eksistējis, turpretim Sāra pazina dzīvo Dievu.

Pretēji daudziem cienījamiem garīdzniekiem un baznīckungiem, kuru balsīs sprediķa laikā gluži neviļus ieskanējās brehtiski atsvešinātības toņi (uzklausiet —jūsu tēvs lasa fragmentu no Bībeles), Sāras balss iedarbojās tieši otrādi — viņa vienkārši un saprotami runāja par Kristus ciešanām, par vīru no Nācaretes, un radās iespaids, ka tas nemaz nav noticis tik sen; dažreiz, kad istabā krēsloja, Sāra šķita aizmirstam misis Poltnejas klātbūtni, un likās, ka viņa redz Jēzu Kristu sev priekšā pie krusta. Kādu dienu, tikusi līdz vārdiem Eloi, eloi, lama zabachthani? Sāra sastomījās un apklusa. Misis Poltneja palūkojās uz meiteni un redzēja, ka viņas seja mirkst vienās asarās. Šis mirklis vēlāk novērsa bezgala daudz grūtību, un, tā kā vecā dāma pietrausās kājās un pieskārās pie meitenes trīcošā pleca, var cerēt, ka ari misis Poltnejas brangi apsvilusī dvēsele reiz tiks atpestīta.

Laikam gan Sāra manā attēlojumā sāk izskatīties pēc fanātiķes. Taču īstenībā teoloģija viņai bija sveša— Sāra redzēja cauri ne vien cilvēkiem, bet arī Viktorijas laikmeta baznīcas blēņām, vulgāri izkrāsotajām vitrāžām un aprobežotajam dogmatismam. Viņa redzēja ciešanas un lūdza Dievu, lai tās izbeigtos. Nezinu, kas no Sāras iznāktu mūsu dienās, taču ticu, ka senatnē viņa būtu kļuvusi vai nu par svēto, vai par kāda imperatora mīļāko. Ne jau savas reliģiozitātes vai seksualitātes pēc, bet tāpēc, ka viņa bija apveltīta ar reti sastopamu spēju — izpratni un emocionalitāti, kas arī izteica viņas būtību.

Bija vēl ari citi punkti: pati par sevi iespaidīga, gandrīz vai unikāla spēja pārāk bieži nekrist misis Poltnejai uz nerviem, prasme, nekad nešaujot pār strīpu, nemanāmi uzņemties atbildību par dažādiem sīkiem mājas darbiem, veikli pirksti, kas prot rīkoties ar adatu.

Misis Poltnejas dzimšanas dienā Sāra uzdāvināja viņai krēsla pārvalku, gar malām smalki izšūdinātu ar papardēm un kreimenēm, — ne jau tāpēc, ka visus misis Poltnejas sēdekļus vajadzētu īpaši žēlot, vienkārši tolaik krēsli bez šādas piedevas izskatījās tādi kā pliki. Misis Poltnejai dāvana sagādāja lielu prieku; piedevām ikreiz, kad briesmone kāpa savā tronī, tā viņai neuzkrītoši atgādināja (varbūt Sārā patiesi bija kaut kas no viltīga kardināla), ka viņas aizbilstamajai ir arī dažas labas īpašības.

1 Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc tu esi mani atstājis? (Aramiešu.) 52

Zināmā mērā dāvana palīdzēja Sārai tieši tāpat, kā nemirstīgā sīga bieži vien bija palīdzējusi Čārlzam.

Visbeidzot — un tie upurim bija paši mokošākie brīži — Sāra bija izturējusi arī pārbaudījumu ar traktātiem. Misis Poltneja, tāpat kā daudzas jo daudzas vientuļas viktoriāņu atraitnes, ļoti ticēja traktātu audzinošajam spēkam. Tas nekas, ka no desmit adresātiem labi ja viens spēja tos izlasīt — patiesību sakot, daudzi vispār neprata lasīt —, tas nekas, ka pat izlasījuši viņi gandrīz nekad netika gudri, kas godājamiem autoriem bijis padomā, — vienalga, ikreiz, kad Sāra devās ceļā ar traktātu sainīti, misis Poltneja jutās droša, ka debesīs viņas rēķinā tiek ieskaitīts attiecīgs daudzums izglābtu dvēseļu, pie tam franču leitnanta draudzenei šādi radās iespēja publiski nožēlot grēkus, sagādājot misis Poltnejai vēl lielāku gandarījumu. Taču Laimridžā, vismaz tās trūcīgākajā daļā, tas nevienam nebija noslēpums, un pret Sāru tur izturējās labvēlīgāk, nekā viņas saimniece spētu iedomāties.

Sāra lietoja īsu uzrunu: "No misis Poltnejas. Lūdzu, izlasiet un lieciet pie sirds!" To sacīdama, Sāra raudzījās saņēmējam acīs. Tie ar viszinīgajiem smaidiņiem drīz vien pārstāja smīkņāt, mutīgie aprāvās pusvārdā. Manuprāt, meitenes acīs viņi izlasīja daudz vairāk nekā cieši pierakstītajās lapiņās, kas tika iespiestas viņiem rokās.

Tagad mums diemžēl jāpāriet pie debeta ailes. Pirmais un galvenais punkts, bez šaubām, skanētu tā: "Viņa staigā apkārt viena." Sākumā bija norunāts, ka reizi nedēļā mis Sāra pēcpusdienu drīkstēs izmantot pēc saviem ieskatiem, un, misis Poltnejas izpratnē tas deva Sārai vairāk nekā pietiekamas privilēģijas salīdzinājumā ar kalponēm; vienīgi nepieciešamība iznēsāt traktātus izjauca šo kārtību, bet tas bija vikāra priekšlikums. Divus mēnešus viss gāja lieliski. Tad kādā rītā mis Sāra pēkšņi neieradās uz lūgšanu, un, kad pie viņas uzsūtīja istabeni, izrādījās, ka Sāra nemaz nav piecēlusies. Misis Poltneja aizgāja viņu apraudzīt. Sāra atkal mirka asarās, taču šoreiz saimniece par to tikai saskaitās. Tomēr viņa lika ataicināt ārstu. Ārsts ilgi sarunājās ar Sāru zem četrām acīm. Nokāpis lejā pie sapīkušās misis Poltnejas, viņš nolasīja tai īsu lekciju par melanholiju — ja ņemam vērā, kad un kur viņš dzīvoja, jāatzīst, ka ārsts bija progresīvs cilvēks, — un stingri piekodināja, lai grēciniecei tiktu atvēlēts vairāk svaiga gaisa un brīvības.

—   Ja nu jūs apgalvojat, ka bez tā patiešām nekādi nevar iztikt…

—    Cienītā kundze, es apgalvoju. Visā nopietnībā. Citādi es nevaru uzņemties ne mazāko atbildību.

— Tas sagādās lielas neērtības. — Ārsts nežēlīgi klusēja. — Labi, es mēģināšu iztikt bez viņas divas pēcpusdienas nedēļā.

Atšķirībā no vikāra dakteris Grogans finansiāli nebija sevišķi atkarīgs no misis Poltnejas, un, atklāti sakot, nevienu miršanas apliecību Laimridžā viņš nebūtu parakstījis ar mazāku nožēlu kā to, kas apliecinātu misis Poltnejas šķiršanos no šīs pasaules. Taču ārsts savaldījās, tikai atgādināja misis Poltnejai, ka viņa pusdienlaikā guļ diendusu, izpildīdama viņa norādījumu. Un tā Sāra ieguva zināmu pusbrīvību.

Otrais debeta punkts būtu šāds: "Viņu ne vienmēr drīkst rādīt apmeklētājiem." Tā nu misis Poltnejai bija patiešām smaga dilemma. Misis Poltneja, protams, gribēja, lai arī citi novērtētu viņas labdarību, bet tas nozīmēja, ka viņiem jāredz Sāra. Taču Sāras seja uz ciemiņiem atstāja ārkārtīgi nelabvēlīgu iespaidu. Sāras skumjas bija kā pārmetums, bet tajās retajās reizēs, kad viņa uzdrošinājās iesaistīties sarunā, bilzdama pāris vārdu kādā neskaidrā jautājumā, kas prasīja atbildi (attapīgākie no pastāvīgajiem viesiem, uzrunādami misis Poltnejas biedreni un sekretāri, drīz vien iemanījās savām pieklājības frāzēm piešķirt nepārprotami retorisku nozīmi), — viņa bija neciešami kategoriska, gan ne tāpēc, ka vēlētos pielikt sarunai punktu, — gluži vienkārši Sāra savā vientiesībā skaidri un saprātīgi sprieda par lietām, kam ar skaidrību un veselo saprātu nebija nekā kopēja. Misis Poltnejai Sāra tādās reizēs pārlieku atgādināja kādu no tām noziedzniecēm, kuru kāršanu viņa neskaidri atminējās no jaunības dienām.

Un atkal Sāra apliecināja savas diplomātes spējas. Viņa nevairījās no labi pazīstamiem, Mārlboro namā sen apradušiem apmeklētājiem, bet, tikko pieteica svešākus ciemiņus, piesardzīgi izgāja, iekams viņus ieveda istabā, vai arī pirmajās piecās minūtēs pēc viesošanās sākuma. Misis Poltnejai tas vismaz deva iespēju izplūst garās runās par krustu, kas viņai jānes, kaut gan krusta aiziešana vai prombūtne radīja aizdomas par nemākulīgu nešanu, un tas bija ļoti nomācoši. Tomēr Sāru tur diez vai var vainot.

Taču visļaunāko Sāras trūkumu es esmu pataupījis beigām. Lūk, kāds tas bija: "Viņa joprojām izrāda pieķeršanos savam pavedējam."

Misis Poltneja vairākkārt bija mēģinājusi izdibināt grēkā krišanas apstākļus, kā arī pašreizējo nožēlas pakāpi. Pat klostera priekšniece tā neilgotos uzklausīt no ganāmpulka noklīdušas avs grēksūdzi. Taču Sāra šai ziņā bija jūtīga kā medūza; tikko misis Poltneja izteica kādu aplinkus mājienu, grēciniece uzreiz nojauta, kas gaidāms. Uz tiešiem jautājumiem viņa atbildēja, kaut arī citādiem vārdiem, būtībā to pašu, ko pirmajā*' iztaujāšanas reizē.

Jāteic, ka misis Poltneja reti atstāja savu mitekli un šajos retajos gadījumos nekad negāja kājām; viņa brauca četrvietīgā karietē, apmeklēdama tikai savas kārtas ļaudis, tāpēc par Sāras uzvedību ārpus mājām viņai nācās spriest pēc svešu acu vērojumiem. Misis Poltnejai par laimi, šāds acu pāris atradās, turklāt aiz šīm acīm slēpās ļaunas un aizvainotas smadzenes, kuras ar vislielāko prieku sniedza regulārus ziņojumus kustībās ierobežotajai saimniecei. Spiegs, bez šaubām, nebija neviens cits kā misis Fērlija. Lai gan lasīšana saimniecei īstenībā viņai nemaz nebija patikusi, atbrīvošana no šī pienākuma tomēr aizvainoja, un, kaut arī mis Sāra izturējās pret viņu ar vislielāko uzmanību un cieņu, nedodama ne mazāko iemeslu aizdomām, ka cenšas nelikumīgi piesavināties saimniecības pārzines vietu, sadursme tomēr agri vai vēlu bija neizbēgama. Misis Fērlija nemaz nepriecājās par to, ka viņai nu palicis nedaudz mazāk darba, jo līdz ar to nedaudz samazinājās ari viņas ietekme. Millijas izpestīšana un arī citas — piesardzīgākas iejaukšanās notikumu gaitā sagādāja Sārai popularitāti un cieņu apakšstāvā, un var būt, ka vislielāko niknumu misis Fērlijā izraisīja tieši tas, ka padoto klātbūtnē viņa par saimnieces sekretāri nevarēja bilst nevienu ļaunu vārdu. Misis Fērlija bija veca īgņa, un viņas vienīgais prieciņš — uzzināt visļaunāko vai paredzēt visļaunāko, tāpēc viņa juta pret Sāru nepatiku, kas pamazām pārauga svelošā naidā.

Protams, misis Fērlija bija pārlieku viltīga lapsa un misis Poltnejai šo naidu neizrādīja. Misis Fērlija izlikās, ka viņai ļoti rūp nabaga mis Vudrafas liktenis, un savus ziņojumus bagātīgi piebārstīja ar tādām frāzēm kā "mani māc bažas" un "diemžēl šķiet". Spiegošana misis Fērlijai nesagādāja grūtības, jo viņa regulāri apmeklēja pilsētu dažādos saimnieciskos uzdevumos, turklāt viņas rīcībā bija ari plašs radinieku un paziņu tīkls. Tiem viņa deva mājienu, ka misis Poltnejai vajagot — protams, viscēlāko kristīgo mērķu labad — vienmēr visu zināt par mis Vudrafas uzvedību ārpus augstajiem akmens mūriem, kas apjoza Mārlboro mājas dārzu. Un, tā kā tenku vāceļu Laimridžā nekad nav trūcis, ne tais laikos, ne mūsdienās, gluži tāpat kā netrūkst tārpu Dorsetas siera ritulī, — Sāra savās brīvajās stundās nevarēja nedz soli paspert, nedz muti pavērt, lai tas drīz vien baismīgi pārspīlētā un bagātīgi izpušķotā veidā nekļūtu zināms misis Fērlijai.

Sāras pastaigu maršruts, ja vien nevajadzēja iznēsāt traktātus, bija vienkāršs: katru pēcpusdienu viņa devās vienā un tai pašā virzienā — vispirms lejup no kalna pa stāvo Paundstrītu līdz stāvajai Brodstrītai un no turienes līdz Koba Vārtiem, kvadrātveida terasei, no kuras paveras skats uz jūru un kurai ar pašu Kobu nav nekāda sakara. Sāra mēdza pieiet pie margām un palūkoties uz līci, taču šeit viņa parasti uzkavējās tikai īsu mirkli — ne ilgāk kā kuģa kapteinis uz komandtiltiņa, vērīgi aplūkodams apvārsni; pēc tam Sāra nogriezās vai nu lejup uz Kokmoilu, vai ari uz pretējo pusi — uz rietumiem, kur gar nelielu līcīti vijās pusjūdzi gara taka, kas izveda tieši uz Kobu. Pa ceļam uz Kokmoilu Sāra bieži vien mēdza uz pāris minūtēm iegriezties draudzes baznīcā, lai noskaitītu lūgsnu (šo faktu misis Fērlija nez kādēļ nekad neuzskatīja par pieminēšanas vērtu), tad devās pa aleju tālāk uz Baznīcas klinšu zāļainās nogāzes pusi. Pļava pletās līdz pat Melnā dumbrāja nelīdzenajiem pakalniem. No tālienes varēja redzēt, kā Sāra kāpj augšā pa nogāzi, laiku pa laikam atskatīdamās uz jūru, līdz beidzot sasniedz veco, nu jau sen dumbrāja erozijas izskaloto Čārmutas ceļu — pa to viņa atgriezās atpakaļ Laimridžā. Šo maršrutu Sāra izvēlējās tais reizēs, kad Kobs šķita ļaužu pilns, taču, ja slikta laika vai citu apstākļu dēļ uz Koba nevienu nemanīja, viņa labprātāk gāja uz turieni un nostājās pašā galā, kur viņu pirmoreiz bija ieraudzījis Čārlzs; tenku vāceles melsa, ka tur Sāra jūtoties vistuvāk Francijai.

Tas viss, pienācīgi sagrozīts un ietērpts melnā, tika celts priekšā misis Poltnejai. Taču tolaik šo dāmu vēl nebija pametusi sajūsma par jauno rotaļlietu un viņa bija noskaņota tik labvēlīgi, cik nu tas vispār iespējams, ņemot vērā viņas vecišķo, īgno, aizdomu pilno dabu. Tomēr misis Poltneja nekavējoties lika atgādāt rotaļlietu pie sevis.

—     Mis Vudrafa, esmu dzirdējusi, ka tevi allaž varot redzēt pastaigājamies pa vienām un tām pašām vietām. — Sāra nodūra acis pārmetošā skatiena priekšā. — Tu raugoties uz jūru. — Sāra joprojām klusēja. — Man prieks, ka tu nožēlo. Paliesi, kas cits tev atliek tavā pašreizējā stāvokli?

Sāra saprata mājienu. — Esmu jums ļoti pateicīgai kundze.

—   Tava pateicība mani šobrīd neinteresē. Pirmām kārtām tā pienākas Tam Kungam.

—   Vai nu es to nesaprotu! — meitene nomurmināja.

—   Nezinātājiem varētu likties, ka tu nemaz nenožēlo.

—   Ja viņi zina manu dzīvesstāstu, tad viņiem nav iemesla tā domāt.

—  Tomēr viņi tā domā. Esmu dzirdējusi runājam, ka tu lūkojoties pēc Sātana burām.

Sāra piecēlās un piegāja pie loga. Bija pats vasaras sākums, kad filadelfu un ceriņu smarža saplūst ar strazdu dziesmām. Sāra kādu brīdi nolūkojās jūrā, ko viņai grasījās atņemt, tad pagriezās pret veco dāmu, kura nepielūdzami sēdēja atpūtas krēslā gluži kā karaliene tronī.

—   Vai jūs vēlaties, lai es aizeju, kundze?

Misis Poltncja iekšēji nodrebēja. Jau kuro reizi Sāras vientiesība apslāpēja saimnieces niknuma uzliesmojumu. ŠI brīnišķīgā balss… un visi pārējie jaukumi, pie kuriem misis Poltneja jau paspējusi pierast! Kur tad vēl procenti, kas pieauga uz viņas vārda debesu rēķingrāmatās, — ja nu tie izput, ko tad? Misis Poltneja ierunājās rāmāk:

—   Es vēlos, lai tu parādi, ka šim… cilvēkam vairs nav vietas tavā sirdī. Es zinu, ka tas tā ir. Bet tev tas jāparāda.

—   Kā tad lai es to parādu?

—  Pastaigājies citur! Neplāties ar savu kaunu! Dari to kaut vai manis dēļ!

Sāra stāvēja nodurtu galvu un klusēja. Tad viņa ielūkojās misis Poltnejai acis un pirmo reizi kopš pārcelšanās uz Mārlboro namu tikko jaušami pasmaidīja.

—   Es darīšu jums pa prātam, kundze.

Izsakoties šaha terminoloģijā, tas bija viltīgs upuris, jo misis Poltneja tūdaļ augstsirdīgi piebilda— viņa nebūt nevēloties liegt Sārai paelpot veselīgo jūras gaisu, laiku pa laikam Sāra varot pastaigāties arī gar līci, taču nejau tikai gar līci, un — "lūdzama, nestāvi un neblenz kā apmāta!", īsi sakot, tas bija kompromiss starp divām apsēstībām. Sāras ieminēšanās par aiziešanu lika abām sievietēm paskatīties patiesībai acīs — katrai no sava viedokļa.

Sāra turēja vārdu, vismaz savu pastaigu maršrutu viņa mainīja. Tagad viņa uz Kobu gāja pavisam reti — tiesa gan, ja aizgāja, tad joprojām atļāvās pakavēties tur un pavērot jūru, tāpat kā todien, kad risinājās mūsu attēlotie notikumi. Tomēr Laimridžas apkārtnē ir daudz jauku vietiņu, kur pastaigāties, un jūru var redzēt gandrīz no visām. Ja tā bija vienīgā Sāras vēlēšanās, tad viņai vajadzēja tikai pāriet pļavu pie Mārlboro nama.

Misis Fērlijai tagad uz vairākiem mēnešiem iestājās tukši laiki. Netika izlaista neviena reize, kad Sāra redzēta stāvam un skatāmies uz līci, bet tas negadījās sevišķi bieži, bez tam šai laikā Sāra misis Poltnejas acīs bija ieguvusi tādu kņ cietējas oreolu, kas paglāba viņu no jebkādiem nopietnākiem pārmetumiem. Beigu beigās — kā spiedze un saimniece bieži vien atgādināja viena otrai — nabaga Traģēdija taču nebija pie pilna prāta.

Jūs, bez šaubām, jau būsiet noģiduši patiesību— Sāra bija daudz normālāka, nekā izskatījās… vismaz nebija nenormāla tādā nozīmē, kā par viņu sprieda. Savu kaunu Sāra izrādīja ar zināmu mērķtiecību, un mērķtiecīgi cilvēki ļoti labi zina, kad pietiekami tuvojušies mērķim un var ļaut sev brīdi atelpas.

Bet tad kādu dienu (apmēram pusmēnesi pirms mana stāsta sākuma) misis Fērlija ieradās pie misis Poltnejas — korsetei čīkstot un ar tādu ģīmi, it kā viņai būtu paziņojama tuva drauga nāve.

—   Man jums jāziņo kaut kas ļoti nepatīkams.

Šī frāze misis Poltnejai bija kļuvusi tikpat pazīstama kā zvejniekiem — vētras bojas, tomēr viņa ievēroja rituālu.

—   Cerams, ka ne par mis Vudrafu?

—     Kaut jel tā būtu, kundze! — Saimniecības pārzine drūmā nopietnībā uzlūkoja saimnieci, it kā gribēdama pārliecināties par viņas neviltotajām šausmām. — Taču uzskatu, ka mans pienākums diemžēl ir jums to pastāstīt.

—   Savus pienākumus nevajag nožēlot.

—   Protams, kundze.

Misis Fērlija joprojām klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi, un cilvēks no malas droši vien būtu noraudzījies neizpratnē, kādi briesmu stāsti nu sekos. Varbūt Sāra kaila dejojusi uz draudzes baznīcas altāra, vai kaut kas cits tamlīdzīgs?

—   Kundze, viņa ir sākusi klaiņot pa Kopienas mežu.

Tik vien! Tomēr šķita, ka misis Poltneja tā vis nedomā. Patiesi, ar viņas apakšžokli notika kaut kas dīvains. Tas atkārās.

DESMITĀ NODAĻA

Tik reiz tā acis pacēla Un pēkšņi liegi notvīka — Ar manām acīm tikusies… TENISONS. "Moda" (1855)

… ar romantisko klinšu ieskautajām zaļojošajām aizām, kur izklaidus augošie koki un bagātīgi sakuplojušais pamežs liecina, ka acīmredzot ir nomainījušās neskaitāmas paaudzes kopš pirmā daļējā klinšu nogruvuma, kas ļāva izveidoties šai brīnišķīgajai un jaukajai ainavai, kura pārspēj pat līdzīgus dabasskatus apjūsmotajā Vaitas salā…

DŽEINA OSTINA. "Pārliecināšana"

Sešas jūdzes uz rietumiem no Laimridžas — uz Eksmutas pusi sastopama viena no visneparastākajām ainavām Dienvidanglijas piekrastē. Raugoties no augšas, nekā dīvaina neredz — uzmanību saista vienīgi tīrumi, kas citos piejūras apgabalos plešas līdz pašai klinšu pakājei, turpretim šeit izbeidzas jau kādu jūdzi no klintīm. Iekoptās zaļās un sarkanbrūnās rūtis tādā kā līksmā nepakļāvībā piepeši pārtop krēslainā, kokiem un krūmiem apaugušā nogāzē. Neredz neviena jumta. Lidojot pietiekami zemu, var saskatīt, ka nogāze ir ļoti stāva un dziļu bezdibeņu izvagota, pār sulīgo lapotni kā sagruvušu piļu sienas slejas dīvainas kraujas, krita un krama stabi. Jā, no augšas raugoties… bet uz zemes šis šķietami nenozīmīgais biezoknis neizprotamā kārtā iegūst varenus apmērus. Gadās, ka cilvēki stundām ilgi meklē no šejienes izeju, Un, kad viņiem vēlāk parāda kartē, kur viņi maldījušies, tad nespēj vien nobrīnīties, kā gan varējuši padoties tādai vientulības — un, ja laiks iegadījies nejauks, — pat bezcerības sajūtai.

Klintsapakša — šī jūdzi garā zemes strēle patiesi izveidojusies, erodējot senajai vertikālajai klints sienai, — ir ļoti stāva. Lēzeni laukumiņi te ir tikpat reti viesi kā cilvēki. Nogāzes stāvums pavērš visu, kas vien uz tās aug, tieši pretim saulei, un, ja vēl ņemam vērā neskaitāmos avotus, kas, tecēdami no .klints, nes līdzi augsni, tad vairs nav jābrīnās par Klintsapakšas īpatnējo augu valsti, par savvaļas zemeņkokiem un akmeņozoliem un citiem Anglijā reti sastopamiem kokiem, par milzīgajiem ošiem un dižskābaržiem, par zaļojošiem Brazīlijas bezdibeņiem, kas aizauguši ar efejām un savvaļas mežvīteņu slīgām, par ērgļu papardēm, kas sasniedz septiņu līdz astoņu pēdu platumu, par puķēm, kas uzzied mēnesi agrāk nekā jebkur citur tuvākajā apkaimē. Nav Anglijā citas vietas, kas vasarā vēl vairāk līdzinātos tropu džungļiem. Un, kā jebkurš nostūris, ko cilvēki nekad nav nedz apstrādājuši, nedz apdzīvojuši, ari šis glabā savas mīklas, rēgus un briesmas — ģeoloģiskā ziņā pat ļoti nopietnas, jo šeit sastopamas gravas un visādas negaidītas pārkares, kur ātri vien var atgadīties nelaime; šai nomaļajā vietā cilvēks ar lauztu kāju varētu veselu nedēļu saukt palīgā— un gluži veltīgi: neviens viņu nesadzirdētu. Lai cik dīvaini, pirms simt gadiem Klintsapakša tomēr nebija gluži tik vientuļa kā šodien. Tagad šeit vairs nav nevienas zemnieku mājas, turpretim 1867. gadā dažas vēl bija saglabājušās; tajās dzīvoja mežsargi, malkascirtēji un cūkgani. Stirnām, kuru klātbūtne vien jau liecina par neskartu idilli, tolaik bijusi krietni nemierīgāka dzīve. Tagad Klintsapakša ir pilnīgi pamesta. No mājām palikušas vienīgi efejām apvītas drupas, izzudušas senās, sazarotās takas, tuvumā nav nevienas šosejas, un vienīgais atlikušais ceļš, kas šķērso šo apvidu, bieži vien ir neizbraucams, pie tam tur vainojams parlamenta lēmums, jo tagad te ir nacionālais dabas rezervāts. Ne gluži visur tiek meklēts vienīgi praktisks labums.

Lūk, šeit, šajā angļu Ēdenes dārzā 1867. gada 29. martā nokļuva Čārlzs, uzkāpis augšā pa taku no Pinhedas līča liedaga; šīs vietas austrumdaļu sauca par Kopienas mežu.

Padzēries un noslaucījis pieri ar samitrinātu kabatlakatiņu, Čārlzs nopietni palūkojās visapkārt. Pareizāk sakot, viņš centās nopietni palūkoties visapkārt, taču nokalnīte, uz kuras viņš bija nokļuvis, ainava, kas pavērās skatienam, skaņas, smaržas, neapvaldītais auglības spēks, svaigo asnu sulīgums aizgainīja domas par zinātni. Zeme visapkārt bija kā nosēta ar zeltainām un gaiši dzeltenām strutenēm un gaiļbiksītēm, biezi saplaukušās dzeloņplūmes mirdzēja kā balts līgavas plīvurs, un mazā strautiņa apsūnojušos krastos, kur Čār izs pliederu ēnā bija veldzējis slāpes, veseliem puduriem auga bezslavītes un zaķskābenes — visjaukākās pavasara puķes Anglijā. Palūkojies augšup, Čārlzs nogāzē ieraudzīja baltās vizbuļu galviņa, un aiz tām — tumši zaļās ziedpulkstenīšu lapas. Kaut kur tālumā kāda slaida koka lapotnē kala dzenis, klusi svilpoja svilpis, ikvienā krūmā un koka galotnē dziedāja tikko atlidojušie čunčiņi un citi putniņi. Paskatījies lejup, Čārlzs tālumā ieraudzīja viļņojamies zilo jūru; viss Laimridžas līcis bija skatāms kā uz delnas, klinšu strēle izgaisa tālē, pārtapdama dzeltenīgā Čezilas krastmalas zobenā, un dīvainais Anglijas Gibraltārs — Portlendas zemesraga gals — zilganajā klaidā vīdēja kā blāva, pelēcīga ēna.

Renesanses māksla ir vienīgā, kas jebkad spējusi iemūžināt šādas ainas, šādu skaistumu, kurā atdzīvojas Botičelli tēli un skan Ronsāra dziesmas. Un tad vairs nav svarīgi šīs kulturas revolūcijas apzinatie mērķi un centieni, tās nežēlības un maldu brīži; savā būtībā renesanse bija vienkārši cilvēces atmoda pēc vienas no visbargākajām ziemām. Tika nomestas ķēdes, valgi un ierobežojumi. Renesanses princips šķita vienīgais pieņemamais: viss pastāvošais ir skaists. īsi sakot, renesansei piemita viss, kā Čārlza laikmetam trūka, — taču nevajag domāt, ka Čārlzs, skaistuma vidū stāvēdams, to neapzinājās. Tiesa, izskaidrojumu savam neizprotamajam nespēkam, savai neiederības, nepilnvērtības izjūtai viņš meklēja daudz tuvāk — Ruso tēlojumos un bērnišķīgajos mītos par zelta laikmetu un cildeno pirmatnību; sava laikmeta nenobriedušo attieksmi pret dabu Čārlzs mēģināja izskaidrot ar pieņēmumu, ka atpakaļceļa uz leģendu vairs nav. Viņš iegalvoja sev, ka ir pārāk izlutināts, civilizācijas samaitāts, lai jebkad spētu atgriezties pie dabas krūts, un viņam uznāca skumja, tīri patīkama, rūgteni salda noskaņa. Galu galā viņš taču dzīvoja Viktorijas laikmetā. Nevar prasīt, lai Čārlzs saprastu to, ko mēs paši ar visu savu pieredzi un cksistenciālistu filozofiju esam atjautuši tikai nesen, proti, ka tieksme paturēt nav savienojama ar tieksmi izmantot. Čārlza devīzei vajadzēja būt: "Šobrīd tas ir mans, tāpēc es esmu laimīgs," — taču viņš, kā jau īsts viktoriānis, tikai nodomāja: "Vienmēr tas nevar piederēt man, tāpēc man ir skumji."

Beidzot tomēr virsroku atkal ņēma zinātne, un Čārlzs starp krama gabaliem strautiņa krastos sāka lūkoties pēc saviem testiem. Viņš atrada jauku pārakmeņojušos ķemmes gliemenes fragmentu, taču jūras eži nekādi nedevās rokā. Viņš pieliecās, rūpīgi nopētīja katru zemes pēdu visapkārt, tad spēra dažus soļus uz priekšu un atkal atkārtoja visu no sākuma, šādi lēnām virzīdamies starp kokiem uz rietumu pusi. Laiku pa laikam viņš ar savu oškoka nūju apvēla kādu aizdomīgu krama gabalu. Taču viņam neveicās. Pagāja stunda, un pienākums pret Ernestīni sāka nomākt pat kāri pēc ehinodermām. Čārlzs paskatījās pulkstenī, apspieda lāstu un devās atpakaļ pēc pamestās mugursomas. Drīz vien rietošās saules staros viņš jau kāpa augšup pa nogāzi, sasniedza taku un pagriezās uz Laimridžas pusi. Taka veda augšup un, pamazām attālinādamās no jūras, aizvijās aiz efejām apauguša klints izciļņa, bet tad pēkšņi — kā jau ar takām mēdz gadīties — nodevīgā kārtā sazarojās. Čārlzs saminstinājās, tad nogāja apmēram piecdesmit jardus pa apakšējo taku, kas bija iemīta ieslīpā un tobrīd jau stipri krēslainā palejā. Negaidot Čārlza problēma atrisinājās pati no sevis, kaut ari viņš lāgā nepārzināja apkārtni: vēl viena taka sazarojās pa labi un pa stāvu, zālainu nogāzi aizvijās atpakaļ uz jūras pusi. Nospriedis, ka, raugoties no augšas, varēs labāk orientēties, Čārlzs sāka spraukties cauri kazenāju biežņai (taka bija diezgan aizaugusi) uz nelielo zaļo klajumiņu.

Piepeši tas pavērās skatienam gluži kā kalnu pļaviņa. Nozibēja trīs vai

četras baltas trušu ļipiņas, un kļuva saprotams, kādēļ šeit tik maz zāles.

Čārlzs apstājās piesaulē. Zālē mirdzēja žibulīši un seradeles, pretim plaukumam tiecās koši zaļie majorāna pumpuri. Čārlzs piegāja pie klajumiņa malas.

Un lejā zem kraujas ieraudzīja cilvēka augumu.

Pirmajā mirklī viņu pārņēma šausmas; šķita, ka viņš uzdūries līķim. Bet tā bija tikai aizmigusi meitene. Viņa bija izraudzījusies ārkārtīgi dīvainu vietu — platu, ieslīpu, zālainu laukumiņu apmēram piecas pēdas zemāk par vietu, kur stāvēja Čārlzs; krauja pilnīgi aizsedza meiteni skatienam, viņu varēja pamanīt, vienīgi pieejot pie pašas malas. Krīta siena aiz šī nelielā dabiskā balkoniņa padarīja to par lielisku sauļošanās vielu, jo tas bija vērsts tieši pret dienvidiem. Tomēr tikai retais izvēlētos šādu atpūtas vietu. Trīsdesmit vai četrdesmit pēdu brīvā kritienā lejup zem laukumiņa ārmalas vīdēja draudīgs kazenāju ņudzeklis, un sprīdi zem kazenājiem sākās īsta klintssicna, kas sniedzās līdz pat pludmalei.

Čārlza pirmā instinktīvā vēlme bija — paslēpties no meitenes acīm. Viņš to nepazina. Kādu bridi viņš samulsis stāvēja un neko neredzošu skatienu lūkojās brīnišķīgajā ainavā. Čārlzs svārstījās; viņš jau grasījās iet prom, bet ziņkāre neļāva.

Meitene bija cieši aizmigusi. Viņas mētelis atsedza ļoti vienkāršu mēļu katūna kleitu, kuras vienīgais rotājums bija balta apkaklīte. Gulētājas seja bija pavērsta prom no Čārlza, labā roka atmesta atpakaļ un bērnišķīgi saliekta elkonī. Blakus rokai zālē bija izkaisījies vizbuļu pušķītis. Gulētājas pozā bija kaut kas bezgala maigs un vienlaikus uzbudinošs, kas modināja Čārlzā neskaidras atmiņas par Parīzes piedzīvojumiem — kādu vakaru guļamistabā ar skatu uz Sēnu viņš šādā pozā bija redzējis citu meiteni, kuras vārdu šobrīd vairs neatcerējās, varbūt pat vispār nekad nebija zinājis.

Čārlzs pagājās gar roboto kraujas malu, līdz varēja īsti saskatīt gulētājas seju; tikai tagad viņš beidzot saprata, kam uzdūries. Franču leitnanta draudzenei. Viņas vaigu pa pusei aizsedza nedaudz atrisušie mati. Uz Koba Čārlzam viņas mati bija likušies tumši brūni, tagad viņš redzēja, ka tiem ir silti sarkanīga nokrāsa, toties trūkst tais laikos tik pierastā malu eļļas spīduma. Sejas āda rietošās saules gaismā šķita stipri iedegusi, gandrīz ruda, it kā meitenei vairāk rūpētu veselība, nevis modernais gurdais bālums. Spēcīgs deguns, biezas uzacis… muti Čārlzs nevarēja saskatīt. Viņš juta dīvainu īgnumu — ka meitene jāaplūko ačgārnā pozā —, taču reljefs nedeva iespēju paraudzīties no piemērotāka redzes leņķa.

Čārlzs stāvēja kā zemē iemiets, negaidītās sastapšanās apmulsināts, nespēdams atraut acis no guļošās, un viņu pārņēma dīvaina sajūta— nē, ne jau iekāre, bet brālīgs, gandrīz vai tēvišķs maigums, pārliecība, ka šī būtne ir nevainīga un netaisni izstumta, un— Čārlzs to nojauta tīri intuitīvi — līdz izmisumam vientuļa. Čārlzs nespēja iedomāties, kas gan cits, ja ne izmisums, spētu atvest meiteni uz šo mežonīgo vietu, — tajos laikos sievietes taču bija mazkustīgas, biklas, nepieradušas pie ilgstošas fiziskas piepūles.

Beidzot Čārlzs aizgāja līdz pašai kraujas malai un, nostājies tieši virs gulētājas galvas, ieraudzīja, ka no milzīgajām skumjām, kas viņam tik ļoti bija iespiedušās atmiņā, tās sejā vairs nav ne vēsts; miegā šī seja bija atmaigusi, tajā pat rotājās tikko jaušams smaids. Un tieši tobrīd, kad Čārlzs liecās lejup, iesāņus staipīdams kaklu, meitene pamodās.

Viņa tūdaļ palūkojās augšup— tik pēkšņi, ka Čārlza mēģinājums izvairīties bija gluži veltīgs. Viņš bija pamanīts un, džentlmenis būdams, nemaz necentās to slēpt. Kad viņa uzrausās kājās, ietinās mētelī un palūkojās no sava balkoniņa augšup, Čārlzs pacēla platmali un paklanījās. Meitene nebilda ne vārda, vienīgi nenovērsdamās skatījās uz Čārlzu — sašutusi, apjukusi un tā kā nokaunējusies. Viņai bija skaistas, tumšas acis.

Tā nu viņi tur stāvēja, pirmajā brīdī nesaprazdami, ko iesākt. Čārlzam viņa šķita tik maza, stāvēdama tur apakšā, — līdz jostasvietai neredzama, žņaudzīdama apkaklīti, it kā saspringusi lēcienam, ja vien Čārlzs spertu kaut soli tuvāk. Beidzot Čārlzs attapās.

— Tūkstoškārt atvainojos! Es jūs iztraucēju nejauši. — Tad viņš pagriezās un devās prom. Viņš neatskatīdamies nokāpa līdz takai, pakuru bija atnācis, un gāja atpakaļ uz krustcelēm, tad atjēdzās — vajadzēja taču pavaicāt ceļu! Čārlzs pat pusminūti pagaidīja, vai meitene gadījumā nesekos viņam. Taču viņa nerādījās. Un pēc brīža Čārlzs noteiktiem soļiem jau kāpa augšup pa stāvāko taku.

Viņš to nezināja, taču šajās nedaudzajās šaubu pilnajās sekundēs virs gaidpilnās jūras, šai dzidrajā vakara klusumā, ko traucēja vienīgi klusā viļņu čala, viss Viktorijas laikmets nodrebēja līdz pašiem pamatiem. Un es nebūt negribu sacīt, ka Čārlzs bija izvēlējies nepareizo ceļu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Allaž paužot padevību, Neizsakot savu gribu, Baznīcā ej — dzīve liek;

Un uz ballēm iet liek tā. Precies — vecākiem būs prieks, Turklāt māsas dara tā. A.H. KLAFS. "Pienākums" (1841)

'Tu pagāns!" dusmās kliedza tā. "Šis nav ne graša vērtībā! No ārpuses jau tā nekas, Un mantelis, kā pienākas, Bet es no tiesas neticu, Ka jel kaut ko viņš sajēgtu…"

VILJAMS BĀRNSS. "Dzejoļi Dorsetas dialektā" (1869)

Apmēram tai pašā laikā, kad iegadījās šī satikšanās, Ernestīne nervozi izrausās no gultas un paņēma no tualetes galdiņa melnajos safjāna vākos iesieto dienasgrāmatu. Vispirms viņa diezgan īgni uzšķīra tārita ierakstu, kurš neizcēlās ar īpašu literāru iedvesmu: "Aizsūtīju vēstuli mammai. Nesatiku dārgo Čārlzu. Negāju pastaigāties, kaut gan laiks ir ļoti jauks. Nejūtos laimīga."

Nabaga meitenei šī diena bija iznākusi pilna ar visādiem "ne", turklāt savu sapīkumu viņa varēja izgāzt vienīgi uz Trenteras tanti. Ernestīnei gan bija Čārlza dāvātās dzeltenās un baltās narcises, kuru smaržu viņa patlaban ieelpoja, tomēr sākumā pat puķes bija viņu kaitinājušas. Trenteras tantes māja bija samērā maza, un Ernestīne bija ļoti labi dzirdējusi Sema klauvējienus; Mērija, šī nepakļāvīgā skuķe, gāja atvērt, atskanēja klusinātas balsis, un visbeidzot— tur nu nebija ne mazāko šaubu — istabene iespurcās; tūdaļ pēc tam noklaudzēja ārdurvis. Ernestīnei iešāvās prātā nekrietnas un zemiskas aizdomas — ka atnācis Čārlzs un flirtē ar istabeni; tas meiteni sāpīgi satrauca, jo sirds dziļumos viņa par savu Čārlzu nejutās visai droša.

Ernestīne zināja, ka Čārlzs ir dzīvojis Parīzē un Lisabonā, daudz ceļojis, zināja, ka viņš ir vienpadsmit gadus vecāks nekā viņa pati un ka sievietēm viņš šķiet pievilcīgs. Ernestīnes piesardzīgie, rotaļīgie jautājumi par Čārlza pagātnes iekarojumiem allaž tika atvairīti ar tikpat piesardzīgām, rotaļīgām atbildēm; un tas viņai nedeva miera. Ernestīnei likās, ka Čārlzs noteikti kaut ko slēpj — romānu ar traģisku franču grāfieni vai kaislīgu portugāļu marķīzi. Savās aizdomās viņa neuzdrošinājās nolaisties līdz kādai nožēlojamai Parīzes grizetei vai Sintras krodziniecei ar ieslīpām acīm, kas būtu krietni tuvāk patiesībai. Tomēr īstenībā jautājums, vai Čārlzs ir vai nav gulējis ar citām sievietēm, Ernestīni satrauca daudz mazāk, nekā tas būtu satraucis mūsdienu meiteni. Protams, tiklīdz Ernestīnes smadzenēs iezagās šādas apgrēcīgas domas, viņa steigšus nomurmināja savu kategorisko "nedrīkst", taču patiesībā tā bija Čārlza sirds, kuras dēļ viņa cieta. Šai ziņā Ernestīne neparko negribēja dalīties ar citām — nedz pagātnē, nedz tagadnē. Par noderīgo Okama nazi Ernestīnei nebija ne jausmas. Tādējādi tā vienkāršā patiesība, ka Čārlzs nekad nebija īsti mīlējis, Ernestīnes uztverē — sevišķi, kad viņa bija sliktā omā, — pārvērtās par neapgāžamu pierādījumu tam, ka reiz agrāk Čārlzs mīlējis neprātīgi. Čārlza ārējā nosvērtība lika viņai domāt par pamesta karalauka drausmīgo klusumu viņa dvēselē, par Vaterlo — mēnesi pēc kaujas —, kaut gan īstenībā tā bija vieta vispār bez pagātnes.

Kad ārdurvis bija aizcirtušās, Ernestīne vēl pusotru minūti saglabāja cieņu, bet tad viņas maigā rociņa satvēra apzeltīto rokturi turpat līdzās gultai un valdonīgi parāva. No pagrabstāva virtuves atskanēja tīkami uzstājīgas zvana skaņas, drīz vien nodipēja soļi, pie durvīm pieklauvēja un ienāca Mērija, nesdama vāzi, pilnu ar pavasara puķēm. Meitene pienāca pie gultas, seju pa pusei aizsegusi ar ziediem un smaidīdama tā, ka vīrieši nekādi nespētu uz viņu dusmoties, — šai ziņā būdama pilnīgs pretstats Ernestīnei, kura negaidīto Floras sveicienu saņēma ar skābu un pārmetošu viepli.

Manuprāt, Mērija ir pati pievilcīgākā no visām trim jaunajām sievietēm, kuras dzīvo šīs grāmatas lappusēs. Mērijai piemīt nesalīdzināmi vairāk dzīvesprieka un nesalīdzināmi mazāk savtīguma… un kur tad vēl fiziskais skaistums — brīnišķīgi tīra, kaut arī nedaudz iesārta sejiņa, kviešu krāsas mati un lielas, jaukas, pelēkzilas acis, kas izaicina vīriešus uz nebēdnīgu ķircināšanos un tikpat nebēdnīgi atbild tai! Mērijas acis dzirkstīja kā vislabākais šampanietis — neatturami, turklāt nekaitējot vēderam. Pat nomācošais Viktorijas laikmeta apģērbs, kādu viņai parasti nācās valkāt, nespēja noslēpt viņas augumiņa daudzsološo apaļīgumu, kaut gan "apaļīgs" nudien skan nelaipni. Nesen es pieminēju Ronsāru; runājot par Mērijas augumu, mums vajadzētu patapināt kādu no viņa vārdiem, angļu valodā tam nav ekvivalenta: rondelet— tas izsaka visu, kas valdzinošs apaļīgumā, nezaudējot neko no tā, kas pievilcīgs slaidumā. Mērijas mazmazmazmeita, kurai šomēnes, kad es rakstu, paliek pilni divdesmit divi gadi, ļoti līdzinās savai priekštecei, un viņas seju pazīst visa pasaule, jo viņa ir viena no slavenākajām jaunākās paaudzes angļu kinoaktrisēm.

Taču 1867. gadā šai sejai, manuprāt, nebija izredžu uz panākumiem. Tā, piemēram, nebija spējusi labvēlīgi ietekmēt misis Poltneju, kad pirms gadiem trim šī dāma to bija iepazinusi. Mērija bija misis Fērlijas attāla radiniece, un misis Fērlija pierunāja misis Poltneju pieņemt jauno kalponīti briesmīgajā virtuvē. Taču Mārlboro namā Mērija iederējās tikpat labi kā paradīzes putns kapličā, un kādā jaukā dienā, kad misis Poltneja, drūmi pārraudzīdama savu valstību, pa augšstāva logu novēroja pretīgo skatu, kā zirgu puisis mēģina noskūpstīt Mēriju un nesaņem pienācīgu pretsparu, — paradīzes putns tūdaļ tika palaists, kur deguns rāda, un atrada paspārni pie misis Trenteras, par spīti visiem misis Poltnejas nopietnajiem brīdinājumiem atturēties no tik stūrgalvīgas bezatbildības — pieņemt "šito vējgrābsli".

Brodstrītas namā Mērija jutās laimīga. Misis Trenterai patika jaunas meitenes un vēl jo vairāk — jaunas, smejošas meitenes. Protams, vairāk viņa uztraucās par Ernestīni, kā jau par pašas māsasmeitu, taču Ernestīni viņa redzēja tikai pāris reižu gadā, turpretim ar Mēriju tikās ik dienu. Meitenes aušīgā un šķelmīgā āriene slēpa maigu dvēseli, un uz labsirdību viņa dāsni atbildēja ar labsirdību. Ernestīne nemaz nezināja drausmīgo Brodstrītas noslēpumu: reizēm, ja ķēkšai iekrita brīva diena, misis Trentera ieturēja pusdienas apakšstāva virtuvē kopā ar Mēriju, un tie nebūt nebija skumīgākie brīži viņu abu dzīvē.

Mērijai piemita savi trūkumi, un viens no tiem bija zināma skaudība, ko viņa juta pret Ernestīni. Mērija apskauda Ernestīni ne jau tikai tāpēc vien, ka līdz ar Londonas jaunkundzes ierašanos viņa vienā mirklī zaudēja savu lutekles lomu; ļaunākais bija tas, ka Londonas jaunkundze atveda pilnus koferus ar tērpiem, kuri šūdināti pēc pēdējās Londonas un Parīzes modes; tas nu nekādi nevarēja uzlabot omu kalponītei, kurai piederēja tikai trīs kleitiņas, turklāt neviena no tām viņai īsti nepatika, lai gan pret savu labāko kleitu Mērija varēja just nepatiku vienīgi tāpēc, ka to viņai bija atdāvinājusi galvaspilsētas princese. Pie tam Mērija uzskatīja Čārlzu par skaistu vīrieti, daudz par labu tādai bālai būtnei kā Ernestīne. Tieši tādēļ Mērijas zilganpelēkās acis allaž tik vēlīgi nolūkojās Čārlzā, kad šī kalponīte atvēra viņam durvis vai ari nejauši satika viņu uz ielas. Godīgi sakot, mazā šķelme tīšuprāt centās gadīties Čārlzam ceļā, un vienmēr, kad Čārlzs sastopoties pacēla cepuri sveicienam, Mērija domās parādīja Ernestīnei garu degunu; viņa ļoti labi saprata, kāpēc misis Trenteras brāļameita, atvadījusies no Čārlza, vienmēr tik ļoti steidzas nokļūt augšstāvā. Kā visas zemāko aprindu meitenes, Mērija domās atļāvās daudz ko tādu, par ko viņas jaunā saimniece neuzdrīkstējās pat sapņot, — un tāpēc viņa saprata.

Nekrietni padižojusies slimnieces priekšā ar savu veselību un jautro noskaņojumu, Mērija nolika puķes uz kumodes līdzās gultai.

—    No mistera Čārlza, mis Tīna! Vēlēj nodot sveiciens. — Mērija runāja dialektā, kas pazīstams ar nevērību pret vietniekvārdiem un galotnēm.

—   Noliec puķes uz tualetes galdiņa! Es negribu, ka tās stāv tik tuvu.

Mērija paklausīgi pārvietoja puķes tālāk un nepaklausīgi sāka tās

pārkārtot, uzsmaidīdama aizdomu pilnajai Ernestīnei.

—   Vai misters Čārlzs pats tās atnesa?

—   Nē, mis.

—   Kur viņš ir?

—  Nezin, mis. Ncpajautāj. — Taču Mērijas lūpas bija cieši sakniebtas, it kā viņa ar pūlēm valdītu smieklus.

—   Bet es dzirdēju, ka tu sarunājies ar sulaini.

—   Jā, mis.

—   Par ko jūs tur runājāt?

—   Es tik pajautāj, cik pulkstens.

—   Vai par to tu smējies?

—   Jā, mis. Kā šis runā.

Jāteic, ka, nokļuvis pie misis Trenteras mājas ārdurvīm, Sems it nemaz vairs neatgādināja to sadrūmušo un aizkaitināto puisi, kurš no rīta bija asinājis bārdas nazi. Sems iegrūda draiskajai Mērijai rokās milzīgo puķu klēpi, sacīdams: — Tas priekš smukās jaunkundzes tur augšā. — Tad veikli iebāza durvīs kāju, neļaudams tās aizvērt, un, ar vienu roku pacēlis savu ā la mode cilindru — gandrīz pavisam bez maliņas —, ar otai tikpat veikli pasniedza Mērijai mazu krokusu pušķīti. — Un tas — priekš vēl smukākās tepat lejā. — Mērija tumši pietvīka; durvju spiediens uz Sema kāju dīvainā kārtā samazinājās. Sems vēroja, kā Mērija pasmaržo dzeltenos ziedus, — nevis tikai aiz pieklājības, bet patiešām, tā ka uz pievilcīgā, izaicinošā degunteļa palika dzeltens plankumiņš.

—    Tie kvēpi tiks piegādāti punktīgi laikā. — (Mērija nogaidoši saknieba lūpas.) — Tikai ar vienu noteikumu. Samaksu papriekšu. Un bez blēdīšanās!

—   Cik ta pras?

Nekauņa nopētīja savu upuri, pielika pirkstu pie lūpām un izteiksmīgi pamirkšķināja. Tieši tas lika Mērijai iespurkties un aizcirst durvis.

Ernestīne apveltīja Mēriju ar tādu skatienu, kas bija pašas misis Poltnejas cienīgs. — Esi tik laipna un neaizmirsti, ka viņš ir no Londonas!

—   Jā, mis.

—   Misters Smitsons man jau par viņu stāstīja. Šis puisis iedomājas, ka viņš ir dons Zuans.

—   Kas tas tāds, mis Tīna?

Mērijas sejas izteiksme pauda nepārprotamu vēlēšanos uzzināt ko vairāk, bet Ernestīnei tas nemaz nepatika.

—   Nav svarīgi. Ja viņš vēl uzmāksies, tūdaļ pasaki man. Un tagad atnes man miežu novārījumu! Un turpmāk esi piesardzīgāka!

Mērijas acīs pazibēja spītīgas uguntiņas. Taču viņa nodūra galvu ar izrakstīto aubīti un, atturīgi pakniksējusi, izgāja no istabas. Trīs kāpņu posmi uz leju, trīs uz augšu — ar gandarījumu nodomāja Ernestīne, kura ciest nevarēja Trenteras tantes veselīgo, bet pliekano miežu novārījumu.

Taču savā ziņā Mērija vārdu divkaujā bija uzvarējusi, jo tā bija atgādinājusi Ernestīnei — ne jau nu ģimenes tirānam pēc dabas, bet tikai šausmīgi izlutinātam bērnam —, ka drīz vien viņai būs jāizbeidz tēlot saimniece un jākļūst par tādu visā nopietnībā. Šī doma, protams, bija patīkama — kā nekā pašai sava māja, miers no vecākiem… tikai stāsta, ka ar sulaiņiem tagad esot tīrais negals. Stāsta, ka tie vairs neesot tādi kā agrāk. Galīgi izlaidušies… Ernestīne varbūt bija ne mazāk norūpējusies un nobažījusies kā Čārlzs, kurš, sviedriem noplūdis, klumburoja gar jūras krastu. Dzīve bija iekārtota vienkārši lieliski, tikai ķeceris varētu domāt citādi, taču savs krusts katram jānes — no tā nekur nespruksi.

Lai atkratītos no šīm drūmajām priekšnojautām, kas arī pēcpusdienā vēl joprojām nelika Ernestīnei mieru, viņa paņēma dienasgrāmatu, ieritinājās gultā un atkal uzšķīra lappusi ar jasmīna zariņu.

Gadsimta vidū Londonā bija sākusies sabiedrības plutokrātiska n6slāņošanās. Protams, nekas nespēja aizstāt dižciltīgas asinis, taču bija jau paspējis iesakņoties uzskats, ka krietna bagātība vai gaiša galva var mākslīgi radīt gluži pieņemamu dižciltības ilūziju. Dizraeli bija nevis izņēmums, bet gan tipisks sava laikmeta pārstāvis. Ernestīnes vectēvs jaunības dienās varbūt bija ne vairāk kā mēreni pārticis manufaktūras tirgonis Stoukņūingtonā, toties mūža novakarē viņš jau bija ļoti bagāts tirgonis pašā Londonas centrā— viņam piederēja viens no lielākajiem Vestendas veikaliem, kur varēja nopirkt ne vien audumus, bet arī daudz ko citu. Tādēļ Ernestīnes tēvs savai meitai spēja dot to, ko reiz pats bija saņēmis, — vislabāko izglītību, kāda vien nopērkama par naudu. Ja neņem vērā ciltskoku, Ernestīnes tēvs nu bija īsts augstmanis, turklāt viņš bija gudri apprecējies — ar ietekmīga Sitijas advokāta meitu, starp kuras radiem netālā pagātnē bija pat kāds virsprokurors, tāpēc Ernestīnes žēlabas par zemo izcelsmi nebija sevišķi nopietni ņemamas — pat pēc Viktorijas laikmeta mērauklas ne, un Čārlzs par tādiem niekiem vispār nelikās ne zinis.

—   Tu tikai padomā, — Čārlzs reiz izmeta, — Smitsons taču skan tik nožēlojami plebejiski.

—   Ai, patiesi, ja tev būtu lords Brabazons Vavazūrs Virdevīrs vārdā, tad gan es tevi mīlētu daudz stiprāk!

Taču Ernestīnes pašironija slēpa bailes.

Čārlzs un Ernestīne bija satikušies pērnajā novembrī viesos pie kādas dāmas, kura pali bija nolūkojusi Čārlzu vienai no savām atvasēm. Taču, šīm jaunkundzēm par nelaimi, vēl pirms vakara sākuma vecāki viņas bija samācījuši. Viņas pieļāva rupju kļūdu, mēģinādamas izlikties, ka ārkārtīgi aizraujas ar paleontoloģiju — lai Čārlzs pastāstot viņām, kur varētu kaut ko interesantu palasīt par šo tematu! — turpretim Ernestīne nemaz neslēpa, ka īsti neņem Čārlzu par pilnu. Iepazīstoties viņa nomurmināja, ka labprāt aizsūtīšot Čārlzam izcilākos paraugus no sava ogļu spaiņa, un vēlāk paziņoja, ka Čārlzs esot nelabojams sliņķis. Kāpēc gan? Tāpēc, ka, apmeklēdams Londonas namu viesistabas, viņš bez pūlēm varot sameklēt neskaitāmus paraugus, kas viņam liekoties tik interesanti.

Abi jaunieši bija gaidījuši vēl vienu garlaicīgu vakaru, taču, atgriezušies katrs savās mājās, saprata, ka kļūdījušies.

Viņi bija ievērojuši viens otrā prāta spējas, kas pārsniedza vidusmēru, atraisītību un patīkamu atturību. Ernestīne deva mājienu, ka pēc visiem pelēcīgajiem tipiem, kuri šosezon tikuši nodoti viņas vērtējumam, "tas misters Smitsons", viņasprāt, esot tīri patīkama pārmaiņa. Ernestīnes māte piesardzīgi ievāca ziņas un aprunājās ar vīru, un tas painteresējās tālāk, jo viesistabā ar skatu uz Haidparku neviens jauneklis netika ielaists bez pamatīgas pārbaudes— tāpat kā mūsdienās ikviena izlūkošanas pārvalde pārbauda savā pārziņā nodotos kodolzinātniekus. Šo slepeno eksāmenu Čārlzs iz'turēja ar izcilību.

Jāteic, ka Ernestīne bija sapratusi savu sāncenšu kļūdu — Čārlza sirdi nemūžam neiekaros meitene, kuru mēģinās par katru cenu uzkārt viņam kaklā. Un, kad Čārlzs sāka regulāri ciemoties Ernestīnes mātes viesībās un soirées , viņš, sev par lielu izbrīnu, atklāja, ka šeit nav ne miņas no parastajām precību lamatām — nedz mātes aizplīvuroto mājienu, ka viņas meitiņa mīlot bērnus un "nevarot vien sagaidīt sezonas beigas" (pastāvēja uzskats, ka Čārlzs visu mūžu dzīvos Vinzjetā, tiklīdz vienīgais traucēklis — tēvocis — būs izpildījis savu pienākumu), nedz tēva mazāk aizplīvuroto — kādu pūru "mīļais meitēns" saņems, izejot pie vīra. Tas, starp citu, bija gluži lieki — par Haidparka māju nebūtu jākaunas pat hercogam, un tas, ka Ernestīnei nebija ne brāļu, ne māsu, runāja skaidrāku valodu nekā tūkstoš bankas izziņas.

Arī Ernestīne pati, kaut gan tūliņ bija stingri apņēmusies, kā jau izlutināta meitiņa, par katru cenu pievākt Čārlzu sev, neizspēlēja visus trumpjus uzreiz. Viņa allaž raudzījās, lai tuvumā būtu arī citi pievilcīgi jaunekļi, un īstajam upurim nekad neveltīja vairāk labvēlības un uzmanības nekā pārējiem. Ernestīne principā nekad neņēma Čārlzu nopietni un, lai gan tieši tā neteica, tomēr lika noprast, ka Čārlzs viņu interesē vienīgi kā patīkams laika kavētājs — viņa taču zinot, ka Čārlzs nemūžam neprecēsies. Tad kādā janvāra vakarā Ernestīne nolēma iesēt liktenīgo sēklu.

Viņa ievēroja, ka Čārlzs uz brīdi palicis viens, un istabas otrā stūrī pamanīja kādu cienījamu atraitni jau krietni gados — tādu kā misis Poltnejas Londonas variantu —, kuras sabiedrība Čārlzam (par to Ernestīne bija droša) sagādātu tādu pašu prieku kā rīcineļļa veselīgam bērnam. Ernestīne piegāja pie Čārlza.

—   Vai jūs nevēlētos parunāties ar lēdiju Fērveteru?

—   Es labāk parunātos ar jums.

—     Es jūs iepazīstināšu. Nepalaidiet garām vienreizējo iespēju noklausīties aculiecinieces atmiņas par agrīnā krīta ēru!

Čārlzs pasmaidīja. — Agrīnais krīts ir periods, nevis ēra.

—   Kāda starpība? Nešaubos, ka tas ir pietiekami sens. Es taču zinu, cik ļoti jūs garlaiko viss, kas noticis pēdējo deviņdesmit miljonu gadu laikā. Nu nāciet taču!

Un viņi devās pāri istabai; pusceļā līdz agrīnā krita lēdijai Ernestīne apstājās, ar plaukstu pieskārās Čārlza piedurknei un ieskatījās viņam acīs.

—   Ja esat stingri izlēmis kļūt par iesīkstējušu vecpuisi, mister Smitson, jums jāsāk iejusties lomā.

Viņš pat nepaguva atbildēt, kad Ernestīne jau gāja tālāk. Čārlzs būtu varējis uzskatīt Ernestīnes sacīto par parastu ķircināšanos, ja vien viņas acīs nepavīdējis piedāvājums, savā ziņā tikpat nepārprotams kā to sieviešu izturēšanās, kuras tolaik Londonā bija sastopamas Heimārketas namu durvīs.

Ernestīne nezināja, ka aizskārusi Čārlza dvēselē kādu stīgu, kura pēdējā laikā kļuvusi aizvien jutīgāka, — apziņu, ka pamazām viņš sāk līdzināties savam Vinzjetas tēvocim, ka īstā dzīve paiet garām, ka viņš kļūst neciešami sīkumains, slinks, egoistisks… pat vēl sliktāks. Pēdējo divu gadu laikā Čārlzs vairs nebija ceļojis pa svešām zemēm un pēkšņi atskārta, ka līdz šim ceļošana viņam aizstājusi sievu. Tā palīdzēja aizmirst mājas rūpes un ļāva laiku pa laikam ievilkt gultā kādu sievišķi — Anglijā viņš šo prieku bija sev stingri aizliedzis, varbūt atcerēdamies melno tumsu, kas bija pārņēmusi viņa dvēseli jau pēc pirmā mēģinājuma.

Ceļojumi Čārlzu vairs nevilināja, turpretim sievietes viņam patika joprojām, un viņš izjuta milzīgu spriedzi, savā smalkjūtībā pat nepieļaudams domu par izlīdzēšanos ar vienkāršu izbraucienu nedēļas nogalē uz Ostendi vai Parīzi. Viņš nemūžam nebūtu devies ceļā ar šādu mērķi. Veselu nedēļu Čārlzs pavadīja dziļās pārdomās. Tad kādu rītu viņš pamodās, juzdamies tā, it kā zvīņas būtu nokritušas no acīm.

Viss bija kļuvis tik vienkārši! Viņš mīlēja Ernestīni. Ienāca prātā, cik jauks kļūtu šāds rīts: ārā auksts, drēgns, zemi klāj smalks sniedziņš, bet viņam blakām uz spilvena dus šī mazā, jaukā, nopietnā sejiņa— un, Dieva dēļ (Čārlzs gandrīz vai satrūkās no šīs domas), pilnīgi likumīgi gan Dieva priekšā, gan arī sulaiņa acis! Pēc pāris minūtēm Čārlzs iztraucēja samiegojušos Semu — tas atsteidzās, negantās zvanīšanas pārbiedēts, — lai paziņotu:

—   Sem! Es esmu absolūti simtprocentīgs Dieva dots sasodīts muļķis!

Pēc dažām dienām simtprocentīgajam muļķim bija saruna ar

Ernestīnes tēvu. Tā bija īsa un ļoti veiksmīga. Tad Čārlzs nogāja lejā viesistabā, kur mokpilnās gaidās triņājās Ernestīnes māte. Viņa nevarēja dabūt ne vārdu pār lūpām, tikai nenoteikti pamāja uz ziemas dārza pusi. Čārlzs atvēra baltās durvis un tūdaļ nokļuva karstuma un smaržu valstībā. Ernestīni viņam nācās pameklēt; beidzot viņš to atrada dārza vistālākajā kaktā, pa pusei noslēpušos aiz Madagaskaras jasmīna. Čārlzs redzēja, ka meitene pamet zaglīgu skatienu uz viņa pusi un tūdaļ novēršas. Ernestīnei rokā bija sudraba dzirkles, ar kurām viņa izlikās izcērpam dažus novītušus ziedus no reibinoši smaržīgā auga. Čārlzs nostājās viņai aiz muguras un ieklepojās.

—     Esmu atnācis atvadīties. — Viņš izvairīgi lūkojās grīdā, izlikdamies neredzam Ernestīnes šausmu pārņemto seju. — Esmu nolēmis pamest Angliju uz visiem laikiem. Līdz mūža beigām es ceļošu. Kā citādi iesīkstējis vecpuisis lai nosit laiku?

Čārlzs bija gatavs turpināt tādā pašā garā. Taču viņš pamanīja, ka Ernestīne nodūrusi galvu un tik stingri pieķērusies pie galda malas, ka pirkstu kauliņi kļuvuši pavisam balti. Čārlzs zināja, ka parastos apstākļos Ernestīne būtu nemaldīgi pazinusi viņa ķircināšanos, un saprata, ka meitenes pašreizējā neattapība izskaidrojama ar dziļām jūtām, kuras tagad ari viņu pašu pārņēma savā varā.

—   Bet, ja vien es zinātu, ka esmu kādam vajadzīgs…

Viņš aprāvās pusvārdā, jo Ernestīne raudzījās viņā asaru pilnām acīm. Viņu rokas sastapās, un Čārlzs piekļāva Ernestīni sev pie krūtīm. Viņi nesaskūpstījās. Viņi nespēja. Nevar taču uz veseliem divdesmit gadiem varmācīgi ieslodzīt visas dabiskās tieksmes un pēc tam brīnīties, ka, cietuma durvīm atdaroties, ieslodzītais sabrūk elsās.

Pēc brītiņa Čārlzs veda nedaudz atguvušos Tīnu pa eju starp siltumnīcas augiem atpakaļ uz viesistabas durvīm. Pie jasmīnu krūma viņš brīdi apstājās un rotaļīgi pacēla zariņu virs meitenes galvas.

—   Āmuļi tie nav, bet mums taču noderēs, vai ne?

Un viņi saskūpstījās — nevainīgi šķīstām lūpām kā bērni. Ernestīne atkal izplūda asarās, tad nosusināja acis un ļāva Čārlzam ievest sevi viesistabā, kur māte un tēvs jau gaidīja. Vārdi bija lieki. Ernestīne metās mātes skāvienos, un sākās divtik lieli asaru plūdi. Abi vīrieši stāvēja un smaidīja: viens — it kā nupat būtu noslēdzis lielisku darījumu, otrs — it kā īsti nesaprazdams, uz kādas planētas nolaidies, taču no visas sirds cerēdams, ka vietējie noskaņoti labvēlīgi.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kas izraisa darba atsvešināšanos? Pirmkārt tas, ka darbs strādniekam ir svešs, nevis daļa no viņa būtības, tātad darbā viņš rod nevis piepildījumu, bet gan noliedz sevi, darbs nevis sniedz viņam labsajūtu, bet gan nomāc… Tāpēc strādnieks jūtas laimīgs vienīgi brīvajā laikā, turpretim darbā viņš jūtas nelaimīgs.

MARKSS. "Ekonomiski un politiski rokraksti" (1844)

Vai mana prieka diena bij Tik skaidra, kā to tēloju?

TENISONS.

"In Memoriam" (1850)

Kopienas mežā Čārlzs pielika soli un izmeta no galvas domas par mīklaino sievieti. Nogājis kādu jūdzi vai nedaudz vairāk, viņš sasniedza mežmalu un vienlaikus arī pirmo civilizācijas priekšposteni. Nedaudz zemāk par Čārlza taku atradās iegarena, salmiem apjumta zemnieku māja. Tai visapkārt līdz pat klintīm pletās nolaidenas pļavas; iznācis mežmalā, Čārlzs līdzās mājai ieraudzīja zemu kūtiņu un kādu vīru, kurš patlaban dzina govis ganībās. Čārlzs iztēlojās vilinoši vēsu piena krūzi. Kopš dubultās smalkmaizīšu devas viņš nebija baudījis ne kumosiņa. Tēja un mīlestība sauca Čārlzu atpakaļ uz misis Trenteras māju, bet piena krūzes aicinājums bija nesalīdzināmi spēcīgāks… un daudz tuvāks. Čārlzs norāpās pa stāvo, zālaino nogāzi līdz mājai un pieklauvēja pie sētas durvīm.

Viņam atvēra kāda maza sieviņa, apaļa kā muciņa, tuklās roķeles spīdēja vien no ziepju putām. Jā, pienu viņš varot dabūt, cik vien vēloties. Kā sauc šīs mājas? Nekā īpaši — vienkārši par Pienotavu. Čārlzs sekoja sieviņai telpā ar slīpiem griestiem, kura stiepās visā mājas garumā. Tā bija tumša, ēnaina un ļoti vēsa; grīda izlikta akmens plāksnēm; gaiss — briestoša siera smaržas piesātināts. Zem apaļajiem siera rituļiem, kas tupēja uz sijām kā lāda rezerves mēnešu eskadriļa, bija sarindoti vārāmie trauki, uz steķiem stāvēja milzīgas vara pannas, apķepušas ar zeltainu krējuma garozu. Čārlzs atcerējās, ka par šīm mājām viņš dzirdējis jau agrāk. Pienotavas krējums un sviests tuvākajā apkaimē bija izpelnījušies labu slavu; par to viņam bija stāstījusi Trenteras tante. Čārlzs minēja Trenteras tantes vārdu, un sieviņa uzsmaidīja viņam, stāvēdama pie durvīm un no ķērnes smeldama trekno pienu vienkāršā zilganbaltā porcelāna krūzē — tieši tādā, kādu Čārlzs bija iztēlojies. Viņš te vairs nebija svešinieks, bet gan mīļi gaidīts viesis.

Kamēr Čārlzs mauriņā pie Pienotavas pļāpāja ar saimnieci, no ganībām pārnāca viņas vīrs. Tas bija plikgalvis ar milzīgu bārdu un uzkrītoši drūmu ģīmi, īsts Jeremija. Viņš uzmeta sievai niknu skatienu — un, aprāvusies pusvārdā, viņa teciņiem vien iesteidzās atpakaļ istabā pie savām ķērnēm. Saimnieks bija acīm redzami nerunīgs cilvēks, kaut gan uz Čārlza jautājumu, cik jāmaksā par krūzīti lieliskā piena, tomēr klusā balsī atbildēja. No rokas rokā pārceļoja penss — viens no tiem burvīgajiem jauniņās Viktorijas portretiem, kuri vēl tagad laiku pa laikam parādās sīknaudā, pilnīgi nodeldēti simt lietošanas gados, tā ka saglabājies tikai karalienes valdzinošais profils.

Čārlzs jau taisījās kāpt atpakaļ uz taku, bet nepaguva, jo mežmalā virs abiem vīriešiem iznira kāds melni tērpts stāvs. Tā bija tā pali meitene. Viņa pameta skatienu uz abiem lejā stāvošajiem un gāja tālāk uz Laimridžas pusi. Čārlzs palūkojās uz Pienotavas saimnieku: tas pavadīja meiteni ar nicinošu skatienu. Bija skaidri redzams, ka nekādas smalkjūtīgas šaubas nespēj iedragāt viņa nemaldīgo spriedumu.

—   Vai jūs pazīstat šo dāmu?

—   Njā.

—   Vai viņa bieži te staigā?

—    Gana. — Pienotavas saimnieks joprojām nolūkojās uz aizejošo meiteni. — Un vispār tā nav nekāda dāma. Tā ir franču leitnanta mauka.

Pagāja krietns brīdis, iekams Čārlzs pilnībā apjēdza sacītā jēgu. Viņš sašutis paskatījās uz bārdaino vīru, kurš bija metodists un mīlēja saukt lietas īstajos vārdos, sevišķi runādams par citu grēkiem. Čārlzam šķita, ka viņš iemieso sevī Laimridžas visliekulīgākās baumas un baumotājus. Čārlzs varēja daudz kam noticēt par šo aizmigušo meitenes seju, bet nemūžam viņš nepiekristu, ka tās īpašniece ir palaistuve.

Pēc dažām minūtēm arī Čārlzs gāja pa pajūgu ceļu atpakaļ uz Laimridžu. Starp mežu, kas zemes iekšienē tiecās kalnup, un augstu dzīvžogu, kurš pa pusei aizsedza jūru, aizstiepās divas kaļķaini baltas ceļa strēles. Tālu priekšā kustējās meitenes melnais stāvs, tagad jau ar cepurīti galvā; meitene negāja sevišķi ātri, taču vienmērīgā gaitā, bez sievietēm tik raksturīgā stīvuma, it kā radusi veikt lielus attālumus. Čārlzs sāka viņu iedzīt un panāca pēc kādiem simt jardiem. Gājēja nevarēja nedzirdēt Čārlza nagloto zābaku klaudzēšanu uz krama, kas bija atsedzies, sadrūpot kaļķakmens virskārtai, — tomēr viņa neatskatījās. Čārlzs ievēroja, ka mētelis meitenei ir nedaudz par lielu, kurpju papēži — dubļaini. Uz brīdi Čārlzu pārņēma šaubas, taču, atcerējies skarbo skatienu Pienotavas saimnieka nelaipnajā sejā, viņš palika pie sava sākotnējā bruņnieciskā nodoma — pierādīt nabadzītei, ka pasaulē dzīvo ne jau tikai barbari vien.

—   Kundze!

Meitene atskatījās uz Čārlzu, kurš smaidīdams stāvēja ar cepuri rokā, un, kaut arī viņas seja tagad pauda tikai parastu pārsteigumu, Čārlzu tā atkal ietekmēja gaužām dīvaini. Šķita, ka ikreiz, kad viņš ierauga šo seju, viņš nespēj noticēt tās radītajam iespaidam un viņam tā jāredz vēlreiz. Likās, ka meitenes seja vienlaikus gan pievelk, gan atgrūž Čārlzu, it kā viņa būtu sapņu tēls, nekustīgs un tomēr gaistošs.

—   Man jums divkārt jāatvainojas. Vakar es vēl nezināju, ka jūs esat misis Poltnejas sekretāre. Man šķiet, ka izturējos ārkārtīgi netaktiski.

Meitene lūkojās zemē. — Tam nav nekādas nozīmes, scr.

—   Un tagad atkal, kad likās, ka es… es vienkārši biju nobažījies, vai tik jums nav kļuvis slikti.

Joprojām lūkodamās lejup, meitene pavērsa galvu sāņus un pagriezās, lai ietu.

—   Vai drīkstu jūs pavadīt? Mums taču ir pa ceļam, vai ne?

Viņa apstājās, taču neatskatījās. — Es labāk iešu viena.

—    Misis Trentera aizrādīja man, ka esmu kļūdījies. Es esmu…

—   Es zinu, kas jūs esat, scr.

Čārlzs pasmaidīja par meitenes kautro noraidījumu. — Tādā gadījumā…

Pēkšņi viņa ielūkojās Čārlzam acīs; biklajā skatienā pavīdēja gandrīz vai izmisums.

—   Esiet tik laipns un ļaujiet man iet vienai! — Čārlza smaids kļuva nedrošs. Viņš paklanījās un atkāpās. Taču meitene negāja vis prom, bet vēl krietnu brīdi lūkojās zemē. — Un, lūdzu, nestāstiet nevienam, ka sastapāt mani šeit!

Tad, vairs neatskatīdamās uz Čārlzu, meitene pagriezās un gāja, it kā zinādama, ka viņas lūgums bijis veltīgs, un nožēlodama, ka to izteikusi. Stāvēdams ceļa vidū, Čārlzs noraudzījās, kā meitenes melnā mugura attālinās. Čārlzam atlika vienīgi šo acu pēctēls; tās bija milzīgas un šķita redzam vairāk un ciešam dziļāk. Un šī skatiena tiešumā— Čārlzs to nezināja, bet Sāra bija uzlūkojusi viņu ar savu traktātu iznēsātājas skatienu — bija pavīdējis dīvains noraidījums. Nenāc par tuvu, acis pauda. Noli me tangere.

Čārlzs palūkojās apkārt, mēģinādams saprast, kādēļ gan meitenei būtu jāslēpj, ka viņa bijusi šajā jaukajā mežā. Varbūt te iejaukts kāds vīrietis? Satikšanas? Bet tad Čarlzs ateerējas meitenes dzīvesstāstu.

Kad Čārlzs beidzot nokļuva Brodstrītā, viņš nolēma pa ceļam uz "Balto lauvu" iegriezties pie misis Trcnteras un paskaidrot, ka tikai nomazgāsies, pārģērbsies pieklājīgās drēbēs un tad…

Durvis atvēra Mērija, taču tieši tobrīd priekšnamā pagadījās misis Trcntera — pareizāk sakot, viņa ar nodomu iznāca priekšnamā un uzstāja, ka nevajagot ceremonēties, vai tad Čārlza drānas neesot vislabākais apstiprinājums viņa vārdu patiesīgumam? Mērija smaidīdama paņēma Čārlza oškoka nūju un mugursomu un pašu aicināja rietošās saules staru apmirdzētajā mazajā viesistabā, kur izmeklēti pievilcīgā pozā pelēcīgā un ķiršu sārtā dйshabillй2 gulšņāja vājiniece.

—    Es jūtos kā īru matrozis karalienes buduārā, — Čārlzs kurnēja, taču noskūpstīja Ernestīnes pirkstus tik eleganti, ka nepavisam neatgādināja īru matrozi.

Ernestīne atbrīvoja roku. — Tu nedabūsi ne pilītes tējas, iekams nebūsi atskaitījies par visām savām šīsdienas dēkām!

Tā nu Čārlzs izstāstīja visu, kas ar viņu todien bija atgadījies,— pareizāk sakot, gandrīz visu, jo Ernestīne jau divas reizes bija likusi saprast, ka par franču leitnanta draudzeni nevēlas dzirdēt ne vārda; vispirms tas bija noticis uz Koba un pēc tam pie pusdienu galda, kad Trenteras tante bija sniegusi Čārlzam gandrīz vai to pašu informāciju, ko pirms gada Laimridžas vikārs — misis Poltnejai. Ernestīne nostrostēja tanti, lai neuzmācoties Čārlzam ar tukšām pļāpām, up nabaga sieviete — viņa bieži vien bija dabūjusi trūkties sava provinciālisma pēc un jau kļuvusi gluži tramīga — pazemīgi apklusa.

Čārlzs izvilka amonītu ieža gabalu, ko bija atstiepis Ernestīnei; viņa, nolikusi svelmessargu, bez panākumiem mēģināja akmeni pacelt un par šādu Herkulesa cienīgu dāvanu Čārlzam visu piedeva, un tad tēlotās dusmās pārmeta, ka viņš riskējis ar dzīvību un veselību.

—     Tas tik ir biezoknis, šī Klintsapakša! — Čārlzs aizrautīgi stāstīja. — Man nebija ne jausmas, ka Anglijā kaut kas tāds vispār pastāv. Šis nostūris man atgādina piejūras ainavas Portugāles ziemeļos.

—   Viņš taču ir gluži apdullis! — Ernestīne iesaucās. — Atzīsties, tu vis neskalpēji nabaga nevainīgās klintis, bet rotaļājies ar meža nimfām!

Čārlzu uz mirkli pārņēma neizskaidrojams apmulsums, ko viņš' apslēpa ar smaidu. Viņš gandrīz vai gribēja pastāstīt par to, kā uzdūries meitenei — uz mēles jau bija asprātīgs notikumu izklāsts —, tomēr šķita, ka tā būtu nodevība gan pret meitenes patiesajām bēdām, gan pret sevi pašu. Čārlzs zināja, ka melotu, ja mēģinātu izlikties, it kā šīs abas satikšanās nebūtu atstājušas uz viņu nekādu iespaidu, — un noklusēšana šajā nenozīmīgajā istabā beigu beigās šķita mazākais no ļaunumiem.

Atliek paskaidrot, kādēļ misis Poltneja, pirms divām nedēļām padzirdējusi par Kopienas mežu, rādīja tādu ģīmi, it kā runa būtu par Sodomu un Gomoru.

Patiesību sakot, visu izskaidro jau tas vien, ka Kopienas mežs bija Laimridžai vistuvākā vieta, kur cilvēks varēja pastaigāties, nebaidoties no izspicgošanas. Šim meža nostūrim bija sena, noslēpumaina un dramatiska vēsture. Līdz pat Iežogošanai to uzskatīja par kopīpašumu, bet tad zemes tīkotāji sāka tam uzmākties — par to liecina Kopienas mežam atņemto Pienotavas lauku nosaukumi. Tad muižnieks, kurš mitinājās vienā no lielajiem namiem netālu no Klintsapakšas, realizēja klusu anšlusu — kā jau tas parasti vēsturē mēdz notikt, ar sabiedrības piekrišanu. Republikāniski noskaņotie Laimridžas pilsoņi ķērās pie ieročiem —ja vien cirvjus var saukt par ieročiem. Jo iebrucējs sapņoja Klintsapakšā izveidot dendrāriju. Lieta nonāca tiesā un beidzās ar kompromisu — vietējiem iedzīvotājiem tika garantētas cauri staigāšanas tiesības, bet retie koki palika neskarti. Taču ar kopus īpašumu nu bija beigas.

Tomēr vietējo vidū joprojām valdīja uzskats, ka Kopienas mežs pieder visiem. Malumednieki, dzīdami pēdas fazāniem un trušiem, šeit nemocījās ar tādiem sirdsapziņas pārmetumiem kā citur; tad kādu dienu atklājās — ak šausmas! — ka kādā nomaļā gravā apmeties čigānu bars un dzīvo tur jau nez cik ilgi. Šie likteņa pabērni nekavējoties tika padzīti, taču atmiņas par viņiem saglabājās vēl ilgi un ļaužu prātos saistījās ar kādu citu notikumū — ap to pašu laiku kaimiņu ciemā pazuda meitenīte. Neviens nešaubījās, ka čigāni viņu nozaguši un izvārījuši putras katlā, bet kauliņus aprakuši. Čigāni taču nebija angļi, tātad viņi bija gandrīz vai kanibāli.

Taču visnopietnākie iebildumi pret Kopienas mežu saistījās ar kaut ko daudz apkaunojošāku: pajūgu ceļš uz Pienotavu un tālāk — uz Kopienas mežu bija de facto Mīlētāju gatve, kaut gan šādā vārdā to neviens nekad nebija dēvējis. Ik vasaru tas ievilināja mežā samīlējušos pārīšus. Krūzīte piena Pienotavā allaž noderēja par labu ieganstu, un atpakaļceļā neskaitāmas taciņas aicināt aicināja nogriezties kazenāju paēnā vai vilkābeļu aizsegā.

Ar šo vāti sabiedrības miesā jau vien būtu bijis gana, taču plosījās vēl ļaunāka sērga. No senseniem laikiem — daudz senākiem par Šekspīra laiku — bija iedibinājies paradums, ka vasaras saulgriežu naktī jauniešiem jāņem laternas, vijole, pāris muciņu sidra un jādodas uz nelielu laukumiņu pašā meža vidū, tā saucamo Ēzeļu pļaviņu, un tur jādejo līdz rīta gaismai. Ļaunas mēles pauda, ka pēc pusnakts viņi tur drīzāk grīļojoties nekā dejojot, un visbargāk noskaņotie apgalvoja, ka tur nenotiekot ne viens, ne otrs, bet kaut kas pavisam cits.

Lauksaimniecības zinātne miksomatozes formā tikai pavisam nesen atņēmusi mums Ēzeļu pļaviņu uz visiem laikiem, bet pati tradīcija izzudusi līdz ar dzimumdzīves tikumību. Kur tie gadi, kopš pār Ēzeļu pļaviņu vasaras saulgriežu naktīs kūleņo vienīgi lapsu un āpšu mazuļi! Taču 1867. gadā tā vēl nebija.

Patiesi, vēl tikai pirms gada sieviešu komiteja ar ģenerālieni misis Poltneju priekšgalā bija mēģinājusi panākt, lai vietējās varas pārstāvji liktu iežogot un slēgt ceļu uz Kopienas mežu. Virsroku tomēr paturēja demokrātijas balss. Pilsoņu kustības brīvību ierobežot nedrīkstot; starp padomniekiem gadījās pat tādi pretīgi sensuālisti, kuri apgalvoja, ka pastaiga uz Pienotavu esot gluži nevainīga izprieca un uzdzīve Ēzeļu pļaviņā — nekas vairāk kā gadskārtēja ballīte. Bet vajadzēja tikai kādam no pilsētiņas cienījamākiem pilsoņiem padzirdēt, ka puisis vai meita "pinas ar to Kopienas meža bandu", lai viņu reputācija būtu samaitāta uz mūžu. Puisim tātad neizbēgami jābūt brunču medniekam, bet meitai — pēdīgajai padauzai.

Tāpēc, atgriezusies no pastaigas — tovakar, kad misis Fērlija tik bezbailīgi izpildīja savu pienākumu, — Sāra atrada misis Poltneju gluži pārgaidījušos. Es sacīju "pārgaidījušos", kaut gan "pārskaitušos" būtu piemērotāks apzīmējums. Ieradusies misis Poltnejas pieņemamā istabā uz Bībeles ikvakara lasījumu, Sāra jutās tā, it kā pret viņu būtu pavērsts lielgabala stobrs. Nebija ne mazāko šaubu, ka kuru katru mirkli šis lielgabals — misis Poltneja — var izšaut, pie tam ar pamatīgu rībienu.

Sāra devās pie lasāmpults istabas stūrī, kur no darba brīvajā laikā atpūtās milzīgā "ģimenes" Bībele — ne jau ģimenes Bībele parastajā izpratnē, bet tāda, no kuras dievbijīgi izsvītrotas visas bezgaumīgās vietas (tādas kā Zālamana dziesma), kas neizskaidrojamā kārtā ieviesušās-' Svētajos rakstos. Sāra tūlīt pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā.

— Vai kas atgadījies, misis Poltneja?

—   Atgadījies kaut kas neaptverams! — svētā māte atbildēja. — Man pastāstīja kaut ko pilnīgi neticamu.

—   Vai par mani?

—    Man nemūžam nevajadzēja klausīt tam ārstam. Man vajadzēja paļauties uz savu pašas veselo saprātu.

—   Ko tad es tādu būtu pastrādājusi?

—   Manuprāt, tu nemaz neesi traka. Tu esi viltīga un ļauna. Tu ļoti labi zini, ko esi pastrādājusi.

—   Zvēru pie Bībeles…

Misis Poltneja uzmeta Sārai saniknotu skatienu. — Pamēģini tik! Tā jau būtu zaimošana.

Sāra panāca uz priekšu un nostājās aci pret aci ar saimnieci.

—   Man noteikti jāzina, par ko mani apsūdz.

Misis Poltneja viņai paskaidroja. Taču, viņai par pārsteigumu, Sāra nemaz nelikās nokaunējusies.

—   Bet kas gan tur ļauns, ja es pastaigājos pa Kopienas mežu?

—   Kas ļauns! Tu, jauna sieviete, viena pati tādā vietā!…

—   Bet, kundze, tas ir tikai liels mežs.

—  Es jau nu labāk zināšu, kas tas ir! Un kas tur notiek! Un kādi ļaudis tur apgrozās!

—   Neviens tur neapgrozās. Tieši tāpēc jau es eju uz turieni — lai būtu viena.

—   Tu man vēl strīdēsies pretim? Domā, es nezinu, ko runāju?

Pirmkārt, misis Poltneja Kopienas mežu nebija redzējusi pat pa

gabalu, jo tā tuvumā nebija neviena kariešu ceļa. Otrkārt, misis Poltneja bija narkomāne— taču nesteidzieties ar secinājumu, ka, gribēdams jūs ieinteresēt, es grēkoju pret patiesību un ticamību, jo viņai pašai par to nebija ne jausmas. To, ko mēs dēvējam par opiju, misis Poltneja pazina kā laudānu. Kāds to laiku ārsts visai asprātīgi, lai neteiktu — zaimojoši, bija nosaucis laudānu par Tā Kunga dāvanu, tāpēc ka 19. gadsimtā laudānu lietoja daudzas augstdzimušas dāmas un ne tikai viņas vien, jo zāles bija pietiekami lētas, lai palīdzētu arī zemāko sabiedrības slāņu sievietēm pārlaist šo drūmo laiku; laudānu ("Godfrija sirdslīdzekļa" veidā) viņas baudīja daudz biežāk nekā komūnijas vīnu. īsi sakot, laudāns bija kaut kas līdzīgs mūsdienu narkotikām. Nav mūsu darīšana, kāpēc misis Poltnejai vajadzēja kļūt par Viktorijas laika "leļļu ielejas" iemītnieci, taču neaizmirsīsim, ka laudāns— par to reiz pārliecinājās Kolridžs — izraisa spilgtus sapņus.

Es nespēju iedomāties, kādas Boša briesmeklības misis Poltneja savā iztēlē, gadiem ritot, bija piedēvējusi Kopienas mežam, kādas sātaniskas orģijas viņai rēgojās zem katra koka, kādas franču neķītrības— zem ikvienas lapas. Taču, manuprāt, mēs varam droši apgalvot, ka tas viss objektīvi atspoguļoja misis Poltnejas zemapziņas stāvokli.

Vecās kundzenes dusmu izvirdums apklusināja gan viņu pašu, gan Sāru. Pulveri izšāvusi, misis Poltneja mainīja taktiku.

—   Es esmu tevī ļoti vīlusies.

—   Kā es varēju to zināt? Uz jūru es nedrīkstu iet. Nu labi, es neeju uz jūru. Man gribas būt vienai. Neko vairāk. Tas nav nekāds grēks. Un neviens lai neuzdrošinās tādēļ saukt mani par grēcinieci!

—   Vai tad tu nekad neesi dzirdējusi par Kopienas mežu?

—   Tādā nozīmē, kā jūs domājat, — nekad.

Izskatījās, ka meitenes sašutums tīri vai samulsinājis misis Poltneju. Viņa atcerējās, ka Sāra Laimridžā dzīvo pavisam neilgi un varbūt patiešām neaptver, kā sevi apkaunojusi.

—    Nu labi. Bet turpmāk ņem vērā! Es necietīšu, ka mani saimes ļaudis klaiņo Kopienas meža tuvumā.Turpmāk tu pastaigāsies tur, kur pieklājas. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

—    Jā. Man būs staigāt taisnus ceļus. — Uz mirkli misis Poltnejai iešāvās prātā drausmīga doma — ka viņu izsmej —, taču Sāras acis bija drūmi nodurtas, it kā viņa paziņotu sev spriedumu un taisni ceļi nozīmētu nebeidzamas ciešanas.

—  Un tā ka man vairs nebūtu jādzird par šādām muļķībām! Es to daru tevis pašas labā.

Sāra nomurmināja: — Es zinu. — Un pēc brīža piemetināja: — Paldies, kundze…

Ar to saruna beidzās. Sāra paņēma Bībeli un sāka lasīt misis Poltnejas atzīmēto fragmentu. To pašu, kuru saimniece bija izvēlējusies pirmajai pārbaudei, — 119. psalmu: "Svētīgi tie, kas iet uz nenoziedzības ceļiem, kas iekš Tā Kunga bauslības staigā." Sāra lasīja klusinātā, šķietami pilnīgi vienaldzīgā balsī. Vecā kundze sēdēja kā pagānu elks, raudzīdamās tumšajās ēnās istabas tālākajā kaktā, pat nenojauzdama, kādus asiņainus upurus pieprasa viņas nesaudzīgā, akmenscietā seja.

Vēlāk tai pašā vakarā Sāru varēja redzēt — kaut gan nevaru iedomāties, kas, ja nu vienīgi kāda garām lidojoša pūce, — stāvam neapgaismotajā guļamistabā pie vaļēja loga. Mājā valdīja klusums, gluži tāpat kā visā pilsētiņā, jo tais laikos vēl nebija ne elektrības, ne televīzijas un cilvēki gāja gulēt jau deviņos vakarā. Bija viens pēc pusnakts. Sāra stāvēja naktskreklā, atrisušiem matiem, raudzīdamās uz jūru. Tāla laterna uz melnajiem ūdeņiem tikko manāmi pamirkšķināja Portlendbilas virzienā— tur kāds kuģis burāja uz Braidportu. Sāra redzēja šo niecīgo gaismas stariņu, taču nepicversa tam ne mazako vērību.

Ja jūs pieietu tuvāk, jūs redzētu, ka Sāras seja mirkst klusās asarās. Viņa stāvēja pie loga, ne jau ilgodamās pēc mistiskajām Sātana burām, bet it kā taisīdamās mesties lejup.

Nē, es nelikšu Sārai zvāroties uz palodzes vai šūpoties uz priekšu, lai pēc tam elsojot sabruktu istabā uz nodilušā paklāja. Mēs zinām, ka divas nedēļas pēc šī notikuma Sāra vēl joprojām bija dzīva, tātad pa logu viņa neizlēca. Un viņas šņuksti nebija izmisīga soļa histēriskie priekšvēstneši, tie nāca no pašām dvēseles dzīlēm, liecinot drīzāk par organisku, nevis emocionālu sāpi, un asaras sūcās lēni un neapturami kā asinis caur apsēju.

Kas ir Sāra?

No kādām ēnām viņa iznirusi?

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Jo Dieva domu sedz tumsa, kā lzidu šķidrauts slēpj…

TENISONS. "Moda" (1855)

Es neko nezinu. Mans stāsts ir safantazēts no viena gala līdz otram. Manis izdomātie varoņi nekad nav eksistējuši ārpus manām smadzenēm. Ja līdz šim es izlikos, ka valdu pār viņu prātiem un zinu viņu visslēptākās domas, tad vienīgi tāpēc, ka, pielāgojoties laikmeta valodai un "balsij", es cenšos pielāgoties ari tolaik valdošajai pārliecībai, ka rakstnieks ir līdzīgs Dievam. Viņš var nezināt visu, taču katrā ziņā mēģina izlikties, ka zina. Tomēr es esmu Alēna Robgrijē un Rolāna Barta laikabiedrs; ja ari šis ir romāns, tad ne jau nu mūsdienu izpratnē.

Tātad īstenībā es varbūt rakstu pārveidotu autobiogrāfiju. Varbūt es mitinos kādā no mājām, par kurām stāstu savā romānā, varbūt es pats esmu nomaskējies par Čārlzu? Varbūt tā ir tikai rotaļa? Arī mūsdienās ir sastopamas tādas sievietes kā Sāra, un es nekad neesmu varējis tikt par viņām skaidrībā. Bet varbūt šis romāns īstenībā ir esejas pārjums? Varbūt nodaļu nosaukumu vietā man vajadzētu rakstīt "Par eksistences līmeniskumu", "Par progresa ilūzijām", "Romāna formas vēsture", "Brīvības etioloģija", "Dažas piemirstas atziņas par Viktorijas laikmetu"… un tādā garā.

Vai .tiešām jums šķiet, ka rakstniekam pietiek paraustīt savas marionetes aiz īstajām aukliņām, lai tās tūdaļ atdzīvotos un pēc pirmā pieprasījuma sniegtu izsmeļošu atskaiti par savas rīcības motīviem un nākotnes iecerēm? Katrā ziņā šai romāna posmā man bija nodoms (Trīspadsmitā nod. —Sāras patiesā noskaņojuma atklāsme) visu pastāstīt vai, pareizāk sakot, pastāstīt visu būtisko. Taču pēkšņi mani pārņem sajūta, ka ārā ir vēsa pavasara nakts, es stāvu dārzā pie Mārlboro nama, lūkodamies augšup tumšajā logā, un zinu, ka manas grāmatas pasaulē Sāra vairs nebūs Sāra, ja noslaucīs asaras, atbalstīsies pret palodzi un veltīs veselu nodaļu savu noslēpumu iztirzāšanai. Tieši otrādi — ieraudzījusi mani dilstošā mēness gaismā, viņa tūdaļ novērstos un nozustu tumšajā istabā.

Bet es taču esmu rakstnieks, nevis cilvēks dārzā, un varu sekot viņai, kur vien gribu, vai ne? Tomēr ne viss iespējamais ir pieļaujams. Viri bieži vien varētu noslepkavot sievas — un otrādi — un tikt cauri ar veselu ādu. Tomēr viņi to nedara.

Jūs varbūt domājat, ka rakstnieki vienmēr strādā pēc noteikta plāna, tā " ka 1. nodaļā pareģotā nākotne 13. nodaļā allaž neizbēgami piepildās.

Taču rakstniekiem pie spalvas liek ķerties bezgala dažādi iemesli: nauda, slava, kritiķi, vecāki, draugi, mīļākās, iedomība, lepnums, ziņkāre, garlaicība; gluži tāpat, kā prasmīgam galdniekam baudu sagādā mēbeļu taisīšana, dzērājam — dzeršana, tiesnesim — tiesāšana, sicīlietim — lodes ietriekšana ienaidnieka pakausī, tā rakstniekiem patīk rakstīšana. Es varētu piepildīt veselu grāmatu ar iemesliem, un tie visi būtu pilnīgi patiesi, kaut gan ne attiecībā uz mums visiem. Mūs vieno tikai viens kopējs mērķis — vēlēšanās radīt pasaules, kuras būtu tikpat reālas, bet gluži citādas kā pastāvošā. Vai bijusi. Tāpēc mēs neko nespējam plānot. Mēs zinām, ka pasaule ir organisms, nevis mašīna. Mēs zinām ari to, ka īstai pasaulei jābūt neatkarīgai no sava radītāja; plānota pasaule (tāda, kas pilnībā atklāj savu plānojumu) ir mirusi pasaule. Mūsu radītie raksturi un notikumi sāk dzīvot vienīgi tad, kad kļūst neatkarīgi no mūsu gribas. Piemēram, tobrīd, kad Čārlzs atstāja Sāru guļam klinšu laukumiņā, es viņam pavēlēju steigšus doties atpakaļ uz Laimridžu. Taču viņš ne no šā, ne no tā nogriezās lejup uz Pienotavu.

Bet paklau, —jūs iebildīsiet, — īstenībā man rakstot vienkārši ienāca prātā, ka gudrāk būtu likt Čārlzam atvilkt elpu un iedzert pienu… un vēlreiz satikt Sāru. Tas, protams, labi izskaidro notikušo, taču varu piemetināt— un es esmu visdrošākais liecinieks—, ka šī ideja šķita nepārprotami nākam no Čārlza, nevis no manis. Čārlzs ieguvis patstāvību, un man tā jārespektē un jāaizmirst visi pseidodievišķie plāni attiecībā uz viņu, ja vēlos, lai viņš iznāktu ticams.

Citiem vārdiem sakot, ja es pats gribu būt brīvs, man jādod brīvība arī Čārlzam un Tīnai, un Sārai, un pat briesmonīgajai misis Poltnejai. Dievam ir tikai viena piemērota definīcija — brīvība, kas neaizliedz citas brīvības. Un man jāpakļaujas šai definīcijai.

Īstenībā rakstnieks tik un tā ir dievs, jo viņš taču rada (pat visaleatoriskākie mūsdienu avangarda romāni nespēj pilnībā atbrīvoties no autora), tomēr mēs vairs neesam Viktorijas laikmeta dievi, viszinoši un valdonīgi, mēs esam dievi jaunajā teoloģijas izpratnē, un mūsu pamatprincips ir brīvība, nevis autoritāte.

Vai esmu apkaunojošā kārtā satriecis jūsu ilūzijas? Nebūt ne. Mani varoņi joprojām dzīvo īstenībā, tikpat reālā kā tā, ko tikko iznīcināju. Grieķi jau pirms divarpus gadu tūkstošiem ievēroja, ka fantāzija iespiežas it visur. Manā uztverē šī jaunā realitāte (jeb nerealitāte) ir pamatotāka, un jums būs vien jāpiekrīt, ka es nespēju pilnībā valdīt pār saviem garabērniem, gluži tāpat kā jūs nespējat — lai kā arī pūlētos, lai arī jūs būtu nez cik tuvi misis Poltnejas gara radinieki, — valdīt pār saviem pēcnācējiem, darbabiedriem, draugiem un pat pār sevi pašu.

Bet tas taču ir absurds? Varonis ir vai nu "īsts", vai "izdomāts"? Ja jūs tiešām tā domājat, hypocrite lecteur , man atliek vienīgi pasmaidīt. Pat savu paša pagātni jūs neuztverat kā pilnīgi īstu — jūs to izpušķojat, apzeltījat vai nomelnojat, cenzējat, noņematies ar to... citiem vārdiem sakot, cenšaties to uzlabot un pēc tam noglabājat plauktā — un tā ir jūsu grāmata, jūsu romantizētā autobiogrāfija. No īstās īstenības mēs visi bēgam. Tā ir Homo sapiens raksturīgākā īpašība.

Tāpēc, ja jūs domājat, ka visai šai nelaimīgajai (šī taču ir trīspadsmitā nodaļa) atkāpei no temata nav nekāda sakara ar jūsu Laikmetu, Progresu, Sabiedrību, Attīstību un visiem pārējiem ar lielo burtu rakstāmajiem Nakts Rēgiem, kuri žvadzina savas ķēdes aiz šīs grāmatas lappusēm… labi, es nestrīdēšos. Tomēr skatīšos uz jums ar aizdomām.

Es tātad daru jums zināmus vienīgi kailos faktus — Sāra raudāja tumsā, tomēr nepadarīja sev galu un, par spīti stingrajam aizliegumam, arī turpmāk mēdza pastaigāties Kopienas mežā. Tātad savā ziņā Sāra patiesi bija izlēkusi un tagad dzīvoja tādā kā ilgstošā kritienā, jo agri vai vēlu misis Poltncjai noteikti vajadzēja uzzināt, ka grēciniece stieg vēl dziļāk grēkā. Tiesa gan, Sāra vairs negāja uz mežu tik bieži kā agrāk; sākumā viņai šo zaudējumu atvieglināja lietainais laiks, kas ilga divas nedēļas no vietas. Bez tam Sāra veica dažus nelielus militāra rakstura piesardzības pasākumus. Pajūgu ceļš tālāk saplūda ar šauru gatvi, kas nebija neko daudz labāka par pajūgu ceļu, — gatve aizvijās lejup plašā ieplakā, tā saucamajā Jūraszāļu ielejā, un Laimridžas nomalē izveda uz Saidmutas— Eksiteras lielceļa. Jūraszāļu ielejā bija neliels puduris cienījamu namu, tātad tā bija piedienīga vieta pastaigām. Par laimi, to vietu, kur gatve sagāja kopā ar pajūgu ceļu, no šīm mājām nevarēja saskatīt. Kad Sāra nokļuva līdz ceļu sazarojumam, viņai vajadzēja vienīgi pārliecināties, vai tuvumā neviena nav. Kādu dienu Sāra devās pastaigā ar nodomu nokļūt mežā. Aizgājusi pa gatvi līdz Pienotavas ceļam, Sāra augšējā ceļa līkumā pamanīja divus nācējus. Sāra gāja viņiem tieši pretī, bet, tikusi aiz līkuma, žigli pavērās apkārt, lai pārliecinātos, vai tie abi gadījumā netaisās nogriezties uz Pienotavu,— tad devās atpakaļ un nemanīta nozuda savā svētnīcā.

Uz Pienotavas ceļa Sāra, protams, riskēja sastapt citus pastaigu mīļotājus, bez tam kuru katru brīdi viņu varēja pamanīt ari kāds no Pienotavas saimes. Taču no šim briesmām Sāru pasargāja atklājums, ka viena no vilinošajām taciņām kazenāju audzē aizvijas augšup prom no Pienotavas redzesloka un tālāk cauri mežam. Sāra allaž gāja pa šo taku — līdz pat tai pēcpusdienai, kad tik pārdroši (kā tagad paši saprotat) pilnā augumā parādījās abiem vīriešiem.

Izskaidrojums tam gaužām vienkāršs. Sāra bija aizgulējušies un baidījās nokavēt Bībeles lasīšanu; tovakar misis Poltneja bija uzaicināta uz pusdienām pie misis Kotonas, tāpēc lasīšana bija paredzēta agrāk, lai misis Poltneja pagūtu pienācīgi sagatavoties, jo šīs tikšanās, kaut ari ārēji itin mierīgas, būtībā vienmēr izvērtās apdullinošā divu brontozauru cīniņā, tikai dzelzs zvīņas te aizstāja melns samts un niknumā atņirgtus zobus — Bībeles citāti, bet kauja tāpēc nebūt nebija mazāk barga un nesaudzīga.

Turklāt Sāru bija izbiedējusi Čārlza lejup pavērstā, vērojošā seja; Sāra juta, ka krīt aizvien ātrāk, un kāda vairs nozīme piesardzībai, ja nežēlīgā zeme jau ir tik tuvu un drāžas tieši virsū?

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

— Manā izpratnē, mister Eliot, laba sabiedrība ir gudru, labi informētu cilvēku sabiedrība, kurā interesanti apmainīties domām, — lūk, to es saucu par labu sabiedrību.

— Jūs maldāties, — viņš atbildēja rāmi. — Tā nav laba sabiedrība — tā ir pati labākā. Labai sabiedrībai pilnīgi pietiek ar izcelsmi, izglītību un manierēm, un izglītības ziņā tā nemaz nav sevišķi patīkama.

DŽEINA OSTINA. "Pārliecināšana"

Kaut gan Laimridžas viesiem deviņpadsmitajā gadsimtā nevajadzēja izturēt tādu pārbaudījumu kā ceļotājiem senajās grieķu kolonijās — Čārlzam nelika pakāpties uz pilsētas valdes nama kāpnēm un teikt Perikla cienīgu runu, un piedevām sniegt izsmeļošu pārskatu par jaunākajiem notikumiem pasaulē, — iebraucējiem tomēr bija jābūt mierā ar to, ka ikkatrs gribēs viņus kārtīgi aplūkot un izprašņāt. Ernestīne jau laikus brīdināja Čārlzu, lai viņš neiedomātos, ka ir kas vairāk par zooloģiskā dārza eksponātu, un pēc iespējas lēnprātīgi paciestu uzmācīgo lūrēšanu un bakstīšanu ar lietussargiem. Tā nu divas vai trīs reizes nedēļā Čārlzs ar abām dāmām gāja viesos un stundām ilgi nīka neizturamā garlaicībā, vienīgo mierinājumu saņemdams pēc atgriešanās Trenteras tantes mājoklī, kur ar iepriecinošu regularitāti ikreiz atkārtojās viena un tā pati nelielā ainiņa. Ernestīne satraukta palūkojās Čārlzam acīs — tās bija nedaudz miglainas, it kā aizķepušas ar tukšu pļāpu pikučiem, — un vaicāja: "Vai tas bija briesmīgi? Vai vari man piedot? Vai ienīsti mani?" — un, kad Čārlzs par atbildi pasmaidīja, metās viņam ap kaklu, it kā Čārlzs būtu brīnumainā kārtā pārcietis satrakota pūļa uzmākšanos vai lavīnas nogruvumu.

Sagadījās tā, ka nākamajā rītā pēc Čārlza atklājumiem Klintsapakšā lavīnas nogruvumam bija jānotiek Mārlboro namā. Šajās vizītēs nebija nekā nejauša vai pēkšņa. Nevarēja jau arī būt — ziņas par ciemiņiem un apciemotajiem mazajā pilsētiņā izplatījās apbrīnojami ātri, radot un arī saglabājot precīza protokola noskaņu. Misis Poltncja par Čārlzu, jādomā, interesējās ne vairāk kā Čārlzs par misis Poltneju, taču viņa būtu līdz nāvei aizvainota, ja Čārlzu piemirstu atvilkt pie viņas — važās saslēgtu, lai misis Poltncja varētu uzlikt viņam uz galvas savu resno, strupo kājeli, — turklāt jo agrāk, jo labāk, tāpēc ka, ilgāk uzturējies pilsētiņā, svešinieks ar savu vizīti vairs nesagādāja tik daudz goda kā sākumā.

Šie svešinieki, protams, bija tikai spēļu kauliņi. Viņu vizītēm pašām par sevi nebija nekādas nozīmes, toties cik lieliski tās varēja likt lietā vēlāk! "Dārgā misis Trentera vēlējās, lai es pirmā iepazītos ar…" Vai: "Taisni brīnums, ka Ernestīne jūs tā piemirsusi; mūs viņa lutina — jau divas reizes bija atnākusi ciemos…" Vai: "Tas noteikti nav aiz ļauna prāta — misis Trentera ir lāga dvēsele, tikai drusku aizmāršīga…" Šādas un līdzīgas iespējas patrīt mēli un pagrozīt dunci sabiedriskā prestiža brūcē bija atkarīgas no tādiem "ievērojamiem" ciemiņiem kā Čārlzs. Un diez vai viņam bija lielākas izredzes izbēgt no likteņa kā treknai pelei — no izsalkuša kaķa nagiem, pareizāk sakot, no vesela bara izsalkušu kaķu.

Kad nākamajā rītā pēc minētās sastapšanās mežā misis Poltnejai pieteica misis Trenteru un viņas pavadoņus, Sāra tūdaļ piecēlās, lai ietu. Taču misis Poltneja, kura laimīgu jauniešu klātbūtnē allaž juta īgnumu un kurai acīmredzot netrūka iemeslu īgnumam pēc lēdijas Kotonas sabiedrībā pavadītā vakara, pavēlēja Sārai palikt. Ernestīni misis Poltneja turēja par vieglprātīgu skuķi un nešaubījās, ka tās izredzētais arī ir tāds pats vējgrābslis, tādēļ uzskatīja gandrīz vai par savu pienākumu likt abiem justies neērti. Turklāt misis Poltneja zināja, ka viņas grēciniecei šāda sabiedrība ir svētīgāka par astru kreklu. Divi zaķi ar vienu šāvienu!

Ciemiņus aicināja ienākt. Brunčus čaukstinādama, misis Trentera devās uz priekšu, laipna un vēlīga. Sāra, juzdamās gluži lieka, bikli turējās maliņā; Čārlzs un Ernestīne nepiespiesti stāvēja uz paklāja aiz abām vecajām kundzēm, kuras bija pazīstamas jau desmitiem gadu un tāpēc nevarēja iztikt bez simboliska apskāviena. Tad stādīja priekšā Ernestīni; viņa tikko manāmi pakniksēja un tikai tad satvēra karalisko plaukstu.

—   Kā jums ar veselību, misis Poltneja? Jūs izskatāties brīnišķīgi.

—   Manā vecumā, mis Frīmena, galvenais ir vesels gars.

: — Tad es par jums nebaidos.

Misis Poltneja labprāt būtu turpinājusi šo interesanto tēmu, taču Ernestīne pagriezis un stādīja priekšā Čārlzu; viņš noliecās vecajai dāmai pie rokas.

—   Ļoti priecājos, kundze! Jums ir brīnišķīgs nams.

—   Priekš manis tas ir par lielu. Es to uzturu vienīgi sava dārgā vīra piemiņas dēļ. Es zinu, ka tāda būtu viņa griba… tāda ir viņa griba!

To teikdama, misis Poltneja skatījās Čārlzam garām uz mājas galveno svētbildi — eļļā gleznoto vīra portretu, kas bija tapis divus gadus pirms viņa nāves, 1851. gadā; glezna nepārprotami liecināja, ka Frederiks bijis gudrs, dievbijīgs, cienījams un izskatīgs vīrietis, visādā ziņā pārāks par daudziem jo daudziem parastiem mirstīgajiem. Taisnību sakot, Frederiks tiešām bija dzīvojis ārkārtīgi dievbijīgi un cienījami, taču pārējās īpašības māksliniekam bija nācies piedomāt klāt. Sen mirušais misters Poltnejs bija absolūta, kaut arī ļoti bagāta, niecība, un viņa dzīves nozīmīgākais veikums bija aiziešana no tās. Čārlzs ar pienācīgu godbijību aplūkoja šo ģindeni pie dzīru galda.

—   O! Nu kā tad! Jā, jā, es saprotu. Gluži dabiski.

—   Viņu vēlēšanās mums ir likums.

—   Protams.

Misis Trcntera, jau uzsmaidījusi Sārai, tagad uzrunāja viņu, cerēdama pārtraukt šo sērīgo ievadu:

—   Dārgā mis Vudrafa, priecājos jūs satikt! — Viņa piegāja pie Sāras, paspieda tai roku un, ar patiesām rūpēm ielūkodamās meitenei sejā, klusi piebilda: — Vai atnāksi pie manis — tad, kad dārgā Tīna būs aizbraukusi? — Sāras sejai acumirklī pārslīdēja reta izteiksme. Skaitļotājs viņas sirdī jau sen bija novērtējis misis Trcnteru un ievadījis vajadzīgo perfolenti. Sāras atturība un neatkarība, kas gandrīz vai robežojās ar nekaunību un bija kļuvusi par masku, ko uzlikt misis Poltnejas klātbūtnē, pazuda kā nebijusi. Viņa pat pasmaidīja, kaut ari diezgan skumīgi, un tik tikko manāmi palocīja galvu: ja varēšu, atnākšu.

Pēc tam tika sapazīstināti arī pārējie. Abas jaunās dāmas vēsi pamāja viena otrai, Čārlzs paklanījās. Viņš vērīgi raudzījās, vai Sāra kaut kādā veidā neatgādinās par viņu vakarējo tikšanos, taču meitene rūpīgi vairījās no Čārlza skatiena. Čārlzu interesēja, kā gan mežameita izturēsies šajā sprostā, bet drīz vien viņš vīlies secināja, ka viņas izturēšanās šķiet liecinām par pilnīgu padevību. Ja neņem vērā retās reizes, kad vajadzēja kaut ko pasniegt vai pazvanīt kalponei, lai atnes dāmām šokolādi, misis Poltneja Sārai nepievērsa ne mazāko uzmanību. Un Čārlzs ar nepatiku vēroja, ka tieši tāpat izturas ari Ernestīne. Trenteras tante darīja visu iespējamo, pūlēdamās iesaistīt Sāru sarunā, tomēr meitene turējās savrup, un viņas sejā bija tāds tukšums un vienaldzība, ko itin labi varēja iztulkot kā sava zemā stāvokļa apzināšanos. Pāris reižu Čārlzs arī pats pieklājīgi pagriezās pret Sāru, aicinādams viņu apstiprināt kādu viedokli, taču veltīgi — Sāra atbildēja pēc iespējas īsi un joprojām vairījās no Čārlza skatiena.

Tikai tad, kad ciemošanās jau gāja uz beigām, Čārlzs sāka uztvert situāciju no cita redzesleņķa. Viņam kļuva skaidrs, ka meitenes klusā lēnprātība ir pilnīgā pretstatā viņas īstajai dabai, tātad Sāra tēlo — un viņas loma pauž pilnīgu norobežošanos un nepatiku pret saimnieci. Misis Poltneja, īgni burkšķēdama, un misis Trentera, jautri tērzēdama, iztirzāja visas iespējamās sarunas tēmas — ne sevišķi daudzas, taču nemūžam neizrunājamas: vispirms par kalpiem, tad par laika apstākļiem, par gaidāmajām dzimšanām, miršanām un precībām, par misteru Dizraeli un misteru Gledstonu (viņus pieminēja it kā vienīgi Čārlza dēļ, tomēr tas netraucēja misis Poltnejai bargi nostrostēt Dizraeli kā cilvēku un Gledstonu — kā politiķi)1 , tad par pagājušās svētdienas dievkalpojumu, par trūkumiem vietējo tirgoņu darbā un beigās, dabiski, atkal par kalpiem. Čārlzs smaidīja, rauca uzacis un māja ar galvu, kamēr darbojās šis labi pazīstamais purgatorijs, un pa šo laiku nāca pie secinājuma, ka mis Vudrafu nomoka pārestības apziņa; vērīgam cilvēkam interesantākais bija tas, ka dīvainā kārtā viņa gandrīz nemaz necentās to slēpt.

Tas liecina par Čārlza aelgumu, jo viņš bija pamanījis kaut ko tādu, kas pārējiem Laimridžas iedzīvotājiem bija paslīdējis secen. Taču Čārlza dedukcija varbūt tā ari paliktu parastas nojausmas līmeni, ja namamāte nepaspīdētu ar tipisku poltnejismu:

—   Un tas skuķis, ko es atlaidu, — vai pie jums viņa nav pastrādājusi kādus stiķus?

Misis Trentera pasmaidīja. — Mērija? Es no viņas neparko nešķirtos.

—     Misis Fērlija man teica, ka viņa šorīt esot redzējusi Mēriju sarunājamies ar kādu vīrieti. — "Vīrieti" misis Poltneja izrunāja gandrīz tikpat naidīgi kā patriotiski noskaņoti franči okupācijas gados "nacistu". — Ar jaunu vīrieti. Misis Fērlija neesot viņu pazinusi.

Ernestīne uzlūkoja Čārlzu asi, pārmetoši; vienu mirkli apjukušajam jauneklim šķita, ka aizdomās tiek turēts viņš pats, bet tad viņš attapās.

—   Tas būs bijis Sems, — Čārlzs smaidīdams teica. — Mans sulainis, kundze, — viņš paskaidroja misis Poltnejai.

' Autora piezīme. Varbūt taisnības labad jāpiebilst, ka 1867. gada pavasari šī lēdija nebūt nebija viena savā nosodījumā pret abiem politiķiem. Misters Gladraeli un misters Dizistons togad pa abiem sniedza galvu reibinošu izrādi; mums reizēm piemirstas, ka pēdējās lielās reformas projektu (likuma spēku tas ieguva tā paša gada augustā) realizēja modemā konservatīvisma tēvs pēc sīvas cīņas ar lielo liberāli. Tāpēc toriji, tādi kā misis Poltneja, juta, ka no drausmīgās perspektīvas — ka viņu kalpi varētu piekļūt kādu solīti tuvāk vēlēšanu urnām — viņus sargā tās partijas līderis, kuru visādā citādā ziņā viņi nevarēja ciest ne acu galā. Vienā no saviem rakstiem New York Daily Tribune slejās Markss atzīmēja, ka īstenībā britu vigi pārstāv kaut ko pavisam atšķirīgu no pašu sludinātajiem liberālisma un apgaismības principiem. Tādējādi viņi nokļūst tādā pašā stāvoklī kā dzērājs, kurš, atvests pie lordmēra, dievojas, ka vispār atbalstot atturības kustību, taču svētdienās viņam allaž kaut kā sanākot piedzerties. Šī suga nebūt nav iznīkusi. .

—    Es pati gribēju tev to pateikt, — Ernestīne sacīja, neskatīdamās Čārlzam acīs. — Ari es vakar ievēroju, ka viņi abi sarunājas.

—  Nu un tad… Mēs taču nevaram viņiem aizliegt papļāpāt, ja jau viņi satikušies.

—    Ir milzīga atšķirība starp to, kas pieņemts Londonā un ko var atļauties šeit. Manuprāt, tev tiešām vajadzētu parunāt ar Semu. Mērija ir pārāk viegli pavedināma.

Misis Trentera izskatījās aizvainota. — Ernestīne, mīļā, viņa varbūt ir aušīga. Taču man nekad nav bijis ne mazākā iemesla…

—   Mīļā tante, es ļoti labi zinu, kā tu esi viņai pieķērusies.

Čārlzs saklausīja Ernestīnes balsī augstprātību un nostājās aizvainotās misis Trenteras pusē.

—    Kaut vairāk būtu tādu laipnu saimnieču! Smaidoša istabene pie nama ārdurvīm ir visdrošākā liecība, ka mājā valda saskaņa.

Ernestīne nodūra acis, un viņas lūpas nodevīgi sakniebās. Lādzīgā misis Trentera no pagodinājuma viegli pietvīka un arī nodūra acis. Misis Poltneja, ar zināmu baudu noklausījusies šajā vārdu maiņā, nosprieda, ka Čārlzs viņai ir gana nepatīkams, lai viņa atļautos būt rupja.

—    Mister Smitson, jūsu nākamā sieva šādas lietas saprot labāk par jums. Es pazīstu minēto skuķi. Man nācās viņu atlaist. Ja jūs būtu vecāks, jūs piekristu, ka šādās lietās stingrības nekad nevar būt par daudz.

Nu arī misis Poltneja nodūra acis, likdama saprast, ka savu spriedumu pateikusi un līdz ar to šī tēma ir izsmelta.

—   Kundze, es noņemu cepuri jūsu milzīgās dzīves pieredzes priekšā.

Tomēr Čārlza balsī skanēja nepārprotama dzēlība un sarkasms.

Visas trīs dāmas sēdēja, skatīdamās kaut kur, sāņus,— misis Trentera no apmulsuma, Ernestīne no dusmām uz sevi — viņa nebija gribējusi, lai Čārlzu šādi nostrostē, un tagad pukojās, ka nav turējusi mēli aiz zobiem, — un misis Poltneja vienkārši tāpēc, ka bija misis Poltneja. Tā nu, dāmām nemanot, Sāra saskatījās ar Čārlzu. Tikai īsu mirkli, taču šis skatiens izteica daudz vairāk nekā vārdi— divi svešinieki pēkšņi bija atklājuši, ka viņiem ir kopējs ienaidnieks. Pirmo reizi Sāra skatījās nevis cauri Čārlzam, bet tieši acīs, un Čārlzs nolēma atspēlēties misis Poltnejai un dot arī Ernestīnei tik vajadzīgo mācību vienkāršā cilvēkmīlestībā.

Viņš atcerējās arī savu neseno vārdu maiņu ar Ernestīnes tēvu jautājumā par Darvinu. Fanātisms šai zemē laidis pārlieku dziļas saknes, bet Čārlzs necietīs fanātismu savā izredzētajā! Viņš parunās ar Semu — Dieva dēļ, protams, viņš parunās.

To, kā Čārlzs runāja ar Semu, mēs drīz vien uzzināsim. Taču faktiski šis sarunas tonis tika uzņemts jau agrāk, jo misis Poltnejas "vīrietis" tieši tobrīd viesojās misis Trenteras pagrabstāva virtuvē.

Sems torīt bija sastapis Mēriju Kūmstrītā un nevainīgi apvaicājies, vai tos kvēpus nevarot piegādāt pēc stundas. Viņš, protams, zināja, ka abas dāmas pošas uz Mārlboro namu.

Saruna virtuvē risinājās pārsteidzoši nopietna — daudz nopietnāka nekā misis Poltnejas viesistabā. Mērija bija atspiedusies pret lielo virtuves skapi, skaistās rokas sakrustojusi uz krūtīm; no cepurītes bija izspraukusies kviešu krāsas matu šķipsna. Laiku pa laikam Mērija uzdeva pa jautājumam, taču vairāk runāja Sems — tiesa, vērsdamies galvenokārt pie garā galda balti noberztajiem priedes dēļiem. Retumis abu acis sastapās, taču abpusējā vienprātībā tūdaļ kautri novērsās.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

… runājot par strādniecību, iepriekšējās paaudzes pusmežonīgās uzvedības vietā ir stājusies dziļa un gandrīz visaptveroša juteklība…

"Ziņojums no raktuvju rajoniem" (1850)

Vai acu dzīļu gaismā vīd Viegls žigla smaida solījums… TENISONS. "In Memoriam" (1850)

Nākamajā rītā, ar visu bardzību uzsākdams Sema koknejiskās sirds izķidāšanu, Čārlzs faktiski nenodeva Ernestīni, lai kā arī būtu ar misis Poltneju. Drīz pēc aprakstītās ķildas Čārlzs ar abām dāmām bija devies mājup; ceļā uz Brodstrītu Ernestīne bija izturējusies neparasti klusi. Mājās viņa izdarīja tā, lai paliktu ar Čārlzu vienatnē, un, tiklīdz durvis aiz tantes muguras bija aizvērušās, izplūda asarās (šoreiz iztikdama bez parastajiem paškritiskajiem ievadiem) un metās Čārlzam ap kaklu. Šis bija pirmais pārpratums, kas jebkad apēnojis viņu mīlu; Ernestīne ļoti pārdzīvoja, ka viņas maigo, cēlo Čārlzu nostrostējusi tāda drausmīga vecene, un pie visa vainoja pati sevi un savus untumus. Čārlzs mierinādams noglāstīja Ernestīnei muguru un nosusināja asaras, un Ernestīne izsūdzēja viņam visas bēdas. Čārlzs atspēlējās, noskūpstīdams abus mitros plakstiņus, un nekavējoties piedeva viņai.

—    Un tagad, mana mīļā dumiķīte, saki — kiīdēļ gan lai mēs liegtu citiem to, kas padarījis tik laimīgus mūs pašus? Ja nu šī aušīgā istabene samīlētos ar manu rakari Semu, ko tad? Vai mums būtu jānomētā viņi ar akmeņiem?

Sēdēdama krēslā, Ernestīne uzsmaidīja Čārlzam. — Pie visa vainīga mana iedoma izturēties kā pieaugušai.

Čārlzs notupās līgavai blakus un satvēra viņas plaukstu.

—  Mīļo mazulīti Man tu vienmēr būsi mazulīte. — Ernestīne noliecās, lai noskūpstītu Čārlzam roku, un Čārlzs savukārt noskūpstīja Ernestīnei matus.

Ernestīne čukstēja: — Vēl astoņdesmit astoņas dienas… Neizturami…

—   Bēgsim prom! Aizlaidīsimies uz Parīzi.

—   Čārlz… tā būtu nekrietnība.

Ernestīne pacēla galvu, un Čārlzs noskūpstīja viņu uz lūpām. Ernestīne atslīga krēslā — pietvīkusi, asaru aizmiglotām acīm, sirdij dauzoties tik neganti, ka šķita — tūdaļ viņa paģībs, jo bija pārlieku trausla tik krasām garastāvokļa maiņām. Čārlzs joprojām turēja viņas plaukstu un nu rotaļīgi paspieda to.

—    Ko gan teiktu cienījamā misis P., ja mūs šobrīd redzētu?

Ernestīne paslēpa seju rokās un sāka smieties apslāpētiem guldzie-

niem, kas sasmīdināja arī Čārlzu un lika viņam pieiet pie loga, cenšoties saglabāt nopietnību, — tomēr viņš nenoturējās un atskatījies pamanīja, ka Ernestīne vēro viņu caur pirkstu starpām. Klusajā istabā atkal atskanēja apslāpēti smiekli. Abi iztēlojās vienu un to pašu — brīnišķīgās iespējas, ko piedāvā viņu laikmets; cik lieliski būt jauniem un pilnīgi moderniem, apveltītiem ar mūsdienīgu humora izjūtu, tūkstoš gadu attālumā no…

—   Ai, Čārlz… ai, Čārlz… vai atceries agrīnā krīta lēdiju?

Tas atkal viņus sasmīdināja, bet galīgi samulsināja nabaga misis Trenteru, kura trīņājās aiz durvīm, domādama, ka iekšā droši vien notiek ķilda. Beidzot viņa sadūšojās un gāja apraudzīt, vai vēl ir kas glābjams. Tīna, joprojām smiedamās, metās viņai pretim un nomutēja uz abiem vaigiem.

—    Mīļā, mīļā tante! Tu nemaz neesi pārāk pieķērusies Mērijai. Es vienkārši esmu šausmīgi izlutināts bērns. Un es vairs negribu savu zaļo pastaigu kleitu. Vai drīkstu atdot to Mērijai?

Tādējādi tai pašā vakarā Mērija aizlūdza par Ernestīni un darīja to no visas sirds. Tomēr šaubos, vai šīs lūgšanas tika uzklausītas, jo, piecēlusies kājās, Mērija nelīda vis tūdaļ zem segas, kā pienāktos visiem kārtīgiem lūdzējiem, bet nenocietusies vēl pēdējo reizi uzlaikoja zaļo kleitu. Tiesa, viņa varēja aplūkot sevi vienīgi sveces gaismā, taču sveces gaisma vēl nekad nav nodarījusi pāri sievietes skaistumam. Zeltaino matu viļņi, dzīvespriecīgais zaļums, trīsošās ēnas, šī biklā, iepriecinātā, pārsteigtā sejiņa… ja to redzētu viņas Dievs, tovakar viņš droši vien labprāt būtu gribējis mainīties vietām ar kritušo eņģeli.

—   Esmu izlēmis, Sem, ka turpmāk tavi pakalpojumi man vairs nebūs vajadzīgi. — Sema seju Čārlzs nevarēja saskatīt, jo bija aizmiedzis acis. Čārlzam patlaban skuva bārdu. Taču, juzdams, kā apraujas bārdas naža kustība, Čārlzs saprata, ka trieciens trāpījis mērķī.— Vari atgriezties Kensingtonā. — Iestājās klusums, kas mīkstinātu sirdi jebkuram mazāk sadistiskam saimniekam. — Vai tev nekas nav piebilstams?

—   Jā, ser. Tur es jutīšos daudz labāk.

—   Esmu nonācis pie secinājuma, ka no tevis nav nekādas jēgas. Es

apzinos, ka tas ir tavs dabiskais stāvoklis. Taču es vēlos, lai savas nejēdzības tu pietaupītu Londonai. Tā ir īstā vieta tādiem nejēdzīgiem tipiem.

—   Es neko tādu neesmu izdarījis, mister Cārlz.

—     Es vēlos arī pasargāt tevi no misis Trenteras nekaunīgās istabenes. — Bija dzirdama spēcīga izelpa. Čārlzs uzmanīgi pavēra vienu aci. — Vai tas nav laipni no manas puses?

Scms drūmi vērās pāri saimnieka galvai. — Viņa lūdza piedošanu. Es viņai piedevu.

—    Ko? Govju kūts daiļavai? Neticami!

Čārlzam nācās steigšus aizvērt acis, lai paglābtos no rupjiem skujamās otas triepieniem.

—   Tas bija pārpratums, mister Čārlz. Tīrais pārpratums.

—   Saprotu. Tādā gadījumā stāvoklis ir vēl daudz ļaunāks, nekā man likās. Tev katrā ziņā jābrauc prom. — Taču Semam nu reiz bija gana. Viņš atstāja putas žūstam uz Čārlza ģīmja, un Čārlzam vajadzēja atvērt acis, lai palūkotos, kas notiek. Notika tas, ka Sems no dusmām bija zaudējis valodu — tā vismaz izskatījās.

—  Nu, kas lēcies? Es gribu dzirdēt patiesību. Vakar tu teici, ka ne acīs viņu negribot redzēt. To taču tu nenoliegsi?

—   Viņa pati man piesējās.

—   Ā, bet kur paliek primum mobilel Kurš piesējās pirmais?

Tomēr Čārlzs saprata, ka nu reiz pāršāvis pār strīpu. Bārdas nazis

trīcēja Sema rokā — ne jau tāpēc, ka viņam būtu slepkavīgi nolūki, viņš drebēja nevaldāmās dusmās. Čārlzs pasniedzās un, atņēmis Semam bārdas nazi, pavērsa asmeni pret viņu.

—   Divdesmit četru stundu laikā, Sem? Divdesmit četru stundu laikā?

Sems nikni berza izlietni ar dvieli, kas bija paredzēts Čārlza vaigiem.

Iestājās klusums; beidzot Sems ierunājās aizžņaugtā balsi:

—   Mēs neesam zirgi. Mēs tak esam cilvēki.

Čārlzs pasmaidīja, piecēlās, piegāja no mugurpuses pie sulaiņa, uzlika viņam roku uz pleca un pagrieza pret sevi.

—   Piedod, Sem! Taču tev jāatzīst, ka tava līdzšinējā izturēšanās pret daiļo dzimumu mani nekādi nevarēja sagatavot šādam pavērsienam. — Sems aizvainots lūkojās grīdā; var teikt, ka patlaban viņam nācās dzert no paša savulaik ciniski piespļaudītas akas. — Redzi, ar šo meiču — kā viņu sauca, Mērija, vai? — ar šo jauko mis Mēriju varbūt ir ļoti patīkami paķircināties — pag, jauj man pabeigt! — bet man teica, ka sirdī viņa esot maiga un uzticīga būtne. Uri es nepieļaušu, ka viņas sirds tiek w salauzta.

—   Nu tad nocērtiet man rokas, mister Čārlz!

—   Labi, labi! Es tev ticu ari tāpat, bez amputācijas. Bet tu nespersi kāju viņas mājā, nedz ari uzrunāsi meiteni uz ielas, iekams es nebūšu apspriedies ar misis Trenteru un noskaidrojis, vai viņa piekrīt taviem apciemojumiem.

Sems, visu laiku raudzījies grīdā, tagad pavērās saimniekā un žēli pasmīnēja kā jauns, nāvīgi ievainots kareivis, gulēdams pie sava virsnieka kājām.

—   Nu jā, mister Čārlz… Cauri ir ar mani.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Moda savas jaunības gaišajā dailē

Dziedāja tā par nāvi un godu, kas nevar zust,

Ka es spēju apraudāt laiku, kas ir tik zemisks un netīrs,

Un pats sevi — tik nekrietnu, pagurušu.

TENISONS. "Moda" (1855)

Nebiju pazinis jūtas, kādas starp vīrieti un starp sievieti rodas, Līdz es laukos brīvlaikā, tādā kā apdullumā, Kādu dienu "ilgi un gurdi", kā Tenisons saka. Ilgi un gurdi pusaudža lempībā klaiņodams apkārt, Nejauši uzmetu acis meičai, kam cepures nebija galvā…

A. H. KLAFS. "The Bolliie of Tober-na-Vuolich" (1848)

Turpmākajās piecās dienās nekas īpašs nenotika. Čārlzam vairs neradās izdevība pētīt Klintsapakšu. Viena diena pagāja tālā ekskursijā uz Sidmutu, pārējos rītus aizņēma viesošanās vai arī patīkamāki laika kavēkļi, kā, piemēram, loka šaušana, kas bija kļuvusi par īstu modes kliedzienu Anglijas jauno dāmu aprindās: tumšzaļais loka šāvēju tērps viņām ļoti piestāvēja, un cik patīkami bija noraudzīties piejaucētajos džentlmeņos, kad viņi gāja izvilkt mērķos sadūrušās bultas (man gan ir aizdomas, ka tuvredzīgā Ernestīne trāpīja gaužām reti) un atgriezdamies jauki jokoja par Amoru un sirdīm, un par Robiņa Huda iemīļoto Merienu!

Pēcpusdienās Ernestīne parasti pierunāja Čārlzu palikt pie Trenteras tantes — viņiem bija apspriežami ļoti nopietni ģimenes jautājumi; Kensingtonas nams bija pārāk mazs, un izīrēto Belgreivijas māju, uz kuru viņi ar laiku domāja pārcelties, Čārlzs atgūtu tikai pēc diviem gadiem. Šķita, ka nelielā saķildošanās pārvērtusi Ernestīni līdz nepazīšanai: viņa izturējās pret Čārlzu ar tādu sievas goddevību un pakļāvību, ka viņš sāka žēloties — viņš jūtoties kā turku pašā — un, šai ziņā nebūdams sevišķi oriģināls, lūdzās, lai taču Ernestīne kādreiz ari pastrīdoties pretim, citādi viņš vēl aizmirsīšot, ka viņu laulība iecerēta kā kristīga savienība.

Šo negaidīto iztapību, ar kādu tika izpildīta ikviena viņa iegriba, Čārlzs uzņēma ar labsirdīgu smaidu. Viņš bija pietiekami attapīgs, lai saprastu, ka sagādājis Ernestīnei pamatīgu pārsteigumu: pirms šīm niecīgajām nesaskaņām Ernestīne pašu laulību varbūt bija mīlējusi vairāk nekā savu izredzēto, bet tagad viņa atzina gan vīrieti, gan gaidāmās pārmaiņas dzīvē. Čārlzam šī pāreja no vēsuma uz siltumu, patiesību sakot, reizēm likās nedaudz apgrūtinoša; protams, bija tīkami, ka ap viņu * saceļ kņadu, ka viņam pieglaimojas, lūdz padomu un izrāda cieņu. Kuram

gan tas nepatiktu? Taču Čārlzs gadiem ilgi bija baudījis neierobežotu vecpuiša brīvību; savā ziņā ari viņš bija briesmīgi izlutināts bērns. Čārlzs joprojām nespēja aprast ar domu, ka rīti vairs nepieder viņam un kaut kāda Tīnas untuma dēļ viņam var izjukt visas pēcpusdienas ieceres. Čārlzu, protams, stiprināja pienākuma apziņa — ja jau vīriem tiek uzstādītas šādas prasības, tad tās jāpilda ari viņam, gluži tāpat kā, staigājot lauku apvidū, jāietērpjas smagās flaneļa drēbēs un jāapauj apkalti zābaki.

Un pievakares! Šīs stundas pie gāzes gaismekļa arī vajadzēja kaut kā aizvadīt, pie tam tolaik nebija ne kino, ne televīzijas! Tiem, kuriem vajadzēja pelnīt iztiku, nekādas lielās problēmas neradās: pēc divpadsmit stundu darba dienas jautājums, ko iesākt pēc vakariņām, atrisinās pats no sevis. Taču padomājiet par nabaga bagātniekiem! Dienā viņi vēl varēja baudīt kādu brīdi vientulības, bet vakara stundās bija spiesti ievērot tradīciju un garlaikoties sabiedrībā. Palūkosimies, kā vienu šādu garlaicības tuksnesi mēģina šķērsot Čārlzs un Ernestīne. Viņiem ir aiztaupīta vismaz Trentcras tantes klātbūtne — lādzīgā kundze aizgājusi uz tēju turpat kaimiņos pie kādas sasirgušas vecmeitas, kura, ja neņem vērā izskatu un biogrāfiju, ne ar ko neatšķiras no misis Trenteras.

Čārlzs eleganti zviln uz dīvāna, divus pirkstus iespiedis vaigā, ar pārējiem trim aptvēris zodu, ar elkoni atbalstījies uz dīvāna paroceņa, — un pār Eksminsteras paklāju drūmi nolūkojas Tīnā, kura lasa dzeju, kreisajā rokā turēdama mazu, sarkanu safjānādas sējumiņu un labajā — svelmessargu, kaut ko līdzīgu lielai, no satina šūdinātai pingponga raketei ar sarkanbrūnām lentēm; tas paredzēts šķīsti bālās sejiņas pasargāšanai no svelošo ogļu atblāzmas, un Ernestīne ar to visai neritmiski bungā līdzi garajai un ļoti ritmiskajai poēmai.

Tas ir deviņpadsmitā gadsimta sešdesmito gadu šedevrs — godājamās misis Kerolainas Nortonas "Dāma no Lagarajas", par kuru laikraksts The Edinburgh Review rakstījis šādi: "Poēma ir cēls, izteiksmīgs un aizkustinošs stāsts par sāpēm, bēdām, mīlestību, pienākumu, dievbijību un nāvi." Tas ir nepārspējams Viktorijas laiku nodrāztāko īpašības vārdu un lietvārdu savirknējums — jāatzīstas, mūžam neaizsniedzama virsotne manai spalvai! Tikai neiedomājieties, ka misis Nortona bija kāda sekla dzejniecīte. Misis Nortonas dzeja tik tiešām ir sekla, un par to jūs tūdaļ pārliecināsieties, taču viņai pašai seklumu pārmest nevar. Pirmkārt, misis Nortona bija Šeridana mazmeita, un klīda baumas, ka viņa bijusi pat Melberna mīļākā— vismaz viņas vīrs ņēmis to tik nopietni, ka organizējis pret dižo valstsvīru nesekmīgu sazvērestības mēģinājumu, — turklāt misis Nortona bija ari kaismīga feministe, lai gan šodien mēs viņu sauktu tikai par liberāli.

Poēmas virsrakstā minētādāma ir mundra franču pilskunga mundra laulātā draudzene, kura tiek sakropļota medību negadījumā un pēc tam līdz pat savas ārkārtīgi drūmās dzīves beigām nododas labdarībai — vērtīgākai nekā lēdijas Kotonas labdarība, jo viņa atver slimnīcu. Kaut arī poēmas notikumi risinās septiņpadsmitajā gadsimtā, nav šaubu, ka tā sarakstīta par godu Florensai Naitingcilai. Acīmredzot tieši tāpēc šī poēma sešdesmitajos gados atrada ceļu uz tik daudzu sieviešu sirdīm. Mēs, dzīvodami vēlākā laikā, lielos reformatorus iztēlojamies izcīnījušus smagu cīņu ar milzīgu pretestību un apātiju. īstajai "dāmai ar lampu", protams, arī nācās cīnīties ar pretestību un apātiju, taču ari līdzjūtība, kā esmu aizrādījis kādā citā vietā, var nodarīt ne mazāku ļaunumu. Ernestīne šo poēmu lasīja ne jau pirmo reizi, dažas vietas viņa zināja gandrīz vai no galvas. Un ikreiz, to pārlasot (šai gadījumā — par godu gavēnim), viņa jutās pacilāta un šķīstīta, labāka kļuvusi. Man atliek vienīgi piebilst, ka Ernestīne vēl nekad mūžā nebija spērusi kāju slimnīcā, nedz arī aprūpējusi sasirgušu laucinieku. Viņas vecāki savai meitai, bez šaubām, neko tādu neatļautu, taču arī Ernestīnei pašai nekas tamlīdzīgs ne prātā nebūtu nācis.

Pag, pag, jūs iebildīsiet, sieviešu loma sabiedrībā tolaik taču bija ierobežota! Tomēr neaizmirstiet, ka tovakar bija 1867. gada 6. aprīlis. Pirms nedēļas Vestminsterā, apspriežot reformu likumprojektu, kā viens no pirmajiem bija uzstājies Džons Stjuarts Mills, cenzdamies pierādīt, ka pienācis laiks piešķirt sievietēm balsstiesības tāpat kā vīriešiem. Viņa drosmīgo ieceri (to noraidīja ar 196 balsīm pret 73, Dizracli, vecajam lapsam, atturoties) vidusmēra vīrieši uzņēma ar smaidu, Punch — ar skaļu zirgošanos (vienā karikatūrā bija attēlota sieviete, ministru kabineta locekle, vīriešu pulciņa ielenkumā— ha-ha-ha!) un vairums izglītoto sieviešu — tas ir visskumjākais — ar īgnām grimasēm, jo viņas uzskatīja, ka savu ietekmi vislabāk var realizēt mājās. Par spīti visam, 1867. gada 30. martu var uzskatīt par sieviešu emancipācijas sākumu Anglijā, tāpēc Ernestīnei, kura ķiķinādama bija šķirstījusi Čārlza doto iepriekšējās nedēļas Punch, nav īsta attaisnojuma.

Taču mēs iesākām ar kādu Viktorijas laikmeta vakaru ģimenes lokā. Atgriezīsimies pie tā. Klausieties! Čārlzs nedaudz blāvām un pienācīgi nopietnām acīm lūkojas Ernestīnes skumjajā sejā.

—   Vai turpināt?

—   Tu lasi vienkārši brīnišķīgi.

Ernestīne klusi nokremšļojas un atkal pievēršas grāmatai. .

Nupat beigušās nelaimīgās medības, un Lagarajas pilskungs steidzas palīgā savai nokritušajai dāmai.

—  Viņš viņas smagos zelta matus skar,

Viņš viņu, nespēcīgo, paceļ, cik vien maigi var, Viņš ielūkojas viņai sejā, sirdij dauzoties: Tā mirst — ak, viņa dzives laime! — mirst, ak dies!

Ernestīne uzmet Čārlzam satumsušu skatienu. Čārlza plakstiņi ir nolaisti, it kā viņš mēģinātu iztēloties šausmīgo ainu. Viņš nopietni pamāj, viņš ir pati uzmanība.

Ernestīne atsāk lasīšanu:

—  Kad viņam mācās virsū doma briesmīgā. Kā milzu pulkstenis — sirds sitās tā,

Tad sastomījās pulss un gandrīz stājās tas, Jo bailēm cauri pēkšņa trīsa izšāvās — To modināja nobālušo lūpu klusais čuksts. "Ai, Klod!" tā izdvesa— un vairāk it neko, Bet, kopš viņš pirmo reizi ieraudzīja mīļoto, Nekad tā uzticību nebij zvērējušas viņa asinis Un paudušas, ka viņa viņam— viss, it viss!

Pēdējo rindiņu Ernestīne ir izlasījusi ar īpašu uzsvaru. Viņa atkal palūkojas uz Čārlzu. Čārlza plakstiņi vēl arvien ir pievērti: viņš acīmredzot ir tik aizkustināts, ka nespēj pat pamāt. Ernestīne ievelk elpu un, joprojām vērodama svinīgā pozā sēdošo līgavaini, turpina:

—  "Ai, Klod, kā sāp!" — "Ai, Ģcrtrūd. mīļotā!" Tad bālām lūpām vāri pasmaidīja tā,

Jo viņa balss tai sniedza mierinājumu… Tu nejūtīgais koka gabals — kā gan gulēt vari tu!

Iestājas klusums. Čārlzam ir tāds ģīmis kā bērēs. Lasītāja vēlreiz ievelk elpu un nikni nozibsnī ar acīm.

—  Ai, laimīgi ir tie, kam tad, kad bēdas māc, Visapkārt tuvas sejas, ilgojoties velti neklīst skats…

ČĀRLZ!

Poēma pēkšņi pārvēršas par lādiņu un trāpa Čārlzam pa plecu, un aizkrīt aiz dīvāna.

—    Jā?!— Čārlzs ierauga, ka Ernestīne pielēkusi kājās, iespiedusi rokas gurnos— gaužām netipiski! Čārlzs pieceļas sēdus un nomurmina: — Ai, dārgā…

—   Jūs esat pieķerts, ser! Nemaz nemēģiniet taisnoties!

Tomēr Čārlzam acīmredzot izdevās kaut kā nolūgties vai izpirkt grēkus, jo nākamajā dienā pie azaida galda viņam netrūka drosmes īgni noraidīt Ernestīnes priekšlikumu jau deviņpadsmito reizi apspriest, kā mēbelējama Čārlza darbistaba vēl joprojām nedabūtajā mājā. Atteikšanās no ērtā Kensingtonas dzīvoklīša nebūt nebija vieglākais no Čārlzam paredzamajiem upuriem, un viņš nevarēja ciest, ka viņam to visu laiku atgādina. Trenteras tante nostājās Čārlza pusē, un tādējādi pēcpusdiena viņam tika atvēlēta, lai viņš varētu "parakņāties pa tiem nožēlojamiem akmeņiem".

Čārlzs ne mirkli nešaubījās, uz kuru pusi ies. Toreiz, kad viņš bija atradis franču leitnanta draudzeni guļam klinšu laukumiņā, viņš ne par ko citu vairs nebija spējis domāt, taču jau pirms tam bija ievērojis pamatīgas krama nobiru kaudzes tieši zem kraujas, uz kuras līdzenās virsmas laukumiņš atradās. Protams, tieši nobiras topēcpusdien vilināja Čārlzu uz šo vietu. Nesenais atsilums attiecībās ar Ernestīni, atmaigusī mīla bija aizgainījusi no Čārlza apziņas jebkuras domas par misis Poltnejas sekretāri, ja neņem vērā dažas nenozīmīgas, gaistošas vīzijas.

Sasniedzis kazenāju audzi un uzsācis kāpienu augšup, Čārlzs atkal visai spilgti iztēlojās, kā viņa toreiz bija tur gulējusi. Taču, nokļuvis līdz pļaviņai un palūkojies lejup uz Sāras "plauktiņu", Čārlzs redzēja, ka tas ir tukšs, un drīz vien pavisam aizmirsa meiteni. Atradis noeju uz kraujas pakāji, viņš ņēmās nobirās meklēt savus testus. Laiks bija vēsāks nekā iepriekšējā reizē. Sauli, kā jau aprīlī mēdz būt, drīz vien panāca mākoņi, un vējš pūta no ziemeļiem. Tāpēc pret dienvidiem pavērstās klints aizsegā bija patīkami silti, un drīz vien Čārlzam kļuva vēl siltāk, jo sev pie kājām viņš ieraudzīja lielisku testu, kas šķita pavisam nesen izšķīlies no savas krama čaulas. I

Tomēr pēc minūtēm četrdesmit Čārlzam nācās samierināties ar domu, ka uz veiksmi vairs nav vērts cerēt, vismaz krama nobirās zem kraujas noteikti ne. Viņš atgriezās augšējā pļaviņā un gāja uz taku, kas ievijās mežā. Un tur— tur pavīdēja kaut kas tumšs!

Viņa stāvēja šaurās, stāvās taciņas pašā vidū un pūlējās atsvabināt mēteli no ērkšķainajiem kazenāju zariem, tāpēc nemaz nedzirdēja Čārlza soļus zālē. Čārlzs, pamanījis viņu, tūdaļ apstājās. Taka bija šaura, un viņam pieklājās dot dāmai ceļu. Taču tai brīdī viņa ieraudzīja Čārlzu. Viņi stāvēja kādas piecpadsmit pēdas atstatu, abi acīm redzami apmulsuši, kaut gan sejas izteiksme katram bija citāda. Čārlzs smaidīja, turpretim Sāra nolūkojās viņā ar neslēptām aizdomām.

— Mis Vudrafa! **

Sāra tikko manāmi palocīja galvu; šķita, ka viņa apjukumā nezina, ko iesākt, un, ja vien spētu, labprāt grieztos atpakaļ. Pēc tam Sāra saprata, ka Čārlzs dod viņai ceļu, un steidzās tikt viņam garām. Taču nodevīgajās grambās meitenei paslīdēja kāja— un viņa pakrita uz ceļiem dubļos. Čārlzs metās viņai klāt un palīdzēja piecelties. Sāra tagad bija gluži kā tāds mežonīgs zvērēns — acis nodūrusi, viņa viscaur drebēja, klusēdama gluži kā mēma.

Ļoti maigi pieturēdams Sāru aiz elkoņa, Čārlzs veda viņu uz lēzeno pļaviņu, no kuras pavērās jūra. Sārai mugurā bija tas pats melnais mētelis un tā pati mēļā kleita ar balto apkaklīti. Es nezinu, kāpēc, — varbūt tur bija vainojams kritiens, varbūt tas, ka Čārlzs turēja viņas roku, bet varbūt vēsais laiks, taču Sāras āda bija saspringusi un piesārtusi, un tas lieliski piestāvēja viņas mežonīgajam biklumam. Sāras mati bija vējā izspūruši, viņa nedaudz atgādināja puišeli, kas pieķerts svešā ābeļdārzā… vainas apziņa, tomēr nepakļāvīga vainas apziņa. Pēkšņi Sāra uzmeta Čārlzam īsu skatienu, pavērās ieslīpi augšup ar savām gandrīz nedabiski izspiestajām, tumši brūnajām acīm un to dzidri baltajiem āboliem — bikli un vienlaikus draudoši. Čārlzs tūdaļ palaida vaļā viņas roku.

—   Mis Vudrafa, man bail pat iedomāties, kas notiktu, ja kādā jaukā dienā jūs šādā vietā izmežģītu potīti.

—   Tam nav nekādas nozīmes.

—    Tam būtu ļoti liela nozīme, cienītā. No jūsu pagājušās nedēļas lūguma es noprotu, ka jūs nevēlaties, lai misis Poltneja zinātu, ka jūs šeit pastaigājaties. Dies pasarg, lai es pūlētos izdibināt, kādēļ. Taču man jāaizrāda, ka gadījumā, ja ar jums notiktu kāda nelaime, es būtu vienīgais cilvēks Laimridžā, kurš varētu atvest glābējus. Vai tad tā nav?

—   Viņa zina. Viņa nojaustu.

—   Viņa zina, ka jūs nākat uz šejieni — tieši uz šo vietu?

Sāra raudzījās zālē, it kā lūgdamās, lai taču viņu liek mierā, lai izbeidz prašņāšanu. Tomēr kaut kas Sāras sejā — tobrīd Čārlzs uzmanīgi aplūkoja to sānskatā — neļāva viņam aiziet. Šai sejā, kā Čārlzs tagad ievēroja, viss bija pakļauts acīm. Tās nespēja noslēpt inteliģenci, dvēseles neatkarību, tās klusi atraidīja jebkādu līdzjūtību un pauda stingru apņēmību saglabāt savu "es". Tolaik cieņā bija maigas, smalki izliektas uzacis, turpretim Sārai tās bija biezas — vismaz neparasti tumšas, gandrīz tādā pašā krāsā kā mati, tāpēc šķita biezas — un piešķīra viņai dažbrīd gluži vai puicisku izskatu. Es negribu sacīt, ka Sāras seja būtu vīrišķīgi prāva, ar enerģisku zodu, kādas nāca modē karaļa Edvarda laikos: Gibsona skaistuma ideāls. Sāras seja bija glīti veidota un nevainojami sievišķīga, acīs kvēlojošā apslāpētā kaisle labi saskanēja ar platās mutes aizturēto juteklību; mute arī neatbilda laikmeta gaumei — priekšroka tika dota te jaukām, mazām mutītēm ar plānām lūpiņām, te bērnišķīgiem Amora lokiem. Čārlzs, tāpat kā vairums tālaika vīriešu, joprojām atradās zināmā Lavatera "Fizionomijas" iespaidā. Viņš uzreiz pievērsa uzmanību Sāras mutei, un viņu nespēja maldināt pat tas, ka šī mute bija nedabiski cieši sakniebta.

Sāras tumšo acu skatiens, protams, atbalsojās Čārlza apziņā, bet tās nebija angliskas atbalsis. Šādas sejas viņam asociējās ar ārzemniecēm — atklāti sakot (daudz atklātāk, nekā uzdrīkstētos Čārlzs pats), ar ārzemnieču gultām. Tātad Čārlzs tagad Sāru bija ieraudzījis pavisam citā gaismā nekā līdz šim. Viņš jau bija sapratis, ka Sāra ir daudz gudrāka un neatkarīgāka nekā izliekas; nu viņš nojauta arī tumšākas dzīles.

Vairumam angļu Čārlza vecumā līdzīga atziņa par Sāras īsto dabu liktos šokējoša, un arī Čārlzu tā nedaudz šokēja vai vismaz pārsteidza. Aizspriedumainības ziņā Čārlzs no saviem laikabiedriem diez ko vis neatpalika, arī viņš uz jebkuru juteklības izpausmi raudzījās ar aizdomām, taču atšķirībā no tiem, kuri caur kādu no briesmīgajiem pieņēmumiem super ego līmenī liktu Sārai izjust neskaidru vainas apziņu, ka viņa piedzimusi tieši tāda un ne citāda, Čārlzs to uztvēra gluži mierīgi. Par to mēs varam pateikties viņa zinātniskajiem vaļaspriekiem. Darvinisms, kā secināja attapīgākie šīs mācības kritiķi, pavēra ceļu kaut kam daudz nopietnākam nekā šaubas par bībelisko cilvēka izcelšanās skaidrojumu; savā dziļākajā būtībā darvinisms sagatavoja augsni determinismam un biheviorismam, proti, filozofijas teorijām, kuras ētiku padara par liekulību un pienākumu — par kāršu namiņu viesuļvētrā. Ar to es nebūt nevēlos sacīt, ka Čārlzs pilnīgi attaisnoja Sāru, tomēr Čārlzs nevainoja viņu tik ļoti, kā Sāra varētu iedomāties.

Daļēji tātad viņa zinātniskie vaļasprieki… bet Čārlzam bija arī tā priekšrocība, ka viņš bija lasījis — slepeni, jo šo grāmatu apsūdzēja neķītrībā, — romānu, kurš pirms gadiem desmit bija izdots Francijā un balstījās uz ļoti deterministiskiem pieņēmumiem, — slaveno "Bovarī kundzi". Un, kad Čārlzs nolūkojās lejup uz Sāras profilu, viņam nez no kurienes pēkšņi atausa atmiņā Emmas Bovarī vārds. Šādas asociācijas ir atklāsme un kārdinājums. Tieši tāpēc Čārlzs tomēr neatvadījās un negāja prom.

Beidzot Sāra ierunājās:

—   Es nezināju, ka sastapšu te jūs.

—   Kā gan lai jūs to zinātu?

—   Man jāiet atpakaļ.

Un viņa pagriezās, lai ietu. Taču Čārlzs steigšus ierunājās:

—   Vai drīkstu vispirms jums kaut ko pateikt? Kaut ko tādu, ko, jūs nepazīstot un nepārzinot jūsu dzīves apstākļus, man varbūt nemaz nav tiesību teikt?— Sāra stāvēja, nodūrusi galvu un uzgriezusi Čārlzam muguru. — Vai drīkstu?

Sāra klusēja. Čārlzs brīdi vilcinājās, tad turpināja:

—    Mis Vudrafa, es negribu izlikties, ka neesmu neko dzirdējis par jūsu apstākļiem… no misis Trenteras. Vēlos vienīgi piebilst, ka tie tika iztirzāti ar līdzjūtību un sapratni. Misis Trentera uzskata, ka jūs nevarot būt laimīga savā pašreizējā vietā, kuru, kā noprotu, esat pieņēmusi drīzāk apstākļu spiesta nekā pēc brīvas izvēles. Ar misis Trenteru esmu pazīstams pavisam neilgi, taču uzskatu, ka iepazīšanās ar šo patiešām sirsnīgo sievieti ir viens no vērtīgākajiem ieguvumiem, ko man sagādājusi gaidāmā laulība. Tūdaļ paskaidrošu, ko ar to gribu teikt. Esmu pārliecināts…

Čārlzs aprāvās pusvārdā, jo Sāra bažīgi palūkojās uz kokiem viņiem aiz muguras. Sāras dzirde, būdama asāka, pirmā bija uztvērusi troksni; zem kāda gājēja kājām bija nokrakšķējis zars. Čārlzs pat nepaguva pavaicāt, kas noticis, kad ari pats saklausīja zemas vīriešu balsis. Sāra tostarp jau bija pacēlusi svārkus nedaudz uz augšu un veikli pārtecējusi pār pļaviņu kādus četrdesmit jardus uz austrumiem, un noslēpusies aiz irbuleņu pudura. Čārlzs stāvēja kā zemē iemiets: viņas vainas mēms līdzzinātājs.

Vīriešu balsis kļuva skaļākas. Kaut kas bija jādara, un Čārlzs gāja turp, kur no kazenājiem iznira sānu taka. Un labi, ka viņš tā darīja, jo tai pašā brīdī, kad Čārlza skatienam pavērās apakšējā taka, viņš ieraudzīja arī divas augšup pavērstas sejas— abās bija lasāms neviltots izbrīns. Čārlzs jau pavēra muti sveicienam, taču nācēji pārsteidzošā ātrumā nozuda. Čārlzs dzirdēja šņācienu: "Muksim, Džem!" — un skrejošu kāju dipoņu. Pēc mirkļa vēl atskanēja steidzīgs svilpiens un satraukti suņa smilksti. Tad viss noklusa.

Čārlzs bridi nogaidīja, līdz bija drošs, ka svešie aizgājuši, tad devās uz irbuleņu puduri. Sāra novērstu seju stāvēja, sāniski piespiedusies pie asajiem dzeloņiem.

—   Viņi aizgāja. Manuprāt, tie bija malumednieki.

Sāra pamāja, joprojām vairīdamās no Čārlza skatiena. Irbulenes bija pilnā plaukumā, dzeltenie ziedi tik kupli, ka gandrīz nomāca lapu zaļumu. Gaiss stipri smaržoja pēc to medussaldā muskusa.

Čārlzs teica: — Manuprāt, tas bija lieki.

—   Jauneklis, kas rūpējas par savu labo slavu, nedrīkst rādīties kopā ar Laimridžas ugunīgo kaunatraipu.

Arī tas bija solis tuvāk, jo Sāras balsī ieskanējās rūgtums.

—    Man šķiet, ka ugunīgi jums ir tikai vaigi.

Tagad Sāra paskatījās nikni — kā strupceļā iedzīts dzīvnieks uz savu mocītāju. Tad atkal novērsās.

Čārlzs maigi sacīja: — Lūdzu, nepārprotiet mani! Es labi apzinos jūsu bēdīgo stāvokli. Un protu novērtēt jūsu smalkjūtīgās rūpes par manu reputāciju. Taču tādi cilvēki kā misis Poltneja tai neko nespēj kaitēt.

Sāra nekustējās. Čārlzs joprojām smaidīja — brīvi un nepiespiesti, kā jau cilvēks, kurš izceļojies pa malu malām, daudz lasījis un pazīst visu plašo pasauli.

—    Dārgā mis Vudrafa, savā mūžā es esmu šo to piedzīvojis. Un liekuļus saožu pa gabalu, lai cik nopietni un dievbijīgi viņi arī pūlētos izlikties sabiedrībā. Nāciet taču ārā no savas slēptuves! Tur nav nekā nosodāma, ka mēs esam nejauši satikušies. Un, lūdzu, uzklausiet mani līdz galam!

Čārlzs nedaudz atkāpās, un Sāra atkal iznāca līdzenajā pļaviņā. Viņš pamanīja, ka Sāras plakstiņi ir mikli. Viņš neuzspieda Sārai savu klātbūtni, bet runāja, stāvēdams viņai aiz muguras pāris jardu atstatu.

—   Misis Trcntera labprāt… ar vislielāko prieku palīdzētu jums uzlabot dzīves apstākļus, ja vien jūs būtu ar mieru.

Sāra par atbildi tikai papurināja galvu.

—    Palīdzēt nekad nav par vēlu… kamēr vien cilvēks spēj izraisīt līdzcietību. — Čārlzs brīdi apklusa. Spēja brāzma iesvieda Sārai sejā matu šķipsnu. Viņa nervozi atglauda to atpakaļ. — Es jums saku vienīgi to, ko misis Trentera pati — es to zinu — labprāt gribētu jums sacīt.

Čārlzs nemaz nepārspīlēja, jo, pēc izlīguma labā noskaņā ieturēdami azaidu, viņi bija sprieduši par misis Poltneju un Sāru. Čārlzs tikai īsu brīdi bija nokļuvis vecās svētules nagos, un dabiski, ka viņi pieminēja ari misis Poltnejas pastāvīgo upuri. Čārlzs izlēma, ka, ja jau viņš iemaldījies tur, kur vietējie eņģeļi droši vien baidās spert kāju, viņam jāpastāsta Sārai viņu tāsdienas spriedumi.

—   Jums vajadzētu aizbraukt no Laimridžas… vispār no šī apvidus. Ja pareizi saprotu, jums ir lieliskas spējas. Nešaubos, ka citur tās jūs darītu daudz laimīgāku. — Sāra klusēja. — Es zinu, ka mis Frīmena un viņas māte ar vislielāko prieku pameklētu jums vietu Londonā.

Sāra pavirzījās nostāk, apstājās klinšu pļaviņas malā un ilgi raudzījās jūrā, tad pagriezās atpakaļ un palūkojās uz Čārlzu, kurš joprojām stāvēja pie irbuleņu krūma; viņas acis dīvaini mirdzēja un vērās Čārlzā tik cieši, ka viņš pasmaidīja, pats juzdams, ka šis smaids atgādina samocītu grimasi, tomēr nespēdams no tā atturēties. ^

Sāra novērsās. — Es jums pateicos. Taču Laimridžu pamest nevaru.

Čārlzs tikko manāmi paraustīja plecus. Viņš jutās piemuļķots, neizprotami pievilts. —Tad man atliek tikai vēlreiz atvainoties, ka jaucos jūsu dzīvē. Turpmāk es tā vairs nedarīšu.

Čārlzs paklanījās un pagriezās, lai ietu. Taču viņš bija nogājis tikai pāris soļu, kad Sāra atkal ierunājās:

—   Es… es zinu, ka misis Trentera vēl man labu.

—   Tad dariet taču viņai pa prātam!

Sāra lūkojās zālē Čārlzam pie kājām.

—   Kad ar mani runā tā, it kā… it kā nekas nebūtu nolicis… es esmu no sirds pateicīga. Bet tāda laipnība…

—   Tāda laipnība?

—   Tāda laipnība var sāpināt vēl vairāk nekā…

Teikumu nepabeigusi, Sāra pagriezās pret jūru. Čārlzs juta lielu vēlēšanos saņemt viņu aiz pleciem un sapurināt — traģēdijai īstā viela ir uz skatuves, taču ikdienas dzīvē tā šķiet gluži vienkārši perversa. Un to viņš arī pateica, tikai pieklājīgākiem vārdiem.

—   Tas, ko jūs saucat par stūrgalvību, ir mans vienīgais glābiņš, — Sāra atteica.

—    Mis Vudrafa, es runāšu pilnīgi atklāti. Esmu dzirdējis, ka jūs… neesot pie pilna prāta. Manuprāt, tās ir gatavās muļķības; esmu pārliecināts, ka jūs tikai pārlieku bargi nosodāt sevi par pagātnes kļūdām. Nu sakiet, Dieva dēļ, kāpēc jums allaž jāpastaigājas vienai? Vai tad jūs neesat pietiekami sevi sodījusi? Jūs esat jauna, jūs spējat sevi uzturēt. Kā noprotu, jūs esat gluži vientuļa un Dorsetā jūs nekas nesaista.

—    Saista gan.

—   Tas franču virsnieks, vai? — Sāra novērsās, it kā šis temats būtu aizliegts.— Atļaujiet man pateikt līdz galam! Tādi piedzīvojumi ir kā brūce. Ja tos baidās pieminēt, tie sāk pūžņot. Šis francūzis neatgriežas — (ātad viņš nav jūsu cienīgs. Ja nu viņš tomēr atgrieztos, es neticu, ka, neatradis jūs Laimridžā, viņš tik viegli atkāptos, pat nemēģinājis noskaidrot, kur jūs esat, lai tad sekotu jums. Vai tas nav loģiski?

Iestājās ilgs klusums. Čārlzs nostājās tā, lai kaut no vairāku jardu attāluma varētu aplūkot Sāras seju sānskatā. Sāras sejas izteiksmē bija kaut kas neizprotams— gandrīz vai samierināšanās, it kā Čārlzs būtu pateicis kaut ko, kas saskanētu ar dziļāko pārliecību viņas sirdī.

Sāra joprojām raudzījās jūrā, kur jūdzes piecas no krasta uz vakariem slīdēja saules apspīdēta briga ar sārti rudām burām. Viņa klusi noteica, it kā runādama ar tālo kuģi:

—   Viņš nekad vairs neatgriezīsies.

—   Jūs domājat, ka viņš vairs neatgriezīsies?

—   Es zinu, ka viņš vairs neatgriezīsies.

—   Nesaprotu.

Tad Sāra pagriezās un ielūkojās tieši Čārlza mulsajās, raižpilnajās acīs. Kādu bridi gandrīz likās, ka Čārlza apjukums sagādā viņai baudu. Tad viņa atkal novērsās.

—   Nu jau pagājis krietns laiks, kopš saņēmu vēstuli. Šis kungs… — Sāra aprāvās pusvārdā, it kā nožēlotu, ka pateikusi pārāk daudz. Pēkšņi viņa sāka iet, gandrīz vai skriet pa pļavu takas virzienā.

—   Mis Vudrafa!

Viņa pagāja vēl dažus solus, tad atskatījās, un atkal viņas acis Čārlzu gan atraidīja, gan aicināja. Sāras balsī ieskanējās slēpts skarbums gan pret sevi, gan pret Čārlzu.

—   Viņš ir precējies!

—   Mis Vudrafa!…

Taču Sāra viņā vairs neklausījās. Čārlzs palika apjucis stāvam. Viņa izbrīns bija gluži dabisks. Nedabiska bija vainas apziņa, ko viņš tagad juta gluži skaidri. It kā viņš būtu izturējies bezjūtīgi un vienaldzīgi — bet viņš taču nešaubījās, ka rīkojies pēc vislabākās sirdsapziņas! Sāra jau bija nozudusi skatienam, bet Čārlzs vēl ilgi nolūkojās uz to pusi. Tad viņš paskatījās uz tālo brigu, it kā tā zinātu atrisinājumu viņa miklai. Taču gudrāks netika.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Smiltis, laivas, ļaudis liedagā — Tiem priecīgs prāts; Ik brīdi sveiciens kāds No paziņām, ko rūpes nenomāc.

Klints saules rietā, uzsauciens Te tuvs, te tāls; Ass jūras sāls, Liegs valsis, orķestra tik vilinošā balss.

Bet, kad naktī pārnācu, Bij acu priekšā tā — Tik skumja, tomēr agrākā… hārdus. "Piejūras pilsētā 1869. gadā"

Tovakar Čārlzs sēdēja Laimridžas saieta namā starp misis Trenteru un Ernestīni. Laimridžas saieta nams varēja likties necils salīdzinājumā ar līdzīgām celtnēm Bātā vai Čeltncmā, tomēr tā bija tīri patīkama, ietilpīga būve ar skatu uz jūru. Bet — ak vai! — tā bija pārāk jauka un iecienīta iedzīvotāju pulcēšanās vieta un tāpēc, protams, ar laiku tika ziedota uz dižā britu dieva — Ērtību altāra; pilsētas valde, pārlieku rūpēdamās par sabiedrības urīnpūšļiem, to noplēsa, atbrīvojot vietu ērmam, ko droši var dēvēt par visriebīgāko un apkārtējā vidē neiederīgāko publisko tualeti Britu salās.

Neiedomājieties, ka Laimridžas poltnejieši cēla iebildumus vienīgi pret saieta nama frivolo arhitektūru. Īstenībā viņus kaitināja tas, kas šajā ēkā notika. Saieta namā plauka un zēla vista spēle, cigāru kūpināšana, ballītes un koncerti. īsi sakot, tas veicināja izpriecas, turpretim misis Poltneja un viņai līdzīgie nešaubījās, ka ikkatrā cienījamā pilsētā vienīgā ēka, kur pieļaujama cilvēku pulcēšanās, ir baznīca. Nojaucot saieta namu, Laimridžai izrāva sirdi no krūtīm, un līdz šim nevienam vēl nav izdevies pilsētai to atdot.

Čārlzs ar savām dāmām bija ieradies iznīcībai nolemtajā ēkā uz koncertu. Ne jau uz izklaidējošu koncertu, protams, — kā nekā gavēņa laiks! Programmā bija tikai reliģiska satura skaņdarbi. Taču ari tas šķita par traku Laimridžas tumsonīgākajiem prātiem, kuri pret gavēni (vismaz atklātībā) izturējās tikpat bijīgi kā visfanātiskākie musulmaņi — pret ramadanu. Tāpēc galvenajā zālē, kur notika koncerts, papardēm rotātā paaugstinājuma priekšā dažas vietas tomēr bija palikušas brīvas.

Mūsu trīs apgaismotie prāti bija ieradušies laikus tāpat kā vairums publikas, jo— gluži kā astoņpadsmitajā gadsimtā— tā gāja uz šiem koncertiem ar neviltotu sajūsmu, tie sagādāja iespēju gan parādīties cilvēkos, gan paklausīties mūziku. Dāmām tā bija vienreizēja iespēja novērtēt un apspriest sāncenšu tērpus, kā ari, saprotams, parādīt savējos. Pat Ernestīne krita kārdināšanā, par spīti nicinošajai attieksmei pret provinci. Šeit viņa vismaz varēja justies droša, ka reti kura no jaunkundzēm spēs turēt līdzi viņas izsmalcinātajai gaumei un greznībai; zaglīgie skatieni, kas ik pa brīdim pievērsās Ernestīnes mazajai "šķīvja" cepurītei ar zaļi baltajām lentītēm (neies taču viņa valkāt nožēlojamo, vecmodīgo aubi), vert espйrance[11] kleitai, sarkanmelnajam apmetnim un šņorzābaciņiem, bija gluži pieņemama kompensācija par pelēcīgo ikdienu.

Ernestīne tovakar bija vīzdegunīgā un draiskā noskaņojumā; Čārlzam nācās ar vienu ausi uzklausīt misis Trenteras paskaidrojumus par koncerta apmeklētāju radurakstiem un pagātni, bet ar otru— Ernestīnes sotto voce  bezkaunības. Tipiski angliskā lēdija viņā pusē, kā Čārlzs uzzināja no tantes, esot misis Tomkinsa — lāga dvēsele, nedaudz pakurla, "no tām mājām aiz Gobu mājām", dēls Indijā; otra balss tikmēr kodolīgi rezumēja: "Veca vista." Spriežot pēc Ernestīnes izteicieniem, starp tām, kuras iecietīgi — tāpēc, ka tenkodamas, — gaidīja koncerta sākumu, vecu vistu bija daudz vairāk nekā cilvēku. Katra paaudze rada šādu vērtīgu vārdkopu; mūsdienās Ernestīne šīs cienījamās koncerta apmeklētājas dēvētu par "kūku kapsētām"... kas visnotaļ pareizi raksturotu misis Tomkinsas apveidu, vismaz no mugurpuses raugoties.

Beidzot ieradās slavenais Bristoles soprāns kopā ar pavadījuma atskaņotāju — vēl slavenāko sinjoru Ritomello (vai kādu tamlīdzīgu sinjoru, jo, ja pianists bija vīrietis, tad katrā ziņā itālietis), un Čārlzs varēja netraucēti pazondēt savu sirdsapziņu.

Vismaz šādā noskaņā Čārlzs iesāka — it kā sirdsapziņas zondēšana būtu viņa pienākums, un dīvainais fakts, ka tas viņam sagādāja arī prieku, tādējādi palika apslēpts. Atklāti sakot, Čārlzs bija nedaudz aizrāvies ar Sāru… vismaz ar viņas iemiesoto mīklu. Iedams uz sastapšanos ar abām dāmām, lai pavadītu viņas pa Bondstrītu uz saieta namu, Čārlzs bija stingri nolēmis (vismaz viņam tā likās) pastāstīt par savu tikšanos ar Sāru -— pats par sevi saprotams, ar noteikumu, ka par Sāras klejojumiem Kopienas mežā viņas nevienam nedrīkst bilst ne pušplēsta vārda. Tomēr Čārlzam tā arī neizdevās īstenot savu nodomu. Vispirms viņam nācās izšķirt ļoti principiālu strīdu par Ernestīnes neprātīgo iedomu vilkt mugurā zīda kleitu, kaut gan laika apstākļiem piemērotāka vēl arvien bija merinvilna, jo — "tev nebūs valkāt zīdu līdz maijam" — tā skanēja viens no deviņsimt deviņdesmit deviņiem baušļiem, ar ko Ernestīnes vecāki bija papildinājuši desmit baznīcas baušļus. Čārlza komplimenti palīdzēja izkliedēt saspīlēto gaisotni, bet, ja Sāra tā arī netika pieminēta, tad drīzāk gan vainojama bija Čārlza nojauta, ka sarunā ar šo meiteni viņš atļāvies par daudz— nudien zaudējis jebkuru mēra izjūtu. Kur viņam bija galva, ļaujot bruņnieciskumam nevietā ņemt virsroku pār veselo saprātu! — bet ļaunākais visā šai lietā rādījās tas, ka tagad būtu velnišķīgi grūti izskaidrot to Ernestīnei.

Čārlzs labi apzinājās, ka šī jaunkundze spējīga uz bīstamu greizsirdību, lai gan pašlaik tas vēl nekādi neizpaužas. Ļaunākajā gadījumā Ernestīne būtu pilnīgā nesaprašanā par Čārlza rīcību un saskaistos, labākajā gadījumā — tikai paķircinātos, bet tas bija vājš mierinājums. Čārlzs nevēlējās, ka viņu Sāras dēļ ķircina. Iespējams, ka Čārlzs būtu varējis bez liela riska uzticēties misis Trcnterai. Čārlzs zināja, ka misis Trentera arī ir norūpējusies par Sāras likteni, taču šī lāga sieviete galīgi neprata mānīties. Viņš nevarēja prasīt, lai misis Trentera kaut ko slēpj no Ernestīnes, bet, ja Ernestīne par Čārlza piedzīvojumiem uzzinātu no tantes, tad gan viņš dabūtu sutu.

Pārējās noskaņās, savās tāvakara jūtās pret Ernestīni Čārlzs nemaz neuzdrīkstējās iedziļināties. Ernestīnes garastāvoklis viņu ja ne gluži kaitināja, tad tomēr likās dīvains, nevajadzīgi samākslots, it kā Ernestīne to būtu pieskaņojusi drīzāk savai franču cepurītei nekā gaidāmajam notikumam. Tas prasīja zināmu attieksmi arī no Čārlza— atbilstošu mirdzumu acīs, nemitīgu smaidīšanu — ar to viņš Ernestīni ari aplaimoja, bet Čārlzam tas iznāca samāksloti, tāpēc šķita, ka viņus abus apņem divkāršas izlikšanās aura. Varbūt tur bija vainojams Hcndcļa un Baha drūmums tik lielā devā, varbūt regulārās disonanses starp solisti un pavadījuma atskaņotāju, — lai nu kā, Čārlzs pieķēra sevi zaglīgi vērojam blakus sēdošo meiteni, it kā redzētu viņu pirmo reizi — kā pilnīgu svešinieci. Viņa bija ļoti jauka un glīta… bet vai šī seja ar tās nemainīgo paradoksālo izteiksmi — nopietna iedziļināšanās un garlaicība reizē — nebija mazliet bezpersoniska un vienmuļa? Kas gan vairs atliktu no šīs sejas, ja nebūtu šo divu īpašību? Klajš egoisms. Taču šo nežēlīgo domu Čārlzs tūdaļ atraidīja. Ko gan citu var gribēt no bagātu vecāku vienīgās meitas? Dievs tam liecinieks — salīdzinājumā ar pārējām līgavaiņu medniecēm Londonas jauno bagātnieču aprindās Ernestīne nemaz nebija tik bezpersoniska — citādi jau Čārlzs nebūtu viņu iemīlējis. Bet vai tas bija vienīgais iespējamais salīdzinājums, un vai tas bija vienīgais līgavu tirgus? Čārlzs bija cieši pārliecināts, ka pats atšķiras no lielākās daļas sava vecuma jaunekļu. Ne velti viņš bija tik daudz ceļojis; Anglijas sabiedrība viņam šķita pārāk aprobežota, angļu nopietnība— pārāk nopietna, angļu domāšanas veids — pārāk moralizējošs, angļu reliģija — pārāk fanātiska. Tātad?… Vai tikai šajā svarīgajā jautājumā— izvēloties sievieti, ar kuru dalīties visos dzīves priekos un bēdās, — viņš nav gājis pa gaužām nomīdītu taku? Varbūt vissaprātīgākā gājiena vietā viņš izdarījis visvienkāršāko?

Kāda tad būtu bijusi saprātīgākā rīcība? Nogaidīt.

Šīs dzēlīgās paššaustīšanās iespaidā Čārlzs sāka žēlot pats sevi — tāds lielisks puisis iekritis lamatās, Bairons gūstā! — un domās atkal atgriezās pie Sāras, centās iztēloties viņas veidolu, seju, muti… viņas devīgo muti. Tā uzvēdīja neskaidras atmiņas, pārāk nenoteiktas, varbūt pārāk vispārīgas, lai tās varētu atšķetināt līdz konkrētam pirmavotam, taču šīs atmiņas nedeva Čārlzam mieru un mulsināja viņu, aicinādamas uz kādu apslēptu vietu paša dvēseles dzīlēs, kuras eksistenci Čārlzs līdz šim nemaz nebija nojautis. Viņš sacīja sev: tas ir bezgala muļķīgi, bet šī meitene mani nez kāpēc pievelk. Čārlzs nešaubījās, ka viņu pievelk ne jau Sāra pati — kas par niekiem, viņš taču ir saderināts! — bet kāda dīvaina nojausma, kāda iespējamība, ko Sāra simbolizē. Sāra lika viņam justies kā zaudētājam. Nākotni Čārlzs bija paradis allaž iztēloties kā visplašāko iespēju zemi, un nu tā pēkšņi pārvērtās par ceļojumu ar stingri noteiktu galamērķi. Un to viņam bija atgādinājusi Sāra.

Ernestīnes elkonis maigi atgādināja Čārlzam tagadni. Dziedātāja gaidīja aplausus, un Čārlzs negribīgi ziedoja savu artavu. Paslēpusi plaukstas uzrocī, Ernestīne ērmoti uzmeta lūpu, izrādīdama nepatiku vienlaikus par Čārlza aizmāršību un par atbaidošo priekšnesumu. Čārlzs uzsmaidīja līgavai. Viņa taču ir tik jauniņa, gluži kā bērns! Kā gan lai uz viņu dusmojas? Būdama maigā dzimuma pārstāve, Ernestīne daudz ko nemūžam nesapratīs: kaut vai to, cik pilnasinīga dzīve vīrietim, cik sarežģīts liktenis tam, kura pasaule neaprobežojas ar tērpiem, mājas soli un bērniem.

Nekas, gan jau viss būs labi, tiklīdz Ernestīne tā īsti nokļūs Čārlza gādībā: viņa gultā, viņa bankas rēķinā… un viņa sirdī, protams, arī.

Sems tajā pašā brīdī domāja pilnīgi pretējas domas — cik ļoti^ saprotoša Ievas meita trāpījusies viņam. Šodien mums grūti apjaust, kāds milzu bezdibenis reiz pletās starp Londonas puisi un kučiera meitu no nomaļa Austrumdevonširas ciematiņa. Lai sastaptos, viņiem vajadzēja pārvarēt gandrīz tikpat daudz šķēršļu, it kā viņš būtu eskimoss, bet viņa — zulu. Viņiem pat nebija īsti kopējas valodas, tik bieži viņi pārprata viens otru.

Tomēr šis atstatums, visi šie nepārvarētie un tolaik nepārvaramie bezdibeņi — nebija taču ne radio, ne televīzijas, ne lētas satiksmes, kas palīdzētu pārmest pār tiem tiltu, — nebija nemaz tik peļami. Varbūt cilvēki tolaik mazāk zināja cits par citu, bet līdz ar to viņi jutās cits no cita neatkarīgāki un saglabāja spilgtāku individualitāti. Viņi nevarēja ieslēgt un izslēgt visu pasauli, vienkārši pagriežot kloķi vai nospiežot pogu. Svešinieki tiešām likās svešādi, un reizēm viņu svešādums bija satraucoši pievilcīgs. Varbūt visai cilvēcei kopumā nāk par labu, ka mēs kontaktējamies aizvien vairāk un vairāk. Tomēr es esmu ķeceris un uzskatu, ka mūsu priekšteču nošķirtība deva viņiem vairāk vietas, kur izvērsties, un to var tikai apskaust. Šodien pasaule mūs vārda tiešā nozīmē pārlieku nomāc.

Kādā provinces krodziņā Sems mierīgi varēja radīt un ari radīja iespaidu, ka zina par lielpilsētu pilnīgi visu, ko vērts zināt, un vēl mazliet. Pret jebko, kam trūka Londonas elegances un Vestendas spožuma, viņš izturējās ar neslēptu nicinājumu. Taču sirds dziļumos Sems nespēja pārvarēt šaubas un nedrošību — ne jau par to, kas viņš gribētu kļūt (kaut kas gluži cits, nekā viņš bija), bet par to, vai viņam tas būs pa spēkam.

Turpretī Mērija dziļi sirdī bija pavisam citāda. Protams, Sems bija viņu apmulsinājis ar savu neapstrīdamo pārākumu, un viņas ķircināšanās bija vienīgi pašaizsardzība pret tādu neapšaubāmu sociālu pārsvaru: pret pilsētnieku mūžseno prasmi apiet šķēršļus, atrast sānceļus, pasteidzināt notikumu gaitu. Taču viņai piemita iekšēja nosvērtība, neviltota pašpaļāvība, pārliecība, ka ar laiku viņa kļūs laba sieva un māte. Mērija prata novērtēt cilvēkus… viņa, piemēram, ļoti labi uztvēra atšķirību starp savu-saimnieci un saimnieces māsasmeitu. Mērija taču bija zemniece, un zemnieki dzīvo daudz tuvāk patiesajām vērtībām nekā pilsētu heloti.

Sākumā Mērija pievilka Semu ar to, ka viņa kā vasaras saulīte atšķīrās no notrulušajām Dollijām un staigulēm[13], ar kurām aprobežojās Sema līdzšinējā seksuālā pieredze. Šai ziņā pārliecības par savām spējām Scmam netrūka. Kā jau koknejietim, Semam bija skaisti, melni mati, zilas acis un svaiga sejas krāsa; viņš bija slaids un smalki veidots, un visas viņa kustības bija precīzas un vijīgas, — tiesa, viņam piemita nosliece uz dažiem no Čārlza noskatītiem un vareni pārspīlētiem žestiem, kas viņam šķita īpaši smalki. Sievietes reti uzlūkoja Semu vienaldzīgām acīm, taču tuvākās attiecībās ar Londonas meičām Sems nekad nebija iepazinis neko daudz vairāk par sava cinisma atspulgu. Īstenībā Sems bija zaudējis galvu Mērijas nevainības pēc. Viņš jutās kā puišelis, kas laiž saules zaķīšus, līdz vienā jaukā dienā iespīdina tos acīs kādam, kurš izrādās pārāk maigs, lai tam darītu pāri. Semam pēkšņi sagribējās vienmēr būt tādam kā ar Mēriju, iepazīt viņu tuvāk.

Abu kalpu dziļākā interese vienam par otru pēkšņi pamodās tai pašā rītā, kad nolika ciemošanās pie misis Poltncjas. Vispirms viņi izrunājās par saviem saimniekiem — par mistera Čārlza un misis Trenteras labajām un sliktajām īpašībām. Mērija uzskatīja, ka Semam vareni paveicies ar tādu lielisku, smalku kungu kā Čārlzs. Sems iebilda un tad, pats sev par pārsteigumu, sāka klāstīt šai "govju kūts daiļavai" tādus noslēpumus, kādos līdz šim mēdza atzīties vienīgi pats sev.

Sema sapnis bija gaužām necils — viņš ilgojās kļūt par kungu modes preču tirgotāju. Galantērijas veikaliem Sems nekad nespēja vienaldzīgi paiet garām — viņam allaž vajadzēja apstāties un uzmest aci skatlogiem, lai izteiktu kritiskas vai arī atzinīgas piezīmes, kā nu kuro reizi. Sems bija pārliecināts, ka viņam ir nags uz jaunākajām modēm. Kopā ar Čārlzu viņš bija izbraukājies pa ārzemēm un aizguvis daudz svešzemju ideju galantērijas jomā.

Par to visu (un ari par savu dziļo apbrīnu pret misteru Frīmenu) Sems stāstīja diezgan juceklīgi; bija paredzami milzīgi šķēršļi, trūka gan kapitāla, gan izglītības. Mērija bikli klausījās, apbrīnoja šo agrāk nepazīto Semu un to, ka tieši viņai tik drīz tiek uzticēti Sema dvēseles noslēpumi. Sems juta, ka runā par daudz. Taču katru reizi, kad viņš nervozi palūkojās augšup, baidīdamies ieraudzīt smīnu, zobgalīgu izteiksmi, kaut niecīgāko pazīmi, ka tiek izsmiets par savām muļķīgajām iedomām, plati ieplestajās Mērijas acīs viņš redzēja vienīgi dedzīgu interesi un biklu lūgumu turpināt. Sema klausītāja juta, ka ir vajadzīga, un, ja meitene jūtas vajadzīga, tad viņa ir jau par ceturtdaļu iemīlējusies.

Pienāca laiks atvadīties. Semam šķita, ka viņš tikai nupat atnācis. Viņš piecēlās, un Mērija viņam uzsmaidīja — atkal nedaudz šķelmīgi. Sems gribēja teikt, ka vēl nekad nav stāstījis par sevi tik brīvi, tik nopietni. Taču viņš nevarēja atrast īstos vārdus.

—   Labi. Nu tad rītā saskriesimies?

—   Gan jau.

—   Tev laikam ir kāds pielūdzējs?

—   Nē, neviens man tā īst nepatīk.

—   Kā nu nebūs? Es dzirdēju, ka esot.

—   Ko niekus… Mūs tenku vācelēm jau vajg, par ko mēles trīt. Sems maidzīja pirkstos katliņa malu. — Visur tas pats. — Iestājās

klusums. Sems ieskatījās Mērijai acīs. — Es tak neesu gluži zemē metams, ko?

—   Vai tad es tā teic?

Atkal klusums. Sems jau bija apmaidzījis katliņu no visām pusēm.

—   Es esmu pazinies ar daudzām meičām. Visādām. Neviena nav kā tu.

—   Ir nu gan brīnums!

—   Jā… Tāda kā tu… man nav gadījusies. — Atkal klusums. Mērija skatījās nevis uz Semu, bet priekšauta apakšmalu. — Nu, kā tad paliek? Vai gribi apskatīties Londonu?

Mērija atplauka smaidā un dedzīgi pamāja.

—  Kad mans saimnieks un tavējā jaunkundze saprecēsies, tad redzēsi! Es tev visu pilsētu izrādīšu.

—   Tiešām?

Sems pamirkšķināja, un Mērija aizšāva plaukstu mutei priekšā. Viņas acis pietvīkušajā sejā staroja.

—   Tu jau nemaz negribēs ar man staigāt, kad visriņķī būs tās lepnās londonietes!

—   Ja tu bišķīt uzpucētos, nebūtu ne vainas. Tu ar būtu smuka dāma.

—   Ko nu mels!

—   Ka es saku!…

Viņu skatieni sastapās — un ilgi nešķīrās. Sems smalki paklanījās un piespieda katliņu pie sirds.

—   A demang, madymoselle. — Ko t' teici?

—    Franču valodā tas nozīmē — uz redzi rīt Kūmstrītā, kur tavs uzticamais būs jau priekšā!

Mērija novērsās, nespēdama Semu uzlūkot. Sems veikli atkāpās meitenei aiz muguras, satvēra viņas plaukstu un pacēla to sev pie lūpām. Mērija atrāva roku un izbijusies paskatījās, it kā uz plaukstas varētu būt palicis netīrs nospiedums. Viņi atkal pārmija skatienus. Mērija kodīja skaistās lūpas. Sems vēlreiz pamirkšķināja un tad gāja prom.

Es nezinu, vai viņi nākamajā rītā satikās, par spīti Čārlza kategoriskajam aizliegumam, bet tās pašas dienas pievakarē, iznācis no misis Trenteras mājas, Čārlzs ieraudzīja Semu nepacietīgi gaidām ielas otrā pusē. Čārlzs sveicināja viņu ar romiešu žēlsirdības žestu, un Sems panāca tuvāk, atkal godbijīgi piespiedis cepuri pie sirds — it kā atdodams godu garāmbraucošai sēru procesijai. Taču viņa ģīmis bija atplaucis platā smīnā.

Un tagad mums jāpārceļas gandrīz par nedēļu uz priekšu, uz vakaru, kad notika koncerts un Sems par sieviešu dzimumu izdarīja secinājumus, kas tik ļoti atšķīrās no viņa saimnieka secinājumiem, —jo tovakar Sems atkal viesojās tai pašā virtuvē. Par nelaimi, šoreiz klāt bija arī duenja — misis Trenteras ķēkša. Taču duenja gulēja Vindzoras krēslā pie vaļējā pavarda, aizmigusi dziļā miegā. Sems un Mērija sēdēja vistumšākajā virtuves kaktā. Viņi nesarunājās. Tas nemaz ari nebija vajadzīgs, jo viņi bija sadevušies rokās. No Mērijas puses tā bija tīrā pašaizsardzība, jo tikai šādi viņa varēja atvairīt Sema roku. kura visu laiku mēģināja apskaut viņas vidukli. Un, ja Sems, par spīti pretestībai un klusēšanai, tomēr uzskatīja Mēriju par ļoti saprotošu meiteni, tā ir mīkla, kuru nevienam mīlētājam nevajadzēs izskaidrot.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Kāds gan tur brīnums, ka sabiedrības likumus reizēm neievēro tie, kurus sabiedrības acs parasti nepamana un kurus sabiedrības sirds, kā rādās, atstumj? doktors džons saimons. "Ziņojums par medicīnisko stāvokli pilsētā" (1849)

Pie strauta ceļos nometos, Lai kāri dzertu vēl un vēl. Un šķita — paceļas pār to Kāds pazīstams, bet gaistošs tēls. hārdus. "Saulgriežu nakti"

Divas dienas Čārlza āmuriņi neskarti gulēja mugursomā. Viņš bija atmetis domas par testiem, kas gaida savu atradēju, un arī ar testiem saistītās asociācijas — aizmigušas sievietes uz saules apspīdētiem klinšu laukumiņiem. Bet tad Ernestīnei uznāca migrēna— un Čārlzam atkal gadījās brīva pēcpusdiena. Sākumā viņš vēl šaubījās, taču, piegājis pie loga un paskatījies uz līci, visapkārt redzēja nomācošu garlaicību. No viesnīcas izkārtnes viņā drūmi vērās balts lauva ar izkāmējuša pekinieša ģīmi, kurš (oti līdzinājās — kā Čārlzs jau agrāk bija ievērojis — misis Poltnejai. Ārā ne vēsmiņas, nomācies… debesis sedza pelēcīgi mākoņi, bet tie bija pārāk augstu, lai būtu jābaidās no lietus. Čārlzs bija iecerējis uzrakstīt pāris vēstuļu, taču nejutās īstajā noskaņojumā.

Godīgi sakot, viņam nebija noskaņojuma ne uz ko; dīvainā kārtā viņu atkal bija pārņēmušas senās ceļojumu alkas, kuras pēdējos gados jau šķita gandrīz piemirsušās. Čārlzu pēkšņi pārņēma ilgas pēc Kadisas, Neapoles, Morcjas, pēc saulainās Vidusjūras, bet ne jau tikai Vidusjūras pavasara saules dēļ; viņš ilgojās brīvības, tās lieliskās sajūtas, ka ceļojums turpināsies vēl nedēļām ilgi, ka priekšā vēl gaida neizzinātas salas, kalni, noslēpumainā zilgmē tītas tāles.

Pēc pusstundas Čārlzs pagāja garām Pienotavai un nozuda Kopienas mežā. Viņš varēja iet arī uz citu pusi? Jā, varēja. Taču Čārlzs bija stingri apņēmies nespert, ne soli klinšu pļaviņas virzienā; ja viņš gadījumā sastaptos ar mis Vudrafu, tad pieklājīgi, bet nelokāmi izdarītu to, ko vajadzēja izdarīt jau iepriekšējā reizē, — kategoriski atteiktos ielaisties jebkādās sarunās. Katrā ziņā bija skaidrs, ka savām pastaigām Sāra allaž izvēlas vienu un to pašu vietu. Čārlzs jutās drošs, ka, turēdamies no tās pienācīgā attālumā, izvairīsies no sastapšanās.

Domāts, darīts — labu gabalu pirms zināmās vietas Čārlzs pagriezās uz ziemeļiem, prom no jūras, kalnup, un iesoļoja plašā efejām apvītu ošu birztalā. Šie oši bija milzīgi, no vislielākajiem Anglijā, un to varenās lapotnes pavēnī zaļoja eksotiska izskata papardes. Tieši ošu grandiozie apmēri bija uzvedinājuši Klintsapakšas iekarotāju uz domām par dendrāriju; Čārlzu pārņēma niecības sajūta — tīkamas niecības —, kad viņš gāja starp ošiem pretim gandrīz vertikālajai kaļķakmens kraujai, kas pavērās skatienam nedaudz augstāk. Čārlza garastāvoklis arvien uzlabojās, it sevišķi tai brīdī, kad starp kaņepenēm un Ārona nūjām parādījās pirmie krama atsegumi. Un drīz vien viņš atrada Echinocorys scutata testu. Gliemežnīca bija galīgi nobružājusies, no piecām vēdekļveidīgajām līnijām atlikušas tikai vāji nojaušamas švīkas, tomēr tas bija labāk nekā palikt pavisam tukšā; šādi iedvesmots, Čārlzs līkņādams uzsāka savus meklējumus.

Pēc kāda laika viņš nonāca kraujas pakājē, kur bija sakrājies visbiezākais krama nobiru slānis un testi, jādomā, vismazāk cietuši no dēdēšanas un abrāzijas. Turēdamies šajā joslā, Čārlzs lēnām virzījās uz rietumiem. Dažviet efejas bija sazēlušas varen kuplas un vijās augšup, nešķirodamas, klints vai koka stumbrs, un šūpojās Čārlzam virs galvas gluži kā nodriskāti aizkari. Vienubrīd viņam nācās spraukties pa tādu kā efeju tuneli, kura galā vīdēja lauzma, liecinot par nesen notikušu krama bluķu nogruvumu. Šādā vietā bija vislielākās cerības uz testiem, un Čārlzs, no visām pusēm ciešu kazenāju audžu aizsegts, sāka rūpīgi pārmeklēt šo laukumiņu. Minūtes desmit viņš darbojās pilnīgā klusumā, ko pārtrauca vienīgi teļu māvieni ganībās kaut kur tālu augšā zemes iekšienē, meža baložu spārnu švīksti un klusā dūdošana un tik tikko sadzirdama pierimušās jūras šalkoņa dziļi lejā aiz meža. Te pēkšņi Čārlzam izklausījās, it kā kristu akmens. Viņš pacēla galvu, taču, neko aizdomīgu nemanījis, nosprieda, ka tik tiešām no kraujas būs novēlies kāds krama gabals. Vēl brīdi viņš mierīgi meklēja'testus, bet tad neizprotamā kārtā — šī intuīcija varbūt ir pēdējais atgādinājums par to, kādas spējas cilvēkiem piemitušas akmens laikmetā, — sajuta, ka tuvumā ir vēl kāds. Čārlzs zibenīgi palūkojās visapkārt.

Viņa stāvēja daudz augstāk par Čārlzu — tai vietā, kur izbeidzās efeju tunelis, apmēram četrdesmit jardu attālumā. Čārlzs nezināja, cik ilgi viņa tur jau stāv, bet tad atcerējās pirms brīža dzirdēto troksni. Pirmajā mirklī Čārlzs tīri vai izbijās: šķita nedabiski, ka Sāra piezagusies tik klusi. Tiesa, viņai nebija naglotu zābaku, tomēr viņa acīmredzot bija gājusi ļoti piesardzīgi. Laikam gribējusi pārsteigt Čārlzu, tātad apzināti izsekojusi viņu.

—   Mis Vudrafa! — Čārlzs pacēla platmali. — Kā tad jūs tc gadījāties?

—   Es pamanīju jūs nākam.

Čārlzs pakāpās pa akmeņiem tuvāk Sārai. Arī šoreiz viņa turēja cepuri rokā. Čārlzs pamanīja, ka mati Sārai atrisuši, it kā viņa būtu stāvējusi vējā, — bet nekāda vēja taču nebija. Izspūrušie mati piešķīra viņai gandrīz vai mežonīgu izskatu, to vēl pastiprināja ciešais skatiens. Čārlzs nobrīnījās, kā gan viņam līdz šim nav ienācis prātā, ka Sāra varbūt patiešām ir nedaudz jukusi.

—   Vai jūs gribējāt… man ko sacīt?

Atkal Sāra cieši nolūkojās Čārlzā, tikai šoreiz nevis viņam cauri, bet drīzāk gan it kā no augšas. Viņai bija viena no tām īpatnējām sejām, kuru pievilcība ļoti atkarīga no dažādām smalkām niansēm: no redzes leņķa, apgaismojuma, noskaņas. Patlaban to lieliski izcēla rēnās saules stari, ieslīpi spīdēdami caur mākoņu spraugu, kā jau parasts vēlā Anglijas pēcpusdienā. Saules stari krita Sārai sejā, izgaismojot viņas siluetu uz tumši zaļā fona, un šī seja pēkšņi bija bezgala skaista — patiesi skaista, smeldzoši skumīga un tomēr starojoša, iekšēja un ārēja mirdzuma apskaidrota. Čārlzs atcerējās — reiz Pirenejos, Gavarnī, kāds zemnieks bija dievojies, ka redzējis pašu Jaunavu Mariju stāvam uz deboulisi netālu no ceļa… tikai dažas nedēļas pirms tam, kad pa šo ceļu bija gadījies iet Čārlzam. Čārlzu aizveda uz to vietu — nekā īpaša. Bet ja viņu tur būtu aplaimojusi tāda parādība kā šobrīd?

Tomēr šai parādībai acīmredzot bija ikdienišķāka sūtība. Sāra parakņājās mēteļa kabatās un izvilka divus lieliskus Micraster testus — katrā rokā pa vienam. Čārlzs piegāja viņai klāt un appētīja tos rūpīgāk. Tad pārsteigts ielūkojās Sāras skumjajā sejā. Viņš atcerējās, ka torīt pie misis Poltncjas bija ieminējies par paleontoloģiju, par jūras ežu nozīmīgumu. Viņš atkal paskatījās uz abiem nelielajiem priekšmetiem Sāras plaukstās.

—   Vai jūs tos neņemsiet?

Cimdu Sārai nebija— un viņu pirksti saskārās. Čārlzs skatījās uz testiem, taču domāja vienīgi par vēso pirkstu pieskārienu.

—   Liels paldies! Tie ir lieliski eksemplāri.

—   Vai šie ir tie, ko jūs meklējat?

—   Jānudien.

—   Un kādreiz tie bija jūras gliemeži?

Čārlzs mirkli svārstījās, tad paņēma labāk saglabājušos testus un parādīja, kur atrodas mute, ambulakra, anālā atvere. Kamēr Čārlzs runāja un tika nopietni uzklausīts, viņa nepatika izzuda. Meitene izskatījās dīvaina, taču, kā liecināja viņas jautājumi, jukusi jau nu gan viņa nebija. Beidzot Čārlzs rūpīgi noglabāja abus testus savā kabatā.

1 (Šeit) klintsbluķis <fr.).

—   Tas ir [oti laipni, ka jūs man tos sameklējāt.

—   Man jau tāpat nav ko darīt.

—    Es nupat grasījos doties mājup. Varbūt drīkstu pavadīt jūs līdz takai?

Taču Sāra nekustējās. — Es vēlētos arī jums pateikties, mister Smitson… par piedāvāto palīdzību.

—   Tā kā jūs to noraidījāt, pateikties nav iemesla.

Uz brīdi iestājās klusums. Čārlzs pagāja Sārai garām un ar spieķi pašķīra efeju vijumus, atbrīvodams viņai ceļu. Taču Sāra, nodūrusi acis, joprojām nekustīgi stāvēja lauzmas vidū.

— Man nevajadzēja jums sekot.

Čārlzs vēlējās, kaut varētu saskatīt viņas seju, taču tas neizdevās.

—   Manuprāt, labāk būs, ja es iešu.

Sāra neatbildēja, un Čārlzs pagriezās uz efeju pusi. Tomēr nenocietās un vēlreiz atskatījās. Sāra pār plecu lūkojās Čārlzā, un šķita, ka viņas ķermenis nepatikā novēršas no sejas, uzgriež muguru šādai nekaunībai, jo Sāras acis, kaut arī tajās joprojām vīdēja kaut kas no agrākā visaptverošā pārmetuma, šobrīd bija drīzāk aicinošas. Sāras acīs bija lasāmas sāpes, un sāpīgi bija tajās skatīties… sašutums, neģēlīgi piesmiets vājums. Tās nevainoja Čārlzu varmācībā, bet notikušās varmācības neredzēšanā. Viņi ilgi ncatņemdamics lūkojās viens otram acīs, tad Sāra, vaigiem kvēlojot, nomurmināja, lūkodamās uz zemi:

—   Man nav neviena, kam lūgt palīdzību.

—   Es ceru, ka jūs sapratāt mani pareizi. Misis Trcntera…

—   Jā, viņa ir laipna sieviete. Taču ne jau laipnība man vajadzīga.

Klusums. Čārlzs joprojām turēja spieķi starp efeju vijumiem,

piedāvājot ceļu.

—   Stāsta, ka vikārs esot ļoti prātīgs vīrs.

—   Tieši viņš iepazīstināja mani ar misis Poltneju.

Čārlzs stāvēja pie efejām kā pie durvīm. Viņš baidījās paskatīties Sārai acīs un drudžaini meklēja glābiņu.

—   Ja jūs atļautu man aizlikt kādu vārdu par jums misis Trenterai, es darītu to ar vislielāko prieku… taču man pašam gan neklājas…

—   Vēl vairāk iedziļināties manās problēmās.

—   Jā, tieši to es gribēju teikt. — Sāra skatījās kaut kur tālē. Čārlzs norājis viņu… Ļoti lēnām Čārlzs atbrīvoja efeju stīgas, un tās atkal nokārās lejup. — Vai neesat pārdomājusi manu priekšlikumu — aizbraukt no šejienes?

—   Es zinu, kas ar mani notiktu, ja es pārceltos uz Londonu. — Čārlzs iekšēji saspringa. — Mani piemeklētu tāds pats liktenis, kāds lielpilsētās sagaida daudzas jo daudzas negodā kritušas sievietes. — Tagad Sāra skatījās Čārlzam tieši acīs. Viņa piesarka vēl vairāk. — Tur es patiešām kļūtu par to, par ko šeit daudzi mani jau tagad uzskata.

Tas bija briesmīgi, apkaunojoši! Čārlzs nomurmināja:— Dārgā mis Vudrafa… — Nu arī viņš bija piesarcis.

—    Es esmu vāja. Un ļoti labi to apzinos,— Sāra teica un rūgti piebilda: — Es esmu grēkojusi.

Tāda atklātība — pret svešu cilvēku, šādos apstākļos — pilnīgi iznīcināja labo iespaidu, ko Sāra bija atstājusi uz Čārlzu, uzmanīgi klausīdamās viņa īso lekciju par jūras ežu fosilijām. Taču abās kabatās Čārlzs juta Sāras dotos testus; zināmā mērā viņš bija nonācis Sāras varā un pats sev neuzdrošinājās atzīties, ka jūtas nedaudz glaimots, kā garīdznieks, kuram lūdz padomu dvēseles lietās.

Viņš skatījās uz sava spieķa dzelzs uzgali.

—   Vai šīs bailes saista jūs pie Laimridžas?

—   Daļēji.

—    Vai atceraties, ko jūs man sacījāt iepriekšējo reizi, tieši pirms šķiršanās? Vai vēl kāds to zina?

—   Ja viņi to zinātu, tad nepalaistu garām izdevību iesviest man acīs.

Ilgstošs klusums. Cilvēku attiecībās reizēm iestājas tādi brīži —

modulācijas —, kad fakti, kas mūsu apziņā līdz šim bijuši vienīgi objektīva realitāte, paviršs, vispārināts spriedums (vīrietis — alkoholiķis, sieviete ar nelaimīgu pagātni un tā tālāk), pēkšņi kļūst subjektīvi, neatkārtojami, empātijas ceļā no novērojuma pārvēršas pārdzīvojumā. Tieši šāda pārmaiņa norisinājās Čārlza smadzenēs tobrīd, kad viņš uzlūkoja grēcinieces nodurto galvu. Kā lielākā daļa no mums līdzīgā situācijā — kuram gan nav gadījies nokļūt dzērāja apskāvienos! — Čārlzs drudžaini meklēja izeju, kā pēc iespējas ātrāk un diplomātiskāk atjaunot status c/uoK

—    Man jūsu žēl. Taču, godīgi sakot, es nesaprotu, kādēļ jūs… kā liekas… cenšaties padarīt mani par savu uzticības personu.

Tagad Sāra— it kā visu laiku būtu gaidījusi tieši šo jautājumu — sāka bērt vārdus kā pupas; tā bija gandrīz vai vesela runa, no galvas iekalta litānija.

—   Tāpēc ka jūs esat ceļojis. Jūs esat izglītots. Jūs esat labi audzināts. Tāpēc… nu, tāpēc… es nezinu, man visapkārt dzīvo cilvēki, kuri pasaules acīs ir laipni, dievbijīgi kristieši, bet man viņi šķiet nežēlīgāki par visnežēlīgākajiem mežoņiem, stulbāki par visstulbākajiem dzīvniekiem!

' Esošais stāvoklis (lai.).

Es nespēju samierināties ar tādu patiesību. Ar pasauli bez izpratnes un iejūtības. Bez nevienas pietiekami augstsirdīgas dvēseles, kura saprastu, ka es esmu cietusi, kāpēc es esmu cietusi… un ka, lai cik smagi ari būtu mani grēki, nav taisnīgi, ka man jācieš tik daudz. — Iestājās klusums. Nesagatavots šai atklātībai, jau agrāk nojaustajai patiesībai, ka meitenes ārējā atturība slēpj asu prātu, Čārlzs nebilda ne vārda. Sāra novērsās un turpināja klusākā balsī: — Laimīga es jūtos tikai miegā. Kad pamostos, tūdaļ iesākas murgs. Man šķiet, ka esmu pamesta uz vientuļas salas, ieslodzīta, nolādēta, bet par kādiem noziegumiem… nezinu.

Čārlzs izbijies skatījās viņai mugurā, kā nogruvuma bīdamies, bēgt gribēdams, bet nevarēdams, kaut ko sacīt gribēdams, bet nevarēdams.

Pēkšņi meitenes acis ieurbās viņa acis. — Kādēļ es esmu piedzimusi par Sāru Vudrafu? Kādēļ es neesmu piedzimusi par mis Frīmenu? — Bet, tikko izrunājusi šo vārdu, viņa tūdaļ novērsās, apzinādamās, ka aizgājusi par tālu.

—   To nu jums nevajadzēja jautāt.

—   Es negribēju…

—   Skaudība ir piedodama jūsu…

—   Nejau skaudība! Neizpratne!

—   Nav manos spēkos — nedz gudrāku vīru spēkos — jums šai ziņā palīdzēt.

—   Es neticu, nē! Neparko tam neticu!

Čārlzam arī agrāk bija gadījies, ka sievietes, visbiežāk Ernestīne, pa jokam viņam iebilst. Taču tas notika rotaļīgā tonī. Ja vīrietis runāja nopietni, sievietei nepieklājās apstrīdēt viņa viedokli, varbūt vienīgi ļoti piesardzīgos vārdos. Taču Sāra laikam gan turēja sevi prāta ziņā gandrīz vai līdzvērtīgu Čārlzam, turklāt izrādīja to tieši tādā brīdī, kad viņai vajadzēja uzvesties pēc iespējas bijīgāk, ja vēlējās sasniegt mērķi. Čārlzs jutās aizvainots, viņš… viņam trūka vārdu. Loģiski ņemot, viņam tagad pienācās pacelt cepuri un vēsi atvadīties, un aiziet, naglotos zābakus klaudzinot. Taču viņš stāvēja gluži kā zemē iemiets. Varbūt viņam bija pārlieku vienkāršots priekšstats par sirēnām, par to, kādas tās ir un kādā izskatā mēdz parādīties, — garajām cirtām plīvojot, alabastra statujas kailumā, ar nāras asti, — un par Odiseju, kuru viņš, iespējams, iztēlojās ar tādu sejas izteiksmi kā labāko angļu klubu apmeklētāju. Klintsapakšā nebija doriešu tempļu, tomēr Čārlza priekšā stāvēja Kalipso.

Sāra nomurmināja: — Nu esmu jūs aizvainojusi.

—    Mis Vudrafa, jūs mani mulsināt! Es nevaru ne iedomāties, ko vēl ** jūs gaidāt, ar kādu padomu vēl varu jums palīdzēt. Jums taču jāsaprot, ka vēl lielāka tuvība starp mums, lai cik nevainīga, manos pašreizējos apstākļos ir pilnīgi neiespējama.

Klusums; kaut kur meža zaļumā neredzama smējās dzilna, uzjautrinādamās par abiem nekustīgajiem divkājaiņiem tur apakšā.

—    Vai tad es… lūgtos jūsu žēlastību… ja nebūtu novesta galīgā izmisumā?

—   Es nebūt neapšaubu jūsu izmisumu. Bet jums taču jāatzīst, ka jūsu vēlēšanās ir nepiepildāma. — Čārlzs piebilda: — Patiesībā es vēl joprojām nesaprotu, ko jūs īsti gribat.

—   Es gribētu pastāstīt jums, kas ar mani notika pirms pusotra gada.

Nekādas atbildes. Sāra palūkojās uz Čārlzu, it kā novērtēdama viņa

reakciju. Čārlzs atkal saspringa. Neredzamā saite satrūka, un Čārlzā atkal ņēma virsroku tradicionālais anglis. Viņš saslējās kā piemineklis aizdomu pilnam sašutumam, nelokāmam nosodījumam — tomēr viņa acīs kaut kas joprojām tiecās pēc Sāras… meklēja izskaidrojumu, iemeslu… Bīdamies, ka meitene vēl kaut ko sacīs, Čārlzs jau grasījās klusi ienirt efejās. Taču Sāra, it kā nojauzdama viņa nodomu, pēkšņi izdarīja kaut ko pavisam negaidītu. Viņa noslīga uz ceļiem.

Čārlzu pārņēma šausmas —ja nu viņus kāds nejauši ierauga, ko gan par viņiem domās! Viņš soli atkāpās, it kā gribēdams izkļūt ārā no kadra. Dīvaini, bet Sāra šķita pavisam mierīga. Histēriķes metas ceļos citādi. Vienīgi tumšās acis raudzījās vēl ciešāk— tajās nebija saules, tikai mūžīga mēnesnīca.

—    Mis Vudrafa!…

—   Es lūdzu jūs! Vēl es neesmu sajukusi. Bet, ja man nepalīdzēs, es nudien sajuksu.

—   Saņemieties! Ja mūs kāds ieraudzīs…

—   Jūs esat mana pēdējā cerība! Jūs neesat nežēlīgs, es zinu…

Čārlzs paskatījās uz meiteni, izmisis pavērās apkārt, tad piegāja viņai

klāt, piecēla kājās un, ar stīvu roku pieturēdams aiz elkoņa, aizveda zem efejām. Viņa stāvēja Čārlza priekšā, plaukstām aizsegusi seju, un Čārlzam — mežonīgā ātrumā, ar kādu cilvēka sirds uzbrūk smadzenēm, — nācās atvairīt vēlēšanos pieskarties viņai.

—   Es negribu, lai jūs domātu, ka esmu vienaldzīgs pret jūsu likstām. Bet jums taču jāsaprot, ka man… man nav citas izejas.

Sāra runāja steidzīgā, klusinātā balsī: — Es lūdzu tikai to, lai jūs vēlreiz uzklausītu mani… Es nākšu uz šejieni katru pēcpusdienu… Neviens mūs nepamanīs… — Čārlzs mēģināja iebilst, taču viņa nebija apturama: — Jūs esat laipns, jūs saprotat to, kas citiem Laimridžā nav aptverams. Ļaujiet man izrunāt līdz galam! Aizvakar es gandrīz vai

zaudēju prātu. Es jutu, ka man katrā ziņā jāredz jūs, jāparunā ar jums. Es zinu, kur jūs esat apmeties. Es jau taisījos jūs uzmeklēt, taču… laimīgā kārtā pēdējās saprāta paliekas apturēja mani durvīs.

—   Bet tas taču nav pieļaujams! Ja pareizi saprotu, jūs draudat man ar skandālu.

Sāra enerģiski papurināja galvu. — Drīzāk es būtu ar mieru mirt, nekā dotu jums iemeslu tik ļaunām aizdomām. Vienkārši… kā lai to pasaka… mans stāvoklis šķiet tik bezcerīgs, ka es ne bridi nespēju aizmirst šīs drausmas. Man bail pašai no sevis. Nezinu, uz kurieni bēgt, ko iesākt, un nav neviena, kurš spētu… es lūdzu… vai tiešām jūs nesaprotat?…

Čārlzs tagad domāja vienīgi par to, kā izkulties no šīs sasodītās ķezas, kā izglābties no šī nežēlīgi atklātā, tiešā skatiena.

—   Man jāiet. Mani gaida Brodstrītā.

—   Bet jūs taču atnāksiet vēlreiz?

—   Es nevaru…

—   Es nāku uz šejieni katru pirmdienu, trešdienu, piektdienu. Ja vien man nav citu pienākumu.

—    Tas, ko jūs ierosināt… nē, man katrā ziņā jāparūpējas, lai misis Trcntera…

—   Misis Trcnteras klātbūtnē es nevarētu izstāstīt visu patiesību.

—    Tādā gadījumā to diez vai pienāktos dzirdēt pilnīgam svešiniekam… pie tam vēl pretējā dzimuma pārstāvim.

—    Pilnīgs svešinieks… un pretējā dzimuma pārstāvis… bieži vien izrādās visobjektīvākais soģis.

—    Es, bez šaubām, ceru, ka jūsu rīcība izpelnīsies pēc iespējas saudzīgāku novērtējumu. Tomēr — atkārtoju vēlreiz 7— esmu ārkārtīgi pārsteigts, ka jūs…

Taču Sāra joprojām neatņemdamās skatījās uz Čārlzu, un viņa vārdi izgaisa klusumā. Jūs jau būsiet ievērojuši, ka Čārlzs runāja dažādi. Ar Semu rīta agrumā, ar Ernestīni, omulīgā noskaņojumā ieturot lenču, un tagad — tikumības sarga lomā… viņš bija gandrīz vai trīs dažādi cilvēki, un, pirms mēs tiksim galā, mēs iepazīsim vēl citus. Bioloģiski to varētu izskaidrot ar Darvina aprakstīto aizsargkrāsu, izdzīvošanu, pielāgojoties apkārtējai videi — sava laikmeta un kārtas neapstrīdamajiem priekšstatiem. Šo glābšanos vispārpieņemtajā varētu izskaidrot arī socioloģiski. Ja cilvēkam tik ilgi jālaipo uz plāna ledus — vispārējs ekonomisks slogs, bailes no seksualitātes, mehānistiskās zinātnes uzplūdi —, tad spēja neredzēt savu absurdo samākslotību ir pilnīgi neaizstājama. Reti kurš ^ viktoriānis apšaubītu šādas aizsargkrāsas vērtību, tomēr Sāras acīs bija lasāmas šaubas. Kaut arī tiešs, viņas skatiens bija kautrīgs, taču tajā bija

lasāms ļoti mūsdienīgs aicinājums: neizlokies, Čārlz, neizlokies! Čārlzu tas izsita no līdzsvara. Ernestīne un viņai līdzīgās allaž izturējās kā zem stikla kupola augušas — viņas bija bezgala trauslas pat tad, ja mētājās ar dzejoļu krājumiem. Viņas mudināja uz maskošanos, drošas distances ieturēšanu, turpretim šī meiča, lai arī ārēji pazemīga, to noraidīja.

—   Es lūdzu tikai vienu stundu.

Čārlzs tagad aptvēra vēl vienu iemeslu, kādēļ bija dāvāti testi: stundas laikā viņš tos nemūžam nebūtu sameklējis.

—   Un ja nu es izpildītu jūsu vēlēšanos, kaut arī negribīgi…

Sāra klusi teica: —Jūs izdarītu man tādu pakalpojumu, ka es klausītu jebkuram jūsu padomam.

—   Man ir tikai viens padoms — mums jāizbeidz šī neprātīgā…

Un atkal tai īsajā brīdī, kamēr Čārlzs meklēja pareizos vārdus, ierunājās Sāra: — Tur es jums piekrītu. Tāpat tam, ka jums ir daudz saistošāki pienākumi.

Saule atkal bija nozudusi aiz mākoņiem, diena sliecās uz drēgna vakara pusi. Čārlzs jutās tā, it kā būtu gājis pa šķietami drošu taciņu un pēkšņi atjēdzies bezdibeņa malā. Viņš apzinājās bezdibeņa tuvumu, lūkodamies uz Sāras noliekto galvu. Viņš netika gudrs, kurā vietā apmaldījies, aizvilts prom no ceļa, bet nudien jutās apmaldījies un aizvilts. Un tomēr pieļāva vēl vienu muļķību.

Sāra teica: — Es esmu jums neizsakāmi pateicīga. Es jau sacīju, kādās dienās varat mani šeit sastapt. — Un tad, it kā lauzma būtu viņas viesistaba, piemetināja: — Ilgāk es jūs vairs neaizkavēšu.

Čārlzs paklanījās, vēl pēdējo reizi kā šaubīdamies pameta atpakaļ vērtējošu skatienu un tad devās prom. Pēc brīža viņš jau bija efeju audzes tālākajā galā un klupdams krizdams spraucās pa nogāzi lejup — drīzāk kā iztrūcināts stirnu buks, nevis prātīgs angļu džentlmenis.

Čārlzs nokļuva līdz galvenajai takai, kas veda caur Klintsapakšu, un enerģiskiem soļiem devās Laimridžas virzienā. Atskanēja paagrs pūces brēciens, it kā vēl vairāk izceldams šīs pēcpusdienas neprātu. Vajadzēja izturēties stingrāk, jau sen vajadzēja atvadīties un atdot testus, vajadzēja ierosināt… nē, uzstāt, lai Sāra pameklē citu izeju no sava izmisuma pilnā stāvokļa! Čārlzs jutās piemuļķots, viņš gandrīz vai gribēja apstāties un sagaidīt Sāru. Taču kājas jo steidzīgāk nesa viņu uz priekšu.

Čārlzs juta, ka vēl pavisam nedaudz— un viņš sasaistīsies ar nepieļaujamo vai, pareizāk sakot, nepieļaujamais sasaistīs viņu. Jo vairāk viņš attālinājās no Sāras laikā un telpā, jo skaidrāk apzinājās savu muļķīgo izturēšanos. Šķita, ka Sāras klātbūtnē viņu būtu pārņēmis pilnīgs aklums: nu, kā gan viņš varēja nesaprast, ka īstenībā Sāra acīmredzot ii ļoti bīstama sieviete— tiesa, pati to neapzinādamās, tāpēc ka kritusi par upuri ļoti spēcīgiem pārdzīvojumiem un neapšaubāmi arī sabiedrības nicinājumam.

Šoreiz Čārlzs pat neapsvēra iespēju aprunāties ar Ernestīni— nē, Ernestīnei viņš neteiks nc vārda! Viņš bija tā nokaunējies, it kā bez atvadīšanās no līgavas būtu aizgājis uz Kobu, iekāpis kuģī, uzvilcis buras un uzņēmis kursu uz Ķīnu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Dzimstot aizvien vairāk visu sugu dzīvotspējīgiem indivīdiem un līdz ar to aizvien saasinoties eksistences cīņai, izriet, ka ikvienai būtnei, kura dzīves sarežģītajos un dažkārt mainīgajos apstākļos kaut nedaudz pārveidojas sev noderīgā virzienā, būs labākas izredzes izdzīvot, tātad tā būs dabiskās izlases izraudzīta.

darvins. "Sugu izcelšanās" (1859)

Īstenībā nelaimīgajam Ķīnas ceļotājam tovakar bija jāuzņem viesi; viņi abi ar Ernestīni bija iecerējuši sagādāt misis Trenterai nelielu pārsteigumu. Bija norunāts, ka abas dāmas atnāks pie Čārlza uz pusdienām "Baltajā lauvā". Cienastam bija sagatavoti pirmie sulīgie omāri un vārīts lasis, viesnīciņas pagrabā bija sameklēts labākais vīns, un, lai starp abu dzimumu pārstāvjiem saglabātos līdzsvars, uz pusdienām bija uzaicināts arī ārsts, ar kuru mēs garāmejot iepazināmies jau pie misis Poltnejas.

Ārsts bija viena no ievērojamākām personībām Laimridžas pilsētiņā; viņš skaitījās tikpat dižs loms precinieku upē kā lasis, kuru tovakar cēla galdā, — Eksas upē. Ernestīne nesaudzīgi ķircināja tanti, tincinādama šo bezgala lēnprātīgo sievieti, kāpēc viņa neapžēlojoties par nabaga cilvēku, kurš esot gluži iztvīcis pēc viņas rokas. Bet, tā kā šis romantiskais vientuļnieks — dakteris Grogans — nu jau sešdesmit gadus vai pat vēl ilgāk bez īpašiem satraukumiem bija nesis savu vientulības krustu, tad viņa tvīkšana šķiet tikpat apšaubāma kā Trenteras tantes nežēlība.

Būtībā dakteris Grogans bija tāds pats iesīkstējis vecpuisis, kāda Trenteras tante — iesīkstējusi vecmeita. Kā jau īram, dakterim Groganam pilnā mērā piemita dīvainā ķeltu impotence — viņš varēja flirtēt, aplidot sievietes, bārstīt komplimentus, tomēr viņa sirdi tas nekādi neietekmēja. Sīks; izkāmējis piekūniņš, ass, reizēm gandrīz vai mežonīgs, tomēr tīkamā sabiedrībā brīvs un atraisīts, dakteris Grogans Laimridžas saviesīgajai dzīvei bija kā sāls un pipari; ārstam bija asa mēle, viņš allaž bija gatavs uzknābt ikvienai muļķībai, tomēr tos, kuri viņam iepatikās, dakteris Grogans knābāja saudzīgi un uzmundrinoši, kā daudz pieredzējis vīrs, kurš savā īpatnējā veidā iemācījies iecietīgi raudzīties uz citu vājībām. Dakteris bija arī nedaudz noslēpumaina personība, dzimis katolis; izsakoties mūsu laikmeta līdzībās, viņš bija tāds kā trīsdesmito gadu komunists — nu jau gluži parasta parādība, kurā tomēr jaušams kaut kas sātanisks. Nebija ne mazāko šaubu — vai gan citādi misis Poltneja paciestu viņu savā tuvumā? — ka tagad dakteris Grogans (tāpat kā Dizraeli) ir cienījams anglikāņu draudzes loceklis; ne velti viņš katru svētdienu (atšķirībā no Dizraeli) apmeklēja rīta dievkalpojumu. Protams, Laimridžas iedzīvotājiem ne prātā nevarēja ienākt, ka ārsts būtu bijis ar mieru pielūgt Dievu ari mošejā vai sinagogā, ja kāda no tām būtu atzīta par pilsētas īsto svētnīcu. Turklāt dakteris Grogans bija ļoti labs ārsts un lieliski pārvaldīja svarīgāko medicīnas nozari — pacientu psiholoģiju. Ja kāds klusībā ilgojās stingrības, ārsts rīkojās stingri, un tikpat veikli viņš prata arī auklēties, lutināt vai piemiegt acis — kā nu kuro reizi vajadzēja.

Dakteris Grogans bija Laimridžā nepārspēts gardēdis un vīnu pazinējs, un, tā kā maltīte pie Čārlza "Baltajā lauvā" viņu visnotaļ apmierināja, viņš laipni pārņēma namatēva pienākumus. Viņš bija studējis Heidelbergā, praktizējis Londonā un pasauli ar visām tās nejēdzībām uztvēra tā, kā to spēj vienīgi izglītots īrs, — proti, ja ar viņa zināšanām un atmiņu nepietika, talkā allaž nāca iztēle. Neviens neņēma par pilnu visas ārsta pasaciņas, taču labprāt tās klausījās. Trcnteras tante droši vien zināja šos stāstus labāk par citiem Laimridžas iemītniekiem, jo ar ārstu viņu saistīja sena draudzība, un Trenteras tantei vajadzēja zināt arī to, ka gaužām reti kāda notikuma izklāsts saskanēja ar iepriekšējā reizē dzirdēto, tomēr viņa smējās vairāk par visiem un reizēm tik nepiedienīgi skaļi, ka bail pat iedomāties, kas notiktu, ja to izdzirdētu sabiedrības pīlārs tur, kalnā.

Vakars izdevās Čārlzam pa prātam; var būt, ka zināms nopelns tur bija ārsta nepiespiestajai žonglēšanai ar vārdiem un faktiem, sevišķi pēc tam, kad no treknā laša bija atlikušas vienīgi anatomizētas atliekas un kungi, sēdēdami turpat blakus dāmām, ķērās pie portvīna karafes. Tas nu nebija gluži comme ilfauti tajā sabiedrībā, kur savas labās manieres bija apguvusi Ernestīne; Čārlzs manīja, ka brīžiem līgava izskatās gandrīz vai šokēta, pretstatā Trenteras tantei, un viņu pārņēma nostalģija pēc daudz brīvākas kultūras, kuras gaisotnē bija aizritējusi abu vecāko viesu jaunība, ko tie tik labprāt atcerējās. Vērojot ārsta nerātnās ačteles un Trenteras tantes jautrību, Čārlzam, dabiski, sametās sāji ap dūšu, iedomājoties paša laikmetu, tā smacējošo morāli un mehānikas pielūgsmi — un runa nav tikai par mašīnām transporta un ražošanas sfērā, bet arī par daudz briesmīgāko mehāniku, kas nostiprinājās cilvēku savstarpējās attiecībās.

Var rasties iespaids, ka šī apskaužamā objektivitāte nekādi nesader ar Čārlza paša neseno rīcību. Čārlzs neuztvēra to tik saasināti, kaut gari

' Piedienīga uzvedība (/;•.).

nebija ari gluži akls pret savu nekonsekvenci. Viņš iegalvoja sev — aizsākdams jaunu domu —, ka mis Vudrafu vispār ņēmis pārāk nopietni, — viņš bija, tā sakot, paklupis, nevis spēris drošu soli. Tai pašā laikā Čārlzs neaizmirsa maigi rūpēties par Ernestīni, kura nebija vairs gluži souffrante i, bet ari ne tik dzīvespriecīga kā parasti — kas zina, vai tā bija migrēnas vai īra vaļīgās mēles vaina. Un tomēr, tieši tāpat kā toreiz koncertā, Čārlzam atkal uzmācās sajūta, ka Ernestīnei piemīt kaut kas banāls, ka viņas asā uztveres spēja un attapība liecina tikai par sievišķīgu instinktu. Vai zem prātīgā atturīguma maskas neslēpās lieliski noregulēta mehāniska lelle no "Hofmaņa stāstiem"?

Bet tad Čārlzs attapās — Ernestīne taču ir bērns starp trim pieaugušajiem — un, pasniedzies zem sarkankoka galda, paspieda viņas roku. Kad Ernestīne nosarka, viņa izskatījās ļoti jauka.

Beidzot abi kungi — slaidais Čārlzs, kurš nedaudz atgādināja nesen mirušo karalienes vīru, un smalki veidotais, augumā mazākais ārsts — aizvadīja dāmas uz mājām. Bija pusvienpadsmit, Londonā saviesīgā dzīve ap šo laiku tikai tā īsti iesākās, turpretim Laimridža, kā parasti, bija jau devusies pie miera. Kad durvis dāmām aiz muguras bija aizvērušās, abi vīrieši ar smaidu uz lūpām secināja, ka pilsētiņas galvenajā ielā viņi palikuši vienīgie gājēji, visapkārt neredz nevienas dzīvas dvēseles.

Ārsts teica, paberzējis degunu: —Tagad, ser, es jums izrakstītu vienu brangu groku, ko sajauktu pats ar savām veiklajām rokām. — Čārlzs savilka seju pieklājīgi noraidošā grimasē. — Ārsta pavēlēm jāklausa! Dulce esi desipere,kā teicis dzejnieks. Pāris malku īstā reizē var nākt tikai par labu.

Čārlzs pasmaidīja. — Ja apsolāt, ka groks būs man tīkamāks par latīņu valodu, tad ar vislielāko prieku.

Un tā pēc desmit minūtēm viņš jau bija ērti iekārtojies trešā stāva darbistabā, ko dakteris Grogans dēvēja par "savu kajīti"; pa izvirzīto logu pavērās skats uz nelielo līcīti starp Koba Vārtiem un pašu Kobu. Irs atzinās, ka sevišķi patīkami šai istabā esot vasarā, kad nereīdas nākot ņemt jūras peldes. -Ko gan vēl labāku — no visiem viedokļiem — ārsts varēja ieteikt savām sieviešu kārtas pacientēm, ja ne to, kas pie reizes deva viņam pašam iespēju pamielot acis? Turpat blakus uz galda bija nolikts neliels, elegants Gregorija tālskatis. Grogans sazvērnieciski paklakšķināja mēli un piemiedza aci.

— Tikai astronomiskiem nolūkiem, saprotams!

' Slimniece, cietēja (fr.). 2 Ir tīkami padraiskoties (lai.).

Čārlzs izliecās pa logu paelpot sāļo jūras gaisu un nedaudz pa labi liedagā ieraudzīja melnus riteņkabīņu siluetus; dienā no šīm kabīnēm nāca laukā nereīdas. Taču tonakt vienīgā dzelmju mūzika bija klusie paisuma šļaksti piekrastes oļos, un kaut kur tālu, tālu jūrā tikko sadzirdami ķērca kaijas, dodamās pie miera rāmajā ūdens klaidā. Sev aiz muguras gaišajā istabā Čārlzs dzirdēja klusu šķindoņu — tur Grogans gatavoja "zāles". Čārlzs jutās kā tilts starp divām pasaulēm — starp silto, omulīgo civilizāciju un auksto, tumšo noslēpumu tur laukā. Mēs visi dzejojam; dzejnieki atšķiras vienīgi ar to, ka viņi savas vārsmas uzraksta.

Groks bija nevainojams, piedevai pasniegtais Birmas cigārs — patīkams pārsteigums, turklāt šo vīru pasaulē inteliģentus svešiniekus joprojām vienoja kopējs gara apvārsnis, visiem vienādā mērā pieejamā informācija ar vispārzināmām likumībām un precīzu terminoloģiju. Kurš ārsts mūsdienās pārzina klasiku? Kurš amatieris spēj runāt ar zinātniekiem viņiem saprotamā valodā? Šo abu vīru laiks vēl nepazina specializācijas tirāniju, un es neļaušu jums, tāpat kā dakteris Grogans to neļautu, jaukt progresu ar laimi.

Kādu brīdi viņi klusēja, ar baudu ienirdami atpakaļ savā— daudz nopietnākajā— vīriešu pasaulē, ko uz laiku bija atstājuši, par prieku dāmām. Čārlzs pēkšņi ieinteresējās, kādi ir ārsta politiskie uzskati, un, sagatavodams augsni šim jautājumam, apvaicājās, kas tie par baltiem krūšutēliem tur, starp namatēva grāmatām.

Ārsts pasmaidīja. — Quisque sitos patimur manes. Tie ir Vergīlija vārdi un tulkojumā skan apmēram tā: "Mēs veidojam savu likteni, izvēlēdamies sev dievus."

Arī Čārlzs pasmaidīja. — Viens ir Bentems, vai ne?

—   Jā gan. Un tajā otrā Parosas marmora gabalā atveidots Voltērs.

—   No tā izriet, ka mēs abi esam vienā partijā.

—   Vai tad īram var būt izvēle? — ārsts atjokoja.

Čārlzs piekrītoši pamāja un tad ņēmās skaidrot, kāpēc pats kļuvis par liberāli: — Man šķiet, ka misters Gledstons vismaz neapstrīd, ka mūsu laikmeta ētiskie pamati ir galīgi izkurtējuši.

—   Dieva dēļ, vai tik jūs gadījumā neesat sociālists?

Čārlzs iesmējās: — Vēl ne!

—   Ņemiet vērā, ka šajā tvaika un dunas laikmetā es daudz ko varu piedot, tikai ne dzīvo reliģiju.

—   Nu jā, protams.

—  Jaunībā es biju Bentema piekritējs. Voltērs lika man vilties Romā ^ un tas otrs — toriju nometnē. Un tagad atkal visas šīs muļķības — vēlēšanu tiesību paplašināšana! Mani jūs tur iekšā nepiniet! Par

dižciltību es nedodu ne plika graša. Hercogs un, lai Dievs man piedod, ari karalis var izrādīties tikpat dumjš kā jebkurš pretimnācējs. Taču es esmu pateicīgs Dabas mātei, ka pēc piecdesmit gadiem manis vairs nebūs starp dzīvajiem. Kad valdība sāk baidīties no pūļa, tā baidās pati no sevis. — Ārstam iedzirkstljās acis. — Vai esat dzirdējis, kā viens no maniem tautiešiem atbildējis čartistam, kurš ieradies Dublinā sludināt savu pārliecību? "Brāļi," čartists klaigājis, "vai ikviens cilvēks nav tikpat labs kā visi citi?" — "Pareizi, runātāja kungs, jums taisnība," Patriks atsaucies, "pat krietni labāks, velns lai parauj!"— Čārlzs pasmaidīja, bet ārsts bargi pacēla pirkstu.—Jūs smaidāt, Smitson! Taču lieciet aiz auss— Patriks sacīja taisnību! Tas nav nekāds joks. Šis "krietni labāks, velns lai parauj" novedīs mūsu valsti līdz sabrukumam. Pieminiet manus vārdus!

—   Bet vai jūsu dievi tur, plauktā, tāpat nav pelnījuši pārmetumus? Kurš sludināja laimi masām?

—   Es nebūt neapšaubu šo maksimu. Cita lieta, kā mēs to izmantojam. Kad es biju jauns, mēs tīri labi iztikām bez dzelzs brīnuma. — (Ar to viņš domāja dzelzceļu.) — Nekādu laimi masām tas nenesīs, ja cilvēkiem liks drāzties kā negudriem, vēl pirms viņi iemācījušies staigāt.

Čārlzs nomurmināja pieklājīgu piekrišanas frāzi. Reiz viņš šo pašu sasāpējušo problēmu bija aizskāris sarunā ar tēvoci, pavisam citas politiskās pārliecības paudēju. Daudzi no tiem, kuri deviņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados bija cīnījušies par pirmajām reformām, nikni pretojās tām, kuras kļuva aktuālas trīsdesmit gadus vēlāk. Šie viri juta, ka viņu gadsimtu saindējis oportūnisms un divkosība, modinot draudošu skaudības un dumpīguma garu. Var būt, ka 1801. gadā dzimušais ārsts patiesi bija daļiņa no Augustāna laikmeta; progress, pēc viņa domām, bija nesaraujami saistīts ar sabiedrisku disciplīnu — un disciplīna, ārsta izpratnē, bija tas, kas ļāva viņam dzīvot, kā allaž dzīvojis; līdz ār to ārsts būtībā bija tuvāks prolibcrālajam Bēkonam, nevis profašistiskajam Bentcmam. Taču ne velti daktera Grogana paaudze ar aizdomām raudzījās uz jauno Britāniju un tās valstsvīriem, kuri nāca pie varas pēc 1850. gada— ilgstošā ekonomiskā uzplaukuma laikā. Tāpat domāja daudzi jaunie vīrieši — gan sīki gariņi kā Čārlzs, gan tādas slavenības kā Mctjū Āmolds. Vai tad nebija dzirdēts, ka it kā atgrieztais Dizraeli uz nāves gultas tikko dzirdamā balsī murminājis ebreju lūgšanas? Un vai gan Gledstons, kurš, cēlās retorikas apmetnī ietērpies, ikvienu drosmīgu paziņojumu prata iztaisīt par gļēvulību, nebija nepārspēts miglainu spriedelējumu meistars jaunākajā politikas vēsturē? Ja augšslāņi kļūst neizprotami, tad apakšslāņi… taču acīmredzot bija pienācis laiks mainīt sarunas tematu. Čārlzs apvaicājās, vai dakteris Grogans gadījumā neinteresējoties par paleontoloģiju.

—    Nē, ser! Vaļsirdīgi atzīstos, ka ne. Man vienkārši negribējās tās lieliskās maltītes laikā samaitāt jums omu. Taču būtībā esmu pārliecināts neoontologs. — Ārsts uzsmaidīja Čārlzam no sava klubkrēsla dzīlēm.

—    Tikai tad, kad būsim uzzinājuši kaut ko vairāk par dzīvajiem, varēsim atlicināt laiku mirušajiem.

Čārlzs neiebilda un tūdaļ izmantoja iespēju pāriet uz citu tēmu.

—    Nesen mani iepazīstināja ar kādu vietējās floras pārstāvi, un šis gadījums man liek daļēji pievienoties jūsu uzskatiem. — Viņš ieturēja viltīgu pauzi. — Ļoti īpatnējs eksemplārs! Jūs, bez šaubām, pazīstat viņu labāk nekā es. — Tad, juzdams, ka aplinku mājieni var likties pārāk daudznozīmīgi— it kā viņš justu kaut ko vairāk par tīri virspusēju interesi —, Čārlzs steigšus piemetināja: — Manuprāt, viņu sauc mis Vudrafa. Viņa strādā pie misis Poltnejas.

Aplūkodams sudraba glāžturi, ārsts norūca: — Nu jā. Nabaga Traģēdija.

—   Varbūt es kļūstu netaktisks? Viņa droši vien ir jūsu paciente.

—    Jā, es tik tiešām apmeklēju misis Poltnejas namu. Un par tā iemītniekiem es neļaušu tenkot!

Čārlzs piesardzīgi palūkojās ārsta sejā: aiz stūrainajiem briļļu stikliem neapšaubāmi bija pavīdējis kaut kas draudīgs. Jaunākais vīrietis mazliet pasmaidīja un novērsās.

Dakteris Grogans sabikstīja kamīnā ogles. — Vairāk mēs zinām par fosilijām tur, pludmalē, nekā par to, kas notiek šīs meitenes galviņā. Kāds gudrs vācu ārsts nesen klasificēja melanholiju vairākos paveidos. Pirmo viņš nosauca par dabisko. Šajos gadījumos melanholisks temperaments cilvēkam ir iedzimts. Otro paveidu viņš nosauca par gadījuma rakstura melanholiju, tātad tajā vainojams kāds nelaimīgs gadījums. No šādas melanholijas, kā saprotat, laiku pa laikam ciešam mēs visi. Trešo paveidu viņš nodēvēja par apslēpto melanholiju. Nabaga virs faktiski ar to grib sacīt, ka pats nezina, no kurienes tā, pie joda, cēlusies.

—   Bet mis Vudrafa taču ir nelaimīga atgadījuma upuris?

—    Vai nu mazums pamestu sieviešu pasaulē? Es tepat Laimridžā varētu uzskaitīt veselu duci.

—   Un arī pret viņām izturējušies tikpat nežēlīgi?

—   Pret dažām pat vēl nežēlīgāk. Un tagad viņas ir jautras kā sienāzīši.

—   Tātad mis Vudrafai jūs piedēvējat apslēpto melanholiju?

Kādu bridi ārsts domīgi klusēja. — Mani aicināja… visstingrākajā slepenībā, pats saprotat… aicināja apskatīt viņu. Es, protams, uzreiz sapratu, kas par vainu — bez iemesla atsakās runāt, skatiens izklaidīgs… Melanholija kā uz delnas. Es zinu viņas dzīvesstāstu, labi pazīstu Talbotus; mis Vudrafa tur strādāja par guvernanti, kad tas viss notika. Pašreizējās melanholijas cēlonis, manuprāt, ir skaidrāks par skaidru — nodzīvojiet Mārlboro namā sešas ncdē|as, kaut vai sešas dienas, un jūs nok|ūsiet trakonamā! Starp mums runājot, Smitson, es esmu vecs ķeceris. Es ar vislielāko prieku gribētu redzēt šo dievbijības citadeli nosvilstam līdz pamatiem kopā ar saimnieci. Lai es esmu nolādēts, ja pelnos vēl ncuzdancotu džigu!

—   Man liekas, es jums labprāt pievienotos.

—    Un, Dievs mans liecinieks, mēs nebūtu vienīgie! — Ārsts nikni iekampa no groka glāzes. — Visa pilsētiņa iznāktu ielās. Bet ne jau par to ir runa. Tās meitenes labā es izdarīju visu, ko spēju. Šeit var līdzēt tikai vienas zāles.

—   Aizdabūt viņu prom no Laimridžas.

Ārsts dedzīgi pamāja. — Pēc divām nedēļām vecais Grogans pēcpusdienā dodas mājās un satiek šo meiču ejam uz Koba pusi. Es uzaicinu viņu pie sevis, aprunājos, izturos tik laipni, it kā viņa būtu mana mīļotā brāļameita. Viss velti — ar tādām pašām sekmēm es varētu mēģināt ar ekipāžu pārlēkt pār desmit pēdas augstu sētu! Viņai, Smitson, tas kā pīlei ūdens! Un es nerunāju tukšus mierinājuma vārdus. Eksiterā man ir kolēģis, brīnumjauks cilvēks, laimīga ģimene— sieva un četri brīnišķīgi knēveļi kā eņģelīši, — un tieši tai laikā viņš meklēja guvernanti. Es viņai par to ieminējos.

—   Un viņa nebija ar mieru braukt?

—   Neparko! Redzat, kā sanāk. Pirmkārt, misis Talbota ir lāga dvēsele un katrā laikā pieņemtu meiteni atpakaļ. Bet nē— meitene ņem un pārceļas uz namu, kurš, kā pali labi zina, ir elle zemes virsū, aiziet pie saimnieces, kurai viena alga — kalps vai vergs, iestājas darbā, no kura ikvienam normālam cilvēkam jābēg pa gabalu. Un še tev — viņa nemaz netaisās iet prom! Tas liekas neticami, Smitson. Bet jūs varētu šai meitenei piedāvāt Anglijas, troni un tūkstoš mārciņu piedevām — viņa tikai papurinātu galvu.

—   Bet… nē, tas ir neaptverami! Tas, ko jūs stāstāt— no kā viņa atteikusies, — tieši tādas iespējas apsvērām arī mēs. Ernestīnes māte…

—    Visu cieņu šai dāmai, mans dārgais draugs, taču viņa pūlēsies veltīgi. — Ārsts skumji uzsmaidīja Čārlzam un no kamīnā ierīkota plaukta paņēma groka kannu, lai piepildītu glāzes. — Vecais labais doktors Hartmanis ir aprakstījis diezgan līdzīgus atgadījumus. Lūk, ko viņš

stāsta par kādu atraitni — ja nemaldos, gados jaunu sievieti, veimārieti, kuras vīrs, kavalērijas virsnieks, gājis bojā kaut kādā nelaimes gadījumā lauka apmācībās. Kā redzat, apstākļi visai līdzīgi.

Šī sieviete ļoti sērojusi pēc bojā gājušā vīra. Tas nu būtu pilnīgi saprotami. Taču viņa turpinājusi sērot, Smitson, gadiem ilgi. Mājā viņa neko nav ļāvusi aiztikt. Drēbju skapī joprojām karājušies nelaiķa uzvalki, blakus viņa iemīļotajam krēslam allaž bijusi nolikta pīpe, pat vēstules, kuras viņam pienākušas pēc nāves… — ārsts izslēja pirkstu pret tumšo nakti Čārlzam aiz muguras, — gadiem ilgi neatvērtas gulējušas uz sudraba paplātes, kamēr nodzeltējušas. — Viņš pasmaidīja. — Jūsu amonīti nekad nevarēs lepoties ar tik neizdibināmām mīklām. Bet, lūk, kā to izskaidro Hartmanis.

Kājās stāvēdams, dakteris Grogans noliecās pār Čārlzu un, pamācoši pacēlis pirkstu, sacīja, uzsvērdams katru vārdu: — Šai sievietei, šķiet, izveidojies melanholijas pieradums, kaut kas līdzīgs pieradumam lietot opiju. Vai saprotat, kas notiek? Savās bēdās viņa atrod laimi. Viņa labprātīgi kļūst par upuri, Smitson. Tai vietā, kur mēs abi atkāpjamies, viņa aizgūtnēm metas uz priekšu. Viņa nav normāla, vai saprotat? — Ārsts atkal apsēdās. — Drūmi. Patiešām drūmi.

Iestājās klusums. Čārlzs iemeta kamīnā cigāra nodeguli. Kādu brīdi tas spoži iekvēlojās. Uzdodot nākamo jautājumu, Čārlzs juta, ka nespēj saņemt drosmi un ielūkoties ārstam acīs.

—   Un viņa nevienam nav stāstījusi, ko īstenībā pārdzīvo?

—    Viņas tuvākā draudzene, bez šaubām, ir misis Talbota. Un misis Talbota apgalvo, ka pat viņai šī meitene neko nesakot. Es glaimoju sev, uzskatīdams, ka ari pats tīri labi protu runāt ar cilvēkiem… taču ari es neko nepanācu.

—   Un ja nu… pieņemsim, ka viņa sadūšotos un kādam līdzjūtīgam cilvēkam izstāstītu, kas īsti viņu nomāc…

—   Tad viņa būtu glābta. Bet viņa to nevēlas. Tas ir tikpat skaidrs, it kā viņa būtu atteikusies dzert zāles.

—   Taču šādā gadījumā jūs droši vien…

—   Kā gan jūs pakļausiet dvēseli, jaunais cilvēk? Vai varat man to pateikt? — Čārlzs nevarīgi paraustīja plecus. — Protams, nevarat. Un zināt, ko es jums teikšu? Tā ir labāk. Ar varmācību nekas nav panākams.

—   Tātad viņa nav glābjama?

—   Tādā nozīmē, kā jūs to domājat, — nav. Zāles šai gadījumā neko nelīdz. Nedomājiet, ka viņa, tāpat kā mēs, vīrieši, spēj loģiski spriest^ analizēt savu rīcību, izprast savas uzvedības motīvus. Pret šo meiteni jāizturas tā, it kā ap viņu būtu sabiezējusi migla. Mēs varam vienīgi gaidīt un cerēt, ka migla reiz izklīdīs. Tad varbūt… — Ārsts apravas un bezcerīgi novilka: — Varbūt.

Sāras guļamistabā tajā brīdī valda melna tumsa un klusums, kas nolaidies pār visu Mārlboro namu. Sāra guļ uz labajiem sāniem; tumšie mati atrisuši pār seju, gandrīz pilnīgi aizsegdami to. Un atkal nevar neievērot, kāds miers dveš no šī auguma, cik maz tajā traģikas — jauna, veselīga sieviete ap divdesmit sešiem vai divdesmit septiņiem gadiem, no segas apakšas izzagusies bērnišķīgi slaida roka, jo nakts ir rāma un logi aizvērti… Tātad roka izzagusies no segas apakšas, kā jau teicu, un aizskar kādu citu ķermeni.

Nē, ne jau vīrieti. Tā ir meitene ap deviņpadsmit gadiem, arī aizmigusi; viņa uzgriezusi Sārai muguru, bet cieši jo cieši piekļāvusies viņai, tāpēc ka gulta, kaut arī plata, tomēr nav paredzēta diviem.

Jums jau radušās nelāgas aizdomas, bet neaizmirstiet, ka tas notiek 1867. gadā. Iztēlosimies, ka durvīs pēkšņi parādās misis Poltneja ar lampu rokā un pienāk pie abām gulētājām, kas tik cieši sakļāvušās kopā. Varbūt jums šķiet, ka misis Poltneja piepūstos kā satracināts melns gulbis un dotu vaļu nikniem lāstiem; jūs varbūt iztēlojaties, kā abas meitenes, ģērbušās vienīgi plānos krekliņos, tiek patriektas aiz granīta vārtiem?

Tādā gadījumā jūs pamatīgi kļūdāties. Mēs jau zinām, ka misis Poltneja katru vakaru sazāļojās ar laudānu, tāpēc maz ticams, ka viņa vispār varētu parādīties durvīs, bet, ja gadltos, ka viņa tiešām atklātu abas blakus gulētājas, viņa, visticamāk, mierīgi pagrieztos un aizietu projām; vel vairāk — nav izslēgts, ka viņa pat klusi pievērtu durvis, lai meitenes nepamodinātu.

Savādi? Taču tais laikos daži netikumi bija tik pretdabiski, ka gluži vienkārši neeksistēja. Šaubos, vai misis Poltneja jebkad bija dzirdējusi vārdu "lezbiete", un, ja ari bija, tad tas viņai saistījās vienīgi ar kādu Grieķijas salu. Bez tam misis Poltnejai tā bija svēta patiesība, tikpat nesatricināma kā ''zeme ir apaļa" vai "doktors Filpots ir Eksiteras bīskaps", — ka sievietēm dzimumattiecības baudu nesagādā. Protams, viņa zināja, ka zemāko aprindu sievietes acīmredzot izjūt patiku pret zināmām maiguma izpausmēm no vīriešu puses, nu, kaut vai pret tādu briesmonīgu skūpstu, kāds reiz bija ticis uzspiests uz Mērijas vaiga, — taču to misis Poltneja uzskatīja par sieviešu godkāres un vājuma izpausmi. Vēl jau palika prostitūtas, par kuru eksistenci atgādināja lēdijas Kotonas izslavētie labie darbi, bet viņas bija galīgi pagrimušas radības, kurās naudaskāre ņēmusi virsroku pār sieviešu iedzimto nepatiku pret visu miesisko. Patiesi, tas ari bija pirmais, kas misis Poltnejai iešāvās prātā, ieraugot Mēriju skūpstāmies, — ja šī meitene vēl spēj ķiķināt pēc tam, kad staļļa puisis viņu tik rupji apvainojis, tad acīmredzot viņa ir topoša prostitūta.

Bet kā tad paliek ar Sāru? Ja runājam par lezbismu, par to viņai bija tikpat maza jēga kā misis Poltnejai, taču pret dzimumattiecībām Sāra gan neizjūta tādu nepārvaramu riebumu kā viņas saimniece. Sāra zināja vai vismaz nojauta, ka mīlestībā var gūt fizisku baudu. Tomēr, pēc manām domām, viņa bija tik nevainīga, ka tam nav nekādas nozīmes. Paradums gulēt kopā ar Milliju bija izveidojies drīz pēc tam, kad nabaga meitene bija sabrukusi misis Poltnejas priekšā. Dakteris Grogans toreiz bija ierosinājis, lai Millijai atļaujot pārcelties no kalpoņu guļamistabas uz kādu saulaināku telpu. Sagadījās, ka blakus Sāras guļamistabai bija gara, neizmantota ģērbistaba, un tajā tad ari nometināja Milliju. Lielu daļu no pienākumiem, kas bija saistīti ar mazasinīgās meitenes aprūpēšanu, uzņēmās Sāra; Millija bija zemkopja meita, ceturtā no vienpadsmit bērniem ģimenē, kura dzīvoja tādā nabadzībā, par ko pat rakstīt grūti, mazā, mitrā divistabu mājiņā vienā no drūmā Egardona rietumu ielejām. Tagad šis īpašums pieder jaunam, modemam Londonas arhitektam, kurš šeit pavada nedēļas nogales un nebeidz vien jūsmot par pirmatnīgo, civilizācijas neskarto dabu un gleznaino lauku ainavu; var būt, ka viņa jūsma palīdz atpestīt šo nostūri no Viktorijas laikmeta šausmām. Es vismaz ceru, ka tā ir; pastorālās ainas ar pieticīgu lauku darbarūķu kuplajām ģimenēm, ko tik labprāt attēloja Džordžs Morlends un viņam līdzīgie (1867. gadā visnoziedzīgākais šai ziņā bija Birkets Fosters), bija tikpat muļķīga un kaitīga sentimentalizēšana un īstenības izskaistināšana kā mūsdienu Holivudas filmas par "īsto" dzīvi. Tam, kurš vienreiz redzējis Milliju un viņas desmit nelaimīgos brālīšus un māsiņas, pārietu jebkura patika klausīties mītu par laimīgo ganiņu, — bet viņus redzēja tikai retais. Ikviens laikmets noziedzīgi uzceļ augstus mūrus ap savu Versaļu, un man personīgi vispretīgākie šķiet literatūras un mākslas radītie mūri.

Tātad reiz naktī Sāra izdzirdēja Milliju raudam. Sāra iegāja meitenes istabā un nomierināja viņu; tas neprasīja sevišķas pūles, jo Millija visādā ziņā bija vēl gluži bērns, ja neņem vērā gadu skaitu, — viņa neprata ne lasīt, ne rakstīt un, tāpat kā šunelis, nemācēja spriest par cilvēkiem; ja viņu kāds noglāstīja, tas viņai patika, bet, ja paspēra ar kāju, — neko nevar darīt, tāda ir dzīve! Tonakt bija ļoti auksts, un Sāra gluži vienkārši ieslīdēja Millijas gultā un apskāva meiteni, skūpstīdama un glāstīdama viņu. Sārai Millija bija tāds pats nabaga slims jēriņš, kādus viņa labprāt mēdza paauklēt, līdz tēva godkārīgie plāni pārtrauca šādas zemnieciskas paražas. Un nav izslēgts, ka šis salīdzinājums bija gluži pareizs arī attiecībā uz arāja meitu.

Kopš tā laika jēriņš nāca pie Sāras divas trīs reizes nedēļā un raudzījās nelaimīgām acīm. Millijai bija trausls miegs, daudz trauslāks nekā Sārai, kura bieži vien devās pie miera viena, bet, no rīta pamodusies, atrada meiteni pieglaudušos sev pie sāniem — tik nemanāmi kādā briesmīgā pusnakts stundā Millija bija ieslīdējusi Sāras gultā. Nabaga meitenei bija bail no tumsas, un, ja nebūtu Sāras, viņa būtu prasījusies atpakaļ uz kalpoņu kopējo guļamistabu.

Abu meiteņu maigā draudzība bija gluži vai mēma. Viņas nerunāja tikpat kā nemaz, un, ja arī dažreiz pārmija kādu vārdu, tad vienīgi par visikdienišķākajām lietām. Viņas zināja, ka svarīgāka par visu ir siltā un klusā kopība pret tumsu. Vai šajās jūtās bija arī kas seksuāls? Var jau būt, taču viņas nekad neatļāvās vairāk, nekā atļautos divas māsas. Bez šaubām, citādos apstākļos, viszemāk pagrimušo trūcīgo pilsētnieku vidē vai arī vissmalkāko aristokrātu aprindās reizēm bija sastopams arī klajš baudkārs lezbisms, bet vispār šo Viktorijas laikmetā tik izplatīto sieviešu paradumu — gulēt vienā gultā — mēs varam izskaidrot drīzāk ar tālaika vīriešu stindzinošo augstprātību nekā ar šķietami ticamākiem iemesliem. Un, galu galā, vai tādos vientulības bezdibeņos jebkura tuvība nav uzskatāma drīzāk par cilvēcīguma izpausmi nekā par perversiju?

Tādēļ ļausim abām nevainīgajām būtnēm gulēt un atgriezīsimies pie saprātīgākā, izglītotākā un nesalīdzināmi dižciltīgākā pāra tur, jūras krastā.

Abi radības kroņi vairs nepieminēja mis Vudrafu un diezgan divdomīgās metaforas par miglu; viņi bija atgriezušies pie mazāk bīstamās paleontoloģijas.

— Jums jāpiekrīt, — Čārlzs teica, — ka Laijela atradumiem piemīt vērtība ne tikai pašiem par sevi. Šķiet, ka garīdzniecību gaida grūta cīņa.

Atļaujiet paskaidrot, ka Laijels bija mūsdienu ģeoloģijas tēvs. Bafons ar savu slaveno darbu "Epoques de la Nature" i jau 1778. gadā sagrāva arhibīskapa Ašera 17. gadsimtā radīto mītu, kuru pēc tam kā neapstrīdamu patiesību pārpublicēja neskaitāmos angļu oficiālās Bībeles izdevumos, — ka pasaule tikusi radīta 4004. gadā pirms Kristus dzimšanas, 26. oktobrī pulksten deviņos no rīta. Taču pat izcilais franču naturālists neuzdrošinājās atvirzīt pasaules radīšanas brīdi tālāk par kādiem 75 000 gadiem, turpretim Laijela "Ģeoloģijas pamatprincipi", kuru publikācija starp 1830. un 1833. gadu lieliski sakrita ar vērtību pārvērtēšanas laiku arī citā jomā, atsvieda šo bridi atpakaļ par miljoniem gadu. Laijels ir gandrīz piemirsts, taču zinātnē ļoti nozīmīgs vārds — viņš deva ģeologiem un neskaitāmiem citiem zinātniekiem tik ļoti nepieciešamo laiku. Laijela atklājumi iebrāzās kā svaigs vējš piesmakušajos metafizikas kambaros, biklos stindzinādams, bet drošos spirdzinādams. Taču ņemiet vērā, ka tai laikā, par kuru es rakstu, tikai retais zināja Laijela izcilo darbu, vēl mazāk bija tādu, kuri ticēja viņa teorijām, un tikai pavisam nedaudzi pieņēma visus no tām izrietošos secinājumus. Jā, Pirmā Mozus grāmata ir vareni meli, bet tā ir arī varena poēma, un daudz omulīgāks mums šķiet šūpulis, kurš kārts pirms sešiem tūkstošiem, nevis pirms divtūkstoš miljoniem gadu.

Tādēļ Čārlzs dega nepacietībā uzzināt— tiesa, dabūjis mācību no sava nākamā sievastēva un arī no tēvoča, viņš šajā jautājumā bija kļuvis ļoti piesardzīgs, — vai dakteris Grogans būs nobažījies par teologiem tāpat kā viņš vai arī noraidīs Čārlza bažas kā nepamatotas. Taču ārsts izturējās diezgan vienaldzīgi.

—   Gaida gan, — viņš, kamīnā lūkodamies, nomurmināja.

Uz brīdi iestājās klusums, bet Čārlzs to nevērīgi pārtrauca, it kā vienīgi tādēļ, lai neļautu sarunai apsīkt:

—   Vai esat lasījis, ko raksta tas censonis Darvins?

Grogans atbildei tikai nikni nozibsnīja skatienu pār briļļu stikliem. Tad viņš piecēlās un, paņēmis spirta lampiņu, piegāja pie grāmatplaukta šaurās istabas otrā galā. Pēc brīža ārsts atgriezās uri pasniedza Čārlzam grāmatu "Sugu izcelšanās". Čārlzs pavērās ārsta bargajās acīs.

—   Es negribēju…

—   Vai esat to lasījis?

—   Jā.

—  Tādā gadījumā jums nevajadzētu saukāt dižu vīru par "to censoni".

—   No tā, ko jūs teicāt…

—   Tā ir grāmata par dzīvajiem, Smitson! Nevis par mirušajiem. — Grogans diezgan īgni novietoja lampu atpakaļ uz galda. Čārlzs piecēlās.

—   Jums pilnīga taisnība. Piedodiet, lūdzu!

Ārsts iesāņus vēroja Čārlzu.

—   Pirms pāris gadiem Gose bija šeit noorganizējis vienu no saviem zilzeķu vakariem. Vai esat lasījis viņa "Omfalosu"[14]?

Čārlzs pasmaidīja. — Manuprāt, tur sarakstītas gatavās muļķības.

Pārbaudījis Čārlzu gan ar pozitīvu, gan negatīvu testu, arī Grogans drūmi pasmaidīja.

—   Tieši tā es viņam arī pateicu, kad viņš te beidza savu uzstāšanos. Ha! Vārds vārdā! — Un no Grogana nāsīm atskanēja divi īriski triumfa šņācieni. — Tas fundamentālistu mākoņstūmējs savu kāju vairs nespers šajā Dorsetas piekrastē!

Tagad ārsts raudzījās uz Čārlzu jau krietni labvēlīgāk.

—   Darvinists?

—   Ar sirdi un dvēseli.

Grogans satvēra Čārlza roku un tik jūsmīgi to paspieda, it kā Čārlzs būtu Piektdienis, bet viņš pats — Robinsons Krūzo; iespējams, ka viņi šobrīd pārdzīvoja kaut ko līdzīgu tam, ko pusjūdzi tālāk neapzināti izjuta abas aizmigušās meitenes. Viņi jutās kā divas niecīgas rauga piciņas apātiskas mīklas okeānā, kā divi sāls graudiņi pliekana buljona terīnē.

Abi mūsu prāta karbonāri — vai zēns, kurš mīt katrā vīrietī, nav allaž apbrīnojis slepenu biedrību rotaļas? — ķērās pie jaunas groka porcijas, aizkūpināja jaunus cigārus, un sākās ilgstoša slavas dziesmu dziedāšana Darvinam. Varētu domāt, ka par dižajiem atklājumiem viņi runās ar dziļu bijību, taču diemžēl man šķiet, ka viņu noskaņojums — īpaši jau Čārlza, kad viņš agrā rīta stundā beidzot devās mājup, — drīzāk sliecās uz eksaltētu pārākuma apziņu un sava intelekta apjūsmošanu uz nabaga līdzcilvēku fona.

Tumsā slīgstošā Laimridža pārstāvēja vienkāršos ļautiņus, kas grimuši gadsimtu miegā, turpretim Čārlzs bija dabas (un dabiski) izredzētais, tīrs intelekts, kurš raugās pasaulē vaļā acīm, visvarens kā pats Dievs, dižens kā nemirstīgās zvaigznes un visu saprotošs.

Tas ir, visu, vienīgi Sāru ne.

' Autora piezīme. "Omfaloss: mēģinājums atraisīt ģeoloģisko mezglu" ir viena no dīvainākajām un negribēti komiskākajām tālaika grāmatām, kura mūsdienās diemžēl piemirsta. Šī darba autors bija Karaliskās Zinātņu biedrības loceklis un sava laika lielākais speciālists jūras bioloģijā; tomēr Goses bailes no Laijela un viņa sekotājiem bija tik lielas, ka 1857. gadā viņš izvirzīja teoriju, kura mēģināja ar vienu brašu vēzienu aizmēzt pretrunas starp zinātni un bībelisko pasaules skaidrojumu. No viņa atjautīgās teorijas izrietēja, ka tajā pašā dienā, kad Dievs radīja Ādamu, viņš radīja ari visas fosilās un izmirušās dzīvības formas — bez šaubām, visfantastiskākais cilvēces mēģinājums piesegt dievības trūkumus. Pat "Omfalosa" izdošanas laiks — tikai divus gadus pirms "Sugu izcelšanās" — nevarēja būt neveiksmīgāk notrāpīts. Goses veikums tomēr tika iemūžināts — pēc pusgadsimta viņa dēls Edmunds izdeva savus slavenos, lieliskā stilā sarakstītos memuārus.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Vai Dievs pret Dabu dusmās kaist? Auž tādus ļaunus sapņus tā! Tik ļoti rūp viss kopums tai. Tik maz rūp dzīve vienīgā… TRNtSONS. "In Memoriam" (1850)

Beidzot viņa pārtrauca klusumu un izmocīja atbildi doktoram Bērklijam. Notupies uz ceļiem, Džona Kencdija privātārsts ar drebošu roku norādīja uz viņas drausmīgajiem svārkiem. "Vai jums nevajadzētu pārģērbties?" viņš bikli vaicāja. "Nē!" viņa nikni izgrūda. "Lai visi redz šīs šausmas!"

viljams mančesters. "Prezidenta Kenedija nāve"

Sāra stāvēja, tik tikko saredzama, ēnainā efeju tuneļa otrā galā. Viņa neskatījās atpakaļ, jo bija jau pamanījusi Čārlzu kāpjam augšup starp ošiem. Bija spoža saules diena ar dzidri zilām debesīm, pūta maigs dienvidrietenis. Jaukais laiciņš bija izvilinājis laukā pavasara tauriņu barus: gan krūkļu balteņus, gan kāpostu balteņus, gan nātru raibeņus, kuru eksistence, saskaņā ar pēdējiem zinātnes atzinumiem, gan neesot savienojama ar augstu lauksaimniecisko rentabilitāti un kuri tādēļ ar visādām indēm gandrīz pilnīgi iznīdēti; tauriņi bija sākuši riņķot ap Čārlzu jau pie Pienotavas un neatstājās arī mežā; patlaban viens zaļgandzeltens punktiņš vizuļoja saules pielietajā lauzmā Sārai aiz muguras.

Čārlzs mirkli apstājās un zaglīgi palūkojās visapkārt — vai kāds nav viņu ieraudzījis —, un tikai tad ienira tumši zaļajās ēnās zem efejām. Taču milzu oši pleta savus pagaidām vēl kailos zarus pār gluži vientuļu apkaimi.

Sāra stāvēja ar muguru pret Čārlzu un nepacēla acis pat tad, kad viņš pienāca klāt, vienīgi parakņājās mēteļa kabatā un, ne vārda neteikusi, pasniedza Čārlzam vēl vienu testu, it kā pirkdama indulgenci. Čārlzs paņēma dāvanu; Sāras satraukums pielipa arī viņam.

— Jums jāļauj man samaksāt par šiem testiem tikpat, cik man būtu jāmaksā mis Eningas veikalā.

Sāra pacēla galvu — un beidzot viņu acis sastapās. Čārlzs redzēja, ka Sāra ir aizvainota, un viņu atkal pārņēma šī neizskaidrojamā sajūta, ir kā viņu preparētu, it kā viņš nespētu pacelties līdz Sāras līmenim, izprast viņu. Tomēr šoreiz tas palīdzēja Čārlzam atjēgties, tas ir, ieņemt to nostāju, par kādu viņš bija izšķīries; šī tikšanās iegadījās divas dienas pēc iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem notikumiem. Daktera Grogana piezīme par mirušā un dzīvā salīdzinošo vērtību bija kritusi auglīgā augsnē, un tagad Čārlzs savai dēkai redzēja gan zinātnisku, gan cilvēcisku attaisnojumu. Viņš bija pietiekami atklāts pret sevi, lai atzītu, ka līdzdalība šajā dēkā ir gan nepiedienīga, tomēr tīri patīkama, — bet tagad viņš tajā skaidri saskatīja arī pienākumu. Čārlzs nešaubīdamies uzskatīja, ka pieder pie dzīvotspējīgajiem, bet ne mazāk skaidrs viņam bija ari tas, ka cilvēku sabiedrībā šie dzīvotspējīgie ir atbildīgi par saviem mazāk veiksmīgajiem brāļiem un māsām.

Čārlzs pat bija vēlreiz apsvēris, vai nevajadzētu tomēr izstāstīt Ernestīnei, kas noticis starp viņu un mis Vudrafu, taču — ak vai! — pārlieku skaidri apzinājās, ka Ernestīne savā sievietes aprobežotībā sāks viņu izprašņāt, uzdodama jautājumus, uz kuriem viņš nekādi nevarēs atbildēt patiesi, ja negribēs stāstīt par daudz. Čārlzs drīz vien nonāca pie secinājuma, ka Ernestīne, daiļā dzimuma pārstāve, turklāt vēl tik nepieredzējusi, nemūžam nesapratīs viņa cēlos nodomus, — tādējādi viņš bija veikli atradis sev attaisnojumu, lai mazāk patīkamus pienākumus pamestu novārtā.

Par atbildi Sāras pārmetošajam skatienam viņš teica: — Tā nu ir sagadījies, ka es esmu bagāts, bet jūs ne. Manuprāt, mums vajadzētu mest pie malas šīs ceremonijas.

Čārlzs nudien bija izšķīries par šādu plānu— viņš neliegs Sārai līdzjūtību, taču uzreiz norādīs viņas īsto vietu, atgādinādams — protams, neuzmācīgi, ar vieglu pašironiju — abu sabiedriskā stāvokļa atšķirību.

—   Tas ir vienīgais, ko es varu jums dot.

—   Neredzu iemesla, kāpēc jums vispār vajadzētu man kaut ko dot.

—   Jūs esat atnācis.

Čārlzs juta, ka Sāras padevība viņu mulsina gandrīz tāpat kā viņas lepnums.

—   Es atnācu, jo pārliecinājos, ka jums patiesi nepieciešama palīdzība. Kaut gan joprojām nesaprotu, kādēļ tieši es esmu izpelnījies tādu godu — tikt iepazīstinātam ar jūsu… — Čārlzs saminstinājās, viņam gandrīz vai paspruka nodevīgais vārdiņš "simptomiem", kas atklātu, ka viņš spēlē tiklab ārstu, kā džentlmeni. — Ar jūsu likstām. Esmu atnācis uzklausīt… jūsu stāstu. Jūs taču pati to vēlējāties, vai ne?

Sāra atkal palūkojās viņam acīs. Čārlzs jutās glaimots. Viņa bikli pamāja uz saules gaismas pusi.

—    Man šeit netālu ir zināma viena apslēpta vietiņa. Varbūt mēs varētu aiziet uz turieni?

Čārlzs piekrītoši pamāja, un Sāra izveda viņu saules pilnajā akmeņu lauzmā, kur Čārlzs bija nodevies meklējumiem todien, kad Sāra pirmoreiz bija pie viņa atmaldljusies. Sāra gāja drošā, raitā solī, ar vienu roku pieturēdama svārkus dažas collas virs zemes, otrā nesdama melno aublti. Sekodams daudz smagnējākā gaitā, Čārlzs ievēroja ielāpus Sāras melnajās zeķēs, nošķiebtos kurpju papēžus — un matu sarkanīgo spīdumu arī. Viņš iztēlojās, cik lieliski izskatītos šie mati, ja tos pilnīgi atlaistu vaļā,— kupli un krāšņi; kaut arī tos cieši apņēma mēteļa apkakle, viņam iešāvās prātā — vai tik tā nav iedomība, kas liek Sārai tik bieži ņemt aubīti rokā?

Sāra ienira vēl vienā zaļā tunelī, un, otrā galā iznākuši no tā, viņi nokļuva uz zālainās nogāzes, kas bija izveidojusies senos laikos, kraujai nobrūkot. Zāles kumšķi sniedza atbalstu kājām, un Sāra ļoti piesardzīgi zigzagveidā līkumoja uz augšu. Kāpdams augšup viņai nopakaļ, Čārlzs pamanīja ar baltām lentītēm rotātās biksīšu staras, kas sniedzās Sārai gandrīz līdz potītēm; īsta dāma būtu palaidusi Čārlzu pa priekšu.

Tikusi augšā, Sāra pagaidīja Čārlzu, tad Čārlzs sekoja viņai gar kraujas malu. Kādus simt jardus virs viņu galvām nogāze pārgāja vertikālā sienā, kas izbeidzās ar vēl vienu pārkāri; šie bija tie milzu "pakāpieni", kurus varēja redzēt no divas jūdzes attālā Koba. Sāra un Čārlzs nokļuva līdz stāvākam kraujas plecam. Čārlzam tas likās draudoši slīps; viens nedrošs solis — un cilvēks bezpalīdzīgi aizslīdētu pāri apakšējās kraujas malai. Viens pats viņš, iespējams, nemaz nebūtu gājis tālāk. Taču Sāra mierīgi devās uz priekšu un pārvarēja bīstamo vietu, it kā neapzinādamās briesmas. Nedaudz tālāk nogāzē bija pāris jardu plata līdzena josla — Sāras "apslēptā vietiņa".

Tas bija neliels, uz dienvidiem pavērsts "plauktiņš", no visām pusēm biezu kazenāju un Jūdas koku ieskauts, tāds kā miniatūrs, zaļš amfiteātris. Šī laukumiņa aizmugurē — ja vien piecpadsmit pēdu platu joslu var dēvēt par laukumiņu — auga neliela vilkābele, un kāds — ne jau nu Sāra, protams, — bija pievēlis pie koka stumbra krama bluķi ar plakanu virsmu, izveidojot primitīvu akmens troni, no kura pavērās lielisks skats uz koku galotnēm un, zemāk, uz jūru. Čārlzs, mazliet elsdams savā flaneļa tērpā un vairāk nekā mazliet mirkdams sviedros, pavērās visapkārt. "Plauktiņš" bija kā nosēts ar prīmulām un vijolītēm, starp kurām kā mazas, baltas zvaigznītes mirdzēja meža zemeņu ziedi. Vietiņa patiešām bija jauka, gluži kā pret sauli iekārts no visām pusēm aizsargāts šūpulis.

—   Apsveicu! Jūs nu gan te esat atradusi īstu ērgļa ligzdiņu.

—   Es te esmu atradusi vientulību.

Sāra aicināja Čārlzu apsēsties uz krama bluķa zem vilkābeles.

—   Esmu pārliecināts, ka tas ir jūsu sēdeklis,— viņš atbildēja.

Taču Sāra veikli un graciozi notupās uz ciņa dažas pēdas atstatu — iesāņus pret Čārlzu, ar seju pret jūru, — un Čārlzs, apsēdies ērtākajā vietā, konstatēja, ka Sāras seja redzama tikai daļēji, bet jau kuro reizi viņa atkal ierīkojusies tā, lai kaut kādā nevainīgā koķetērijā izceltu matus. Sāra sēdēja, stalti izslējusies, kaut ari noliektu galvu, un aizdomīgi knibinājās ap cepurīti. Čārlzs vēroja viņu ar smaidu — domās, ja ne uz lūpām. Viņš redzēja, ka meitene nezina, kā iesākt, un tomēr šī aina pārlieku atgādināja nevainīgu izbraukumu zaļumos, it kā viņi būtu brālis un māsa, — par spīti Sāras biklajai atturībai.

Viņa nolika aubīti malā, atpogāja mēteļa apkakli un sēdēja, sakrustojusi rokas klēpī, taču joprojām nebilda ne vārda. Mēteļa augstajā apkaklē un piegriezumā bija kaut kas vīrišķīgs, īpaši no mugurpuses raugoties, — tas piešķīra Sāras ārienei tādu kā kučieres vai kareives akcentu, bet tikai akcentu, ko ar uzviju līdzsvaroja mati. Čārlzs izbrīnīts secināja, ka apvalkātās drēbes nemaz nekaitē Sāras izskatam, savā ziņā pat piestāv viņai vēl labāk, nekā varētu piestāvēt smalkāks apģērbs. Pēdējo piecu gadu laikā sieviešu modē bija notikusi īsta revolūcija, vismaz Londonā. Ieviesās pirmie mākslīgie palīglīdzekļi krūšu formas izcelšanai, parādījās skropstu un uzacu tuša, pirmie lūpu zīmuļi, sākās matu krāsošana un tonēšana… un ne vien pērkamās mīlestības pasaulē, bet moderno sieviešu aprindās vispār. Taču Sāras ārienē nekā no tā visa nemanīja. Šķita, ka mode Sārai ir gluži vienaldzīga, bet tas viņai nemaz netraucēja, tāpat kā vienkāršās prīmulas Čārlzam pie kājām vēl arvien ziedēja, par spīti visiem eksotiskajiem siltumnīcu augiem.

Tā nu Čārlzs klusi sēdēja kā tāds mazs valdnieciņš ar šo dīvaino lūdzēju pie kājām, nemaz nebūdams pārlieku noskaņots palīdzēt. Taču Sāra klusēja. Iespējams, ka viņa bija pārāk sakautrējusies, — tomēr Čārlzs pamazām atģidās, ka meitene viņu gluži vienkārši izaicina, lai viņš izvilinātu tās noslēpumu; beidzot viņš padevās.

—  Mis Vudrafa, es neciešu netikumību. Taču tikumību bez žēlsirdības es neciešu vēl vairāk. Apsolos, ka nebūšu pārāk bargs soģis.

Sāra tikko manāmi pamāja. Tomēr joprojām vilcinājās. Un tad spēji, kā neizlēmīgs peldētājs metas dziļā ezerā, uzsāka savu grēksūdzi.

—    Viņu sauca Vargens. Pēc kuģa avārijas viņu atveda pie kapteiņa Talbota. Visi pārējie, ja neņem vērā divus matrožus, bija noslīkuši. Bet jums tas viss jau ir zināms, vai ne?

—   Par šo gadījumu esmu dzirdējis. Bet par viņu pašu neko nezinu.

—   Es jau no pirmā acu uzmetiena apbrīnoju Vargena drosmi. Tolaik es vēl nezināju, ka vīrieši spēj būt gan ļoti drosmīgi, gan arī ļoti melīgi. — Sāra lūkojās tālu jūrā, it kā stāstītu tai, nevis Čārlzam, kurš sēdēja viņai aiz muguras. — Vargena ievainojums bija vienkārši drausmīgs. Kāja viņam bija saplosīta no gurna līdz pat ceļgalam. Ja sāktos gangrēna, kāju nāktos amputēt. Pirmajās dienās Vargens mocījās ļoti stiprās sāpēs. Tomēr viņš nekad nekliedza. Viņš neizdvesa nevienu vaidu. Kad ārsts pārsēja brūci, Vargens žņaudzīja manu roku kā spīlēs. Tik stipri, ka vienu dienu es gandrīz paģību.

—   Angliski viņš nerunāja?

—    Tikai pāris vārdu. Misis Talbota franciski runāja tikpat vāji. Un kapteinis Talbots drīz vien aizbrauca dienesta darīšanās. Vargens stāstīja mums, ka esot no Bordo. Viņa tēvs esot bagāts jurists, kurš, otrreiz precēdamies, nokrāpis bērniem pienākošos mantojumu. Tad Vargens devies jūrā ar vīna tirdzniecības kuģi. Tai laikā — pirms kuģis avarējis — viņš esOt strādājis par kapteiņa palīgu. Taču tas viss bija meli. Es nezinu, kas viņš bija īstenībā. Varu teikt tikai to, ka viņš izturējās kā labi audzināts cilvēks. Vairāk neko.

Sāra stāstīja tā, it kā nebūtu radusi ilgstoši runāt, — atdalīdama aprautos, nedrošos teikumus ar dīvainām, īsām pauzēm, varbūt mudinādama Čārlzu uzminēt turpinājumu vai iestarpināt kādu frāzi, — tas Čārlzam nebija skaidrs.

Viņš nomurmināja: — Es saprotu.

—    Reizēm man šķiet, ka ar avarējušo kuģi Vargenam vispār nav nekāda sakara. Viņš bija sātans, kas parādījies jūrnieka izskatā. —Sāra vēroja savas plaukstas. — Viņš bija ļoti pievilcīgs. Neviens vīrietis nav mani aplaimojis ar tādiem uzmanības apliecinājumiem kā Vargens — tad, kad viņš sāka atlabt. Grāmatām viņam laika neatlika. Viņš bija kaprīzāks par mazu bērnu. Viņam vajagot kādu, ar ko parunāties, viņam vajagot klausītāju. Viņš stāstīja par mani visādus niekus. Viņš nesaprotot, kāpēc es neesmu apprecējusies. Tādā garā. Es ticēju viņam.

—   īsi sakot, viņš mēģināja iegūt jūsu labvēlību?

—    Saprotiet, mēs vienmēr runājāmies franciski. Varbūt tāpēc mūsu sarunas man šķita mazliet nereālas. Francijā es nekad neesmu bijusi, manas praktiskās valodas zināšanas nav sevišķi labas. Bieži vien es neizpratu, ko viņš īsti grib sacīt. Ne jau tikai Vargens vien ir vainīgs. Varbūt es saklausīju to, ko viņš nemaz nedomāja. Vargens mēdza zoboties par mani. Taču, kā likās, bez ļaunuma. — Sāra uz bridi apklusa. — Man… man tas pat sagādāja prieku. Vargens teica, ka es esot nežēlīga, kad neļāvu viņam skūpstīt man roku. Pienāca diena, kad arī es pati sāku uzskatīt sevi par nežēlīgu.

—   Un turpmāk jūs vairs nebijāt nežēlīga?

—   Nē.

Zemu virs viņu galvām planēja vārna, spīdinādama, trīsinādama melnās spalvas maigajā vējā, —tad, piepeši izbijusies, savēcināja spārnus un aizlaidās.

—   Es saprotu.

Čārlzs to teica, vienīgi mudinot Sāru turpināt stāstu. Taču Sāra to uztvēra burtiski.

—     Jūs nevarat saprast, mister Smitson! Jūs neesat sieviete, jūs neesat piedzimis zemnieku kārtā, lai vēlāk kļūtu par kāda zemnieka sievu, un pēc tam izskolots par… par kaut ko labāku. Precinieki jau vairākkārt lūguši manu roku. Kad es dzīvoju Dorčesterā, kāds bagāts lopkopis… bet tas nav svarīgi. Jūs neesat sieviete, kuras dvēselē mīt ilgas pēc garīguma, skaistuma, pēc zināšanām… es nezinu, kā lai to pasaka, es neuzdrīkstos cerēt, taču mana sirds tiecas pēc kaut kā augstāka… un es neticu, ka tā ir tikai tukša iedomība… — Sāra ievilka elpu. — Un jūs nekad neesat strādājis par guvernanti, mister Smitson, jūs neesat jauna sieviete, kurai pašai savu bērnu nav un kurai jāpelna iztika, pieskatot svešus bērnus. Jūs nespējat aptvert —jo viņi jaukāki, jo neciešamāk sāpina. Nedomājiet, ka es tā runāju aiz skaudības. Es mīlu mazo Polu un Virdžīniju, esmu ļoti pateicīga un no sirds pieķērusies misis Talbotai — viņas un bērnu labā es ziedotu dzīvību. Tomēr dienu no dienas noraudzīties šajās maiguma pilnajās ainās, tuvumā vērot laimīgu ģimenes dzīvi, mājas pavarda omulību, brīnišķīgus bērnus… — Sāra mirkli apklusa. — Misis Talbotai ir tieši tikpat gadu, cik man. —Viņa atkal apklusa. — Likās, ka es vēroju paradīzi, nedrīkstēdama tajā dzīvot.

—    Bet, kā jums šķiet, vai tad mēs visi neesam kādreiz izjutuši netaisnību — ja jau jūs to saprotat šādi? — Sāra negaidīti enerģiski papurināja galvu, un Čārlzs atskārta, ka aizskāris kādu dziļu stīgu viņas dvēselē. — Es tikai gribēju sacīt, ka augstāks sabiedriskais stāvoklis ne vienmēr nodrošina laimi.

'— Nevar salīdzināt stāvokli, kurā laime ir vismaz iespējama, ar… — Viņa atkal papurināja galvu.

—    Jūs taču negribat sacīt, ka visas guvernantes ir nelaimīgas… vai paliek vecmeitās?

—   Tādas kā es — noteikti.

Čārlzs neatbildēja uzreiz, tad sacīja: — Es jūs pārtraucu. Turpiniet, lūdzu!

—   Un jūs ticēsiet, ka es nerunāju aiz skaudības?

Sāra saspringti ielūkojās Čārlzam sejā, un viņš pamāja. Sāra noplūca ziepenītes zariņu ziliem ziediņiem — kā sīciņa ķeruba dzimumorgāniem — un turpināja:

—   Vargens atveseļojās. Līdz viņa aizbraukšanai atlika nedēļa. Ap to laiku viņš jau bija atzinies man savās jūtās.

—   Vai viņš solījās jūs precēt?

Uz šo jautājumu Sārai laikam nācās grūti atbildēt. — Bija tāda runa. Vargens stāstīja, ka pēc atgriešanās Francijā tikšot paaugstināts par kuģa kapteini. Viņš cerot atgūt mantojumu, kas viņam un brālim atņemts. — Sāra saminstinājās, tad burtiski izšāva: —Vargens gribēja, lai es braucot viņam līdzi uz Franciju.

—   Vai misis Talbota to zināja?

—    Misis Talbota ir ārkārtīgi laipna. Un bezgala naiva. Ja kapteinis Talbots būtu bijis mājās… bet viņš nebija mājās. Sākumā es kaunējos stāstīt misis Talbotai. Un vēlāk man bija bail. — Viņa piemetināja: — Man bija bail no padoma, kāds viņai man būtu jādod. — Sāra ņēmās plūkāt ziepenltes lapiņas. — Vargens kļuva uzstājīgs. Viņš apgalvoja, ka viņa laime esot atkarīga vienīgi no tā, vai es braukšu viņam līdzi vai nebraukšu, pat vairāk — no tā esot atkarīga arī mana laime. Viņš bija daudz ko par mani uzzinājis. Ka mans tēvs miris trakonamā. Ka man nav iztikas līdzekļu, nav tuvinieku. Ka ilgus gadus esmu jutusies neizprotamā kārtā nolemta — pati nezinādama, par ko, — vientulībai… — Sāra nometa saplūkāto ziepenītes zariņu un sakrampēja pirkstus klēpi. — Mana dzīve bijusi vientulības pārsātināta, mister Smitson. It kā būtu nolemts, ka es nekad neatradīšu draugu, kurš būtu man līdzvērtīgs, ka man nemūžam nebūs pašai savu māju, ka pasauli es allaž uztveršu kā vispārinājumu un sevi — kā izņēmumu tajā… Pirms četriem gadiem manu tēvu pasludināja par maksātnespējīgu. Visa mūsu mantība tika izūtrupēta. Kopš tā laika mani nepamet sajūta, ka pat visparastākās lietas — krēsli, galdi, spoguļi — sazvērējušās iegrūst mani vēl dziļākā bezcerībā. Mēs nekad nepiederēsim tev, tās šķiet sakām, mēs nekad nebūsim tavas! Mēs vienmēr piederēsim kādam citam. Es zinu — tas ir neprāts, es zinu, ka rūpniecības pilsētās valda tāds posts un tāda bezcerība, ar ko manu stāvokli nevar ne salīdzināt. Bet, lasīdama par unionistu mežonīgajiem atriebības darbiem, es viņus daļēji saprotu. Es viņus gandrīz vai apskaužu, jo viņi zina, kur un kā izgāzt savu naidu. Turpretim es esmu bezspēcīga. — Sāras balsī ieskanējās līdz šim nedzirdēti toņi, tāds jūtu kāpinājums, kas daļēji noliedza pēdējo teikumu. Viņa piemetināja klusākā balsī: — Es laikam neizsakos pietiekami skaidri.

—   Es nezinu, vai spētu jūsu izjūtas attaisnot. Taču saprast es saprotu lieliski.

—    Vargens aizbrauca, lai Veimutā pārsēstos pasta kuģī. Misis Talbota, protams, domāja, ka viņš to darīs, tiklīdz radīsies iespēja.

Taču viņš bija man piekodinājis, ka gaidīs mani. Es viņam neko nesolīju. Tieši otrādi — es dievojos… bet pati riju asaras. Beidzot Vargens teica, ka gaidīšot mani līdz nedēļas beigām. Es atbildēju, lai nemaz necer, ka es varētu braukt pie viņa. Taču pagāja viena diena, otra — un man vairs nebija, ar ko aprunāties, un atkal mani pārņēma tā vientulības sajūta, par kuru es jau stāstīju. Šķita, ka es nomiršu no vientulības, vēl ļaunāk — man likās, ka esmu palaidusi vaļā salmiņu, kurš būtu varējis mani izglābt, — un nu tas aizpeld neaizsniedzamā tālumā. Mani pārņēma izmisums. Slēpdama to, es izjutu divkāršas mocības. Piektajā dienā es vairs nespēju ilgāk izturēt.

—   Cik noprotu, tas viss tika darīts slepus no misis Talbotas; vai jums tas nelikās aizdomīgi? Vīrietis, kuram ir godīgi nolūki, tā nerīkojas.

—   Mister Smitson, es labi apzinos, ka, nepazīstot manu raksturu un lietas apstākļus, manu muļķīgo aklumu pret Vargena patieso būtību grūti nosaukt citādi kā vien par noziedzīgu. Tas nav noliedzams. Varbūt īstenībā es visu sapratu jau pašā sākumā. Laikam gan man piemīt kāds dziļi slēpts tikumisks trūkums, kas aizmigloja acis manam labākajam "es". Piedevām mēs taču iesākām ar mānīšanos. Un tam, kurš uzsācis šo ceļu, vēlāk ir grūti rīkoties pareizi un piedienīgi.

Čārlzam tas varēja noderēt par brīdinājumu, taču viņš bija pārlieku aizrāvies ar Sāras problēmām un pilnīgi aizmirsis savējās.

—   Tātad jūs aizbraucāt uz Veimutu?

—    Es iestāstīju misis Talbotai, ka smagi saslimusi mana skolasbiedrene. Viņa domāja, ka mans ceļamērķis ir Šērbema. Kā vienā, tā otrā gadījumā jābrauc caur Dorčesteru. Taču, nokļuvusi Dorčesterā, es pārsēdos Veimutas omnibusā.

Sāra apklusa un nokāra galvu, it kā nespēdama saņemties, lai izstāstītu turpmāko.

—    Mis Vudrafa, saudzējiet sevi! Es varu iedomāties…

Sāra papurināja galvu. — Man jāizstāsta līdz galam. Tikai nezinu, kā. — Tagad arī Čārlzs raudzījās zemē. Kaut kur lejāk rāmajā debesu zilgmē neganti ķēroa āmuļu strazds, paslēpies lielo ošu lapotnē. Beidzot Sāra atsāka: — Es sameklēju istabiņu netālu no līča. Pēc tam devos uz traktieri, kurā Vargens bija solījies apmesties. Es viņu tur neatradu. Taču viņš bija atstājis man zīmīti ar cita traktiera nosaukumu. Es aizgāju uz turieni. Tā nebija… pieklājīga vieta. Man paskaidroja, kur meklējama Vargena istaba, gaidīdami, ka es kāpšu augšā. Es uzstāju, lai Vargenu paaicina lejā. Viņš atnāca. Mani ieraudzījis, Vargens šķita priecīgs bez gala, tieši tāds, kādam jābūt mīlētājam. Viņš atvainojās par viesnīciņas vienkāršību. Te esot lētāka dzīve, turklāt šī esot iecienīta franču jūrnieku un tirgotāju apmešanās vieta. Es biju izbijusies, un Vargens bija ļoti laipns. Todien es nebiju neko ēdusi, un viņš bija sarūpējis maltīti…

Sāra sastomījās, tad turpināja: — Kopējās telpās bija pārāk trokšņaini, tādēļ mēs pārcēlāmies uz Vargena istabiņu. Es nevaru paskaidrot, kā, taču es jutu, ka Vargens ir pārvērties. Par spīti visai viņa uzmanībai, smaidiem un glāstiem, es zināju, ka, nesagaidījis mani, Vargens nemaz nejustos pārsteigts, nedz arī īpaši noskumis. Tobrīd es sapratu, ka Vargena atveseļošanās laikā esmu viņam bijusi tikai patīkams kavēklis. Man gluži kā zvīņas nokrita no acīm. Es redzēju, ka viņš ir liekulis… melis. Sapratu, ka, apprecēdamās ar Vargenu, es apprecētos ar tukšu piedzīvojumu meklētāju. To visu es aptvēru jau pirmajās piecās minūtēs kopš mūsu sarunas sākuma. — It kā atskārtusi, ka viņas balsī atkal iezadzies paškritisks rūgtums, Sāra apklusa, tad turpināja rāmākā balsī: — Jūs varbūt brīnāties, kā gan es agrāk to neredzēju. Iespējams, ka redzēju. Taču redzēt vēl nenozīmē atzīt. Manuprāt, Vargens bija īsts hameleons, kas maina krāsu atkarībā no apkārtējās vides. Smalku ļaužu mājā Vargens arī pats izskatījās smalks. Bet tajā traktierī es ieraudzīju viņa patieso seju. Un sapratu, ka šī ir viņa īstā krāsa.

Uz bridi Sāra pievērsās jūrai. Čārlzam likās, ka viņas vaigi pietvīkst vēl košāki, kaut ari viņa bija aizgriezusies.

—    Es zinu, ka cienījama sieviete… šādos apstākļos nekavējoties aizietu. Kopš tā vakara es tūkstošiem reižu esmu mēģinājusi ielūkoties sev dvēselē. Un allaž nonākusi pie secinājuma, ka nekādi skaidrojumi nevar pilnībā attaisnot manu rīcību. Mēģināju sev iestāstīt, ka, ja vien es nebūtu dzīvojusi tādā neizturamā vientulībā, tad neparko neizturētos tik akli. Tātad visu vainu novēlu uz blakusapstākļiem. Šādā stāvoklī biju nokļuvusi pirmoreiz. Nekad agrāk nebiju atradusies tādā traktierī, kur pieklājība ir tukša skaņa, kur grēka pielūgsme šķiet tikpat dabiska kā cēlākā namā — tikuma pielūgsme. Es nezinu, kā to izskaidrot. Biju kā galvu zaudējusi. Varbūt man vajadzēja pierādīt sev, ka pati drīkstu veidot savu likteni. Es taču biju aizbēgusi, lai satiktos ar šo vīrieti. Pārmērīga kautrība šādos apstākļos liekas absurds… gandrīz liekulība. — Sāra uz brīdi apklusa. — Es paliku. Paēdu viņa sagādātās vakariņas. Dzēru vīnu, ko viņš man uzspieda. Es no tā nenoreibu. Man šķita, ka vīns vēl vairāk saasina manu uztveri… Vai tā var būt?

Sāra pēkšņi bija pagriezusies pret Čārlzu un gaidīja atbildi. It kā gribēdama pārliecināties, vai tikai Čārlzs nav izkūpējis gaisā, tomēr nedrīkstēdama pacelt acis.

—   Nu protams.

—        Man likās, ka vīns dod man spēku un drosmi… un skaidrību. Tas nebija sātana ierocis. Pienāca bridis, kad Vargens vairs ilgāk nespēja noslēpt savus īstos nolūkus. Un ari es vairs nevarēju tēlot pārsteigumu. Kopš tā brīža, kad biju izšķīrusies par palikšanu, mana nevainība bija kļuvusi nepatiesa. Mister Smitson, es negribu taisnoties. Es ļoti labi apzinos, ka pat tad, kad istabene, nokopusi vakariņu galdu, aizvēra durvis, — pat tad es vēl varēju aiziet. Es varētu iestāstīt jums, ka Vargens pieveica mani ar spēku, ka viņš apdzirdīja mani… visu ko. Taču tā nebūtu taisnība. Tiesa, sirdsapziņas pārmetumi Vargenam ir sveši, viņš ir iegribu cilvēks, nelabojams egoists. Bet viņš nemūžam neiekarotu sievieti pret viņas pašas vēlēšanos.

Un tad visnegaidītākajā brīdī Sāra ielūkojās Čārlzam tieši acīs. Viņa bija nosarkusi līdz ausu galiem, taču Čārlzam šķita, ka nevis aiz apmulsuma, bet drīzāk aiz dusmām un spīta, it kā stāvēdama kaila Čārlza priekšā un tomēr lepna par to.

—   Es atdevos viņam.

Čārlzs vairs nespēja izturēt Sāras skatienu un, tikko manāmi pamājis, nodūra acis.

—   Saprotu.

—   Es esmu divkārt kritusi. Pirmkārt, apstākļu pēc. Un, otrkārt, pēc savas brīvas gribas.

Iestājās klusums. Sāra atkal lūkojās jūrā.

Čārlzs nomurmināja: — Es neprasīju no jums šo atzīšanos.

—   Mister Smitson, es lūdzu, lai jūs saprastu ne jau to, ka esmu kritusi kaunā, bet— kādēļ to darīju! Kādēļ es upurēju visdārgāko, kas vien sievietei var piederēt, lai sagādātu īslaicīgu apmierinājumu nemīlamam vīrietim. — Viņa piespieda plaukstas pie vaigiem. — Es to darīju tādēļ, lai nekad vairs nebūtu tāda kā līdz šim. Lai cilvēki rādītu uz mani ar pirkstiem un teiktu: "Re, kur nāk franču leitnanta draugaļa— o, jā, sauksim lietas īstos vārdos! Lai viņi zinātu, ka esmu cietusi un ciešu joprojām, tāpat kā daudzi cieš šajā zemē, ikvienā pilsētā, ikvienā ciemā. Es nevarēju apprecēt šo vīrieti. Tādēļ es apprecēju kaunu. Es negribu sacīt, ka rīkojos apzināti, ka aukstasinīgi ļāvos Vargena gribai. Tobrīd man bija tāda sajūta, it kā es mestos lejup no kraujas vai triektu dunci sev sirdī. Savā ziņā tā bija pašnāvība. Galējs izmisums, mister Smitson. Es saprotu, ka tas bija apkaunojoši… pazemojoši, taču es nezināju cita ceļa, kā aizbēgt pašai no sevis. Ja es būtu aizmukusi no tās istabas un atgriezusies pie misis Talbotas, un turpinājusi dzīvot tā, it kā nekas nebūtu noticis,— tādā gadījumā es tagad patiešām būtu mirusi… pati savām rokām būtu padarījusi sev galu. Spēku dzīvot man dod vienīgi kauns, apziņa, ka es patiešām esmu citāda nekā pārējās sievietes. Man nekad

nebūs bērnu, vīra, citu sieviešu nevainīgo prieciņu. Un viņas nemūžam nesapratīs mana nozieguma iemeslu. — Sāra apklusa, it kā pati tikai tagad pilnībā atskārstu savu vārdu nozīmi. — Dažreiz man viņu gandrīz vai žēl. Man liekas, es esmu ieguvusi tādu brīvību, ko viņas nemaz nevar saprast. Nekādi apvainojumi, nekādi pārmetumi mani vairs neskar. Jo es esmu izstūmusi sevi ārpus sabiedrības. Es esmu tukša vieta, es gandrīz vairs neesmu cilvēks. Es esmu franču leitnanta draugaļa.

No Sāras garā monologa Čārlzs nesaprata gandrīz neko. Kamēr viņa vēl nebija pastāstījusi par savu neizprotamo rīcību Veimutā, Čārlzs bija jutis viņai līdzi daudz vairāk, nekā atļāvies atzīt; viņš ļoti labi spēja iztēloties garlaicības un bezcerības mākto guvernantes dzīvi, to, cik viegli Sāra varēja krist tāda viltīga neģēļa Vargena nagos, — taču visas šīs runas par brīvību aiz galējās robežas, par precēšanos ar kaunu Čārlzam šķita bezjēdzīgas. Tomēr daļēji viņš saprata, jo uz grēksūdzes beigām Sāra bija sākusi raudāt. Viņa slēpa savas asaras vai vismaz mēģināja slēpt, tas ir, necentās aizsegt seju plaukstām, nesniedzās pēc mutautiņa, tikai sēdēja, lūkodamās tālē.

Sākumā Čārlzs nemaz neaptvēra, kāpēc viņa apklususi, bet tad kāds instinkts lika viņam piecelties un spert divus soļus pāri laukumiņam, lai uzlūkotu Sāras profilu. Meitenes vaigi mirka asarās, un Čārlzu pārņēma neizturams saviļņojums, uzbudinājums, viņš jutās iemests mežonīgā, virpuļojošā straumē, kas bezcerīgi rāva viņu projām no drošā atturīgas un prātīgas līdzjūtības enkura. Viņš iztēlojās ainu, kuru Sāra nebija aprakstījusi līdz galam, — kā viņa atdodas Vargenam. Čārlzs vienlaikus bija Vargens, kas iekaro Sāru, un vīrietis, kurš metas Vargenam virsū un notriec viņu gar zemi, un tāpat arī Sāra viņam šķita vienlaikus nevainīgs upuris un nevaldāma, izlaidusies sieviete. Sirds dziļumos Čārlzs piedeva Sārai viņas negodu, sākdams neskaidri nojaust tumšas ēnas arī pats sevī.

Mūsdienās tik krass seksuālās nostādnes pavērsiens nav iedomājams. Tiklīdz vīrietis un sieviete sastopas kaut vai visikdienišķākajos apstākļos, viņi tūdaļ apsver fiziskās tuvības iespēju. Mēs šādu atklātu pieeju cilvēku patiesajiem dzinuļiem uzskatām par veselīgu, bet Čārlza laikā indivīda viedoklis neatzina sabiedriskā viedokļa aizliegtās tieksmes, un, kad šie niknie tīģeri metās laukā no slēpņa un uzbruka cilvēka apziņai, tā izrādījās nožēlojami nesagatavota.

Turklāt viktoriāņi slimoja ar dīvainu, tādu kā ēģiptiešu klaustrofiliju —par to liecina viņu žņaudzošais, mumificējošais apģērbs, šaurie lodziņi un gaitenīši viņu arhitektūrā, viņu bailes no visa atklātā un atkailinātā. Apslēpt īstenību, aizliegt dabu! Čārlza laikā visprogresīvākais mākslas virziens, bez šaubām, bija prerafaelītisms — tas vismaz

nevairījās no dabas un dzimumdzīves, taču, ja salīdzinām pastorālo fonu Milē un Forda Madoksa Brauna darbos ar Konstebla un Palmera gleznām, varam pārliecināties, cik idealizēta un apzināti dekoratīva bija prerafaelltu pieeja realitātei. Tādējādi Sāras atklāto grēksūdzi — atklātu jau pašu par sevi, turklāt zem klajām debesīm, — Čārlzs uztvēra ne tik daudz kā sakāpinātu īstenību, bet drīzāk kā ieskatu kādā ideālā pasaulē. ŠI pasaule bija dīvaina ne jau tāpēc, ka būtu īstāka, tieši otrādi — tā bija nereāla, mītiska pasaule, kurā daudz lielāka nozīme atkailinātam skaistumam, nevis atkailinātai patiesībai.

Dažus trauksmainus mirkļus Čārlzs lūkojās uz Sāru, tad atgriezās savā vietā, sirdij dauzoties tik nevaldāmi, it kā viņš būtu ar pūlēm noturējies bezdibeņa malā. Tālu jūrā, dienvidos, pie paša apvāršņa parādījās tikko saskatāma mākoņu armāda. Kā varena kalnu grēda tā laistījās visās krēma, dzintara un sniega krāsās; cik tālu vien sniedzās skats, blīvējās torņi un nocietinājumu vaļņi… un tomēr tie bija tik nesasniedzami kā Telemes abatija, kā neaptraipīta un idilliska svētnīca, kur Čārlzs un Sāra, un Ernestīne varētu klejot…

Es nebūt negribu sacīt, ka Čārlza fantāzijas bija tik praktiskas, tik apkaunojoši muhamcdāniskas. Tomēr tālie padebeši atgādināja viņa nepiepildāmās ilgas — ai, cik labprāt viņš tagad pakuģotu pa Tirēnu jūru, ieelpotu neparastas smaržas, auļodams uz tālajiem Avilas mūriem vai svelmainajā Egejas saulē tuvodamies kādam grieķu templim! Taču pat tur Čārlza priekšā augšup pa akmens pakāpieniem starp noslēpumainajām apdrupušajām kolonnām viegli un graciozi slīdēja kāds stāvs, tumša ēna, viņa mirusī māsa.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Jel piedod! Jel piedod! Ak, Margarit! Kaist Manas rokas, tevis alkstot, Bet velti! Viss gaist.

Rokas neaizsniedz tevi: Tukšu gaisu skar glāsts; Starp mums bango jūra — Katra pagātnes stāsts.

metjo arnolds. "Šķiršanās" (1853)

Bridis klusuma. Sāra mazliet pacēla galvu, rādīdama, ka ir atguvusies. Viņa nedaudz pagriezās.

—   Vai drīkstu pabeigt? Vairs jau nav atlicis daudz, ko stāstīt.

—   Tikai, lūdzu, nesatraucieties!

Sāra apsolīdama pamāja un atsāka savu stāstu. — Nākamajā dienā Vargens aizbrauca. Tieši todien atgāja kuģis. Aizbraukšanai radās visādi attaisnojoši iemesli. Ģimenes problēmas, ieilgusi prombūtne no mājām. Viņš solīja drīz atgriezties. Es zināju, ka tie ir meli. Taču neteicu ne vārda. Jūs varbūt domājat, ka man vajadzēja doties atpakaļ pie misis Talbotas un izlikties, ka patiesi esmu bijusi Šērbernā. Taču es nespētu noslēpt savus pārdzīvojumus, mister Smitson. Es biju izmisuma pārņemta. Misis Talbota uzreiz izlasītu manā sejā, ka manas prombūtnes laikā atgadījies kaut kas tāds, kam lemts pārvērst visu manu dzīvi. Un melot viņai es nespētu. Es negribēju melot.

—   Tātad jūs pastāstījāt misis Talbotai to pašu, ko man?

Sāra skatījās savās plaukstās. — Nē. Es stāstīju viņai, ka esmu satikusi Vargenu. Ka viņš drīz atgriezīsies un tad mēs apprecēsimies. Es tā runāju ne jau aiz lepnuma. Misis Talbota ir ļoti līdzjūtīga un noteikti saprastu mani — tas ir, palīdzētu man, — taču es nespēju atzīties viņai, ka uz šo soli mani zināmā mērā pamudinājusi viņas laime.

—   Kad īsti jūs uzzinājāt, ka Vargens ir precējies?

—     Pēc mēneša. Vargens iztēloja sevi par nelaimīgu viru. Viņš joprojām runāja par mīlestību, par savām saistībām… es nemaz nejutos pārsteigta. Man bija vienalga. Es atbildēju bez dusmām. Es aizrakstīju, ka manas jūtas pret viņu ir izdzisušas un ka es nekad vairs nevēlos viņu satikt.

—   Un jūs esat to slēpusi no visiem, izņemot mani?

Sāra atbildēja pēc krietna brīža. — Jā. Es jau paskaidroju, kādēļ.

—   Lai sodītu sevi?

—   Lai kļūtu par to, par ko man bija jākļūst. Par izstumto.

Čārlzs atcerējās, cik saprātīgi dakteris Grogans bija novērtējis viņa bažas par Sāras likteni. — Bet, dārgā mis Vudrafa, ja visas sievietes, kas kritušas par upuri kādam bezsirdīgam mana dzimuma pārstāvim, domātu tāpat kā jūs, tad visa zeme, šķiet, būtu pilna ar izstumtajām.

—   Ir jau ari.

—   Zināt, tās nu ir blēņas.

—   Ar izstumtajām, kuras baidās sevi par tādām atzīt.

Čārlzs blenza Sārai mugurā un atcerējās, ko vēl bija stāstījis dakteris Grogans, — par pacientiem, kuri atsakoties no ārstēšanas. Tomēr viņš nolēma pamēģināt vēlreiz. Sakrampējis rokas, viņš pieliecās tuvāk.

—    Es ļoti labi saprotu, ka jums kā izglītotai un saprātīgai sievietei daži apstākļi var likties neciešami. Bet vai tad šīs pašas īpašības nedod jums spēku stāvēt pāri…

Sāra strauji piecēlās un piegāja pie kraujas malas. Čārlzs steigšus pielēca kājās un nostājās Sārai blakus, gatavs satvert to aiz rokas, juzdams, ka viņa nepārliecinošie mierinājuma vārdi panākuši tieši pretēju iespaidu, nekā viņš gribējis. Sāra lūkojās jūrā, un viņas sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, ka Čārlzam šķita — viņa jau sāk nožēlot savu uzticēšanos; Sāras acīs Čārlzs izrādījies parasts tukšvārdis, tāds pats kā visi pārējie. Viņas izskatā — kā viņa tur stāvēja bezdibeņa malā — patiesi bija kaut kas vīrišķīgs. Čārlzs jutās kā veca sieva, un tas viņam nemaz nepatika.

—   Piedodiet, lūdzu! Varbūt es prasu par daudz. Bet es jums vēlu tikai labu.

Sāra piedodoši nolieca galvu, tad atkal pievērsās jūrai. Tagad viņi stāvēja atklātākā vietā un bija labi redzami no lejas, ja kāds tur staigātu.

—   Un, lūdzu, nestāviet tik tuvu malai! Te nav droši.

Sāra pagriezās un ielūkojās Čārlzam acīs, un viņas seja — atkal tik satraucoši atklāta — pauda, ka viņa, bez šaubām, saprot, kāpēc Čārlzs īstenībā to teicis. Reizēm mums izdodas kādā sejā sazīmēt iepriekšējā gadsimta vaibstus, bet nākamā — nekad. Pēc mirkļa Sāra pagāja Čārlzam garām un apstājās pie vilkābeles. Čārlzs stāvēja nelielā laukumiņa vidū.

—    Tas, ko jūs pastāstījāt, vēl vairāk nostiprina manu pārliecību, ka jums jābrauc prom no šejienes.

—    Pamezdama Laimridžu, es pamestu savu kaunu. Tad es būtu pazudusi.

Viņa pastiepa roku un pieskārās pie vilkābeles zara. Čārlzs nebija īsti pārliecināts, taču viņam šķita, ka Sāra tīšām uzspiež rādītājpirkstu uz dzeloņa; pēc sekundes uz pirksta izplūda sārta asins lāse. Kādu bridi Sāra skatījās uz asinīm, tad izvilka no kabatas mutautiņu un notrausa tās.

Čārlzs klusēdams noraudzījās, tad kā skaldīt noskaldīja:

—     Kāpēc pagājušā vasarā jūs atteicāties no daktera Grogana palīdzības? — Sāras acīs pavīdēja pārmetums, taču Čārlzs uz to bija sagatavojies. — Jā, es apvaicājos pārjums dakterim Groganam! Jūs taču nenoliegsiet, ka man uz to bija tiesības?

Viņa atkal novērsās. — Jā. Bija.

—   Nu tad atbildiet man!

—    Tāpēc, ka es nevēlējos Grogana palīdzību. Man nav nekādu iebildumu pret dakteri Groganu. Es zinu, ka viņš gribēja labu.

—   Vai tad viņa padoms nebija tāds pats kā manējais?

—   Bija.

—   Tādā gadījumā man jāatgādina, ko jūs man solījāt.

Sāra neatbildēja. Taču viņas klusēšana bija atbilde. Čārlzs pavirzījās dažus soļus tuvāk; viņa raudzījās vilkābeles zaros.

—   Mis Vudrafa…

—   Nu jūs zināt patiesību; vai tiešām jūs vēl joprojām varat man dot šādu padomu?

—   Katrā ziņā!

—   Tātad jūs piedodat manus grēkus.

Čārlzu tas uz brīdi samulsināja. — Jūs piešķirat pārāk lielu nozīmi manai piedošanai. Galvenais, lai jūs pati sev piedotu. Un šeit jūs to nemūžam nevarēsiet izdarīt.

—   Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, mister Smitson.

—   Lai Dievs mani pasargā no tā, ka es uzdrīkstētos spriest tiesu par lietām, ko izšķirt var vienīgi mūsu Radītājs! Taču es esmu pārliecināts — mēs visi esam pārliecināti —, ka jūs esat pilnīgi izpirkuši savu vainu. Jums ir piedots.

—   Tātad mani drīkst aizmirst.

Pasīvā nolemtība Sāras balsi uz brīdi samulsināja Čārlzu. Tad viņš pasmaidīja.

—   Ja jūs gribat sacīt, ka jūsu draugi šeit, Laimridžā, nevēlas sniegt praktisku palīdzību…

—To es negribēju teikt. Es zinu, ka viņi ir ļoti gādīgi. Bet es esmu kā šī vilkābele, mister Smitson. Kamēr tā aug te, vientulībā, tikmēr tā nevienu netraucē. Ja tā parādītos Brodstritā, sabiedrība tūdaļ to uztvertu kā izaicinājumu.

Čārlzs protestēdams nošņācās. — Dārgā mis Vudrafa, vai tiešām jums jāizaicina sabiedrība? Ja tā tas jāsaprot, — viņš piemetināja.

Sāra nedaudz pagriezās. — Bet vai tad sabiedrība negrib atkal nolemt mani vientulībai?

—   Tagad jau jūs apstrīdat cilvēka eksistences taisnīgumu.

—   Vai tas ir aizliegts?

—   Aizliegts nav. Bet tā ir neauglīga nodarbošanās.

Sāra papurināja galvu. — Neauglīga gan ne. Tikai augļi ir rūgti.

Viņa to sacīja padevīgi, ar dziļām skumjām, gandrīz it kā pati sev. Sāras grēksūdzes straumei noplokot, Čārlzu pārņēma tukšuma izjūta. Viņš aptvēra, ka Sāras domāšanas un runas veids tiešumā ne ar ko neatpaliek no viņas caururbjošā skatiena, un tas, ko viņš agrāk bija uztvēris kā šīs meičas iedomību uz savu intelektu, kas šķietami līdzvērtīgs vīriešu intelektam (tātad — kā slēptu nicinājumu pret vīriešiem), īstenībā bija ne tik daudz ilgas pēc vienlīdzības kā tiekšanās pretim, atkailinātība, garīga un fiziska atklātība, kādu attiecībās ar sievietēm Čārlzs līdz šim nebija spējis pat iedomāties.

Čārlzs sprieda nevis subjektīvi, bet objektīvi: ja gadītos kāds brīvs vīrietis, kurš prastu to novērtēt, — lūk, ievērības cienīga sieviete! Viņš juta nevis vīrieša skaudību, bet cilvēciska zaudējuma nožēlu. Pastiepis roku, viņš mierinoši pieskārās Sāras plecam.

It kā nojauzdama Čārlza samulsumu, viņa ieminējās: — Tātad jūs uzskatāt, ka man vajadzētu braukt projām?

Čārlzs tūdaļ atviegloti uzelpoja un dedzīgi atbildēja:

—     Dariet to, lūdzama! Jauna apkārtne, jaunas sejas… un neuztraucieties par praktiskas dabas apsvērumiem! Mēs tikai gaidām jūsu lēmumu, lai varētu parūpēties par jums.

—   Vai atļaujat man dažas dienas apdomāties?

—   Ja uzskatāt to par nepieciešamu. — Čārlzs kala dzelzi, kamēr tā karsta, lai nepalaistu garām vienu no retajiem saprāta mirkļiem, kurus Sāra padarīja tik gaistošus. — Un es ierosinu turpmāk šo lietu nodot misis Trenteras rokās. Ar jūsu atļauju es gādāšu par to, lai viņai būtu gana naudas visiem izdevumiem.

Sāra nodūra galvu; viņa atkal bija tuvu asarām. Viņa nomurmināja: — Es neesmu tādas laipnības cienīga. Es…

—    Ne vārda vairs! Es nevaru iedomāties vēl cēlāku mērķi naudas izdošanai.

Čārlzs iekšēji triumfēja. Viss bija noticis tieši tā, kā paredzēja Grogans. Grēksūdze bija nākusi par labu, vismaz devusi nepārprotamas cerības uz izveseļošanos. Viņš pacēla savu oša nūju, ko bija pieslējis pie krama bluķa.

—   Tātad man vajadzētu apciemot misis Trenteru? — Sāra vaicāja.

—     Lieliski! Protams, nav nekādas vajadzības pieminēt mūsu satikšanās.

—   Es neteikšu ne vārda.

Čārlzs jau iztēlojās gaidāmo ainu: savu pieklājīgo, taču diezgan vienaldzīgo pārsteigumu un pēc tam — apņemšanos nokārtot materiālās rūpes. Ernestīne droši vien zobosies, bet tas atvieglinās Čārlza sirdsapziņu. Viņš uzsmaidīja Sārai.

—   Nu jūs esat izkratījusi sirdi. Manuprāt, jūs pārliecināsieties, ka tas palīdzēs jums arī citādā ziņā. Daba apveltījusi jūs ar vērā ņemamām dāvanām. Jums nav jābaidās no dzīves. Pienāks diena, kad aizgājušie nelaimīgie gadi jums šķitīs tikpat nenozīmīgi kā tās mākoņu pūkas tur virs Čezilas pludmales. Jūs stāvēsiet saulē un smaidīsiet, atcerēdamās pagātnes likstas. — Čārlzam šķita, ka Sāras šaubu māktās acis uz mirkli iemirdzas; šobrīd Sāra atgādināja saniķojušos bērnu, kurš, kaut arī negribīgi, tomēr gatavs ļauties, lai aizmāna vai apvārdo viņa asaras. Čārlzs smaidīja arvien platāk. Viņš bezrūpīgi piemetināja: — Un vai tagad mums nevajadzētu kāpt lejā?

Šķita, ka Sāra vēlas vēl kaut ko piebilst— bez šaubām, vēlreiz apliecināt savu pateicību, — taču, redzēdama Čārlza nepacietību, viņa, vēl pēdējo reizi pakavējusies pie Čārlza ar skatienu, pagāja viņam garām.

Lejup Sāra kāpa tikpat raiti kā augšup. Lūkodamies viņas mugurā, Čārlzs izjuta nožēlu — nekad viņš Sāru vairs šeit nesastaps… nožēlu un reizē atvieglojumu. Apbrīnojama jauna sieviete! Čārlzs viņu nemūžam neaizmirsīs — un tas šķita zināmā mērā mierinājums. Turpmāk viņš visu uzzinās no Trenteras tantes.

Viņi sasniedza apakšējās klints pakāji, izlīda caur pirmo efeju tuneli, šķērsoja lauzmu, ienira otrajā zaļajā koridorā… un tur…!

Tālu lejā, kaut kur no Klintsapakšas galvenās takas atskanēja apslāpēta smieklu šalts. Iespaids bija dīvains — it kā viņu slepeno tikšanos būtu vērojusi kāda meža nimfa (smējēja nepārprotami bija sieviete) un nu tā vairs ilgāk nespētu valdīties, redzēdama viņu muļķīgo pārliecību, ka neviens viņus nav pamanījis.

Čārlzs un Sāra abi reizē sastinga. Čārlza augošo atvieglojumu tūdaļ nomainīja spējš satraukums. Taču efejas nošķīra viņus kā blīvs aizkars un smiekli bija skanējuši no divsimt, trīssimt jardu liela attāluma — viņi nevarēja būt pamanīti. Ja nu vienīgi tobrīd, kad viņi kāpa lejup pa nogāzi… Pēc mirkļa Sāra brīdinot pacēla pirkstu pie lūpām, pavēlēdama Čārlzam stāvēt mierīgi, un pati aizzagās līdz tuneļa galam. Čārlzs redzēja, ka viņa pieliecas un piesardzīgi palūkojas lejup uz takas pusi. Tad Sāra strauji pagriezās pret Čārlzu. Viņa aicināja — nāc šurp, tikai bez trokšņa! — un tieši tobrīd smiekli atskanēja vēlreiz. Klusāk, toties tuvāk. Lai kas arī staigātu tur, lejā, bija skaidrs, ka tagad viņš atstājis taku un ošu paēnā nāk viņiem tieši pretī.

Čārlzs uzmanīgi virzījās uz Sāras pusi, piesardzīgi sperdams soļus savos sasodīti smagajos zābakos. Viņš juta, ka ir pietvīcis un nejēdzīgi apmulsis. Viņam nebija nekāda attaisnojuma. Ja viņu ieraudzītu blakus Sārai, viņš būtu pieķerts nozieguma vielā.

Čārlzs pienāca pie Sāras; efejas šeit, par laimi, bija sazēlušas sevišķi biezi. Sāra bija uzgriezusi nācējiem muguru un atspiedusies pret koka stumbru — kaunīgi nodurtām acīm, klusi atzīdama: tā ir mana vaina, ka esam iekūlušies ķezā. Čārlzs caur lapotni palūkojās lejup uz ošiem apaugušo nogāzi — un asinis viņam sastinga dzīslās. Tur nāca Scms un Mērija, cik varēja noprast, tieši uz šo pašu slēptuvi. Sems bija apskāvis meitenes plecus. Sems nesa rokā cepuri, Mērija— aubīti; viņa bija uzvilkusi zaļo izejamo kleitu, Ernestīnes dāvanu — nudien, pēdējo reizi Čārlzs to bija redzējis vēl Ernestīnei mugurā, — un pieglaudusi galvu Semam pie vaiga. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņi ir mīlētāji — tikpat jauni, cik veci bija šie oši, tikpat zaļi un kairinoši kā aprīļa zāle un puķes, ko skāra viņu kājas.

Čārlzs atkāpās dziļāk efejās, taču paturēja nācējus acīs. Viņš redzēja, ka Sems picelk meiteni sev klāt un noskūpsta. Mērijas rokas apvijās Semam ap 1 aklu, un viņi apskāvās, tad, sadevušies rokās, kautri atvirzījās viens no otra. Sems vedināja meiteni uz zaļu laukumiņu ošu pavēnī. M" apsēdās un atlaidās zālītē, Sems notupās meitenei līdzās, nuiukodamies viņā no augšas, tad notrausa Mērijai matus no vaiga, noliecās un maigi noskūpstīja viņu uz plakstiņiem.

Čārlzs zaglīgi paskatījās uz Sāru. Viņu satrauca jauna doma — vai Sāra pazinusi nācējus? Taču viņa vienaldzīgi vēroja papardes sev zem kājām, it kā viņi ar Čārlzu būtu šeit vienkārši paslēpušies no lietus. Pagāja divas minūtes, trīs. Čārlza satraukums atslāba — bija skaidrs, ka abi kalpi daudz vairāk interesējas viens par otru nekā par to, kas notiek apkārt. Viņš atkal paskatījās uz Sāru. Tagad ari viņa vēroja kalpus, pieplakusi pie koka stumbra. Tad aizgriezās, skatienu nodūrusi. Un pēkšņi bez kāda brīdinājuma ielūkojās Čārlzam tieši acīs.

Mirklis.

Pēc tam Sāra izdarīja kaut ko tik neparastu un pārsteidzošu, it kā būtu nometusi drēbes.

Viņa pasmaidīja.

Smaids bija tik neizprotams, ka sākumā Čārlzs tikai neticīgi blisināja acis. Tieši šobrīd! Čārlzam gandrīz vai likās, ka Sāra speciāli gaidījusi šādu mirkli, lai beidzot uzrīdītu viņam savu smaidu, atklātu savu noskaņojumu, liktu apjēgt, ka ne jau visiem viņa ir skumju pārņemta. Sāras plati ieplestajās acīs, parasti tik grūtsirdīgās, bēdīgās, caururbjošās, pavīdēja ironija. Tagad Čārlzs Sāru redzēja pavisam citādu — tādu, kādu viņu agrāk varbūt bija redzējuši Pols un Virdžīnija, bet Laimridža — nekad.

Kur nu paliek jūsu cēlie mērķi, šķita vaicājam šīs acis un maigi izliektās lūpas, kur paliek jūsu dižciltība, zinātne, izsmalcinātās manieres, sabiedriskais stāvoklis? Vēl vairāk — par atbildi Sāras smaidam nekādi nevarēja savilkt stingu grimasi vai smīnu, tam varēja vienīgi atsmaidīt pretim, jo tas attaisnoja Semu un Mēriju, attaisnoja visu un kaut kādā mīklainā un neizprotamā kārtā it kā padarīja par nebijušu to, kas līdz šim noticis starp Čārlzu un Sāru. Viņas smaids prasīja daudz dziļāku izpratni, lika atzīt šo mulsinošo dzimumu vienlīdzību, kas gandrīz vai robežojās ar apzinātu tuvību. Īstenībā Čārlzs nemaz neaptvēra, ka ari sācis smaidīt,— gluži vienkārši viņš juta, ka smaida — tikai ar acīm vien, bet smaida. Viņu pārņēma satraukums, pārlieku nenoteikts un vispārīgs, lai to sauktu par seksuālu uzbudinājumu; tas bija satraukums līdz pašām dvēseles dzīlēm, kā cilvēkam, kurš bezgala ilgi gājis gar nebeidzami garu un augstu sienu, līdz sasniedzis meklētās durvis… un atradis tās aizslēgtas.

Tā nu viņi tur stāvēja: sieviete — durvis un vīrietis bez atslēgas, līdz Sāra atkal nodūra acis. Smaids viņas lūpās izdzisa. Iestājās smags klusums; Čārlzs saprata, ka tik tiešām stāv bezdibeņa malā. īsu brīdi šķita: viņš ļausies, viņam jāļaujas… Čārlzs zināja —ja viņš tagad sniegtos pēc Sāras, tad nesastaptu ne mazāko pretošanos, vienīgi kaislīgu atdevību. Viņš pietvīka vēl vairāk un beidzot nočukstēja:

— Mēs vairs nekad nedrīkstam sastapties divatā.

Galvu nepacēlusi, Sāra piekrizdama tikko manāmi pamāja un tad gandrīz īgni novērsās, tā ka Čārlz; vairs neredzēja viņas seju. Čārlzs vēlreiz paskatījās caur lapotni. Sems bija noliecies pār Mēriju, ar galvu un pleciem aizsegdams meiteni. Laiks vilkās uz priekšu gariem mirkļiem, bet Čārlzs tikai skatījās un skatījās neatņemdamies, un viņa domas vēl aizvien kūleņoja lejup bezdibenī. Nemaz īsti neapzinādamies, ka nekautrīgi vēro abus mīlētājus, viņš ar katru mirkli uzsūca vairāk un vairāk indes, no kuras bija centies izsargāties.

Čārlzu paglāba Mērija. Viņa spēji atgrūda Semu, pielēca kājās un smiedamās metās lejup pa nogāzi uz takas pusi, mirkli pagriezās un šķelmīgi uzsmaidīja puisim, tad pavilka brunčus uz augšu un nozibināja u lejā starp vijolītēm un kaņepenēm; zem zaļās kleitas pavīdēja sarkana apakšsvārku maliņa. Sems dzinās pakaļ. Skrejošie stāvi saruka starp

pelēcīgajiem stumbriem, ienira mežā un nozuda — zaļa švīka, zila švīka, smiekli, ko vainagoja īss spiedziens, un, visbeidzot, klusums.

Pagāja kādas piecas minūtes, bet efejās paslēpies pārītis neteica ne vārda. Čārlzs joprojām stingi blenza lejup, it kā no viņa neatlaidīgās vērošanas diezin kas būtu atkarīgs. Īstenībā viņš, protams, tikai vairījās uzlūkot Sāru. Beidzot viņš ierunājās:

— Labāk būs, ja jūs tagad iesiet. — Sāra pamāja. — Es uzkavēšos vēl kādu pusstundu. — Sāra vēlreiz pamāja un aizspraucās Čārlzam garām. Viņu acis nesastapās.

Tikai nokļuvusi starp ošiem, Sāra pagriezās atpakaļ un atskatījās. Čārlza seju viņa nevarēja redzēt, bet laikam taču zināja, ka viņš lūkojas nopakaļ. Sāras acīs atkal bija tas pats urbīgais skatiens. Pēc tam viņa vieglā solī iegāja mežā.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

To reizēm jutu ari es: Par smagu jūtu nasta ir. Kaut nebūtu vairs sieviete! Prom, nemierīgā, trauslā sirds!

To reizēm alku ari es: Lai spēks un griba manī mīt, Kas tā kā šķēps uz mērķi nes Un neļauj šaubas iepazīt.

Bet atziņu laiks atnesis, Kas arī tevi kādreiz skars: Kaut spēks un griba retums īsts, Vēl retāk mīlu sastapt var. METJŪ ĀRNOL.DS. "Atvadas" (1853)

Atceļā uz Laimridžu Čārlzs visās iespējamās variācijās apcerēja vīriešu mūžseno brīdinājumu: "Tu rotaļājies ar uguni, manu zēn!" Tieši to — un gribu uzsvērt, ka Čārlza domu gaita pilnībā atbilda šī vārdiskā brīdinājuma noskaņai. Viņš rīkojies kā vispēdīgais muļķis, taču šoreiz vēl palicis nesodīts. Nevajadzīgi riskējis, tomēr izsprucis sveikā. Un tagad, ieraugot tālu lejā vareno Koba akmens žokli, Čārlzu pārņēma tukšuma sajūta.

Par ko gan viņš varēja sevi vainot? Viņš taču jau no paša sākuma bija vadījies no viscēlākajiem motīviem, izārstējis Sāras apsēstību, un, ja arī viņa aizsardzības bastionos uz brīdi bija ielauzies kaut kas nepiedienīgs, tad tā bija vienīgi piparota piedeva pie veselīga cepeša. Protams, ja viņš ari tagad vēl neizbeigs šo bīstamo spēli, turklāt galīgi un pavisam, — tad gan varēs vainot tikai pats sevi. Bet par to nav vērts raizēties. Galu galā viņš nav nekāds sveces apžilbināts naktstauriņš, viņš ir augsti attīstīta būtne, viens no dzīves izredzētajiem, un neierobežotā mērā apveltīts ar brīvu gribu. Ja viņš nebūtu pārliecināts par šo drošinātāju, vai gan tādā gadījumā riskētu peldēties tik bīstamos ūdeņos? Es putroju metaforas — bet tieši tā putrojās Čārlza domas.

Tā nu, balstīdamies uz brīvās gribas tikpat stingri kā uz oša nūjas, Čārlzs kāpa lejā no kalna. Jebkādas fiziskas līdzcietības izpausmes viņš turpmāk enerģiski nomāks ar savu brīvo gribu. Visus lūgumus pēc vēl kādas tikšanās zem četrām acīm viņš kategoriski noraidīs, rīkodamies pēc savas brīvas gribas. Jebkuru palīdzību meitenei viņš turpmāk— pēc savas brīvas gribas — pilnīgi uzticēs Trenteras tantei. Tātad Čārlzam bija neapstrīdamas tiesības, pat pienākums joprojām turēt Ernestīni neziņā, rīkojoties pēc tās pašas brīvās gribas. Tuvojoties "Baltajam lauvam", brīvā griba jau bija pacēlusi Čārlzu tādos līksmas pašapziņas augstumos, no kuriem viņš Sāru uzlūkoja vienīgi kā tālas pagātnes tēlu.

Vienreizēja jauna sieviete, vienreizēja jauna sieviete! Un cik mulsinoša! Čārlzs nosprieda, ka tieši tur slēpjas — tas ir, slēpusies — Sāras pievilcība: viņas neaprēķināmībā. Čārlzs neatskārta, ka Sārai piemīt divas tikpat angliskas īpašības kā viņam pašam raksturīgais ironijas sajaukums ar cieņu pret paražām. Es runāju par kaislību un iztēli. Pirmo Čārlzs varbūt jau neskaidri nojauta, bet otru gan ne. Čārlzs to nemaz nevarēja, jo šīs īpašības tolaik skaitījās nosodāmas — pirmā kā juteklība un otra kā tukša fantazēšana. Šī divkārt noraidošā attieksme bija Čārlza lielākā kļūda — un šai ziņā viņš tik tiešām bija tipisks sava laikmeta pārstāvis.

Vēl bija jātiek galā ar dzīvo pārmetumu jeb Ernestīni. Taču, atgriezies viesnīcā, Čārlzs atklāja, ka tuvinieki viņam negaidīti atsteigušics palīgā. Bija pienākusi telegramma. No Vinzjetas, no tēvoča. Telegramma aicināja steidzami ierasties "ārkārtīgi svarīgā lietā". Man šķiet, ka, izlasījis telegrammu, Čārlzs pilnīgi atplauka, viņš gandrīz vai noskūpstīja oranžo aploksni. Telegramma vismaz uz laiku atpestīja viņu no visām nepatikšanām, no turpmākiem klusēšanas meliem. Tā bija pienākusi tieši laikā. Čārlzs tūdaļ visu noskaidroja… Nākamās dienas rīta agrumā no Eksiteras — tolaik Laimridžai vistuvākās dzelzceļa stacijas — atgāja vilciens uz Londonu, tātad viņam bija lielisks iegansts braukt projām bez kavēšanās un pārlaist nakti Eksiterā. Čārlzs pieprasīja visātrākos divričus. Viņš pats sēdīšoties pie grožiem. Čārlzs mīļuprāt būtu tūdaļ drāzies prom, atstādams Trenteras tantei tikai zīmīti. Taču tas būtu bijis pārāk gļēvi. Tādēļ, paķēris telegrammu, viņš devās uz Brodstritu.

Lādzīgā sieviete bija ļoti nobažījusies: viņasprāt, telegrammas allaž vēstīja nelaimi. Ernestīne, nebūdama tik māņticīga, neslēpa īgnumu. Pēc viņas domām, šādp iztaisīšanās par nez kādu dižo vezīru tēvocim Robertam nedarot godu. Ernestīne bija pārliecināta, ka nekas īpašs nav noticis — kaut kādi nieki, večuka untums, kaprīze, varbūt pat ļaunāk — viņam skauž jauniešu mīlestība.

Ernestīne, protams, jau bija ciemojusies Vinzjetā kopā ar vecākiem — un sers Roberts viņai nebija paticis. Varbūt tāpēc, ka Vinzjetā Ernestīne bija jutusies kā apskatei izlikta, bet varbūt meiteni kaitināja neskaitāmās zemes īpašnieku paaudzes tēvoča dzimtā vai arī viņa patiešām diezgan lempīgā uzvedība (pēc Londonas vidusšķiras mērauklas), kuru labvēlīgāk noskaņots vērtētājs, ļoti iespējams, uztvertu vienigi kā mazliet ekscentrisku, — bet varbūt arī tāpēc, ka tēvoča māja Ernestīnei šķita īsts' šķūnis, kas piebāzts ar briesmīgi vecmodīgām mēbelēm, aizkariem un gleznām, — turklāt tēvocis pārāk klaji izrādīja savu pieķeršanos Čārlzam un Čārlzs savukārt uzvedās kā tāds sasodīts paipuisītis, un Ernestīni pārņēma dziļa greizsirdība, — bet galvenokārt tāpēc, ka viņa bija nobijusies.

Uz iepazīšanos ar Ernestīni bija saaicinātas dāmas no visas apkaimes. Ernestīne, protams, zināja, ka viņas papiņš, ja vien gribētu, varētu nopirkt visus šo dāmu papus un vīrus ar visām panckām, tomēr meitenei likās, ka uz viņu noraugās no augšas (kaut gan patiesībā viņu vienkārši apskauda) un katrā izdevīgā gadījumā izzobo. Ernestīni nebūt nesajūsmināja iespēja ar laiku kļūt par Vinzjetas saimnieci; tiesa, tas dotu viņai iespēju īstenot vismaz vienu no saviem sapņiem: notērēt daļu milzīgā pūra tieši tā, kā viņai gribējās, — izmēžot no mājas visus šos krāmus, kas neatbilda viņas gaumei, — muļķīgos krēslus ar izliektajām kājiņām (tie bija saglabāti vēl no karaļa Čārlza laikiem, praktiski nenovērtējami), drūmās kumodes (Tjūdoru stilā), kožu saēstās sienu seģenes (gobelēnus) un neinteresantās gleznas (starp tām arī divas Kloda un vienu Tintoreto).

Ernestīne neuzdrošinājās ieminēties Čārlzam par savu nepatiku pret tēvoci un arī pārējos iebildumus izteica it kā pa jokam, bez sarkasma. Manuprāt, nevajag viņu nosodīt pārāk bargi. Ernestīne, tāpat kā daudzas jo daudzas bagātu vecāku atvases gan pirms, gan pēc viņas, nebija apveltīta ne ar kādiem talantiem, izņemot vidusmēra gaumes izjūtu… tas ir, viņa prata šķiesties ar naudu pie šuvējām, modistēm un mēbeļniekiem. Tā bija Ernestīnes valstībiņa — vienīgā, un viņa nevarēja ciest, ja kāds bāza tajā savu degunu. '

Steidzīgais Čārlzs nepievērsa uzmanību Ernestīnes mēmajam pārmetumam un izteiksmīgi uzmestajai lūpai, tikai nosolījās drāzties atpakaļ tādā pašā ātrumā, ar kādu drāzās prom. Īstenībā Čārlzs diezgan labi iztēlojās, kādēļ tēvocim tik pēkšņi viņa savajadzējies, jo labi atcerējās tēvoča netiešos mājienus toreiz, kad viņš ar Tīnu un tās vecākiem bija viesojies Vinzjetā. Pārlieku netiešos, jo tēvocis bija kautrīgs. Viņš domāja, ka nebūtu slikti, ja Čārlzs ar jauno sievu apmestos Vinzjetā; viņi varētu "viest dzīvību" nama austrumu spārnā. Čārlzs saprata, ka tēvocim nav padomā īslaicīgi apciemojumi; viņaprāt, Čārlzam vajadzēja apmesties Vinzjetā uz palikšanu un izmācīties muižas pārvaldnieka amatu. Taču Čārlzu tas sajūsmināja ne vairāk (ja viņš saprata pareizi) kā Ernestīni. Viņš apzinājās, ka nekas labs tur na^ gaidāms, jo tēvocis pārmaiņus vēlīgi smaidīs un rauks degunu… un vispār būtu labāk, ja Ernestīne iepazītos ar Vinzjetu pamazām, bez drīzo precību jezgas. Taču tēvocis Čārlzam bija licis noprast vēl kaut ko — viņam, vecam un vientuļam vīram, Vinzjetā esot par lielu, mazākā mājā viņš varbūt justos omulīgāk. Tuvākajā apkaimē netrūka piemērotu mazāku ēku, dažas no tām pat bija Vinzjetas rentes sarakstā. Nu kaut vai tas Elizabetes laika namiņš Vinzjetas ciematā, kuru gandrīz vai varēja saskatīt pa lielās ēkas logiem.

Čārlzs nojauta, ka vecais virs baidās kļūt savtīgs un aicina radinieku uz Vinzjetu, lai piedāvātu viņam vai nu mazāko namu ciemā, vai muižas ēku. Čārlzu apmierināja gan viens, gan otrs. Vai nav vienalga, ja tikai tēvocis nemaisās pa kājām! Čārlzs nešaubījās, ka sirmo vecpuisi varēs pierunāt— viņš gluži kā nervozs jātnieks pie šķēršļa tikai gaida, lai viņam palīdz izdarīt lēcienu.

Tāpēc neilgā Brodstrītas trio finālā Čārlzs palūdza Ernestīni uz pāris vārdiem zem četrām acīm un, tikko Trenteras tante bija izgājusi, izklāstīja līgavai savus apsvērumus.

—   Bet kāpēc tad viņš uzreiz nevarēja to pateikt?

—   Dārgā, man šķiet, ka tas diemžēl tēvocim Robertam ir raksturīgi. Bet saki — ko lai es viņam atbildu?

—   Kurai no mājām tu pats dotu priekšroku?

—   Tai, kuru tu izvēlēsies. Vai arī, manis pēc, nevienai. Kaut gan tēvocis tad jutīsies apvainots…

Ernestīne veltīja klusu lāstu bagātiem tēvočiem. Taču gara acīm skatīja vīziju — lēdija Smitsone savā Vinzjetas namā, kas iekārtots pēc viņas gaumes… varbūt tāpēc, ka šobrīd atradās Trenteras tantes ne sevišķi plašajā viesistabā. Galu galā tituls prasa atbilstošu fonu. Un ja reiz vecais ērms būtu aizdabūts zem cita jumta… viņš taču ir jau krietni gados! Un kur tad vēl dārgais Čārlzs! Un mīļie vecīši, kuriem Ernestīne tik daudz pateicības parādā…

—   Hm, māja ciematā… vai tā, kuru mēs toreiz redzējām no karietes?

—  Jā, atceries — tā ar gleznainajiem, senatnīgajiem jumta lodziņiem…

—   Ļoti gleznaina — no ārpuses…

—   Protams, to vajadzētu savest kārtībā.

—   Kā to māju īsti sauca?

—   Ciematnieki to dēvē par Mazo Namu. Bet tas ir tikai salīdzinājums. Kur tas laiks, kopš neesmu tur bijis, — man šķiet, ka tas ir krietni lielāks, nekā izskatās.

—   Pazīstu tās vecās mājas! Dučiem šauru, nožēlojamu istabiņu. Tā vien liekas, ka Elizabetes laika cilvēki bijuši punduri.

Čārlzs pasmaidīja (kaut gan būtu varējis palabot Ernestīnes dīvaino priekšstatu par Tjūdoru stila arhitektūru) un apņēma līgavu ap pleciem. — Tātad paliekam pie pašas Vinzjetas?

Ernestīne cieši pavērās Čārlzā no izliekto uzacu apakšas.

—   Vai tu to vēlētos?

—   Tu taču zini, ko man nozīmē Vinzjeta.

—   Un vai es drīkstēšu izvēlēties jauno iekārtojumu?

—   Manis pēc vari nolīdzināt Vinzjetu līdz ar zemi un uzbūvēt otru Kristāla pili.

—   Čārlz! Esi nopietns!

Ernestīne atvirzījās. Tomēr jau pēc mirkļa Čārlzs saņēma piedodošu skūpstu un bezrūpīgs devās ceļā. Savukārt Ernestīne uzkāpa augšstāvā un izvilka ārā savus neskaitāmos katalogus.

/

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Kāda daļiņa šīs īves — Vīrs no mana senča dzīves… 1iārdus. "Pārvērtības"

Ekipāža — ar atvāztu jumtu, lai Čārlzs varētu gozēties pavasara saulītē, — paripoja garām vārtsarga namiņam. Pie atvērtajiem vārtiem stāvēja vecā Hokinsa dēls, bet namiņa durvīs bikli smaidīja vecā misis Hokinsa. Čārlzs uzsauca kučiera palīgam— tas bija sagaidījis viņus Čipenhemā un tagad vadīja pajūgu, sēdēdams uz bukas blakus Semam, — lai uz brīdi aptur. Ar šo veco sieviņu Čārlzu saistīja īpaša tuvība. Viena gada vecumā zaudējis māti, Čārlzs bērnībā bija spiests izlīdzēties ar vairākām aizstājējām; uzturēdamies Vinzjetā, viņš bija ļoti pieķēries misis Hokinsai, kura tolaik bija muižas galvenā veļasmazgātāja, taču pienākumu apjoma un ietekmes ziņā apakšstāvā, pie kalpiem tika vērtēta kā otrais cilvēks tūdaļ aiz stingrās saimniecības vadītājas. Iespējams, ka Čārlza simpātijām pret Trenteras tanti bija kāds sakars ar bērnības dienu atmiņām par šo vienkāršo sieviņu, kura patlaban kliboja pa celiņu uz vārtu pusi, lai apsveicinātos ar Čārlzu.

Čārlzam nācās apmierināt misis Hokinsas dedzīgo interesi par gaidāmajām precībām un pašam savukārt apvaicāties par viņas bērniem. Misis Hokinsa šķita norūpējusies par Čārlzu vairāk nekā parasti, un viņas acīs Čārlzs uztvēra to žēlo izteiksmi, ko labsirdīgi trūcīgie reizēm paglabā izredzētiem bagātniekiem. Čārlzs jau sen pazina šo izteiksmi, ar ko naivi viltīgā lauku sieviņa mēdza uzlūkot nabaga bārenīti, jo līdz Vinzjetai nonāca ļoti nelādzīgas baumas par Čārlza samaitātā tēva uzdzīvi Londonā. Šoreiz mēmā līdzjūtība likās pilnīgi nevietā, taču Čārlzs bija noskaņots iecietīgi. To taču radījusi vienīgi mīlestība uz viņu, Čārlzu, gluži tāpat kā sakoptās puķu dobes pie vārtsarga namiņa, parks otrā pusē, vecie koku puduri — ikviens ar savu sen zināmu un iemīļotu nosaukumu: "Kārsona jaunaudze", "Ramijī" (iestādīts piemiņai par šo kauju), "Ozols un goba", "Mūzu birztala"* un ducis citu, ko Čārlzs pazina kā savus piecus pirkstus, — un garā liepu aleja, un dzelzs margas, — skaties, kur gribi, pilnīgi viss šajā valstībā todien sveica Čārlzu (vismaz viņam tā šķita). Beidzot Čārlzs uzsmaidīja vecajai veļasmazgātājai, sacīdams:

— Man laiks. Tēvocis gaida.

Kādu bridi likās, ka misis Hokinsa tik lēti vis Čārlzu neatlaidīs, taču kalpone ņēma virsroku pār auklīti. Samierinājusies viņa noglāstīja Čārlza roku, kas jau vēra ekipāžas durtiņas.

Kučieris uzšāva ar pātagu loka zirgam pa muguru, ekipāža sakustējās augšup pa lēzeno ceļu un ienira patlaban vēl kailo liepu ņirbošajā paēnā. Pēc brīža zirgi kļuva gausāki; pātaga atkal slinki noplīkšķēja uz bērajiem gurniem, un abi lopiņi, atcerējušies, ka sile vairs nav tālu, uzņēma slaidu riksi. Dzelzīm apstīpoto riteņu straujā un priecīgā šņirkstoņa, trūcīgi ieeļļoto asu klusā čīkstoņa, misis Hokinsas atmodinātās bērnības atmiņas, iespēja, kas nu jau bija kļuvusi par pārliecību, — ka drīz vien viņš kļūs pilntiesīgs šīs ainavas saimnieks, — atkal atdeva Čārlzam to vārdos neizsakāmo paļāvību liktenim un nevainojamai dzīves kārtībai, ko uzturēšanās Laimridžā bija nedaudz sašķobījusi. Šī Anglijas daļiņa piederēja Čārlzam, un Čārlzs piederēja tai; viņš jutās atbildīgs par šo nostūri, tā prestižu un gadu simteņos iesakņojušos dzīves ritmu.

Ceļmalā stāvēja bariņš tēvoča darbinieku. Pie ogļu krāsniņas kalējs Ebenezers ar veseri taisnoja saliektu dzelzs stieni; turpat netālu pļāpāja divi mežstrādnieki; ceturtais bija sirms večuks, tērpies savā jaunības dienu uzsvārcī, vecmodīgu katliņu galvā… vecais Bens, kalēja tēvs, viens no muižas pensionāriem, kuriem muiža deva pajumti un pilnīgu rīcības brīvību gluži kā pašam saimniekam; vecais Bens bija tāda kā staigājoša kartotēka, kuru vēl tagad bieži vien izmantoja, ja vajadzēja noskaidrot kādu notikumu no Vinzjetas vēstures pēdējo astoņdesmit vai pat vairāk gadu laikā.

Kad ekipāža ripoja garām, visi četri pagriezās un sveicinot māja ar rokām (un katliņu). Čārlzs valdonīgi pamāja pretim. Čārlzs zināja šo vīru dzīvesstāstus tikpat labi kā viņi — Čārlza dzīvesstāstu. Viņš zināja pat to, kā ticis saliekts žoga dzelzs stienis… Lielais Jonass, tēvoča iemīļotais vērsis, nesen bija uzklupis misis Tomkinsas karietei. "Pati vainīga… tāda," tēvocis pēc tam vēstulē rakstīja. "Kam viņai vajadzēja nomālēt muti sarkanā krāsā?" Čārlzs pasmaidīja, atcerēdamies, kā viņš par atbildi bija vēsi apvaicājies, kas gan tik izskatīgai atraitnei vispār meklējams Vinzjetā bez pavadoņa…

Atgriešanās nemainīgajā lauku klusumā sagādāja Čārlzam īstu baudu. Jūdzēm tālu pletās svaigi sazaļojusi, pierastā Viltšlras zemiene, nupat iznira ari pati muižas ēka — krēmkrāsa ar pelēku —, nama rietumu galā slējās milzīgie ciedri un slavenie sarkanlapu dižskābarži (sarkanlapu dižskābarži vienmēr ir slaveni), aiz dzīvojamās ēkas varēja saskatīt stalli ar pulksteni nelielajā koka tornītī, kurš kā balta izsaukuma zīme slējās starp koku galotnēm. Šis pulkstenis bija simbolisks, kaut gan Vinzjetā, par spīti telegrammai, neviens nekad nesteidzās. Ziedoša»1 šodienas te pārtapa ziedošās rītdienās, laiku noteica vienīgi pēc saules, un, kaut ari, ja neņem vērā pļaujas un ražas novākšanas mēnešus, Vinzjetā allaž bija pārāk daudz darbaroku un pārāk maz darāmā, tomēr te valdīja stingra, gandrīz vai mehāniska kārtība, un šķita, ka tāda tā paliks vienmēr— labvēlīga un dievišķa. Vienīgi Tas Kungs un arī Millija zināja, ka laukos sastopama tāda pati pazemojoša netaisnība kā Šefīldā un Mančestrā, tomēr lielās angļu lauku mājas tā neskāra, jo to saimniekiem patika labi uzturēti zemnieki tāpat kā labi kopti lauki un mājlopi. Iespējams, ka viņu samērā lādzīgo izturēšanos pret savām lielajām saimēm noteica vienīgi centieni nodrošināt sev labu slavu, taču padotie no tā tikai ieguva. Tāpat ari mūsdienās "saprātīgas" vadības īstie motīvi droši vien nemaz nav tik altruistiski. Viena lādzīgo ekspluatatoru šķira tiecas pēc labas slavas, otra — pēc augstāka ražīguma.

Ekipāžai iznirstot no liepu alejas, kur iežogotās ganības nomainīja mauriņš un krūmāji un ceļš meta slaidu loku līdz pašai durvju priekšai — ēka bija celta Pallādio stilā un ne sevišķi smagi cietusi no Vaieta, jaunākā, uzlabojumiem un papildinājumiem —, Čārlzs juta, ka nu viņš beidzot patiesi pārņem mantojumu savās rokās. Šķita, ka viņa līdzšinējā dīkā dzīve, visa niekošanās ar reliģiju, zinātni un ceļošanu tagad kļūst saprotama: viņš vienkārši gaidījis šo mirkli… kad viņu, tā sakot, aicinās uz troni. Muļķīgais piedzīvojums Klintsapakšā bija aizmirsts. Te pavērās plašs darbalauks — turpmāk viņam vajadzēs šeit rūpēties par mieru un kārtību, tāpat pirms Čārlza daudzi ģimenes vīrieši jaunībā bija uzņēmušies šo pienākumu. Čārlza īstā sieva bija Pienākums — pret Ernestīni, pret Sāru, — un viņš sveica Pienākumu, tik jūsmīgi izlēkdams no ekipāžas, it kā būtu puika, divreiz jaunāks nekā īstenībā.

Taču Čārlza sveiciens izskanēja tukšā priekšnamā. Viņš iesteidzās viesistabā jeb dienas istabā, cerēdams ieraudzīt tēvoci slejamies kājās un ar smaidu uz lūpām sagaidām brāļadēlu. Tomēr arī šī telpa izrādījās tukša. Un tajā bija kaut kas dīvains, kas Čārlzu uz mirkli apmulsināja. Tad viņš pasmaidīja. Pie logiem bija piekārti jauni aizkari — un grīdsegas, jā, grīdsegas ari bija jaunas! Ernestīne nepriecāsies, ka tēvocis tās izvēlējies bez viņas ziņas — taču vai iespējams vēl' pārliecinošāks pierādījums sirmā vecpuiša nolūkam ar cieņu nolikt pilnvaras?

Vēl kaut kas bija mainījies. Čārlzs uzreiz pat neaptvēra, kas īsti. Bija nozudusi nemirstīgā sīga; būrīša vietā tagad atradās stiklots skapis ar porcelānu.

Tomēr Čārlzs vēl aizvien nesaprata.

Ari to Čārlzs nenojauta — kā gan lai viņš to spētu? — kas atgadījies Sārai, kad viņi iepriekšējā pēcpusdienā bija šķīrušies. Sāra ātri izgāja cauri mežam un apstājās tai vietā, kur parasti mēdza nogriezties uz augšējo taku, — tur viņa varēja justies pilnīgi droša, ka no Pienotavas viņu neviens neieraudzīs. Nejaušs vērotājs būtu redzējis, ka Sāra vilcinās, un, ja viņam būtu tikpat asa dzirde kā Sārai, drīz vien viņš saprastu arī iemeslu: kādus simt jardus zemāk pie koku aizsegtās mājas bija saklausāmas klusas balsis. Lēni un piesardzīgi Sāra zagās uz priekšu un tad paslēpās aiz liela krūma, caur kura biezo lapotni varēja redzēt Pienotavas gala sienu. Kādu laiku Sāra tur stāvēja, un no viņas sejas izteiksmes neviens nebūtu atminējis, kas viņai padomā. Tad stāvoklis lejā mainījās, Sāra sakustējās… taču neienira atpakaļ meža aizsegā. Tieši otrādi — viņa pameta slēptuvi un droši iznāca uz takas, kura pie mājām izveda uz pajūgu ceļa. Tādējādi Sāra visā augumā kļuva redzama divām sievietēm pie mājas durvīm; viena no tām bija uzkārusi uz rokas groziņu un acīmredzot grasījās atvadīties.

Parādījās Sāras tumšais stāvs. Neveltīdama ne mazāko uzmanību abiem izbrīna pilnajiem acu pāriem, viņa raiti gāja savu ceļu, līdz nozuda aiz dzīvžoga, kas apjoza vienu no laukiem augšpus Pienotavas.

Viena no sievietēm bija Pienotavas saimniece. Otra bija misis Fērlija.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Reiz es dzirdēju apgalvojumu, ka tipiskākais viktoriāņu izteiciens esot: "Atceries, ka viņš ir tavs tēvocis."

dž. m. jangs. "Viktorijas laika esejas"

—   Tas ir drausmīgi! Drausmīgi! Viņš laikam zaudējis prātu.

—   Viņš ir zaudējis mēra izjūtu. Tas nav gluži tas pats.

—   Bet šajā situācijā!…

—    Dārgā Tīna, Amors ir slavens ar savu nevērīgo attieksmi pret cilvēku ērtībām.

—   Tu ļoti labi zini, ka Amoram ar to visu nav nekāda sakara.

—   Šķiet gan, ka Amoram ar to ir vistiešākais sakars. Vecas sirdis ir visvieglāk ievainojamas.

—   Tā ir mana vaina! Es zinu, ka viņš mani neieredz.

—   Nerunā muļķības!

—   Tās nav nekādas muļķības. Es ļoti labi zinu, ka viņa acīs esmu tirgoņa meita un nekas vairāk.

—   Savaldies, mazulīt!

—   Es dusmojos tikai tāpēc, ka man rūp tava nākotne.

—   Ļoti jauki, bet ļauj man pašam tikt ar to galā.

Iestājās klusuma brīdis, un tikmēr es varu jums pastāstīt, ka šī saruna notika Trenteras tantes mazajā viesistabā; Čārlzs stāvēja pie loga ar muguru pret Ernestīni — tā tikko bija raudājusi un tagad sēdēja, atriebīgi žņaudzīdama kabatlakatiņu.

—   Es taču zinu, cik ļoti tu mīli Vinzjctu.

Var tikai minēt, ko Čārlzs būtu atbildējis, ja tobrīd neatvērušās durvis un, vēlīgi smaidīdama, neienākusi Trenteras tante.

-— Tu gan esi ātri atgriezies! — Bija tā pati diena, kad mēs redzējām Čārlzu piebraucam pie Vinzjetas, pusdesmit vakarā.

Čārlzs sāji pasmaidīja. — Mūsu darīšanas… neprasīja daudz laika.

—   Ir noticis kāut kas drausmīgs un apkaunojošs! — Trenteras tante satraukta paskatījās māsasmeitas drūmajā, saniknotajā sejā. — Čārlzam atņemts mantojums!

—   Atņemts mantojums?!

—    Ernestīne pārspīlē. Tēvocis vienkārši nolēmis precēties. Ja nu laime patiesi dāvātu viņam dēlu un mantinieku…

—   Laime!… — Ernestīne uzmeta Čārlzam iznīcinošu skatienu.

Trenteras tante neizpratnē vērās no viena uz otru.

—   Bet… ar ko?.

—   Viņu sauc misis Tomkinsa. Viņa ir atraitne.

—   Un jauna diezgan, lai dzemdētu dučiem dēlu.

Čārlzs pasmaidīja. — Diez vai. Taču jauna diezgan, lai dzemdētu dēlus.

—   Vai tu viņu pazīsti?

Ernestīne pasteidzās atbildēt Čārlza vietā: — Tieši tas jau ir apvainojošākais! Vēl pirms diviem mēnešiem vēstulē Čārlzam tēvocis ņirgājās par šo sievieti. Un tagad loka ceļus viņas priekšā.

—   Dārgā Ernestīne!

—   Es nestāvēšu mierā! Tas ir par traku! Pēc visiem šiem gadiem…

Čārlzs dziļi ieelpoja un pievērsās Trenteras tantei. — Cik noprotu,

misis Tomkinsai ir lieliski sakari. Viņas vīrs dienēja kā pulkvedis Četrdesmitajā huzāru pulkā un atstāja viņai pieklājīgu nodrošinājumu. Tāpēc aizdomas par dzīšanos pēc mantas nav vietā. — Ernestīnes naidā kvēlojošais skatiens nepārprotami liecināja, ka šādas aizdomas ir pat ļoti vietā. — Man stāstīja, ka misis Tomkinsa esot visnotaļ pievilcīga sieviete.

—   Viņa, bez šaubām, medī lapsas.

Čārlzs drūmi uzsmaidīja Ernestīnei; ar nepatiku pret lapsu medībām viņa briesmonīgā tēvoča acīs bija izpelnījusies vēl vienu mīnusu.

—   Bez šaubām. Taču tas vēl nav nekāds noziegums.

Trenteras tante smagi atslīga krēslā un atkal lūkojās te vienā, te otrā jaunajā sejā, kā vienmēr šādos gadījumos meklēdama cerības stariņu.

—   Bet vai tad viņš nav par vecu, lai cerētu uz bērniem?

Čārlzs sašķobīja seju laipnā smaidā par viņas naivumu. — Manam tēvocim ir sešdesmit septiņi gadi, misis Trentera. Tas vēl nav nekāds vecums.

—   Toties viņa ir jauna diezgan, lai būtu viņam par mazmeitu.

—   Mīļā Tīna, šādās reizēs atliek vienīgi saglabāt cieņu. Lūdzu, kaut vai manis dēļ apvaldi savu niknumu! Notikušais mums jāuzņem pēc iespējas mierīgi.

Ernestīne pavērās Čārlzā un saprata, cik ļoti viņš saērcināts un noraizējies; viņai jāspēlē citāda loma. Ernestīne pieskrēja pie Čārlza un, satvērusi viņa roku, pacēla to sev pie lūpām. Čārlzs apskāva līgavu un noskūpstīja uz matiem, taču neļāvās piemānīties. Arī viltniece var izlikties par naivu pelīti, tomēr tas nav gluži viens un tas pats; lai gan Čārlzs domās vēl nebija atradis īsto apzīmējumu Ernestīnes reakcijai uz satriecošajiem, netīkamajiem jaunumiem, tomēr viņam tā vien gribējās nosaukt to par dāmas necienīgu. Atceļā no Eksiteras steigdamies tieši uЈ Trenteras tantes māju, Čārlzs bija cerējis uz maigu līdzjūtību, nevis niknuma lēkmi, lai arī nez cik pieskaņotu viņa paša izjūtām. Varbūt visa vaina slēpās tai apstākli, ka Ernestīne nesaprata — džentlmenis nekādos apstākļos nedrīkst ļauties dusmām, kādas viņa piedēvēja Čārlzam. Pirmajā brīdī' pēc atgriešanās Ernestīne Čārlzam kaut kādā ziņā bija stipri atgādinājusi tirgoņa meitu, kurai izjucis cerētais darījums un nu pietrūkst aristokrātiem raksturīgās aukstasinības, šīs lieliskās spējas saglabāt eleganci jebkādās dzīves likstās.

Čārlzs apsēdināja Ernestīni atpakaļ uz dīvāna, no kura viņa bija pielēkusi. Viņš juta, ka galvenais apciemojuma iemesls — lēmums, pie kura viņš bija nonācis ilgajā atceļā, — būs jāpataupa rītdienas sarunai. Viņš meklēja iespēju kaut kādā veidā parādīt pareizo attieksmi un, to neatradis, šķietami bezrūpīgi pārgāja uz citu tematu.

—   Un kas ievērības cienīgs pa šo laiku atgadījies Laimridžā?

Pēkšņi atminējusies, Ernestīne pagriezās pret tanti. — Vai par viņu ir

kādas ziņas? — Un tad, neļaudama tantei atbildēt, pievērsās Čārlzam. — Tik tiešām ir noticis kaut kas ievērības cienīgs. Misis Poltneja padzinuši mis Vudrafu.

Čārlzs juta, ka sirds apmet kūleni. Taču, pat ja seja kaut kādi nodeva viņa satraukumu, neviens to neievēroja, jo Trenteras tante dega nepacietībā izklāstīt savus jaunumus — tieši tāpēc jau viņa bija izpalikusi Čārlza atgriešanās brīdī. Pēc viņas rīcībā esošām ziņām, mis Vudrafa bija atlaista iepriekšējās dienas vakarā; grēciniecei bija atvēlēts vēl pēdējo nakti patverties zem Mārlboro nama jumta. Nākamajā dienā pašā rīta agrumā šveicars bija atnācis pēc mis Vudrafas lādes un saņēmis rīkojumu nogādāt to uz "Balto lauvu". To izdzirdis, Čārlzs vārda tiešā nozīmē nobālēja, taču Trenteras tante izgaisināja viņa bažas jau ar nākamo teikumu:

—   Tur ir kariešu stāvvieta. — Dorčesteras—Eksiteras omnibusi tolaik nelīkumoja no stāvā kalna lejup uz Laimridžu; pasažieriem nācās soļot četras jūdzes uz rietumiem līdz lielceļa krustojumam. — Bet misis Hanikota aprunājās ar nesēju. Nesējs esot pilnīgi pārliecināts, ka viesnīcā mis Vudrafa neesot apmetusies. Istabene teica, ka mis Vudrafa aizgājusi jau no paša rīta, apstādama vienīgi norādījumus par lādi.

—    Un pēc tam?

—   Ne ziņas, ne miņas!

—   Vai pie vikāra jūs bijāt?

—    Nē, bet misis Trimbla apgalvo, ka vikārs esot priekšpusdienā aizgājis uz Mārlboro namu. Viņam teikts, ka misis Poltneja nejūtoties vesela. Vikārs esot runājis ar misis Fērliju. Viņa zinājusi teikt vienīgi to, ka misis Poltnejai nācis ausīs kaut kas apkaunojošs un tagad viņa esot dziļi satriekta un nomākta… — Lādzīgā misis Trentera aprāvās pusvārdā, acīmredzot vienlīdz apjukusi gan par savu neziņu, gan par Sāras pazušanu. Viņa mēģināja ielūkoties māsasmeitai un Čārlzam acis. — Ko tas varētu nozīmēt… ko tas varētu nozīmēt?

—    Mis Vudrafai vispār nevajadzēja rādīties tai Mārlboro namā. Tas jau bija tikpat kā nodot jēru vilka gādībā. — Ernestīne palūkojās uz Čārlzu, gaidīdama apstiprinājumu. Satraucies daudz vairāk, nekā drīkstēja izrādīt, Čārlzs pagriezās pret Trenteras tanti.

—   Vai nepastāv briesmas…

—   Mēs visi esam par to nobažījušies. Vikārs norīkoja vīrus pārmeklēt apkārtni Čārmutas virzienā. Mis Vudrafa tur mēdza klaiņot pa klintīm.

—   Un…?

—   Nav atraduši.

—   Vai jūs nestāstījāt, ka mis Vudrafa reiz strādājusi…

—   Arī tur meklēts. Viss velti.

—    Un Grogans — viņu taču izsauca uz Mārlboro namu, vai ne? — Izveicīgi novirzījis sarunu uz ārstu, Čārlzs paskaidroja Ernestīnei: — Tovakar, kad mēs dzērām groku, Grogans ierunājās par mis Vudrafu. Es zinu, ka Grogans ir par viņu norūpējies.

—    Pulksten septiņos mis Trimbla redzējusi dakteri sarunājamies ar vikāru. Dakteris izskatījies ārkārtīgi uzbudināts. Pārskaities! Tieši tā viņa teica — pārskaities. — Mis Trimbla turēja lētu rotaslietu veikaliņu Brodstrītas zemākajā galā— ideāla vieta pilsētiņas baumu centram. Trenteras tantes maigajā sejā parādījās gluži neticama izteiksme — nepiekāpība un bardzība. — Es neiešu pie misis Poltnejas, lai viņa mirst kaut nost!

Ernestīne paslēpa seju plaukstās. — Ai, cik nežēlīga diena!

—   Varbūt man iegriezties pie Grogana? — Čārlzs jautāja, vērodams abas dāmas.

—     Ak, Čārlz, ko gan tu ceri panākt? Meklēšanā iesaistīti jau pietiekami daudzi vīri.

Saprotams, ka ne jau tas bija Čārlzam prātā. Čārlzs nojauta — Sāras pazušanai kaut kādā ziņā jābūt saistītai ar viņas klejojumiem pa Klintsapakšu, un, dabiski, bija iztrūcies, ka Sāra, iespējams, redzēta tur kopā ar viņu. Viņš piecēlās, neziņas mākts. Par katru cenu jānoskaidro, cik daudz atklātībā zināms par Sāras atlaišanas iemesliem. Čārlzam pēkšņi šķita, ka nelielajā viesistabā trūkst gaisa. Viņam vajadzēja palikt vienatnē. Apdomāt, kas darāms. Ja Sāra vēl bija dzīva— bet kas zina, kādas neprātības viņa pastrādājusi tai izmisuma naktī, kamēr Čārlzs saldi dusēja Eksiteras viesnīcā? — ja Sāra joprojām elpoja, tad Čārlzi nojauta, kur viņu meklēt; un smagi kā akmens viņu nomāca doma, ka viņš vienīgais visā Laimridžā to zina. Tomēr viņš neuzdrīkstējās atklāt patiesību.

Pēc brīža Čārlzs jau enerģiski soļoja lejup uz "Balto lauvu". Bija patīkama novakare, taču debesis — nomākušās. Mitrais gaiss laiskiem pirkstiem glāstīja Čārlza vaigus. Selgā plosījās negaiss — tāpat kā Čārlza sirdī.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Ak, milētāj jaunais, ko nopūtas dves Tai, kurai nav tavai būt lemts?

TENISONS. "Moda" (1855)

Čārlza pirmā doma bija— nosūtīt ar Semu zīmīti ārstam. Pa ceļam Čārlzs apcerēja zīmītes tekstu: "Misis Trentera ir bezgala norūpējusies…"; "Ja meklēšanas pasākumos paredzami izdevumi…". Vai labāk tā: "Ja varu būt noderīgs— finansiāli vai kā citādi…" Šādi teikumi jaucās Čārlzam pa galvu. Iegājis viesnīcā, Čārlzs nikni uzbrēca nebūt ne kurlajam zirgupuisim, lai tas krogus istabā sameklējot Semu un tūdaļ sūtot augšā. Taču, uzkāpis savā viesistabā, viņš saņēma jau trešo triecienu šajā notikumiem bagātajā dienā.

Uz galda viņu gaidīja vēstulīte, aizzīmogota ar melnu zīmoglaku. Rokraksts nelikās pazīstams. Misteram Smitsonam "Baltajā lauvā". Čārlzs atplēsa salocīto lapu. Ne virsraksta, ne paraksta. "Ļoti lūdzu, atnāciet vēl pēdējo reizi! Es jūs gaidīšu šopēcpusdien un rīt no rīta. Ja nesagaidīšu, turpmāk jūs vairs netraucēšu."

Čārlzs pārlasīja vēstulīti divreiz, trīsreiz; tad stingi vērās ārā tumsā. Viņu sagrāba nevaldāms niknums par to, ka Sāra tik vieglprātīgi riskē ar viņa reputāciju, atvieglojums — skaidrs, ka viņa ir dzīva, — tad atkal niknums par pēdējā teikumā ietvertajiem draudiem. Istabā ienāca Sems, slaucīdams muti kabatlakatā, nepārprotami likdams saprast, ka iztraucēts vakariņu brīdī. Tā kā puiša launags bija sastāvējis no pudeles ingveralus un trim apkaltušiem ķimeņu cepumiem, viņu var saprast. Jau no pirmā acu uzmetiena Sems redzēja, ka saimnieka garastāvoklis kopš Vinzjetas nemaz nav uzlabojies.

—   Kāp lejā un noskaidro, kas šito atnesis!

—   Jā, mister Čārlz.

Sems izgāja no istabas, taču Čārlzs tūdaļ atrāva durvis vaļā. — Atsūti viņu šurp!

—   Jā, mister Čārlz.

Saimnieks atgriezās istabā un pēkšņi atcerējās aizvēsturisko kataklizmu, kuras liecību bija uzgājis zilā lesa slānī un aizstiepis Ernestīnei — amonītus, kas pirms deviņdesmit miljoniem gadu, ūdenim atkāpjoties, palikuši uz sēkļa. Kā melns zibens Čārlza smadzenēs paplaiksnījās atziņa, ka dzīve vienmēr risinās paralēlēs, ka evolūcija na\u vertikāla kustība, kas vērsta uz pilnību, bet horizontāla. Laika ritums ir dziļš malds; eksistencei nav vēstures, tā vienmēr ir tagadne — vienmēr

šis briesmīgais, visu aprijošais atvars! Visi košie vairogi, ar kuriem cilvēki aizsedzas pret realitāti, — vēsture, reliģija, pienākums, sabiedriskais stāvoklis — tie visi ir ilūzija, opija murgi.

Čārlzs pagriezās; pa durvīm ienāca Sems kopā ar to pašu zirgupuisi, kuram Čārlzs nesen bija uzbrēcis. Vēstulīti esot atnesis kāds zēns. Desmitos no rīta. Zirgupuisis pazīstot zēnu pēc izskata, bet, kā sauc, nezinot. Nē, viņš neteicis, kās ir sūtītājs. Čārlzs strupi aizraidīja zirgupuisi projām un pēc tam tikpat strupi noprasīja Semam, kāpēc viņš tā blenžot.

—   Es nemaz neblenžu, mister Čārlz.

—   Labi, labi… Pasaki, lai man atnes kaut ko iekost. Vienalga, ko.

—   Jā, mister Čārlz.

—   Un vairs netraucē mani! Vari izkravāt mantas.

Sems devās guļamistabā, bet Čārlzs piegāja pie loga. Paskatījies lejup, viņš viesnīcas laternu gaismā ieraudzīja mazu puišeli skrienam pa bruģi ieliņas pretējā pusē; tieši zem Čārlza loga zeņķis šķērsoja ielu un nozuda skatienam. Čārlzs gandrīz vai gribēja atraut logu un uzsaukt — tik stipra bija nojauta, ka tas atkal ir tas pats ziņnesis. Čārlzs stāvēja, drudžaina satraukuma pārņemts. Pagāja diezgan ilgs laiks, un viņš jau gandrīz noticēja, ka viņam tikai izlicies. No guļamistabas iznāca Sems un devās uz ārdurvīm. Tad atskanēja klauvējieni. Sems atvēra durvis.

Durvīs stāvēja zirgupuisis, smaidīdams idiota pārliecībā, ka šoreiz nu gan visu izdarījis, kā vajag. Rokā viņš turēja zīmīti.

—    Tas bija tas pats puika, ser! Es šim noprasīju, ser. Zīmīti šim iedevusi tā pati sieviete, kas iepriekšējo reizi, bet viņas īsto vārdu šis nezinot. Mēs visi saucam viņu par…

1 — Jā, jā! Dod šurp to vēstuli.

Sems paņēma zīmīti un pasniedza Čārlzam, bet viņa sejā, par spīti iztapībai, pavīdēja tāda kā trula nekaunība, viszinoša vīpsnā. Viņš pasita knipi un slepus pamirkšķināja zirgupuisim, un tas tūdaļ nozuda. Sems taisījās viņam pakaļ, bet Čārlzs viņu apturēja. Kādu bridi Čārlzs klusēja, meklēdams pietiekami delikātu un ticamu formulējumu.

—   Sem, es esmu ieinteresējies par kādas nelaimīgas sievietes likteni. Es gribēju… tas ir, es joprojām gribu, lai misis Trenterai tas paliktu noslēpums. Tu saproti?

—   Pilnīgi saprotu, mister Čārlz.

—   Es ceru viņu iekārtot viņas spējām piemērotākos apstākļos. Tad, protams, visu pastāstīšu misis Trenterai. Tas viņai būs neliels pārsteigums. Maza pateicība par viņas viesmīlību. Misis Trentera ari ir norūpējusies par šo sievieti. — Sems bija nostājies pozā, ko Čārlzs klusībā dēvēja "Sems — paraugsulainis": pati padevība saimnieka iegribām. Tā tik ļoti neatbilda Sema īstajai dabai, ka Čārlzs sapinās vēl vairāk.

—  Tātad… kaut gan īstenībā tam nav nekādas nozīmes… nevienam ne vārda!

—    Pilnīgi izslēgts, mister Čārlz! — Sems izskatījās sašutis kā garīdznieks, ko apvaino par aizraušanos ar kāršu spēli.

Čārlzs pagriezās pret logu un neredzēja, ar kādu skatienu viņu apveltī Sems— dīvaini sašķobītām lūpām un pieliektu galvu; kad durvis aiz sulaiņa bija aizvērušās, Čārlzs atlocīja otro vēstuli.

Vēstule nebija aizzīmogota, bez šaubām, lakas trūkuma pēc; laikam tāpēc tā arī bija rakstīta šai samocītajā guvernantes franču valodā. Tā bija uzšņāpta ar zīmuli it kā lielā steigā pie kādas mājas durvīm vai arī Klintsapakšā — Čārlzs bija pārliecināts, ka Sāra aizbēgusi tieši uz turieni. Ziņnesis, bez šaubām, bija kāda nabadzīga zvejnieka dēlēns; no Klintsapakšas uz molu vijās taka, tāpēc puikam nevajadzēja skriet cauri visai pilsētiņai. Bet šito muļķību, šito risku!

Franču valoda! Vargens!…

Čārlzs saņurcīja papīru dūrē. Tālumā atplaiksnījās zibens, vēstīdams vētras tuvošanos, un, palūkojies pa logu, Čārlzs redzēja, ka prāvas, skumjas lietus lāses jau kapā palodzi un straumītēm tek lejup. Viņš prātoja, kur gan šobrīd varētu atrasties Sāra, gara acīm redzēja viņu izmirkušu skrienam pērkona negaisā un uz brīdi aizmirsa savas likstas… Bet tas nu bija par traku! Pēc šādas dienas!

Esmu pārcenties ar izsaukuma zīmēm. Taču, nervozi soļojot pa istabu turp un atpakaļ, Čārlza smadzenēs nikni jaucās tieši šādas domas, reakcijas, atbildes reakcijas. Viņš piespieda sevi apstāties pie izvirzītā loga un palūkoties uz Brodstrītu, un viņam ienāca prātā, ko Sāra bija sacījusi par vilkābelēm šajā ielā. Čārlzs apsviedās apkārt un saspieda deniņus plaukstās, tad iegāja guļamistabā un palūkojās uz savu seju spoguli.

Taču viņš pārlieku labi zināja, ka nesapņo. Viņš visu laiku sev atkārtoja: man kaut kas jādara, man jārīkojas! Un viņu pārņēma tādas kā dusmas uz paša vājumu — nevaldāma apņemšanās uzsākt kaut ko, lai pierādītu, ka viņš nav tikai krastā izmests amonīts, ka viņš spēj turēties pretim tumšajiem padebešiem, kas sabiezējuši visapkārt. Vajadzēja aprunāties ar kādu, izkratīt sirdi.

Čārlzs iegāja atpakaļ viesistabā, pavilka gāzes radziņa ķēdīti, uzgriezdams zaļganbālo liesmiņu līdz baltkvēlei, tad asi parāva zvana auklu. Un, kad ieradās vecais viesmīlis, pavēlēja atnest ceturtdaļpinti "Baltās lauvas" vislabākā dzēriena, ko brūvēja no heresa un brendija un kas ne vienam vien Viktorijas laika jauneklim bija laupījis mēra izjūtu.

Pēc minūtēm piecām Sems uzstiepa augšā vareni piekrautu paplāti un kāpnēs pārsteigts apstājās, ieraudzījis saimnieku nākam pretim pietvīkušiem vaigiem, ietinušos skotu apmetnī. Čārlzs apstājās vienu pakāpienu virs Sema, pacēla salveti, ar ko bija pārklāta brūnganā zupa un jērgaļa ar vārītiem kartupeļiem, tad klusēdams devās lejup.

—   Mister Čārlz!

—   Apēd pats!

Un prom viņš bija — pilnīgā pretstatā Semam, kurš palika stāvam kā sasalis, apakšlūpu iekodis zobos, saspringti blenzdams kāpņu margās.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Teikšu jums, draugi, — viss atkarīgs No senajām muižnieka tiesībām. LUISS KEROLS. "Snarka medības" (1876)

Mērijas ietekme uz jaunā koknejieša domu pasauli nudien bija rosinoša. Sems mīlēja Mēriju pašu par sevi, kā pienāktos mīlēt ikvienam fiziski veselam puisim, taču Sems mīlēja ari lomu, ko Mērija spēlēja viņa sapņos un kam nebija ne mazākās līdzības ar to lomu, kuru meitenes spēlē puišu sapņos mūsu neapvaldītajā un primitīvajā laikmetā. Visbiežāk Sems iztēlojās Mēriju jauki iesprostotu aiz letes kungu modes preču veikalā. Viņas valdzinošā seja gluži kā magnēts pievilka augstas kārtas klientus no Londonas malu malām. Aiz veikala logiem viņu melnie cilindri aizēnoja debesis, uz ielas bruģa apdullinoši dārdēja kariešu riteņi. Mērija rosījās ap tādu kā patvāri, no kura nebeidzamā straumē plūda cimdi, kaklauti, zeķes, cepures, getras, oksfordietes (īpašas kurpes— tolaik pēdējais modes kliedziens) un apkaklītes: pikadillietes, šekspīrietes, garīdznieces, hercogietes, — Sems bija kā jucis uz apkaklītēm; vai tik tas nebija fetišisms, jo Sems neapšaubāmi tīksminājās ar to, kā Mērija viņa iztēlē pielaikoja apkaklītes uz sava slaidā, baltā kakla ikviena apbrīnā pamiruša hercoga un lorda priekšā. Viņš pats šajā idilliskajā sapņu valstībā sēdēja pie kases, ievākdams pretējā virzienā plūstošo zelta ražu.

Sems ļoti labi apzinājās, ka tas ir tikai sapnis. Taču Mērijas eksistence, tā sakot, izcēla šo apstākli; vēl ļaunāk — tā saasināja pretīgā dēmona vaibstus, kurš stāvēja ceļā uz sapņa īstenošanu. Kas tas par dēmonu? Skaidras naudas trūkums. Un varbūt tieši šajā mūžsenajā cilvēku dzimuma ienaidniekā joprojām blenza Sems, ērti iekārtojies saimnieka viesistabā, pēc tam kad ar skatienu un jau atkal dīvaini sašķobītām lūpām bija aizvadījis Čārlzu pa Brodstrītu drošā attālumā; patlaban Sems niekojās ap savām otrajām vakariņām: iestrēba dažas karotes zupas, apēda labākos jērgaļas gabaliņus — jo Semam piemita it visi dzīves baudītāja instinkti, lai arī nepiederēja tāda rocība. Šobrīd Sems atkal vērās tālē, nemaz neredzēdams lielisko jērgaļas gabalu, ko bija uzdūris uz dakšiņas.

Mal (ja drīkstu papildināt jūsu jau tā apjomīgo liekas informācijas bagāžu) ir senangļu aizguvums no seno norvēģu valodas, ko mums atveduši vikingi. Vārda sākotnējā nozīme bija "runa", taču šai sievišķīgajai nodarbei — runāšanai — vikingi pievērsās vienīgi tad, ja vajadzēja no kāda kaut ko izspiest, pieliekot karacirvi pie rīkles, tāpēc laika gaitā šis vārds sāka apzīmēt nodokli vai nodevu. Viens vikingu atzars pārcēlās uz dienvidiem un Sicīlijā nodibināja mafiju, bet otrs — un ap šo laiku mal bija pārveidojies par mail— uzsāka enerģisku reketu Skotijas robežas apkaimē. Tie, kuriem rūpēja nenodedzināti labības lauki un savu meitu gods, maksāja nodevu (mail) vietējiem virsaišiem, un ar laiku to sāka dēvēt par melno nodevu[16].

Diez vai Sems nodevās šādai etimoloģiskai apcerei, taču minētā vārda būtība ļoti nodarbināja viņa prātu; skaidrs, ka viņš uzreiz saprata, kas tā par "nabaga sievieti". Tāds notikums kā franču leitnanta draudzenes padzīšana bija reti garda ēsma Laimridžas tenkotājiem; pievakarē par to zināja jau visa pilsētiņa, un ari Sems bija par to dzirdējis, sēdēdams krogus istabā pie savām pirmajām, pārtrauktajām vakariņām. Sems zināja, kas Sāra ir, jo kādu dienu viņu bija pieminējusi Mērija. Sems pazina arī savu saimnieku un viņa stiķus: šobrīd Čārlzs bija izsists no līdzsvara, viņam kaut kas bija aiz ādas, un patlaban viņš gāja ne jau pie misis Trcnteras, bet gan pavisam citur. Sems nolika dakšiņu ar gaļas gabalu un sāka sāniski bungot sev pa degunu, gluži kā Ņūmārketas derību aizgaldos, kad līkkājis nojauš ko nelādzīgu — atkal jau mēģina nožēlojamu kleperi iesmērēt par sacīkšu zirgu, blēži tādi! Diemžēl man šķiet, ka šai gadījumā blēdis bija Sems — viņš kā žurka grasījās pamest grimstošu kuģi.

Vinzjetas apakšstāvā nevienam nebija noslēpums, kas noticis — tēvocis grasās iespītēt brāļadēlam. Muižas kalpi, kā jau īsti lauku darbarūķi, juta iedzimtu cieņu pret kārtīgu saimniecību un nicināja Čārlzu, kurš nebrauca ciemos biežāk, īsi sakot, nepieglaimojās seram Robertam, kur un kā vien spēdams. Kalpus tai laikā vērtēja tikai nedaudz augstāk par mēbelēm, un saimnieki bieži vien piemirsa, ka tiem ir gan dzirde, gan saprašana; daža laba asāka vārdu maiņa starp veco vīru un viņa mantinieku nepaslīdēja garām neievērota un neapspriesta. Un, kaut arī kalpu saimes jaunākās pārstāves juta līdzi iznesīgajam Čārlzam, prātīgākie kalpi noraudzījās uz viņu un viņa izredzēm gluži kā skudras uz vieglprātīgo sienāzi. Visu mūžu sūri grūti strādājuši, viņi jutās gandarīti, ka Čārlzs saņem pēc nopelniem par savu slinkošanu.

Turklāt misis Tomkinsa, kā Ernestīne gluži pareizi bija novērtējusi, patiesi bija laimes meklētāja; ar gudru ziņu viņa jau laikus bija pielabinājusies saimniecības pārzinei un virssulainim, un abi šie augstmaņi neliedza savu imprimatur  — vai ducatur in matrimonium  — korpulentajai un neapvaldītajai atraitnei, kura vēlāk, aplūkodama neapdzīvotās telpas jau minētajā austrumu spārnā, ieteicās saimniecības pārzinei, ka tur varētu iekārtot lieliskas bērnistabas. Tiesa, misis Tomkinsai bija dēls un divas meitas no pirmās laulības, taču, pēc saimniecības pārzines domām, kurās viņa laipni dalījās ar virssulaini misteru Bcnsonu, misis Tomkinsa jau atkal bija tikpat kā "noga¬tavojusies".

—   Varētu dzimt arī meitas, misis TrOtcra.

—   Gan viņa savu panāks, mister Benson! Pieminiet manus vārdus — viņa savu panāks!

Virssulainis iedzēra tēju, tad piemetināja: — Viņa dod labas dzeramnaudas. — Čārlzs, kā jau pašu cilvēks, to nedarīja.

To visu galvenajos vilcienos dabūja dzirdēt arī Sems, gaidīdams Čārlzu lejā kalpotāju istabā. Kaut ko tādu klausīties nebija patīkami, jo Semu, kā jau vieglprātīgā sienāža sulaini, meta pār vienu kārti ar saimnieku, turklāt tas zināmā mērā aizskāra ari tādu kā rezerves bultu, ko Sems glabāja savam šaujamlokam — faute de mieux[19] sapni, kurā viņš iztēlojās sevi augstajā amatā, ko patlaban Vinzjetā ieņēma misters Bensons. Sems pat bija pavirši iesējis šo sēklu Mērijas smadzenēs, kur tā, bez šaubām, uzdīgtu, ja vien Sems to vēlētos. Bija sāpīgi noskatīties, ka trauslu stādiņu — kaut arī ne pašu dārgāko lolojumu — tik brutāli izravē.

Atceļā no Vinzjetas Čārlzs nebilda Semam ne vārda, tātad oficiāli Sems vēl neko nezināja par saimnieka neveiksmi. Taču Čārlza satumsušais ģīmis izteica visu.

Un nu vēl ari šitas!

Beidzot Sems iebāza mutē dziestošo gaļas gabalu, sakošļāja to un norija, bet visu laiku viņa acis raudzījās nākotnē.

Čārlza saruna ar tēvoci bija noritējusi bez asumiem, jo abus mocīja vainas apziņa — tēvoci par to, ko viņš darīja šobrīd, brāļadēlu — par to, ko nebija izdarījis agrāk. Jaunumus, kas tika pavēstīti nesaudzīgi tieši, taču ar nodevīgi novērstu skatienu, Čārlzs pēc pirmā ledainā šoka uzklausīja ar kokainu laipnību.

—   Apsveicu, ser, un novēlu daudz laimes!

Tēvocis — viņš bija atnācis drīz pēc tam, kad mēs atstājām Čārlzu viesistabā, — piegāja pie loga, it kā smeldamies drosmi zaļajās ārēs. Viņš īsi pastāstīja par savu aizraušanos. Sākumā — pirms trim nedēļām — viņš noraidīts. Taču tēvocis nebija tas vīrs, kurš pēc pirmā noraidījuma tūdaļ atkāpsies. Dāmas balsī viņš saklausījis zināmu nenoteiktību. Pirms nedēļas tēvocis ar vilcienu aizbraucis uz Londonu un "ķēries atkal vērsim pie ragiem", šoreiz ar triumfu pārvarēdams visas grūtības.

—   Viņa atkal teica "nē", Čārlz, bet viņa raudāja. Es sapratu, ka esmu vinnējis. — Acīmredzot līdz galīgajam jāvārdam bija pagājušas vēl pāris dienas. — Un tad, manu dārgo zēn, es nolēmu, ka man jāsatiek tevi. Tu esi pirmais, kam es to stāstu.

Čārlzs atcerējās vecās misis Hokinsas žēlo skatienu — šo jaunumu acīmredzot zināja visa Vinzjeta. Tēvoča diezgan nesakarīgais mīlestības varoņdarbu izklāsts deva Čārlzam laiku atgūties no trieciena. Čārlzs jutās izpērts un pazemots; viņam bija atņemta vesela pasaule. Atlika tikai viens — uzņemt to vēsi, stoiskā mierā, neļaujot saniknotajam puišelim izlauzties uz āru.

—   Es protu novērtēt tavu uzmanību, tēvoc.

—     Tev ir pilnīgas tiesības lamāt mani par vecu, iemīlējušos plānprātiņu. Kaimiņi tieši tā ari darīs.

—   Vēla izvēle bieži vien ir tā labākā.

—    Čārlz, viņa ir mundra meiča! Ne tāda kā šitās modernās, klīrīgās jaunkundzītes. — Vienu mirkli Čārlzs satraucās, vai tik tas nav mērķēts uz Ernestīni — un bija jau arī, kaut bez nodoma. Tēvocis, neko nemanīdams, klāstīja tālāk: — Viņa runā to, ko domā. Mūsu laikos daži to uzskata par uzmācību. Bet tāda nu gan viņa nav. — Tēvocis atrada salīdzinājumu savā parkā: — Viņa ir taisna kā krietna goba.

—   Es ne mirkli neesmu par to šaubījies.

Tēvocis uzmeta Čārlzam aizdomīgu skatienu; gluži tāpat kā Sems reizēm spēlēja Čārlzam paraugsulaini, tāpat Čārlzs vecajam vīram — goddevīgo brāļadēlu.

—   Man labāk patiktu, ja tu pukotos, nevis izturētos… — tēvocis jau gandrīz gribēja teikt "kā tāds ledus gabals", bet tikai pienāca klāt un uzlika Čārlzam roku uz pleca, jo savam lēmumam attaisnojumu jau bija mēģinājis rast, uzkurinot sevī dusmas uz Čārlzu, taču, būdams lāga puika, sapratis, ka tas butu zemiski.

—    Čārlz, sasodīts, — mums tas ir jāizrunā! Tavas izredzes tagad mainās. Kaut gan manā vecumā, kas zina…— Šim šķērslim tēvocis tomēr neuzdrošinājās lēkt pāri. — Bet, lai notiktu kas notikdams, es vēlos, Čārlz, lai tu zinātu — neatkarīgi no laulības iznākuma tukšā tu nepaliksi. Es nevaru tev apsolīt Mazo Namu pavisam, taču ļoti vēlos, lai tu izmantotu to kā savu līdz mūža beigām. Es gribētu, lai tā ir mana kāzu dāvana jums abiem ar Ernestīni — ieskaitot izdevumus, kas nepieciešami, lai savestu to pienācīgā kārtībā.

—   Tas ir ļoti augstsirdīgi no tavas puses. Bet mēs jau esam tikpat kā vienojušies, ka pārcelsimies uz Belgreivijas māju, tikko beigsies nomas līgums.

—   Jā, jā, taču tev nepieciešams ari miteklis laukos. Es nepieļaušu, ka šīs precības nostājas starp mums, Čārlz! Es lauzīšu savu solījumu jau rīt pat, ja…

Čārlzs izmocīja smaidu.— Nerunā muļķības! Tikpat labi tu varēji apprecēties jau pirms daudziem gadiem.

—   Varbūt. Taču es neesmu to izdarījis.

Tēvocis nervoziem soļiem piegāja pie sienas un sakārtoja sašķiebušos gleznu. Čārlzs klusēja; satriecošie jaunumi viņu, iespējams, kremta pat mazāk nekā atmiņas par saviem muļķīgajiem muižas īpašnieka sapņiem ceļā uz Vinzjetu. Un vispār — vecais velns varēja atrakstīt! Taču, no vecā velna viedokļa, tā būtu bijusi gļēvulība.

Tēvocis atgāja nost no gleznas. — Čārlz, tu vēl esi jauns un pusi dzīves pavadi ceļojumos. Tu nesaproti, kāda nolādēta vientulība, apnikums… jupis viņu zina, kas, — taču reizēm man liekas, ka es jau esmu ar vienu kāju kapā.

Čārlzs nomurmināja: — Man nebija ne jausmas…

—   Nē, nē! Es tevi nevainoju. Tev pašam sava dzīve dzīvojama. — Tomēr īstenībā tēvocis, kā jau vīrs bez bērniem, joprojām pukojās uz Čārlzu, ka viņš nemaz nav tāds, kādiem, pēc tēvoča domām, jābūt it visiem dēliem — bezgala padevīgiem un mīlošiem; kaut desmit minūtes sabijis tēva ādā, tēvocis būtu pārliecinājies, ka tās ir sentimentālas iedomas. — Tik un tā ir lietas, ko spēj vienīgi sieviete. Nu kaut vai, raugi, tie vecie aizkari te, istabā. Vai tu biji ievērojis? Vienā jaukā dienā misis Tomkinsa sacīja, ka tie esot drūmi. Un, nolāpīts, man kā zvīņas nokrita no acīm — tie patiešām bija drūmi! Lūk, ko panāk sieviete! Parāda tev to, kas atrodas turpat degungalā un ko tu neredzi. — Čārlzam niezēja mēle atcirst, ka šim nolūkam kalpo ari brilles, turklāt par krietni lētāku maksu, — taču viņš tikai saprotoši pamāja. Sers Roberts dedzīgi atvēzēja roku. — Ko tu saki par jaunajiem aizkariem?

Čārlzs pavīpsnāja. Tēvoča estētiskās intereses tik ilgi bija aprobežojušās ar tādiem jēdzieniem kā zirga skausta izliekums un Džo Mentona pārākums pār visiem citiem vēsturē zināmajiem ieroču meistariem, ka pašreizējie spriedumi izklausījās tā, it kā slepkava pēkšņi būtu pievērsies šūpuļdziesmām.

—   Pavisam cita lieta. *

—   Kā naglai uz galvas! Visi saka to pašu.

Čārlzs kodīja lūpu. — Un kad tu mani iepazīstināsi ar savu izredzēto?

—   Patiešām, ari par to es gribēju runāt. Misis Tomkinsa gaidīt gaida iepazīšanos ar tevi. Viņa ārkārtīgi jūtīgi uztver to, ka… sasodīts… kā lai pasaka?

—   To, ka mainās manas izredzes?

—   Tieši tā! Pirms nedēļas misis Tomkinsa atzinās, ka tikai tāpēc esot atraidījusi mani pirmajā reizē. — (Čārlzs saprata, ka tas domāts kā uzslava, un tēloja pieklājīgu pārsteigumu.) — Bet es viņu pārliecināju, ka tu esi atradis lielisku partiju. Un sapratīsi un atbalstīsi manu izvēli… mūža pēdējiem gadiem.

—   Tu neatbildēji uz manu jautājumu, tēvoc.

Sers Roberts izskatījās nedaudz nokaunējies. — Misis Tomkinsa ir aizbraukusi ciemos pie savas ģimenes Jorkšīrā. Zini, viņa ir rados ar Dobenijiem.

—   Patiesi?

—   Rīt es sekošu viņai uz turieni.

—   Ak tā.

—   Un, manuprāt, ir labāk, ja mēs par to visu izrunājamies divatā kā vīrs ar vīru. Tomēr misis Tomkinsa ļoti vēlētos ar tevi iepazīties. — Tēvocis saminstinājās, tad, dīvaini sakautrējies, iebāza kabatā roku un izvilka medaljonu. — Pagājušonedēļ viņa man iedeva šo te.

Un Čārlzs varēja aplūkot zeltā un tēvoča tuklajos pirkstos ietverto misis Bellas Tomkinsas portretu. Viņa izskatījās nepieklājīgi jauna; spītīgi sakniebtas lūpas, drošas acis — nepievilcīga viņa nepavisam nešķita, pat Čārlzam ne. Dīvainā kārtā viņas seja nedaudz atgādināja Sāru, un Čārlza pazemojums un zaudējums atklājās jaunā gaismā. Sāra bija galīgi nepieredzējusi, turpretim misis Tomkinsa — sabiedrības dāma, taču ne vienai, ne otrai (tēvocim taisnība!) nebija nekā kopīga ar klīrīgām jaunkundzītēm. Bridi Čārlzs jutās kā vājas armijas ģenerālis, uzlūkodams ienaidnieka nostiprinātās pozīcijas, — viņš pārāk labi apzinājās, kā beigtos Ernestīnes un nākamās lēdijas Smitsones konfrontācija. Tā būtu izgāšanās.

—   Es redzu, ka man ir vēl viens iemesls tevi apsveikt.

—    Viņa ir brīnišķīga sieviete! Apburoša! Viņas dēļ bija vērts gaidīt, Čārlz. — Tēvocis iebukņīja Čārlzam ribās. — Tu vēl kļūsi greizsirdīgs, nudien! — Vēlreiz lepni palūkojies medaljonā, tēvocis to godbijīgi aizvēra un noglabāja kabatā. Un tad, it kā lai darītu galu šai jūtelībai, ņipri aizveda Čārlzu uz stalli parādīt jauniegādāto vaislas ķēvi, kura "nopirkta par simt ginejām lētāk, nekā tā vērta", un kura, lai gan tēvocis to nenojauta, viņa izpratnē bija tāda pati izcilniece starp zirgiem kā viņa otrs jaunieguvums — starp sievietēm.

Kā jau angļu džentlmeņi, viņi abi turpmāk sargājās pārrunāt tematu, kas nodarbināja viņu prātus visvairāk, kaut gan itin bieži to pieminēja (jo sers Roberts bija pārlieku apreibis no savas veiksmes, lai spētu klusēt). Čārlzs uzstāja, ka viņam jau šovakar pat esot jāatgriežas Laimridžā pie līgavas, un tēvocis, kurš citkārt no šādas nevērības pret viņu kļūtu drūms kā negaisa mākonis, šoreiz īpaši neiebilda. Čārlzs solīja aprunāties ar Ernestīni par Mazo Namu un pirmajā izdevīgajā reizē atvest viņu ciemos pie otras līgavas. Par spīti tēvoča sirsnīgajiem atvadu vārdiem un rokasspiedieniem, nebija ne mazāko šaubu, ka viņš atviegloti uzelpo, redzēdams Čārlzu aizbraucam.

Lepnums bija palīdzējis Čārlzam saņemties tās trīs četras stundas, kamēr viņš bija viesojies pie tēvoča, taču mājupceļš bija grūts. Šķita, ka tas viss — pļavas, ganības, aploku žogi, gleznainās birzis, kas lēnām slīdēja Čārlzam gar acīm, — slīdētu viņam ārā no rokām. Čārlzam šķita, ka nekad mūžā viņš vairs negribēs redzēt Vinzjetu. Zilās rīta debesis klāja spalvu mākoņu dūmaka, vēstīdama par tālu pērkona negaisu, ko mēs jau manījām Laimridžā, un arī Čārlza prātu tieši tāpat nomāca drūma pašapcere.

Viņa drūmums lielā mērā bija saistīts ar Ernestīni. Čārlzs zināja, ka tēvocis nemaz nav sajūsmā par Ernestīnes izsmalcinātajām londonietes manierēm un par viņas vienaldzību pret lauku dzīvi. Vīram, kurš savā mūžā tik daudz laika veltījis zirgaudzēšanai, Ernestīne droši vien šķita vājš papildinājums tādai brīnišķīgai šķirnei kā Smitsoni. Bez tam viena no saitēm, kas bija saturējusi kopā tēvoci un brāļadēlu, bija abu vecpuisība; varbūt Čārlza laime seram Robertam bija atdarījusi acis —ja viņš var, kāpēc es ne? Vienā ziņā gan tēvocis prata novērtēt Ernestīni, kā nākas, — viņas lielo pūru. Tieši Ernestīnes pūrs ļāva tēvocim bez sirdsapziņas pārmetumiem atbrīvoties no Čārlza.

Taču visvairāk Čārlzu kremta tas, ka nu viņš ārkārtīgi nepatīkamā veidā bija kļuvis mazvērtīgāks par Ernestīni. Ar ienākumiem no tēva muižas viņam vienmēr bija pieticis, lai apmierinātu savas vajadzības, taču kapitāla vairotājs viņš nebija. Kā nākamais Vinzjetas saimnieks Čārlzs varēja uzskatīt sevi par finansiāli līdzvērtīgu Ernestīnei, kā vienkāršs rantjē viņš nonāktu finansiālā atkarībā no jaunās sievas. Savā īgnumā Čārlzs bija daudz aizspriedumaināks nekā vairums viņa laikmeta un aprindu jauno vīriešu, kuriem dzīšanās pēc pūra (un šai laikā dolāri kļuva tikpat pieņemami kā mārciņas) šķita tāda pati cienījama nodarbošanās kā lapsu medības vai azartspēles. Nudien, tā arī bija: Čārlzs t jutās nožēlojami, vienlaikus apzinādamies, ka tikai retais viņa vietā mocītos ar līdzīgiem aizspriedumiem. Čārlzu nez kādēļ kaitināja pat tas,

ka apstākļi tēvoča pāridarījumu nepadara vēl sāpīgāku— sacīsim, ja Čārlzs Vinzjetā būtu pavadījis vairāk laika vai ari ja vispār nebūtu iepazinies ar Ernestīni…

Tomēr tieši Ernestīne un nepieciešamība vēlreiz saņemties Čārlzam todien visvairāk palīdzēja pārvarēt skumjas.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pie izpostītas jaunības Man domas kavējas — Kaut vienu jūtu patiesu Tur velti pūlas rast… Bij sirdij pastāvīgai būt, Tik svārstīga bij tā; Kur citiem urdza avots, man Smilts dega vasarā. Rau: satraukumi, rosība Un runas plūst— bet nē! Tie īstie nav, kas ievestu Tai slēptā pasaulē. a. h. klafs. "Dzejolis" (1840)

Durvis atvēra saimniecības vadītāja. Dakteris esot izgājis — droši vien uz aptieku, bet Čārlzs, ja vēloties, varot kāpt augšā un uzgaidīt… un tā, pasniedzis sulainim cepuri un apmetni, Čārlzs drīz vien sēdēja tajā pašā istabā, kur bija dzēris groku un zvērējis uzticību Darvinam. Kamīnā sprēgāja uguns, uz apaļā galdiņa pie loga, no kura pavērās tik lielisks skats uz peldvietu, dzisa ārsta vientuļo vakariņu paliekas — saimniecības vadītāja tās steigšus nokopa. Pēc kāda laika Čārlzs izdzirdēja soļus kāpnēs. Grogans smaidīdams ienāca istabā, sniedza roku.

—    Ļoti priecājos, Smitson! Tas dumjais sievišķis— vai tad viņa tiešām jums neko nepiedāvāja, lai sasildītos?

—    Paldies… — Čārlzs gandrīz gribēja atteikties ho brendija, tomēr pārdomāja. Un, paņēmis glāzi, tūdaļ sāka runāt par sava nāciena iemeslu. — Man ar jums jāaprunājas par kādu personisku un ļoti delikātu jautājumu. Man nepieciešams jūsu padoms.

Ārsta acis dīvaini iemirdzējās. Nebija nekāds retums, ka augstāko aprindu jaunekļi pirms kāzām griezās pie daktera Grogana. Reizēm viņi mocījās ar gonoreju, retāk— ar sifilisu, dažreiz vienkārši ar bailēm, masturbācijas netikumu — tolaik pastāvēja plaši izplatīta teorija, ka pašapmierināšanās izraisa impotenci. Tomēr visbiežāk viņi mocījās ar neziņu; tieši pirms gada kāds nelaimīgs jauns vīrs, kura sievai nebija bēmu, bija ieradies pie daktera Grogana pilnā pārliecībā, ka bērnus ieņem un dzemdē caur nabu.

—   Zināt, ko? Šodien es to vien daru kā izdāļāju padomus. Neesmu' pārliecināts, ka man vēl kāds atlicis. Galvenokārt man vaicā, ko iesākt ar .to sasodīto veco Mārlboro nama fanātiķi. Vai esat dzirdējis, ko viņa pastrādājusi?

—   Tieši par to es gribēju ar jums aprunāties.

Ārsts atviegloti uzelpoja un tūdaļ izdarīja jaunu — atkal nepareizu secinājumu:

—    Nu jā — misis Trentera ir uztraukusies, vai ne? Pasakiet viņai manā vārdā, ka tiek darīts viss iespējamais. Meklētāju grupa raujas vaiga sviedros. Esmu apsolījis piecas mārciņas tam, kurš atvedīs viņu atpakaļ… — Ārsta balsī ieskanējās rūgtums. — Vai arī atradīs viņas līķi.

—   Viņa ir dzīva. Es tikko saņēmu no viņas zīmīti.

Čārlzs nodūra acis ārsta pārsteigtā skatiena priekšā. Un tad, sākumā uzrunādams galvenokārt brendija glāzi, izstāstīja patiesību par savām attiecībām ar Sāru — tas ir, gandrīz patiesību, jo savas dziļākās izjūtas viņš noklusēja. Daļu atbildības Čārlzs uzvēla — vai vismaz mēģināja uzvelt — dakterim Groganam un abu iepriekšējai sarunai, turklāt piešķirdams sev tādu kā zinātnieka statusu, ko vecais, gudrais ārsts tūdaļ ievēroja. Veciem ārstiem, tāpat kā veciem mācītājiem, piemīt viena kopēja īpašība — smalka oža uz nepatiesību: gan uz klajiem meliem, gan arī, kā Čārlza gadījumā, uz neveiklu taisnošanos. Čārlza grēksūdzei turpinoties, daktera Grogana deguns sāka (pārnestā nozīmē) raustīties, un šī neredzamā raustīšanās nozīmēja gandrīz to pašu, ko Sema sašķiebtās lūpas. Laiku pa laikam ārsts iestarpināja kādu jautājumu, taču visumā ļāva Čārlzam pašam atšķetināt sava aizvien nesakarīgākā stāstījuma kamolu līdz galam. Tad ārsts piecēlās.

—   Labi, sāksim ar svarīgāko! Jāatsauc atpakaļ meklētāji. — Pērkona negaiss tagad plosījās daudz tuvāk, un, kaut arī logiem priekšā bija aizvilkti aizkari, to krokās Čārlzam aiz muguras ik pa brīdim uzplaiksnīja baltas, trīsuļojošas zibens šautras.

.— Es steidzos šurp, cik ātri vien varēju.

—   Jā, tas ir saprotams. Mazliet pagaidiet… — Ārsts jau bija apsēdies pie nelielās rakstāmpults istabas tālākajā stūri. Kādu laiku nebija dzirdama neviena skaņa, izņemot spalvas čirkstēšanu uz papīra. Tad ārsts nolasīja Čārlzam priekšā, ko bija uzrakstījis:

—   "Cienījamo Forsait! Es tikko uzzināju, ka mis Vudrafai briesmas nedraud. Viņa nevēlas atklāt savu atrašanās vietu, taču uztraukumam nav pamata. Rītdien ceru uzzināt par viņu ko vairāk. Klāt pievienoto summu, lūdzu, sadaliet starp meklētājiem, kad viņi atgriezīsies." Nu, vai būs labi?

—   Lieliski! Vienīgi pievienotajai summai jānāk no mana rēķina. — Čārlzs izvilka mazu, izrakstītu maciņu, Ernestīnes rokdarbu, un noskaitīja uz zaļā vadmalas galdauta trīs sovrinus; divus ārsts atstūma atpakaļ. Viņš pasmaidīja.

—    Misters Forsaits cīnās pret zaļo pūķi. Manuprāt, ar vienu zelta gabalu pilnīgi pietiks. — Grogans iebāza vēstulīti un monētu aploksnē, aizzīmogoja to un izgāja ārā, lai liktu to tūdaļ nogādāt adresātam.

Atgriezies viņš noprasīja: — Un… ko lai iesāk ar meiteni? Vai jums ir kāda doma, kur viņa šobrīd varētu būt meklējama?

—    Nav ne jausmas. Kaut gan nešaubos, ka rit viņa būs tur, kur solījusi.

—   Bet jūs taču, saprotams, nevarat tur rādīties. Jūsu apstākļos tāds risks nav pieļaujams.

Čārlzs palūkojās uz ārstu, tad uz grīdsegu.

—   Esmu jūsu rīcībā.

Ārsts domīgi vēroja Čārlzu. Viņš bija izdarījis nelielu eksperimentu, pārbaudīdams sava viesa noskaņojumu. Un atklājās tieši tas, ko viņš bija paredzējis. Grogans piegāja pie grāmatplaukta blakus rakstāmpultij un tūdaļ atgriezās ar to pašu sējumu, ko bija pasniedzis Čārlzam iepriekšējā reizē: Darvina dižo darbu. Ārsts apsēdās iepretim Čārlzam kamīna otrā pusē, tad ar mazu smaidiņu lūpās paraudzījās uz viņu pār briļļu rāmjiem un, kā pie Bībeles zvērēdams, uzlika plaukstu uz "Sugu izcelšanās".

—    No tā, ko mēs šeit runājām un ko vēl runāsim, ne vārds netiks izpausts ārpus šīs istabas četrām sienām. — Tad viņš nolika grāmatu malā.

—   Cienījamo dakter, tas nu gan bija lieki!

—   Paļāvība uz ārstu ir puse no izveseļošanās.

Čārlzs sāji pasmaidīja. — Un otra puse?

—   Ārsta paļāvība uz pacientu. — Grogans piecēlās kājās, neļaudams Čārlzam atbildēt. — Labi, jūs taču nācāt pie manis pēc padoma, vai ne? — Viņš uzlūkoja Čārlzu tik nikni, it kā grasītos boksēties — ne vairs zobgalīgais, bet gan kaujinieciskais īrs. Tad, sabāzis rokas virssvārča kabatās, Grogans sāka soļot pa savu "kajīti".

—   Tātad iedomāsimies, ka es esmu jauna sieviete ar augsti attīstītu intelektu, baudījusi zināmu izglītību. Es uzskatu, ka man nodarīts pāri. Es nespēju savaldīt savas emocijas. Es izturos muļķīgi, piemēram, karos kaklā pirmajam pievilcīgajam blēdim, kurš patrāpās ceļā. Vēl ļaunāk — es esmu iemīlējusies savā likteņa pabērna lomā. Es ļoti ticami atdarinu melanholiju. Man ir traģisks skatiens. Es raudu bez jebkāda iemesla. Un, tā tālāk, un tā joprojām. Un tad… — ārsts pamāja uz durvīm, it kā piesaukdams burvestību, — ierodas jauns dievs. Gudrs. Izskatīgs. *

Nevainojams tās sugas pārstāvis, kuru esmu mācīta apbrīnot. Es redzu, ka neesmu viņam vienaldzīga. Un, jo skumjāka es izliekos, jo vairāk uzmanības viņš man veltī. Es metos uz ceļiem viņa priekšā — viņš pieceļ mani kājās. Viņš izturas pret mani kā pret augstdzimušu dāmu. Pat vairāk. Kristīgas cilvēkmīlestības garā viņš piedāvājas izpestīt mani no nelaimīgā likteņa.

Čārlzs mēģināja iejaukties, bet ārsts neļāva.

— Pie tam es esmu nabadzīga. Man nav pieejami tie līdzekļi, ko izmanto veiksmīgākās mana dzimuma pārstāves, lai savalgotu vīriešus. — Ārsts pacēla rādītājpirkstu. — Man ir tikai viens ierocis. Žēlums, ko izraisu šajā laipnajā jauneklī. Taču žēlums pastāvīgi jābaro. Es esmu iebarojusi cēlajam samarietim savu pagātni, un viņš to ir notiesājis. Kas man atliek? Jāpanāk, lai viņš iežēlojas par manu tagadni. Kādu dienu, kad pastaigājos tur, kur man aizliegts staigāt, man rodas iespēja. Es gādāju, lai mani ierauga kāds, kurš to noteikti pastāstīs tālāk —cilvēkam, uz kura piedošanu nav ne mazāko cerību. Es panāku, ka mani padzen. Es pazūdu bez vēsts un izraisu aizdomas, ka esmu metusies lejā no tuvākās klintsradzes. Un tad in extremis  un de profundis — vai drīzāk de altis  — es saucu pēc sava glābēja. — Ārsts ilgi klusēja, līdz beidzot abu acis sastapās. Ārsts pasmaidīja. — Mans stāsts, protams, daļēji balstās uz pieņēmumiem.

—   Bet jūsu nepārprotamais pārmetums — ka viņa pati vainojama…

Dakteris Grogans apsēdās un sabikstīja gandrīz izdzisušo uguni.

— Šorīt agri no rīta mani izsauca uz Mārlboro namu. Man nebija ne jausmas, kas lēcies, zināju vienīgi to, ka misis Poltneja esot smagi saslimusi. Misis Fērlija, saimniecības vadītāja, pāris vārdos pastāstīja, kas par vainu. — Ārsts brīdi klusēja, tad stingri ieskatījās Čārlza nelaimīgajās acīs. — Misis Fērlija vakar bijusi Pienotavā Kopienas meža malā. Meitene esot nekaunīgi iznākusi no meža viņai pašā deguna priekšā. Protams, misis Fērlija nav ne par matu labāka kā viņas saimniece, tāpēc man nav ne mazāko šaubu par to, ar kādu ļaunu prieku viņa vēlāk izpildīja savu pienākumu. Taču es esmu pārliecināts, godājamo Smitson, ka viņa tika apzināti izaicināta.

—   Jūs gribat sacīt…

Ārsts pamāja. Čārlzs apveltīja viņu ar drausmīgu skatienu un spīvi iebilda: — Es neticu! Tas nevar būt, ka viņa spējīga…

Čārlzs nepabeidza teikumu. Ārsts nomurmināja: — Tas var būt… Diemžēl.

—     Bet vienīgi cilvēks ar… — Čārlzs gribēja teikt "samaitātu domāšanu", bet tad strauji piecēlās, piegāja pie loga, pašķīra aizkarus un neko neredzošām acīm vērās naktī, lietū. Zilganpelēka rūsa apgaismoja Kobu, pludmali, rāmo jūru. Čārlzs pagriezās.

—   Vārdu sakot, viņa vazājusi mani aiz deguna.

—    Jā, manuprāt, tā tas ir. Taču tas bijis augstsirdīgs deguns. Un, lūdzu, ņemiet vērā, ka sajucis prāts vēl nebūt nav noziedzīgs prāts. Šai gadījumā viņas izmisums jums jāuztver kā slimība un nekas vairāk. Mister Smitson, tā ir garīga holera, tīfs! Tā jums jādomā par mis Vudrafu. Nevis kā par ļaunprātīgu intriganti.

Čārlzs atgriezās istabas vidū. — Un, kā jums šķiet, kāds varētu būt viņas galamērķis?

—   Šaubos, vai mis Vudrafa pati to zina. Viņa dzīvo tikai šodienai. Patiesi tā tas ir. Tālredzīgs cilvēks tā nerīkotos.

—    Bet mis Vudrafa taču nevar visā nopietnībā cerēt, ka es savā stāvoklī…

—   Saderinātā stāvoklī? — Ārsts drūmi pasmaidīja. — Esmu pazinis daudzas prostitūtas. Jāpiebilst — veikdams savus darba pienākumus, nevis izmantodams viņu darbu. Un es būtu priecīgs, ja man dotu gineju par katru prostitūtu, kura man stāstījusi, kā izpriecājusies ar precētiem vīriem un tēviem. — Ārsts vērās kamīna liesmās, atcerēdamies pagātni. — "Es esmu izstumts. Bet es atriebšos!"

—   Jūs pataisāt mis Vudrafu par īstu sātanu. Tāda viņa nav. — Tas izskanēja pārāk kaislīgi, un Čārlzs steigšus novērsās. *— Es nespēju tam ticēt. i

—    Uzklausiet vīru, kurš ir pietiekami vecs, lai būtu jūsu tēvs: jūs nespējat ticēt tāpēc, ka esat jau pa nusei viņā iemīlējies.

Čārlzs apcirtās apkārt un nikni raudzījās ārsta laipnajā sejā.

—   Jūs nedrīkstat tā runāt! — Grogans pamāja. Iestājās klusums, un Čārlzs piebilda: — Tas jau ir apvainojums mis Frīmenai.

—   Jā gan. Bet no kura?

Čārlzs norija šo krupi. Nespēdams izturēt ārsta zobgalīgo skatienu, viņš piecēlās un gāja cauri garajai, šaurajai istabai uz durvju pusi, it kā grasīdamies doties prom. Taču līdz durvīm Čārlzs netika, Grogans satvēra viņu aiz rokas, piespieda apgriezties un satvēra ari aiz otras rokas — kā nikns suns uzklupa Čārlza cienīgumam.

—   Paklausieties, vai tad mēs abi neesam zinātnes piekritēji? Vai tad* mēs neuzskatām patiesību par dižāko principu? Kādēļ, jūsuprāt, mira ,

Sokrāts? Gribēdams izdabāt sabiedrībai? Lai tiktu ievērotas vispārpieņemtās normas? Vai tiešām jūs domājat, ka, nostrādājis četrdesmit gadus par ārstu, es neredzu, ka cilvēks ir nelaimīgs? Jo slēpj no sevis patiesību. Icpazīstict pats sevi, Smitson! Iepazīstiet pats sevi!

Sengrieķu un ķeltu uguns, kas versmoja no Grogana, sāpīgi apdedzināja Čārlzu. Viņš piecēlās, no augšas nolūkodamies uz ārstu, tad novērsās un piegāja pie kamīna, uzgriezis muguru savam mocītājam. Iestājās ilgs klusums. Grogans cieši vēroja jaunekli.

Beidzot Čārlzs ierunājās:

—    Es neesmu radīts laulības dzīvei. Par nelaimi, esmu to sapratis pārāk vēlu.

—    Vai esat lasījis Maltusu? — Čārlzs papurināja galvu. — Homo sapieris traģēdiju viņš saskata tieši tai apstākli, ka visauglīgāk vairojas dzīvei nepiemērotākie. Tāpēc nesakiet, ka neesat radīts laulības dzīvei, manu zēn! Un nevainojiet sevi, ka esat ieķēries tai meitenē. Man liekas, es zinu, kāpēc aizbēga tas franču jūrnieks. Viņš saprata — mis Vudrafas acis var noslīkt kā atvarā.

Izmisuma dusmās Čārlzs apsviedās apkārt. — Zvēru pie sava goda, ka starp mums nav noticis it nekas nepiedienīgs! Varat man ticēt!

—   Es ticu. Taču atļaujiet pārbaudīt sevi ar veco katķismu. Atbildiet: vai jūs vēlaties dzirdēt mis Vudrafas balsi? Redzēt viņas seju? Pieskarties viņai?

Čārlzs atkal novērsās un, plaukstām aizsedzis seju, smagi noslīga krēslā. Tā nebija atbilde, tomēr izteica visu. Pēc brīža viņš pacēla galvu un lūkojās kamīnā.

—   Ak, Grogan, ja jūs zinātu, cik ļoti samezglojusies mana dzīve… cik tā tukša… nejēdzīga! Man nav nekāda ētiska mērķa, nekāda pienākuma. Liekas, vēl tikai pirms dažiem mēnešiem man bija divdesmit viens, es biju cerību pilns… nu tās visas zudušas. Un tagad esmu ieķēpājies šai nožēlojamā dēkā…

Grogans pienāca pie Čārlza un satvēra viņu aiz pleca. — Jūs neesat pirmais vīrietis, kurš apšauba savu izvēli.

—   Viņa tik maz spēj mani saprast.

—   Viņa ir — cik īsti? — par divpadsmit gadiem jaunāka nekā jūs? Un pazīst jūs nepilnu pusgadu? Kā gan lai viņa jūs saprastu? Viņa taču tikko izkāpusi no skolas sola.

Čārlzs drūmi pamāja. Viņš nespēja uzticēt ārstam savas patiesās bažas — ka Ernestīne viņu vispār nekad nesapratīs. Šķita, ka spriešanas spējas viņu neglābjami atstājušas. Tās bija pievīlušas viņu dzīves drauga izvēlē; jāteic, ka Čārlzam, tāpat kā daudziem viktoriāņiem un varbūt ari vēlāku laiku vīriešiem, bija lemts nodzīvot mūžu ideāla iespaidā. Daži vīrieši apmierinās ar domu, ka citas sievietes ir vēl nepievilcīgākas par pašu sievām, turpretim citiem nedod mieru apziņa, ka sastopamas arī skaistākas sievietes. Čārlzs pārlieku labi zināja, kurai kategorijai pieder.

Viņš nomurmināja: — Ernestīne tur nav vainīga. Viņa nevar būt vainīga.

—   Man ari tā šķiet. Tik jauks, nevainīgs meitēns.

—   Es godam turēšu savus solījumus.

—   Protams.

Klusuma bridis.

—   Sakiet, ko lai es daru?!

—   Vispirms pastāstiet man, ko jūs īstenībā jūtat pret to otru meiteni.

Čārlzs izmisumā pavērās augšup, tad atkal kamīnā un beidzot

mēģināja izstāstīt ārstam patiesību.

—   Es nezinu, Grogan. Visā, kas attiecas uz mis Vudrafu, es pats sev esmu mīkla. Es nemīlu viņu. Kā gan lai es viņu mīlētu? Ļaužu valodās kritušu sievieti, kura turklāt — kā jūs pats apgalvojat — ir garīgi slima? Bet… man ir tāda sajūta, it kā… it kā viņa turētu mani savā varā — pret manu gribu, par spīti visam, kas manī labs. Pat šobrīd man acu priekšā uznirst viņas seja, noliegdama visu, ko jūs sakāt. Mis Vudrafai piemīt kaut kas tāds — izpratne, atskārsme par cēlākām lietām —, kas nav savienojams nedz ar ļaunumu, nedz ar vājprātu. Neraugoties uz visiem viņas trūkumiem… es nezinu…

—   Es nepiedēvēju viņai ļaunumu. Vienīgi izmisumu.

Klusums; tikai daži grīdas dēļi iečīkstējās no ārsta soļiem. Beidzot Čārlzs ierunājās:

—   Ko jūs man ieteiktu darīt?

—   Atstāt visu pilnīgi manā ziņā.

—   Vai jūs aiziesiet pie viņas?

—  Jā, aiziešu. Sacīšu viņai, ka jums bija steidzīgi jāaizbrauc. Un jums patiešām ir jādodas projām, Smitson.

—   Tā sagadījies, ka man ir neatliekamas darīšanas Londonā.

—   Jo labāk. Un es jums ieteiktu pirms aizbraukšanas visu izstāstīt mis Frīmenai.

—     Es jau pats biju nolēmis tā darīt. — Taču Sāras seja joprojām rēgojās Čārlzam acu priekšā. — Un viņa… ko jūs iesāksiet ar viņu? *

—        Daudz kas atkarīgs no tā, kādā garīgā stāvoklī viņa būs. Ļoti, iespējams, ka šobrīd mis Vudrafa izturas saprātīgi tikai pārliecībā par jūsu labvēlīgo attieksmi, varbūt pat par kaut ko vairāk. Iespējams, ka jūsu neierašanās var radīt dziļāku depresiju. Uz to mums diemžēl jābūt gataviem. — Čārlzs nodūra acis. — Nenosodiet sevi! Jūsu vietā tikpat labi varēja gadīties kāds cits. Savā ziņā šāds stāvoklis daudz, ko atrisina. Es zināšu, kādu ārstēšanu izvēlēties.

Čārlzs skatījās paklājā. — Garīgi slimo patversmi.

—    Kolēģis, kuru pieminēju, atbalsta manu viedokli šādu slimību ārstēšanā. Mēs darīsim, ko varēsim. Vai jūs būtu gatavs zināmiem izdevumiem?

—   Es būtu gatavs uz visu, lai tiktu no viņas vaļā… nenodarot viņai ļaunu.

—   Es zinu kādu privātu ārstniecības iestādi Eksiterā. Tur strādā mans draugs Spensers. Šī iestāde tiek vadīta gudri un mūsdienīgi. Turpretim publisku slimnīcu gan es šai stadijā neieteiktu.

—   Dievs, atpestī! Par tām esmu dzirdējis īstus briesmu stāstus.

—     Varat būt mierīgs. Eksiteras slimnīca ir labākā no šāda tipa dziednīcām.

—   Mēs taču nenolemjam viņu ieslodzījumam? — Čārlzs pēkšņi jutās gandrīz vai nodevējs: spriest par Sāru kā par īstu slimnieci, iesprostot viņu mazā istabelē…

—   Nebūt ne. Runa ir par tādu iestādi, kur sadzīs mis Vudrafas garīgās traumas, kur pret viņu izturēsies laipni, nodarbinās — par mis Vudrafu tur gādās Spensers ar savu neatsveramo pieredzi. Viņš jau ir ārstējis līdzīgas kaites. Viņš zina, kas darāms.-

Čārlzs domīgi klusēja, tad piecēlās un paspieda ārsta roku. Pašreizējā stāvokli viņam vajadzēja rīkojumus un receptes, un, tos saņēmis, viņš tūdaļ jutās labāk.

—   Dakter, jūs esat mans glābējs.

.— Nerunājiet niekus, veco zēn!

—   Tie nav nekādi nieki. Es būšu jūsu parādnieks līdz mūža beigām.

—   Tādā gadījumā atļaujiet ierakstīt jūsu rēķinā līgavas vārdu.

—   Es godam nomaksāšu savu parādu.

—    Un dodiet jaukajam meitēnam laiku! Vislabākie vīni taču ir tie, kuriem ļauts nobriest visilgāk, vai ne?

—   Baidos, ka manā gadījumā ilgums negarantē kvalitāti.

—   Ek, muļķības! — Ārsts uzsita Čārlzam uz pleca. — Starp citu, jūs taču lasāt franciski, vai ne?

Čārlzs pārsteigts pamāja. Grogans parakņājās grāmatplauktā, atrada meklēto un, atzīmējis grāmatā kādu vietu ar zīmuli, pasniedza to viesim.

—   Nav vērts pārlasīt visu tiesas sēdes aprakstu. Taču es gribētu, lai jūs iepazīstaties ar aizstāvības medicīnisko liecību.

Čārlzs skatījās uz sējumu. — Šķīstīšanās? Ārsts aizbildnieciski smaidīja.

—    Kaut kas tamlīdzīgs.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

It bieži Zinātnei tīk steigt — Vēl negatavas domas teikt. Klāt riņķi slīcējs šodien spiež, Rīt peldētājs to projām sviež! a.h.klafs. "Dzejolis" (1840)

Es atkal gatavs lēcienam, Bet dzirdu — ierunājies Dievs atkal balsī varenā: "Jel paklausi — un stājies!" metjū Arnolds. "Ezers" (1853)

Leitnanta Emīla de La Ronsjēra lieta (1835. gadā) no psihiatrijas viedokļa ir viena no visinteresantākajām tiesas prāvām deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Pedantiski kārtīgā grāfa de La Ronsjēra dēls Emīls, bez šaubām, bija diezgan paviegla rakstura — viņš uzturēja mīļāko un iekūlās parādos līdz ausim —, taču viņa gadsimtam, dzīvesvietai un amatam tas nebija nekas neparasts. 1834. gadā Emīlu nosūtīja uz slaveno Somlras kavalērijas skolu Luāras ielejā. Emīla komandieris bija barons de Morels, kuram mājās bija ārkārtīgi nervoza sešpadsmit gadus veca meita Marija. Tolaik bija parasts, ka padotie pulcējās sava komandiera mājā uz tādu kā kopgaldu. Kādu vakaru barons, tāds pats tiepša kā Emīla tēvs, taču daudz ietekmīgāks, ieaicināja leitnantu pie sevis un klātesošo virsnieku, kā ari dažu dāmu acu priekšā bargi pavēlēja vākties prom no viņa mājas. Nākamajā dienā La Ronsjēram nolika priekšā veselu kaudzi neķītru, apmelojošu vēstuļu, kas bija pilnas ar draudiem Morelu ģimenei. Vēstules sniedza neticami precīzu informāciju par Morelu ģimenes dzīves visintīmākajiem noslēpumiem un itin visas — tas parāda pirmo absurdo apsūdzības kļūdu — bija parakstītas ar leitnanta iniciāļiem.

Ļaunākais vēl bija priekšā. 1834. gada 24. novembra naktī Marijas guvernanti, anglieti-mis Alenu, viņas sešpadsmitgadīgā audzēkne uzrāva no miega, lai, asaras rīdama, pastāstītu, ka tikko viņas guļamistabā pilnā formastērpā pa logu ielauzies La Ronsjērs, aizbultējis durvis, rupji piedraudējis Marijai, iesitis pa krūtīm un iekodis rokā, tad piespiedis viņu pavilkt uz augšu naktskreklu un ievainojis augšstilbā. Pēc tam La Ronsjērs esot aizbēdzis pa to pašu ceļu, pa kuru ieradies.

Nākamajā rītā kāds cits leitnants, kuru Marija de Morela it kā ļoti ieredzējusi, saņēma ārkārtīgi aizvainojošu vēstuli — atkal šķietami no La Ronsjēra. Notika duelis. Virsroku paturēja La Ronsjērs, taču smagi ievainotais pretinieks un viņa sekundants atteicās atzīt apvainojošo vēstuli par viltotu. Viņi draudēja, ka, ja Emīls ar parakstu neapliecinās savu vainu, viņi visu izstāstīs vecajam La Ronsjēram, bet, ja Emīls atzīsies, nodos šo lietu aizmirstībai. Pēc mokošu šaubu nakts La Ronsjērs piekrita parakstīties.

Pēc tam viņš palūdza atvaļinājumu un aizbrauca uz Parīzi, cerēdams, ka ar laiku viss noklusīs. Tači Morelu mājā joprojām pienāca ar leitnanta La Ronsjēra iniciāļiem parakstītas vēstules. Dažās bija apgalvots, ka Marija esot stāvoklī, citas draudēja ar nāvi viņas vecākiem un tā tālāk. Baronam bija diezgan. La Ronsjēru arestēja.

Aizdomās turētajam par labu runāja tik daudz apstākļu, ka mums šodien grūti noticēt, ka pret viņu vispār varēja ierosināt lietu, kur nu vēl notiesāt. Pirmkārt, Somīrā visi zināja, ka Marijas patmīlību ļoti sāpīgi aizskārusi La Ronsjēra neslēptā jūsmošana par viņas pievilcīgo māti, ko meita ārkārtīgi apskauda. Otrkārt, izvarošanas mēģinājuma naktī visapkārt Morelu savrupmājai stāvēja sargkareivji, bet neviens no tiem nebija pamanījis neko aizdomīgu, turklāt Marijas guļamistaba atradās pašā augšējā stāvā un ļaundaris būtu varējis lai piekļūt vienīgi pa pieslienamām kāpnēm, bet, lai atnestu tādas kāpnes, būtu nepieciešami vismaz trīs vīri, turklāt tādā gadījumā mīkstajā augsnē zem loga būtu palikušas pēdas… bet aizstāvība noskaidroja, ka nekādu pēdu nav bijis. Bez tam stiklinieks, kuru ataicināja salabot iebrucēja izsisto rūti, liecināja, ka visas šķembas nobirušas loga ārpusē un pa tik niecīgu caurumiņu, vienalga, nevarētu aizsniegt loga aizbīdni. Tad aizstāvība uzdeva jautājumu — kādēļ uzbrukuma pārsteigtā Marija ne reizi nav saukusi palīgā, kādēļ jestro gulētāju mis Alenu nav pamodinājis cīniņa troksnis, kādēļ pēc visa notikušā viņas abas ar Mariju devušās pie miera, pat nepamodinājušas de Morela kundzi, kas uzbrukuma laikā gulēja apakšstāvā, kādēļ Marijas ievainojums tikai pēc vairākiem mēnešiem parādīts ārstam (kurš konstatēja, ka tā bijusi tikai viegla skrambiņa, ap to laiku jau pilnīgi sadzijusi), kādēļ Marija jau divas dienas pēc uzbrukuma piedalījusies ballē un līdz pat La Ronsjēra arestam izturējusies tā, it kā nekas nebūtu noticis (toties pēc leitnanta apcietināšanas viņai bija iestājies nervu sabrukums, un atkal aizstāvība pierādīja, ka Marijas neilgajā mūžā tas nebūt nav pirmais), kā gan vēstules joprojām varēja pienākt tai laikā, kad bez naudas palikušais La Ronsjērs sēdēja aiz restēm, gaidīdams tiesu, kādēļ draudu vēstuļu autors, ja vien viņš nebija galīgi prātu izkūkojis, ne vien nepārvērta savu rokrakstu (Emīla rokraksts bija viegli atdarināms), bet pat parakstīja apakšā savu vārdu, kādēļ vēstulēs bija tik maz interpunkcijas un morfoloģijas kļūdu, turpretim salīdzinājumam iesniegtajā La Ronsjēra korespondencē kļūdu bija uzkrītoši daudz (tiem, kas mācās franču valodu, būs patīkami uzzināt, ka viņš allaž aizmirsa saskaņot pagātnes divdabjus), kādēļ Emīls bija divas reizes nepareizi uzrakstījis pats savu vārdu, kādēļ šīs vainu apliecinošās vēstules bija rakstītas uz tieši tāda paša papīra (to apliecināja tālaika izcilākā autoritāte), kādu atrada Marijas sekretērā — veselu paku? Vārdu sakot, jautājums jautājuma galā. Un, visbeidzot, kā atzīmēja aizstāvība, aizdomīgi likās arī tas, ka Morelu Parīzes mājā līdzīgu vēstuļu sērija bija pienākusi jau agrāk, lai gan tolaik La Ronsjērs pildījis dienesta pienākumus pavisam citā pasaules malā — Kajennā.

Tomēr vislielākā netaisnība no tiesas locekļu puses (tiesas procesu klausījās Igo, Balzaks, Zorža Sanda un citas ievērojamas personības) bija aizliegums pārbaudīt jautājumu krustugunīs galveno liecinieci — Mariju de Morelu. Marija liecināja aukstasinīgi un nosvērti, taču tiesas priekšsēdētājs, ko turēja uz grauda barons un vesela falanga ievērojamu radinieku, izlēma, ka cietušās "trauslums" un "vājie nervi" neļaujot pratināšanu turpināt.

La Ronsjēru atzina par vainīgu, un viņam piesprieda desmit gadus cietumsoda. Pret to protestēja gandrīz visi izcilākie Eiropas juristi, taču velti. Mums ir saprotams, kāpēc La Ronsjēru notiesāja, jeb, pareizāk sakot, kas viņu notiesāja— sabiedrības viedoklis, mīts par sirdsšķīsto nevainību, psiholoģiskais analfabētisms, franču revolūcijas brīvības ideju saindētā sabiedrība.

Bet tagad es atļaušos pārtulkot Grogana atzīmētās lappuses no Observations Mйdico — psychologiques, ko sarakstījis savā laikā populārais vācu ārsts Karls Mātei, iekļaudamies bezcerīgajā cīņā pret spriedumu La Ronsjēra lietā. Mātei jau toreiz bija ienācis prātā atzīmēt, kuros datumos tapušas visapvainojošākās vēstules — ar kulmināciju izvarošanas mēģinājumā —, un viņam atklājās pilnīgi nepārprotams mēnešreižu jeb menstruālais cikls. Izskatījis tiesā iesniegtos pierādījumus, ārsta kungs diezgan moralizējošā tonī stāsta par gara slimību, kas mūsdienās pazīstama ar nosaukumu "histērija" — citiem vārdiem sakot, slimības vai bezspēka simulēšana cerībā izpelnīties ievērību un līdzjūtību, neiroze jeb psihoze, kuru, kā mums šodien zināms, gandrīz vienmēr izraisa nepiepildīta dzimumtieksme.

"Atskatīdamies uz savu ilgstošo ārsta praksi, es atceros daudzus notikumus, kuru galvenās varones bija meitenes, lai gan ilgu laiku viņu līdzdalība šķita pilnīgi izslēgta…

Aptuveni pirms četrdesmit gadiem starp maniem pacientiem bija kāda kavalērijas ģenerālleitnanta ģimene. Apmēram sešu jūdžu attālumā no pilsētas, kurā bija dislocēts viņa garnizons, virsniekam piederēja neliels lauku īpašums; viņš tur dzīvoja, uz pilsētu aizjādams vienīgi dienesta darīšanās. Ģenerālleitnantam bija neparasti glīta sešpadsmitgadīga meita, kura dedzīgi vēlējās, lai ģimene pārceltos uz pilsētu. īstie iemesli tā arī netika noskaidroti, taču nav šaubu, ka meitene ilgojās pēc virsnieku sabiedrības un pilsētas dzīves jaukumiem. Lai panāktu savu, viņa izvēlējās gaužām noziedzīgu līdzekli — pielaida lauku mājai uguni. Viens spārns nodega līdz pamatiem. To atjaunoja. Dedzināšanas mēģinājumi atkārtojās, līdz kādā jaukā dienā daļa ēkas uzliesmoja vēlreiz. Pavisam ļaunprātīgas dedzināšanas mēģinājumi atkārtojās ne mazāk kā trīsdesmit reizes, bet vainīgo nekādi neizdevās notvert. Daudzus turēja aizdomās un pratināja, vienīgi skaistā, jaukā, nevainīgā meitenīte palika ārpus aizdomām. Pagāja vairāki gadi, iekams viņu beidzot pieķēra nozieguma vietā un piesprieda viņai mūža ieslodzījumu labošanas namā.

Kādai jaunai, pievilcīgai meitenei lielā vācu pilsētā sagādāja baudu anonīmu vēstuļu sacerēšana, kuru nolūks bija izjaukt nesen nodibinātu laimīgu ģimeni. Viņa arī izplatīja ļaunas tenkas par kādu citu jaunu dāmu, kura bija izslavēta kā ļoti talantīga, tātad bija apskaužama. Vēstules pienāca vairākus gadus. Daudzus turēja aizdomās, tikai īsto autori ne. Beidzot intrigante izpļāpājās, tika apsūdzēta un atzinās noziegumā… Par pastrādātajām ļaundarībām viņai piesprieda ilgu cietumsodu.

Un tieši pašlaik pilsētā, kurā es rakstu šīs rindas,[23] policija atkal izmeklē līdzīgu lietu…

Var iebilst, ka Marija de Morela šāda mērķa labad nedarītu pati sev sāpes. Taču Marijas ciešanas faktiski bijušas gaužām niecīgas salīdzinājumā ar līdzīgiem gadījumiem medicīnas vēsturē. Lūk, daži ievērības cienīgi piemēri.

Profesors Herholts no Kopenhāgenas pazina kādu jaunu, pievilcīgu sievieti, nevainojami izglītotu, pārtikušu vecāku meitu. Viņa smalki izmuļķoja gan pašu profesoru, gan neskaitāmus viņa amata brāļus, ļoti prasmīgi un neatlaidīgi krāpdama tos vairākus gadus no vietas. Šī sieviete pakļāva sevi visdrausmīgākajām mocībām — sadūra sev miesā dažādās vietās simtiem adatu; kad sākās iekaisums vai pūžņošana, adatas tika izoperētas incīzijas ceļā. Viņa atteicās urinēt, un viņas urīnpūsli katru rītu nācās iztukšot ar katetru. Viņa ievadīja sev pūslī gaisu — tas izplūda katetrizācijas brīdī. Pusotru gadu viņa nekustīgi gulēja gultā, izlikdamāj par mēmu, atsacījās no barības, simulēja spazmas, ģīboņus un tā tālāk. Iekams simulantes triki tika atmaskoti, viņu izmeklēja vairāki slaveni ārsti, daži pat no ārzemēm, šausminādamies par viņas mocībām. Par šīs sievietes nelaimīgo likteni rakstīja visās avīzēs, un neviens neapšaubīja viņas slimības īstumu. Beidzot 1826. gadā atklājās patiesība. Šīs prasmīgās krāpnieces (cette adroite trompeuse) vienīgais dzinulis izrādījās vēlēšanās pārsteigt vīriešus un izpelnīties viņu apbrīnu, vienlaikus izmuļķojot visskolotākos, slavenākos un apķērīgākos no viņiem. Ar šī gadījuma vēsturi, tik ļoti svarīgu psiholoģijas ziņā, var iepazīties Herholta darbā "Piezīmes par Rahclcs Hercas slimību no 1807. līdz 1826. gadam".

Lineburgā kāda sieviete kopā ar savu meitu uzsāka līdzīgu krāpšanu cerībā uz ienesīgu līdzjūtību — un savu nodomu viņas īstenoja ar atbaidošu neatlaidību. Meita sūdzējās par neizturamām sāpēm krūtī, raudāja un vaimanāja, meklēja speciālistu palīdzību, izmēģināja visas iespējamās zāles. Sāpes nepārgāja, radās aizdomas par vēzi. Slimniece pati nešaubīdamās izšķīrās par amputāciju; krūts izrādījās pilnīgi vesela. Pēc dažiem gadiem, kad līdzjūtība pret slimnieci bija mazinājusies, viņa atkal uzsāka veco dziesmu. Nogrieza ari otru krūti, un tā izrādījās tikpat vesela kā pirmā. Kad līdzjūtība atkal draudēja apsīkt, slimniece sāka žēloties, ka viņai sāpot roka. Viņa vēlējās, lai amputē arī to. Taču ārstiem radās aizdomas. Pacienti ievietoja slimnīcā, apsūdzēja simulēšanā un visbeidzot ieslodzīja cietumā.

Lcntēns "Praktiskās ārstniecības pielikumā" (izdots Hanoverā 1798. gadā) apraksta gadījumu no savas prakses. Kādai jaunai meitenei nācies iegriezt urīnpūsli un urinkanālu, no kura desmit mēnešu laikā ar pinceti izvilkti ne mazāk kā simt četri akmeņi. Meitene pati ievadīja akmeņus sev pūsli, kaut ari sekojošās operācijas izraisīja stipru asiņošanu un sagādāja viņai nepanesamas sāpes. Agrāk šī meitene bija cietusi no vemšanas lēkmēm, konvulsijām un dažādiem citiem simptomiem. Viņa bija ārkārtīgi spējīga krāpniece.

Zinot šos piemērus — to uzskaitījumu nebūtu grūti turpināt —, kurš gan uzdrošināsies apgalvot, ka meitene mērķa sasniegšanai nevarētu pati nodarīt sev sāpes?"[24]

1 Amora piezīme. Nevaru neatgriezties pie La Ronsjēra dzīvesstāsta— to esmu aizguvis no tā paša 1835. gada izdevuma, ko dakteris Grogans iedeva Čārlzam. Jāpiebilst, ka 1848. gadā, dažus gadus pēc tam, kad leitnants jau bija izcietis sodu, viens no apsūdzētās advokātiem novēlotā atklātībā izsacīja aizdomas, ka veicinājis netaisnīga sprieduma pieņemšanu. Tai laikā viņš strādāja tādā amatā, ka spēja panākt lietas pārskatīšanu. La Ronsjēru pilnīgi attaisnoja un reabilitēja. Viņš atsāka savu militāro karjeru, un tai pašā laikā, kad Čārlzs lasīja par viņa dzīves tumšākajiem mirkļiem, bija tīri labi iekārtojies Taili par militāro atašeju. Tomēr šim stāstam ir īpatnējs beigu pavērsiens. Tikai pavisam nesen kļuvis zināms, ka vismaz daļēji viņš bija pelnījis histēriskās de Morelas jaunkundzes atriebību. Neķītro un absurdo patiesību par tās 1834. gada novembra nakts notikumiem, kuros visai neglītu lomu nospēlēja * "nodevīgās Albionas" pārstāve mis Alena, jūs varat uzzināt no Renē Florio grāmatas Les Erreurs Judiciares, kas izdota 1968. gadā Parīzē.

Čārlzs vispirms izlasīja apraksta beigas. Izlasītais viņu galīgi satrieca, jo viņam nebija ne jausmas, ka tādas perversijas vispār iespējamas, pie tam vēl cēlā un svētā dzimuma pārstāvēm. Un Čārlzs, protams, neizprata šīs histērijas, šīs gara kaites, īsto iemeslu — nožēlojamu tieksmi pēc mīlestības un drošības. Tad viņš ķērās pie tiesas prāvas izklāsta — un drīz vien bija neglābjami aizrāvies. Diez vai nepieciešams piebilst, ka Čārlzs gandrīz tūda| identificēja sevi ar nelaimīgo Emīlu de La Ronsjēru, turklāt beigās viņš uzdūrās kādam datumam, kas lika nodrebēt. Šis otrs franču leitnants bija notiesāts tieši Čārlza dzimšanas dienā. Un Dorsetas nakts klusumā saprāts un zinātne uz brīdi pagaisa: dzīve bija velnišķīgs mehānisms, ļaunprātīga astroloģija, nolemtība kopš dzimšanas, bez tiesībām uz apžēlošanu, bezcerīgs tukšums.

Nekad vēl Čārlzs nebija juties nebrīvāks.

Un nekad vēl viņš nebija jutis mazāku vēlēšanos gulēt. Viņš palūkojās pulkstenī. Bez dažām minūtēm četri. Ārā valdīja pilnīgs miers. Negaiss bija pārgājis. Čārlzs atvēra logu un ievilka plaušās auksto, taču spirdzinošo pavasara gaisu. Viņam virs galvas blāvi mirgoja zvaigznes — nevainīgi, noliegdamas jebkādu iejaukšanos cilvēku likteņos uz ļaunu vai labu. Un kur pašlaik bija Sāra? Arī nomodā, dažu jūdžu attālumā, kādā drēgnā un tumšā meža nostūri?

Groka un Grogana brendija iespaids sen bija izgaisis, atstājot Čārlzam vienīgi dziļu vainas apziņu. Nu viņam šķita, ka ārsta acīs pavīdējis ļaunums, ziņkāre par smalkā Londonas jaunkunga likstām — drīz vien par tām sačukstēsies visā Laimridžā. Vai tad nav zināms, ka īri neprot glabāt noslēpumus?

Cik bērnišķīgi un necienīgi Čārlzs rīkojies! Iepriekšējā dienā viņš zaudējis ne vien Vinzjetu, bet arī pēdējās pašcieņas paliekas. Pat šī pēdējā frāze īstenībā bija gluži lieka — Čārlzs gluži vienkārši bija zaudējis cieņu pret visām savām zināšanām. Dzīve bija trakonams. Visnevainīgākās sejas slēpa visdrausmīgākos noziegumus. Čārlzs jutās tā, kā varētu justies sers Geleheds, uzzinot, ka Gvinivere ir palaistuve.

Lai izbeigtu šo tukšo prātošanu — ak, ja vien viņš spētu kaut ko darīt! — Čārlzs paņēma liktenīgo grāmatu un vēlreiz pārlasīja dažas rindkopas no Mātei darba par histēriju. Tagad viņš tās aprakstā vairs nesaskatīja tik daudz līdzības ar Sāras uzvedību. Čārlza vainas apziņa sāka konkretizēties. Viņš mēģināja atcerēties Sāras seju, viņas teiktos vārdus, skatienu, bet nespēja viņu iztēloties. Tomēr viņš nojauta, ka iepazinis Sāru tik labi kā varbūt neviens cits visā pasaulē. Tā atskaitīšanās Groganam par viņu sarunām… to Čārlzs atcerējās gandrīz vārdu pa vārdam. Vai, raizēdamies par savu jūtu slēpšanu, Čārlzs nebija maldinājis Groganu? Pārspīlējis Sāras dīvainības? Sagrozījis viņas vārdu jēgu?

Vai viņš nebija nolādējis Sāru, pats glābdamies no lāsta?

Čārlzs nenorimis staigāja pa viesistabu, urķēdamies savā dvēselē un ievainotajā lepnumā. Un ja nu Sāra patiešām bija tā, par ko uzdevās, — grēciniece, protams, bet vienlaikus arī neparasti drosmīga sieviete, kas nebaidījās atzīt, ka grēkojusi? Un tagad, beidzot pagurusi izmisīgajā cīņā ar pagātnes ēnām, viņa sauca palīgā?

Kā gan Čārlzs varēja pieļaut, ka Grogans spriež par Sāru viņa vietā?

Tāpēc, ka bija vairāk noraizējies par to, kā izskatīsies citu acīs, nevis par savu dvēseli! Tāpēc, ka viņam nebija vairāk brīvas gribas kā amonītam! Tāpēc, ka viņš bija īsts Poncijs Pilāts — nē, vēl ļaunāks, jo ne vien bija pieļāvis krustā sišanu, bet pat veicinājis to; varbūt pie visa vainojama viņu otrā saruna, kad Sāra jau grasījās doties mājup, bet Čārlzs ņēmās viņu tincināt, izraisīdams notikumus, kuri tagad tuvojās loģiskam atrisinājumam…

Čārlzs atkal atvēra logu. Bija pagājušas divas stundas, kopš viņš to bija darījis iepriekšējo reizi. Austrumos dzima jauna diena. Čārlzs lūkojās blāvajās zvaigznēs.

Liktenis.

Šīs acis.

Pēkšņi Čārlzs apgriezās.

Ja viņš sastaps Groganu, tad neko nevar līdzēt. Lai sirdsapziņa attaisno nepaklausību! Čārlzs iegāja guļamistabā. Un drūmā nopietnībā, kas saskanēja ar viņa baiso, pašam neizprotamo apņemšanos, sāka ģērbties.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Rita vēsma uzvēdī, Staro Mīlas planēta… tenisons. "Moda" (1855)

Tas pieder pie īpaša veida apdomības — nekad neko nedarīt tikai tāpēc, ka gribas, bet vienīgi pienākuma dēļ vai ari tādēļ, ka tā rīkoties ir saprātīgi.

MF.TJŪ ARNOLDS. "Piezīmju grāmatiņas" (1868)

Sarkanā saules ripa iznira virs zilpelēkai vīzijai līdzīgajiem kalnu viļņiem tālē aiz Čezilas pludmales, kad Čārlzs, izskatīdamies pēc bērinieka — ja ne apģērba ziņā, tad vismaz ar bērinieka grimasi,— iznāca pa "Baltā lauvas" durvīm. Maigi dzidrajā debesu zilgmē nebija ne mazākā mākonīša, tie visi bija aizskaloti līdz ar pagājušās nakts negaisu; gaiss bija dzedrs kā citrona sula, bet arī tikpat svaigs un spirdzinošs. Ja jūs tagadējos laikos pieceltos Laimridžā tik agri no rīta, visa pilsētiņa piederētu jums vienam. Gadsimtā, kad visi cēlās agri, Čārlzam tāda veiksme nebija lemta, taču tolaik ļaudis vēl nebija ne miņas no mūsdienu noslēgtības, sabiedrība vēl nebija zaudējusi brīnišķi pirmatnējo kopības sajūtu, kas valdīja cilvēces rītausmā; visi pretimnācēji bija parasti ļaudis, kuri uzsāka savas ikdienas gaitas. Daži sveicināja Čārlzu priecīgā balsī un par atbildi saņēma augstprātīgus galvas mājienus un strupus spieķa vēzienus. Čārlzam labprātāk gribējās ieraudzīt ielu stūros dažus simboliskus līķus, nevis šīs līksmās sejas, un viņš jutās atvieglots, kad beidzot atstāja pilsētiņu aiz muguras un sajuta zem kājām Klintsapakšas ceļu.

Taču tur Čārlza drūmums (un arī bažas, kuras līdz šim esmu noklusējis, — proti, ka viņa rīcību varbūt tiešām nosaka drīzāk veca laupītāja pārdrošība, bīstams izmisums, nevis sirdsapziņas cildenums) pieņēmās spēkā; straujajā gājienā Čārlzs iesila, ķermeņa siltumu pastiprināja saules stari. Šai svaigajai rīta saulei piemita neparasts tiešums. Tā gandrīz vai smaržoja — kā sakarsis akmens, raidīdama lejup spēcīgu fotonu kūli. Ikviens zāles stiebrs bija sudrabainas migliņas apņemts. Nogāzē virs Čārlza takas ošu un vīģu stumbri — medus zeltaini ieslīpajos saules staros — cēla augšup svaigo, rasaino lapu zaļojošās velves, iedvešot noslēpumainu, svētvinīgu noskaņu, taču pirmatnīgi svētsvinīgu: druīdu balzams, zaļā burvestība… dažnedažādas zaļā nokrāsas — na gandrīz melnajām lapotņu dzīlēm, no viskošākā smaragda līdz visblāvākajam ābolu zaļumam. Pār taku pārskrēja lapsa, vienu mirkli '

dīvaini uzlūkodama Čārlzu — tā, it kā viņš te būtu nelūgts viesis; nākamajā mirklī kāda stirna ar līdzīgu izteiksmi, tādā pašā dievišķā īpašuma apziņā pārstāja grauzt jaunos dzinumus, pacēla galvu, majestātiski paskatījās, klusi novērsās un ienira biezoknī. Londonas Nacionālajā galerijā ir Pizancllo glezna, kurā attēlots tieši šāds mirklis — Svētais Huberts agrīnās renesanses mežā satiekas ar putniem un zvēriem. Svētais izskatās satriekts, gandrīz vai šķiet, ka viņš jūtas rupji izjokots; viņa augstprātību pēkšņi izgaisinājusi dabas dziļākā noslēpuma apjausma — visas dzīvās radības līdzvērtība.

Ne jau tikai šie divi dzīvnieki šķita īpašas sūtības apgaroti. Koku zaros čivināja ķauķi, svilpoja strazdi, dūdoja meža baloži, un likās, ka rāmo rītausmu piepilda rēna vakara noskaņas, taču bez skumjām un elēģiskuma; Čārlzs jutās kā pastaigā pa bestiāriju, kur valda tāds skaistums, tik izsmalcināta precizitāte, ka ikkatra lapiņa, ikviens sīkākais putniņš un tā dziesma šķiet pati pilnība. Čārlzs uz brīdi apstājās — tik pārsteidzoši spēcīga bija sajūta, ka pasaulē viss ir rūpīgi saskaņots, viss ir neatkārtojams. Sīciņš paceplītis tupēja kazenāja zarā tikai desmit pēdu attālumā no Čārlza un aizrautīgi trallināja. Čārlzs redzēja paceplīša melnās, mirdzošās ačteles, dziesmā ieplesto sarkandzelteno riklīti: tāds niecīgs spalvu kamoliņš un vienlaikus evolūcijas pasludinātājs eņģelis — es esmu, kas esmu, un tu nepaiesi man vienaldzīgs garām! Čārlzs brīnījās kā Pizanello svētais, varbūt visvairāk par to, ka šī pasaule pastāv tik tuvu smacējošajai ikdienībai, ka tā tik viegli aizsniedzama. Tajos īsajos mirkļos, kamēr skanēja paceplīša izaicinoši pārdrošā dziesma, ikviena ikdienības stunda un vieta— tātad bezgala daudzas stundas un vietas Čārlza līdzšinējā dzīvē — šķita vulgāra, rupja, bezgaumīga. Cilvēciskās esības nejēdzīgais apnicīgums atklājās līdz pašai serdei; īstā dzīve pulsēja Šeit, paceplīša gavilējošā rīklē.

Sīkā putniņa dziesma šķita vēstījam daudz dziļāku un svarīgāku patiesību nekā pseidolinnejiskais modelis, ko Čārlzs bija apjautis toreiz pludmalē, — varbūt arī neko īpašu, vienkārši dzīves uzvaru pār nāvi, indivīda — pār sugu, dzīvās dabas — pār klasifikāciju. Šodien mēs to uztveram kā pašu par sevi saprotamu un pat iedomāties nespējam, cik draudīgu pieskaņu Čārlzs saklausīja paceplīša noslēpumainajā vēstījumā. Viņam tā nozīmēja ne tik daudz dziļāku patiesību, cik vispārēju haosu, kas no visām pusēm apdraud trauslo civilizācijas ēku.

Šis dabas sakraments izraisīja Čārlzam vēl sāpīgākas pārdomas; viņš jutās pilnīgi izraidīts, izdzīts no paradīzes. Viņš atkal jutās tāpat kā Sāra— viņam ļauts uzturēties Ēdenē, taču viņš nedrīkst to baudīt, tikai skaudīgi noskatīties paceplīša ekstātiskajā priekā.

Čārlzs izvēlējās to pašu laku, kuru mēdza izmantot Sāra, lai izvairītos no Pienotavas ļaužu skatieniem. Tas bija prātīgi darīts, jo kaut kur lejā nograbēja spainis, brīdinot, ka Pienotavas saimnieks vai saimniece jau piecēlušies un sākuši dienas gaitas. Tā nu Čārlzs iegāja mežā un pienācīgā apņēmībā devās uz priekšu. Kaut kāda murgaina vainas pārbīde tagad izraisīja tādu sajūtu, it kā koki, puķes un pat nedzīvi priekšmeti viņu vērotu. Puķes pārvērtās par acīm, akmeņi kļuva par ausīm, nosodošie koku stumbri — par milzīgu grieķu kori.

Nokļuvis taku sazarojumā, Čārlzs nogriezās pa kreisi. Taka veda lejup caur bieziem brikšņiem, apvidus kļuva aizvien šķēršļotāks, jo šo vietu bija skārusi augsnes erozija. Jūra pienāca tuvāk — pienaini zila un bezgalīgi rāma. Nogāze virs jūras, kur virknējās nelielas, mežam atkarotas pļaviņas, nedaudz izlīdzinājās, un kādus simt jardus uz rietumiem no vistālākās pļaviņas, nelielā ieplakā, kas nobeidzās ar klintsradzi, Čārlzs ieraudzīja dakstiņiem apjumtu šķūni. Dakstiņi bija apsūnojuši un apdrupuši, padarot nelielo mūra namiņu gaužām nožēlojamu — tas drīzāk atgādināja vientuļnieka būceni, nevis šķūni. Agrāk tas bija kalpojis kādam ganam par vasaras mītni, tagad Pienotavas saimnieks tur glabāja sienu; mūsdienās tas pazudis bez pēdām — lūk. kādā postā aizlaists šis apvidus pēdējo simt gadu laikā!

Čārlzs apstājās un no augšas nolūkojās uz šķūni. Viņš bija cerējis tam blakus ieraudzīt sievietes siluetu, bet šīs vietas pamestība padarīja viņu vēl nervozāku. Viņš kāpa lejup uz šķūni — tik piesardzīgi, it kā atrastos džungļos, kas slaveni ar nikniem tīģeriem. Čārlzs gaidīja, ka tūdaļ viņam uzbruks, turklāt nejutās drošs par savu prasmi rīkoties ar šauteni.

Vecas durvis, aizvērtas. Čārlzs apgāja namiņam apkārt. Austrumpusē bija neliels kvadrātveida lodziņš; Čārlzs ieskatījās ēnainajā telpā, sajuta nāsīs tikko manāmu, salkanu iesmakuša siena dvaku. Otrā šķūņa galā iepretim durvīm varēja redzēt tikko aizsāktu gubu. Čārlzs nogāja gar pārējām sienām. Sāru nekur nemanīja. Viņš palūkojās atpakaļ uz ceļu, pa kuru bija atnācis, domādams — varbūt viņš apsteidzis Sāru. Taču visapkārt vēl valdīja rīta miers. Čārlzs samulsa, izvilka pulksteni, neziņā pagaidīja vēl dažas minūtes. Beidzot viņš atgrūda šķūņa durvis.

Viņš ieraudzīja nelīdzenu akmens grīdu un šķūņa tālākajā galā — dažus salauztus steliņģus, pilnus ar sienu.Taču bija grūti tur kaut ko saskatīt, jo no mazā lodziņa krita žilbinoši saules staru šķēpi. Čārlzs pievirzījās tuvāk slīpajam gaismas kūlim, tad pēkšņās šausmās apstājās. Krēslā aiz apgaismotās joslas varēja saskatīt, ka pie vecā steliņģa staba uz naglas kaut kas karājas: melna aubīte. Čārlzam uzmācās sirdi stindzinoša priekšnojauta — varbūt tur bija vainojami naktī lasītie šausmu stāsti —, .

ka aiz ķirmju saēstās steliņģa malas, zem aubites, kura kā baigs, piesūcies vampīrs nokarājās pār kaut ko pagaidām vēl neredzamu, jābūt kaut kam drausmīgam. Nezinu, ko viņš baidījās ieraudzīt— līdz nepazīšanai sakropļotu cilvēka ķermeni, līķi… Čārlzs gandrīz vai gribēja novērsties un, ko kājas nes, mesties ārā un atpakaļ uz Laimridžu. Taču kāda tikko sadzirdama skaņa lika viņam pavirzīties uz priekšu. Čārlzs piesardzīgi pārliecās pār steliņģa malu.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Bet, jo vairāk dzīve atklāj šo priekšstatu melīgumu un jo vairāk tie zaudē savu nozīmi pašai apziņai, — jo neatlaidīgāk tie tiek aizstāvēti, jo liekulīgāka, morālāka un svētulīgāka kļūst šīs normālās sabiedrības valoda.

K. MARKSS. "Vācu ideoloģija" (1845—6)

Sāra, protams, paspēja atgriezties mājās — kaut gan šajā gadījumā runāt par "mājām" ir tīrais izsmiekls — pirms misis Fērlijas. Sāra nospēlēja savu parasto lomu misis Poltncjas vakara dievkalpojumā un tad uz pāris minūtēm patvērās savā istabiņā. Misis Fērlija nekavējoties izmantoja šo iespēju; ar pāris minūtēm viņai pilnīgi pietika. Viņa pati atnāca un pieklauvēja pie Sāras durvīm. Sāra atvēra. Viņas seja, kā parasti, pauda samierināšanos un skumjas, turpretim misis Fērlija staroja uzvaras priekā.

—   Saimniece jūs gaida. Un— bez kavēšanās, lūdzu!

Sāra nodūra acis un viegli pamāja. Misis Fērlija nozibsnīja indīgi ļaunu skatienu pār padevīgi noliekto galvu un triumfēdama aizsteidzās projām. Taču viņa nekāpa vis lejā, bet pagaidīja aiz stūra, līdz izdzirdēja misis Poltncjas viesistabas durvis atveramies un aizveramies, sekretārei ieejot. Tad misis Fērlija klusi piezagās pie durvīm un ieklausījās.

Šoreiz misis Poltneja nevis sēdēja savā parastajā vietā uz troņa, bet stāvēja pie loga; viņas attieksmi daiļrunīgi pauda sekretārei pagrieztā mugura.

—   Jūs vēlējāties ar mani runāt?

Misis Poltneja acīmredzot to nevēlējās, jo pat nepakustējās un neizdvesa ne skaņu. Varbūt viņu bija samulsinājis pierastās uzrunas — "kundze" — trūkums; kaut kas Sāras balsī lika noprast, ka šis goddevības apliecinājums izlaists tīšām. Sāra novērsās no melnās muguras un palūkojās uz galdiņu, kas atradās starp viņām abām. Uz tā bija nolikta aploksne. Sāra tik tikko savilka lūpas — grūti pateikt, apņēmībā vai aizvainojumā —, un tā bija viņas vienīgā atbilde sastingušajai majestātei, kura, godīgi sakot, jutās nedaudz apmulsusi, nezinādama, kā vislabāk sadragāt šo čūsku, ko viņa tik nožēlojamā kārtā sildījusi savā azotē. Beidzot misis Poltneja izšķīrās par vienu ašu cirtienu.

—    Šai aploksnē ir tava mēnešalga. Pievāc to un pazūdi no manām acīm! Rīt rītā tev jāizvācas no manas mājas — cik agri vien iespējams!

Nu Sārai pietika nekaunības izmantot pret misis Poltneju viņas pašas ieroci: Sāra pat nepakustējās un nebilda ne vārda, līdz beidzot šai dāmai •

nācās apgriezties, vai plīstot no dusmām, un parādīt savu nobālušo ģīmi, kurā kvēloja divi ugunīgi apspiestu emociju plankumi.

—   Tu dzirdēji, ko es teicu, jaunkundz?

—   Es gribētu zināt — par ko?

—   Tu vēl uzdrīkstēsies runāt bezkaunības?

—   Es uzdrīkstos vaicāt — par ko jūs mani padzenat?

—   Es aizrakstīšu misteram-Forsaitam! Es gādāšu, lai tevi ietupina aiz restēm! Tu apkauno mūsu pilsētu!

Šī spējā izlādēšanās atstāja zināmu iespaidu. Arī Sāras vaigos iekvēlojās divi plankumi. Iestājās klusums; misis Poltnejas straujā elpa kļuva vēl straujāka.

—   Es tev pavēlu nekavējoties atstāt šo istabu!

—   Labi. Tā kā esmu šeit iepazinusi vienīgi liekulību, es to darīšu ar vislielāko prieku.

Šo bultu izšāvusi, Sāra pagriezās, lai ietu. Taču misis Poltneja bija no tām aktrisēm, kurām katrā ziņā jāpasaka pēdējā replika, — bet varbūt es esmu nepatiess un misis Poltneja tikai centās būt žēlsirdīga, lai cik neticami tas izklausītos, spriežot pēc viņas balss toņa.

—   Savāc savu algu!

Sāra novērsās un papurināja galvu. — Varat to paturēt. Un, ja vien ar tik niecīgu naudas summu pietiek, es ieteiktu jums iegādāties kādu moku riku. Nešaubos, ka misis Fērlija ar prieku palīdzēs jums to izmēģināt, spīdzinot tos nelaimīgos, kas kritīs jūsu nagos.

Vienu neticamu mirkli misis Poltneja atgādināja kariķētu Semu — tas ir, viņas bargais žoklis atkārās.

—   Par… to… tev… nāksies… atbildēt!

—   Dievam, vai? Jūs domājat, ka aizsaulē varēsiet čukstēt viņam ausi?

Pirmo reizi abu sieviešu pazīšanās laikā Sāra uzsmaidīja misis

Poltnejai — mazu, taču zinošu un daiļrunīgu smaidiņu. Dažus mirkļus saimniece neticīgi skatījās uz Sāru — gandrīz vai ar nāves bailēm, kā uz pašu nelabo, kas ieradies pieprasīt savu tiesu. Tad misis Poltneja krabja gaitā aizrāpās līdz krēslam un sabruka ne gluži simulētā ģībonī. Sāra mirkli nolūkojās misis Poltnejā, tad— izturēdamās ļoti nekrietni pret cilvēku, kam vārdā Fērlija[25], — strauji piegāja pie durvīm un atgrūda tās vaļā. Aiz durvīm stāvēja saimniecības pārzine— steigšus izslējusies, pārbiedēta, it kā Sāra grasītos klupt viņai virsū. Taču Sāra pagāja sāņus un norādīja uz gārdzošo, gaisu kampjošo misis Poltneju — lai taču misis Fērlija steidzas palīgā.

— Tu, Jaunā Jezebele, — tu esi viņu nonāvējusi!

Sāra neatbildēja. Dažus mirkļus viņa vēl vēroja, kā misis Fērlija piegrūž saimniecei pie deguna ožamo spirtu, tad pagriezās un devās uz savu istabu. Sāra piegāja pie spoguļa, bet neskatījās tajā; viņa lēni aizklāja seju ar plaukstām un tad ļoti lēni palūkojās caur pirkstu starpām. Aina, kas pavērās skatienam, nebija izturama. Pēc briža viņa klusi raudāja, sakņupusi uz ceļiem pie gultas, iespiedusi seju izdilušajā pārvalkā.

Vai viņai drīzāk vajadzēja lūgt Dievu? Taču Sāra ticēja, ka lūdz Dievu.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kad nopūtas vairs nenoklus Un pirkstus, kuri neviļus Tāpat vien sadevušies bij, Nu saldas trīsas kopā vij; Kad skatiens, kas nāk pretī drošs, Vairs droši ceļu nenobeigs. Jo vairīgs kļūst, kaut meklējošs,— Vai tā ir ieskaņa — kurš teiks?— Tai mīlai, kuru dziesmās vīs Maigs eņģeļkoris debesīs?

Bet varbūt dzimst vien skaņas tās, Kas tad, kad mēness pāri lās, Ik dzīvai būtnei izlaužas?

A. H. Kl.AFS. "Dzejolis" (1844)

Un tagad viņa gulēja.

Lūk, nepiedienīgais skats, kas satrieca Čārlzu, kad viņš beidzot sadūšojās un pārliecās pār steliņģa malu. Gulētāja bija saritinājusies čokurā kā maza meitenīte, apsegusies ar savu veco mēteli un nakts salā pievilkusi kājas; galva bija pavērsta prom no Čārlza un atdusējās uz koša, tumši zaļa vilnas lakata, it kā sargājot no siena gružiem viņas vienīgo dārgumu — atrisušos matus. Klusumā Sāras rāmā, vienmērīgā elpa bija gan redzama, gan dzirdama, un viņas netraucētais miegs Čārlzam pirmajā brīdī šķita tāds pats ļauns noziegums kā paša safantazētās drausmas.

Taču vienlaikus Čārlzu pārņēma gluži nepārvarama vēlēšanās aizsargāt. Tā bija tik spēcīga, ka Čārlzs steigšus novērsās, satriekts, ka ārsta pārmetumi izrādījušies pamatoti,— jo viņam ļoti gribējās notupties Sārai līdzās, noglāstīt… pat ļaunāk, šķūņa intīmā pustumsa un meitenes poza neatvairāmi vedināja uz domām par guļamistabu. Sirds viņam dauzījās tik nevaldāmi, it kā viņš tikko būtu noskrējis veselu jūdzi. Tīģeris mita viņā pašā, nevis Sārā. Pēc brīža Čārlzs klusi, steidzīgi atkāpās līdz durvīm. Viņš pameta skatienu atpakaļ, viņš jau grasījās doties prom, bet tad izdzirdēja sevi bilstam Sāras vārdu. Čārlzs nebija to gribējis, viņa balss pati iesaucās:

— Mis Vudrafa!

Klusums.

Čārlzs uzsauca vēlreiz, nu jau nedaudz skaļāk, apzinādamies, ko dara, juzdamies izkļuvis drošībā no tumšajiem atvariem.

Iekšā kaut kas sakustējās, klusi iečabējās; parādījās Sāras galva; steigšus pietraususies uz ceļiem un lūkodamās pāri steliņģa malai, viņa izskatījās gluži komiska. Caur putekļu mākoņiem viņa Čārlzam likās tāda kā izbijusies, apjukusi.

—   Ai, piedodiet, lūdzu, piedodiet…

Galva noliecās un vairs nebija redzama. Čārlzs izgāja laukā, saulītē. Augstu gaisā, spalgi ķērkdamas, lidinājās divas kaijas. Čārlzs pagājās aiz stūra, lai viņu nevarētu saskatīt no Pienotavas tīrumiem. No Grogana viņš nebaidījās, turklāt vēl bija pārāk agrs, lai ārsts nāktu šurp. Taču vieta bija pārāk labi pārskatāma, un ja Pienotavas saimnieks iedomātos nākt pēc siena… Šāda iespēja gan bija maz ticama, jo visapkārt pļavās zaļoja pavasara zālīte, bet Čārlzs bija tā sanervozējies, ka tas viņam nemaz neienāca prātā.

—   Mister Smitson?

Čārlzs piesteidzās atpakaļ pie durvīm — īstajā brīdī, lai atturētu meiteni vēlreiz (un jau satrauktākā balsī) saukt viņa vārdu. Abi stāvēja kādas desmit pēdas atstatu — Sāra durvīs, Čārlzs pie ēkas stūra. Sāra bija steigšus uzposusies, uzvilkusi mēteli; lakatu viņa turēja rokā, it kā nupat būtu izmantojusi to par suku. Viņas acis bija satrauktas, taču seja, kaut arī pietvīkusi no spējās pamodināšanas, vēl glabāja miega maigumu. Meitenes izskatā bija kaut kas mežonīgs. Taču tas nebija vājprāta vai histērijas mežonīgums, bet gan kaut kas līdzīgs paceplīša dziesmai… gluži nevainīgs, tāds kā pirmatnīgs dzīvesprieks. Un, tāpat kā, Čārlzam spēji apstājoties pēc agrās rīta pastaigas, piemirsās un zaudēja nozīmi viņa pārlieku drūmā autobiogrāfiskā pašapcere, tā ari, ieraugot tik tuvu šo seju, piemirsās un zaudēja nozīmi visas klīniskās šausmas, ar ko viņam bija piebāzuši galvu cienījamie dakteri Mātei un Grogans. Par spīti Hēgelim, viktoriāņi nedzīvoja dialektikas laikmetā; viņi nedomāja pretrunās, neuztvēra labo un ļauno kā vienota veseluma dažādas izpausmes. Paradoksi viņus drīzāk padarīja tramīgus nekā sajūsmināja. Eksistenciālistiski mirkļi viktoriāņus neinteresēja, viņi visur meklēja cēloņu un seku ķēdes, visu izskaidrojošas teorijas, rūpīgi izstrādātas, pārbaudītas un piesardzīgi lietotas. Viktoriāņi, protams, bija pilnīgi nodevušies radīšanai, turpretim mēs tik daudz laika veltījam graušanai, ka jebkura radīšana mums šķiet tikpat bezcerīga nodarbošanās kā ziepju burbuļu pūšana. Čārlzs tātad nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņš izmocīja ļoti nepārliecinošu smaidu.

—   Vai mūs šeit gadījumā nevar pamanīt?

Sāra, sekodama Čārlza skatienam, pavērās uz meža aizsegtās' Pienotavas pusi.

—   Eksminsterā šodien tirgus diena. Tiklīdz būs izslauktas govis, viņš dosies ceļā.

Tomēr viņa iegāja šķūnī. Čārlzs sekoja, bet apstājās pa gabalu no Sāras; tā bija uzgriezusi viņam muguru.

—   Vai jūs šeit pārlaidāt nakti?

Viņa klusēdama pamāja.

—   Vai neesat izsalkusi?

Sāra papurināja galvu, un atkal iestājās klusums. Taču šoreiz to pārtrauca viņa pati:

—   Vai jūs jau zināt?

—   Vakar es visu dienu biju prom. Es nekādi nevarēju atnākt.

Atkal klusums. — Vai misis Poltneja ir atguvusies?

—   Cik noprotu, jā.

—   Viņa bija drausmīgi pārskaitusies.

—   Tā, bez šaubām, ir labāk. Misis Poltnejas mājā nebija jūsu īstā vieta.

—   Kur vispār ir mana īstā vieta?

Čārlzs atcerējās, ka viņam jābūt ļoti piesardzīgam izteicienu izvēlē.

—    Lūdzu, nevajag… jums nevajag sevi tik ļoti nožēlot. — Čārlzs piegāja pāris soļu tuvāk. —Visi pārjums bija ļoti norūpējušies. Pagājušajā naktī jūs meklēja vesela brigāde. Par spīti negaisam.

Sāra neticīgi pavērās Čārlzam acīs — un pārliecinājās, ka viņš nemelo; savukārt Čārlzs no viņas pārsteigtā skatiena noprata, ka ari viņa nemānās, teikdama: — Es negribēju sagādāt tādas rūpes.

—   Nekas… būs jau labi. Manuprāt, šis piedzīvojums viņiem tīri labi patika. Bet tas nu ir skaidrs, ka jums tagad jābrauc prom no Laimridžas.

Sāra nolieca galvu. Čārlzs bija runājis pārlieku bargi. Viņš šaubīdamies spēra soli uz priekšu un tad mierinoši uzlika roku meitenei uz pleca.

—   Nebaidieties! Es jums palīdzēšu.

Šo draudzīgo žestu Čarlzs bija domājis kā pirmo soli, lai izdzēstu uguni, ko, pēc ārs.ta vārdiem, viņš esot iededzis, bet, ja pats esi lāpa, tad nederi par ugunsdzēsēju. Sāra kvēloja. Liesmas bija Sāras acīs, kad viņa kaislīgi palūkojās Čārlzam sejā. Čārlzs atlaida Sāras plecu, bet, iekams viņš paguva izvairīties, Sāra satvēra viņa plaukstu un pacēla to sev pie lūpām. Viņš satraukts atrāva roku — un Sāra reaģēja tā, it kā viņš būtu iecirtis tai pļauku.

—   Dārgā mis Vudrafa, es jūs lūdzu, savaldieties! Es…

—   Es nevaru…

Vārdi izskanēja tikko dzirdami, bet tie apklusināja Čārlzu. Viņš centās sev iegalvot, ka Sāra nespēj apvaldīt pateicību par viņa labo sirdi… centās, centās! Bet tad viņam atmiņā atausa Katulls: "Tevi ieraugot, es neko vairs nedzirdu, ne vārda vairs nespēju dabūt pār lūpām, manus locekļus pārņem neredzama liesma, galvā šalko kā jūra, manas ausis un acis ieslīgst tumsā." Tās ir Safo rindas Katulla tulkojumā — mīlestības definīcija, kas Eiropas medicīnā joprojām nav pārspēta.

Sāra un Čārlzs stāvēja, pakļauti — ja viņi to zinātu!— tieši šiem pašiem simptomiem; viens no viņiem tiem ļāvās, bet otrs izmisīgi turējās pretim, lai gan projām aiziet arī nekādi nespēja. Pagāja četras piecas sekundes visiem spēkiem apvaldītu emociju. Tad Sāra vārda tiešā nozīmē vairs nespēja izturēt. Viņa noslīga ceļos pie Čārlza kājām. Vārdi neatturami lauzās ārā:

—   Es jums sameloju. Es ar nodomu izdarīju tā, lai misis Fērlija mani ieraudzītu, es zināju, ka viņa pastāstīs misis Poltnejai…

Čārlzs juta, ka ar tādām pūlēm atgūtā savaldība atkal pamet viņu. Šausmu pārņemts, viņš lūkojās Sāras augšup pavērstajā sejā. Viņa acīm redzami lūdza piedošanu, taču Čārlzam pietrūka padoma, jo ārsti atkal bija viņu pievīluši. Visas slavenās jaunās dāmas, kuras dedzināja mājas un rakstīja anonīmas vēstules, brīnišķīgā saskaņā ar tikai labā un tikai ļaunā morāli bija gaidījušas, līdz viņas pieķer, un tikai tad atzinušās.

Sārai acīs bija asaras. Čārlzu gaidīja labklājība, zelta dzīve, bet ceļu uz to aizšķērsoja mazliet mikluma no asaru dziedzeriem, daži trīsoši pilieniņi, tik niecīgi, tik nenozīmīgi… Tomēr šķita, it kā viņš stāvētu zem grūstoša aizsprosta, nevis noliecies pār raudošu sievieti.

—   Bet kādēļ? t

Sāra pavērās augšup nopietni un lūdzoši, atzīdamās tik nepārprotami, ka vārdi kļuva lieki, tik klaji, ka nebija vairs nekāda glābiņa un nekādi "dārgā mis Vudrafa" te vairs nelīdzēja.

Čārlzs lēnām izstiepa rokas un piecēla Sāru kājās. Viņi joprojām kā hipnotizēti lūkojās viens otram acīs. Čārlzam šķita, ka vēl nekad viņš nav redzējis kaut ko tik valdzinošu un skaistu kā Sāra, kā viņas plati ieplestās acis — divi atvari. Nebija svarīgi, kas slēpjas aiz šīm acīm. Acumirklis ņēma virsroku pār laikmetu.

Čārlzs apskāva Sāru, viņas acis tagad bija pavisam tuvu, jo Sāra ieslīga viņa rokās,— tad Čārlzs aizvēra savējās un uztaustīja viņas lūpas. Viņš juta ne vien Sāras maigās lūpas, bet visu viņas augumu, pēkšņi tik mazu, trauslu, vāju, liegu…

Viņš spēji atgrūda Sāru.

Izmisīgs skatiens, it kā Čārlzs būtu viszemiskākais nelietis, pieķerts visriebīgākā nozieguma brīdī. Tad viņš apcirtās apkārt un izskrēja pa durvīm, un tur— atkal jaunas šausmas. Tomēr tas nebija dakteris Grogans.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Un viņa, balti, viegli tērpta, sirdij sitot Aiz milzu satraukuma, nogaidīja lieveni. Joprojām vārai, mehāniskai melodijai ritot Tur, iekšienē.

HĀRDUS. "Mūzikas kastīte"

Ernestīne šai naktī nebija varējusi aizmigt. Viņa ļoti labi zināja, aiz kuriem logiem "Baltajā lauvā" mitinās Čārlzs, un nevarēja nepamanīt, ka gaisma tajos nenodzisa vēl ilgi pēc tam, kad klusajā mājā bija atskanējuši tantes pirmie krācieni. Ernestīne jutās aizvainota un vainīga aptuveni vienādā mērā — tas ir, sākumā. Taču, kad viņa jau kādu sešpadsmito reizi bija izkāpusi no gultas, lai pārliecinātos, vai gaisma vēl deg, un pārliecinājusies, ka tā patiešām deg, vainas apziņa sāka pieaugt. Nebija ne mazāko šaubu, ka Čārlzs uz viņu noskaities, turklāt pamatoti.

Kad pēc Čārlza aiziešanas Ernestīne bija sacījusi sev un vēlāk ari Trenteras tantei, ka "tā Vinzjeta" viņai bijusi nebijusi — "pupu mizas!" —, mēs gandrīz varējām nodomāt, ka šai gadījumā piemērotāks būtu cits salīdzinājums no dārzkopības — proti, ar skābajām vīnogām. Tiešām, kad Čārlzs bija devies pie tēvoča, Ernestīne bija padevīgi mēģinājusi iejusties pilskundzes lomā, pat sākusi veidot sarakstu "Neatliekamie pienākumi"… taču šī sapņa sabrukumu viņa bija uzņēmusi ar zināmu atvieglojumu. Sievietei, kura vada lielas mājas saimniecību, nepieciešams būt mazliet ģenerālim, bet Ernestīnei nebija ne mazāko militāro dotību. Viņai patika greznība un ērtības, un aprūpēšana vismaz no dažām, ja ne gluži no visām pusēm, taču viņai piemita arī ļoti veselīga vidusšķiras mēra izjūta. Uzturēt trīsdesmit istabas, ja pilnīgi pietiek ar piecpadsmit, pēc Ernestīnes domām, bija muļķīgi. Šo salīdzinošo taupību Ernestīne varbūt bija mantojusi no tēva, kurš klusībā bija pārliecināts, ka "aristokrātija" un "tukša lielība" ir sinonīmi, kaut gan tas viņam netraucēja pelnīt naudu, izmantojot šo vājību. Turklāt uzturēt Londonā tādu māju, kas darītu godu daudziem augstmaņiem, un pirmajā izdevīgajā gadījumā grābt ciet titulu, kas patrāpījies viņa karsti mīļotajai meitiņai. Ja gribam būt taisnīgi līdz galam, jāpiebilst, ka vikontu Ernestīnes tēvs būtu noraidījis kā pārmērību, turpretim barons, viņaprāt, bija tieši laikā.

Es daru pāri Ernestīnei, kura galu galā bija apstākļu, smacējošas vides upuris. Tā, protams, ir buržuāzijai raksturīgā šizofrēniskā pasaules uztvere, kas padara to par tādu dīvainu rauga un mīklas mistrojumu.

Mūsdienās mēs bieži vien piemirstam, ka buržuāzija allaž bijusi lielā revolucionāre, mēs to uzlūkojam drīzāk kā mīklu, kā reakcijas šūpuli, kā vispārēju apvainojumu, kaut ko nelabojami savtīgu un samierniecisku. Šo Jānusa divsejainību nosaka buržuāzijas vienīgais tikums, proti — no trim lielajām sabiedrības šķirām vienīgi buržuāzija spēj pastāvīgi un no sirds sevi nicināt. Skaidrs, ka Ernestīne šai ziņā nebija nekāds izņēmums. Ne jau Čārlzs vien Ernestīnes balsī saklausīja nevajadzīgu indīgumu, to sajuta arī viņa pati. Taču Ernestīnes traģēdiju (ar kuru viņa neparko nespēja tikt galā) izraisīja tas, ka viņa pārcentās ar šo svētīgo pašnicināšanu un tādējādi krita par upuri savas šķiras mūžīgajam pašpaļāvības trūkumam. Buržuāzijas vainas Ernestīni mudināja nevis noliegt šķiru sabiedrību, bet gan tiekties pēc augstāka pakāpiena. Ernestīni tur, protams, nevar vainot— viņai bija neglābjami iedzīts galvā, ka sabiedrība ir kā bezgala garas kāpnes, un pašas šķira viņai tāpēc likās vienīgi solis ceļā uz kaut ko šķietami labāku.

Un tāpēc ("Man vajadzētu kaunēties, es esmu izturējusies kā tirgoņa meita!") agrā rita stundā, atmetusi cerību aizmigt, Ernestīne izrausās no gultas, uzvilka ritatērpu un atslēdza dienasgrāmatu. Varbūt Čārlzs pamanīs, ka spiedīgajā tumsā pēc pērkona negaisa ari viņas logā vēl aizvien deg nožēlas uguns? Ernestīne ķērās pie spalvas.

"Es nevaru aizmigt. Dārgais Čārlzs ir dusmīgs uz mani, jo es biju tik dikti nesavaldīga, kad uzzināju drausmīgos Vinzjetas jaunumus. Man gribējās raudāt, es biju tik dikti pārskaitusies, un es biju dumja un aiz dusmām un spīta sarunāju daudz nejēdzību, par ko lūdzu Dievam piedošanu, jo es tā runāju aiz mīlestības uz dārgo Čārlzu, nevis aiz ļaunuma. Kad viņš aizgāja, es briesmīgi raudāju. Lai tā man ir laba mācība likt pie sirds skaistos vārdus, kas atskanēs laulību laikā, — cienīt un klausīt dārgo Čārlzu arī tad, kad gribētos runāt viņam pretī. Kaut es spētu nopietnībā un pazemībā iegrožot savu neciešamo spītību un stūrgalvību un pakļauties viņa nesalīdzināmi lielākajai dzīves pieredzei, turēt godā viņa lēmumus un mīlēt viņu no visas sirds, jo "patiesas nožēlas saldme atdara vārtus uz Paradīzi"."

Jūs varbūt pamanījāt, ka šai aizkustinošajā rindkopā Ernestīne zināmā mērā pārvarējusi savu parasto vienmuļo stilu; ne jau Čārlzam vien piemita vairākas balsis. Turklāt Ernestīne cerēja ne vien uz to, ka Čārlzs varbūt ieraudzīs vēlo gaismu viņas logā, Ernestīne ari iztēlojās tos laikus, kad Čārlzs maigi pierunās jauno sieviņu uzticēt viņam šo intīmo pirmslaulības dvēseles pārdzīvojumu hroniku. Ernestīne savā ziņā rakstīja viņa acīm un, tāpat kā ikviena Viktorijas laikmeta sieviete, — arī Viņa acīm. Nomierinājusies Ernestīne devās gulēt; nu viņa jutās tik ļoti šķīstījusies, īsteni sava līgavaiņa cienīga, ka man neatliek nekas cits kā vien secināt — beigu beigās viņai taču jāatgriež neuzticīgais Čārlzs uz īstā ceļa.

Ernestīne vēl joprojām gulēja ciešā miegā, kad četrus stāvus zemāk norisinājās neliela drāma. Sems torīt nepiecēlās gluži tik agri kā viņa saimnieks. Kad puisis iegāja viesnīcas virtuvē pēc tējas un sicrmaizītēm — Viktorijas laikmetā reti kurš kalps atpalika ēšanā no saimnieka, lai arī cik gastronomiski izvirtuša, — viņu tur gaidīja viesnīcas zēns ar ziņu, ka saimnieks tikko izgājis, Semam jāķeras pie pakošanas un saiņošanas un pusdienlaikā jābūt gatavam doties ceļā. Sems bija satriekts, bet to neizrādīja. Ar pakošanu un saiņošanu varēja tikt galā pusstundas laikā. Vispirms bija jānokārto svarīgāki jautājumi.

Viņš nekavējoties devās uz Trenteras tantes māju. Nav vajadzības noskaidrot, ko īsti viņš teica, taču acīmredzot viņa runas saturs bija traģisks, jo Trenteras tante (kura ieturēja vienkāršu laucinieku dzīves ritmu), pēc īsa brītiņa nokāpusi virtuvē, atrada Mēriju vienās asarās sakņupušu pie galda. Kurlās ķēkšas sarkastiski izslietais zods liecināja, ka no šīs puses līdzjūtība nav gaidāma. Iztaujājusi Mēriju, runādama uzmundrinoši un saudzīgi, kā allaž, Trenteras tante drīz vien izdibināja nelaimes cēloni, un viņai atradās daudz patīkamākas zāles nekā Čārlzam. Kalpone drīkstēja atpūsties, līdz būs nepieciešama Ernestīnei, un, tā kā šīs jaunkundzes istabas smagie brokāta aizkari parasti bija aizvilkti līdz pat desmitiem, Mērijai bija gandrīz trīs stundas laika. Trenteras tante tika atalgota ar vispateicīgāko smaidu todien pasaulē. Pēc piecām minūtēm Semu varēja redzēt laiski slājam pa Brodstrītu. Nav jēgas drāzties pa bruģētu ielu kā negudram, pat pie savas Mērijas ne.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Lai mana mīla paliek manim vien Un to, ko zinu, nezin cits neviens; Neviens lai neredz sapņu tēlu to, Kurš, visu redzot, mani apciemo… a. h. klafs. "Dzejolis" (1852)

Grūti pateikt, kurš bija vairak pārsteigts — saimnieks, sastindzis sešas pēdas no durvīm, vai kalpi, tāpat sastinguši trīsdesmit jardus tālāk. Pēdējie bija tā apstulbuši, ka Sems pat neattapa atlaist Mērijas vidukli. Šo grupas portretu izjauca ceturtā persona — durvīs izbiedēta, izspūrušiem matiem parādījās Sāra. Un tūdaļ nozuda — tik zibenīgi, ka notikušais tik tikko pārsniedza zemapziņas uztveres robežas. Taču ar to pietika. Sema žoklis atkārās un roka nošļuka no Mērijas gurna.

—   Pie velna, ko tad jūs te darāt?

—   Pastaigājamies, mister Čārlz.

—   Man šķiet, es atstāju rīkojumu…

—   Es visu izdarīju, scr. Viss kārtībā.

Čārlzs zināja, ka puisis melo. Mērija, kā pieklājas, smalkjūtīgi novērsās. Čārlzs brīdi vilcinājās, tad enerģiskiem soļiem piegāja pie Sema, kurš jau gaidīja — atlaišanu, vardarbību…

—   Mēs nezinājām, mister Čārlz! Goda vārds, nezinājām!

Mērija bikli palūkojās uz Čārlzu — satraukta un izbijusies, taču arī slēptā apbrīnā. Čārlzs uzrunāja meiteni:

—   Lūdzu, atstājiet mūs uz brīdi divatā! — Mērija pakniksēja un veikli nozuda aiz dzirdamības robežām. Čārlzs ar skatienu nomērīja Semu — tas bija ieņēmis vispazemīgākā sulaiņa stāju un cieši vērās saimnieka zābakos. — Esmu šeit ieradies darīšanās, par kurām tev jau stāstīju.

—   Jā, ser.

Čārlzs turpināja pusbalsī: — Mani sūtīja dakteris, kurš viņu ārstē. Visi apstākļi viņarņ ir zināmi.

—   Jā, scr.

—   Un tos nekādā gadījumā nedrīkst izpaust.

—   Saprotu, mister Čārlz.

—   Bet viņa?

Sems pacēla acis. — Mērija klusēs kā kaps. Kā es te stāvu!

Tagad Čārlzs nodūra skatienu. Viņš juta, ka vaigi pietvīkst koši sarkani. — Ļoti labi… Es… es pateicos tev. Un es atlīdzināšu… uzgaidi! — Neveikliem pirkstiem viņš taustījās pēc naudas maka.

—   Ai, nē, mister Čārlz! — Sems atkāpās pārlieku dramatiski, it kā pārliecinādams kādu vērotāju. — Neparko!

Čārlza roka nedroši apstājās. Saimnieks un kalps saskatījās. Varbūt abi apzinājās, ka nupat izdarīts viltīgs upuris.

—    Ļoti jauki. Gan es tev parādā nepalikšu. Taču — nevienam ne vārda!

—   Ar vissvētākajiem zvērestiem, līdz kapa malai, nevienam…

Izteicis šo drūmo pārspīlējumu, Sems pagriezās un devās pie savas

Mērijas, kura, iejūtīgi novērsusies, gaidīja kādus simt jardus nostāk starp irbulenēm un kazenājiem.

Kas viņiem abiem būtu meklējams šķūnī — to mēs varam tikai minēt, bet jūs, iespējams, nobrīnījāties jau agrāk — kādēļ gan tik prātīga meitene kā Mērija izplūst asarās par to vien, ka uz dažām dienām jāšķiras no sava Scma. Taču lai nu paliek Sems un Mērija — tie nupat atkal nozuduši mežā; kādu gabalu nogājuši klusēdami, viņi zagšus saskatījās un sāka krampjaini rīstīties aizturētos smieklos,— bet mēs atgriezīsimies pie pietvīkušā Čārlza.

Čārlzs pavadīja kalpus ar skatienu un tad palūkojās uz kluso šķūni. Viņš bija rīkojies tik dumji, ka pats jutās satriekts līdz sirds dziļumiem, tomēr, ārā stāvēdams, vēl spēja kaut cik sakarīgi domāt. Kā parasti, Čārlzam palīgā nāca pienākums. Viņš bija pārdroši iekvēlinājis aizliegto liesmu. Pat šobrīd vēl otrs upuris varēja sadegt tajā, pārsviest virvi pār siju… Čārlzs brīdi paminstinājās, tad gāja atpakaļ šķūnī pie Sāras.

Sāra sāniski stāvēja pie loga— neredzama no ārpuses, it kā būtu mēģinājusi noklausīties Čārlza sarunu ar Semu. Čārlzs apstājās durvīs.

—     Atvainojiet, ka es tik nekrietni izmantoju jūsu kļūmīgo stāvokli… — Viņš sastomījās, tad turpināja: — Un ne tikai šorīt. — Sāra nodūra skatienu. Čārlzs jutās atvieglots, redzēdams viņu samulsušu, ne vairs tik nevaldāmu. — Lai nu ko, bet jūs savaldzināt es negribēju. Esmu rīkojies ļoti muļķīgi. Ļoti muļķīgi. Tikai es vien pie visa esmu vainīgs. — Sāra paskatījās uz nelīdzeno akmeņu grīdu starp abiem, kā cietumniece gaidīdama spriedumu. — Diemžēl ļaunums ir nodarīts. Tagad man jālūdz jūsu palīdzība, lai to izlabotu. — Sāra joprojām nereaģēja uz Čārlza aicinājumu uzsākt sarunu. — Man ir darīšanas Londonā. Es nezinu, cik ilgi būšu projām. — Tagad viņa pievērsās Čārlzam, bet tikai uz mirkli. Čārlzs stomījās tālāk: — Manuprāt, jums vajadzētu doties uz Eksitcru. Lūdzu, pieņemiet šo naudas maku — kā aizdevumu, ja vēlaties… un, ja jums vēl kādreiz ievajagas materiāla' pabalsta… — Čārlzam aizlūza balss. Viņa runa pamazām bija kļuvusi »

aizvien oficiālāka. No malas tā droši vien izklausījās riebīgi. Sāra uzgrieza viņam muguru.

—   Es nekad jūs vairs neredzēšu, — viņa teica.

—   Jūs nevarat cerēt, ka es mēģināšu to noliegt.

—   Bet redzēt jūs — tas ir vienīgais, kā dēļ es dzīvoju.

Klusumā, kas tagad viņus apņēma, jautās baismīgais drauds. Čārlzs

neuzdrīkstējās to ietērpt vārdos. Viņš jutās kā savažots, un glābiņš nāca tikpat negaidīti kā uz nāvi notiesātam cietumniekam. Sāra paskatījās atpakaļ un acīmredzot nolasīja Čārlza domas.

—   Ja es gribētu padarīt sev galu, tad jau sen būtu atradusi pietiekami daudz iespēju. — Runādama viņa skatījās ārā pa logu. — Liels paldies… par aizdevumu.

Čārlzs pievēra acis klusā pateicības lūgšanā. Viņš nolika maku — nevis Ernestīnes izšūto, bet citu — uz dzegas pie durvīm.

—   Vai jūs brauksiet uz Eksiteru?

—   Ja tāds ir jūsu padoms.

—   Tieši tāds.

Sāra nodūra galvu.

—   Un man jums vēl kas sakāms. Pilsētā klīst runas, ka jūs vajagot ieslodzīt ārstniecības iestādē. — Sāras acis iezibējās. — Šī ierosme, bez šaubām, nāk no Mārlboro nama. Neņemiet to nopietni! Galu galā jūs varat aiztaupīt sev liekus pārdzīvojumus un nemaz vairs nerādīties Laimridžā. — Čārlzs apklusa, tad piebilda: — Cik noprotu, visā drīzumā tiks atsākta jūsu meklēšana. Tieši tāpēc es atnācu tik agri.

—   Mana lāde…

—   Par lādi es parūpēšos. Nosūtīšu to uz Eksiteras omnibusu stāvvietu. Man ienāca prātā, ka, ja vien tas būtu jums pa spēkam, jūs darītu prātīgi, iedama tieši uz Eksmutas krustojumu. Tas novērstu… — Skandālu, kas varētu sacelties ap viņiem abiem. Tomēr Čārlzs labi saprata, ko prasa. Līdz Eksmutai bija septiņas jūdzes un līdz krustojumam, kur brauca garām omnibusi, vēl divas.

Sāra piekrītoši" pamāja.

—   Un jūs paziņosiet misis Trenterai, kad būsiet atradusi darbu?

—   Man nav ieteikuma.

—     Varat atsaukties uz misis Talbotu. Un uz misis Trenteru. Es aprunāšos ar viņu. Un neesiet tik lepna — ja rodas nepieciešamība pēc finansiāla pabalsta, lūdziet to viņai! Pirms aizbraukšanas es gādāšu ari par to.

—   Nav vajadzīgs. — Sāras balss bija tikko dzirdama. — Taču paldies jums par visu.

—   Es domāju, ka man būtu jāsaka paldies.

Sāra ieskatījās Čārlzam acīs. Viņas skatiens joprojām bija kā šķēps — visuredzošs.

—    Mis Vudrafa, jūs esat vienreizēja sieviete. Kā gan es agrāk to nepamanīju!

Sāra sacīja: — Jā, es esmu vienreizēja sieviete.

Taču viņa to teica bez lepnuma, bez sarkasma, vienīgi ar rūgtumu balsī. Un atkal iestājās klusums. Čārlzs beidzot vairs nevarēja to izturēt un izvilka savu atvāžamo pulksteni, ne sevišķi smalkā veidā likdams saprast, ka viņam laiks doties projām. Čārlzs juta savu neveiklību, savu stīvumu, juta, ka Sāra saglabā vairāk cieņas; varbūt viņš vēl joprojām juta viņas lūpas.

—   Vai atļausiet pavadīt jūs līdz takai?

Pēdējo reizi atvadoties, Čārlzs neļaus Sārai manīt, ka viņam kauns. Lai tagad nāk Grogans, tam vairs nav nekādas nozīmes. Taču Grogans nenāca. Sāra apsteidza Čārlzu un, matiem atmirdzot agrajā rīta saulē, ienira nokaltušo kazenāju un zaļojošo irbuleņu biezoknī — klusēdama, ne reizi neatskatīdamās. Čārlzs ļoti labi apzinājās, ka Sems un Mērija varbūt vēro viņus, taču šobrīd šķita pareizāk, ka viņus redz atklāti ejam kopā. Viņi kāpa augšup starp kokiem un beidzot sasniedza galveno taku. Sāra pagriezās. Čārlzs nostājās viņai līdzās, sniedza roku.

Mirkli vilcinājusies, Sāra sniedza pretim savējo. Čārlzs stingri paspieda to, vairs neatļaudams ne sev, ne viņai nekādas muļķības.

Viņš nomurmināja: — Es jūs nemūžam neaizmirsīšu. — Sāra pavērsa seju pret Čārlzu, viņas acīs pavīdēja tikko jaušama meklējoša izteiksme, it kā Čārlzam vajadzētu apjēgt — vēl nebija par vēlu — kādu patiesību pāri savām patiesībām, jūtas, kas stiprākas par viņa jūtām, notikumus, kas neietilpst viņa vēstures koncepcijās. Likās, ka Sārai būtu bezgala daudz kas sakāms, bet tai pašā laikā viņa zinātu —ja Čārlzs nesapratīs pats, bez priekšā teikšanas…

Klusums ieilga. Beidzot Čārlzs nodūra acis un atlaida Sāras roku.

Pēc brīža viņš atskatījās. Sāra stāvēja turpat, kur Čārlzs bija viņu atstājis, un vēroja. Čārlzs pacēla cepuri. Sāra pat nepakustējās.

Vēl pēc minūtēm desmit Čārlzs apstājās pie vārtiem Pienotavas ceļa otrā pusē. No turienes pavērās skats pāri laukiem uz Kobu. Tālu lejā neliels stāvs nāca pa taku uz vārtiem, pie kuriem stāvēja Čārlzs. Viņš nedaudz atkāpās, brīdi svārstījās… tad devās tālāk pa taciņu uz lauku ceļu, kas aizveda lejā uz pilsētu. t

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Un roze savītusi atrauta no sienas. HĀRDIJS. "Vējā un lietū"

—Tu esi bijis pastaigāties.

Čārlza otrreizējā pārģērbšanās tātad izrādījās lieka.

—   Man vajadzēja izvēdināt galvu. Es slikti gulēju.

—     Es ari,— Ernestīne teica. Un piebilda: — Tu teici, ka esot drausmīgi pārguris.

—   Biju jau ari.

—    Bet paliki nomodā vēl pēc vieniem naktī.

Čārlzs gandrīz pikti pagriezās pret logu. — Man vajadzēja daudz ko pārdomāt.

Ernestīnes loma šai stīvajā dialogā liecina, ka viņai diez kā vis neizdevās saglabāt to paškritisko noskaņu, kas viņu bija pārņēmusi naktī. Ernestīne zināja ne tikai par Čārlza pastaigu; ar Sema, Mērijas un samulsušās Trcnteras tantes starpniecību viņa bija uzzinājusi arī to, ka Čārlzs gatavojas šodien braukt prom no Laimridžas. Ernestīne bija stingri apņēmusies neuzsākt sarunu par šo negaidīto lēmumu; gan vioa augstība to izskaidros pats.

Un, kad Čārlzs beidzot bija ieradies — neilgi pirms vienpadsmitiem (Ernestīne sapūtusies gaidīja mazajā viesistabā), viņam vēl bija pieticis nekaunības priekštelpā gari un plaši pļāpāt ar Trcnteras tanti, turklāt tik klusu, ka Ernestīne neko nevarēja sadzirdēt, un tas bija visļaunākais. Ernestīnei iekšā viss vārījās no dusmām.

Varbūt meiteni sevišķi aizkaitināja tas, ka torīt viņa bija īpaši nopūlējusies ar savu tualeti, bet Čārlzs viņai par to nebija pateicis nevienu atzinīgu vārdu. Ernestīnei mugurā bija rožaini sārta "brokastu" kleita ar platām piedurknēm, kuras cieši apņēma maigās paduses un kuplās viļņveida krokās krita līdz iežņaugtajām plaukstām. Piedurknes brīnišķīgi izcēla Ernestīnes trauslumu, tāpat ari lentes gludi sasukātajos matos un maigā lavandas smarža. Viņa atgādināja cukura Afrodīti, tikko piecēlušos no sniegbaltiem palagiem, kaut ari nedaudz apsārtušām acīm. Daudz netrūka, lai Čārlzs būtu izturējies nežēlīgi. Taču viņš izmocīja smaidu un, apsēdies Ernestīnei līdzās, satvēra viņas roku un noglāstīja to.

—   Piedod, dārgā! Es pats sevi vairs nepazīstu. Turklāt esmu nolēmis, ka man jāaizbrauc uz Londonu.

—   Ai, Čārlz!

—     Es vēlētos, kaut varētu nebraukt. Taču pēdējais notikumu pavērsiens liek man nekavējoties apspriesties ar Montegjū.— Montegjū bija Čārlza advokāts, kurš tajos laikos, kad vēl nebija rēķinvežu, kārtoja sava klienta naudas lietas.

—   Vai tu nevari pagaidīt, kamēr man būs jābrauc mājās? Atlikušas vairs tikai desmit dienas.

—   Es atgriezīšos un aizvedīšu tevi uz mājām.

—   Bet vai misters Montegjū nevar atbraukt pie tevis?

—   Diemžēl ne — tad viņam vajadzētu vest līdzi veselu žūksni papīru. Bez tam Londonā man kārtojamas arī citas darīšanas. Jāpastāsta par notikušo tavam tēvam.

Ernestīne atbrīvoja plaukstu no Čārlza rokas.

—   Kāds tam sakars ar manu tēvu?

—  Vistiešākais, manu meitēn. Viņš ir uzticējis tevi manai gādībai. Un tik drūms pavērsiens manās nākotnes izredzēs…

—   Bet vēl taču paliek tavi paša ienākumi!

—   Njā… protams, es vienmēr būšu labi pārticis. Bet tas vēl nav viss. Tituls…

—   Tiešām! To es biju pavisam piemirsusi. Ar vīrieti no tik zemas kārtas es, protams, nevaru precēties. — Ernestīne nolūkojās Čārlzā ar pienācīgu sarkastisku bardzību.

—   Nomierinies, mīļā! Šīs lietas ir jāizrunā. Līdz ar tevi es saņemu ievērojamu naudas summu. Protams, mūsu savstarpējās simpātijas ir un paliek pirmajā vietā. Tomēr laulībā pastāv arī… ē… juridiskais un līguma aspekts, kas…

—   Pupu mizas!

—   Dārgā Tīna…

—   Tu ļoti labi zini, ka viņi man ļautu precēties kaut vai ar hotentotu, ja vien es to gribētu.

—   Var jau būt. Bet pat vismīļākie vecāki tomēr vēlas zināt…

—   Cik istabu ir Belgreivijas mājā?

—   Nav ne jausmas. — Padomājis Čārlzs teica: — Kādas divdesmit, manuprāt.

—    Un kādu dienu tu sacīji, ka tavi ienākumi sasniedzot divarpus tūkstošus gadā. Kopā ar manu pūru sanāk…

—   Ne jau par to ir runa, ka jaunajos apstākļos mums varētu pietrūkt naudas.

—   Nu labi. Pieņemsim, ka papus tev atteiks manu roku. Ko tad? >

—   Tu tīšām pārproti. Tas vienkārši ir mans pienākums. Šādā brīdī uzmanības nevar būt par daudz.

Šīs vārdu maiņas laikā viņi neuzdrīkstējās paskatīties viens otram acīs. Ernestīne nokāra galvu, nemaz neslēpdama savu dumpīgo noskaņojumu. Čārlzs piecēlās un nostājās viņai aiz muguras.

—   Tā ir tīrā formalitāte. Bet šādas formalitātes ir jāievēro.

Ernestīne stūrgalvīgi lūkojās grīdā.

—   Laimridža man apnikusi. Te es redzu tevi vēl retāk nekā pilsētā.

Čārlzs pasmaidīja. — Kās par niekiem!

—   Tā man šķiet.

Ernestīnei ap muti ievilkās īgna rieva. Viņa nekādi nebija nomierināma. Čārlzs piegāja pie kamīna, uzlika roku uz dzegas un uzsmaidīja līgavai, taču viņa smaids bija bez jautrības, nedzīva maska. Čārlzam nepatika Ernestīne, kad viņa sāka tiepties,— tas pārlieku kontrastēja ar viņas izsmalcinātajiem tērpiem, allaž tik uzkrītoši nepraktiskiem. Pirmos soļus pretim ērtam apģērbam bija spēris sasodītais misters Blūmers piecpadsmit gadus pirms manis aprakstītā laika, taču agrīno bikškostīma variantu krinolīns aizslaucīja nebūtībā— sīkums, taču ļoti nozīmīgs mūsu izpratnei par viktoriāņiem. Viņiem piedāvāja saprātīgu risinājumu, bet viņi deva priekšroku tādam neprātam sešu pēdu apjomā, kuram līdzīgs šajā visneprātīgākajā no "mazajām" mākslām vispār nav atrodams.

Taču Čārlzs ieilgušajā klusumā apcerēja nevis jaunākās modes idiotismu, bet gan — kā tikt projām bez lielākas jezgas. Viņam par laimi, Tīna tai pašā brīdī prātoja par savu izturēšanos: beigu beigās sacelt tādu brēku īslaicīgas atšķirtības pēc — to varēja atļauties kaut kāda apteksne (Trenteras tante bija izstāstījusi Tīnai, kādēļ Mērija nevarēja atsteigties uz rīta zvanu). Turklāt vai tad nebija zināms, ka vīriešu iedomībai visvairāk glaimo sieviešu paklausība, turpretim sievietēm jāprot būt paklausīgām galīgās uzvaras vārdā? Gan pienāks laiks, kad Čārlzam nāksies samaksāt par savu cietsirdību. Ernestīnes mazais smaidiņš bija nožēlas pilns.

—   Bet vai tu rakstīsi katru dienu?

Čārlzs pieliecās un noglāstīja Ernestīnes vaigu. — Apsolos.

—   Un vai tu atgriezīsies, cik ātri vien varēsi?

—   Tiklīdz būšu nokārtojis savas darīšanas ar Montegjū.

—    Es uzrakstīšu papam vēstuli ar kategorisku prasību nekavējoties sūtīt tevi atpakaļ.

Čārlzs tūdaļ izmantoja radušos iespēju: — Un es aizvedīšu viņam to vēstuli, ja tu rakstīsi nekavējoties. Es došos ceļā pēc stundas.

Ernestīne piecēlās un tiecās Čārlzam pretim. Viņa alka skūpsta. Čārlzs nespēja saņemties un skūpstīt Ernestīni uz lūpām. Tāpēc viņš satvēra

meiteni ap pleciem un viegli noglāstīja viņai abus deniņus. Tad viņš gribēja iet. Taču dīvainā kārtā netika ne no vietas. Ernestīne klusēdama bikli raudzījās uz Čārlza tumšzilo kaklasaiti un pērli tajā. Pirmajā brīdī Čārlzs neaptvēra, kas par lietu, tad sajuta, ka viņa vestes kabatās stingri ieāķējušās divas rokas. Viņš saprata, kāda maksa tiek prasīta par atbrīvošanu, un piekāpās. Un, kamēr Čārlzs tā stāvēja, uz vairākām sekundēm uzspiedis lūpas Ernestīnes lūpām, pasaule pat nenodrebēja, pamati viņam zem kājām nesagrīļojās, tumšs gar acīm nesametās, ausīs nekas nešalca. Tomēr Ernestīne bija ļoti glīti ģērbusies, un Čārlzam smadzenēs iezagās kāda vīzija vai drīzāk taustāms priekšstats — mazs, maigs, balts sievietes augumiņš… Ernestīnes galva noslīga viņam uz pleca, cieši piekļāvās pie krūtīm, un, kamēr Čārlzs glaudīja un glāstīja, murminādams dumjus vārdus, viņu pēkšņi pārņēma uzbudinājums. Čārlzs sajuta nepārprotamas trīsas iegurnī. Ernestīnes nebeidzamajās garastāvokļa maiņās, daždažādajos niķos un kaprīzēs bija dziļi maskēts solījums… gatavība apgūt perverso, kādu dienu bikli, taču ar baudu nogaršot aizliegto augli. Tas, ko Čārlzs neapzināti izjuta, varbūt nebija nekas vairāk kā seklu sieviešu mūžsenās pievilcības noslēpums — ja gribi, vari iztaisīt no viņām, ko vien vēlies. Apzināti Čārlzs jutās aptraipīts— seksuāls uzbudinājums jau šobrīd, kad vēl no rīta viņš skūpstījis citu sievieti!

Viņš diezgan steidzīgi noskūpstīja Ernestīni uz matiem, maigi atsvabināja viņas pirkstus, noskūpstīja arī tos un gāja prom.

Čārlzu gaidīja vēl viens pārbaudījums — durvīs stāvēja Mērija, sniegdama viņam cepuri un cimdus. Mērija lūkojās grīdā, taču vaigi viņai kvēloja. Vilkdams rokās cimdus, Čārlzs atskatījās uz aizvērtajām istabas durvīm, pa kurām tikko bija iznācis.

—   Vai Scms jums paskaidroja šārīta notikuma būtību?

—   Jā, ser.

—   Jūs… saprotat?

—   Jā, ser.

Čārlzs novilka cimdu un pataustīja vestes kabatā. Mērija nekāpās atpakaļ, kaut gan nodūra galvu vēl zemāk.

—   Ai, ser, es to negribu!

Bet "tas" jau bija Mērijas plaukstā. Pēc brīža viņa aizvēra durvis Čārlzam aiz muguras. Ļoti lēnām Mērija atlaida sažņaugto un, manuprāt, piesārtušo dūrīti un neatņemdamās skatījās uz nelielo zelta monētu. Tad viņa iebāza naudas gabalu starp baltajiem zobiem un sakoda, kā vienmēr,, bija redzējusi darām tēvu,— lai pārliecinātos, vai tas gadījumā nav misiņš; neba Mērija prata pēc garšas atšķirt vienu no otra, tomēr *

pamēģināšana uz zoba kaut kādā veidā pierādīja, ka tas ir zelts, tāpat kā staigāšana pa Klintsapakšu nepārprotami bija saistīta ar grēku.

Kas nevainīgai lauku jaunavai zināms par grēku? Šis jautājums prasa atbildi. Bet Čārlzs tikmēr var savā nodabā doties uz Londonu.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Ir tevi vien spēks, kas man liek Šeit jauko dzīvi turpināt.

HĀRDLJS. "Viņas nemirstība"

Daudzas meitenes no 14 un pat 13 gadiem līdz 17 gadu vecumam nogādātas slimnīcā uz grūtām kājām un ieslodzītas. Meitenes atzinušās, ka zaudējušas nevainību… ce|ā uz darbu (lauksaimniecībā) vai nākot mājup no darba. Šai vecumā meitenes un puiši uz darbu iet kopīgos pulciņos piecas, sešas vai septiņas jūdzes pa ceļiem un takām. Es pats esmu bijis liecinieks nekautrīgi nepieklājīgām izdarībām 14 līdz 16 gadus vecu puišu un meiteņu starpā. Reiz es redzēju, kā jaunai meitenei ceļmalā uzmācās kādi pieci vai seši puiši. Vairāki pieaugušie stāvēja aptuveni 20 vai 30 jardus atstatu, taču nelikās par notiekošo ne zinis. Meitene iekliedzās, likdama man apstāties. Man gadījies ari redzēt, kā puiši plunčājas strautos un 13 līdz 19 gadus vecas meitenes no krasta viņus vēro.

Bērnu darba komisijas ziņojums (1867)

Ko mēs vērojam deviņpadsmitajā gadsimtā? Laikā, kad sieviete tika uzskatīta par svētu, bet trispadsmitgadīga meitene bija nopērkama par dažām mārciņām — pat par dažiem šiliņiem, ja tika pirkta uz pāris stundām ? Kad cēla vairāk baznīcu nekā visā iepriekšējā valsts vēsturē, bet katra sešdesmitā ēka Londonā bija bordelis (mūsdienās šī attiecība būtu tuvāka vienam pret sešiem tūkstošiem)? Kad laulības neaizskaramību (un nevainību pirms laulībām) daudzināja no ikvienas kanceles, katrā avīzes ievadrakstā, katrā publiskā runā, bet ievērojamu cilvēku, arī nākamā karaļa, personiskā dzīve bija tik skandaloza kā nekad agrāk — vai vismaz reti kad agrāk? Kad sodu sistēma tika padarīta daudz cilvēciskāka un tomēr pēršana ar rīkstēm bija tā izplatīta, ka reiz kāds francūzis visā nopietnībā ņēmās pierādīt — marķīzs de Sāds droši vien būšot cēlies no angļiem? Kad sievietes ķermenis kā nekad agrāk tika slēpts ziņkārīgiem skatieniem, bet ikvienu tēlnieku vērtēja pēc viņa prasmes atveidot kailas sievietes? Kad neviens kaut cik vērā ņemams romāns, luga vai dzejolis juteklībā nesniedzās tālāk par skūpstu, kad doktors Boudlers (viņa nāves gads— 1825.— atgādina mums, ka viktoriāņu tikumu aizsākums meklējams daudz agrāk par strikti noteikto laikmeta slieksni) skaitījās vispāratzīts sabiedrības labdaris, bet pornogrāfija tika tiražēta tādā apjomā, kas vēl tagad nav pārsniegts? Kad cilvēka dabisko izvadfunkciju nedrīkstēja pat pieminēt, bet sanitārija (ūdensklozets parādījās tikai Viktorijas laikmeta beigās un līdz pat 1900. gadam tika uzskatīts par greznību) joprojām bija tik primitīvā līmenī, ka retā mājā un ielā cilvēkam netika pastāvīgi par to atgādināts? Kad sabiedrībā valdīja uzskats, ka sievietes orgasmu neizjūtot, tomēr ikvienai prostitūtai mācīja to simulēt? Kad jebkurā citā cilvēku darbības sfērā tika sasniegts milzīgs progress un atbrīvošana, turpretim visintīmākajā un būtiskākajā valdīja visstingrākā tirānija?

Pirmajā acu uzmetienā atbilde šķiet skaidra— šeit mums ir darīšana ar seksuālās enerģijas novadīšanu citā gultnē. Viktoriāņi nudien aizgūtnēm šķieda spēkus uz visām pusēm — gluži tā, it kā slinkumā palaidies evolūcijas gars būtu klusībā nospriedis: vajadzīgs mazliet progresa — nu tad aizdambēsim šito milzīgo enerģijas kanālu un paskatīsimies, kas notiks.

Atzīstot, ka šī teorija visumā nav bez pamata, es dažkārt prātoju, vai tikai tā nenoved mūs pie aplama secinājuma — ka viktoriāņi dzimumdzīvē bijuši pavisam vēsi. Patiesībā viņi bija tikpat kaislīgi kā mēs un, kaut gan mūs ar seksu bombardē dienu un nakti (tāpat kā viktoriāņus — ar reliģiju), viņi par to domāja daudz vairāk nekā mēs. Par mīlestību viktoriāņi noteikti domāja vairāk un veltīja tai nesalīdzināmi vairāk mākslas darbu nekā mēs. Tāpat ar Maltusu un dzimstības ierobežošanas līdzekļu1 trūkumu nevar pilnībā izskaidrot faktu, ka viktoriāņi vairojās kā sēnes pēc lietus un pielūdza auglību daudz dedzīgāk nekā mēs. Neba mūsu gadsimts atpaliek progresa un brīvības ziņā, taču diez vai mēs varam to izskaidrot ar saviem milzīgajiem enerģijas pārpalikumiem. Es esmu pieredzējis, ka Draiskos Deviņdesmitos iztēlo kā reakciju uz ilgajām atturības desmitgadēm, tomēr es uzskatu, ka deviņdesmitajos vienkārši nāca atklātībā tas, kas agrāk tika rūpīgi slēpts, un man ir aizdomas, ka īstenībā mums darīšana ar cilvēcisku konstanti — atšķiras vienīgi izteiksmes līdzekļi, metaforas.

Viktoriāņi nopietni izturējās pret to, ko mēs uztveram diezgan vieglprātīgi; viņu nopietnība izpaudās tādā veidā, ka viņi par seksu daudz nerunāja, turpretim mūsu nopietnība ir tieši pretēja. Taču šīs atšķirīgās

' Autora piezīme. Pirmie prezervatīvi (no desu ādiņām) parādījās pārdošanā astoņpadsmitā gadsimta beigās. Pat Maltuss nosodīja dzimstības ierobežošanas līdzekļus kā "nepiedienīgus", tomēr deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados sākās šo līdzekļu ražošanas bums. Pirmais mēģinājums radīt modernu "seksa rokasgrāmatu" bija doktora Džordža Draizdela nedaudz miglaini nodēvētais darbs "Sociālās zinātnes pamati jeb fiziskā, seksuālā un dabas reliģija. Trīs pamatļaunumi: nabadzība, prostitūcija un celibāts, to iemesli un kā pret tiem cīnīties". Šī grāmata iznāca 1834. gadā, tika daudz lasīta un tulkota. Lūk, viens no Draizdela praktiskajiem padomiem ar zīmīgo piebildi beigās: "Apaugļošanu novērš, vai nu izvelkot dzimumlocekli tieši pirms ejakulācijas (tā bieži rīkojas gan precēti, gan neprecēti "nopietnības" ir tikai ieradumu fasāde. īstenība aiz tām saglabājas nemainīga.

Manuprāt, pastāv vēl viens plaši izplatīts, taču maldīgs priekšstats — augstas pakāpes seksuālās izglītības trūkumu mēdz pielīdzināt zemai seksuālās baudas pakāpei. Es nešaubos, ka Čārlza un Sāras lūpas saskārās bez īpašas mīlas prasmes, tomēr es negribētu no tā izdarīt secinājumus par seksuālā uzbudinājuma trūkumu. Jebkurā gadījumā daudz interesantāka šķiet attiecība starp iekāri un iespējām to piepildīt. Varbūt mums liekas, ka ari šai ziņā mēs atrodamies privileģētā stāvokli salīdzinājumā ar saviem vecvecākiem. Taču iekāri nosaka tās izraisīšanas biežums: mūsu pasaule šķiež bezgala daudz laika, aicinādama mūs kopoties, turpretim dzīves īstenība tikpat intensīvi traucē mūs. Mēs netiekam traucēti tik ļoti kā viktoriāņi? Iespējams. Bet, ja jūs spējat ar īstu garšu apēst tikai vienu ābolu dienā, tad jums nebūs lielas patikas dzīvot dārzā, kur ir papilnam šo sasodīto augļu; jums tie varbūt garšotu pat labāk, ja jūs drīkstētu nobaudīt tikai vienu nedēļā.

Tādēļ nemaz vēl nav teikts, ka viktoriāņi mīlas priekiem īstenībā nenodevās daudz kaislīgāk — tāpēc, ka retāk, — nekā mēs; varbūt sirds dziļumos viņi to apzinājās un tieši tādēļ priekšroku deva savaldībai, atturībai un klusēšanai — lai saglabātu kaisli. Atklādami sabiedrības acīm to, ko viņi paturēja pie sevis, mēs paši savā ziņā esam vairāk viktoriāņi — šī vārda sliktākajā nozīmē —, jo, tik pamatīgi izkliedējot noslēpumainības, nepieejamības un aizlieguma oreolu, lielā mērā esam iznīcinājuši ari pašu baudu. Protams, nevar izsvērt salīdzinošās baudas pakāpes, taču tā varbūt ir drīzāk mūsu, nevis viktoriāņu laime, ka tas nav iespējams. Pie tam viktoriāņu attieksme radīja viņos papildu spriedzi. Tā noslēpumainība, plaisa starp dzimumiem, kas tik ļoti mulsināja Čārlzu, kad Sāra centās to samazināt, katrā ziņā izraisīja stiprākas emocijas un lielāku atklātību jebkurā citā jomā.

vīrieši), vai izmantojot prezervatīvu (arī plaši izplatīts paņēmiens, taču galvenokārt kontinentā, nevis pie mums), vai ievadot makstī marles gabaliņu… vai lūliņ pēc akla izskalojot maksti ar remdenu ūdeni. Pirmais no šiem paņēmieniem izraisa fiziskas sāpes un var radīt nervu darbības traucējumus, seksuālo vājumu un aizsprostojumus… Otrais paņēmiens, prezervatīva izmantošana, mazina baudas sajūtu un vīriešiem bieži vien izraisa impotenci, kā arī rada neapmierinātību abos partneros, tātad arī tas ir ievainojošs. Turpretim uz trešo paņēmienu — uz dzemdes atveres aizsprostošanu — šie iebildumi, manuprāt, neattiecas. Sievietei tas nesagādā nekādas grūtības un, pēc manām domām, diez vai spēj mazināt seksuālo baudījumu vai ari |auni iespaidot partneru veselību. (Par jebkuriem aizsarglīdzekļiem, lai tie būtu apmierinoši, jārūpējas sievietei, jo, ja par tiem jādomā vīrietim, tas notrulina kaisli un impulsivitāti.)" .

Tā vien šķiet, ka mēs esam aizklīduši visai tālu no Mērijas, kaut gan es nupat atcerējos, ka viņai ļoti garšoja āboli. Taču lai nu kas, bet nevainīga lauku jaunava viņa gan nebija nekādā ziņā — gluži vienkārši tāpēc, ka viņas laikmetā tie bija nesavienojami jēdzieni. Iemeslus nav grūti izskaidrot.

Ikvienā laikmetā liecības un hronikas snieguši galvenokārt izglītotie, atstājot mums viscaur mazākuma sagrozītu priekšstatu par vēstures gaitu. Moralizējošais puritānisms, ko mēs uztiepjam viktoriāņu laikmetam, savā laiskumā piedēvēdami to it visām sabiedrības šķirām, patiesībā ir vidusšķiras viedoklis par vidusšķiras tikumiem. Dikensa aprakstītie strādnieki allaž ir gaužām jocīgi (vai arī gaužām aizkustinoši), visi kopā tic sastāda veselu grotesku paleti, taču kailā patiesība jāmeklē citur — Meijū darbos, lielo komisiju ziņojumos un tamlīdzīgos avotos, it īpaši ja runājam par dzimumdzīvi, ko Dikenss (kurš pats savā nebija īsti patiess) un viņam līdzīgie pakļāva totālai cenzūrai. Rupjais— es gan drīzāk dēvētu to par maigo, bet lai nu paliek, — Viktorijas laikmeta Anglijas lauku dzīves paradums, par ko vēl agrākos, vienkāršākos gadsimtos sacītu: "Prece jānomēģina" (mūsdienu žargonā to sauc par pirmslaulību dzimumsakariem), tolaik bija likums, nevis izņēmums. Uzklausiet kādas dāmas liecību. Viņa vēl joprojām ir dzīva, lai gan dzimusi 1883. gadā. Viņas tēvs bija Tomasa Hārdija ārsts.

"Deviņpadsmitajā gadsimtā laukstrādnieku dzīve bija pavisam citāda nekā tagad. Piemēram, Dorsetas zemniecēm pirmslaulību grūtniecība bija gluži parasta; kāzas dzēra tikai tad, kad tā kļuva acīm redzama… Iemesls bijušas strādnieku zemās algas un nepieciešamība nodrošināt ģimeni ar papildu darba rokām."[26]

1 Autora piezīme. Vēl viens iemesls bija velnišķīgā darba apmaksas sistēma, pēc kuras visiem neprecētiem vīriešiem— kaut arī visādā citādā ziņā viņi izpildīja pieaugušu vīriešu normu — maksāja tikai pusi algas. Šī spīdošā metode, kā nodrošināties ar darbaspēku — samaksājot par to ar turpmāk aprakstītajām sekām —. izzuda vienīgi tad, kad lauksaimniecībā ieviesās mehanizācija. Jāpiebilst, ka Dorseta, Tolpadlas mocību vieta, bija bēdīgi slavena kā visnegausīgāk ekspluatētais lauku rajons Anglijā. Lūk, ko tai pašā 1867. gadā rakstīja cientēvs Džeimss Freizers: "Pieticībai jābūt nepazīstamam tikumam, pieklājībai — neiedomājamai īpašībai, ja vienā mazā istabiņā, kur gultas sablīvētas, cik nu vien cieši iespējams, juku jukām saspiedušies tēvs, māte, jauni vīrieši, puiši, pieaugušas un augošas meitenes — divas, dažreiz pat Iris paaudzes kopā,— kur ikviena sevis apkopšanas un dabas norise — apģērbšanās, noģērbšanās, dzimšana, miršana — notiek visu acu priekšā, kur jau pati gaisotne ir juteklības piesātināta un cilvēka daba degradēta gandrīz vai zem cūkas līmeņa… Asinsgrēks te ir gluži parasta parādība. Mēs žēlojamies par mūsu sieviešu pirmslaulības netiklību, par lauku darbos nodarbināto meiteņu izlaidīgo runasveidu un uzvedību, par vieglprātību, ar kādu jaunavas šķiras no goda, un par to, cik reti viņu vecāku un brāļu asinis kūsā aizvainojumā,— tam visam pietiekams izskaidrojums un saknes meklējami šeit, zemnieku mājas saspiestībā…"

Tagad es esmu nokļuvis ēnā, ļoti nozīmīgā ēnā, ko met dižais angļu romānists, vareni sliedamies pār šo novadu, par kuru rakstu arī es. Ja atceramies, ka Hārdijs bija pirmais, kurš mēģināja atlauzt zieģeļus virs Pandoras šķirstiņa, kurā viktoriāņu vidusšķira slēpa savu dzimumdzīvi, tad diezgan interesanti (katrā ziņā gluži paradoksāli) šķiet tas, ar kādu fanātismu rakstnieks sargāja pats savas un savu tuvāko priekšteču dzimumdzīves noslēpumus. Protams, tās bija un tām mūžam jāpaliek viņa neatņemamām tiesībām. Taču reti kurš literāta noslēpums — un šis tika atklāts tikai mūsu gadsimta piecdesmitajos gados — ticis nosargāts tik veiksmīgi. Tas, kā ari Viktorijas laiku Anglijas lauku dzīves īstenība, ko esmu mēģinājis ieskicēt šajā nodaļā, sniedz atbildi uz slaveno Edmunda Goses jautājumu: "Ko gan Providence nodarījusi misteram Hārdijam, ka viņam jāpieceļas pilnā augumā pār Vescksas tīrumiem un jādraud ar dūri savam Radītājam?" Tikpat labi Gose būtu varējis jautāt, kādēļ Artcīdicm jāvīsta savas bronzā kaltās dūres uz debesīm pret Mikēnām.

Nav īstais brīdis pārlieku iedziļināties Egdonhītas ēnās. Droši ir zināms, ka 1867. gadā Hārdijs, tolaik divdesmit septiņus gadus vecs, atgriezās Dorsetā no arhitektūras studijām Londonā un neglābjami iemīlējās savā sešpadsmitgadīgajā māsīcā Traifenā. Viņi saderinājās. Pēc pieciem gadiem gluži neizskaidrojamā kārtā saderināšanās tika atsaukta. Kaut arī tas nav neapgāžami pierādīts, tomēr ir pamats uzskatīt, ka saderināšanās izjukšanas iemesls bija gaužām neglīts ģimenes noslēpums — Hārdijs uzzināja, ka Traifena ir nevis viņa māsīca, bet gan viņa ārlaulībā dzimušās pusmāsas ārlaulības meita. Uz to norāda neskaitāmi Hārdija dzejoļi: "Pie dārza vārtiņiem", "Viņa neatskatījās vairs", "Viņas nemirstība"[27] un daudzi citi; turklāt fakts, ka neilgi pirms tam Hārdiju ģimenē pa mātes līniju bijuši vairāki ārlaulībā dzimuši bērni, ir pierādīts. Tomass Hārdijs pats piedzima "piecus mēnešus pēc altāra". Svētuļi dažkārt mēdz apgalvot, ka Hārdijs esot atsaucis saderināšanos šķiru apsvērumu dēļ — viņš, būdams muižnieks, neesot varējis atļauties saistīt savu dzīvi ar vienkāršu Dorsetas meiču. Tiesa, 1874. gadā Hārdijs patiesi apprecējās "uz augšu" — ar bezcerīgi vēso Lavīniju Gifordi. Taču Traifena bija vienreizēja jauna sieviete — divdesmit gadu vecumā viņa kā piektā labākā audzēkne absolvēja Londonas skolotāju koledžu un kļuva par Plimutas skolas direktori. Grūti noticēt, ka viņus patiešām neizšķīra kāds briesmīgs ģimenes noslēpums. Savā ziņā tas, protams, bija svētīgs noslēpums, jo nav starp angļu ģēnijiem otra, kurš ar tādu dievināšanu un uzticību būtu pielūdzis tikai vienu vienīgu mūzu. Šim noslēpumam mēs varam būt pateicīgi par visizjustākajām mīlas elēģijām. Tas dāvājis mums Sjū Braidhedu un Tesu, kuras dvēselē ir tik šķīstas kā Traifena, ari "Jūda neievērojamais" īstenībā ir veltīts Traifenai — par to liecina Hārdija ievadvārdi: "Skice uzmesta 1890. gadā… ierosinājumu deva kādas sievietes nāve…" Traifena, tolaik jau cita vīrieša sieva, bija šinī gadā nomirusi.

Tātad šī spriedze— starp iekāri un atturību, starp neremdināmām atmiņām un nemitīgu valdīšanos, starp lirisku pakļaušanos un traģisku pienākuma apziņu, starp riebīgo īstenību un tās idealizēto atspoguļojumu — padara dzīvu un saprotamu vienu no dižākajiem Anglijas rakstniekiem, vēl vairāk, palīdz izprast ari laikmetu, kurā viņš dzīvoja. Tieši tādēļ es novirzījos no tēmas — lai jums to atgādinātu.

Bet nolaidīsimies pie savām avīm. Tagad jūs sapratīsiet, ko Sems un Mērija meklēja šķūnī, un tā nebūt nebija pirmā reize, kad viņi to izmantoja; varbūt jūs labāk sapratīsiet Mērijas asaras… un kādēļ par grēku šī deviņpadsmit gadus vecā draiskule zināja mazlietiņ vairāk, nekā varētu domāt, uzlūkojot viņas maigo sejiņu vai nedaudz vēlāk vēl tai pašā gadā reālajā pasaulē, Dorčesterā, izglītotākās, kaut ari trīs gadus jaunākās meitenes sejiņu — meitenes, kas neizdibināmā kārtā uz mūžiem nostājusies līdzās bālajam, jaunajam arhitektam, tikko atbraukušam pēc pieciem drūmiem gadiem galvaspilsētā, kuram ar laiku ("iekams liesmas pārņems viņas krūtis, lūpas un matus") lemts kļūt par spilgtu laikmeta lielākās mīklas simbolu.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Bel piere iekvēlojas viņai. Un apņēmīgu seju tā Steidz nākamajā iespējā. Jo pak|auta ir kaismai dziņai.

TENISONS. "In Memoriam" (1850)

Pirms simt gadiem Eksitera atradās krietni tālāk no galvaspilsētas nekā šodien un tādēļ pati nodrošinājās ar dažiem no tiem grēcīgajiem labumiem, ko tagad visa Britānija gāžas baudīt uz Londonu. Nebūtu pareizi runāt par sarkano lukturu kvartālu 1867. gada Eksitcrā, kaut arī netiklības rajons pastāvēja — drošā attālumā no centra un dusmu zibeņus raidošās katedrāles. Šis rajons aizņēma to pilsētas daļu, kura piekļaujas upei un kur kādreiz — tais senajās dienās (1867. gadā sen pagājušās), kad Eksitera vēl bija ievērojama osta, atradās pilsētas centrs. Te bija saglabājies šauru ieliņu ņudzeklis ar Tjūdoru laika namiem — slikti apgaismotiem, smirdošiem, pārpildītiem. Te varēja atrast priekamājas, deju zāles un džina dzertuves, taču daudz biežāk te bija sastopami dažnedažāda izskata puspliki skuķi un sievišķi — vesels spiets neprecētu māšu un mīļāko, kuras bēga no smacīgajiem Devonšīras ciematiņiem un mazpilsētām. Eksitera bija bēdīgi slavena paslēptuve, stāvgrūdām pilna ar lētām naktsmītnēm un krodziņiem, tādiem pašiem kā Sāras aprakstītais Veimutas traktieris; tajos varēja paglābties no stingrās morāles, kura kā vilnis brāzās pāri visai valstij, visai dzīvei. Eksitera šai ziņā nebija nekāds izņēmums— tai laikā visām lielākajām provinces pilsētām nācās dot pajumti šai nelaimīgo sieviešu armijai, kas bija sakauta cīņā par vīriešu absolūto šķīstību.

Kādā ieliņā uz šī rajona robežas virknējās Džordža laiku terasmājiņas. Tās, bez šaubām, bija būvētas cerībā, ka no tām pavērsies jauks skats uz upi un pasauli. Taču vēlāk saceltās noliktavas aizsedza terasmājiņām šo skatu, un līdz ar to tās acīm redzami zaudēja pašpaļāvību un savu dabisko eleganci. Terasmājiņu sienām bija nolupusi krāsa, jumtiem trūka dakstiņu, durvju pildiņi bija ieplaisājuši. Viena vai divas joprojām kalpoja kā privāti dzīvojamie nami, bet vidējās piecas, kuru ķieģeļu sienas pazemojošā kārtā bija nokrāsotas netīri brūnā krāsā un savienotas ar garu koka izkārtni, tika reklamētas kā viesnīca — precīzāk izsakoties, Endikotu ģimenes viesnīca. Viesnīcas īpašniece un pārzine (arī to garāmgājējiem vēstīja koka izkārtne) bija misis Marta Endikota, kuras galveno īpašību varētu raksturot kā pilnīgu ziņkāres trūkumu par savu klientūru. Misis

Hndikota bija devonšīriete līdz pat matu galiņiem, tas ir, klientos viņa saskatīja nevis gaidāmos viesus, bet gan peļņu, ko ienesīs viņu uzturēšanās viesnīcā. Cilvēkus, kuri iegriezās viņas nelielajā kabinetā priekšnama galā, misis Endikota novērtēja šādi: šitas ir desmit šiliņu vērts, tas tur ir divpadsmitnieks, piecpadsmitnieks… un tā tālāk, ar šīm summām apzīmējot nedēļas taksi. Tiem, kuri modernā hotelī paraduši atvadīties no piecpadsmit šiliņiem ik reizi, kad nospiež zvana pogu, nevajag domāt, ka misis Endikotas viesnīca bija lēta: vidējā maksa par atsevišķu namiņu tolaik bija šiliņš nedēļā, augstākais — divi. Ļoti glītas nelielas mājiņas Eksitcrā varēja noīrēt par sešiem septiņiem šiliņiem, tāpēc desmit šiliņi nedēļā par vislētāko istabiņu Endikotu ģimenes viesnīcā padarīja to par izcili dārgu mītni, turklāt bez jebkāda acīm redzama iemesla, ja neņem vērā saimnieces mantrausību.

Ir pelēcīga pievakare uz nakts sliekšņa. Lampu iededzinātājs pretējā ielas pusē ar savu garo kārti jau iededzis divus gāzes lukturus, kuri apspīd noliktavu raupjās ķieģeļu sienas. Dažās viesnīcas istabās deg gaisma: apakšstāvā spožāka, augšstāvos blāvāka, jo šeit, tāpat kā daudzās viktoriāņu mājās, gāzes radziņi tiek uzskatīti par pārlieku greznību, lai to atļautos augšstāvos — tur vēl joprojām tiek izmantotas eļļas lampiņas. Vienā no apakšstāva logiem līdzās galvenajai ieejai pie neliela ogļu kamīna redzama pati misis Endikota, nolīkusi pār savu Bībeli, tas ir, ienākumu grāmatu, un, ja jūs palūkotos pa diagonāli augšup, tad kādā citā logā ēkas augšējā stāvā — pašā tālākajā galā, kurš joprojām ir gaismas neskarts un kura tumšsārtie aizkari joprojām ir aizvilkti, —jūs ieraudzītu tipisku divpadsmitarpus šiliņu paraugu — ar to gan es šoreiz domāju istabu, nevis klientu.

Faktiski tur ir divas istabiņas — maza dzīvojamā istaba un vēl mazāka guļamistaba—, kuras izveidotas, pārdalot vienu mēreni plašu Džordža laiku istabu. Sienas klāj tapetes ar tumši brūnām puķītēm nenosakāmā rakstā. Numurā ir nolietota grīdsega, apaļš trīskājains galdiņš— tas pārklāts ar tumšzaļu ripsa drēbi, kuras stūros kāda dāma reiz mēģinājusi (acīmredzot pirmo reizi mūžā) mācīties izšūšanu,— divi lempīgi atzveltnes krēsli pārspīlēti izgrebtām koka daļām un izdilušu sarkanbrūna plīša pārvalku, tumši brūna mahagonija kumode. Pie sienas nospeķota Čārlza Vezlija gravīra un gauži neizdevies akvarelis ar Eksiteras katedrāles attēlu — to pirms dažiem gadiem saimniece negribīgi pieņēmusi kā daļēju samaksu no spiedīgos apstākļos nokļuvušas dāmas.

Ja neņem vērā dažus sagrabējušus saimniecības piederumus zem nelielā, restotā karaļa Džordža laiku kamīniņa, kura rīkle šobrid miegaini kvēlo kā tumšs rubīns, tas arī ir viss. Kopiespaidu mazlietiņ saglābj vienīgi kamīna baltā marmora apdare, kas ataino graciozas nimfas ar ziedu vijām rotātiem pārpilnības ragiem rokās. Var jau būt, ka nimfu klasiskās sejas vienmēr raudzījušās uz pasauli ar tādu kā izbrīnu; tās katrā ziņā liekas izbrīnītas šobrīd, redzēdamas, kādas baismīgas izmaiņas nācijas kultūrā radījuši nieka simt gadi. Nimfas piedzimušas patīkamā, ar priedes koka paneļiem apdarinātā istabiņā; tagad tās mitinās pieputējušā ūķī.

Ja vien nimfas to spēja, viņas katrā ziņā atviegloti uzelpoja brīdī, kad noskrapstēja atslēga un durvīs parādījās līdz tam neredzamās iemītnieces siluets. Šis dīvainā piegriezuma mētelis, šī melnā aubīte, šī mēļā kleitiņa ar mazo, balto apkaklīti… taču Sāra veikli, gandrīz vai nepacietīgi ienāca iekšā.

Tā nebija viņas pirmā ierašanās Endikotu ģimenes viesnīcā. Sāra šeit bija nokļuvusi pirms dažām dienām — gaužām vienkāršā veidā. Bērnībā, mācīdamās Eksiteras akadēmijā, Sāra kopā ar citām meitenēm bija uzjautrinājusies par viesnīcas nosaukumu, iztēlojoties, ka Endikoti tā savairojušies, ka viņiem nepieciešama vesela viesnīca.

Ceļojuma beigās Sāra bija attapusies stāvam pie "Kuģa", kur savu skrējienu beidza Dorčesteras omnibusi. Viņas lāde jau bija priekšā, atvesta iepriekšējā dienā. Nesējs apvaicājās, uz kurieni to nogādāt. Sāra bridi apjuka. Nekāds cits nosaukums viņai neienāca prātā kā vien šis, ko viņa neskaidri atminējās no bērnības jokiem. Izdzirdot viesnīcas nosaukumu, nesēja sejā parādījās tāds kā brīdinājums, it kā viņš gribētu sacīt, Sāra nav izvēlējusies viscienījamāko apmešanās vietu Eksiterā. Tomēr viņš, nebildis ne vārda, uzcēla lādi plecos, un Sāra sekoja viņam cauri pilsētai lejā pie upes — uz jau pieminēto rajonu. Viesnīcas izskats Sāru nesajūsmināja— viņas atmiņā (bet Sāra šo namu bija redzējusi tikai vienreiz) tā bija saglabājusies mājīgāka, cienījamāka, sirsnīgāka… tomēr nabagi nevar būt izvēlīgi. Sāra jutās atvieglota, ka neviens nepievērš uzmanību viņas vienatnei. Viņa samaksāja nedēļu uz priekšu, un tā acīmredzot bija pietiekama rekomendācija. Sāra bija gribējusi noīrēt vislētāko numuru, taču, uzzinājusi, ka par desmit šiliņiem dabūjama viena istabiņa, bet, pāris šiliņu piemaksājot, — pusotra, pārdomāja.

Sāra veikli ienāca istabā un aizvēra durvis. Viņa uzšķīla sērkociņu, piegrūda to pie lampas degļa, un pienstikla kupols, kas bija uzlikts kādreizējā "skursteņa" vietā, maigi atvairīja nakti. Tad viņa norāva no galvas aublti un ar sev raksturīgo kustību sapurināja atrisušos matus. Viņa uzcēla uz galda audekla somu, ko bija nesusi rokā, acīmredzot pārlieku steigdamās izsaiņot pirkumus, jo mēteli noģērbt pavisam aizmirsa. Lēni un piesardzīgi Sāra citu pēc cita izcēla no somas vairākās ietīlus priekšmetus un novietoja tos uz zaļās drānas. Tad viņa nolika somu uz grīdas un sāka tīt pirkumus vaļā.

Vispirms viņa izsaiņoja Stafordšīras tējkanniņu ar bildīti jaukās krāsās, kurā bija attēlota zemnieku mājiņa upītes krastā un mīlētāju pāris (Sāra rūpīgi aplūkoja mīlētājus), tad Tobija krūzi — ne jau kādu no Viktorijas laika spilgtajām briesmonēm, bet smalki veidotu mantiņu bālgani sārtos un gaiši dzeltenos toņos; smaidīgā vīriņa vaibsti bija nolakoti ar maigi zilu glazūru (keramikas speciālisti pazītu Ralfa Lī rokrakstu). Šie divi pirkumi lietotu trauku veikaliņā bija maksājuši Sārai deviņus pensus; krūze bija ieplaisājusi un laika gaitā ieplaisās vēl vairāk, kā varu droši liecināt, jo pirms pāris gadiem es to nopirku par daudz dārgāku cenu nekā Sāras izdotie trīs pensi. Tomēr atšķirībā no Sāras mani šai krūzē savaldzināja Ralfs Lī. Sāru bija savaldzinājis smaids.

Sārai piemita — kaut arī līdz šim mums nav bijis izdevības par to pārliecināties — skaistuma izjūta, bet varbūt tā bija emocionalitāte, atbildes reakcija uz drausmīgajiem rotājumiem, starp kuriem viņa bija nokļuvusi. Sārai nebija ne jausmas par mazās Tobija krūzes īsto vecumu. Taču viņai bija neskaidra nojauta, ka tā ir daudz lietota, gājusi no rokas rokā… un tagad pieder viņai. Tagad pieder viņai… Sāra novietoja krūzi uz kamīna dzegas un — vēl joprojām ar mēteli mugurā — aplūkoja to bērnišķīgā aizrautībā, it kā gribēdama līdz pēdējai kripatiņai izgaršot bikli mostošos īpašnieces sajūtu.

Šo apceri iztraucēja soļi gaitenī. Sāra pameta žiglu, bet ciešu skatienu uz durvīm. Soļi aizklaudzēja garām. Tagad Sāra beidzot novilka mēteli un sabikstīja uguni, un pēc tam iekāra kamīnā nomelnējušu katliņu. Tad viņa pievērsās pārējiem pirkumiem: viena saburzīta turziņa ar tēju un otra — ar cukuru, kā arī neliela metāla kārbiņa ar pienu, ko viņa novietoja blakus tējkannai. Tad, paņēmusi atlikušos trīs sainīšus, Sāra iegāja guļamistabā: gulta, marmora mazgājamais galdiņš, neliels spogulis, nožēlojama paklāja skranda — un tas ari viss.

Taču Sāra redzēja tikai savus trīs sainīšus. Pirmajā bija naktskrekls. Sāra nesāka to pielaikot, tikai izklāja uz gultas, lai tūdaļ ķertos pie nākamā vīstokļa. Tajā atradās tumši zaļš merīnvilnas lakats ar smaragdzaļa zīda maliņu. Lakatu Sāra turēja rokās it kā dīvainā transā — bez šaubām, cenas dēļ, jo viņai tas bija izmaksājis daudz dārgāk nekā visi pārējie pirkumi kopā. Beidzot viņa domīgi pacēla to augšup un, nolūkodamās uz naktskreklu, piespieda vaigu pie smalkās, mīkstās vilnas, un tad ar pirmo patiesi sievišķīgo žestu, kādu esmu viņai atvēlējis, satvēra kastaņbrūno matu cirtu un pieglauda to zaļajai drēbei, pēc tam atritināja lakatu — tas bija vairāk nekā jardu plats — un apņēma to sev ap pleciem.

Atkal skatīšanās un tīksmināšanās, šoreiz par savu attēlu spogulī, — tad Sāra piegāja pie gultas un izklāja lakatu ap naktskrekla pleciem.

Pēc tam Sāra iztina trešo, vismazāko vīstoklīti, bet tur bija vienīgi apsēja rullis, kuru, vēlreiz ar skatienu pakavējusies pie zaļi baltā krāsu salikuma uz gultas, Sāra aiznesa uz otru istabu un noglabāja mahagonija atvilktnē; tieši tobrīd sāka grabēt katla vāciņš.

Čārlza iedotajā makā bija desmit sovrini, un ar to vien pietika — nemaz jau nerunājot par citiem varbūtējiem iemesliem —, lai izmainītu meitenes attieksmi pret apkārtējo pasauli. Kopš pirmās reizes, kad Sāra bija pārskaitījusi šīs desmit zelta ripiņas, viņa ik vakaru pārskaitīja tās no jauna. Nevis kā skopule, bet kā cilvēks, kurš atkal un atkal iet skatīties kādu filmu, jo viņam nepārvarami iepaticies sižets, atsevišķi tēli…

Pēc ierašanās Eksitcrā Sāra vairākas dienas neizdeva ne pensa, tikai visniecīgākās summas iztikai un vienīgi pati no saviem nožēlojamiem ietaupījumiem, taču viņa raudzījās veikalu logos uz apģērbiem, krēsliem, galdiem, pārtiku, vīniem — simtiem lietu, kas viņai bija šķitušas naidīgas, kaitinājušas, izsmējušas viņu tāpat kā daudzum daudzie Laimridžas divkoši, kuri nolaida acis, Sārai tuvojoties, un ņirdza viņai aiz muguras. Tieši tāpēc Sārai tik daudz laika prasīja tējkannas iegāde. Var jau iztikt arī ar katliņu; nabadzība bija pieradinājusi Sāru dzīvot pieticīgi, atņēmusi jebkādu patiku uz iepirkšanos — gluži tāpat kā jūrnieks, kuram nedēļām ilgi nācies pārtikt ar pussausiņu dienā, viņa nespēja notiesāt visu, kas pēkšņi tika celts viņai priekšā. Tas nebūt nenozīmē, ka Sāra būtu bijusi nelaimīga, ne uz to pusi. Viņa vienkārši baudīja savas pirmās brīvdienas pieauguša cilvēka dzīvē.

Sāra uzlēja tēju. Kamīnā iekārtais katliņš atstaroja zeltaini kvēlojošas liesmiņas. Puskrēsla, oglīšu sprakšķi, šaudīgo ēnu rotaļa — šķita, ka viņa kādu gaida. Varbūt jums liekas — ja jau Sāra tā pārmainījusies, kļuvusi tik rāma, samierinājusies ar likteni… tad jau viņa būs saņēmusi kādu ziņu no Čārlza. Taču nē — ne vārda! Un man nenāk ne prātā okšķerēt, kas norisinājās Sāras smadzenēs, kamēr viņa vērās liesmās, gluži tāpat kā tai melnajā naktī Mārlboro namā, kad Sāras acis bija asaru pilnas. Pēc brīža viņa piecēlās, piegāja pie kumodes un izņēma no augšējā nodalījuma tējkarotīti un tasi bez apakštases. Ielējusi pie galda tēju, viņa attina pēdējo sainīti. Tajā bija neliels gaļas pīrāgs. Un Sāra ķērās pie ēšanas — bez jebkādas izsmalcinātības.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Rcspektablums pārklājis savu svina mantiju pār visu zemi… un par uzvarētāju kļūst tas, kurš ar visncdalitāko padevību spēj nodoties šī dižā dieva godināšanai.

1.ESLUS STĪVENS. "Kembridžas piezīmes" (1865)

Buržuāzija piespiež visas nācijas pieņemt buržuāzijas ražošanas veidu, ja tās negrib iet bojā; viņa spiež tās nodibināt pašām savās mājās tā dēvēto civilizāciju, tas ir, kļūt par buržujiem. Vārdu sakot, viņa rada sev pasauli pēc savas līdzības.

MARKSS. "Komunistiskās partijas manifests" (1848)

Čārlza otrā lietišķā saruna ar Ernestīnes tēvu bija daudz netīkamāka par pirmo, kaut gan misters Frīmcns tur nekādā ziņā nebija vainojams. Neraugoties uz viņa slēptāko uzskatu — ka aristokrāti gandrīz visi ir trani —, savas dzīves ārējās izpausmēs misters Frimens bija snobs. Viņš bija izlēmis — un pildīja šo lēmumu tikpat cītīgi kā pienākumu pret savu plaukstošo uzņēmumu — visās situācijās rīkoties kā džentlmenis. īstenībā misters Frīmens arī atzina sevi par nevainojamu džentlmeni, un varbūt vienīgi viņa stingrā apņēmība nekādos apstāk|os neizkrist no lomas liecina par zināmām slepenām šaubām.

Šie jaunizceptie vidusšķiras pārstāvji atradās mokošā situācijā. Sabiedriskajā dzīvē viņi jutās kā iesācēji, taču vienlaikus ļoti labi saprata, ka komercijas pasaulē ir visvareni kapteiņi. Daļa izvēlējās citādu aizsargkrāsu un pamatīgi (kā misters Džoroks) apguva muižnieku laika kavēkļus, īpašumus un manieres. Savukārt pārējie (kā misters Frīmcns) mēģināja piešķirt jaunu jēgu vārdam "džentlmenis". Misteram Frīmcnam nesen bija uzcelta savrupmāja Sarcjas priežu mežā, taču viņš neuzturējās tur tik bieži kā viņa sieva un meita. Misters Frīmcns savā ziņā bija priekštecis mūsdienu bagātajiem biznesmeņiem, kuri ik dienu mēro tālu ceļu uz darbu un atpakaļ, kaut gan viņš savā savrupmājā pavadīja vienīgi nedēļu nogales un arī tad visai reti, vairāk vasarās. Un, ja mistera Frīmena mūsdienu līdzinieki aizraujas ar golfu, rožu audzēšanu, džinu vai laulības pārkāpšanu, misters Frimens aizrāvās ar respektablumu.

Patiesi, "peļņa un respektablums" (tieši šādā secībā) varēja būt mistera Frīmena devīze. Viņš bija iedzīvojies no varenajām sociāli ekonomiskajām pārmaiņām tūkstoš astoņi simti piecdesmitajos un septiņdesmitajos gados, kad uzsvars tika pārcelts no manufaktūras uz veikalu, no ražotāja uz pircēju. Pirmais patēriņa bums bija brīnišķīgi ietekmējis mistera Frīmena rēķingrāmatas, un pateicībā par to, kā arī atdarinot iepriekšējās paaudzes puritāniskos naudasmaisus, kuri labprātāk vajāja grēku, nevis lapsas, misters Frimcns savā privātajā dzīvē bija kļuvis ārkārtīgi nopietns un dievbijīgs. Kā daži mūslaiku magnāti aizraujas ar mākslas darbu kolekcionēšanu, savus lieliskos ieguldījumus nolakodami ar tīkamu filantropijas kārtiņu, tāpat misters Frīmens bagātīgi ziedoja "Kristīgās izglītības veicināšanas biedrībai" un tamlīdzīgām kareivīgām labdarības iestādēm. No mūsdienu viedokļa raugoties, mistera Frīmena mācekļi, stažieri un pārējie darbinieki mitinājās atbaidošos graustos un tika drausmīgi izkalpināti, taču pēc 1867. gada mērauklas mistera Frīmena uzņēmums skaitījās ļoti progresīvs — sava veida etalons. Kad misters Frīmens aizies mūžībā, viņš atstās aiz sevis laimīgu darbaspēku, un viņa mantinieki no tā tikai iegūs.

Misters Frīmens bija padrūms, skolmeistarisks vīrs ar stingrām tēraudpelēkām acīm, kuras uz visu, kas nonāca to redzeslokā, noraudzījās tik bargi kā uz mazvērtīgu Mančestras auduma baķi. Viņš uzklausīja Čārlza jaunumus, tomēr neizrādīja nekādas emocijas, vienīgi drūmi pamāja, kad Čārlzs bija beidzis savus paskaidrojumus. Iestājās klusums. Saruna notika mistera Frīmena darbistabā Haidparka mājā. Nekas šajā telpā neliecināja par tās saimnieka profesiju. Gar sienām bija sarindotas pienācīgi respektabla izskata grāmatas, tās papildināja Marka Aurēlija krūšutēls (bet varbūt tas bija lords Palmcrstons vannā?), pāris liela izmēra mistisku gravīru — vai tajās attēloti karnevālu vai kauju skati, kas to lai zina, kaut gan kopiespaids par gauži neattīstītu cilvēci, kurai vēl tāls ceļš līdz šīs istabas iemītnieka līmenim, bija radīts itin veiksmīgi.

Misters Frīmens nokremšļojās un lūkojās uz sava rakstāmgalda sarkani zeltīto safjānu; likās, ka tūdaļ viņš paziņos spriedumu; tomēr viņš pārdomāja.

— Kāds negaidīts jaunums! Tik tiešām negaidīts!

Atkal iestājās klusums, kas Čārlzu pa pusei kaitināja, pa pusei uzjautrināja. Viņš saprata, ka tūdaļ dabūs uzklausīt nopietno papucīti. Bet, tā kā viņš pats to bija gribējis, nekas cits neatlika kā vien paciest ieilgušo klusumu un norit neapmierinošo atbildi. Misters Frīmens īstenībā bija reaģējis drīzāk kā tirgonis, nevis kā džentlmenis, jo vispirms viņam bija radušās aizdomas, ka Čārlzs atnācis lūgt lielāku pūru. Misters Frīmens mierīgi varēja atļauties to dot, bet tai pašā brīdī viņam iešāvās prātā drausmīga varbūtība, ka Čārlzs jau no paša sākuma nojautis par tēvoča iespējamām precībām. Un to nu gan misters Frīmens nepavisam nevarēja ciest — ka viņu mēģina apšmaukt svarīgā darījumā, turklāt šai darījumā taču bija iejaukts viņa vislolotākais īpašums.

Beidzot Čārlzs pārtrauca klusumu: — Diez vai jāpiebilst, ka šāds tēvoča lēmums ari man pašam ir pilnīgi negaidīts.

—   Protams, protams.

—    Taču es jutu, ka mans pienākums ir darīt jums to zināmu nekavējoties — un personiski.

—   Šāda rīcība dara jums godu. Un Ernestīne… viņa zina?

—   Viņa bija pirmā, kam es to izstāstīju. Ernestīne, bez šaubām, ir to jūtu varā, ar kurām aplaimojusi mani… — Čārlzs brīdi vilcinājās, tad iebāza roku kabatā. — Es jums atvedu viņas vēstuli. — Viņš piecēlās un nolika vēstuli uz galda, taču misters Frīmens tikai nolūkojās uz to ar savām gudrajām, pelēkajām acīm, nepārprotami aizņemts ar citām domām.

—   Jums vēl joprojām paliek krietni personiskie ienākumi?

—   Nav pamata apgalvot, ka es būtu palaists ar ubaga tarbu kaklā.

—    Bez tam jāņem vērā arī tāda iespēja, ka jūsu tēvocim tomēr neveiksies un viņš paliks bez mantinieka, vai ne?

—   Tieši tā.

—    Kā arī neapstrīdamais fakts, ka Ernestīne neiet pie jums tukšām rokām?

—   Jūs esat ļoti devīgs.

—   Un kādu dienu mani aicinās uz mūža māju.

—   Manu dārgo ser, es…

Augstsirdība bija uzvarējusi. Misters Frīmens piecēlās. — Savā starpā mēs varam to pārrunāt. Būšu pret jums pilnīgi atklāts, manu dārgo Čārlz. Visvairāk man rūp meitas laime. Man nav jāatgādina jums Ernestīnes pūra vērtība. Kad jūs lūdzāt Ernestīnes roku, viens no vissvarīgākajiem apstākļiem, kas noskaņoja mani pret jums labvēlīgi, bija mana pārliecība, ka šī savienība tiks dibināta uz savstarpējas cieņas un saprašanās pamatiem. Man ir jūsu godavārds, ka apstākļu maiņa pārsteigusi jūs kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Pazīstot jūsu morālo stāju, neviens taču neuzdrīkstēsies piedēvēt jums negodīgus nolūkus? Vienīgi tas mani satrauc.

—   Arī mani tas satrauc, ser.

Atkal iestājās klusums. Abi saprata, kas īstenībā ar to pateikts — laulību tagad apvīs ļaunas tenkas. Čārlzu aprunās, ka viņš jau pirms bildinājuma padzirdējis par savu nākotnes izredžu krahu, Ernestīni izsmies, ka viņa palikusi bez titula, ko tik viegli būtu varējusi "nopirkt" citur.

—   Laikam būs jāizlasa vēstule. Lūdzu, atvainojiet mani!

Paņēmis masīvu zelta vēstuļnazi, misters Frīmens atvēra aploksni.

Čārlzs piegāja pie loga un skatījās uz Haidparka kokiem. Aiz pajūgu rindas Beizvoterroudā viņš ieraudzīja kādu meiteni — spriežot pēc izskata, pārdevēju vai apteksni — gaidām uz soliņa pie balustrādes, un, kamēr Čārlzs tā vēroja, pie meitenes pienāca zaldāts sarkanā mundieri. Zaldāts sveicināja — meitene pagriezās. No tāda attāluma meitenes seju nevarēja saskatīt, taču dedzigums, ar kādu viņa pagriezās, liecināja, ka abi ir mīlētāji. Zaldāts satvēra meitenes roku un uz bridi piespieda to sev pie krūtīm. Tika pārmīti daži vārdi. Tad zaldāts paņēma meiteni pie rokas, un abi lēniem soļiem devās uz Oksfordstritas pusi. Vērodams šo nelielo ainiņu, Čārlzs pavisam aizmirsās un iztrūkās, kad pēkšņi viņam līdzās nostājās misters Frīmens ar vēstuli rokā. Misters Frīmcns smaidīja.

—    Es gribētu nolasīt jums, ko viņa raksta postskriptā. — Misters Frīmens uzlika acenes sudraba rāmjos. — "Ja tu kaut mirkli klausīsies Čārlza blēņās, es pierunāšu viņu aizbēgt uz Parīzi." — Misters Frīmens vēsi palūkojās uz Čārlzu. — Tā vien šķiet, ka mums nav izvēles.

Čārlzs vārgi pasmaidīja. — Ja jūs vēlaties vēl kādu laiku apdomāties…

Misters Frīmens uzlika plaukstu pārlieku apzinīgajam uz pleca. — Es teikšu Ernestīnei, ka, pēc manām domām, nelaimē viņas izredzētais pelna vēl vairāk apbrīnas nekā labklājībā. Un man šķiet, ka, jo ātrāk jūs atgriezīsieties Laimridžā, jo labāk.

—   Jūs izrādāt man lielu laipnību.

—   Padarīdams manu meitu tik laimīgu, jūs izrādāt man vēl lielāku. Ne jau visa viņas vēstule sastāv no šādām banalitātēm. — Misters Frīmens paņēma Čārlzu pie rokas un aizveda atpakaļ istabas vidū. — Un, manu dārgo Čārlz… — šī frāze misteram Frīmenam sagādāja acīm redzamu prieku, — es nedomāju, ka nepieciešamība tūdaļ pēc kāzām nedaudz ierobežot izdevumus būtu kaut kas peļams. Bet ja apstākļi… jūs saprotat, ko es gribu teikt.

—   Jūsu rūpes…

—   Ne vārda vairs!

Misters Frīmens izvilka atslēgu saišķi, atvēra galda atvilktni un noglabāja meitas vēstuli, it kā tas būtu svarīgs valsts dokuments,— bet varbūt misters Frīmens gluži vienkārši pazina kalpus nedaudz labāk nekā vairums Viktorijas laika saimnieku. Aizslēgdams atvilktni, misters Frīmens nolūkojās Čārlzā, kuram tagad uzmācās nepatīkama sajūta, it kā viņš būtu kļuvis par algotu ierēdni — tiesa gan, ļoti labi ieredzētu,— kaut kādi nokļuvis šī komercijas giganta varā. Taču ļaunākais bija vēl priekšā; galu galā iespējams, ka ne tikai augstsirdība vien bija noteikusi mistera' Frīmcna laipnību.

—   Vai atļausiet i/mantot izdevību un atklāt jums savu sirdi vēl vienā lietā, kas saistās ar Ernestīni un jums?

Čārlzs pieklājīgi pamāja; misters Frīmens kādu brīdi šķita meklējam īstos vārdus. Viņš diezgan nemierīgi paņēma vēstuļnazi, nolika to vietā, tad piegāja pie loga, kur viņi abi vēl nupat bija stāvējuši. Pēc tam pagriezās.

—    Manu dārgo Čārlz, es uzskatu sevi par veiksminieku itin visās dzīves jomās. Izņemot vienu. — Misters Frīmens turpināja, uzrunādams grīdsegu: — Man nav dēla. — Viņš atkal apklusa, tad vērtējoši uzlūkoja znotu. — Es saprotu, ka komercija jums droši vien šķiet pretīga. Tā nav džentlmeņa nodarbošanās.

—   Tā ir tukša runāšana, ser. Jūs pats esat dzīvs pierādījums tam, ka tas tā nav.

—   Vai jūs patiesi tā domājat? Vai arī pats sakāt tukšus glaimus?

Tēraudpelēkās acis pēkšņi raudzījās ļoti tieši. Čārlzs brīdi apmulsa.

Viņš noplātīja rokas. — Es saprotu to, kas jāsaprot katram domājošam cilvēkam, — komercijas ienesību, tās milzīgo nozīmi mūsu nācijas…

—    O, jā! Tā runā visi politiķi. Viņiem tas jāatzīst, jo no komercijas atkarīgs mūsu valsts uzplaukums. Bet sakiet — vai jums patiktu, ja par jums sacītu, ka jūs esat… tirgonis?

—   Tas nekad nav bijis iespējams.

—   Bet ja nu kļūtu iespējams?

—   Jūs gribat sacīt… ka es…

Beidzot Čārlzs aptvēra, uz kuru pusi sievastēvs stūrē, bet sievastēvs, redzēdams Čārlza pārvērsto ģīmi, steigšus mazliet atkāpās.

—    Es, saprotams, nedomāju, ka jums vajadzētu noņemties ar mana uzņēmuma ikdienas rūpēm. Tas ir direktoru, pārvaldnieku un citu ierēdņu uzdevums. Taču mans uzņēmums plaukst, Čārlz. Nākamgad mēs atvērsim filiāles Bristolē un Birmingemā. Un tas ir tikai sākums. Es nevaru piedāvāt jums' impēriju ģeogrāfiskā vai politiskā nozīmē. Taču esmu pārliecināts, ka vienā jaukā dienā jūs abi ar Ernestīni tiešām mantosiet kaut ko līdzīgu impērijai. — Misters Frīmens sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ. — Kamēr šķita, ka nākotnē jums būs jānodarbojas ar jūsu tēvoča muižas pārvaldīšanu, es nekā neteicu. Bet jūs esat enerģisks, izglītots, ļoti spējīgs…

—   Bet par lietām, ko jūs man tik laipni piedāvājat… es nezinu gandrīz neko.

Ar rokas vēzienu misters Frīmens aizmēza Čārlza iebildumus. — Daudz lielāku nozīmi es piešķiru tādām īpašībām kā krietnums, spēja iekarot cieņu, asredzīgi novērtēt cilvēkus. Un es neticu, ka jums šo īpašību trūktu.

—   Neesmu pārliecināts, vai vispār saprotu, ko īsti jūs ierosināt.

—     Pašlaik neko. Katrā ziņā vienu vai divus gadus jūs būsiet aizņemts ar ģimenes rūpēm. Šajā laikā jūs nevēlēsieties sevi apgrūtināt ar citām darīšanām un interesēm. Bet, ja reiz pienāktu diena, kad jūs… izklaidētu iespēja uzzināt kaut ko vairāk par lielās komercijas pasauli, ko reiz mantosiet ar Ernestīnes starpniecību, nekas nesagādātu man… un, atļaujiet piebilst, arī manai sievai lielāku prieku kā veicināt šo interesi.

—   Es nekādā ziņā negribētu izrādīties nepateicīgs, bet… tas ir, jūsu piedāvājums man šķiet tik neatbilstošs manām dabiskajām tieksmēm… man nav tikpat kā nekādu dotību…

—    Es nepiedāvāju neko vairāk kā sadarbību. Lietišķi izsakoties, iesākumam neko apgrūtinošāku kā laiku pa laikam iegriezties uzņēmuma pārvaldē un iegūt vispārīgu priekšstatu par notiekošo. Manuprāt, jūs būtu pārsteigts, uzzinot, kādiem vīriem esmu uzticējis atbildīgākos posteņus. Jums nekādā ziņā nevajadzētu kaunēties, ka esat ar viņiem pazīstams.

—   Varat man ticēt, ka es vilcinos ne jau sabiedrisku apsvērumu pēc.

—    Tādā gadījumā acīmredzot vienīgi aiz pieticības. Taču šai ziņā, dārgo jaunekli, jūs sevi vērtējat pārāk zemu. Tai dienai, par kuru es ieminējos, reiz jāpienāk… kad manis vairs nebūs šajā pasaulē. Protams, jūs varat atbrīvoties no tā, ko es visu mūžu esmu veidojis. Varat sameklēt labus pārvaldniekus, kuri vadīs uzņēmumu jūsu vietā. Taču es zinu, ko runāju. Labam uzņēmumam nepieciešams enerģisks īpašnieks, tāpat kā labai armijai nepieciešams ģenerālis. Bez viņa vadības kauju neglābs ari visas pasaules labākie karavīri.

Šī glaimojošā salīdzinājuma iespaidā Čārlzs sāka justies kā Jēzus no Nācaretes, klausoties Sātana kārdināšanā. Arī Čārlzs bija izbaudījis tuksnesi, un tas mistera Frimena piedāvājumu padarīja vēl vilinošāku. Taču Čārlzs bija džentlmenis, un džentlmeņi nenodarbojas ar tirdzniecību. Čārlzs meklēja vārdus, kā lai to labāk pasaka, taču veltīgi. Lietišķās sarunās neizlēmība ir vājuma izpausme. Misters Frīmens nekavējoties izmantoja situāciju savā labā.

—    Jūs nekad nepārliecināsiet mani, ka mēs esam cēlušies no pērtiķiem. Šādu viedokli es uzskatu par zaimojošu. Taču es pārdomāju dažus jūsu argumentus, ko jūs izteicāt mūsu nelielās nesaprašanās reizē. Es gribētu, lai jūs atkārtojat, ko jūs teicāt par… kā tur īsti bija… par šīs evolūcijas teorijas nozīmi. Sugām jāizmainās, lai…

—   Lai izdzīvotu. Tām jāpielāgojas apkārtējās vides izmaiņām.

—    Pilnīgi pareizi. Lūk, tam es piekritu! Es esmu divdesmit gadus' vecāks par jums. Vēl vairāk, esmu nodzīvojis mūžu apstākļos, kuros bez .

pielāgošanās, turklāt ļoti veiklas pielāgošanās, katras nākamās dienas prasībām izdzīvot nav iespējams. Citādi iestājas bankrots. Un, zināt, laiki mainās. Mēs dzīvojam strauja progresa laikmetā. Bet progress ir kā mežonīgs kumeļš. Vai nu jūs sēžat tam mugurā, vai ari pakļūstat tam zem pakaviem. Dievs atpestī, es nepavisam negribu teikt, ka džentlmeņa sūtība ir nepietiekams dzīves piepildījums. Tas nemūžam nevar būt. Taču mēs dzīvojam rīcības laikmetā, Čārlz, enerģiskas rīcības laikmetā! Jūs varat apgalvot, ka šīs lietas jūs neinteresē… ir zem jūsu goda. Taču pajautājiet sev — vai jums tomēr nevajadzētu par tām painteresēties? Tas ir viss, ko es ierosinu. Padomājiet par to! Nav nekādas nepieciešamības pieņemt pārsteidzīgu lēmumu. Galīgi nekādas. — Misters Frīmens ievilka elpu. — Ceru, ka jūs nenoraidīsiet manu priekšlikumu uzreiz, bez apdomāšanās?

Ap šo laiku Čārlzs tik tiešām jutās kā neveiksmīgam izmēģinājumam ziedots trusītis, no visiem viedokļiem evolūcijas upuris. Agrākās šaubas par dzīves jēgu atgriezās pārlieku viegli. Tagad Čārlzs nojauta, kā īsti misters Frīmens viņu vērtē: kā sliņķi. Un ko nozīmē mistera Frīmena ierosinājums: viņam jānopelna sievas pūrs! Čārlzs labprāt būtu gribējis paust noraidoši atturīgu attieksmi, taču mistera Frīmena pierunāšanai skanēja cauri sirsnība, radniecības atzīšana. Čārlzs jutās tā, it kā visu mūžu būtu ceļojis pa jaukām kalnienēm un tagad pēkšņi nokļuvis bezgalīgā garlaicības līdzenumā — turklāt, atšķirībā no slavenākā svētceļnieka, Čārlzs saskatīja priekšā vienīgi pienākumu un pazemojumu, nevis laimi un progresu.

Čārlzs sadūšojās un ieskatījās nepacietīgajās, caururbjošajās komersanta acīs.

—   Atzīstos, ka es jūtos nedaudz saguris.

—    Es nelūdzu neko vairāk kā vienīgi to, lai jūs padomātu par šo priekšlikumu.

-— Katrā ziņā. Protams. Ļoti nopietni padomāšu.

Misters Frīmens piecēlās un atvēra durvis. Viņš pasmaidīja. — Ko lai dara, jums laikamnāksics izturēt vēl vienu pārbaudījumu. Misis Frīmena deg nepacietībā uzzināt visas jaunākās Laimridžas tenkas.

Pēc briža abi vīrieši gāja pa platu gaiteni uz lielajām lokveida kāpnēm, no kurām bija pārskatāma milzīgā zāle. Gandrīz viss šeit bija iekārtots atbilstoši tālaika izsmalcinātākās gaumes prasībām. Un tomēr, kāpdams lejup uz gaidošā sulaiņa pusi, Čārlzs izjuta neskaidru pazemojumu — kā lauva greznā būrī. Pavisam negaidīti viņu pārņēma kvēlas ilgas pēc Vinzjetas, pēc turienes "nožēlojamām, arhaiskām" gleznām un mēbelēm, pēc muižas senatnīguma un drošības sajūtas, pēc tās savoirvivre.[28] pati par sevi evolūcijas ideja bija aizraujoša, taču praksē tā šķita ārišķības un vulgaritātes piesātināta, gluži kā svaigi apzeltītās korintiešu kolonnas abpus durvīm, kurās Čārlzs un viņa mocītājs uz bridi apstājās — "misters Čārlzs Smitsons, kundze" —, iekams gāja iekšā.

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA

Agri vai vēlu — zelta laikmeta tikumus Varbūt neviļus pārņemšu. Vairs nedz ceru, nedz ticu es. Mana seja taps stinga, sirds cieta kā akmens kļūs. Krāpšu, krāps mani, es miršu? Kas zina! Pīšļi un putekļi mēs.

TF.NISONS. "Moda" (1855)

Kad Čārlzs beidzot izkļuva ārā uz Frimenu savrupmājas platajām kāpnēm, pilsētā jau valdīja krēsla, gāzes lukturu liesmiņas un spirdzinošs vēsums. Gaisā plīvoja viegla dūmaka — pavasarīgā zaļuma smarža, kas vēdīja no parka otrpus ielas, sajaukusies ar vecajiem, labajiem sodrējiem. Čārlzs ievilka plaušās šo Londonas gaisu un nolēma iet kājām. Pasūtītā kariete tika atlaista.

Čārlzs gāja bez stingri noteikta mērķa, aptuveni uz Sentdžeimsa parka un sava kluba pusi, — vispirms gar masīvajām Haidparka margām, kas tikai pēc trim nedēļām sagrūs no pūļa spiediena (Čārlza nesenajam sarunu biedram šausmās noraugoties), pasteidzinot lielā Reformu likumprojekta pieņemšanu. Tad Čārlzs nogriezās uz Pārkleinu. Taču satiksmes drūzma šeit bija neciešama. Viktorijas laika sastrēgumi bija tikpat nejēdzīgi kā mūsējie, turklāt krietni trokšņaināki, jo ikviens karietes ritenis bija apkalts ar dzelzs stīpu, kas čirkstēja uz granīta bruģakmeņiem. Čārlzs nogriezās sāņus, cerēdams iziet pa taisnāku ceļu, un ienira pašā Meifēras sirdī. Migla sabiezēja — ne gluži necaurredzama, taču pietiekami, lai Čārlzam viss notiekošais izliktos kā sapnis, it kā viņš būtu ieradies no citas planētas, it kā viņš būtu Kandids, tikls pret visu, izņemot nepārprotamus izskaidrojumus, it kā viņam pēkšņi būtu zudusi ironijas spēja.

Zaudēt šo būtisko psihes spēju bija tikpat kā staigāt kailam, un tas varbūt vislabāk raksturo Čārlza izjūtas. Tagad viņš vairs lāgā nesaprata, kas īsti viņu trencis pie Ernestīnes tēva,— šo lietu taču itin mierīgi varēja nokārtot ar vēstules starpniecību. Paša pārliecīgā sīkumainība Čārlzam tagad šķita absurda tāpat kā visa šī pļāpāšana par trūkumu, par nepieciešamību ierobežot izdevumus… Tais laikos, īpaši šādos miglainos vakaros, pārtikušākie londonieši brauca karietēs; ja kāds gāja kājām, tas bija nabags. Tāpēc gandrīz visi gājēji, ko Čārlzs pa ceļam sastapa, bija no zemākajiem slāņiem: kalpi, kas strādāja lielajos Meiferas namos, ierēdņi, veikalu strādnieki, ubagi, ielu slaucītāji (zirga virskundzības laikā daudz izplatītāka profesija nekā tagad), sīktirgotāji, ielaspuikas, prostitūtas. Čārlzs zināja, ka ikvienam no viņiem simt mārciņu gadā būtu vesela

bagātība, turpretim Čārlzs tikko bija žēlots, ka viņam, lūk, jāknapinoties ar divdesmit piecas reizes lielāku summu.

Čārlzs nebūt nebija agrīns sociālists. Savu privileģēto ekonomisko stāvokli viņš neuztvēra kā morālu netaisnību, jo visādā citādā ziņā nemaz nejutās privileģēts. Pierādījums bija ļaudis visapkārt. Vairums garāmgājēju un pretimnācēju nemaz nešķita neapmierināti ar savu likteni, protams, neņemot vērā ubagus, bet viņiem jau bija jāizskatās nožēlojamiem, lai gūtu kādu peļņu. Turpretim Čārlzs patiešām bija nelaimīgs — atstumts un nelaimīgs; viņš juta, ka milzīgās prasības, ko izvirza džentlmeņa sabiedriskais stāvoklis, ir kā masīvās bruņas, kuras bija vainojamas tik daudzu seno ķirzakveidīgo bojāejā. Iztēlojoties izmirušos briesmoņus, Čārlza solis kļuva gausāks. Beigu beigās viņš aizklīda līdz nelielu veikaliņu rindai un apstājās pavisam — nabaga dzīvā fosilija, kurai visapkārt kā dīķa amēbas mikroskopā nepacietīgi ņudzēja žirgtākās un labāk pielāgojušās dzīvības formas.

Divi leijerkastnieki sacentās viens ar otru un bandžo spēlmanis — ar abiem. Gāja vaļā tirgošanās ar kartupeļu biezeni, cūkgaļas šķēlēm ("penijs par šķēli, ka norit var mēli!"), ceptiem kastaņiem. Sieviņa ar sērkociņiem, vēl viena — ar narcišu grozu. Zvejnieki, ielu mazgātāji, atkritumu savācēji ar benītēm un mehāniķi ar četrstūrainām naģenēm galvā, un vesela varza skrandaiņu, kas satupuši uz namu kāpnītēm un ietves malām vai atslējušies pret kariešu stabiem kā tādi sīki maitasputnēni. Kāds zeņķis pārtrauca sildošo mīņāšanos — tāpat kā vairums ielaspuiku, viņš bija baskājis —, lai šīs dzīvi kūsājošās skatuves kulisēs spalgi, brīdinoši uzsvilptu bilžu pārdevējam, kurš, vicinādams žūksni krāsainu novilkumu, metās uz Čārlza pusi.

Čārlzs steigšus novērsās un meklēja glābiņu kādā tumšākā ieliņā. Viņam nopakaļ noskanēja griezīgā balsī izkliegtas ironiskas rindas no tai gadā populāras ielas dziesmiņas:

Kur kavējies, lord Marmadjūk? Iekodīsim kopā abi Un pēc krūzes branga alus Mēs ramtai, radirī, ramtai, radirī, Ramtai, radirī, ūūū. 1

Dziesmiņa atgādināja Čārlzam — kad viņš beidzot izmuka no šīs balss un ņirgām, kas to pavadīja,— vēl vienu būtisku Londonas iezīmi, ne tik taustāmu kā sodrēji, taču tikpat nepārprotamu,— grēka gaisotni. Ne tik daudz nožēlojamo ielasmeitu pēc, kuras pavadīja Čārlzu skatieniem, tomēr neuzdrošinādamās uzmākties (Čārlzs pārāk nepārprotami bija smalks kungs, bet viņas tēmēja uz pieticīgāku laupījumu), cik aiz milzīgās pilsētas vispārējā bezpersoniskuma, sajūtas, ka slepenībā te var notikt itin viss.

Laimridža bija daudzu vērīgu acu pilsētiņa, turpretim Londona bija akla. Čārlzu neviens pat neievēroja. Viņš bija neredzams, viņš neeksistēja, un tas radīja brīvības izjūtu, taču briesmīgu izjūtu, jo īstenībā viņš brīvību bija zaudējis,— īsi sakot, Čārlzs pārdzīvoja vēl vienu Vinzjetu. Visa dzīve bija pagalam, un it viss to atgādināja.

Čārlzam garām aizsteidzās vīrietis un sieviete, sarunādamies franciski,— franči. Čārlzu pārņēma vēlēšanās, kaut viņš būtu Parīzē — kaut kur ārzemēs… ceļojumā. Jau atkal! Ja vien es spētu izbēgt, ja vien es spētu izbēgt… Čārlzs visu laiku murmināja, tad— pārnestā nozīmē — saslējās, nopurinādams savu nepraktiskumu, romantismu, bezatbildību.

Čārlzs pagāja gar staļļiem — tie tolaik vēl nebija pārbūvēti par modemiem, elegantiem namiņiem, bet ar lielu troksni kalpoja savam sākotnējam mērķim: zirgi tika sukāti un spodrināti, ekipāžas stumtas ārā, zirgi atmuguriski stīvēti iekšā ilksīs; kāds kučieris, skaļi svilpodams, mazgāja kariešu durtiņas; te pilnā sparā notika gatavošanās vakara darba cēlienam. Čārlzam iešāvās prātā pārsteidzoša doma: apakšslāņi slepus ir laimīgāki par augšslāņiem. Apakšslāņi nebūt nav grūti stenoša bāze zem bagātnieku muļķīgajām pārmērībām, kā to cenšas iegalvot radikāļi, bet drīzāk gan laimīgi parazīti. Čārlzs atcerējās, ka pirms pāris mēnešiem Vinzjetas parkā bija uzgājis ezi. Viņš bija piebikstījis ezim ar nūju, un tas bija saritinājies kamolā, atsegdams starp adatām veselu mākoni iztramdītu blusu. Čārlzs bija tik aizrautīgs dabas pētnieks, ka šo divu pasauļu līdzāspastāvēšana viņam izraisīja drīzāk apbrīnu nekā riebumu; šobrīd viņš jutās pietiekami nomākts, lai saprastu, kas šajā gadījumā ir ezis — dzīvnieks, kura vienīgā aizsardzības iespēja ir gulēt kā beigtam un sasliet savas adatas — savu aristokrātisko izsmalcinātību.

Pēc mirkļa Čārlzs nonāca pie saimniecības preču tirgotavas un caur logu nolūkojās, kā pārdevējs ar katliņu galvā un kokvilnas priekšautu priekšā pie letes noskaita sveces desmit gadus vecai meitenītei — tā vērīgi sekoja līdzi ar acīm, pirkstiņos sažņaugusi jau laikus uz augšu pastieptu pensu samaksai.

Tirdzniecība. Komercija. Čārlzs piesarka, atcerēdamies Frīmena piedāvājumu. Tagad viņš saprata— šis ierosinājums bijis domāts kā apvainojums, nicinājums pret viņa kārtu. Frīmenam vajadzēja zināt, ka

Čārlzs nemūžam nespēs kļūt par komersantu, strādāt par veikalnieku. Vajadzēja vēsā toni noraidīt priekšlikumu, tiklīdz tas tika izteikts, bet kā lai Čārlzs to izdarītu, ja visai viņa bagātībai jānāk no šī paša avota? Un te nu mēs esam tikuši līdz Čārlza īstajam neapmierinātības cēlonim — viņš jutās nopirkts Ernestīnei par vīru, sievastēvam par marioneti. Kas par to, ka viņa aprindās šādas precības bija gluži parasta lieta — jau kopš tiem laikiem, kad par pilnīgi pieņemamu laulību uzskatīja oficiālu nolīgumu, kurš ne vīru, ne sievu neapgrūtināja ar īpašas savstarpējas cieņas izrādīšanu ārpus šī darījuma ietvariem: nauda pret titulu. Taču Čārlza laulībai vajadzēja būt šķistai un svētai savienībai, kristīgai ceremonijai tīras mīlestības, nevis tīru ērtību vārdā. Pat ja viņa paša attieksme būtu ciniska, viņš zināja — Ernestīne nemūžam nepieļaus, ka viņu laulībā mīlestībai tiktu ierādīta otršķirīga nozīme. Ernestīne allaž gribēs būt droša, ka Čārlzs mīl viņu un tikai viņu vienīgo. No tā izrietētu viss pārējais: Čārlza pateicība par Ernestīnes naudu, morālā šantāža, lai piespiestu viņu kļūt par partneri.

Un, it kā liktenīgas burvestības vadīts, Čārlzs iznāca uz ielas stūra. Tumšas sānicliņas galā atmirdzēja augsta fasāde; Čārlzam bija licies, ka viņš atrodas netālu no Pikadilli, taču šī zeltītā pils brūnā skudrupūžņa malā bija vairāk uz ziemeļiem, un Čārlzs saprata, ka zaudējis orientāciju un nokļuvis Oksfordstrītā… pie tam liktenīgas sakritības pēc tieši tajā Oksfordstrītas posmā, kuru aizņēma mistera Frimena milzīgais veikals. Kā magnētiska spēka vilkts Čārlzs gāja pa ieliņu uz veikala pusi, iznāca Oksfordstrītā, un dzelteni joslotais milzenis (veikala logos nesen bija ielikts modernais skatlogu stikls) kļuva redzams visā godībā— pilni plaukti kokvilnas, mežģiņu, apģērbu, auduma baķu. Daži cilindri un vītnes bija tik koši, tik nouveau riche[29] , ka arī gaiss visapkārt gandrīz vai šķita jauno anilīnkrāsu piesātināts.

Pie katras preces bija piesprausta balta kartīte ar cenu.

Veikals joprojām bija atvērts, un cilvēki staigāja iekšā ārā pa durvīm. Čārlzs mēģināja iztēloties sevi ieejam pa šīm durvīm… bet tas nu bija par daudz! Tad jau drīzāk Čārlzs mainītos vietām ar ubagu, kurš tupēja tepat līdzās.

Ne jau tik vien tās bēdas, ka veikals Čārlza acīs pārstāja būt tikai muļķīgs joks, tāls kā zelta raktuves Austrālijā, gandrīz nereāls. Tagad tas pletās Čārlza priekšā visā savā varenībā: milzu mašinērija, behemols, gatavs aprīt un sagremot visu, kas patrāpītos tuvumā. Iespēja tik viegli iegūt šo gigantisko celtni un vēl citas līdzīgas piedevām, ar visu zeltu un

' Jaunbagāli (fr.). 246

varu, ko tās iemiesoja, ļoti daudziem pat tolaik būtu likusies kā paradīze zemes virsū. Tomēr, stāvēdams uz ietves iepretim veikalam, Čārlzs aizvēra acis, it kā gribēdams uz mūžīgiem laikiem izdzēst to no savas apziņas.

Tiesa, Čārlza nepatikā bija kaut kas nekrietns — parasts snobisms, pieļaujot, lai senči spriež un rīkojas viņa vietā. Slinkums: bailes no darba, vienmuļības, nepieciešamības iedziļināties sīkumos. Gļēvums: jo Čārlzs, kā jūs droši vien būsiet ievērojuši, baidījās no citiem cilvēkiem, īpaši no zemāko kārtu pārstāvjiem. Čārlzam kļuva slikti, jau iedomājoties vien, ka vajadzētu uzturēties starp visām šīm rēgainajām ēnām, kuras viņš redzēja ielas otrā pusē drūzmējamies ap skatlogiem un staigājam iekšā un ārā pa durvīm. Par to nevarēja būt ne runas!

Taču Čārlza nepatikā bija arī kas cildens— apziņa, ka dzīšanās pēc naudas nevar būt dzīves piepildījums. Nu labi, Čārlzs nekad nekļūs par Darvinu vai Dikcnsu, par izcilu mākslinieku vai zinātnieku; labākajā gadījumā viņš būs diletants, trans — sauciet, kā gribat, — kurš ļauj strādāt citiem, pats nekā nedodams pretī. Taču savas niecības apziņa uz brīdi atgrieza Čārlzam dīvainu pašcieņu, sajūtu, ka, izvēlēdamies niecības daļu, no visa atteikdamies, paturēdams tikai savas adatas, viņš saglabājis pēdējo džentlmeņa patvērumu — gandrīz vai pēdējās brīvības paliekas. Šī atziņa Čārlzam kļuva pilnīgi skaidra: ja es jebkad speršu kāju šai vietā, cauri būs ar mani.

Jums, iespējams, šķiet, ka šī ir tālas pagātnes dilemma, un es nebūt netaisos izvirzīt apsūdzību Džentlmenim, sugai, kura 1969. gadā bija daudz tuvāk izmiršanai, nekā tajā senpagājušā aprīļa vakarā spēja paredzēt pat Čārlza pesimistiskā iztēle. Nāve nav lietu dabā, tā ir lietu daba. Taču mirst forma. Saturs saglabājas. Līdztekus šai mainīgo formu virknei, ko mēs dēvējam par eksistenci, turpinās īpaša pēcnāves dzīve. Labākās viktoriāņu aristokrāta — džentlmeņa īpašības mēs varam pagātnē sazīmēt izsmalcinātajos viduslaiku bruņiniekos un preux chevalierskā arī nākotnē — modernajos aristokrātos, sugā, kuru dēvējam par zinātniekiem, jo upe neapšaubāmi plūdusi šajā virzienā. Citiem vārdiem sakot, ikvienai kultūrai, lai cik tā antidemokrātiska vai nolīdzinoša, nepieciešama savdabīga paškontrolējoša ētiskā elite, kura ievēro īpašus uzvedības likumus, daži no kuriem pat var izrādīties gluži neētiski, tādējādi nolemjot šo formu neizbēgamai bojāejai, kaut gan tās dziļākais mērķis ir vērtīgs: kalpot par struktūru un pasargāt nākamībai savas sūtības labākās izpausmes.

Jūs varbūt saskatāt gaužām maz līdzības starp 1267. gada Čārlzu ar viņa jaunmodīgajām franču iedomām par šķīstību un dzīšanos pēc svētā Grāla kausa, starp 1867. gada Čārlzu ar viņa riebumu pret tirdzniecību un mūsdienu Čārlzu, datorzinātnieku, kas ir kurls pret mīkstčaulīgo humānistu brēcieniem, kuri tikko apjautuši savu tukšvārdību. Taču līdzība pastāv: ikviens no viņiem noraidīja vai noraida priekšstatu par dzīves jēgas meklēšanu privātīpašumā, vai nu tas būtu sievietes augums, augsta peļņa par katru cenu vai tiesības noteikt progresa gaitu. Zinātnieks vienkārši ir kārtējā forma, un arī tā tiks nomainīta.

Tieši te slēpjas Jaunās Derības mita par kārdināšanu tuksnesī lielā un mūžam aktuālā nozīme. Nevienam, kam dota iztēle un izglītība, netiek aiztaupīts arī tuksnesis un — agrāk vai vēlāk — kārdināšana. Šāda cilvēka atraidījums var būt muļķīgs, taču tas nekad nav ļauns. Jūs nesen atteicāties no vilinoša piedāvājuma lietišķajā komerczinātnē, lai turpinātu savu akadēmisko izglītību? Jūsu pēdējā izstāde nebija tik ienesīga kā iepriekšējā, bet jūs tik un tā esat nolēmis saglabāt savu jauno stilu? Jūs tikko pieņēmāt kādu lēmumu, ignorēdams savu personisko labumu, savas īpašnieka intereses? Tad nesakiet, ka Čārlza apsvērumi ir vienkārša iztapšana tukšam snobismam! Saskatiet Čārlzā to, kas viņš ir: cīnītājs pret vēstures gailu. Kaut arī pats to neapzinās.

Čārlza rīcību noteica kaut kas vairāk par parastu cilvēcisku instinktu saglabāt personisko idenlitāti: daudzi pārdomu, šaubu, sevis iepazīšanas gadi. Čārlzam šķita, ka no viņa prasa, lai viņš samaksā ar visu savu pagātni, ar visu labāko agrākajā Čārlzā; viņš nespēja noticēt, ka viss, pēc kā viņš tiecies, izrādījies nevērtīgs, lai ari pūles samērot īstenību ar sapni bijušas veltīgas. Čārlzs bija mēģinājis izprast dzīves jēgu, vēl vairāk, viņš ticēja — nabaga nelga —, ka brīžiem to gandrīz jau atskārtis. Vai tad viņš vainīgs, ka viņam trūka talanta pavēstīt par šo atskārsmi citiem cilvēkiem? Ka vienaldzīgam vērotājam viņš bija un palika bezcerīgs diletants, pašdarbnieks? Čārlzs vismaz bija sapratis to, ka dzīves jēga nav meklējama Frīmena veikalā.

Taču visam pamatā, vismaz Čārlza gadījumā, bija doktrīna par to, ka izdzīvo vislabāk pielāgojušies, īpaši tai nozīmē, ko tonakt Laimridžā Čārlzs bija tik optimistiski apspriedis kopā ar Groganu: ka pašanalīzes spēja cilvēkam dota kā sevišķa privilēģija pielāgošanās cīņā. Abi vīri šai apstāklī bija saskatījuši pierādījumu, ka cilvēka brīvā griba nav apdraudēta. Ja arī bija nepieciešams mainīties, lai izdzīvotu, — to atzina pat Frimens,— tad vismaz paņēmienu izvēle palika paša ziņā. Tiktāl par teoriju — praksē Čārlzam šobrīd vēlās virsū pavisam kas cits.

Viņš bija iekritis lamatās. Neiespējami, tomēr viņš bija iekritis.

Kādu brīdi Čārlzs cīnījās zem milzīgās laikmeta nastas, tad viņu sāka kratīt drebuļi, ledains niknums līdz kaulam pret misteru Frimenu un visu frīmenisko.

Čārlzs pamāja ar spieķi garāmbraucošam ormanim. Ticis iekšā, viņš atslīga appclējušā ādas sēdeklī un aizvēra acis, un smadzenēs viņam iznira mierinošs tēls. Cerība? Drosme? Izlēmība? Domāju, ka ne. Čārlzs redzēja kausu piena punša un pinti šampanieša.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Nu. un kas par to. ja es esmu prostitūta, kāda tur sabiedrībai daļa, ka tā noķengā mani? Vai tad es esmu kaut ko dabūjusi no sabiedrības? Ja esmu riebīga čūla sabiedrības miesā, vai tad slimības cēloņi nav meklējami sapuvušajā ķermenī? Vai tad es neesmu lās likumīgais bērns, bet kaut kāda atradene, ser?

No vēstules avīzei The Tinies (1858. gada 24. februārī)'

Varētu domāt, ka piena punšs un šampanietis nav nekāds filozofisks atrisinājums tādām dvēseles mokām, taču Kembridžā šie dzērieni tika ieteikti pret visām zināmajām problēmām, un, kaut gan kopš universitātes beigšanas Čārlzs ar problēmām bija iepazinies daudz pamatīgāk, labāku līdzekli pret tām viņš nebija atradis. Par laimi, viņa klubs, tāpat kā daudzi citi angļu džentlmeņu klubi, bija izveidots, ņemot vērā vienkāršo un ienesīgo patiesību, ka studiju gadi ir paši labākie cilvēka mūžā. Klubā bija pieejami visi bagātas koledžas jaukumi bez nevajadzīgiem traucēkļiem (tādiem kā kuratori, dekāni un eksāmeni). īsi sakot, klubs izdabāja pusaudzim vīrietī. Un piedevām tur varēja dabūt lielisku piena punšu.

Sagadījās, ka pirmie kluba biedri, ko Čārlzs sastapa, iegriezies smēķētāju istabā, bija ari viņa kādreizējie studiju biedri; viens bija bīskapa jaunākais dēls, jauneklis ar sliktu slavu, sava tēva negods. Otrs bija tas, par ko Čārlzs vēl nesen bija cerējis kļūt: baronets. Piedzimis ar brangu gabalu Nortamberlendas azotē, sers Tomass Bērgs bija izrādījies pārāk stabila klints, lai vēstures vēji spētu to izkustināt. Viņa senču nodarbes kopš neatminamiem laikiem bija medīšana, šaušana, pļēgurošana un jāšanās, un Tomass tās turpināja senču cienīgā garā. Godīgi sakot, tieši Tomass bija barvedis tai sliktajai kompānijai, kurā bija nokļuvis Čārlzs, mācīdamies Kembridžā. Tomasa dēkas gan Mītona, gan Kazanovas stilā bija plaši pazīstamas. Vairākkārt viņu mēģināja izslēgt no kluba, taču Tomass piegādāja klubam ogles no savām raktuvēm par tādu cenu, kas praktiski pārvērta tās dāvanā, tāpēc virsroku vienmēr paturēja nosvērtākie prāti. Bez tam Tomasa dzīvesveidā bija kaut kas patiess. Viņš grēkoja bez kautrēšanās, bet ari bez liekuļošanas. Tomass izturējās augstsirdīgi pret

' Amora piezīme. Ar šīs slavenās un neslēpti sarkastiskās vēstules saturu — vēstuli it kā rakstījusi veiksmīga prostitūta, bet ticamāk — kāds Henrijam Meijū līdzīgs cilvēks,— var iepazīties "Viktorijas zelta laikmeta dokumentos".

citu trūkumiem: puse no kluba jaunākajiem biedriem savā reizē bija aizņēmušies no viņa naudu— un Tomasa aizdevumi bija džentlmeņa aizdevumi, bezgalīgi pagarināmi un bez procentiem. Tomass vienmēr bija pirmais, kad vajadzēja slēgt derības — vienalga, par ko, — un savā ziņā viņš atgādināja visiem, izņemot neglābjamos atturībniekus, viņu pašu trakulīgākos gadus. Tomass bija maza auguma, drukns, allaž piesārtis no vīna un vēja, un viņa acis izstaroja brīnišķīgu nevainību, sātanismā kritušo piedauzīgo vaļsirdību. Šīs acis piemiedzis, ieraugot ienākam Čārlzu.

—   Čārlij! Sasodīts, ko tad tu te dari ārpus ģimenes sprosta?

Čārlzs pasmaidīja, ne bez zināma vārga truluma. — Labvakar, Tom!

Nataniel, kā sviežas? — Kūpinādams mūžīgo cigāru, dadzis nelaimīgā bīskapa acī pacēla ļenganu roku. Čārlzs pievērsās baronetam: — Pagaidām esmu atlaists pret godavārdu. Mīļais meitēns Dorsetā ņem peldes.

Toms piemiedza aci. — Kamēr tu ņem uz krūti un medī jaunas brūtes? Bet es esmu dzirdējis, ka viņa esot šīs sezonas roze. Nats teica. Zini, viņš ir gluži zaļš no skaudības. Sasodītais Čārlijs, viņš saka. Labākā meiča un labākā partija— tas nav godīgi! Vai ne, Nat? — Nebija noslēpums, ka bīskapa dēlam allaž trūkst naudas, un Čārlzs nojauta, ka viņu apskauž ne jau Ernestīnes daiļuma dēļ. Kad sākās šādas runas, Čārlzs deviņos gadījumos no desmit pārcēlās pie avīžu galda vai pie kāda mazāk uzmācīga paziņas. Bet šoreiz viņš palika. Labs ir — iemetam pa punšam un dzirkstošajam? Lai notiek! Čārlzs apsēdās pie viņiem.

—   Un kā klājas augsti godātajam tēvocim, Čārlz? — Sers Toms atkal piemiedza aci, bet tas jau viņam bija dabā, tāpēc apvainoties nebija iespējams. Čārlzs nomurmināja, ka tēvoča veselība esot lieliska.

—    Un kā viņam ar medību suņiem? Pavaicā, vai viņam gadījumā nevajag pāris izcilu nortambcrlcndiešu. Tīrie eņģeļi, kaut arī to saku es, viņu audzētājs. Tornādo — tu taču neesi aizmirsis Tornādo? Viņa mazbērniņi. — Kādu vasaru Tomādo bija slepeni mitinājies sera Toma istabā Kembridžā."

—   Atceros, atceros. Manas potītes arī atceras.

Sers Toms atplauka platā smaidā. — Jā, tu viņam patiki! Vienmēr koda tiem, ko mīlēja. Vecais labais Tornādo— lai Dievs mielo viņa dvēseli! — Un Toms tik strauji iztukšoja punša glāzi, ka abiem pārējiem bija jāsmejas. No viņu puses tas bija nežēlīgi, jo Toma skumjas bija pilnīgi patiesas.

Šādi pļāpājot, pagāja divas stundas— un tika izdzertas vēl divas pudeles šampanieša un vēl viens kauss punša, un apēsta karbonāde, un notiesātas nieres (džentlmeņu trijotne pārcēlās uz ēdamzāli), ko savukārt vajadzēja kārtīgi apslacīt ar sarkanvīnu, bet tam pa virsu prasījās pāris karafes portvīna.

Sers Toms un bīskapa dēls bija rūdīti dzērāji un spēja turēt vairāk nekā Čārlzs. Ārēji viņi pēc otrās karafes izskatījās pilnāki. Taču īstenībā, kaut arī, no malas raugoties, Čārlzs šķita skaidrā, bet viņi — noreibuši, salīdzinošā dzēruma pakāpe bija pilnīgi pretēja, un tas kļuva redzams, tiklīdz viņi izmeimuroja no ēdamzāles, lai, kā miglaini izteicās sers Toms, dotos nelielā izbraucienā pa pilsētu. Tieši Čārlzs jutās nedrošs uz kājām. Viņš vēl nebija gluži zaudējis kaunu, un nez kādēļ viņam likās, ka viņu vērīgi uzlūko mistera Frīmena tēraudpelēkās acis, kaut gan šajā klubā nemūžam neielaistu cilvēku, kam tik ciešs sakars ar tirdzniecību kā misteram Frīmenam.

Čārlzam palīdzēja uzstīvēt apmetni, iespieda rokās cepuri, cimdus un spieķi, un viņš drīz vien atģidās, spirgtajā āra gaisā (dūmaka nebija sabiezējusi par gaidāmo miglu, bet nebija arī izklīdusi) apjauta, ka ncatņemdamies blenž ģerbonī uz sera Toma pilsētas karietes durtiņām. Atkal sāpīgi iedzēla Vinzjeta… bet tad ģerbonis sasvērās uz Čārlza pusi, Čārlzu satvēra aiz rokām, un pēc mirkļa viņš atskārta, ka sēž blakus seram Tomam un iepretim bīskapa dēlam. Čārlzs nebija tik pilnā, lai nemanītu, ka draugi samirkšķinās, taču pietiekami noreibis, lai nevaicātu, ko šī samirkšķināšanās nozīmē. Čārlzs iegalvoja sev, ka viņam vienalga. Viņš bija priecīgs, ka ir iedzēris, ka viss mazliet peld, ka viss, kas noticis un vēl notiks, kļuvis galīgi vienaldzīgs. Čārlzs juta milzīgu vēlēšanos pastāstīt tiem abiem par misis Bellu Tomkinsu un par Vinzjetu, bet arī tam viņš vēl nebija pietiekami pilnā. Kungs paliek kungs, kaut grāvī guļ! Čārlzs pievērsās Tomam:

—   Tom… Tom, vecais blēdi, tu esi trakoti veiksmīgs puisis!

—   Ari tu tāds esi, Čārlij, veco 7 ēn! Mēs visi esam trakoti veiksmīgi puiši.

—   Uz kurieni mēs braucam?

—   Uz turieni, kur parasti brauc trakoti veiksmīgi puiši jautri pavadīt vakaru. Vai ne, Nat?

Iestājās klusums, un Čārlzs nesakarīgi centās apjēgt, uz kuru pusi viņi dodas. Draugi atkal samirkšķinājās, bet šoreiz viņš to nepamanīja. Apziņa lēnām fiksēja galveno domu sera Toma pēdējā teikumā. Čārlzs nopietni pārjautāja:

—   Jautri pavadīt vakaru?

Mēs braucam pie vecās labās Terpsikoras kundzes, Čārlij. Uz aizlūgumu mūzu svētnīcā — tu taču zini.

Čārlzs blenza bīskapa dēla smaidīgajā ģīmī.

—   Svētnīcā?

—   Tā saucamajā, Čārlij.

—    Metafora. Puella[30] , ko sauc par Venēru,— iestarpināja bīskapa dēls.

Čārlzs blenza viņos, tad īsi pasmaidīja. — Lieliska ideja. — Bet tad atkal sāka nopietni lūkoties ārā pa logu. Viņš juta, ka vajadzētu apturēt karieti un novēlēt draugiem labunakti. īsā apskaidrības mirklī Čārlzs atcerējās, kāda bija šo puišu reputācija. Tad nez no kurienes viņa acu priekšā iznira Sāras seja — nolaistiem plakstiņiem tā tiecās viņam pretim, skūpsts… tik daudz brēkas par neko! Čārlzs saprata, kas vainojams visās viņa nelaimēs: viņam vajadzīga sieviete, dzimumsakars. Čārlzam bija nepieciešams iztrakoties līdz pēdējam, tāpat kā reizēm viņam bija nepieciešams šķīstīties. Viņš aplaida skatienu visapkārt, palūkojās uz seru Tomu un bīskapa dēlu. Pirmais bija izpleties pa visu karietes kaktu, otrs sacēlis kājas uz sola. Cilindri abiem turējās galvās šķībi un grīļīgi. Šoreiz samirkšķinājās visi trīs.

Drīz vien viņi iekļuva kariešu straumē, kas plūda uz to Viktorijas laika Londonas daļu, kuru mēs diezgan neizprotamā kārtā — ņemot vērā tās daudzējādā ziņā centrālo nozīmi —esam izmetuši no laikmeta ainas: šī rajona cienīgākajās ielās (Heimārketā un Rīdžentstrītā) bija kazino (drīzāk satikšanās vietas, nevis azartspēļu zāles), kafejnīcas, "cigāru dīvāni", bet visās tuvākajās sānieliņās— bordeļi gandrīz nepārtrauktā rindā. Mūsu trijotne pabrauca gar slaveno Heimārketas austeru veikaliņu un zem milzīgās izkārtnes "Omāri, austeres, marinēti un žāvēti laši", kuras spilgtais sarkanums un misiņš valdonīgi izcēlās uz apkārtējā fona, gar ne mazāk slaveno Karalisko Alberta kartupeļu bodīti, kurā saimniekoja Hans — īsts hans Londonas cepto kartupeļu tirgoņiem. Viņi brauca garām (un bīskapa dēls izvilka lorneti no zamšādas futrāļa) Neprāta meitu bariņiem: gan dižajām palaistuvēm karietēs, gan necilākajām pulciņos uz ielu stūriem… sākot ar mazām, pieticīgām bālģīmēm no mades preču bodītēm un beidzot ar liela auguma sarkanvaidzīgiem sievišķiem. Krāsu un fasonu jūra —jo šeit bija atļautas neiedomājamas lietas. Sievietes, ģērbušās kā Parīzes laivinieki — cilindros un biksēs —, kā jūrnieki, kā senjoritas, kā Sicīlijas zemnieces,— it kā uz ielas pilnā sastāvā būtu izbiruši visi tuvējie balagāni. Daudz pelēcīgāki izskatījās klienti — skaita ziņā līdzvērtīgs vīriešu pūlis, kas spieķiem rokās un cigāriem mutēs vērtēja tāvakara talantus. Un Čārlzam,

lai gan viņš izjuta vēlēšanos, kaut nebūtu tik daudz dzēris, jo viņam visu nācās aplūkot divreiz,— tas šķita kaut kas lielisks, priecīgs, dzīvs un — galvenais — nefrimenisks.

Man ir aizdomas, ka īstā Terpsikora diez vai ņemtu savā paspārnē to kompāniju, kurā pēc minūtēm desmit iekļāvās mūsu trijotne,— un viņi nebija vienīgie. Vēl kādi seši vai septiņi jauni vīrieši un pāris vecāku — starp tiem Čārlzs sazīmēja Lordu palātas pīlāru — sēdēja pēc visstingrākajām Parīzes gaumes prasībām iekārtotajā lielajā salonā, kurā varēja nokļūt pa šauru un trokšņainu ieliņu, kas veda no Heimārketas centra. Lustrām apgaismotās zāles galā bija neliela skatuvīte, aizvilkta ar tumšsarkaniem aizkariem, uz kuriem bija izšūti divi zeltītu satīru un nimfu pāri. Viens no satīriem nepārprotami gatavojās aplaimot savu gani, otrs tikko bija to izdarījis. Virs priekškara uz zelta vinjetes melniem burtiem bija uzrakstīta Carmina Priapea XLIV.

Velle quid hatic dicas, quamvis sim ligneus, hastam,oscula dat medio si qua puella mihi? augure non opus est: "in me" mihi credite, dixit "utetur veris viribus hasta rudis."

Dzimumtēmai bija veltītas vairākas pusloksnes formāta gravīras zeltītos rāmjos, kuras karājās starp aizkaru aizsegtajiem logiem. Kāda meitene atrisušiem matiem, ģērbusies tādā naktskreklā kā Kamargo, jau iznēsāja gaidošajiem džentlmeņiem Rēderera šampanieti. Dibenplānā pamatīgi sasmiņķējusies, taču piedienīgāk ģērbusies dāma tā ap piecdesmit klusi pārlaida skatienu savai klientūrai. Viņas profesija gan bija pavisam citāda nekā misis Endikotai Eksiterā, bet spriest viņa sprieda ļoti līdzīgi — tiesa, viņas vērtējums bija izteikts drīzāk ginejās nekā šiliņos.

Tās izdarības, kas norisinājās vēlāk, laika gaitā acīmredzot izmainījušās mazāk nekā jebkuras citas cilvēku nodarbes; tas, ko tonakt cēla priekšā Čārlzam, tieši tādā pašā veidā tika demonstrēts Hcliogabalam — un Agamemnonam, protams, ari, un šodien līdzīgas ainas var vērot neskaitāmos Soho pagrabiņos. Mani šī senā un cienījamā izklaidēšanās veida nemainīgumā īpaši iepriecina tas, ka varu pasmelties citu iztēlē. Nesen es parakņājos pa plauktiem kādā no vislabākajiem —

visbezrūpīgākajiem — antikvariātiem. Zem uzraksta "Medicīna" starp "Hepatoloģijas pamatiem" un "Bronhiālās sistēmas slimībām" neuzkrītoši stāvēja grāmata ar vēl garlaicīgāku nosaukumu — "Cilvēka sirds vēsture". Īstenībā tā nemaz nav garlaicīga; tajā aprakstītas dzīvespriecīga penis humanis gaitas. Pirmoreiz šī grāmata izdota 1749. gadā — tai pašā gadā, kad iznāca šā žanra meistardarbs — Klelanda "Fanija Hila". "Vēstures" autoram trūkst Klelanda talanta, taču mums tā būs laba diezgan.

"Vispirms viņi iegriezās plaši pazīstamā priekamājā, kur sastapa pulciņu "pilsētas irbīšu", un Kamiljo viņas patika labāk nekā jebkuras citas, ko viņam jebkad bija izdevies nomedīt laukos; starp irbītēm bija ari M. jaunkundze, slavenā pozētāja, kuras klātbūtne noskaņoja mūsu izpriecu kāro sabiedrību iepazīstināt savu jauno draugu ar kaut ko tādu, kas viņam līdz šim ne sapņos netika rādījies.

Viņus ieveda lielā istabā, viesmīlis pasniedza vīnu un tika aizsūtīts projām, un pēc pirmās glāzītes dāmām tika dots rīkojums sagatavoties. Viņas tūdaļ izģērbās pilnīgi kailas un uzkāpa uz galda. Kamiljo bija ļoti pārsteigts par šo sagatavošanos un veltīgi centās uzminēt, kādā nolūkā meitenes ieņēmušas vietu uz šī paaugstinājuma. Meitenēm bija slaidi locekļi, svaiga sejaskrāsa un tik balta āda kā tikko uzsnidzis sniegs — to vēl vairāk izcēla viņu ogļmelnic mati. Sejas meitenēm bija ļoti glītas, un dabiskais sārtums, kas rotājās viņu vaigos, pēc Kamiljo domām, padarīja viņas par īstām skaistuma karalienēm, kuras varētu sacensties kaut vai ar pašu Venēru. No meiteņu sejām Kamiljo kaunīgi nolaida acis uz Mīlas altāri, ko vēl nekad nebija varējis apskatīt tik labi kā šobrīd…

Slavenās pozētājas locekļiem piemita kaut kas tāds, kas saistīja Kamiljo uzmanību daudz spēcīgāk nekā jebkas cits, ko viņam bija nācies izbaudīt vai redzēt agrāk. Mīlas troni sedza biezi ogļmelni mati vismaz ceturtdaļjarda garumā — tos viņa veikli pašķīra, atklādama ieeju burvju grotā. Šīs kupli aizaugušās vietas neparastais izskats sagādāja Kamiljo pavisam dīvainu tīksmi, ko vēl vairāk pastiprināja ceremonijas turpinājums šo nešķīsteņu priekšnesumā. Katra pielēja glāzi vīna un, nogūlusies garšļaukus, novietoja glāzi uz Venēras pauguriņa, un ikviens no klātesošajiem vīriešiem dzēra no glāzes, kas stāvēja uz šī kārdinošā izciļņa, bet meitieši tikmēr neskopojās ar kairinošām kustībām, lai uzbudinātu viņus vēl vairāk. Tad viņas nodemonstrēja dažādas pozas un paņēmienus, lai dabisko baudu pārsātinātajiem vīriešiem uzkurinātu notrulušo iekāri, un beigās piespieda nabaga Kamiljo izšaut un silti nodrebēt, galīgi izsitot viņu no līdzsvara. Kaut gan visa kompānija skaļi rēca, Kamiljo visnotaļ pacietīgi izturēja šo rupjo izpriecu — tā viņam bija piekodināts, jo šādā veidā ar brālības noslēpumiem iepazīstinot it visus jaunpienācējus. Tagad sievišķu neprātīgā izlaidība Kamiljo sāka kaitināt; viņam pilnīgi pārgāja tās mokošās sajūtas, kas bija sagrābušas viņu uzstāšanās sākumā, un viņš sāka ilgoties, kaut vīrieši triektu viņas ratā, taču Kamiljo biedri neparko nebija ar mieru no viņām šķirties, iekāms viņas nebūs parādījušas visu savu māku. Nimfas, kuras piešķīra kaut ko jaunu ikvienai neķītrai pozai, nelika daudz lūgties, apmierinādamas jaunos izvirtuļus, un bez jebkādām kauna jūtām turpināja rādīt, cik zemu cilvēks var krist.

Priekameitu pēdējā pārdrošība tā uzkurināja šos Izvirtības dēlus, ka viņi ierosināja, lai noslēgumā katrs izvēloties sev pa vienai meičai un izdarot visu to, kas līdz šim ticis attēlots. Taču uz šādu lietu nimfas nebija pierunājamas, jo šīs mamzeles vairījās nokļūt vīriešu skavās, baidīdamās sabojāt savu preci. Kamiljo tas gauži pārsteidza, jo no meiču līdzšinējās uzvedības viņam bija radies iespaids, ka par naudu viņas piekristu ikvienai nešķīstībai, un, kaut arī iepriekš viņu neprātīgā izlaidība bija izdzinusi puisim jebkādu vēlēšanos gulēt ar viņām, tagad Kamiljo sajuta tādu iekāri, it kā viņas būtu nevainīgas jaunavas un viņš nebūtu redzējis neko no viņu izlaidības; tādēļ Kamiljo centās viņas pielauzt tikpat enerģiski kā pārējie vīrieši."

Šis apraksts mums sniedz vispārēju priekšstatu par to, kas norisinājās Tcrpsikoras kundzes iestādē, kaut arī bija viena būtiska atšķirība: 1867. gadā meičas vairs nebija tik klīrīgas kā 1749. gadā un pēdējā ainā labprāt iztirgoja sevi vairāksolīšanā.

Tomēr Čārlzs jau bija gabalā un solīšanā nevarēja piedalīties. Samērā mēreno ievadu viņš bija noskatījies ar zināmu patiku, savilcis ģīmi pieredzējuša ceļotāja grimasē — Parīzē viņš esot redzējis vēl labākas lietiņas (vismaz tā viņš čukstēja seram Tomam, tēlodams jaunu, garlaikotu viszini). Taču, apģērba gabaliem krītot, Čārlzs atskurba; viņš palūkojās tumsā uz vīriešu kāri pavērtajām lūpām, dzirdēja, kā sers Toms jau čukstus klāsta bīskapa dēlam, kuru izvēlējies. Baltie augumi savijās, gorījās, šķobījās, taču Čārlzam šķita, ka meiču aicinoši sastingušie smaidi slēpj izmisumu. Viena no viņām bija vēl gluži bērns, labi ja pubertātes vecumā, un viņas māksloti nopietnajā nevainībā jautās kaut kas no patiesas jaunavības mokošās apziņas, ko viņas profesija vēl nebija paspējusi izdzēst.

Tomēr Čārlzs juta ne vien riebumu, bet ari seksuālu spriedzi. Viņš ienīda šīs izrādes publiskumu, tomēr, būdams pietiekami tēviņš, jutās arī uzbudināts un satraukts. Kādu bridi pirms priekšnesuma beigām Čārlzs t piecēlās un klusi izzagās no istabas, it kā lai atvieglotos. Priekštelpā pie kungu apmetņiem un spieķiem sēdēja mazā dejotāja, kura bija iznēsājusi šampanieti. Viņai pieceļoties, nogrimēto seju sašķēla stīvs smaids. Kādu brīdi Čārlzs blenza uz viņas mākslinieciski sajauktajām rotām, kailajiem elkoņiem un gandrīz kailajām krūtīm. Likās, ka viņš grib ko sacīt, bet tad viņš pārdomāja un ar strupu mājienu norādīja uz savām mantām. Uz galda Čārlzs atstāja meitenei pussovrinu un izmeimuroja laukā.

Alejas galā iznācis uz ielas, Čārlzs redzēja, ka vairāki ormaņi jau gaida. Viņš piegāja pie tuvākā, pēc piesardzīgās viktoriāņu paražas nosauca kādu no Kensingtonas ielām, kas atradās netālu no viņa mājvietas, un iesvempās iekšā. Viņš nejutās cēls un cienījams, drīzāk gan tā, it kā būtu klusuciczdams rijis apvainojumus vai gļēvi aizlaidies no dueļa. Čārlza tēva mūžā šādi vakari bija gluži parasti, un tas, ka Čārlzs nespēja tos izturēt, liecināja, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Kur nu bija palicis varenais pasaules apceļotājs? Sarucis nožēlojamā gļēvulī. Un Ernestīne, un viņa saderināšanās zvēresti? Taču, jau tos iedomājoties vien, Čārlzs jutās kā cietumnieks, kurš sapņojis, ka ir brīvs un jau mēģina nostāties uz kājām, bet atmostoties atkal sajutis ķēdes, kas rauj atpakaļ kameras melnajā tumsā.

Rati lēnām lavierēja lejup. Šaurā ieliņa bija pilna ar ekipāžām un karietēm, jo šajā apkaimē vēl stipri valdīja grēks. Zem katra luktura, ikvienās namdurvīs stāvēja pa prostitūtai. Čārlzs viņas no tumsas paslepus vēroja. Viņš jutās "saskrūvējies"— neizturami. Ja viņam priekšā būtu asa nagla, viņš tāpat kā Sāra pie paērkšķa iztriektu to cauri plaukstai — tik ļoti viņš vēlējās sevi mocīt, sodīt, kaut kādā veidā izgāzt dusmas.

Klusāka ieliņa. Viņi pabrauca garām gāzes lukturim, zem kura stāvēja vientuļa meiča. Varbūt tāpēc, ka iepriekšējā ielā sieviešu bija uzkrītoši daudz, viņa šķita vientuļa, pārlieku nepieredzējusi, lai uzdrošinātos tuvoties. Tomēr par viņas nodarbošanos nebija ne mazāko šaubu. Meitenei mugurā bija noplukuši sārta kokvilnas kleitiņa ar mākslīgām rozēm pie krūtīm, ap pleciem balts lakats. Virs lielā, ar tīkliņu apņemtā kastaņbrūno matu mezgla bija uzsprausta melna cepurīte —jaunākais fasons, maza un vīrišķīga. Meiča lūkojās uz garāmbraucošo karieti, un kaut kas viņas matu spīdumā, satrauktajās, tumsas apēnotajās acīs, mazliet skumjajā pozā lika Čārlzam pieliekties pie ovālā sānlodziņa un paturēt viņu acīs. Neciešams mirklis… tad Čārlzs sagrāba spieķi un spēji iebelza pajumtu sev virs galvas. Kučieris tūdaļ apturēja. Nodipēja steidzīgi soļi, un nedaudz zem Čārlza, blakus karietes vaļējai priekšai parādījās meitenes sejiņa.

Īstenībā viņa nemaz nebija sevišķi līdzīga Sārai. Čārlzs redzēja, ka matu rudais tonis ir pārāk spilgts, lai būtu dabisks; viņas neatlaidīgais skatiens un sarkanās, smaidīgās lūpas — pārāk sarkanas, gluži kā asiņojoša brūce,— izdvesa prastumu, uzspēlētu bravūru, un tomēr viņā bija kaut kas no Sāras — stingrajās uzacīs vai varbūt mutes līnijā.

—   Vai tev ir istaba?

—   Jā, ser.

—   Pasaki viņam, kur jābrauc.

Meiča uz mirkli nozuda un kaut ko pateica kučierim. Tad viņa iekāpa, sašūpodama karieti, un apsēdās Čārlzam līdzās, piepildīdama šauro telpu ar lētu smaržu aromātu. Čārlzs juta meičas piedurknes vieglo audumu un svārkus, taču viņu augumi nesaskārās. Kariete devās ceļā. Kādus simt jardus vai ilgāk abi klusēja.

—   Vai uz visu nakti, ser?

—   Jā.

—   Es jautāju tāpēc, ka citādi jums būtu jāsamaksā par atpakaļceļu.

Čārlzs pamāja un neatņemdamies vērās uz priekšu tumsā. Vēl kādus

simt jardus viņi nobrauca klusēdami, vienīgi pakavi klabēja uz bruģa. Čārlzs juta, ka meitene nedaudz atslābst, tik tikko manāmi pieglaužas viņa rokai.

—   Drausmīgi auksts šoruden.

—  Jā. — Čārlzs uzmeta viņai skatienu. — Tu jau nu gan dabū ievērot šādas lietas.

—    Kad snieg, tad es nestrādāju. Dažas strādā. Bet es ne.

Atkal klusums. Šoreiz pirmais ierunājās Čārlzs:

—   Vai tu jau sen…?

—    Kopš man palika astoņpadsmit, ser. Maijā apritēs divi gadi.

—   Ak tā.

Nākamajā klusuma brīdī Čārlzs uzmeta meičai vēl vienu zaglīgu skatienu. Viņam nedeva mieru drausmīgi aprēķini — trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā, sacīsim, trīssimt "darba dienas", reiz divi… seši simti pret vienu, ka meičai bija kāda drausmīga slimība. Vai to varēja kaut kā smalkjūtīgi noskaidrot? Nē, nevarēja. Izdevīgā brīdī, kad no ārienes iespīdēja gaisma, Čārlzs atkal pavērās meitenē. Viņas seja šķita tīra. Čārlzs rīkojās pavisam dumji; viņš labi zināja, ka no sifilisa desmitkārt drošāk būtu pasargāts baudas iestādē — tādā, no kādas tikko bija aizbēdzis. Ielaisties ar vienkāršu kokneju ielasmeitu… taču Čārlza liktenis bija izlemts. Viņš pats tā gribēja. Viņi brauca uz ziemeļiem, uz Totnemkortroudas pusi.

—    Vai tu gribi, lai es samaksāju uzreiz?

—   Man vienalga, ser. Kā vēlaties.

—   Nu labi. Cik?

Meiča svārstījās. Tad vaicāja: — Kā parasti, scr?

Čārlzs palūkojās, pamāja.

—    Par visu nakti es parasti prasu… — viņas īsā šaubīšanās bija nožēlojami uzspēlēta,— sovrinu.

Čārlzs parakņājās vizītsvārku kabatā un pasniedza monētu.

—   Paldies, ser! — Viņa rūpīgi noglabāja naudu rokassomiņā. Un tad mēģināja aplinkus atbildēt uz Čārlza neizteiktajām bažām: — Es pieņemu tikai smalkus kungus, ser. Par to neraizējieties.

Čārlzs savukārt atbildēja: — Pateicos.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Ak! Reiz pie citām lūpām

Šis lūpas kļāvušās. Un kādas citas rokas Pirms manām skāvušās… METJO ARNOLDS. "Šķiršanās" (1853)

Kariete piestāja pie kādas mājas šaurā šķērsieliņā uz austrumiem no Totnemkortroudas. Meitene veikli izlēca, neatskatīdamās uzkāpa pa nedaudzajiem pakāpieniem līdz durvīm un nozuda. Ormanis bija vecs, vecs virs, tik cieši icvlstljies kučiera apmetnī un tik stingri uzmaucis galvā cilindru, ka šķita saaudzis ar tiem kopā. Nolicis pātagu tureklī blakus sēdeklim un izņēmis no mutes kaļķlti, viņš pastiepa savu sastrādāto sauju — pēc naudas. Viņš raudzījās tieši uz priekšu, uz tumšās ieliņas tālāko galu, it kā vairs ilgāk nespētu uz Čārlzu skatīties. Čārlzs bija priecīgs, ka viņu neuzlūko, taču vienlaikus jutās tieši tik pretīgi, kā par viņu acīmredzot domāja šis aizvēsturiskais braucējs. Čārlzu pārņēma šaubas. Vēl nebija par vēlu ielēkt atpakaļ karietē — meitene taču bija nozudusi… bet tad Čārlzs drūmā stūrgalvībā norēķinājās par braucienu.

Prostitūta gaidīja vāji apgaismotā priekštelpā, uzgriezusi Čārlzam muguru. Meiča neatskatījās, bet, izdzirdusi Čārlzu aizveram durvis, tūdaļ kāpa augšup pa trepēm. Bija jūtamas virtuves smakas, no ēkas dziļumiem skanēja neskaidras balsis.

Viņi uzkāpa čīkstošu kāpņu divus posmus, meiča atvēra durvis, ielaida Čārlzu un atkal aizšāva bultu. Tad viņa piegāja pie pavarda un iededza gāzes lampiņas virs tā. Meiča sabikstīja uguni pavardā un piemeta vēl nedaudz ogļu. Čārlzs palūkojās visapkārt. Itin viss, izņemot gultu, šajā istabā bija apbružāts, taču nevainojami tīrs. Gulta bija no dzelzs un misiņa, tā nospodrināta, ka spīdēja kā zelts. Pretējā istabas kaktā bija priekškars, aiz kura Čārlzs pamanīja izlietni. Daži lēti rotājumi, pie sienām lētas gravīras. Logiem priekšā aizvilkti izdiluši aizkari. Nekas šajā telpā neliecināja par uzdzīvi, kam tā tika izmantota.

— Atvainojiet, ser! Lūdzu, jūtieties kā mājās! Es tūdaļ atgriezīšos.

Meiča izgāja pa otrām durvīm kādā citā istabā. Tur bija tumšs, un Čārlzs ievēroja, ka meiča aizver durvis ļoti klusi. Čārlzs piegāja pi$ kamīna un nostājās ar muguru pret to. Caur aizvērtajām durvīm viņš dzirdēja no miega iztrūcināta bērna kluso murmināšanu, tad aijāšanu, *

pāris mierinošu vārdu. Durvis atkal atvērās, un prostitūta ienāca atpakaļ. Viņa bija noraisījusi lakatu un noņēmusi cepuri. Viņa nervozi uzsmaidīja Čārlzam.

—   Mans mazais meitēns, ser. Viņa netrokšņos. īsts zelta gabaliņš. — Juzdama Čārlza neapmierinātību, meiča steigšus piemetināja: — Ja esat izsalcis, ser, tepat aiz stūra ir pārtikas veikaliņš.

Čārlzs nebija izsalcis, bet šobrīd nejutās arī seksuāli izsalcis. Viņam bija grūti skatīties uz meičas pusi.

—   Lūdzu, pasūti sev, ko pati vēlies! Es negribu… tas ir… varbūt kādu vīnu, ja var dabūt.

—   Franču vai vācu, ser?

—   Glāzi hokenhaimieša — tev garšo hokenhaimietis?

—   Paldies, ser! Tūdaļ aizsūtīšu puiku.

Meiča atkal izgāja. Čārlzs dzirdēja viņas spalgo saucienu priekštelpā— daudz skarbākā balsī:

—   Harij!

Balsu murdoņa; noklaudzēja ārdurvis. Kad meiča atgriezās, Čārlzs apvaicājās, vai naudu nevajagot. Taču šis pakalpojums, šķiet, bija jau ierēķināts.

—   Vai negribat apsēsties, ser?

Un meitene pasniedzās pēc Čārlza cepures un spieķa, ko viņš joprojām turēja rokās. Čārlzs tos padeva, tad pašķīra vizītsvārku ļipas un apsēdās pie kamīna. Meičas uzbērtās ogles lāgā negribēja degt. Viņa nometās uz ceļiem kamīna— un arī Čārlza— priekšā un atkal rīkojās ar krāsns kruķi.

—  Tās ir augstākā labuma ogles, kāpēc gan viņas nedeg, kā pienākas? Vainīgs tas sasodītais pagrabs. Piemircis vecs ūķis.

Čārlzs vēroja meičas profilu uz sārto liesmu fona. Viņas seja nebija skaista, bet robusta, rāma, nedomājoša. Meičai bija labi attīstītas krūtis, pārsteidzoši smalkas, gandrīz vai trauslas plaukstas un rokas. Viņas delnas un kuplie mati atdzīvināja Čārlzā īslaicīgu iekāres dzirkstelīti. Čārlzs gandrīz gribēja pasniegties un pieskarties, bet pārdomāja. Iedzēris vīnu, viņš jutīsies drošāk. Viņi palika šādā stāvoklī kādu minūti vai ilgāk. Beidzot meiča palūkojās uz Čārlzu, un viņš pasmaidīja. Pirmo reizi šai dienā Čārlzu pārņēma pilnīgs miers.

Meičas acis atkal pievērsās ugunij, un viņa nomurmināja: — Puikam tūliņ jābūt atpakaļ. Tas ir tepat, pāris soļu attālumā.

Un atkal viņus apņēma klusums. Viktoriānim šādi brīži bija ļoti neparasti, pat vīra un sievas starpā intīmas attiecības lielā mērā regulēja tradīciju dzelžainie likumi. Un tomēr — te nu Čārlzs bija, pie šīs sievietes

kamīna, par kuras eksistenci vēl pirms stundas neko nezināja, atlaidies krēslā, it kā…

—   Un tavas meitiņas tēvs?…

—   Viņš ir zaldāts, ser.

—   Zaldāts?

Meiča vērās ugunī: atmiņas.

—   Patlaban viņš ir Indijā.

—   Vai viņš tevi neapprecēs?

Prostitūta pasmaidīja par Čārlza naivumu un papurināja galvu.

—   Viņš iedeva man naudu, kad gulēja ar mani. — Ar to gribēdama sacīt, ka zaldāts izdarījis visu iespējamo un vairāk prasīt būtu vienkārši nepieklājīgi.

—   Un citus iztikas līdzekļus tev neizdevās atrast?

—   Varu strādāt. Bet tad es būtu aizņemta augu dienu. Un tad man nāktos maksāt kādam, lai pieskata mazo Mēriju… — Meiča noskurinājās.

—    Nē, ja reiz tev nodarīts pāri, tad cauri ir ar tevi un beigta balle. Tur nekā vairs nevar darit, tāpēc jādzīvo vien, kā proti.

—   Un tu tici, ka šis ir labākais atrisinājums?

—   Labāka es nezinu, ser.

Taču meiča to sacīja bez īpaša kauna vai nožēlas. Viņas liktenis bija izlemts, tikai viņai pietrūka iztēles to apjaust.

Soļi uz kāpnēm. Meiča piecēlās, piegāja pie durvīm un atvēra, negaidīdama klauvējienus. Ārpusē Čārlzs pamanīja puiku tā ap trīspadsmit gadiem, kurš acīmredzot bija izdresēts neblenzt, jo viņa acis palika nodurtas, kamēr meitene pati atnesa paplāti līdz galdam un atgriezās pie durvīm ar maciņu. Nošķindēja sīknauda, un durvis klusi aizvērās. Meiča ielēja glāzi vīna un pasniedza Čārlzam, aizsākto pudeli nolikdama pavardā uz trijkāja, it kā visu vīnu vajadzētu sasildīt. Tad viņa apsēdās un noņēma no paplātes salveti. Ar acs kaktiņu Čārlzs pamanīja nelielu pīrāgu, kartupeļus, glāzi — tajā acīmredzot bija ieliets ar ūdeni atšķaidīts džins, jo diez vai meitene būtu pasūtījusi tīru ūdeni. Čārlza hokenhaimietim bija skāba piegarša, bet viņš dzēra to, cerēdams notrulināties.

Klusi sprakšķi— uguns tagad bija īsti iedegusies—, gāzes radziņa maigā šņākoņa, galda piederumu šķinda; Čārlzs nesaprata, kā gan viņi uzsāks to, kā dēļ viņš īstenībā šeit atradās. Viņš iedzēra vēl vienu glāzi etiķainā vīna.

Taču meiča drīz vien beidza ieturēties. Paplāte tika aiznesta prom., Tad viņa iegāja aptumšotajā guļamtclpā pie aizmigušās meitenītes. Pagāja minūte. Prostitūta atgriezās. Tagad viņa bija uzģērbusi baltu rītatērpu, ko *

turēja cict abām rokām. Mati bija atrisuši un krita viņai pār muguru, un rokas turēja tērpa malas pietiekami cieši, lai būtu redzams, ka zem tā viņai nekā nav. Čārlzs piecēlās.

—   Nesteidzieties, ser! Izdzeriet vīnu.

Čārlzs palūkojās lejup uz pudeli sev līdzās, it kā tikai tagad būtu to pamanījis, tad pamāja, atkal apsēdās un ielēja sev vēl vienu glāzi. Meiča iekārtojās Čārlzam priekšā un, joprojām turēdama tērpu, ar otru roku nogrieza gāzes liesmu līdz diviem kvēlojošiem punktiņiem. Uguns apspīdēja meiteni, atmaidzinot viņas vaibstus; tad viņa atkal notupās Čārlzam pie kājām, lūkodamās kamīnā. Pēc brīža meiča pastiepa rokas pretim liesmām, un rītatērpa malas nedaudz pašķīrās. Čārlzs redzēja baltas krūtis, apēnotas un daļēji aizsegtas.

Meiča runāja ugunī: — Vai vēlaties, lai es apsēžos jums klēpī, ser?

—   Jā… lūdzu.

Čārlzs izmeta glāzi līdz dibenam. Atkal sažņaugusi kopā rītatērpa malas, meiča piecēlās un viegli apsēdās uz Čārlza kopā sakļautajām kājām, ar labo roku apskaudama viņu ap pleciem. Čārlzs ar kreiso roku apņēma meičas vidukli, kamēr labā absurdā dabiskumā atdusējās uz krēsla malas. Meičas kreisā roka kādu laiku žņaudzīja rītatērpa audumu, bet tad pasniedzās un noglāstīja Čārlza vaigu. Pēc mirkļa meiča noskūpstīja Čārlzam otru vaigu. Viņu acis sastapās. Meiča lūkojās lejup uz Čārlza muti — it kā kautri, taču savu darbu viņa darīja bez kautrēšanās.

—   Jūs esat ļoti glīts kungs.

—   Tu esi jauka meitene.

—   Jums patīk tādas samaitātas meitenes?

Čārlzs ievēroja, ka viņa atmetusi "seru". Viņš stingrāk apskāva meiču ar kreiso roku.

Tad meiča pasniedzās pēc Čārlza nepaklausīgās labās rokas un ievadīja to sev zem rītatērpa pie kailajām krūtīm. Čārlzs ar plaukstas vidu sajuta stingro miesas izcilnīti. Meičas roka pievilka klāt Čārlza galvu, un viņi saskūpstījās; Čārl za roka, atpazinusi aizliegto sievietes miesu, zīdainos un apjomīgos apaļumus, aizmirsto poēmu, atzinīgi novērtēja krūtis un slīdēja dziļāk zem tērpa, līdz gurnu izliekumam. Sieviete bija kaila, un viņas mute nedaudz garšoja pēc sīpoliem.

Varbūt tieši tas uzdzina Čārlzam pirmo nelabuma vilni. Viņš apspieda to, sadalīdamies divos cilvēkos: vienā, kurš bija par daudz dzēris, un otrā, kurš tagad bija seksuāli uzbudināts. Tērps nekautrīgi pavērās virs meičas mazā vēderiņa, kaunuma matu tumšās akas, baltajiem gurniem, kas kairināja Čārlzu gan ar savu izskatu, gan svaru. Zemāk par vidukli Čārlza roka nenolaidās; tā slīdēja atkal uz augšu, noglāstot atsegtās krūtis, kaklu, plecus. Meiča vairs neuzņēmās iniciatīvu pēc tam, kad bija vadījusi Čārlza roku; viņa kļuva pasīvs upuris, viņas galva atdusējās uz Čārlza pleca — silts marmors, Etija akts, Pigmaliona mīts, novests līdz laimīgām beigām. Čārlzam atkal uznāca nelabums. Meiča to juta, bet pārprata.

—   Es esmu priekš jums par smagu?

—   Nē… tas ir…

—   Gulta ir jauka. Silta.

Meiča piecēlās no Čārlza klēpja, piegāja pie gultas un rūpīgi pašķīra palagus, tad atkal pagriezās pret Čārlzu. Viņa ļāva rītatērpam noslīdēt no pleciem. Meičai bija pareizi veidots augums ar apaļīgiem gurniem. Pēc mirkļa viņa apsēdās gultā, pavilka kājas zem segas un gulēja aizvērtām acīm pozā, kura pašai acīmredzot šķita gan neuzmācīga, gan padevīga. Ogles spoži iekvēlojās, mezdamas asas, trīsošas ēnas, uz sienas meitenei aiz muguras ņirbēja režģotie gultas gali. Čārlzs piecēlās, izcīnīdams kauju savā kuņģī. Vainīgs tas sasodītais hokenhaimietis— viņš bija jucis, ņemdams to mutē! Meiča vilcinājās, tad sniedzās pretim ar savām maigajām, baltajām rokām. Čārlzs sāka taustīties gar fraku.

Pēc brīža Čārlzam kļuva nedaudz vieglāk un viņš sāka no tiesas izģērbties, likdams drēbes uz krēsla atzveltnes daudz kārtīgāk, nekā jebkad to darīja savā istabā. Viņam nācās apsēsties, lai atpogātu zābakus. Blenzdams ugunī, viņš noģērba bikses un apakšveļu, kas pēc to laiku modes sniedzās drusku zem ceļgaliem. Taču kreklu Čārlzs nepaspēja novilkt. Viņam atkal kļuva slikti. Viņš sakampa kruzuļaino kamīna malu un, acis aizvēris, centās savaldīties.

Šoreiz prostitūta Čārlza vilcināšanos uztvēra kā kautrību un atsvieda gultas drēbes malā, it kā grasītos kāpt laukā un ievilkt Čārlzu sev līdzās. Viņš saņēmās un spēra dažus soļus pretim. Viņa atkal atslīga gultā, taču neapsedzās. Čārlzs piegāja pie gultas un blenza lejup uz meiču. Viņa sniedza pretim rokas. Čārlzs joprojām blenza, juzdams vienīgi peldošo sajūtu galvā, nu jau galīgi neciešamās atraugas no piena punša, šampanieša, sarkanvīna, portvīna, sasodītā hokenhaimieša…

—   Es nezinu tavu vārdu.

Meiča uzsmaidīja Čārlzam, satvēra viņu aiz rokām un ievilka sev līdzās gultā.

—   Sāra, ser.

Čārlzu sagrāba neizturama spazma. Saliecies uz sāniem, viņš sāka vemt spilvenā, blakus izbiedētajai, atpakaļ atsviestajai sejai.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

… un laidies tu, Fauns skurbuSais, kam bauda — viss; Tu pacelies pār dzīvnieku — Lai lauva mirst un pērtiķis! TENISONS. "In Memoriam" (1850)

Jau divdesmit devīto reizi šai rītā Sems sastapa ķēkšas skatienu, tad novirzīja savējo uz zvanu rindu virs virtuves durvīm un daiļrunīgi pavērās griestos. Bija dienas vidus. Varētu domāt, ka Semam jāpriecājas par brīvo rītu, taču viņš ilgojās pēc brīviem rītiem pievilcīgāku sieviešu sabiedrībā, nevis kopā ar korpulento misis Rodžersu.

—   Viņš ir pārvērties līdz nepazīšanai, — sacīja dievbijīgā matrona — arī jau divdesmit devīto reizi. Tomēr, ja viņa bija saērcināta, tad tur bija vainojams vienīgi Sems, nevis jaunais kungs augšstāvā. Kopš tie abi pirms divām dienām bija atgriezušies no Laimridžas, sulainis bija licis noprast, ka briest kaut kas nelāgs. Sems vēlīgi atstāstīja Vinzjetas jaunumus, ikreiz piemetinādams: "Un notiek vēl trakāki brīnumi." Tomēr neko vairāk no Sema nevarēja izspiest. — Ir zināmi apstākļi, kuru dēļ es vēl neko nedrīkstu teikt, misis Rodžersa. Bet ir notikušas tādas lietiņas, ka es vairs nespēju ticēt ne savām acīm, ne ausīm.

Semam, bez šaubām, bija iemesls īgņoties. Aiziedams vizītē pie mistera Frīmena, Čārlzs bija piemirsis pateikt, ka vakarpusē sulainis var būt brīvs. Tā nu Sems bija nīcis istabā un palicis nomodā vēl pēc pusnakts, un, kad beidzot ārdurvis atvērās, viņu sagaidīja satumsis skatiens saimnieka bālajā sejā.

—   Kāda velna pēc tu neesi gultā?

—   Jūs tak neteicāt, ka pusdienosiet ārpus mājas, mister Čārlz.

—   Es biju klubā.

—   Jā, ser.

—   Un nelūri tik bezkaunīgām acīm!

—   Jā, ser.

Sems pastiepa rokas, lai saņemtu vai drīzāk saķertu visu ko, sākot ar dažādiem virsdrēbju gabaliem un beidzot ar indīgu skatienu Čārlza niknajā sejā. Pēc tam saimnieks majestātiski uzsoļoja augšup pa kāpnēm. Apziņa viņam tagad bija pilnīgi skaidra, taču augums joprojām jutās nedaudz noreibis — Sema slepenais smīniņš to nepārprotami atspoguļoja.

—   Jums taisnība, misis Rodžersa. Viņš ir pārvērties. Pagājušajā naktī bija piedzēries kā ķēms.

—   Neticami, nudien!

—   Daudz kas liekas neticami, misis Rodžersa. Un tomēr notiek.

—   Viņš taču nebūs atsaucis savu saderināšanos!

—   Pats nelabais mani nepiespiedis vērt muti vaļā, misis Rodžersa. — Ķēkša ievilka elpu dzi|i jo dziļi. Līdzās pavardam tikšķēja pulkstenis. Sems uzsmaidīja viņai. — Bet jūs esat apķērīga, misis Rodžersa. Dikti apķērīga!

Sema paša aizvainojums, bez šaubām, drīz vien panāktu to, ko nespēja pats nelabais. Taču, Scmam par laimi un tuklajai misis Rodžcrsai par vilšanos, iešķindējās zvans. Sems piegāja pie pavarda, nocēla no tā kannu ar diviem galoniem karsta ūdens, kas visu rītu bija pacietīgi gaidījusi plīts attālākajā stūrī, pamirkšķināja savai biedrenei un prom bija.

Paģiras mēdz būt divējādas: vienā gadījumā cilvēks jūtas savārdzis un nevarīgs, otrā — savārdzis un apskaidrots. īstenībā Čārlzs bija uzmodies un piecēlies jau labu laiku pirms zvana. Viņam bija otrā veida paģiras. Viņš pārlieku skaidri atcerējās pagājušās nakts notikumus. Līdz ar izvemšanos prostitūtas istabā Čārlzam bija pilnīgi pārgājusi jebkura vēlēšanās gulēt ar istabas saimnieci. Čārlza neveiksmīgi izmeklētā meiča bija steigšus piecēlusies, apģērbusies un nosvērti iejutusies aukles lomā, tikpat nosvērti, kā bija solījusies izpildīt prostitūtas lomu. Meiča apsēdināja Čārlzu krēslā pie kamīna — tur viņš pamanīja hokenhaimieša pudeli, un viņam tūdaļ atkal kļuva slikti. Taču šoreiz meiča jau bija sagatavojusi mazgājamo bļodu. Starp ristīšanās lēkmēm Čārlzs dvesa atvainošanās vārdus:

—   Ļoti nožēloju… ļoti nelādzīgi… kaut ko ieēdis…

—   Tas nekas, ser, tas nekas! Ļaujiet, lai nelabums tiek ārā.

Un Čārlzam bija vien jāļauj, lai tas tiek ārā. Meiča aizgāja pēc lakata un apsedza to Čārlzam ap pleciem. Kādu laiku viņš sēdēja smieklīgā pozā kā tāda sirma vecmāmuļa, sakņupis pār bļodu, kas bija nolikta viņam uz ceļiem, nokāris galvu. Pēc brīža Čārlzs jutās jau mazliet labāk. Vai viņš nevēlētos izgulēties? Jā gan. bet tikai savā gultā. Meiča piegāja pie loga un palūkojās uz ielu, tad izgāja no istabas, bet Čārlzs tikmēr drebošām rokām apģērbās. Meiča atgriezās, arī apģērbusies.

Čārlzs apstulbis uzlūkoja viņu.

—   Tu taču netaisies…?

—   Sameklēšu jums važoni, ser. Ja jūs uzgaidītu…

—   O. jā… liels paldies!

Un Čārlzs atkal apsēdās, bet meiča nokāpa lejā un izgāja ārā no mājas.

Kaut ari Čārlzs nebūt nebija drošs, ka nelabums pārgājis, psiholoģiski viņš juta milzīgu atvieglojumu. Vai nav vienalga, kāds bijis viņa sākotnējais nodoms, — nelabojamo soli viņš taču nav spēris. Čārlzs raudzījās kvēlojošajā kamīnā, un, lai cik dīvaini tas arī būtu, vārgi pasmaidīja.

No blakusistabas atskanēja klusas raudas. Tās apsīka, bet pēc brīža sākās atkal, šoreiz jau stiprāk, neatlaidīgāk. Acīmredzot bija pamodusies mazā meitenīte. Viņas saraustītā raudāšana, kas mijās ar klusuma brīžiem, kļuva nepanesama. Čārlzs piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Miglā nevarēja sevišķi tālu redzēt. Nevienas dzīvas dvēseles visapkārt. Čārlzs atskārta, cik reta kļuvusi pakavu klaboņa, un saprata, ka meičai būs jānoiet krietns gabals, lai sameklētu karieti. Kamēr Čārlzs tā neziņā stāvēja, blakusmājā nobūkšķēja smagi belzieni pa sienu, un atskanēja nikns, atriebīgs vīrieša kliedziens. Čārlzs prātoja, ko darīt, tad, nolicis cilindru un spieķi uz galda, atvēra durvis uz blakusistabu. Atstarotajā gaismā viņš ieraudzīja drēbju skapi un vecu koferi. Istabiņa bija ļoti maza. Tālākajā kaktā blakus kumodei stāvēja neliela gultiņa ar ritenīšiem. Bērna raudas, spēji atsākušās, griezīgi skanēja mazajā istabiņā. Čārlzs muļķīgi stāvēja apgaismotajās durvīs — drausmīgs melns milzis.

— Čuči, bērniņ, čuči! Māmiņa drīz atnāks.

Nepazīstamā balss stāvokli, protams, tikai pasliktināja. Čārlzam šķita, ka griezīgie kliedzieni drīz pamodinās cilvēkus visā tuvākajā apkaimē. Viņš izmisumā iebelza sev pa pieri, tad iegāja tumšajā kaktā pie bērna. Ieraudzījis, cik meitenīte maza, viņš saprata, ka vārdi nelīdzēs. Čārlzs noliecās pār meitenīti un maigi paplikšķināja viņai pa galviņu. Mazi, karsti pirkstiņi sakampa viņa pirkstus, bet raudāšana nemitējās. No sīkās, sašķobītās sejiņas ar pārsteidzošu spēku lauzās ārā neaptveramas, milzīgas bailes. Steidzīgi vajadzēja atrast kādu glābiņu. Čārlzs to atrada. Viņš sataustīja savu pulksteni, atāķēja ķēdi no frakas un sāka šūpot pulksteni virs bērna. Tas uzreiz līdzēja. Raudas pārvērtās par šņukstiem. Mazās roķeles pasniedzps augšup, mēģinādamas satvert brīnišķīgo sudraba rotaļlietu, un tām tas netika liegts; tad roķeles pazaudēja pulksteni gultas drēbēs un neveiksmīgi mēģināja uzdabūt augumiņu sēdus. Raudas atsākās ar jaunu sparu.

Čārlzs pieliecās un pacēla bērnu mazliet augstāk, atbalstīdams pret spilvenu. Viņam uzmācās kārdinājums. Viņš izcēla meitenīti no gultas ar visu garo naktskreklu, tad pagriezās un apsēdās uz kumodes. Turēdams mazo cilvēciņu uz ceļiem, Čārlzs šūpoja pulksteni kāri tvarstošo rociņu priekšā. Meitenīte bija īsta viktoriāņu apaļģīmīte ar mazām, melnām

pērļu actiņām — mazs, mīlīgs bumbulītis ar melniem matiem. Viņas straujās garastāvokļa maiņas, sajūsmas guldziens, kad beidzot izdevās satvert kāroto pulksteni, uzjautrināja Čārlzu. Meitenīte sāka lallināt. Čārlzs par atbildi murmināja: jā, jā, ļoti jauki, brīnišķīga meitenīte, labi, labi… Šajā brīdī Čārlzam paplaiksnījās vīzija — durvis atveras un istabā pēkšņi ienāk sers Toms un bīskapa dēls… Re nu, kā beigusies Čārlza varenā dēka! Ai, dzīves neizprotamie, tumšie labirinti, sastapšanos brīnums…

Čārlzs pasmaidīja: bērniņa klātbūtne sniedza viņam ne tik daudz sentimentālu maigumu, cik atjaunoja ironijas spēju, kas savukārt līdzēja atgūt pašpaļāvību. Vēl šovakar pirms kāda laika sera Toma karietē Čārlzam bija uznākusi maldinoša sajūta, ka viņš dzīvo tikai tagadnē, noliegdams savu pagātni un nākotni; viņš bija nelietīgi ļāvies bezatbildīgai aizmirstībai. Tagad Čārlzam atausa daudz dziļāka un patiesāka atskārta par cilvēku kļūdīgo laika uztveri: to uztver kā ceļu, uz kura vienmēr redzams, kur tu esi un kur droši vien nokļūsi, — taču patiesībā laiks ir kā istaba — tagadne tik tuvu klāt, ka to bieži vien nepamana.

Čārlzu pārņēma gluži antisartriska noskaņa. Vienkāršās mēbeles, siltā gaisma no blakusistabas, kautrās ēnas, bet galvenokārt šī sīkā radībiņa, ko viņš ucināja klēpī, tik viegliņa salīdzinājumā ar mātes svaru (taču par viņu Čārlzs šobrīd nedomāja), — tās nebija nomācošas un draudīgas parādības, tās bijās drošinošas un draudzīgas. Absolūtā elle nozīmēja bezgalību un galīgu tukšumu, taču tiem nebija varas pār šo brīdi. Pēkšņi Čārlzs jutās spējīgs raudzīties nākotnē, kas bija vienīgi šī drausmīgā tukšuma paveids. Lai kas arī notiktu ar viņu, šādi mirkļi atkārtosies, tie jāatrod, tie ir atrodami.

Atvērās durvis. Prostitūta stāvēja gaismas strēlē. Čārlzs nevarēja saskatīt viņas seju, taču nojauta, ka meiču pārņēmis īslaicīgs satraukums. Tad viņa nomierinājās.

—   Ai, ser! Vai viņa raudāja?

—   Jā. Mazlietiņ. Man liekas, tagad viņa ir aizmigusi.

—   Man nācās iet līdz Vorenstrītas pieturai. Viņi visi bija sabraukuši tur.

—   Tu esi ļoti laipna.

Čārlzs pasniedza viņai bērnu un vēroja, kā māte nogulda meitenīti atpakaļ gultā un apčubina; tad viņš spēji novērsās un izgāja no istabas. Viņš parakņājās kabatā, noskaitīja piecus sovrinus un atstāja tos uz galda. Bērns atkal bija pamodies, un māte to atkal mierināja. Čārlzs brīdi uzkavējās, tad klusi izgāja no istabas.

Viņš jau bija iekāpis piebrauktajā ekipāžā, kad meiča noskrēja lejup .

pa kāpnēm un pieklupa pie durtiņām. Viņa uzlūkoja Čārlzu. Meičas skatiens bija gandrīz samulsis, gandrīz aizvainots.

—   O, ser… paldies! Paldies!

Čārlzs redzēja asaras viņas acīs; nekas tā nesatriec trūcīgos kā nepelnīti iegūta nauda.

—   Tu esi dūšīga, laba meitene.

Čārlzs pieliecās un noglāstīja viņas roku, kura bija sažņaugusi durtiņu malu. Tad viņš pieklaudzināja ar spieķi.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Vēsture nav līdzīga atsevišķam cilvēkam, kas izmanto citus cilvēkus, lai sasniegtu savu mērķi. Vēsture ir tikai cilvēku darbošanās cīņā par saviem mērķiem.

MARKSS. "Svētā ģimene" (1845)

Mēs jau zinām, ka Kensingtonā Čārlzs neatgriezās gluži tik filantropiskā noskaņojumā, kādā beigu beigās bija atstājis prostitūtas dzīvokli. Stundu ilgā brauciena laikā viņam atkal uznāca vēmiens, turklāt viņš paguva uzkrāt pietiekami daudz riebuma pret sevi. Taču no rīta Čārlzs pamodās labākā garastāvoklī. Viņš atdeva paģirām paģiru tiesu, kā jau vīrieši mēdz darīt — drūmi blenzdams spogulī uz savu noliesējušo ģīmi un pētīdams sīvi izkaltušo muti, un beigās nosprieda, ka vispār tīri labi var rādīties pasaulei. Vispirms tomēr nācās rādīties Semam, kad tas ienāca ar karstu ūdeni; Čārlzs mēģināja sulainim atvainoties par savu iepriekšējās nakts nesavaldību.

—   Es neko tādu nemanīju, mister Čārlz.

—   Vakars bija stipri nogurdinošs, Sem. Bet tagad esi labs zēns un atnes man lielu kannu tējas. Man slāpst kā pašam nelabajam.

Sems izgāja, neizteicis savu personisko viedokli — ka viņa saimnieks arī ģīmī izskatās pēc paša nelabā. Čārlzs mazgājās un skuvās, un prātoja par Čārlzu. Acīmredzot viņš nebija dzimis nelietis, taču nožēlas pilna pesimista loma arī nebija viņam piemērota. Vai gan misters Frīmens pats neteica, ka var paiet divi gadi, iekams radīsies nepieciešamība domāt par nākotni? Divos gados daudz kas varēja notikt. Čārlzs gan neteica sev: "Tēvocis var nomirt," — bet kādā attālā prāta nostūrī tāda doma noteikti perinājās. Un iepriekšējās nakts piedzīvojumi atgādināja Čārlzam, ka miesas priekus drīz vien varēs baudīt gluži likumīgi. Patlaban jāatturas. Un vēl tas bērns: cik daudz rūpju ēnu gan, jādomā, palīdz kliedēt bērni!

Sems atgriezās ar tēju… un divām vēstulēm. Dzīve atkal kļuva ceļš. Čārlzs uzreiz ievēroja, ka augšējā aploksne apzīmogota divreiz — vispirms izsūtot no Eksitcras un pēc tam pārsūtot no "Baltā lauvas" Laimridžā uz Kensingtonu. Otra bija pienākusi tieši no Laimridžas. Čārlzs vilcinājās, tad, lai neradītu aizdomas, paņēma papīrnazi un piegāja pie loga. Vispirms viņš atvēra Grogana vēstuli, taču, iekams mēs ķeramies pie tās, mums jāiepazīstas ar zīmīti, ko Čārlzs bija nosūtījis pēc, atgriešanās Laimridžā no rīta pastaigas uz Kārslcikas šķūni. Čārlza zīmītē bija rakstīts:

"Dārgo dakteri Grogan!

Rakstu Jums lielā steigā, lai pateiktos par Jūsu nenovērtējamo padomu un palīdzību, ko sniedzāt man pagājušajā naktī, kā arī gribēdams vēlreiz apliecināt, ka ar vislielāko prieku segšu izdevumus par visu aprūpi un kopšanu, ko vien Jūs abi ar kolēģi uzskatītu par nepieciešamu. Pilnīgi atzīstot, ka mana pārspīlētā interese ir muļķīga, es tomēr ceru, ka Jūs iepazīstināsiet mani ar apstākļiem, kuri būs atklājušies līdz brīdim, kad lasīsiet šo vēstuli.

Diemžēl man šorīt neizdevās ieminēties par šo problēmu Brodstrītā. Mana samērā negaidītā aizbraukšana un dažādi citi sīkumi, ar kuriem es Jūs šobrīd neapgrūtināšu, padarīja brīdi tam pilnīgi nepiemērotu. Šo jautājumu es nokārtošu tūdaļ pēc atgriešanās. Man jālūdz Jūs līdz tam laikam paturēt to visu pie sevis.

Tūliņ braucu projām. Apakšā pievienoju savu Londonas adresi. Dziļā pateicībā — Čārlzs Smitsons."

Tā nebija godīga vēstule. Taču nepieciešama. Tagad Čārlzs nervozi atlocīja atbildi.

"Manu dārgo Smitson!

Es kavējos ar atbildi, cerēdams iegūt kādu eclairissement  mūsu mazajai Dorsctas mīklai. Ar nožēlu jāatzīst, ka vienīgā sieviete, kura pagodināja mani ar savu klātbūtni tārīta ekspedīcijā, bija Māte Daba — bet šīs dāmas sabiedrība pēc aptuveni trīs stundu gaidīšanas sāka mani garlaikot. īsi sakot, gaidītā persona tā ari neparādījās. Atgriezies Laimridžā, es aizsūtīju kādu veiklu zeņķi, lai papūlas manā vietā. Taču arī viņš nosēdēja sub tegmine fagi  patīkamā vientulībā. Es rakstu šos vārdus ar vieglu sirdi, taču atzīstos, ka tovakar, kad zēns atgriezās, es jau sāku bažīties par visļaunāko.

Tomēr nākamajā rītā es uzzināju, ka "Baltajā lauvā" saņemts rīkojums nogādāt meitenes lādi Eksitcrā. Kas devis šo rīkojumu, man neizdevās noskaidrot. Bez šaubām, to būs darījusi viņa pati. Manuprāt, mēs varam secināt, ka viņa ir aizbraukusi.

Es bažījos vēl tikai par vienu lietu, manu dārgo Smitson, — ka viņa varētu sekot Jums uz Londonu, lai tur mēģinātu apgrūtināt Jūs ar savām likstām. Lūdzu, nenoraidiet šādu iespējamību kā nepamatotu. Ja man būtu vairāk laika, es pastāstītu Jums par citiem gadījumiem, kad notikumu gaita ievirzījusies tieši šādā gultnē. Pievienoju kāda Londonas ārsta adresi. Viņš ir lielisks speciālists, ar kuru es jau sen sarakstos, un es no visas sirds iesaku Jums nodot lietu viņa rokās, gadījumā ja pie Jūsu durvīm a la lettrex ari turpmāk klaudzinātu kādi satraukumi.

Varat nešaubīties, ka manas lūpas ir klusējušas un klusēs arī turpmāk. Es neatkārtošu savu padomu par burvīgo būtni— kuru man bija tas prieks nesen nejauši sastapt uz ielas —, taču ierosinu pirmajā izdevīgajā reizē izrunāties no sirds. Es nedomāju, ka Absolvitur2 prasīs pārlieku smagu vai ilgstošu grēku nožēlošanu.

Ar cieņu Maikls Grogans."

Čārlzs izdvesa vainīgu atvieglojuma nopūtu jau ilgi pirms vēstules beigām. Viņš nebija atmaskots. Čārlzs ilgi vērās guļamistabas logā, tad atplēsa otru vēstuli.

Viņš bija gaidījis daudzas lapas, bet aploksnē bija tikai viena.

Viņš bija gaidījis nebeidzamus vārdu plūdus, bet vēstulē bija tikai trīs.

Adrese.

Čārlzs saburzīja lapu dūrē, piegāja pie kamīna, ko augšstāva istabene bija iekūrusi astoņos no rīta, kad Čārlzs vēl krāca, un iesvieda papīru liesmās. Pēc piecām sekundēm tas bija izplēnējis pelnos. Viņš paņēma tasi tējas no Sema, kurš pakalpīgi stāvēja un gaidīja. Čārlzs iztukšoja tasi vienā paņēmienā un pastiepa to uz Sema pusi, lūgdams ieliet vēl.

—   Savas darīšanas es esmu nokārtojis, Sem. Rīt braucam atpakaļ uz Laimridžu. Desmitos ar vilcienu. Sagādā biļetes. Un nodod telegrāfa tās divas telegrammas, kas noliktas uz mana galda. Pēc tam tev pēcpusdiena ir brīva un tu vari nopirkt kādu matu lenti savai skaistajai Mērijai — tas ir, ja vien kopš mūsu atgriešanās tavu sirdi jau nav iekarojusi kāda cita.

Sems bija gaidījis šo mājienu. Viņš uzlūkoja saimnieka muguru, no jauna piepildīdams apzeltīto brokastu tasi, un, uz mazas sudraba paplātes sniegdams tasi pretim Čārlza nepacietīgajiem pirkstiem, paziņoja savus jaunumus:

—   Mister Čārlz, es esmu nolēmis lūgt viņas roku.

—   Patiesi?

—    Es to darītu, mister Čārlz, ja vien, pie jums strādājot, man nepavērtos tik spožas izredzes.

Čārlzs sūca tēju.

—   Sper laukā, Sem! Beidz iunāt mīklās!

—   Ja es apprecēšos, tad vairs nevarēšu dzīvot pie jums.

Čārlza spējais, instinktīvi pārmetošais skatiens liecināja, cik maz vērības viņš veltījis šai lietai. Viņš pagriezās un apsēdās pie kamīna.

—     Paklau, Sem, — nedod Dievs, ka es kļūtu par šķērsli tavām precībām, bet tu taču nepametīsi mani tik neilgi pirms manējām?

—   Jūs aplam iztulkojat manus nolūkus, mister Čārlz. Es domāju par turpmāko.

—   Mēs pārcelsimies uz daudz lielāku mājokli. Esmu pārliecināts, ka mana sieva ar prieku paturēs Mēriju pie sevis… Vai tad tu neesi ar to mierā?

Sems dziļi ievilka elpu.

—   Es gribētu uzsākt tirgošanos, mister Čārlz. Tas ir, kad jūs būsiet iekārtojies, mister Čārlz. Jūs tak zināt, es nemūžam neatstātu jūs tādā brīdī, kad esmu jums nepieciešams.

—   Tirgošanos? Kādu tirgošanos?

—   Atvērt mazu veikaliņu, mister Čārlz.

Čārlzs nolika tasi uz steigšus pasniegtās paplātes.

—   Bet vai tad… es gribēju jautāt — vai naudas tev pietiks?

—   Esņiu šo to ietaupījis, mister Čārlz. Un Mērija ari.

—  Jā, ja, bet tur taču jāmaksā īre un, augstais Dievs, jāiepērk preces… Ko tu gribi tirgot?

—   Gatavus apģērbus un modes preces, mister Čārlz.

Čārlzs blenza uz Semu tā, it kā koknejietis būtu izteicis vēlēšanos pievērsties budismam. Taču tad Čārlzs atcerējās dažus atgadījumus pagātnē, Scma smalkuma māniju; vienīgais, ko Semam līdz šim nevarēja pārmest viņa pašreizējā darbā, bija tas, ka viņš nepietiekami rūpētos par savu un sava kunga apģērbu. Čārlzs patiesi ne vienreiz vien (pareizāk sakot, vismaz tūkstoš reižu) bija izsmējis Scma iedomību šajā jomā.

—   Un tu esi atlicinājis diezgan, lai…?

—    Diemžēl ne, mister Čārlz. Mums nāksies dzīvot ļoti taupīgi.

Iestājās daudznozīmīgs klusums. Sems cītīgi ņēmās ar piena un

cukura trauciņiem. Čārlzs paberzēja deguna sānu — gandrīz tāpat, kā mēdza darīt Sems. Viņam "pielēca". Viņš iztukšoja trešo tasi tējas.

—   Cik?

—   Es esmu atfadis veikaliņu, kas būtu man pa prātam, mister Čārlz. īpašnieks prasa simt piecdesmit mārciņas par firmas vārdu un simtu par inventāru, un vēl kaut kur jāsadabū trīsdesmit mārciņas priekš īres… — Sems pētoši uzlūkoja Čārlzu, tad turpināja: — Pie jums jau ir dikti labi, mister Čārlz. Taču veikaliņš ir tas, pec ka es vienmer esmu ilgojies.

—   Un cik daudz tad tu esi iekrājis?

Sems saminstinājās.

—   Trīsdesmit mārciņas, ser.

Čārlzs nepasmaidīja, tikai piecēlās un piegāja pie guļamistabas loga.

—   Un cik daudz laika tev vajadzēja, lai tās sakrātu?

—   Trīs gadus, ser.

Desmit mārciņas gadā varbūt nešķiet sevišķi liela summa, bet Čārlzs ātri izrēķināja, ka tā ir trešā da|a no Sema trīs gadu algas, tātad proporcionāli ietaupīts daudz vairāk, nekā būtu iespējis Čārlzs pats. Viņš palūkojās uz Semu: tas stāvēja, bikli gaidīdams— bet ko gaidīdams? — pie galdiņa ar tējas piederumiem. Klusumā, kas bija iestājies, Čārlzs pieļāva pirmo liktenīgo kļūdu — izteica savas patiesās domas par šo ieceri. Varbūt zināmā mērā tā bija blefošana, izlikšanās nemanām Sema rīcībā šantāžas draudus, taču daudz vairāk tā bija sensenā atbildība — un tas nav gluži sinonīms slēptai pārākuma apziņai —, ko nemaldīgajam saimniekam pienākas uzņemties pār maldos iestigušo kalpu.

—    Es tevi brīdinu, Sem, — kaldams plānus, kas pārsniedz tavas iespējas, tu tikai iekulsies nepatikšanās. Nedabūjis šo veikalu, tu jutīsies nelaimīgs. Un, ja to dabūsi, — divkārt nelaimīgāks. — Sema galva noslīga mazliet zemāk. — Turklāt, Sem, es esmu ar tevi saradis… tevi iemīļojis. Velns parāvis, es negribu tevi zaudēt!

—   Zinu, mister Čārlz. Šīs jūtas ir abpusējas. Ja drīkstu tā sacīt, ser.

—   Nu, tad jau lieliski! Mēs esam mierā viens ar otru. Lai tā būtu arī turpmāk.

Sems nolieca galvu pavisam zemu un sāka vākt kopā tējas traukus. Viņš nemaz necentās slēpt sarūgtinājumu; viņš bija "Zaudētās cerības", "Izpostītā dzīve", "Nepateicība — pasaules alga" un ducis citu bezcerīgu tēlu.

—  Paklau, Sem! Aiztaupi man nopērtā suņa izteiksmi! Ja tu apprecēsi to meiteni, tad tev, protams, pienāksies precēta vīra alga. Un kaut kas kopdzīves uzsākšanai. Es tevi godam atalgošu, esi drošs.

—   Tas patiešām ir varen laipni no jūsu puses, mister Čārlz… —Taču Sema balss skanēja kā bērēs, traģiskie tēli nekur nebija pazuduši. Čārlzs uz mirkli ieraudzīja sevi Sema acīm. Kopā nodzīvotajos gados Sems bija redzējis Čārlzu šķiežam lielas naudas summas, viņam vajadzēja zināt, ka uz kāzām Čārlzs saņems vēl krietnu žūksni, un gluži dabiski — tas ir, tīri nevainīgā kārtā—Semam varēja rasties iespaids, ka lūgums iedot divus vai trīs simtus mārciņu nav nekas pārmērīgs.

—   Sem, neuzskati mani par nepateicīgu! Lieta tāda… redzi, iemesls, kādēļ es braucu uz Vinzjetu… saproti, sers Roberts sadomājis precēties.

—   Nē, ser! Sers Roberts! Tas nevar būt!…

Sema pārsteigums liek domāt, ka viņa īstais talants vislabāk būtu varējis atklāties uz skatuves. Viņš izdarīja visu, vēl tikai vajadzēja nosviest uz grīdas paplāti, ko viņš turēja rokā, turklāt Staņislavska metode tolaik vēl nemaz nebija izgudrota. Lūkodamies logā, Čārlzs turpināja:

—   Tas nozīmē, Sem, ka laikā, kad man jau tā gaidāmi ievērojami izdevumi, es nevarēšu neko daudz atlicināt.

—   Man nebija ne jausmas, mister Čārlz. Nudien… es tik tikko spēju aptvert. Viņa vecumā!

Čārlzs steigšus apturēja draudošos līdzjūtības plūdus.

—   Seram Robertam mēs varam novēlēt tikai visu to labāko. Bet tā nu tas ir. Drīz tas kļūs zināms atklātībā. Tomēr, Sem, — nevienam ne vārda!

—     Ko nu, mister Čārlz, — jūs taču zināt, kā es protu glabāt noslēpumus.

Tagad gan Čārlzs uzmeta Semam vērīgu skatienu, bet sulaiņa acis atkal bija kautri nolaistas. Čārlzs |oti vēlējās, kaut varētu tajās ielūkoties. Taču Sema acis joprojām palika nodurtas, un Čārlzs pieļāva otro liktenīgo kļūdu — jo Sema izmisuma cēlonis bija ne tik daudz noraidījums kā aizdomas, ka saimniekam nav tāda nelāga noslēpuma, ar ko viņu varētu ietekmēt.

—    Sem, es… tas ir, kad es apprecēšos, apstākļi kļūs vieglāki… Es negribētu pilnīgi sagraut tavas cerības… ļauj man apdomāties!

Sema sirds priekā salēcās. Joks bija izdevies! Tāds noslēpums pastāvēja.

—   Mister Čārlz, ser, kaut es būtu klusējis! Man nebija ne jausmas…

—   Nē, nē, es priecājos, ka tu iesāki šo sarunu. Ja radīsies izdevība, es varbūt aprunāšos par tavu nodomu ar misteru Frīmenu. Viņš vislabāk zinās, vai tev ir cerības uz izdošanos vai nav.

—   Kā tīru zeltu, mister Čārlz, kā tīru zeltu es uzklausīšu padomu no šī džentlmeņa lūpām!

Izsacījis šo hiperbolu, Sems aizgāja. Čārlzs blenza aizvērtajās durvīs. Viņš sāka prātot, vai Sema personībā nesāk parādīties kaut kas no Ūrijas Hīpa, zināma divkosība. Sems vienmēr — gan apģērbā, gan uzvedībā — bija centies atdarināt augstākās sabiedrības pārstāvi; tagad viņa tēlotajā pseidoaugstmanī atklājās kaut kas jauns. Kāds pārmaiņu laiks! Cik daudz kas no vecās kārtības sāk šķobīties un grūt!

Čārlzs krietnu bridi nostāvēja, vērdamies tālē, bet tad iedomājās — ak mūžs! Kad man piederēs visa tā nauda, kas Ernestīnei bankā, vai tad man vairs būs grūti apmierināt Sema vēlēšanos? Piegājis pie sekretēra un atslēdzis atvilktni, viņš izņēma piezīmju grāmatiņu un kaut ko tajā iešņāpa — visticamāk, atgādinājumu pašam sev, ka jāaprunājas ar misteru Frīmenu.

Sems pa to laiku apakšstāvā pētīja abas telegrammas. Viena ziņoja "Baltajam lauvam" par viņu atgriešanos. Otrajā bija rakstīts:

MIS FRĪMENAI, MISIS TRENTERAS NAMĀ, BRODSTRĪTĀ, LAIMRIDŽĀ. RĪKOJUMS NEKAVĒJOTIES ATGRIEZTIES IR SAŅEMTS UN AR VISLIELĀKO PRIEKU TIKS IZPILDĪTS. TAVS VIENMĒR UZTICAMAIS ČĀRLZS SMITSONS.

Tajos laikos vienīgi neaptēstie jeņķi pazemojās līdz telegrāfa valodai.

Šī nebija pirmā personiskā korespondence, ko torīt aplūkoja Sema acis. Aploksne ar otru vēstuli, ko viņš bija atnesis Čārlzam, nebija aizzīmogota, tikai aizlīmēta. Nedaudz tvaika dara brīnumus, un Sema rīcībā bija viss rīta cēliens, lai, virtuvē grozoties, atrastu piemērotu brīdi.

Varbūt jūs sākat pievienoties Čārlza uzskatiem par Semu. Tik tiešām, viņš neizturas kā godīgākais no godīgākajiem. Bet doma par precēšanos dara dīvainas lietas. Iecerētās savienības partneri sāk apjaust dzīves netaisnību, viņi sāk vēlēties, kaut varētu vairāk dot viens otram; šīs domas nonāvē jaunības bezrūpību, rada atbildības sajūtu, kas atsvešina no ārpasaules, un altruistiski paradumi atvirzās otrajā plānā. īsi sakot, divu dēļ ir vieglāk kļūt negodīgam nekā tikai savā labā. Sems savu rīcību nebūt neuzskatīja par negodīgu — viņš to sauca par māku "pareizi izspēlēt trumpjus". Runājot vienkārši, šai gadījumā tas nozīmēja, ka Čārlza kāzām ar Ernestīni jānotiek, jo vienīgi no viņas pūra Sems varēja cerēt saņemt savas divsimt piecdesmit mārciņas; ja čubināšanās starp saimnieku un Laimridžas paklīdeni turpināsies, tad tai jānotiek trumpju spēlmaņa vērīgo acu priekšā, bet ja tā lieta aizies par tālu… Sems iekoda apakšlūpā un saviebās. Nav nekāds brīnums, ka viņš sāka krietni pārvērtēt savas iespējas; intrigantiem tas vienmēr bijis raksturīgi.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Man tomēr šķita: redzu to — Kā ēna man pie kājām gulst Un aug pār zemi ēnaino. tenisons. "Moda" (1855)

Varbūt tādā dzelzs laikmetā kā deviņpadsmitais gadsimts vieglāk nekā citos atrodama viela mītam par cilvēka spēju rīkoties saprātīgi. Čārlzs pēc savas dumpīgās nakts neapšaubāmi bija izšķiries par labu precībām ar Ernestīni. Citu iespēju viņš nekad nebija nopietni apsvēris; piedzīvojumi pie Terpsikoras kundzes un pie prostitūtas, lai cik neticami tas izklausītos, tikai nostiprināja Čārlza lēmumu — tic bija pēdējās īgnās šaubas par neapšaubāmo, pēdējā pārliecināšanās par sen izlemtu lietu. To visu Čārlzs pārdomāja šķebinošā mājupbrauciena laikā, un tas varbūt izskaidro viņa bargo izturēšanos pret Scmu. Runājot par Sāru… otra Sāra bija pirmās karikatūra, viņas bēdīgais un nožēlojamais gals un Čārlza atjēgšanās.

Neraugoties uz to, Čārlzs varēja vēlēties, kaut Sāras vēstule skaidrāk atklātu viņas vainu — kaut tajā būtu pieprasīta nauda (taču diez vai Sāra tik īsā laika sprīdī varēja izšķiest desmit mārciņas), kaut tajā būtu gari un plaši izklāstītas viņas nepieļaujamās jūtas. Taču trijos vārdos "Endikotu ģimenes viesnīca" grūti saskatīt kaisli vai izmisumu — un pat ne datuma, ne iniciāļu! Protams, tā bija klaja nepaklausība, Trcnteras tantes apiešana, bet diez vai Sāru varēja saukt pie atbildības par klauvējienu pie Čārlza durvīm.

Nebija nekādu šaubu — netieši izteiktais ielūgums jāignorē; Čārlzs nekad vairs nedrīkst Sāru satikt. Bet varbūt Sāra— prostitūta bija atgādinājusi Čārlzam Sāras — trimdinieces vienreizīgumu; pilnīgais dziļāku jūtu trūkums vienā tikai uzsvēra šo jūtu pārsteidzošo dzīvotspēju otrā. Cik viņa bija gudra un jūtīga — savā īpatnējā veidā… kaut kas no viņas sacītā pēc grēksūdzes nedeva miera.

Ilgajā braucienā uz rietumiem Čārlzs veltīja ļoti daudz pārdomu (ja gremdēšanās atmiņās ir pārdomas) Sārai. Čārlzs juta, ka ieslodzīt viņu ārstniecības iestādē, lai arī cik progresīvā, būtu nodevība. Es saku "viņu", taču vietniekvārds ir viena no visbriesmīgākajām maskām, ko jebkad izdomājis cilvēks; tas, kas nedeva Čārlzam mieru, bija nevis vietniekvārds, bet acis, matu līnija virs deniņiem, atsperīgā gaita, viņas seja miegā. No Čārlza puses tā, protams, nebija sapņošana vaļā acīm, bet gan nopietna iedziļināšanās morāles problēmā, uz ko

viņu pamudināja cildena gādība par nelaimīgās sievietes nākotnes labklājību.

Vilciens pienāca Eksiterā. īsu mirkli pēc tam, kad lokomotīve apstādamās izdvesa pēdējo svilpienu, pie kupejas loga parādījās Sems; viņš, protams, bija braucis trešajā klasē.

—   Vai paliksim šeit pa nakti, mister Čārlz?

—   Nē. Uzmeklē karieti. Divasu. Šķiet, ka taisās uz lietu.

Visu ceļu Sems būtu bijis gatavs derēt uz tūkstoš mārciņām, ka viņi paliks Eksiterā. Tomēr viņš bez vārda runas paklausīja, gluži tāpat kā, ieraugot Sema seju, viņa saimnieks bija bez vārda runas izšķīries — kaut kur dvēseles dziļumos viņam vēl vajadzēja izšķirties — par tālāko rīcību. Jā, patiesībā to bija izšķīris Sems: Čārlzs vienkārši ilgāk vairs nespēja paciest šo laipošanu.

Un vienīgi tad, kad viņi jau brauca karietē pa pilsētas austrumu nomali, Čārlzam uzmācās skumjas un zaudējuma sajūta, apziņa, ka kauliņi nu ir mesti. Šķita satriecoši, kā viens nieka lēmums, viena atbilde uz banālu jautājumu spēj izšķirt tik daudz. Līdz šim viss bijis iespējams, tagad viss bija nepielūdzami izlemts. Čārlzs bija spēris tikumīgo, piedienīgo, pareizo soli, un tomēr šķita, ka tas atklāj viņa iekšēju vājumu, gatavību padoties liktenim, kurš — tā Čārlzam čukstēja priekšnojauta, kas reizēm mēdz. būt tikpat noteikta kā viss tas, ko var rokām aptaustīt, — kādu dienu ievedīs viņu komercijas pasaulē, par prieku Ernestīnei, kura vēlēsies iepriecināt tēvu, kam Čārlzs tik daudz pateicības parādā… Čārlzs vēroja lauku apvidu, pa kuru viņi tagad brauca, un jutās tā, it kā viņu lēni sūknētu tam cauri kā pa kādu drausmīgu cauruli.

Kariete ripoja uz priekšu drūma kā līķrati, katrā grūdienā nedaudz iečīkstoties kādai vaļīgai atsperei. Vakara debesis bija nomākušās, sāka sijāt smalks lietutiņš. Parasti šādos apstākļos, ceļodams vienatnē, Čārlzs aicināja Semu kāpt lejā no bukas un sēsties blakus, taču šoreiz Čārlzs nespēja puisi uzlūkot (lai gan Semam, kurš vēroja slapjo Laimridžas ceļu, bet redzēja vienīgi zelta kalnus, šī nevērība bija gluži vienaldzīga). Čārlzu māca sajūta, ka vienatne viņam nekad vairs nebūs pieejama. Jābauda tas mazumiņš, kas vēl atlicis. Viņš atkal domāja par sievieti, ko bija atstājis aiz muguras, pilsētā. Čārlzs, protams, nedomāja par viņu kā par iespējamo Ernestīnes aizstājēju, ne arī kā par cilvēku, kuru, ja vien gribētu, viņš varētu apprecēt Ernestīnes vietā. Tas nekad nebija iespējams. Patiesi, šobrīd Čārlzs pat neprātoja tik daudz par Sāru; viņa bija vienīgi simbols, kas ietvēra sevī visas Čārlza zudušās izredzes, bojā gājušās brīvības, viņa t ncapceļotās zemes. Čārlzam vajadzēja no kaut kā atvadīties; Sāra vienkārši un izdevīgi bija gan tuvu, gan attālinājās.

Šaubu vairs nepalika. Čārlzs bija viens no dzīves upuriem, vēl viens amonīts, kas notverts milzīgajos vēstures griežos, uz mūžiem iestrēdzis fosilizēts potenciāls.

Pēc brīža Čārlzs padevās galējam vājumam: viņš aizmiga.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Pienākums ir pakļaušanās

Visam, kas še tevi skar… Allaž paužot padevību.

Neizsakot savu gribu… Pienākums liek stingri saprast,

Ka patiesi nāves grēks Vienmēr meklēt, censties atrast.

Kur ir dvēslē ieslēpts spēks. Tā ir gļēva padošanās Visiem liktens lēmumiem… A. H. Kl.AFS. "Pienākums" (1841)

Tovakar viņi ieradās "Baltajā lauvā" neilgi pirms desmitiem. Trcntcras tantes mājas logos joprojām spīdēja gaisma; aizkari sakustējās, kad viņi brauca garām. Čārlzs steigšus saposās un, atstājis Scmu izkravāt mantas, braši uzsoļoja kalnā. Mērija, ieraudzījusi Čārlzu, staroja priekā, viņai aiz muguras stāvēja Trcntcras tante, piesārtusi un vēlīgi smaidoša. Viņai bija stingri piekodināts tūdaļ pēc apsveicināšanās atstāt ceļinieku mierā, šovakar nekādas muļķīgas duenju būšanas nedrīkstēja atkārtoties. Ernestīne savā parastajā cienīgumā gaidīja viesistabā.

Čārlzam ienākot, viņa nepiecēlās, tikai ilgi vērās viņā ar pārmetošu skatienu no plakstiņu apakšas. Čārlzs pasmaidīja.

—   Man piemirsās Eksiterā nopirkt puķes.

—   To es redzu, ser.

—   Es ļoti steidzos šurp, lai paspētu, kamēr tu vēl neesi aizgājusi gulēt. Ernestīne nodūra skatienu un vēroja savas rokas, kuras bija aizņemtas

ar izšūšanu. Čārlzs piegāja tuvāk, un rokas diezgan spēji pārtrauca zibināt adatu un aizsedza nelielo rokdarbu, ar ko bija aizņemtas.

—   Es redzu, ka man ir sāncensis.

—   Tu esi pelnījis vairākus.

Čārlzs notupās Ernestīnei līdzās, maigi saņēma viņas plaukstu un noskūpstīja. Ernestīne bikli palūkojās viņā.

—   Kopš tavas aizbraukšanas es neesmu ne mirkli gulējusi.

—     Es redzu to no taviem bālajiem vaigiem un pietūkušajiem plakstiņiem.

Ernestīne nesmaidīja. — Tagad tu mani izsmej. *

—  Ja bezmiegs tevi ietekmē šādi, tad es gādāšu, lai mūsu guļamistabā nepārtraukti zvanītu modinātājs.

Ernestīne pietvīka. Čārlzs piecēlās un apsēdās viņai līdzās, pievilka viņu klāt un noskūpstīja uz lūpām, tad uz aizvērtajām acīm, kas pēc šī pieskāriena atvērās un ielūkojās viņējās— viss vēsums zudis!

Čārlzs pasmaidīja. — Parādi, ko tu izšuj savam slepenajam pielūdzējam!

Ernestīne atsedza rokdarbu. Tā bija no zila samta darināta pulksteņa kabatiņa — viena no tām mazajām somiņām, ko viktoriāņu džentlmeņi karināja pie saviem tualetes galdiņiem, kur pa nakti paglabāt pulksteņus. Uz atloccs bija izšūta balta sirds un abās pusēs tai — iniciāļi Č un E; somiņas virspusē ar zeltītiem diegiem bija aizsākts pantiņš. Čārlzs skaļi lasīja:

—    "Ikreiz, kad laikrādi tu rokā turi…" Un kāds tad, pie joda, ir nobeigums?

—   Tas tev jāatmin.

Čārlzs aplūkoja zilo samtu.

—   Sieva zobus griež un lūrē?

Ernestīne sakampa rokdarbu un to paslēpa.

—   Tagad es neteikšu. Lempis tāds!

—   Tik skaistai meitenei kā tu nepiedien pukoties.

—   Tukši glaimi un muļķīgas divdomības ir vienlīdz nožēlojami.

—   Un tu, mana mīļā, esi brīnumjauka, kad dusmojies.

—   Tad es piedošu tev — vienkārši lai būtu nejauka.

Un Ernestīne mazlietiņ aizgriezās no Čārlza, kaut gan viņa roka joprojām skāva Ernestīnes vidukli un Ernestīnes plauksta uz Čārlza plaukstas spiedienu atbildēja ar to pašu. Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami. Čārlzs vēlreiz noskūpstīja Ernestīnes roku.

—    Vai iesim rīt no rīta pastaigāties? Un nodemonstrēsim pasaulei, kādi mēs moderni mīlētāji, cik garlaikoti — pilnīgi nepārprotams aprēķina pāris?

Ernestīne pasmaidīja, tad pēkšņi atsedza pulksteņa kabatiņu.

—   "Ikreiz, kad laikrādi tu rokā turi. Par savu mīlu domā nepaguris."

—   Mana mīļotjī!

Čārlzs vēl brīdi lūkojās Ernestīnei acīs, tad iebāza roku kabatā un ielika viņai klēpī mazu, tumšsārtu safjāna lādīti.

—   Puķu vietā.

Ernestīne bikli piespieda mazo sprādzi un atvēra lādīti; iekšpusē uz sārta samta spilventiņa gulēja eleganta šveiciešu saktiņa: neliela, ovāla puķu mozaīka, apjozta ar pērlēm un koraļļu gabaliņiem zelta ietvarā. Ernestīne valgām acīm paskatījās Čārlzā. Viņš izpalīdzīgi aizvēra acis. Ernestīne pagriezās un pieliecās, un uzspieda Čārlzam uz lūpām maigu,

šķīstu skūpstu, tad piek|āva galvu viņa plecam, atkal paskatījās uz saktiņu un noskūpstīja to.

Čārlzs atcerējās rindas no Priapam veltītās poēmas. Viņš iečukstēja Ernestīnei ausī: — Es vēlētos, kaut rīt būtu mūsu kāzu diena.

Viss bija tik vienkārši: jādzīvo no ironijas un maiguma un jāpakļaujas paražām. Tas. kas varēja būt noticis, bija tikai vēl viena tēma objektīvai un ironiskai apcerei, tāpat kā tas, kas vēl varēja notikt. Citiem vārdiem sakot, jāsamierinās, jāapzinās sava vieta.

Čārlzs aizskāra līgavas plecu. — Dārgā, man jāatzīstas tev nelielā grēkā. Runa ir par to nelaimīgo sievieti no Mārlboro nama.

Ernestīne nedaudz saslējās — draiskā pārsteigumā, gandrīz vai uzjautrināta. — Taču ne par nabaga Traģēdiju?

Čārlzs smaidīja. — Man šķiet, ka tas otrs — vulgārākais apzīmējums viņai piestāv labāk. — Viņš paspieda Ernestīnes pirkstus. — Tas patiesi ir gauži muļķīgs un nenozīmīgs atgadījums. Nudien, nekas īpašs nav noticis. Reiz, kad es mēģināju sadzīt rokā izvairīgās ehinodermas…

Stāsts nu ir galā. Kas notika ar Sāru, es nezinu — katrā ziņā viņa nekad vairs neapgrūtināja Čārlzu ar savu klātbūtni, lai arī cik ilgi kavējās viņa atmiņās. Tā jau parasti notiek. Cilvēki pazūd no redzesloka, viņus aizēno tuvākas lietas.

Nevarētu sacīt, ka Čārlzs un Ernestīne dzīvoja ilgi un laimīgi, taču viņi dzīvoja kopā — tiesa. Čārlzs beigu beigās nodzīvoja par desmit gadiem ilgāk (un visu šo laiku no sirds sēroja pēc Ernestīnes). Viņiem piedzima — cik īsti? — nu, sacīsim, septiņi bērni. Sers Roberts vienam pāridarījumam uzkrāva virsū otru, desmit mēnešus pēc saistīšanās ar misis Bellu Tomkinsu apbērnodamies nevis ar vienu, bet diviem pēcnācējiem. Tieši šis liktenīgais dvīņu pāris beidzot piespieda Čārlzu pievērsties tirdzniecībai. Sākumā tā viņu garlaikoja, bet vēlāk tīri labi iepatikās. Čārlza paša dēliem netika dota nekāda izvēle, un viņu dēli vēl šodien pārvalda lielo veikalu un visas tā filiāles.

Sems un Mērija… bet kuru gan interesē kalpu biogrāfijas? Viņi apprecējās un laida pasaulē bērnus, un nomira savā neizteiksmīgajā veidā.

Kurš tad vēl? Dakteris Grogans? Viņš nomira deviņdesmit viena gada vecumā. Arī Trcnteras tante nodzīvoja ilgāk par deviņdesmit gadiem, un tas ir pārliecinošs pierādījums, ka Laimridžas spirgtais gaiss tik tiešām ir ļoti veselīgs. t

Tomēr tas nevar būt visspēcīgs — misis Poltneja nomira divus mēnešus pēc Čārlza pēdējās atgriešanās Laimridžā. Šajā gadījumā, kā ar *

prieku varu jums pavēstīt, mana interese ir pietiekama, lai es ielūkotos nākotnē — tas ir, misis Poltnejas aizkapa dzīvē. Tērpusies, kā jau pieklājas, melnā, misis Poltneja savā četrvietīgajā karietē ieradās pie paradīzes vārtiem. Viņas sulainis —jo visa viņas saime, bez šaubām, bija nomirusi reizē ar viņu tāpat kā senajā Ēģiptē — piesteidzās un godbijīgi atvēra karietes durtiņas. Misis Poltneja nokāpa pa kāpnītēm, domās piekodinādama sev neaizmirst aizrādīt Visvarenajam (kad viņi būs tuvāk iepazinušies), ka Viņa kalpiem gan pienāktos izrādīt vairāk cieņas ievērojamiem apmeklētājiem, — un pavilka zvana auklu. Beidzot parādījās virssulainis.

—    Ar ko varu pakalpot, kundze?

—   Es esmu misis Poltneja. Esmu šeit ieradusies uz palikšanu. Esiet tik laipns un paziņojiet to savam Kungam!

—   Viņa Visvarenība ir jau informēts par jūsu zemes gaitu izbeigšanos, kundze. Eņģc(i jau nodziedāja slavas dziesmu par godu šim notikumam.

—   Tas ir ļoti pareizi un laipni no Viņa puses. — Un cienījamā dāma lepodamās un dižodamās jau grasījās pilnām burām traukties iekšā varenajā, baltajā zālē, kas vīdēja aiz virssulaiņa muguras. Taču šis tips nemaz nepakāpās sāņus, vēl ļaunāk — diezgan bezkaunīgi pažvadzināja atslēgas, kuras viņam bija rokā.

—   Cilvēk! Paejiet malā! Tā esmu es. Misis Poltneja no Laimridžas.

—   Agrāk no Laimridžas. Tagad no daudz siltāka apgabala.

To pateicis, brutālais sulaiņa dvēsele aizcirta durvis misis Poltnejai deguna priekšā. Cienījamā dāma vispirms palūkojās visapkārt, vai tikai notikušo nav redzējuši kalpi. Taču kariete, kuru misis Poltneja it kā šķitās dzirdējusi aizbraucam uz kalpu galu, bija dīvainā kārtā nozudusi. Nudien, izgaisis bija it viss: gan ceļš, gan apkārtnes ainava (kas nez kāpēc stipri atgādināja parku ap lielo Vindzoras pils piebraucamo ceļu), — viss, itin viss bija izgaisis. Palikušas bija vienīgi debesis — un, ak šausmas, rijošas debesis! Cits pēc cita sāka izzust pakāpieni, pa kuriem misis Poltneja bija tik lieliski kāpusi augšā. Palika vairs tikai trīs, tad divi, viens… Misis Poltneja stāvēja tukšumā. Vatēja skaidri dzirdēt, kā viņa nosaka: — Tas ir lēdijas Kotonas pirksts! — Tad viņa krita— nikni vicinādamās, plivinādamās, piepūzdamās — kā aizšauta vārna krita lejup, kur viņu gaidīja viņas īstais saimnieks.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Ja kāds manī uzjundīs domu — ak vai! — Ka ari manis var nebūt vairs…

TENISONS. "Moda" (1855)

Un tagad, kad esmu aizvadījis šo romānu līdz kārtīgam, tradicionālam nobeigumam, man acīmredzot jāpaskaidro, ka, lai gan viss, ko aprakstīju iepriekšējās divās nodaļās, tik tiešām notika, tomēr ne gluži tā.

Es jau agrāk piezīmēju, ka mēs visi esam dzejnieki, kaut gan tikai retais no mums raksta dzeju, un tāpat mēs visi esam romānisti, tas ir, mēs esam paraduši rakstīt par savu nākotni visādas izdomas, kaut gan šodien mēs varbūt drīzāk iztēlojamies sevi par filmu varoņiem. Savā iztēlē mēs ekranizējam hipotēzes par to, kā varētu rīkoties, kas ar mums varētu atgadīties, un, kad nākotne kļūst par tagadni, šīs literārās vai ekranizētās versijas bieži vien ietekmē mūsu izturēšanos daudz stiprāk, nekā mēs parasti atzīstam.

Čārlzs nebija nekāds izņēmums, un dažās pēdējās lappusēs aprakstītie notikumi, ko jūs tikko lasījāt, risinājās nevis īstenībā, bet gan Čārlza fantāzijā vairākas stundas ilgajā braucienā no Londonas uz Eksitcru. Protams, viņa domu lēli nevirknējās gluži tik detalizēti un saistoši, kā esmu te izklāstījis, un es nevaru arī apzvērēt, ka Čārlzs tik sīki iztēlojās misis Poltnejas piedzīvojumus debesu valstībā. Tomēr viņš neapšaubāmi novēlēja šo dāmu nelabajam, tā ka tas pats vien gandrīz jau sanāk.

Taču galvenais — Čārlzs pats jutās tuvojamies stāsta beigām, pie tam tādām beigām, kas viņam nepalika. Ja šajās pēdējās divās nodaļās jūs ievērojāt zināmu primitīvismu, harmonijas trūkumu, nevērību pret Čārlza dvēseles dziļumiem un to niecīgo apstākli, ka viņam dāsni piešķirts mūžs vairāk nekā gadsimta garumā, ja j' ms radās aizdomas— literatūrā tas nav nekas neparasts —, ka autors, būdams galīgi izrakstījies, ir diezgan patvaļīgi izstājies no distances, kamēr vēl izskatās pēc uzvarētāja, tad nevainojiet mani, jo visas šīs izjūtas spokojās Čārlza smadzenēs. Čārlza dzīves grāmatai, kā viņam pašam šķita, bija lemts beigties visai nožēlojami.

Un "es", šī realitāte, kas tik izmanīgi sameklēja šķietami loģiskus iemeslus, lai nolemtu Sāru aizmirstībai, nebiju es, tā bija vienkārši zināma personificēta trula likteņa vienaldzība — pārlieku naidīga, lai Čārlzs domātu par to kā par Dievu; tās ļaundabīgā vara bija nosvērusi svaru t kausus par labu Ernestīnei, un tā šķita tikpat nepielūdzama savā nemitīgajā virzībā uz priekšu kā vilciens, kurā Čārlzs brauca.

Es nemānījos, apgalvodams, ka pēc savas dumpīgās dienas Londonā Čārlzs bija izlēmis stūrēt iekšā laulības ostā; tas bija viņa oficiālais lēmums, tāpat kā reiz agrāk viņa oficiālais lēmums ("reakcija" būtu precīzāks apzīmējums) bija — iestāties garīdznieku kārtā. Tomēr es mānījos, analizēdams iespaidu, kādu uz Čārlzu joprojām saglabāja šī vēstulīte ar trim vārdiem. Tā mocīja, nedeva mieru, jauca prātus. Jo vairāk Čārlzs domāja par to, jo vairāk viņā nostiprinājās pārliecība, ka šī adreses— tikai adreses! — atsūtīšana bija tieši Sāras garā. Tas pilnībā saskanēja ar visu viņas izturēšanos, ko varētu raksturot vienīgi ar pretstatiem: uzglūnoša— izvairīga, viltīga— vientiesīga, lepna — lūdzoša, aizstāvoša — pārmetoša. Viktoriāņi dzīvoja liekvārdības laikmetā un neprata izteikties Delfu garā.

Tomēr galvenais — šī vēstulīte šķita piedāvājam Čārlzam izvēles brīvību, un, lai gan, no vienas puses, Čārlzs ienīda nepieciešamību izvēlēties, no otras — un te nu mēs tuvojamies patiesajam Čārlza dvēseles noslēpumam šajā ceļojumā uz rietumiem —, jo tuvāk nāca izvēles brīdis, jo vairāk viņš satraucās. Čārlza rīcībā nebija eksistenciālistu terminoloģijas, taču tas, ko viņš izjuta, nudien bija klasiskas bailes no brīvības — apziņa, ka esi brīvs un ka brīvība ir kaut kas drausmīgs.

Tādēļ izrausim Semu no viņa hipotētiskās nākotnes un iegrūdīsim atpakaļ Eksitcras tagadnē. Vilciens apstājies; viņš pienāk pie saimnieka kupejas.

—   Vai paliksim šeit pa nakti, ser?

Čārlzs brīdi palūkojas Semā — lēmums vēl jāpieņem —, tad paveras pāri sulaiņa galvai uz nomākušos padebesi.

—   Rādās, ka būs lietus. Apmetīsimies "Kuģī".

Un tā nu Sems, par tūkstoš neesošām mārciņām bagātāks, pēc pāris minūtēm stāvēja saimniekam blakus pie stacijas, uzraudzīdams, kā Čārlza mantība tiek salādēta uz sagrabējušas ekipāžas jumta. Čārlzs izskatījās ļoti nemierīgs.

—   Scm, es drusku izlocīšu kājas pēc brauciena tai sasodītajā vilcienā. Tu nogādā bagāžu.viesnīcā!

Semam saplaka dūša.

—   Jūsu paša labā, mister Čārlz, — iesaku apdomāties! Paskat, kādi mākoņi savilkušies.

—    Sīks lietutiņš man nekaitēs.

Sems padevās, paklanījās.

—   Labi, mister Čārlz. Vai pusdienas pasūtīt?

—    Jā… tas ir… kad atg iezīšos, tad redzēsim. Varbūt es aiziešu uz vakara dievkalpojumu katedrālē.

Čārlzs aizso|oja pret kalnu uz pilsētas pusi. Sems kādu bridi drūmi noraudzījās, kā viņš aiziet, tad pievērsās ormanim:

—    Paklau… vai tu zini, kur ir Endikotu ģimenes viesnīca?

—   Aha.

—   Mācēsi aizbraukt?

—   Aha.

—   Lieliski, vispirms aizrauj mani mērkaķa ātrumā uz "Kuģi" — un es tev parādā nepalikšu, vecais!

Un Scms visai pašapzinīgi ielēca karietē. Drīz vien viņi apdzina Čārlzu, kurš gāja uzkrītoši lēnā tempā, it kā ar pilnu krūti baudīdams svaigo gaisu. Tikko ekipāža nozuda ceļa līkumā, Čārlzs pielika soli.

Semam bija liela pieredze ar miegainiem provinces traktieriem. Bagāža tika izkrauta, labākās brīvās istabas noīrētas, uguns kamīnā iekurināta, naktskrekls izlikts līdz ar citiem nepieciešamiem sīkumiem — un tas viss septiņās minūtēs. Tad Sems metās ārā uz ielas, kur ormanis joprojām gaidīja. Sekoja vēl viens neliels brauciens. No karietes iekšpuses Sems piesardzīgi palūkojās visapkārt, tad izkāpa un samaksāja.

—   Pirmā šķērsiela pa kreisi, tur jūs to atradīsiet, ser!

—    Paldies, vecais! Še tev pāris vara gabalu. — Un, izsniedzis šo apkaunojoši mazo dzeramnaudu (pat Eksiterai), Sems uzmauca katliņu pār acīm un izgaisa vakara krēslā. Pusceļā lejup pa ieliņu iepretim ormaņa norādītajai vielai atradās metodistu kapela ar iespaidīgu kolonnu balstītu froritonu. Aiz vienas no kolonnām iekārtojās topošais detektīvs. Bija jau gandrīz nakts, agri satumsusi zem svina pelēkajām debesīm.

Gaidīt nenācās ilgi. Sema sirds salēcās: no tumsas iznira garš stāvs. Acīm redzami apmulsis, nācējs uzrunāja kādu zeņķi. Zeņķis tūdaļ aizveda viņu līdz ielas stūrim (Semam vērīgi noraugoties) un pamāja ar roku, ar Šo žestu nopelnīdams, spriežot pēc smaida, krietni vairāk par diviem vara gabaliem.

Čārlza mugura attālinājās. Tad viņš apstājās un palūkojās augšup. Pēc tam atkāpās dažus soļus Sema virzienā, lād, it kā pats noskaities par savu tūļāšanos, atkal pagriezās un iegāja vienā no ēkām. Scms izslīdēja no savas slēptuves aiz kolonnas un noskrēja lejup pa kāpnēm uz šķērsielu, kurā atradās Endikotu ģimenes viesnīca. Kādu brīdi Sems gaidīja uz ielas stūra. Tomēr Čārlzs vairs nerādījās. Kļuvis drošāks, Sems nevērīgā gaitā slāja gar noliktavām, kas atradās iepretim ēku rindai otrā ielas pusē. Sems aizgāja līdz vietai, no kuras bija saskatāma viesnīcas priekštelpa. Tā bija tukša. Dažās istabās dega gaisma. Apmēram pēc stundas ceturkšņa sāka līt.

Sems kādu brīdi grauza nagus, nikni domādams. Tad steigšus devās projām.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kad viss jau prātā izsvērts ir. Tad tomēr virsroku ņem sirds: Mums tomēr jātic cerētam Un jāstiepj rokas pretī tam;

Mums jānotic, jo ceram mēs. Ka varenākā pasaulē Tas, kas še sākts, bet nepabeigts. Reiz godam tiks līdz galam veikts.

Mans bērns, mums tomēr jānotic. Kad apvārsnis jau priekšā cits, — Ka tomēr paliks vēl no mums Kāds neizdzēšams mantojums. a. h.klafs. "Dzejolis" (1849)

Čārlzs nedroši pamīņājās noplukušajā priekšnamā, tad pieklauvēja pie kādām pavērtām durvīm, aiz. kurām spīdēja gaisma. Viņu aicināja ienākt, un pēc brīža Čārlzs jau stāvēja aci pret aci ar viesnīcnieci. Daudz ātrāk, nekā Čārlzs spēja novērtēt viesnīcnieci, viesnīcniece novērtēja Čārlzu — piecpadsmit šiliņu kā likts! Viņa vēlīgi pasmaidīja.

—   Istabu, ser?

—   Nē. Es… redziet… Es vēlētos aprunāties ar vienu no jūsu… ar mis Vudrafu. — Smaids misis Endikotas sejā izgaisa, un tā izstiepās gara. Čārlzs juta, ka pamats zūd viņam zem kājām. — Vai tiešām viņa…

—   Ai, ser, nabaga jaunkundze aizvakar rītapusē paslīdēja uz kāpnēm un drausmīgi sastiepa potīti! Tā piepampa kā ķirbis. Es gribēju izsaukt ārstu, bet viņa negribēja par to ne dzirdēt. Tā jau gan ir, sastiepta potīte sadzīst pati, bet ārstam jāmaksā barga nauda.

Čārlzs skatījās uz sava niedres spieķa galu. — Tad jau es nedrīkstu viņu traucēt?

—   Dieva dēļ, ser, kāpiet tik augšā! Tas viņu uzmundrinās. Jūs laikam gan būsiet viņai kāds radagabals, vai ne?

—   Nē, es esmu ieradies… darīšanās.

Misis Endikotas cieņa pret Čārlzu pieauga.

—   O… Advokāts?

Čārlzs brīdi klusēja, tad sacīja: — Jā.

—   Nu tad kāpiet tik augšā, ser!

—   Es domāju… Vai jūs nebūtu tik laipna un neaizsūtītu kādu pie viņas apvaicāties — varbūt man labāk alnākt vēlāk, kad viņa būs atveseļojusies?

Čārlzs bija gaužām apjucis. Viņš atcerējās Vargcnu; tikšanās divatā ir grēks. Čārlzs bija cerējis, ka viņi satiksies apakšstāvā kādā viesistabā — neviena netraucēti, bet art ne gluži vieni. Vecā sieviete brīdi svārstījās, pameta bažīgu skatienu uz kādu atvērtu kasti pie sekrctēra un acīmredzot nosprieda, ka pat juristu vidū var gadīties zagļi — varbūtība, ko apšaubīs tikai retais, kam nācies maksāt par viņu pakalpojumiem. Pat nepakustējusies viņa pārsteidzoši griezīgā balsī uzsauca kādai Betijai Annai.

Atsteidzās Betija Anna un tūdaļ tika uzsūtīta augšā ar vizītkarti. Kādu laiku viņa šķita kā akā iekritusi, un Čārlzam nācās atvairīt vairākus mēģinājumus izokšķerēt viņa apmeklējuma mērķi. Beidzot Betija Anna atgriezās un aicināja Čārlzu sev līdzi. Čārlzs kāpa augšup aiz tuklās istabenes; viņam parādīja negadījuma vietu. Kāpnes patiešām bija stāvas; gadsimtā, kurā sievietes tikai retumis ieraudzīja savas pēdas zem garajiem svārkiem, viņas krita regulāri — tas piederēja pie ikdienas.

Viņi piegāja pie kādām durvīm drūma gaiteņa galā. Čārlzs — sirds viņam dauzījās tik mežonīgi, ka to nevarētu izskaidrot pat ar kāpienu pa stāvām kāpnēm uz trešo stāvu, — lika strupi pieteikts:

—    Džcntlmens, mis!

Viņš iegāja istabā. Sāra sēdēja krēslā pie kamīna, pagriezusies pret durvīm, apsegusi kājas ar sarkanu Velsas segu un saslējusi tās uz soliņa. Viņas plecus apņēma zaļš merīnvilnas lakats, taču zem tā skaidri varēja saskatīt naktskreklu ar garām piedurknēm. Sāras mati bija atrisuši pār zaļi tērptajiem pleciem. Čārlzam viņa šķita daudz mazāka un satriecoši bikla. Sāra nesmaidīja, bet vēroja savas plaukstas, — vienīgi, Čārlzam ienākot, viņa kā izbijusies grēciniece, Čārlza dusmu izvirdumu gaidīdama, pameta ašu skatienu augšup un tūdaļ atkal nodūra acis. Čārlzs stāvēja, cepuri vienā, spieķi un cimdus otrā rokā turēdams.

—   Es braucu cauri Eksitcrai.

Sāra saprotoši un kaunīgi nodūra galvu vēl zemāk.

—   Vai man nevajadzētu izsaukt ārstu?

Viņa nomurmināja zem deguna: — Lūdzu, nevajag! Ārsts man ieteiktu tieši to pašu, ko es jau daru.

Čārlzs nespēja atraut skatienu no Sāras — tik nevarīgas, bezspēcīgas (kaut gan vaigi viņai kvēloja), bezpalīdzīgas… Un tad vēl šis zaļais lakats mūžīgās indigo kleitas vietā un šie noslēpumaini kuplie mati! Čārlzs sajuta nāsīs vieglu ciedru ziedes aromātu.

—   Vai jums nesāp?

Sāra papurināja galvu. — Izstrādāt kaut ko lādu… Nesaprotu, kā es varēju būt tik dumja.

—   Priecājieties vismaz, ka tas nenotika Klintsapakšā.

Šķita, ka Čārlza klātbūtne Sāru ļoti mulsina. Čārlzs aplūkoja istabiņu. Pavardā nesen iekurta uguns. Uz kamīna krūka ar dažām apvītušām narcisēm. Istabiņa ļoti vienkārši mēbelēta— tas sāpīgi dūrās acīs un mulsināja vēl vairāk. No eļļas lampiņas gluži kā rēgi, glabādami piemiņu par neskaitāmiem pelēcīgiem ļautiņiem, kuri reiz mitinājušies šai istabā, uz griestiem bija palikuši tumši dūmu traipi.

—   Varbūt man vajadzētu…?

—   Nē. Sēdieties, lūdzu! Piedodiet… Es… es negaidīju…

Čārlzs nolika savas mantas uz kumodes un apsēdās uz koka krēsla — vienīgā brīvā krēsla istabā iepretim Sārai pie pretējās sienas. Kā gan Sāra uzdrošinājās, par spīti savai vēstulei, cerēt uz. to, par ko, viņaprāt, nevarēja būt ne runas? Čārlzs meklēja kādu attaisnojumu.

—   Vai jūs esat paziņojusi savu adresi misis Trcnterai?

Sāra papurināja galvu. Klusums. Čārlzs blenza uz paklāju.

—   Vienīgi man?

Sāra atkal nodūra acis. Čārlzs drūmi pamāja, it kā jau būtu to gaidījis. Klusums ieilga. Sārai aiz muguras rūtīs iebrāza spēcīga lietus šalts.

Čārlzs sacīja: — Tieši par to es gribētu ar jums aprunāties.

Sāra gaidīja, taču Čārlzs vairs nebilda ne vārda. Viņš joprojām nespēja atraut no Sāras acis. Baltais naktskrekls pie kakla un plaukstām bija cieši aizpogāts. Tas iesārti spīdēja sarkanajās kamīna liesmās, jo galda lampa Čārlzam līdzās bija diezgan patumša. Un Sāras mati, kuru skaistumu īpaši izcēla zaļais lakats, kamīna gaismā brīnišķīgi atdzīvojās, it kā atklādami viņas noslēpumu, viņas visdziļāko būtību — lepnumu un pakļāvību, nebrīvi un atraisītību, verdzisku padevību un pilnīgu neatkarību. Čārlzs nevarēja neskatīties uz Sāru, gluži tāpat kā izslāpušais nevar nedzert.

Viņš saņēmās un novērsās. Taču uz kamīna nejauši ieraudzīja divas kailas marmora nimfas — tās arī sārtojās sarkanās segas atstarotajā siltajā gaismā. Tās nepalīdzēja. Un Sāra mazliet sakustējās. Čārlzam atkal bija jāpaskatās uz viņas.pusi.

Viņa bija aši piespiedusi roku pie nodurtās pieres. Pirksti kaut ko notrausa no vaiga, tad pieskārās kaklam.

—   Dārgā mis Vudrafa, lūdzu, neraudiet… Kaut es nebūtu nācis… Es negribēju…

Taču piepeši Sāra enerģiski papurināja galvu. Čārlzs klusēja, lai dotu viņai laiku atgūties. Un pēkšņi, kamēr Sāra žņaudzīja mutautiņu, Čārlzu sagrāba nepārvarama iekāre — tūkstoškārt spēcīgāka par to, ko viņš bija izjutis prostitūtas istabā. Sāras bezpalīdzīgā raudāšana varbūt bija atziņas

avots, jo Čārlzs atskārta, kāpēc Sāras seja viņu tā vajā. kas izraisa šo drausmīgo nepieciešamību atkal un atkal viņu redzēt: Čārlzam vajadzēja Sāru iegūt, ieplūst viņā. degt. degt, izdegt pelnos uz Sāras auguma un viņas acīs. Šādu iekāri var apvaldīt nedēļu, mēnesi, gadu. pat vairākus gadus. Bet visu mūžu — tas nav izturams.

Sāras nākamie vārdi, kas izskaidroja viņas asaras, bija tik tikko sadzirdami:

— Man likās, ka es jūs nekad vairs neredzēšu.

Čārlzs nespēja Sārai atzīties, cik tuvu viņa nonākusi pie Čārlza paša izjūtām. Viņa paskatījās uz Čārlzu, un viņš tūdaļ novērsās. Čārlzu atkal pārņēma tas pats dīvainais nespēks, kas toreiz šķūnī. Sirds auļoja, rokas drebēja. Viņš zināja — tikko ielūkosies šajās acīs, viņš būs pazudis. It kā lai paglābtos no Sāras acīm. Čārlzs aizvēra savējās.

Klusums kļuva drausmīgs, nospriegots kā tills pirms sagrūšanas, kā tornis pirms sagāšanās. nevaldāma jūtu bangojuma. pāri malām plūstošas atzīšanās pārsātināts. Pēkšņi kamīnā sprakšķēdamas pajuka oglītes. Lielākā daļa sabira iekšpus zemā aizsargrežģa. bet viena vai divas izlidoja laukā un nokrita uz segas, ar ko Sāra bija apsegusi kājas. Viņa ātri norāva segu: Čārlzs tikmēr pieliecās un, pakampis no misiņa spaiņa mazu lāpstiņu, sabēra oglītes atpakaļ kamīnā. Taču sega gruzdēja. Čārlzs izrāva to Sārai no rokām, nometa uz grīdas un nikni izmīdīja dzirkstis. Istabā smirdēja pēc apsvilušas vilnas. Vienu kāju Sāra joprojām turēja uz soliņa, otru bija nolikusi zemē. Pēdas bija kailas. Čārlzs palūkojās uz segu. pāris reižu uzsita ar plaukstu. lai būtu drošs, ka tā vairs negruzd, tad pagriezās un uzklāja to atkal Sārai uz kājām. Viņš zemu pieliecās un visu uzmanību veltīja segai. Un tad — it kā ar nejaušu, it kā ar daļēji apzinātu kustību — Sāras roka kautri pastiepās un nogūla uz Čārlza plaukstas. Čārlzs zināja, ka Sāra raugās viņā. Viņš nespēja atvilkt roku un pēkšņi nespēja noturēties, neparaudzijies Sārai acīs.

Viņas acis bija pateicība un senās skumjas, un neizprotamas rūpes, it kā viņa apzinātos, ka sāpina Čārlzu, bet vairāk par visu — aicinājums. Bezgala bikls, tomēr aicinājums. Ja Sāras lūpās pavīdējusi kaut smaida atblāzma. Čārlzs varbūt būtu atcerējies daktera Grogana teoriju, taču viņa šķita tāda kā izbrīnījusies pati par sevi. gandrīz tikpat apjukusi kā Čārlzs. Viņš nezināja, cik ilgi viņi jau tā lūkojas viens otram acīs. Likās, ka aizrit vesela mūžība, kaut gan patiesībā pagāja ne vairāk kā trīs četras sekundes. Vispirms sakustējās viņu rokas. Neizprotamā kārtā sazinājušies, pirksti savijās kopā. Tad Čārlzs nometās uz viena ceļa un kaislīgi piekļāva Sāru, sev pie krūtīm. Viņu lūpas savienojās ar mežonīgu spēku, kas pārsteidza viņus abus un lika Sārai novērsties. Čārlzs pārklāja skūpstiem viņas '

vaigus un acis. Viņa plauksta beidzot pieskārās šiem matiem, glāstīja tos, caur malu samtainumu sajuta mazo galvu, bet plāni ģērbtais augums kļāvās pie viņa rokām un krūtīm. Piepeši Čārlzs paslēpa seju pie Sāras kakla.

— Mēs nedrīkstam… mēs nedrīkstam… Tas ir neprāts!

Taču Sāras rokas satvēra viņa galvu, pievilka sev klāt. Čārlzs nekustējās. Šķita, ka ugunīgi spārni paceļ viņu debesīs un viņš traucas uz priekšu tik brīvā gaisā kā puika, kurš beidzot ticis vaļā no skolas, kā cietumnieks zaļā pļavā, kā vanags lidojumā. Čārlzs pacēla acis un palūkojās Sārā: gandrīz vai mežonīga pirmatnība. Viņi atkal saskūpstījās. Tad Čārlzs piespiedās Sārai ar tādu spēku, ka pagrūda krēslu atpaka|. Viņš juta, ka, apsaitētajai pēdai nokrītot no soliņa, Sāra sāpēs saraujas. Viņš paskatījās uz pēdu, tad uz Sāras seju, pievērtajām acīm. Sāra aizgrieza galvu pret krēsla atzveltni, it kā Čārlzs izraisītu viņā gandrīz vai nepaliku, taču viņas krūtis tikko manāmi izliecās Čārlzam pretim un rokas krampjaini turējās pie Čārlza rokām. Čārlzs pameta skatienu uz durvīm Sārai aiz muguras, tad pielēca kājās un ar diviem platiem soļiem vienā mirklī atradās pie tām.

Guļamistaba nebija apgaismota, ja neņem vērā vakara saules pēdējos starus un vājās lampas ielas pretējā pusē. Čārlzs redzēja pelēcīgu gultu un mazgājamo galdu. Sāra neveikli uzslējās, balstīdamās pret krēsla atzveltni, sastiepto pēdu pacēlusi augšup; lakata viena mala bija noslīdējusi viņai no pleca. Viens otra acīs viņi redzēja spriedzi un neapslāpējamu jūtu liesmu, un nespēju tai pretoties. Sāra it kā spēra soli, it kā paklupa uz Čārlza pusi. Viņš metās Sārai pretim, satvēra viņu rokās un apkampa. Lakats noslīdēja zemē. No Sāras kailuma Čārlzu šķīra vairs tikai plāna flaneļa kārtiņa. Viņš cicši apskāva šo augumu, viņa lūpas kāri picplaka pie Sāras mutes, remdējot ilgi ciesto izsalkumu, ne tikai seksuālo vien — Čārlzā kā neapturama straume kūsāja viss līdz šim aizliegtais, romantiskais, grēcīgais, piedzīvojumu alkas, neprāts, dzīvesprieks.

Sāras galva it kā nemaņā atslīga Čārlzam uz pleca, kad viņš beidzot atrāvās no viņas lūpām. Čārlzs pacēla viņu un aiznesa uz guļamistabu. Sāra palika guļam tāpat, kā Čārlzs viņu bija nosviedis — šķērsām pāri gultai kā paģībusi, vienu roku atmetusi aiz galvas. Otra roka glāstīja Čārlza seju: viņš to satvēra un dedzīgi skūpstīja. Tad viņš atkāpās un, ieskrējis otrā istabā, sāka izģērbties, plēsdams nost drēbes tādā drudžainā steigā, it kā viņa acu priekšā kāds slīktu. Vizītsvārkiem notrūka poga un ieripoja kaktā, bet Čārlzs pat nepaskatījās, kurā. Viņš norāva vesti, zābakus, zeķes, bikses, apakšbikses… kaklasaites adatu ar pērli, kaklasaiti.

Pameta skatienu uz ārdurvīm, metās pie tām un pagrieza atslēgu slēdzenē. Tad vienā kreklā, basām kājām ieskrēja guļamistabā.

Sāra bija nedaudz izkustējusies no vietas un tagad gulēja ar galvu uz spilvena, taču vēl arvien šķērsām pāri gultai, sāņus pagrieztu seju, ko sedza tumšo matu plīvurs. Čārlzs mirkli apstājās virs Sāras, loceklis zem krekla piebriedis. Tad, atbalstījies ar kreiso celi uz šaurās gultas, Čārlzs metās Sārai virsū, dedzinošiem skūpstiem apbērdams viņas lūpas, acis, kaklu. Pasīvais, tomēr padevīgais augums zem Čārlza saspringa, viņš sajuta kailo kāju pieskārienu… ilgāk viņš vairs nevarēja izturēt. Nedaudz piecēlies, viņš pavilka uz augšu Sāras naktskreklu. Viņas kājas pašķīrās. Juzdams, ka viņa loceklis tūdaļ pārsprāgs, Čārlzs ar izmisīgu brutalitāti uzmeklēja un grūda. Sāra atkal sāpēs sarāvās, gluži kā tobrīd, kad viņas kāja bija nokritusi no soliņa. Čārlzs iekaroja šo instinktīvi sarāvušos augumu, un Sāra apskāva Čārlzu, it kā gribēdama savienoties ar viņu uz mūžību, ko Čārlzs bez Sāras vairs nemaz nespēja iztēloties. Tajā pašā mirklī viņš sāka izšļākt.

— Ai, mana dārgā… dārgā… manu eņģei… Sāra… Sāra… o, Sāra!

Pēc brīža Čārlzs jau gulēja nekustīgi. Bija pagājušas tieši deviņdesmit sekundes, kopš viņš bija atstājis Sāru, lai ielūkotos guļamistabā.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kā Dīdona ar bargu mājienu Reiz savu viltus draugu Hadesā — Mūs atvairi un paliec vienatnē. metjū Arnolds. "Mācītā čigāniete" (1853)

Klusums.

Viņi gulēja kā paralizēti no tā, ko bija izdarījuši. Iestiguši grēkā, sastinguši sajūsmā. Tūdaļ pēc dzimumakta Čārlzu vieglu skumju vietā pārņēma bezgalīgas šausmas — kā pilsētu, uz kuras no skaidrām debesīm pēkšņi nomesta atombumba. Viss bija sagrauts drupās: viņa principi, nākotnes izredzes, ticība, labie nodomi. Tomēr viņš dzīvoja un baudīja mūža visjaukākos mirkļus — pēdējais dzīvais cilvēks, bezgala vientuļš… viņa nervus un vēnas lēni kā radioaktivitāte jau saēda vainas apziņa. Čārlzs redzēja neskaidru vīziju, kurā Ernestīne raudzījās uz viņu nožēlas pilnām acīm, misters Frīmens cirta pliķi viņam sejā… ai, cik nepielūdzami viņi bija savā pareizumā, savā cietajā nepiekāpībā — kā akmenī cirsti!

Čārlzs pavirzījās sāņus, atbrīvodams Sāru no sava auguma svara, tad apgriezās uz muguras; Sāra varēja gulēt viņam līdzās, galvu uz. viņa pleca atbalstījusi. Čārlzs blenza griestos. Kāda putra, kāda neizstrebjama putra!

Viņš pievilka Sāru sev klāt. Sāras roka kautri apvija viņējo. Lietus bija pārstājis. Kaut kur zem loga aizdunēja smagi soļi — nesteidzīgi, nosvērti. Varbūt tur gāja policijas virsnieks. Likumība.

Čārlzs teica: — Es esmu vēl ļaunāks par Vargenu. — Par atbildi Sāra tikai paspieda viņam roku, it kā noliegdama un mierinādama reizē. Tomēr Čārlzs bija vīrietis, tādēļ vaicāja: — Kas ar mums tagad notiks?

—   Es nespēju domāt tālāk par šo brīdi.

Čārlzs vēlreiz apskāva Sāras plecus, noskūpstīja viņas pieri un blenza griestos. Sāra tagad izskatījās tik jauniņa, tik apgarota…

—   Man jāatsauc saderināšanās.

—   Es no tevis neko neprasu. Man nav tiesību. Pati esmu vainīga.

—    Tu mani brīdināji, tu mani brīdināji! Vainīgs esmu vienīgi es. Nākdams pie tevis, es taču zināju… bet labāk vēlējos būt akls. Es aizmirsu visus savus pienākumus.

Sāra nomurmināja: — Es tā gribēju. — Un skumji atkārtoja vēlreiz: — Es tā gribēju.

Čārlzs noglauda Sāras matus. Tie aizsedza viņas plecu un seju.

—   Sāra… cik jauks vārds!

Viņa neatbildēja. Labu brīdi Čārlzs glāstīja viņai matus kā mazam bērnam. Tomēr domās viņš bija tālu projām. It kā to nojauzdama, Sāra beidzot ierunājās:

—   Es zinu, tu nevari mani precēt.

—   Man tas jādara. Es gribu to darīt. Citādi zaudēšu cieņu pats savās acīs.

—   Es esmu rīkojusies kā īsta netikle. Jau sen sapņoju par tādu dienu kā šī. Es nederu tev par sievu.

—   Dārgā!

—   Tavs stāvoklis sabiedrībā, tavi draugi… un viņa! Viņa noteikti tevi mīl. Ļoti labi varu iedomāties, kā viņa jūtas.

—   Bet es viņu vairs nemīlu!

Ļaudama Čārlza dedzīgumam noplakt, Sāra atbildēja tikai pēc brīža:

—   Viņa ir tevis cienīga. Es neesmu.

Beidzot Čārlzs sāka nopietni Sāru uzklausīt. Piespieda viņu pagriezt galvu, un ielas blāvajā gaišumā viņi lūkojās viens otra ēnu pilnajās acīs. Čārlza acis pauda gandrīz vai šausmas, Sāras acis rāmi, tikko jaušami smaidīja.

—   Tu taču negribi sacīt, ka man tagad jāaiziet, it kā starp mums nekas nebūtu bijis!

Sāra klusēja, bet viņas skatienā Čārlzs izlasīja atbildi. Viņš atspiedās uz elkoņa.

—   Tu nevari man to visu piedot. Un tik maz no manis prasīt.

Sāras galva atslīga uz spilvena, acis vērās kaut kur neredzamā nākotnē.

— Kādēļ gan ne. ja es mīlu tevi?

Čārlzs piekļāva viņu sev klāt. Iztēlojoties tādu uzupurēšanos, viņam asaras sakāpa acīs. Cik netaisni viņi abi ar Groganu bija pret Sāru izturējušies! Viņa bija cēlāka nekā jebkurš no viņiem. Čārlzu pārņēma nicinājums pret vīriešu dzimumu, tā niecību, lētticību, savtīgumu. Tomēr Čārlzs pats piederēja pie šī dzimuma un atkal kļuva izvairīgi gļēvs — galu galā vai tad šī nevarēja būt vienkārši viņa pēdējā jaunības trakulība, pēdējā iespēja baudīt dzīvi? Taču viņš vēl nepaguva apsvērt šo domu līdz galam, kad jau sāka justies kā slepkava, kurš attaisnots aiz pārpratuma. Viņš varēja atstāt tiesas zāli kā brīvs cilvēks, taču vienalga nepiedodami vainīgs savas sirdsapziņas priekšā.

—   Es pats sevi vairs nepazīstu.

—   Arī man ir līdzīga sajūta. Tas tāpēc, ka mēs esam grēkojuši. L'rv paši nespējam tam ticēt. — Sāra runāja tā, it kā viņai visapkārt plestos nebeidzama nakts. — Es vēlos vienīgi to, lai tu būtu laimīgs. Tagad zinu, ka vienu dienu tu patiešām esi mani mīlējis; nu es varu izturēt visu… jebkuru domu… tikai to ne, ka tevis reiz nebūs.

Čārlzs atkal paslējās augšup un nolūkojās Sārā. Viņas acīs joprojām vīdēja tikko jaušams smaids. dzi|a gudrība, garīga vai psiholoģiska atbilde uz to, ka Čārlzs bija iepazinis viņu fiziski. Vēl nekad Čārlzs nebija izjutis tādu tuvību, tādu kopību ar sievieti. Viņš pieliecās un noskūpstīja Sāru, turklāt daudz nevainīgākā mīlestībā par to. kura, sajūtot Sāras lūpu kaislīgo pieskārienu, atkal lika sevi manīt gurnos. Čārlzs bija tāds pats kā vairums Viktorijas laikmeta vīriešu. Viņam ne prātā nevarēja ienākt, ka sieviete ar izsmalcinātu dvēseli varētu just baudu, apmierinādama vīrieša iekāri. Viņš tik briesmīgi apvainojis Sāras mīlestību — tas vairs nedrīkst atkārtoties! Un cik daudz laika pagājis— ilgāk nevar kavēties! Čārlzs pietrūkās sēdus.

— Tā sieviete tur apakšā… un viesnīcā mani gaida sulainis. Ļoti lūdzu, ļauj man pāris dienas apdomāties! Šobrīd es nezinu, ko iesākt.

Sāras acis bija aizvērtas. Viņa teica: — Es neesmu tevis cienīga.

Čārlzs kādu brīdi blenza Sārā, tad piecēlās no gultas un iegāja otrā istabā.

Un tur! Viņš apstājās kā zibens ķerts!

Sniegdamies pēc drēbēm, Čārlzs palūkojās lejup un krekla apakšmalā pamanīja sarkanu traipu. Vispinns viņam ienāca prātā, ka ir sagriezies, taču nekas nesāpēja. Čārlzs slepus aptaustīja sevi. Tad viņš sakampa krēsla atzveltni un stingi raudzījās guļamistabas durvīs; pēkšņi viņš bija atskārtis to, par ko pieredzējušākam vai mazāk uzbudinātam mīlētājam jau sen būtu radušās aizdomas.

Viņš bija laupījis nevainību!

Guļamistabā kaut kas nočabēja. Kā noreibis, kā apdullis Čārlzs atkal sāka ģērbties, tagad drudžainā steigā. Viņš dzirdēja, kā bļodā šļācas ūdens un nošķind porcelāna ziepjutrauks. Sāra nebija atdevusies Vargenam. Viņa bija melojusi. Visa viņas rīcība, visi viņas agrākās izturēšanās iemesli bija melīgi. Bet kādā nolūkā? Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?

Lai šantažētu! •

Lai dabūtu Čārlzu pilnīgi savā varā!

Un visi riebīgie iztēles dēmoni, mūžīgās bailes no sieviešu dzimuma sazvērestības pret vīriešiem, kuras mērķis ir izsūkt viņu vīrišķību, ļauni izmantot viņu ideālismu, padarīt viņus mikstus kā vasku un izmīcīt atbilstoši savām ļaunajām fantāzijām… un arī La Ronsjēra aizstāvības rakstā minētās baismās nejēdzības, kas pēkšņi likās visai ticamas, pildīja Čārlza smadzenes ar pastardienas šausmām.

Piesardzīgā mazgāšanās vairs nebija dzirdama. Kaut kas klusi čaukstēja; Čārlzam šķita, ka Sāra lien atpakaļ zem segas. Viņa bija apmāta, ļauna, ievīlusi Čārlzu tik dīvainos tīklos… bet kādef.

Negaidīta trokšņa iztraucēts, Čārlzs pagriezās, un viņa sejā varēja lasīt kā grāmatā. Sāra stāvēja durvīs savā vecajā indigo krāsas kleitā, vēl joprojām atrisušiem matiem, taču atguvusi agrāko nekaunību. Čārlzs atcerējās viņu pirmo sastapšanos — kā Sāra bija stāvējusi tur, jūras krastā, raudzīdamās viņam acīs. Sāra, bez šaubām, noprata, ka Čārlzs atklājis patiesību, un viņa atkal izņēma Čārlzam vārdus no mutes, nolaida tvaiku viņa pārmetumiem.

Sāra atkārtoja to, ko bija teikusi jau iepriekš:

—   Es neesmu tevis cienīga.

Šoreiz Čārlzs viņai ticēja. Viņš nočukstēja: — Bet Vargens?…

—   Kad es Vcimutā aizgāju uz to vietu, par kuru tev stāstīju… es biju vēl diezgan tālu no durvīm… viņš iznāca ārā. Kopā ar sievieti. Viņa bija… no tādām, kuras uzreiz var pazīt. — Sāra nolaida acis, vairīdamās no Čārlza negantā skatiena. — Es iemuku pirmajās parādes durvīs. Kad viņi bija aizgājuši, devos projām.

—   Bet kādēļ tad tu stāstīji…

Sāra strauji piegāja pie loga— un Čārlzs aprāvās pusvārdā. Viņa vairs nekliboja. Viņas potīte nebija sastiepta. Sastapusi jauniem pārmetumiem pilno Čārlza skatienu, Sāra uzgrieza viņam muguru.

—   Jā. Es piemānīju tevi. Bet es tevi vairs neapgrūtināšu.

—   Bet ko es… kādēļ tu…

Mīkla mīklas galā!

Viņa pagriezās pret Čārlzu. Aiz loga bija atsācies negaiss. Sāra raudzījās droši un izaicinoši kā agrāk, tomēr tagad viņas skatienu atmaidzināja lēnprātība, atgādinājums, ka nesen viņa piederējusi Čārlzam. Tā pati agrākā atturība, tomēr maigāka.

—   Tu sniedzi man mierinājumu, jo tagad es ticu, ka citā pasaulē, citā laikmetā, citā dzīvē es varētu būt tava sieva. Tu devi man spēku dzīvot… tagad un šeit. — Viņus šķīra ne vairāk kā desmit pēdas, taču tās šķita kā desmit jūdzes. —Tomēr vienā ziņā es neesmu tevi krāpusi. Es tevi mīlēju… man šķiet, no pirmā acu uzmetiena. Šai ziņā tu neesi piemānīts. Tevi piemuļķoja mana vientulība. Vai tev aizmigloja acis aizvainojums vai skaudība, es nezinu. Nudien nezinu. — Sāra atkal pagriezās pret logu, kurā sitās lietus lāses. — Nejautā man, ko es esmu izdarījusi. Es nevaru to izskaidrot. To vispār nevar izskaidrot.

Drūmi klusēdams, Čārlzs blenza Sārai mugurā. Pirms īsa brīža viņš. bija jutis, ka neatvairāms spēks nes viņu pie Sāras, tagad tas nesa viņu projām, un abos gadījumos vainojama bija pati Sāra.

—   Es tā neesmu ar mieru. Tev jāpaskaidro.

Taču Sāra papurināja galvu. —Tagad, lūdzu, ej! Es lūdzu tevi — tavas laimes vārdā! Es nekad to vairs neapdraudēšu.

Čārlzs nekustējās ne no vietas. Pēc brīža Sāra atskatījās un acīmredzot tāpat kā iepriekš izlasīja viņa slēptās domas. Viņas sejas izteiksme bija rāma, gandrīz vai padevīga.

—   Tā ir, kā es teicu. Es esmu daudz stiprāka, nekā vīrieši varētu iedomāties. Mana dzīve beigsies tad, kad daba to izbeigs.

Čārlzs izturēja Sāras skatienu vēl dažas sekundes, tad pasniedzās pēc cepures un spieķa.

—Tad tāda ir lava pateicība! Es tev sniedzu palīdzīgu roku grūtā brīdī. Tā riskēju… un tagad izrādās, ka tu esi ar mani tikai rotaļājusies.

—   Šodien es domāju vienīgi par savu laimi. Ja mēs satiktos vēlreiz, es spētu domāt vienīgi par tavējo. Kopā ar mani tev laimes nebūs! Jūs nevarat mani precēt, mister Smitson.

Šī pieklājīgā uzruna stipri ķērās pie sirds. Čārlzs aizvainots palūkojās uz Sāru, taču Sāra, it kā to paredzēdama, bija uzgriezusi viņam muguru.

—   Kā tu drīksti ar mani tā runāt?

Viņa neatbildēja.

—   Es lūdzu vienīgi to, lai tu man paskaidro.

—   Ļoti lūdzu! Ejiet projām!

Sāra pagriezās atpakaļ. Kādu mirkli viņi skatījās viens uz otru kā divi ārprātīgie. Šķita, ka Čārlzs tūdaļ kaut ko kliegs, metīsies uz priekšu, eksplodēs… taču piepeši viņš, nebildis ne vārda, apcirtās uz papēža un izgāja no istabas.

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Ir amorāli, ja cilvēks lic kam vairāk, nekā pats brīvprātīgi atzīst par atbilstošu savai mentalitātei un morālajai iedabai.

ŅŪMENS. "Astoņpadsmit liberālisma postulāti" (1828)

Tam piekritu, kam skaņu daudz, Kaut skaidrā arfa viena vien: Var nāve kļūt mums pakāpiens. Pa kuru augstāk celties ļauts. TEN1SOMS. "In Memoriam" (1850)

Kāpjot lejā uz priekšnamu, Čārlzs savilka visvienaldzīgāko ģīmi. Misis Endikota stāvēja sava būceņa durvīs, pavērusi muti jautājumam, taču Čārlzs ar aprauti pieklājīgu "paldies, kundze" pagāja viņai garām un nozuda tumsā, iekams viņa paguva izteikt savu sakāmo vai ievērot, ka Čārlza frakai trūkst vienas pogas.

Neko neredzošām acīm viņš gāja prom — tieši lietusgāzē, kas bija atsākusies ar jaunu spēku. Čārlzs to pat neievēroja, tāpat kā virzienu, kurā gāja. Visvairāk viņš ilgojās pazust tumsā, kļūt neredzams, aizmirsties, lai atgūtu mieru. Tomēr īstenībā, pats to nemaz neapzinoties, viņš devās iekšā tai morāli pagrimušajā Eksiteras rajonā, ko es jau iepriekš aprakstīju. Kā vairums morāli tumšo rajonu, tas bija gaismas un dzīvības pilns: veikali un krodziņi, cilvēki, kuri parādes durvīs paglābušies no lietus. Čārlzs nogriezās kādā ieliņā, kas veda lejup no kalna uz Eksas upi. Abpus pārplūdušajai notekai rindojās noskaloti pakāpieni. Toties šeit valdīja klusums. Lejā uz ielas stūra Čārlzs ieraudzīja nelielu sarkanu ķieģeļu baznīciņu un pēkšņi atskārta, ka viņam nepieciešams tajā iegriezties. Čārlzs pavēra mazās durtiņas, tik zemas, ka ieejot viņam nācās pieliekties. Uz baznīcas grīdu, kas bija virs ielas līmeņa, veda pakāpieni. Kāpņu augšgalā stāvēja jauns palīgmācītājs, patlaban izdzēsdams pēdējās gāzes lampas liesmu; viņš pagriezās, pārsteigts par šo vēlo apmeklējumu.

—   Es taisos slēgt ciet, ser.

—   Vai jūs neatvēlētu man dažas minūtes lūgsnai?

Palīgmācītājs uzgrieza liesmu gaišāku un cieši nopētīja vēlīno viesi.

Godājams pilsonis.

—   Es dzīvoju tepat otrā ielas pusē. Mani gaida. Vai jūs nebūtu tik laipns un neaizslēgtu baznīcu manā vietā un neatnestu man atslēgas? — Čārlzs pamāja, un palīgmācītājs nokāpa viņam blakus. — Tas ir bīskapa rīkojums. Pēc manām domām, dievnamam vienmēr vajadzētu būt •

atvērtam. Bet ko lai dara — mūsu gravīra ir tik vērtīga. Un mēs dzīvojam tik drausmīgos laikos.

Tā nu Čārlzs palika baznīcā viens. Viņš dzirdēja palīgmācītāja soļus noklaudzam pāri ielai, tad aizslēdza vecās durvis no iekšpuses un uzkāpa baznīcā. Smaržoja pēc svaigas krāsas. Vienīgais gāzes lukturis blāvi apgaismoja nesen atjaunotu zeltījumu, taču masīvās, drūmi sarkanās gotiskās arkas liecināja, ka baznīca ir ļoti veca. Aizgājis pa centrālo eju dievnama vidū, Čārlzs apsēdās un cauri koka sētiņai palūkojās uz krucifiksu virs altāra. Tad viņš nometās ceļos un, sažņaudzis rokas uz lūgšanu sola, čukstus noskaitīja Tēvreizi.

Sakramentālie vārdi bija norunāti, bet no altāra dvesa drūms klusums un tukšums. Čārlzs sāka sacerēt īpašu, savam gadījumam piemērotu lūgšanu: Ak, Dievs, piedod manu egoismu! Piedod, ka esmu pārkāpis tavus baušļus! Piedod manu negodu un piedod, ka esmu aptraipījies! Piedod, ka nevarēju pats sevī rimties, piedod, ka neuzticējos Tavai gudrībai un žēlsirdībai! Piedod un palīdzi, ak, Dievs, manās mokās… Bet tad — nejēdzīgs joks, kādu mēdz izspēlēt izklaidīga zemapziņa, — Čārlza acu priekšā iznira Sāras seja, asarām noplūdusi, ciešanu pilna, ar Mater Dolorosa vaibstiem kā Grinevalda gleznā— Čārlzs to bija redzējis Kolmārā, Koblencā vai Ķelnē… viņš nevarēja atcerēties, kur īsti. Dažas sekundes viņš muļķīgi pūlējās atcerēties piemirsto pilsētu, tā sākās ar burtu K… Čārlzs piecēlās un apsēdās atpakaļ solā. Cik tukša baznīca, cik klusa! Viņš lūkojās uz krucifiksu, taču redzēja nevis Kristus seju, bet vienīgi Sāru. Čārlzs mēģināja atsākt lūgšanu. Viss velti. Viņš zināja, ka neviens to neuzklausīs. Pēkšņi Čārlzs sāka raudāt.

Ar retiem izņēmumiem gandrīz visi viktoriāņu ateisti (šī kareivīgā elite ar Bredlovu priekšgalā) un agnostiķi pārlieku skaudri apzinājās, ka ir izraidīti, ka viņiem kaut kas ir atņemts. Starp draugiem, kuri turējās pie līdzīgas pārliecības, viņi varēja uzjautrināties par baznīcas stulbumu, par tās sektantiskajām ķildām, par greznības kārajiem bīskapiem un intrigās iestigušajiem kanoniķiem, par apkārt klīstošajiem draudžu ganiem' un viņu slikti atalgotajiem palīgiem, par vecmodīgo teoloģiju un visu pārējo,

1 Autora piezīme Bet ko gan no viņiem var prasīt, ja viņu priekšnieki rādīja tādu paraugu? Palīgmācīlājs pirms brīža pieminēja bīskapu— un šis bīskaps, slavenais Eksiteras doktors Filpots (kura aprūpē tolaik atradās visa Devonšīra un Kornvola) ir tipisks piemērs. Mūža pēdējos desmit gadus viņš pavadīja "ērtā miteklī" Torkī, un klīda runas, ka šīs pēdējās desmitgades laikā viņš ne reizi neesot redzēts savas katedrāles durvīs. Viņš bija lielisks anglikāņu baznīcas pārstāvis— ķildīgs reakcionārs no galvas līdz kājām — un nomira divus gadus pēc patlaban aprakstītajiem notikumiem.

bet viņu apziņā palika Kristus kā drausmīga prāta anomālija. Viņi nespēja uztvert Kristu, kā daudzi no mums uztver viņu šodien, — kā galēji sekularizētu tēlu, kā cilvēku, Jēzu no Nācaretes ar brīnišķām spējām izteikties līdzībās, radīt savas personības mitoloģiju, rīkoties atbilstoši savai ticībai. Visa pārējā pasaule bija svēti pārliecināta par Kristus dievišķību, un neticīgie viņa pārmetumu tāpēc izjuta jo spēcīgāk. Starp mūsu laikmeta nežēlību un savu vainas apziņu mēs esam uzcēluši plašu sociālās nodrošināšanas un pabalstu ēku; žēlsirdība ir valstiski organizēta. Turpretī viktoriāņi dzīvoja daudz tuvāk šai nežēlībai, izglītotie un žēlsirdīgie izjuta daudz lielāku personisko atbildību, tādēļ jo grūtāk viņiem nācās jau tā smagajos apstākļos atraidīt šo universālo līdzcietības simbolu.

Sirds dziļumos Čārlzs nevēlējās būt agnostiķis. Tā kā viņš nekad nebija jutis nepieciešamību pēc ticības, tad bija gluži mierīgi dzīvojis bez tās, turklāt viņa prāts, kā arī iepazīšanās ar Laijela un Darvina mācībām bija nostiprinājušas viņā pārliecību, ka viņš dara pareizi, iztikdams bez baznīcas dogmām. Tomēr te nu viņš bija, raudādams nevis pēc Sāras, bet gan tāpēc, ka nespēja uzrunāt Dievu! Šajā tumšajā baznīcā Čārlzs beidzot saprata, ka vadi ir sarauti. Nekāda saruna nebija iespējama.

Klusumu pārtrauca skaļš klakšķis. Čārlzs pagriezās, ar piedurkni steigšus notrausdams asaras. Bet, lai kas arī bija nācējs, tas acīmredzot nosprieda, ka baznīca jau ir slēgta; Čārlzs jutās tā, it kā daļa no viņa paša būtu atraidīta un tagad aizietu projām. Viņš piecēlās un sāka staigāt turp un atpakaļ pa eju starp soliem, rokas uz muguras salicis. Izdzisuši vārdi un datumi — citu dzīvju pēdējās fosilās atliekas — nesalasāmi nolūkojās viņā no grīdā iemūrētajām kapa plāksnēm. Varbūt staigāšana pār šiem akmeņiem, ko Čārlzs neskaidri apjauta kā zaimošanu, varbūt nesenie izmisuma mirkļi — kaut kas beigu beigās atdeva Čārlzam mieru un tādu kā apskaidrību. Sāka veidoties dialogs starp Čārlza labo un ļauno "es" — jeb varbūt starp Čārlzu un šo tēlu, kurš kā ērglis izplestiem spārniem rēgojās tumšajā baznīcas galā.

"Ar ko lai sāku?"

"Sāc ar to, ko esi pastrādājis, manu puis! Un beidz jel gausties, kaut nebūtu to darijis."

"Es to nedarīju. Mani piespieda."

"Kas tad tevi piespieda?"

"Mani piemānīja."

"Kādā nolūkā tevi piemānīja?"

"Es nezinu."

"Bet tev jānojauš."

"Ja viņa patiesi mani mīlētu, tad nebūtu ļāvusi man aiziet."

"Ja viņa patiesi tevi mīlētu, vai tad viņa drīkstētu tevi mānīt ari turpmāk?"

"Viņa man nedeva ne mazāko iespēju. Viņa pati sacīja, ka mēs nevarot precēties."

"Kādu iemeslu viņa minēja?"

"Mūsu sabiedriskā stāvokļa atšķirību."

"Cēls iemesls."

"Tad vēl Ernestīne. Es esmu devis viņai svinīgu solījumu."

"Tas jau ir lauzts."

"Es to izlabošu."

"Ar mīlestību? Vai ar jauniem grēkiem?"

"Nav svarīgi, ar ko. Zvērests ir svēts."

"Ja nav svarīgi, ar ko, tad zvērests nevar būt svēts."

"Mans pienākums ir skaidrs."

"Čārlz, Čārlz, šo atziņu es esmu lasījis ari visnežēlīgākajās acīs! Pienākums ir tikai ietvars. Tajā var ielikt visu ko, sākot ar vislielāko ļaunumu un beidzot ar vislielāko svētību."

"Viņa pati gribēja, lai es eju prom. Es to redzēju viņas acīs — nicinājumu."

"Vai gribi, lai es tev pastāstu, ko Nicinājums dara šobrīd? Raud gaužas asaras."

"Es nevaru atgriezties pie viņas."

"Vai tu ceri ar ūdeni nomazgāt šīs asinis no saviem gurniem?"

"Es nevaru atgriezties."

"Vai tiešām tev vajadzēja vēlreiz satikties ar viņu Klintsapakšā? Palikt šonakt Eksiterā? Iet pie viņas istabā? Ļaut viņas rokai atdusēties uz tavējās? Vai tev…"

"Jā, tas viss ir taisnība! Es esmu grēkojis. Bet es iekritu viņas cilpā."

"Tad kādēļ tu tagad esi no viņas brīvs?"

Čārlzs neatbildēja. Viņš atkal apsēdās solā. Viņš sažņaudza rokas ar tādu negantu spēku, ka pirkstu kauliņi nokrakšķēja un kļuva balti, un raudzījās, raudzījās tumsā. Taču otra balss nelikās mierā.

"Mans draugs, varbūt ir kaut kas tāds, ko viņa mīl stiprāk par tevi. Un tu nesaproti, ka, patiesi tevi mīlēdama, viņa vēlas tev sniegt arī to. Es tev paskaidrošu, kāpēc viņa raud — tāpēc, ka tev pietrūkst drosmes dot viņai to pašu pretim."

"Ar kādām tiesībām viņa ir uzstiepusi mani uz moku rata?"

"Ar kādām tiesībām tu esi piedzimis? Elpo? Esi bagāts?"

"Es tikai dodu ķeizaram…"

"Ķeizaram vai misteram Frīmenam?"

"Tas ir zemisks apvainojums."

"Un man? Vai tāda ir tava velte? Šīs naglas, ko tu triec manās plaukstās?"

"Atļaujiet piebilst — Ernestīnei ari ir plaukstas."

"Nu tad paņemsim viņas plaukstu un ielūkosimies nākotnē. Laimi es tur neredzu. Viņa zina, ka patiesībā viņu nemīl. Viņu krāpj. Nevis vienreiz, bet atkal un atkal, ikvienu laulībā nodzīvotu dienu."

Čārlzs atbalstījās pret lūgšanu solu un paslēpa seju plaukstās. Viņš jutās nokļuvis dilemmā, kura vienlaikus bija neizlēmību plūsma: gandrīz taustāma, nevis inerta, bet aktīva tā nesa Čārlzu pretim nākotnei; tieši tā un nevis Čārlzs izdarīs galīgo izvēli.

"Manu nabaga Čārlz, atzīsties— ierazdamies šajā pilsētā, tu taču cerēji pierādīt sev, ka vēl neesi ieslodzīts savas nākotnes cietumā, vai ne? Tomēr atbrīvošanās nav acumirklī panākama, manu puis. Šādi to nevar sasniegt, tāpat kā nevar nokļūt Jeruzalemē ar vienu mazu solīti. Katru dienu, Čārlz, katru stundu jāiet uz priekšu. Ik mirkli nagla gaida āmura sitienu. Tu zini, kāda ir tava izvēle. Vai nu tu paliec cietumā, ko tavā laikmetā dēvē par pienākumu, godu, pašcieņu, — un esi siltumā un drošībā, vai arī izšķiries par brīvību — un tevi sit krustā. Tava vienīgā sabiedrība būs akmeņi, ērkšķi, uzgrieztas muguras, klusējošas pilsētas un naids."

"Es esmu vājš."

"Tomēr kaunies par savu vājumu."

"Kāds labums pasaulei no mana spēka?"

Atbildes nebija. Taču kaut kas pamudināja Čārlzu piecelties un pieiet pie sētiņas. Caur vienu no kokā grieztajām lūkām Čārlzs palūkojās uz krustu virs altāra un tad, bridi šaubījies, devās iekšā pa centrālo eju garām koristu paaugstinājumam uz altārgalda pakāpieniem. Gaisma no otra baznīcas gala gandrīz nesniedzās līdz šejienei. Čārlzs tik tikko spēja izšķirt Kristus vaibstus, bet viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš pats tur karātos… protams, ne jau nu tāds cildens un vispārināts cietējs kā t Kristus, tomēr krustā sists.

Varbūt arī ne krustā… Dažbrīd Čārlzs iztēlojās Sāru tādā pozā, ka • varētu domāt — viņš redzēja sevi pienaglotu uz Sāras, taču šāda zaimošana — gan reliģiskā, gan pasaulīgā nozīmē — viņam nebija padomā. Drīzāk šķita, ka Sāra atrodas viņam līdzās, kā laulības ceremoniju gaidot, tikai citā nolūkā. Kādu bridi Čārlzs neatskārta, kādā, bet tad viņam atausa gaisma.

Lai noceltu no krusta!

Čārlzam pēkšņi atplaiksnījās īstā kristietības jēga: ne jau apjūsmot šo barbarisko tēlu, ne jau izsliet to augstu gaisā, lai izpelnītos kādu praktisku labumu — grēku atlaidi —, bet gan tiekties pēc tādas sabiedrības, kura krustā sisto cilvēku varētu atbrīvot, kurā Jēzu varētu skatīt nevis agonijā izmocītu, bet gan rāmi smaidošu priekā par uzvaru, ko panākuši dzīvie vīrieši un sievietes.

Un, stāvēdams tur, Čārlzs juta, ka īstenībā viss viņa laikmets ar tā trauksmaino dzīvi, ar tā dzelžaino noteiktību un stingrajām ieražām, ar tā apspiestajām emocijām un klīrigajiem jokiem, ar tā apdomīgo zinātni un neapdomīgo reliģiju, ar tā pērkamo politiku un nemainīgo kastu sistēmu ir viņa dziļāko ilgu lielais, apslēptais ienaidnieks. Čārlzu bija pievīlis tieši laikmets — ne tajā mīlestības, ne brīvības… taču pievīlis bez nodoma, nolūka, ļaunuma, jo viltus slēpās tā dabā, īstenībā nevis cilvēka, bet mašīnas dabā. Tas bija apburtais loks, no kura Čārlzs nekādi nespēja izrauties, tas bija viņa nespēks un vārgums, viņa vēzis, liktenīgā nepilnība, kura bija padarījusi Čārlzu par to, kas viņš bija: drīzāk neizlēmība nekā realitāte, drīzāk sapnis nekā cilvēks, drīzāk klusums nekā vārds, drīzāk stingums nekā kustība. Un fosilijas!

Vēl dzīvs būdams, Čārlzs bija pārvērties mironī.

It kā viņš tuvotos bezdibeņa malai.

Un vēl: dīvainā sajūta, kas bija pārņēmusi Čārlzu, ienākot baznīcā, — ne jau konkrēti šajā, Čārlzs tā jutās jebkurā tukšā dievnamā, — ka viņš nav viens. Čārlzs pagriezās un palūkojās atpakaļ ejā.

Klusi, tukši soli.

Un Čārlzs nodomāja: ja viņi patiešām būtu miruši, ja nebūtu nekādas pēcnāves dzīves, kāpēc tad es uztrauktos par to, ko viņi par mani domā? Viņi taču neko nezinātu, nevarētu mani tiesāt.

Tad Čārlzs spēra milzīgo soli: viņi nezina, viņi nevar tiesāt!

Tas, no kā Čārlzs šobrīd raisījās vaļā, kā smags slogs, kā neārstējama puve nomāca visu viņa laikmetu. Ļoti skaidri to pateicis Tenisons "In Memoriam" piecdesmitajā dzejolī. Klausieties:

Vai tad patiešām gribas mums, Lai mirušie vēl līdzās stāv?

Vai zemiskums mums slēpjams nav? Un pusapjaustais nekrietnums?

Vai viņš , pēc kura uzslavas Tā tiecos, kļūmes bīstoties. Tad spētu mani vainu viest —

Un mīlu mazinātu tas?

Šis bažas kaps nav pelnījis: Alkst uzticības mīla, jā! Dziļš viedums Nāvē dižajā;

Būs mirušajiem redzams viss.

Ik mūsu klupiens zināms tiem.

Kā Dievs tas Kungs tie vēro mūs. Un viņu acīm skaidrs kļūs,

Ko saņems katrs pēc nopelniem.

Dziļš viedums Nāvē dižajā; būs mirušajiem redzams viss. Pati Čārlza būtība sacēlās pret šiem diviem baigajiem pieņēmumiem, pret drūmo tieksmi virzīties uz nākotni atmuguriski, mesmerizētām acīm noraugoties mirušajos tēvos, nevis gaidāmajos dēlos. Šķita, ka Čārlza agrākā ticība spokainajai pagātnes klātbūtnei būtu, viņam pašam neapzinoties, nolādējusi viņu dzīvošanai kapā.

Kaut gan var rasties iespaids, ka Čārlzs pārmeties uz ateisma pusi, tā tomēr nebija: tas nebūt nemazināja Kristus nozīmību Čārlza acīs. Drīzāk lika Kristum atdzīvoties, atsvabināties no krusta, ja ne pilnīgi, tad vismaz daļēji. Čārlzs lēni devās atpakaļ baznīcas ejā, uzgriezis muguru vienaldzīgajam kokgriezumam. Bet ne Jēzum! Viņš sāka atkal staigāt turp un atpakaļ, lūkodamies grīdas akmens plāksnēs. Tagad viņš redzēja it kā citas pasaules atspulgu: jaunu īstenību, jaunu cēlonību, jaunu radīšanu. Spilgtu vīziju virkne — ja vēlaties, vēl viena nodaļa Čārlza hipotētiskajā autobiogrāfijā— ainojās Čārlza smadzenēs. Varbūt jūs atceraties, ka misis Poltneja līdzīgā gara stāvokli bija vienā rāvienā nolaidusies no mūžīgās dvēseles glābšanas līdz lēdijai Kotonai. Un es slēptu patiesību, ja noklusētu, ka Čārlzs šajā brīdī domāja par savu tēvoci. Čārlzs nevainotu seru Robertu savā izjukušajā laulībā un savienībā ar zemākas kārtas sievieti, bet tēvocis gan sevi vainotu. Vēl viena vīzija neaicināta ielauzās Čārlza domās: lēdija Bella aci pret aci ar Sāru. Apbrīnojami, ka varu par to rakstīt: Čārlzs redzēja, kura izturētos •

cienīgāk, jo Ernestīne cīnītos ar lēdijas Bellas ieročiem, bet Sāra… šīs acis— kā tās spēja atvairīt pazemojumus un aizvainojumus! Uzklausīt klusuciešot! Pārvērst tos smalkos puteklīšos un izkaisīt zilās debesīs!

Un ietērpt Sāru! Izrādīt viņai Parīzi, Florenci, Romu!

Čārlzu šai brīdī, protams, nevar salīdzināt ar Svēto Pāvilu ceļā uz Damasku. Taču viņš vēlreiz apstājās — diemžēl atkal ar muguru pret altāri —, un viņa seja it kā staroja. Varbūt tā vienkārši atstaroja gāzes lampas liesmiņu; Čārlzs vēl nebija ietērpis vārdos visus cēlākos, taču abstraktos iemeslus, kas tik pievilcīgi pulsēja viņam smadzenēs. Taču es ceru, jūs man piekritīsiet, ka Sāra Ufici galerijā Čārlzam pie sāniem, lai arī cik banāli, tomēr nepārprotami iemiesoja nežēlīgo, taču nepieciešamo (ja gribam izdzīvot — un jā, ari šodien vēl) brīvību.

Tad Čārlzs pagriezās un aizgāja atpakaļ savā solā, un izdarīja kaut ko pavisam neracionālu — nometās ceļos un pielūdza Dievu, lai gan ļoti īsi. Tad viņš devās pa eju uz durvīm, pavilka aukliņu, pagaidīja, līdz gāzes liesmiņa pārvērtās par blāvu malduguni, un izgāja no baznīcas.

ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Sulainis ir man un meita — allaž gatavi tenkot un zagt…

TENISONS. "Moda" (1855)

Čārlzs uzmeklēja palīgmāeltāja mitekli un piezvanīja pie durvīm. Tās atvēra apteksne, taču koridorā viņai aiz muguras jau mīņājās pats jaunais, ūsainais namatēvs. Apteksne aizgāja; palīgmāeītājs pienāca klāt saņemt veco, masīvo atslēgu.

—   Paldies, ser! Ik rītu astoņos es noturu dievgaldu. Vai jūs uz ilgu laiku Eksiterā?

—   Diemžēl nē. Esmu šeit vienkārši en passageK

—   Es cerēju satikt jūs vēlreiz. Vai varu vēl kaut kā pakalpot?

Un viņš pamāja, nabaga jaunais knislis, uz durvju pusi, aiz kurām, protams, atradās viņa kabinets. Čārlzs jau baznīcas iekārtojumā bija ievērojis zināmu ārišķīgumu un saprata, ka viņu aicina pie bikts. Nebija vajadzīgas pārdabiskas spējas, lai redzētu cauri sienai un saskatītu aiz tās lūgšanu solu ar piesardzīgi veidotu Jaunavas statuju, jo šis bija viens no tiem jaunajiem censoņiem, kuri piedzimuši par vēlu, lai pieslietos Oksfordas kustībai, un tagad blēņojās— nerātni, taču bez bažām, jo doktors Filpots pārstāvēja Augsto Baznīcu, — ar rituāliem un garīdznieka tērpu, nododamies plaši izplatītam sakrālā dendijisma paveidam. Čārlzs nomērīja palīgmācītāju ar skatienu, tad smēlās drosmi savā jaunajā pārliecībā: tā taču nevarēja būt muļķīgāka par šo. Tā nu viņš paklanījās un atteicās, un aizgāja savu ceļu. No reliģijas tradicionālajā izpratnē viņš bija atbrīvojies līdz mūža galam.

Savu ceļu… jums droši vien šķiet, ka tam katrā ziņā jāaizved Čārlzs atpakaļ Endikotu ģimenes viesnīcā. Mūsdienu vīrietis, bez šaubām, dotos tieši uz turieni. Taču nolādētā pienākuma un piedienīguma apziņa izslējās pret to kā cietokšņa mūris. Viņa pirmais pienākums bija — atbrīvoties no iepriekšējām saistībām, tikai tad viņš drīkstēja piedāvāt savu roku citai.

Čārlzs sāka izprast Sāras mānīšanos. Sāra zināja, ka Čārlzs viņu mīl, un zināja, ka viņš neapjauš šīs mīlestības patieso dziļumu. Pasaciņa, ka Sāru pavedis Vargens, tāpat pārējie izdomājumi gluži vienkārši bija viltīgs paņēmiens, lai atdarītu Čārlzam acis; viss, ko Sāra bija sacījusi vēlāk, bija vienīgi pārbaude — vai tās labi atvērušās. Čārlzs bija apkaunojoši izgāzies, un tad Sāra bija izmantojusi tos pašus vecos paņēmienus, lai apliecinātu viņam savu nevērtīgumu. Cik cēlai gan jābūt dvēselei, kas

1 Caurbraucot (fr ).

spējīga šādi uzupurēties! Kaut Čārlzs būtu meties uz priekšu, cieši apkampis Sāru, sacījis, ka viņa uz mūžiem pieder viņam!

Un kaut nebūtu (Čārlzs to varēja piemetināt, bet nepiemetināja) šīs fatālās viktoriāņu sadalītības (varbūt visdrausmīgākais no visiem klasificēšanas mānijas rezultātiem), kas dvēseli viņu acīs padarīja īstāku par miesu, gandrīz vai par vienīgo patieso "es", nudien tik tikko saistītu ar miesu— augstā lidojumā virs mežoņa galvas un tomēr kaut kāda neizskaidrojama dabas untuma dēļ negribīgi velkošos mežonim nopakaļ kā baltu rotaļbalonu, ko niķīgs un nepaklausīgs bērns tur rokā aiz aukliņas!

Šis apstāklis — ka ikvienam viktoriānim bija divi prāti — mums allaž jāņem vērā, apceļojot deviņpadsmito gadsimtu. Tā ir šizofrēnija, kas visspilgtāk, visnejēdzīgāk izpaužas dzejoļos, kurus tik bieži esmu citējis: Tenisona, Klafa, Arnolda, Hārdija sacerējumos, — bet tikpat skaidri arī tādu vīru kā Milla, jaunākā, un Gledstona mīklainajos politiskajos līkločos pa labi un pa kreisi, mūžīgajās neirozēs un psihosomatiskajās slimībās, ar kurām sirga visādā citādā ziņā tik atšķirīgi intelektuāļi kā Čārlzs Kingslijs un Darvins, lāstos pār prerafaelītu galvām par mēģinājumiem — vismaz šķietamiem mēģinājumiem — izturēties vienādi pret mākslu un dzīvi, nebeidzamajā virves vilkšanā starp Brīvību un Atturību, Pārmērību un Mērenību, Tradīcijām un Pārliecību, starp principiāli noskaņoto aicinājumiem pēc vispārējas izglītības un viņu šaušalām par vispārējām balsstiesībām; minētā šizofrēnija klaji izpaudās arī rediģēšanas un pārlabošanas mānijā, tā ka, ja mēs gribam īsti iepazīt Millu vai Hārdiju, daudz vairāk varam uzzināt no izlaidumiem un grozījumiem viņu autobiogrāfijās nekā no iespiestajiem variantiem… vairāk varam uzzināt no personiskās sarakstes, kas gadījuma pēc paglābusics no kamīna liesmām, no dienasgrāmatām, no visām šīm nožēlojamām druskām, kas atlikušas pēc lielajiem slēpšanas darbiem. Nekad vēl rakstiskās liecības nav tikušas sagrozītas tā kā Viktorijas laikmetā, nekad vēl lētticīgajiem pēctečiem fasāde nav tik veiksmīgi ieblēdīta par īstenību; ņemot to visu vērā, manuprāt, par labāko ceļvedi uz šo gadsimtu, iespējams, varētu uzskatīt "Doktoru Džekilu un misteru Haidu", kura mūsdienīgie šausmu apraksti slēpj ļoti dziļu un laikmetu raksturojošu īstenību.

Tātad ikvienam viktoriānim bija divi prāti, un Čārlzam — vismaz divi. Tuvodamies pa Forstrītu "Kuģim", viņš jau sāka apsvērt, kādas frāzes viņa baltais rotaļbalons murminās, nepaklausīgajam bērnam atkal sastopot Sāru, — kaislīgus, tomēr godprātīgus argumentus, kas novedīs Sāru līdz asarām un caur tām līdz pateicībai un atziņai, ka bez Čārlza viņa vairs nespēj dzīvot. Čārlzs to visu iztēlojās tik spilgti un skaidri, ka es nespēju atturēties no kārdinājuma to aprakstīt. Taču šeit, lūk, viņa priekšā iznirst dzīves īstenība, Sema veidolā nostājusies vecā traktiera durvīs.

—   Vai sprediķis bija jēdzīgs, mister Čārlz?

—   Es… es apmaldījos, Sem. Un esmu nežēlīgi izmircis. — Ari Sema acīs nebija žēlastības. — Esi nu lāga zēns un sagatavo man vannu! Es paēdīšu tepat istabā.

—   Jā, mister Čārlz.

Pēc minūtēm piecpadsmit jūs būtu varējuši redzēt Čārlzu izģērbušos pilnīgi kailu un aizņemtu neparastā nodarbībā — veļas mazgāšanā. Čārlzs bija piespiedis savas asinīm notraipītās drānas pie viņam sagatavotās milzīgās sēdvannas malas un atspēries berza tās ar ziepju gabalu. Viņš jutās muļķīgi un strādāja bez īpašiem panākumiem. Kad pēc brīža ienāca Sems, nesdams vakariņu paplāti, Čārlza veļa atradās it kā pa roku galam nosviesta uz vannas malas, pa pusei mirkdama ūdenī. Sems savāca to, nebilzdams ne vārda, un šoreiz Čārlzs jutās pateicīgs par viņa labi zināmo nevīžību šādās lietās.

Paēdis vakariņas, Čārlzs atvēra rakstāmmapi.

"Mana dārgā!

Viena puse manis ir neizsakāmi laimīga, ka varu Tevi uzrunāt šādā vārdā, kamēr otra puse brīnās, kā gan drīkstu tā izteikties par būtni, kuru pagaidām izprotu tik nepilnīgi. Kaui ko — ar prieku jāatzīst — es Tevī pazīstu ļoti labi, turpretim citā ziņā man par Tevi ir tikpat maza nojausma, kā pirmoreiz Tevi ieraugot. Es to saku, nevis lai aizbildinātos, bet vienkārši lai izskaidrotu savu šīvakara rīcību. Tā nav attaisnojama, tomēr man gribētos ticēt, ka savā ziņā to iespējams novērtēt kā veiksmi, jo tā man lika uzklausīt savu sirdsapziņu, ko jau sen bija laiks darīt. Es neiedziļināšos visos sīkumos. Taču es esmu izšķīries, mana maigā un neizprotamā Sāra, ka tas, kas mūs vieno šobrīd, vienos mūs uz mūžu. Es pārlieku skaudri apzinos, ka savā pašreizējā stāvoklī man nav tiesību vēlreiz ar Tevi sastapties, kur nu vēl cerēt uz pilnīgu uzticēšanos. Tādēļ mans pirmais pienākums ir atsaukt savu saderināšanos.

Jau sen, vēl pirms Tu ienāci manā dzīvē, mani māca nojauta, ka šī saderināšanās ir kļūda. Tāpēc, lūdzu, nemoki sevi ar pārmetumiem! Pie visa vainojams mans aklums pret paša īsto dabu. Ja es būtu desmit gadus jaunāks, ja es nebūtu tik daudz ko piedzīvojis — savā vecumā un savās aprindās, kurām nebūt nesimpatizēju, — es, bez šaubām, spētu justies laimīgs ar mis Frimenu. Es kļūdījos, piemirsdams, ka esmu trīsdesmit divus, nevis divdesmit divus gadus vecs.

Tādēļ rīt no paša rīta es došos bezgala grūtajā ceļā uz Laimridžu. Tev jāsaprot, ka vēlēšanās ātrāk nokārtot šo pienākumu man šobrid ir pirmajā vielā. Taču, kad būšu ticis ar to galā, visas manas domas būs veltītas Tev — nē, mūsu abu nākotnei. Nezinu, kāds dīvains liktenis savedis mūs kopā, bet, ja Dievs dos, nekas mūs nespēs šķirt, ja nu vienīgi Tu pati tā vēlētos. Šobrīd vairs neteikšu ne vārda, mana dārgā Mīkla, — vienīgi piemetināšu, ka turpmāk Tev nāksies minēt daudz pārliecinošākus iebildumus un pamatojumus, nekā līdz šim. Es tomēr neticu, ka Tu mēģināsi tādus sameklēt. Tava sirds zina, ka es esmu Tavs un ka vēlos saukt Tevi par savu.

Vai man vēl jāpiebilst, dārgā Sāra, ka mani nolūki kopš šī brīža ir viscēlākie? Es vēlos uzdot Tev tūkstoš jautājumu, aplaimot Tevi ar tūksicš uzmanības apliecinājumiem un sagādāt Tev tūkstoš prieka brīžu. Tomēr allaž pilnīgā saskaņā ar tām pieklājības normām, kādas Tava smalkjūtība atzītu par pareizām.

Es, kurš nezinās ne miera, nedz laimes, iekams atkal varēs skaut Tevi, — C. S.

P. S. Pārlasot uzrakstīto, es vēstulē pamanīju negribēti samākslotu izteiksmi. Piedod man to! Tu esi vienlaikus tik tuva man un tomēr tik sveša — es nezinu, kādiem vārdiem paust, ko patiesībā jūtu!

Tavs mīlošais C."

Šis uzvarošais traktāts tapa pēc vairākiem melnrakstiem. Bija jau vēls, un Čārlzs atmeta nodomu tūliņ nosūtīt to adresātam. Ap šo laiku Sāra jau būs caur asarām ieslīgusi miegā; lai nu viņa pārlaiž vēl vienu drūmu nakti, no rīta viņa modīsies priekam. Čārlzs vairākkārt pārlasīja uzrakstīto; vēstules tonī bija jūtamas zināmas atskaņas no vēstulēm Ernestīnei, ko Viņš vēl tikai pirms pāris dienām bija sūtījis no Londonas, — to rakstīšana bija sagādājusi Čārlzam īstas mokas, tās nebija nekas vairāk kā nodeva pieklājībai; tieši tāpēc Čārlzs pievienoja šo postskriptu. Čārlzs vēl joprojām jutās, kā bija izteicies Sārai, pats sev svešinieks, taču tagad viņš savu seju spogulī vēroja ar zināmu bijīgu labpatiku. Viņš jutās ļoti drosmīgs — gan šobrīd, gan turpmāk —, neatkārtojams, paveicis kaut ko nebijušu. Čārlza vēlēšanās bija piepildījusies— viņš atkal ceļoja, un divkārt patīkamu šo ceļojumu darīja gaidāmā ceļabiedre. Čārlzs mēģināja iztēloties Sāru tās neiepazītajos veidos: smejošu Sāru, dziedošu Sāru, dejojošu Sāru. Viegli tas nebija, tomēr neiespējami arī ne… Čārlzs atcerējās, kā Sāra bija smaidījusi toreiz, kad viņus abus gandrīz pārsteidza Sems ar Mēriju. Tas bija gaišredzīgs smaids, ielūkošanās nākotnē. Un toreiz, kad Čārlzs bija piecēlis Sāru, kad viņa bija noslīgusi ceļos… ar kādu bezgalīgu un neizsīkstošu prieku viņš to darīs tagad — abu kopdzīvē!

Ja tādi bija ērkšķi un akmeņi, kas gaidīja Čārlzu uz dzīves takas, gan viņš tos piecietis! Bridi viņam ienāca prātā kāds mazs ērkšķītis — Sems. Bet Semu, kā visus kalpus, varēja atlaist.

Un pasaukt. Nākamajā rītā Čārlzs atsauca viņu neparasti agri. Sems ieraudzīja Čārlzu naktstērpā, ar aizzīmogotu vēstuli un sainīti rokā.

—    Sem, lūdzu, nogādā šos pēc adreses, kas uzrakstīta uz aploksnes! Desmit minūtes tev jāgaida atbilde. Ja atbildes nebūs — es nedomāju, ka būs, bet katram gadījumam pagaidi, — tātad, ja atbildes nebūs, tūdaļ nāc atpakaļ. Un noīrē ātru pajūgu! Mēs dosimies uz Laimridžu. Bet bez bagāžas, — Čārlzs piemetināja. — Šovakar mēs atgriezīsimies.

—    Šovakar, mister Čārlz! Bet es domāju…

—    Nav svarīgi, ko tu domāji. Dari, kā es teicu!

Sems savilka padevīgā sulaiņa grimasi un devās projām. Nesteidzīgiem soļiem kāpdams lejā pa kāpnēm, viņš nosprieda, ka šāds stāvoklis ilgāk nav paciešams. Kā lai cīnās bez informācijas? Ņemot vērā tik pretrunīgas baumas par ienaidnieka spēku izvietojumu? Sems aplūkoja aploksni, ko turēja rokā. Adrese bija nekaunīgi tieša — Mis Vudrafai Endikotu ģimenes viesnīcā. Un tikai viena diena Laimridžā! Un čemodāni jāatstāj šeit! Sems grozīja rokās nelielo sainīti, paspaidīja aploksni. Tā šķita bieza — trīs lapas vismaz. Sems zaglīgi pavērās apkārt, aplūkoja zīmogu. Viņš nolādēja cilvēku, kurš izgudrojis zīmoglaku.

Un, lūk, Sems atkal stāv Čārlza priekšā, kurš tagad jau ir apģērbies.

—    Nu?

—    Atbildes nebija, mister Čārlz.

Čārlzam diez kā neizdevās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi. Viņš novērsās.

—    Un kariete?

—    Piebraukta un gaida, ser.

—    Ļoti labi. Es tūdaļ kāpšu lejā.

Sems izgāja. Tikko durvis aiz viņa bija aizvērušās, Čārlzs saķēra galvu rokās, tad paplēta tās, it kā vērsdamies pie publikas — aktieris, kas gaida aplausus ar pateicīgu smaidu uz lūpām. Jo iepriekšējā naktī, deviņdesmit devīto reizi pārlasījis vēstuli, Čārlzs bija pievienojis tai vēl vienu postskriptu. Tajā tika pieminēta saktiņa, kuru mēs jau redzējām

Ernestīnes rokās. Čārlzs lūdza Sāru to pieņemt — par zīmi, ka līdz ar to viņa pieņem arī Čārlza atvainošanos par viņa uzvedību.

Šis otrs postskripts beidzās ar vārdiem: "Vēstules atnesējs pagaidīs, kamēr Tu izlasīsi. Ja viņš man atnesīs atpakaļ sainīša saturu… bet es zinu, ka Tu nespēj būt tik cietsirdīga."

Un tomēr Sema prombūtnes laikā nabaga cēlais džentlmenis bija tuvu sabrukumam.

Un te nu atkal Sems — viņš ātri runā klusā balsī, satraukti lūkodamies visapkārt. Darbība notiek pie Trenteras tantes nama virtuves durvīm zem ceriņkrūma, kas šķir mājas priekšu no dārza. Caur ceriņu zariem un pirmajiem baltajiem pumpuriem ieslīpi laužas pēcpusdienas saules stari. Klausītāja ir Mērija — pietvīkušiem vaigiem —, viņas roka ik pa brīdim aizšaujas priekšā mutei.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ!…

—    Tas viņa tēvocis! Sagrozījis viņam galvu.

—    Bet jaunkundze… ak, kas ar viņu tagad būs, Sem?

Un abu acis caur ceriņu zariem šausmās paveras augšup uz logiem, it kā gaidot kliedzienu vai krītošu ķermeni.

—    Un ar mums, Mērij! Kas noliksies ar mums?

—    Ai, Sem, — tas nav godīgi!

—    Es mīlu tevi, Mērij!

—    Ai, Sem…

—    Tā nebija vienkārši izlaidība. Es drīzāk būtu ar mieru mirt nekā tevi tagad zaudēt.

—    Ai, ko mēs iesāksim?

—    Neraudi, dārgumiņ, neraudi! Man tā kungu slaka vienreiz ir līdz kaklam. Viņi nemaz nav labāki par mums. — Sems satvēra Mēriju aiz rokām. — Viņa augstība varbūt spriež tā: kāds saimnieks, tāds kalps, — bet viņš maldās, Mērij! Ja man jāizšķiras starp tevi un viņu, es izvēlos tevi. — Sems saspringa kā zaldāts tuvcīņā. — Es atstāšu viņa dienestu.

—    Sem!…

—    Jā! Kaut vai ogles lādēšu! Vienalga!

—    Bet tava nauda — tad jau šis vairs nedos!

—    Nevajag ar! — Sarūgtinātais Sems uzlūkoja izmisušo Mēriju. Tad viņš pasmaidīja un satvēra meiteni aiz rokām.

—     Zini, kur mēs dabūsim naudu? Ja pareizi izspēlēsim savus trumpjus!

PIECDESMITĀ NODAĻA

No šiem dažādajiem apsvērumiem, es domāju, neizbēgami izriet, ka dabiskā izlase izveidos jaunas sugas, bet citas sugas kļūs retākas un pēdīgi izzudīs. Formas, kas atrodas vistuvākajā sacensībā ar tām sugām, kas mainās un saglabājas, protams, cietīs visvairāk.

darvins. "Sugu izcelšanās" (1859)

Viņi bija ieradušies Laimridžā neilgi pirms diviem. Čārlzs pāris minūtes pakavējās viņam rezervētajā istabā. Viņš atkal soļoja šurpu turpu, taču šoreiz nervozā satraukumā, cenzdamies sadūšoties gaidāmajai sarunai. Viņu atkal pārņēma eksistenciālas šausmas; varbūt viņš jau iepriekš bija to zinājis un tieši tādēļ nodedzinājis aiz sevis visus tiltus, nosūtīdams Sārai vēstuli. Čārlzs vēlreiz sevī atkārtoja neskaitāmās piemērotās frāzes, ko bija sacerējis ceļā no Eksiteras, taču tās izvirpuļoja cauri viņa smadzenēm kā lapas oktobri. Viņš dziļi ievilka elpu, paņēma cepuri un gāja.

Mērija, viņu ieraudzījusi, atplauka platā smaidā un atvēra durvis. Čārlzs izmēģināja savu drūmo nopietnību pret viņu.

—   Labdien! Vai mis Ernestīne mājās?

Taču, iekams Mērija paguva atbildēt, priekšnama otrā galā parādījās Ernestīne pati. Viņa draiski smaidīja.

—   Nē. Mana duenja ir aizgājusi ciemos. Bet tu vari ienākt. Ernestīne nozuda atpakaļ viesistabā. Čārlzs pasniedza Mērijai cepuri,

sakārtoja svārku atlokus, vēlējās, kaut būtu miris, un tad metās iekšā istabā, savā smagajā pārbaudījumā. Ernestīne, stāvēdama saulītē pie loga, no kura pavērās skats uz dārzu, priecīgi pagriezās.

—   Es saņēmu vēstuli no papa… Čārlz! Čārlz! Vai kas atgadījies? Un viņa piesteidzās pie Čārlza. Čārlzs, nespēdams meiteni uzlūkot,

blenza grīdsegā. Ernestīne apstājās. Viņas izbiedētās un viņa drūmās, mulsuma pilnās acis sastapās.

—   Čārlz?…

—   Lūdzama, apsēdies!

—   Bet kas noticis? •

—   Tas… kā dēļ esmu atnācis.

—   Bet kāpēc tu skaties manī tik briesmīgām acīm?

—   Tāpēc, ka nezinu, kā lai iesāku savu runājamo.

Joprojām lūkodamās Čārlzā, Ernestīne sataustīja sev aiz muguras krēslu, kas bija piebīdīts pie loga, un apsēdās. Čārlzs joprojām klusēja. Ernestīne pieskārās vēstulei, ko bija nolikusi turpat blakām uz galda.

—     Papus… — Taču Čārlza spējais skatiens apklusināja Ernestīni

pusvārdā.

—    Viņš bija pati laipnība… bet es neizstāstīju viņam patiesību.

—    Patiesību… kādu patiesību?

—    Ka pēc daudzu stundu visdziļākajām, vissāpīgākajām pārdomām esmu nonācis pie secinājuma, ka neesmu tevis cienīgs.

Ernestīne nobāla. Čārlzam mirkli šķita, ka viņa tūdaļ paģībs, un viņš spēra soli tuvāk, gatavs meiteni satvert, bet Ernestīne tikai ar labo roku lēnām sataustīja kreiso, it kā gribēdama pārliecināties, ka ir nomodā.

—    Čārlz… tu joko!

—    Man par neizteicamu kaunu… es nejokoju.

—    Tu neesi manis cienīgs?

—    Nudien neesmu.

—     Un tu… ak, bet tas ir kaut kāds murgs! — Ernestīne palūkojās Čārlzā neticīgām acīm, tad bikli pasmaidīja. — Tu esi aizmirsis savu telegrammu. Tu joko.

—    Slikti gan tu mani pazīsti, ja uzskati, ka es jebkad būtu spējīgs šādā lietā jokot.

—    Bet… bet tava telegramma?

—    Tika izsūtīta pirms mana lēmuma pieņemšanas.

Un tikai tad, Čārlzam nodurot acis, Ernestīne sāka aptvert patiesību. Čārlzs jau iepriekš bija paredzējis, ka tam jābūt izšķirošajam brīdim. Ja Ernestīne paģībtu, kristu histērijā… Čārlzs nebija īsti pārliecināts, taču viņš necieta sāpes — un vēl jau nebūtu par vēlu atteikties no saviem vārdiem, izlūgties Ernestīnes piedošanu… Taču, lai gan Ernestīne aizvēra acis un ilgi nevēra tās vaļā, un likās viscaur nodrebam, viņa tomēr nepaģība. Ernestīne bija tēva meita, viņa varēja vēlēties paģībt, taču tik klaji izrādīt…

-— Tad esi tik laipns un paskaidro, ko tu ar to gribi sacīt!

Čārlzs uzreiz sajuta nelielu atvieglojumu. Ernestīne bija ievainota, bet ne nāvīgi.

—To es nevaru izdarīt vienā teikumā.

Ernestīne ar tādu kā rūgtu savaldību lūkojās uz savām rokām. — Nu tad izsakies vairākos. Es nepārtraukšu.

—     Es pret tevi vienmēr esmu jutis un vēl joprojām jūtu visdziļāko cieņu un maigumu. Es nekad ne bridi neesmu šaubījies, ka tu kļūtu lieliska sieva jebkuram vīrietim, kuram laimētos izpelnīties tavu mīlestību. Taču es vienmēr esmu ar kaunu apzinājies, ka mana attieksme pret tevi bijusi pa daļai nekrietna. Es runāju par bagātību, kas nāk tev līdzi pūrā, — un par to apstākli, ka tu esi vienīgais bērns ģimenē. Dziļi sirdī, Ernestīn, es vienmēr esmu jutis, ka manai dzīvei nav mērķa, nav perspektīvas. Nē, uzklausi, lūdzu, mani līdz galam! Kad pagājušajā ziemā es atskārtu, ka tu, iespējams, labvēlīgi uzņemtu laulības piedāvājumu, es kritu Sātana kārdināšanā. Es saskatīju izdevību ar spīdošas partijas palīdzību atgūt ticību sev. Tikai, lūdzu, nedomā, ka es vadījos vienīgi aiz salta aprēķina! Tu man ļoti patiki. Es no visas sirds ticēju, ka šī patika pāraugs mīlestībā.

Ernestīne bija lēnām pacēlusi galvu. Viņa lūkojās Čārlzā, taču, likās, tik tikko apjauta viņa klātbūtni.

—     Es nespēju ticēt, ka tas esi tu, ko dzirdu runājam. Tas ir kāds viltvārdis, kāds nežēlīgs, bezsirdīgs…

—    Es saprotu, ka tev tas ir ļoti sāpīgs trieciens.

—    Trieciens! — Ernestīnes seja bija dusmu izķēmota. — Kā tu vari šeit stāvēt tik savaldīgs… un vēsā mierā klāstīt man, ka nekad neesi mani mīlējis!

Ernestīne runāja diezgan skaļi; Čārlzs piegāja pie viena no logiem, kurš bija vaļā, un aizvēra to. Pienākdams tuvāk pie Ernestīnes, Čārlzs teica, cik maigi vien spēdams, vienlaikus saglabājot atturību:

—    Es nemeklēju attaisnojumus. Es gribu vienīgi paskaidrot, ka tas nebija plānots noziegums. Ja tā būtu, vai gan tādā gadījumā es rīkotos kā šobrīd? Mana vienīgā vēlēšanās ir— kaut tu saprastu, ka es neesmu mānījis citus, bet vienīgi pats sevi. Vari mani saukt, kā vien gribi, — par gļēvu, savtīgu… vienalga, tikai ne par bezsirdīgu.

Ernestīne notrīsēdama ievilka elpu.

—    Un kas tad izraisīja šo grandiozo atklājumu?

—    Nenoliedzami apkaunojošā vilšanās izjūta, kad tavs tēvs neatteica man tavu roku. — Ernestīne apveltīja Čārlzu ar drausmīgu skatienu. — Runāšu godīgi. Viņš ne vien ļoti augstsirdīgi izturējās pret manu finansiālo apstākļu pārmaiņu, bet piedevām vēl uzaicināja mani ar laiku kļūt par partneri viņa uzņēmumā.

Ernestīne atkal pietvīka. — Es jau to zināju! Es jau to zināju! Viss tikai tāpēc, ka tu negribi ieprecēties tirgoņu aprindās. Vai nav tiesa?

Čārlzs pagriezās pret logu. — Ar to es biju pilnīgi samierinājies. Katrā ziņā kaunēties par tavu tēvu būtu visrupjākais snobisms.

—    Tie ir tukši vārdi, kas tavu rīcību nebūt neattaisno.

—    Ja tu domā, ka viņa pēdējo ierosinājumu es uztvēru ar šausmām, tad tev ir pilnīga taisnība. Taču mani šausmināja tas, ka neesmu piemērots iecerētajam pasākumam, — ne jau pati iecere, nekādā ziņā! Tagad, lūdzu, atļauj man pabeigt… manu paskaidrojumu.

—    Tu iedzīsi mani kapā.

Čārlzs novērsās un lūkojās ārā pa logu.

—    Pamēģināsim saglabāt to cieņu, ko vienmēr esam jutuši viens pret otru! Nedomā, ka visā šajā lietā man rūp vienīgi sava nākotne. Man nedod miera tā netaisnība, ko es varētu nodarīt tev un tavam tēvam — apprecēdams tevi bez mīlestības, ko tu būtu pelnījusi. Ja mēs abi būtu citādi… bet mēs neesam citādi, mums pietiktu ar skatienu, ar vienu vārdu, lai saprastu, vai mīlestība ir abpusēja vai nav.

Ernestīne nošņāca: — Mēs domājām, ka pietiktu!

—    Mana dārgā Ernestīne, tas ir tāpat kā ar kristīgo ticību. Cilvēks var izlikties, ka tic. Taču agri vai vēlu šī izlikšanās nāks gaismā. Esmu pārliecināts, ka, ja tu ielūkotos savā sirdī, tev nāktos atzīt, ka šaubu iedīgļi tajā bijuši jau agrāk. Tu tos, protams, nomāci, iestāstīji sev, ka es esmu…

Ernestīne aizspieda ausis, tad lēni pārvilka ar rokām pār seju. Iestājās klusums. Tad viņa teica: — Vai tagad es drīkstu runāt?

—    Protams.

—    Es zinu, ka nekad neesmu bijusi tev nekas vairāk kā mazs, tīkams viesistabas nieciņš. Es zinu, ka esmu naiva. Es zinu, ka esmu izlutināta. Es zinu, ka esmu neinteresanta. Es neesmu Trojas Helēna vai Kleopatra. Es apzinos, ka reizēm sarunāju blēņas, kas griež tev ausis, garlaikoju tevi ar saimnieciskiem sīkumiem, aizvainojoši izsmeju tavas fosilijas. Varbūt es vēl esmu tikai bērns. Taču tavas mīlestības un aizstāvības… un audzināšanas iespaidā… es cerēju kļūt labāka. Mācīties tevi iepriecināt, panākt, lai tu mīli mani tādu, kāda ar laiku kļūšu. Tu varbūt to nezini, tu nevari to zināt, bet tieši tas mani uzreiz saistīja tevi. Tu taču zini, ka ar mani… ir kārdināti simtiem vīriešu. Ne jau visi viņi bija laimes meklētāji un niecības. Es izvēlējos tevi nevis tāpēc, ka būtu tik naiva un neprastu salīdzināt… bet tāpēc, ka tu šķiti augstsirdīgāks, pieredzējušāks… Es atceros — ja netici, varu atnest savu dienasgrāmatu, — drīz vien pēc mūsu saderināšanās es ierakstīju, ka tev pietrūkst ticības sev. Es to jutu. Tu esi ieņēmis galvā, ka esi neveiksminieks, ka tevi nicina, — nezinu, ko… bet tieši to es tev vēlējos pasniegt kā savu patieso kāzu dāvanu. Ticību sev.

Klusums ieilga. Ernestīnes galva palika nodurta.

Čārlzs klusi ierunājās: — Tu man atgādini, cik daudz es zaudēju. Diemžēl es pārāk labi pazīstu sevi. Nevar atdzīvināt to, kā nekad nav bijis.

—    Un tas ir viss, ko mani vārdi tev nozīmē?

—    Tie man nozīmē ļoti, ļoti daudz.

Čārlzs apklusa, lai gan Ernestīne nepārprotami gaidīja, ka viņš sacīs vēl kaut ko. Čārlzs nebija iedomājies, ka viņam uzmetis šādus iemauktus. Ernestīnes teiktais bija viņu aizkustinājis un nokauninājis, un, tā kā viņš neuzdrīkstējās izrādīt nevienu no šīm izjūtām, tad klusēja. Ernestīnes balss skanēja gaužām nomākta:

—    Ņemot vērā to, ko es tev pastāstīju, vai tu nevarētu vismaz… — Bet viņai pietrūka vārdu.

—    Apdomāt savu lēmumu?

Ernestīne Čārlza tonī acīmredzot saklausīja kaut ko tādu, ko Čārlzs nebija gribējis paust, jo pēkšņi palūkojās viņā ar kaislīgu lūgumu acīs. Tās bija miklas no aizturētām asarām, mazā sejiņa nobālusi, un nožēlojami bija viņas pūliņi saglabāt kaut ko ārēji līdzīgu mieram. Čārlzs to sajuta kā dunča dūrienu krūtīs — cik dziļi viņš meiteni aizvainojis.

—     Čārlz, lūdzu, lūdzu, pagaidi mazliet! Tiesa, es esmu dumja, es nezinu, ko tu no manis gribi… ja tu man pateiktu, kur es esmu kļūdījusies… kādu tu mani gribētu… es darītu visu, visu, jo tavas laimes dēļ es no visa atteiktos…

—    Nevajag tā runāt!

—    Vajag gan… es citādi nevaru… vēl tikai vakar šī telegramma… es raudāju, skūpstīju to simtiem reižu… tu nedomā, ka, ja es ķircinos, tad man trūkst dziļāku jūtu! Bet… — Taču Ernestīnes balss izsīka, apklusa, it kā viņa pēkšņi būtu sapratusi. Viņa uzmeta Čārlzam īsu, svelošu skatienu. — Tu melo! Kaut kas ir noticis, kopš tu to izsūtīji.

Čārlzs piegāja pie kamīna un uzgrieza Ernestīnei muguru. Viņa iešņukstējās. Un to nu Čārlzs vairs nespēja izturēt. Viņš beidzot atskatījās uz Ernestīni, domādams ieraudzīt nokārtu galvu, taču Ernestīne raudāja pilnīgi atklāti, raudzīdamās Čārlzā; sastapusi Čārlza skatienu, viņa gluži kā pārbijies, nomaldījies bērns pastiepa rokas pret Čārlzu, mēģināja piecelties, spēra soli uz priekšu un sakņupa uz ceļiem. Tajā brīdī Čārlzu pārņēma spējš riebums— ne jau oret Ernestīni, bet pret šo situāciju kopumā, pret savām puspatiesībām, pret būtiskā slēpšanu. Varbūt vistuvākā analoģija atrodama izjūtās, kādas reizēm pārņem ķirurgu pirms īpaši dramatiska cīniņa par nelaimes gadījuma upuri: jāpieņem nežēlīgs lēmums —jo kas gan cits atliek? — ķerties pie naža. Izstāstīt patiesību. Čārlzs nogaidīja, lai šņuksti nedaudz aprimstas.

—    Es vēlējos tevi saudzēt. Bet jā — kaut kas ir noticis.

Ļoti lēnām Ernestīne piecēlās kājās un piespieda plaukstas pie vaigiem, ne mirkli neizlaizdama Čārlzu no acīm.

—    Kas viņa ir? *

—    Tu viņu nepazīsti. Nav svarīgi, kā viņu sauc.

—    Un viņa… tu…

Čārlzs novērsās.

—     Es viņu pazīstu jau gadiem ilgi. Man likās, ka šī kaislība ir aizmirsta. Londonā es pārliecinājos… ka tomēr nav.

—    Tu mīli viņu?

—    Mīlu? Nezinu… vai tā ir mīla, kas neļauj man brīvi piedāvāt sirdi citai.

—    Kāpēc tu uzreiz man to neteici?

Ilgstošs klusums. Čārlzs nespēja izturēt Ernestīnes skatienu, kurš šķita atsedzam ikvienus melus.

Čārlzs nomurmināja: — Es cerēju aiztaupīt tev sāpes.

—    Bet varbūt— sev apkaunojumu? Tu… tu esi briesmonis!

Ernestīne atkrita krēslā, vērdamās Čārlzā platām acīm. Tad viņa

paslēpa seju plaukstās. Čārlzs ļāva Ernestīnei izraudāties, pats cieši lūkodamies porcelāna aitiņās uz kamīna malas… un pēc tam līdz pat kapa malai vairs nespēja uzlūkot porcelāna aitiņas, vienlaikus neizjūtot svelošu riebumu pret sevi. Kad Ernestīne beidzot ierunājās, viņas balss skanēja ar tādu spēku, ka Čārlzs satrūkās:

—    Ja tu mani neiedzīsi kapā, tad kauns to izdarīs!

—     Es neesmu pat mirkļa nožēlas vērts. Tu sastapsi citus vīriešus… dzīves nesalauztus. Cienījamus vīriešus, kuri… — Čārlzs saminstinājās, tad spēji izgrūda: — Pie visa, kas svēts, apsolies, ka nekad vairs tā nerunāsi!

Ernestīne nikni uzlūkoja viņu. — Tu varbūt gaidīji, ka es tev piedošu? — Čārlzs mēmi papurināja galvu. — Mani vecāki, draugi — ko lai es viņiem saku? Ka misters Čārlzs Smitsons beigu beigās tomēr izlēmis — mīļākā viņam nozīmē vairāk nekā gods, solījums…

Šņirkstēdams plīsa papīrs. Čārlzs neskatīdamies zināja, ka Ernestīne izgāž dusmas uz tēva vēstuli.

—    Es biju pārliecināts, ka viņa uz visiem laikiem aizgājusi no manas dzīves. Neparasta sagadīšanās…

Klusums: it kā Ernestīne pārdomātu, vai ļaut vaļu dzēlībām. Viņas balss pēkšņi bija kļuvusi stindzinoši vēsa un indīga.

—    Tu esi lauzis solījumu. Mana dzimuma pārstāvēm ir iespējams gūt gandarījumu.

—    Tev ir pilnīgs pamats ierosināt lietu. Man atliktu vienīgi atzīt savu vainu.

—    Pasaule uzzinās, kāds tu īstenībā esi. Tā ir mana vienīgā vēlēšanās.

—    Pasaule tik un tā uzzinās.

Apziņa par Čārlza pastrādāto neģēlību sagrāba Ernestīni ar jaunu spēku. Viņa joprojām purināja galvu. Čārlzs aizgāja pēc krēsla un apsēdās

Ernestīnei iepretim — tā, ka aizsniegt viņu gluži nevarēja, bet pietiekami tuvu, lai vērstos pie viņas labās gribas.

—     Vai tiešām tu kaut brīdi spēj visā nopietnībā iedomāties, ka es palieku nesodīts? Ka šis nav visdrausmīgākais lēmums manā dzīvē? Šī stunda vissāpīgākā? Kuru es līdz nāvei atcerēšos ar visdziļāko nožēlu? Varbūt es esmu — nu labi, es esmu krāpnieks. Bet tu zini, ka es neesmu bezsirdis. Tādā gadījumā manis šeit nebūtu. Es būtu vienkārši atsūtījis vēstuli, aizmucis no Anglijas…

—    Kaut tu būtu tā darījis!

Čārlzs ilgi, ilgi lūkojās uz Ernestīnes galvvirsu, tad piecēlās. Viņš ieraudzīja sevi spogulī — un cilvēks spogulī, Čārlzs citā pasaulē šķita īstais Čārlzs. Tas, kurš stāvēja istabā, bija, Ernestīnes vārdiem runājot, viltvārdis, vienmēr bija izturējies pret Ernestīni kā viltvārdis, kā spogulī redzams līdzinieks. Čārlzs beidzot uzsāka vienu no savām iepriekš sagatavotajām runām:

—    Es nemaz nedrīkstu cerēt, ka tu jutīsi pret mani kaut ko citu kā vien dusmas un aizvainojumu. Es lūdzu vienīgi to, lai… šīm dabiskajām jūtām noplokot, tu atcerētos, ka, lai kādus lāstus arī nebūtu pelnījusi mana izrīcība, bardzībā tie tik un tā nebūs salīdzināmi ar manis paša… un ka mans vienīgais attaisnojums ir nevēlēšanās turpmāk krāpt meiteni, kuru esmu mācījies cienīt un apbrīnot.

Tas skanēja neīsti, tas bija neīsti, un Čārlzs jutās neomulīgi no Ernestīnes neslēptā nicinājuma.

—      Es mēģinu viņu iztēloties. Viņai acīmredzot ir tituls… ar pretenzijām uz augstdzimtību. Ak, kaut es būtu klausījusi savu nabaga mīļo tēvu!

—    Kā tas jāsaprot?

—Viņš pazīst dižciltīgos. Viņam par tiem ir tāds teiciens — smalkas manieres un nemaksāti parādi.

—    Es neesmu dižciltīgs.

—    Tu esi tāds pats kā tavs tēvocis. Tu uzvedies tā, it kā tavs stāvoklis dotu tev tiesības mīdīt kājām visu, kas svēts mums, parastiem mirstīgiem. Un viņa ari nav labāka! Kas tā par sievieti, kura ir tik ļauna, ka piespiež vīrieti lauzt solījumu? Es varu iedomāties! — Ernestīne izšņāca savu minējumu: — Viņa ir precējusies.

—    Par to es nevēlos runāt.

—    Kur viņa tagad ir? Londonā?

Čārlzs mirkli uzlūkoja Ernestīni, tad apgriezās uz papēža un gāja usļ

durvju pusi. Ernestīne piecēlās.

—    Mans tēvs iemīdīs dubļos tavu vārdu… jūsu abu vārdus! Visi, kas tevi pazīst, ar nicinājumu novērsīsies no tevis. Tevi ar suņiem norīdīs, tevi izdzīs no Anglijas, tevi…

Čārlzs bija apstājies pie durvīm. Tagad viņš tās atvēra. Un tas — vai ari nespēja izdomāt Čārlzam vēl lielāku sodu — apklusināja Ernestīni. Viņas seja sašķobījās, it kā viņa vēl daudz ko vēlētos sacīt, bet nespētu. Ernestīne notrīsēja… un tad kāda iekšēja pretruna lika viņai izdvest Čārlza vārdu, it kā viss notikušais būtu tikai ļauns murgs un viņa tagad vēlētos dzirdēt apstiprinājumu, ka ir no tā pamodusies.

Čārlzs nekustējās. Ernestīne sagrīļojās un tad pēkšņi saļima uz grīdas pie krēsla. Čārlza pirmā instinktīvā vēlēšanās bija — mesties pie viņas. Taču Ernestīnes kritienā, pārlieku piesardzīgi sakņupušajos ccļos un sāniski uz paklāja noslīgušajā augumā bija kaut kas tāds, kas viņu atturēja.

Kādu brīdi Čārlzs lūkojās lejup uz saļimušo augumu un konstatēja katatoniju — labāko tradīciju garā.

Viņš teica: — Es tūdaļ aizrakstīšu tavam tēvam.

Ernestīne neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, tikai gulēja aizvērtām acīm, roku patētiski izstiepusi uz paklāja. Čārlzs piegāja pie kamīna un strauji parāva zvana auklu, tad devās atpakaļ pie atvērtajām durvīm. Izdzirdējis Mērijas soļus, viņš tūdaļ izgāja no istabas. Kalpone skriešus metās no virtuves augšā pa kāpnēm. Čārlzs norādīja uz viesistabu.

—    Viņai ir smags pārdzīvojums. Tu nekādā ziņā nedrīksti viņu atstāt. Es aiziešu pēc daktera Grogana. — Mērija pati vienu brīdi izskatījās tuvu ģībonim. Viņa atspiedās ar roku pret kāpņu margām un šausmu pilhām acīm raudzījās Čārlzā. — Saproti… Nekādā ziņā neatstāj viņu! — Mērija pamāja un pakniksēja, taču nekustējās. — Viņa ir tikai paģībusi. Palaid viņai drēbes vaļīgāk.

Uzmetusi Čārlzam vēl vienu pārbiedētu skatienu, kalpone iegāja istabā. Čārlzs uzkavējās vēl dažas sekundes. Viņš saklausīja vārgu vaidu, tad Mērijas balsi:

—    Ai, jaunkundz, tā esmu es, Mērija! Ārsts tūliņ nāks. Viss būs labi, jaunkundz, es jūs neatstās.

īsu bridi Čārlzs ielūkojās atpakaļ istabā. Viņš ieraudzīja Mēriju, ceļos nometušos, slienām augšup Ernestīni. Jaunkundzes seja bija piespiesta pie istabenes krūtīm. Mērija palūkojās uz Čārlzu. Viņas izteiksmīgajās acis Čārlzs izlasīja, ka nedrīkst vairs ne vērot, ne palikt, un pakļāvās šim taisnīgajam lēmumam.

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kā jau es minēju, dziļi iesakņojies feodālais paradums pakļauties un izrādīt cieņu ilgu laiku turpināja ietekmēt strādnieku šķiru. Taču tagad mūsdienu gars gandrīz pilnīgi izskaudis šos paradumus… Aizvien biežāk un biežāk atsevišķi cilvēki un cilvēku grupas visā valstī sāk aizstāvēt un praktiski izmantot savas angļu tiesības: darīt, ko viņi grib, maršēt, uz kurieni grib, pulcēties, kur grib, iet iekšā, kur grib, klaigāt, kā grib, draudēt, kam grib, samalt miltos, ko grib. Tas viss, es jums saku, velk uz anarhijas pusi.

metjo arnolds. "Kultūra un anarhija" (1869)

Par laimi, dakteris Grogans nebija aizgājis vizītē. Čārlzs noraidīja saimniecības vadītājas uzaicinājumu ienākt istabā un pagaidīja uz lieveņa, kamēr ārsts nosteidzās lejā un pēc Čārlza mājiena iznāca ārā pa durvīm, lai viņu sarunu neviens nedzirdētu.

—   Es tikko atsaucu saderināšanos. Viņa ir gaužām satriekta. Lūdzu, neprasiet paskaidrojumus — un tūdaļ steidzieties uz Brodstritu!

Grogans pār briļļu rāmjiem pārsteigts nolūkojās Čārlzā, tad, nebilzdams ne vārda, iegāja atpakaļ mājā. Pēc pāris sekundēm viņš atgriezās ar cepuri un ārsta somu. Viņi tūdaļ devās ceļā.

—   Taču ne…?

Čārlzs pamāja, un reizi par visām reizēm mazais irs šķita no pārsteiguma zaudējis valodu. Viņi nogāja vēl kādus divdesmit vai trīsdesmit soļus.

—   Viņa nav tāda, kā jūs domājat, Grogan. Esmu par to pārliecināts.

—   Man trūkst vārdu, Smitson!

—   Es nevēlos taisnoties.

—   Viņa zina?…

—    Ka ir cita. Vairāk neko. — Viņi nogriezās ap stūri un sāka iet augšup pa Brdstritu. — Man jālūdz jūs neatklāt viņas vārdu. — Ārsts nikni pablenza Čārlzā. — Mis Vudrafas dēļ. Ne jau manis dēļ.

Ārsts spēji apstājās. — Torīt… vai man jāsaprot…?

—   Es jūs lūdzu! Tagad ejiet! Es gaidīšu jūs viesnīcā.

Taču Grogans joprojām blenza Čārlzā, it kā nespēdams noticēt, ka tas viss notiek īstenībā. Čārlzs bridi stāvēja, tad, pamājis, lai ārsts dodas kalnup, šķērsoja ielu "Baltā lauvas" virzienā.

—   Dieva dēļ, Smitson…

Čārlzs mirkli pagriezās atpakaļ, atvairīja īra nikno skatienu, tad, neteicis vairs ne vārda, gāja tālāk. Ari ārsts gāja tālāk, kaut gan neizlaida Čārlzu no acīm, līdz tas nozuda zem portāla.

Čārlzs nokļuva savā istabā tieši laikus, lai pagūtu noskatīties, kā ārstū ielaiž Trenteras tantes namā. Domās Čārlzs iegāja viņam līdzi; viņš jutās kā Jūdass, kā Efialts, kā visi nodevēji kopš pasaules radīšanas. No tālākām pārdomām Čārlzu paglāba klauvējieni pie durvīm. Ienāca Sems.

—     Ko tev, pie velna, vajag? Vai es zvanīju?! — Sems pavēra muti, taču neizdvesa ne skaņu. Čārlzs nespēja izturēt viņa skatienu. — Ja reiz esi atvilcies — atnes glāzi brendija!

Taču tas bija vienkārši manevrs laika iegūšanai. Brendijs tika atnests, un Čārlzs sūca to, un tad viņam atkal nācās paciest sulaiņa blenšanu.

—    Tas tak nevar būt tiesa, mister Čārlz?

—    Vai tu biji tur, tai mājā?

—    Jā, mister Čārlz.

Čārlzs piegāja pie izliektā loga, no kura pavērās skats uz Brodstrītu.

—     Jā, tas ir tiesa. Mēs ar mis Frīmenu neprecēsimies. Un tagad vācies! Un turi muti…

—    Bet… mister Čārlz, kas tad notiks ar mani un Mēriju?

—    Vēlāk, vēlāk! Šobrīd es nespēju domāt par tādām lietām.

Čārlzs izmeta atlikušo brendiju, tad, piegājis pie rakstāmpults, paņēma

vēstuļpapīra lapu. Aizritēja dažas sekundes. Sems nekustējās. Pareizāk sakot, nekustējās viņa kājas. Sema kakls acīm redzami pietūka.

—    Tu dzirdēji, ko es teicu?

Sema acis dīvaini mirdzēja. — Jā, ser. Tikai, neņemiet ļaunā, man jāgādā ari pašam par savām interesēm.

Čārlzs apcirtās apkārt.

—     Kā tas jāsaprot?

—    Vai jūs turpmāk dzīvosiet Londonā, ser?

Čārlzs paņēma no statīva spalvaskātu.

—    Ļoti iespējams, ka es došos uz ārzemēm.

—    Tad zināt, ser, — es jums līdzi nebraukšu.

Čārlzs pielēca kājās.

—    Kā tu drīksti runāt ar mani tādā nekaunīgā tonī! Pazūdi no manām acīm!

Tagad Sems bija saniknotais gailēns.

—    Nē, vispirms uzklausiet mani līdz galam! Es netaisos atgriezties Eksiterā. Es aizeju no jums…

—    Sem! — Tas tika izkliegts nevaldāmā niknumā.

—    Ko man vajadzēja izdarīt jau…

—    Ej ellē!

Sems izslējās; viņam gribējās atstāt saimniekam "piemiņas zīmi" — kā viņš vēlāk izteicās Mērijai —, taču, atcerējies, ka džentlmenis cīnās smalkākiem ieročiem, viņš savaldīja savu koknejieša degsmi. Viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un tad nomērīja Čārlzu ar stindzinoši pašapzinīgu skatienu.

—    Es nesperšu kāju tur, kur varētu satikties ar jums līdzīgiem, seri

Durvis aizcirtās. Čārlzs metās tām klāt un atrāva tās vaļā. Sems gāja prom pa koridoru.

—    Kā tu uzdrīksties! Nāc šurp!

Sems pagriezās — vēsā mierā. — Ja jums vajadzīgs kalpotājs, pazvaniet kādam no viesnīcas puišiem!

Izšāvis šo atvadu bultu, pēc kuras Čārlzs palika vaļēju muti, Sems nozuda kāpņu pagriezienā. Viņa smīns, izdzirdot durvis augšā vēlreiz skaļi aizcērtamies, drīz vien izgaisa. Tas nu bija padarīts. Godīgi sakot, Sems jutās kā jūrnieks uz vientuļas salas, redzēdams savu kuģi aizpeldam, — pat ļaunāk, dziļi sirdī viņš apzinājās, ka saņem pēc nopelniem. Jo dumpošanās, manuprāt, nebija viņa vienīgais noziegums.

Čārlzs izgāza niknumu uz tukšo brendija glāzi, ietriekdams to kamīnā. Tie bija pirmie īstie ērkšķi un akmeņi uz viņa takas. Viņam tie nepavisam nepatika. Izmisuma mirklī Čārlzs gandrīz vai gribēja mesties laukā no "Baltā lauvas"— viņš kritīs uz ceļiem Ernestīnes priekšā, aizbildināsies ar ārprātu, dvēseles ciešanām, vēlēšanos pārbaudīt viņas mīlu. Viņš dauzīja ar dūri pa atvērto plaukstu. Ko gan viņš izdarījis? Ko dara? Ko darīt turpmāk? Ja jau pat paša sulainis nicinājumā no viņa novēršas?

Čārlzs stāvēja, saķēris galvu rokās. Tad paskatījās pulkstenī.

Viņam vēl šovakar jāsatiek Sāra; un, kad viņš iztēlojās Sāras seju — maigu, padevīgu, karstās prieka asarās mirkstošu pie viņa krūtīm… ar to pietika. Čārlzs atgriezās pie pults un sāka rakstīt vēstuli Ernestīnes tēvam. Viņš joprojām bija ar to aizņemts, kad pieteica dakteri Groganu.

/

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kal manai mīlai zārku No zelta, kas spīd spoži! Zem vītoliem jo zaļiem To apglabāsim koši.'

somersetas novada tautasdziesma "Zem vītoliem jo zaļiem"

Visvairāk visā šajā notikumā žēl Trenteras tantes. Viņa atgriezās no viesiem, cerēdama ieraudzīt Čārlzu. Taču ieraudzīja savu namu, vispārējas katastrofas piemeklētu. Vispirms misis Trcnteru priekštelpā sagaidīja Mērija — bāla un noraudājusies.

—    Bēms, bērns, kas noticis?

Mērija tikai izmisusi purināja galvu. Augšstāvā atvērās durvis, un lādzīgā vecā dāma, brunčus sacēlusi, metās augšup pa kāpnēm, it kā būtu divreiz jaunāka nekā īstenībā. Kāpņu laukumiņā misis Trentera sastapa dakteri Groganu — tas steigšus pielika pirkstu pie lūpām. Tikai pēc tam, kad viņi bija iegājuši ienīstajā viesistabā un misis Trentera apsēdusies, dakteris Grogans atklāja patiesību.

—    Nevar būt! Nevar būt!

—    Man ļoti žēl, cienītā, ļoti žēl, bet tas var būt — tas ir.

—      Bet Čārlzs… tik uzmanīgs, tik mīļš… vēl tikai vakar telegramma… — Izskatījās, ka misis Trentera vairs nepazīst ne savu istabu, ne ārsta rāmo, lejup pavērsto seju.

—    Viņa rīcība tiešām ir briesmīga. Es to neizprotu.

—    Bet kādu iemeslu viņš minēja?

—    Ernestīne atteicās par to runāt. Tikai, lūdzu, neuztraucieties! Viņai nepieciešams miegs. To nodrošinās zāles, ko es viņai iedevu. Nāks rīts, nāks padoms.

—    Kāds te vairs padoms… — Misis Trentera sāka raudāt.

—     Jā, jā, mana dārgā! Izraudieties! Nekas tā neatvieglina sirdi kā asaras.

—    Nabaga mīļumiņš… Viņa nomirs ar lauztu sirdi…

—    Gan jau nenomirs. Man vēl nekad nav gadījies dzirdēt par tādu nāves cēloni.

—    Jūs viņu nepazīstat tā kā es… un, ai, ko sacīs Emīlija? Es vien pie visa būšu vainīga! — Emīlija bija misis Frīmena, misis Trenteras māsa.

—      Manuprāt, vajadzētu tūdaļ viņai telegrafēt. Atļaujiet man to nokārtot.

—    Ak debestiņ — un kur viņa gulēs?

Ārsts ļoti saudzīgi pasmaidīja par šo non sequitur  Viņam jau bija gadījušās līdzīgas situācijas, un viņš zināja, ka vislabākās zāles šādā reizē ir nebeidzama sievišķīga rosīšanās.

—      Un tagad, dārgā misis Trentera, lūdzu, uzklausiet mani! Jums jāparūpējas, lai jūsu māsasmeita pāris dienas tiktu novērota kā dienu, tā nakti. Ja viņa grib, lai pret viņu izturas kā pret slimnieci, dariet to. Ja rit pamodusies viņa izsaka vēlēšanos braukt prom no Laimridžas — ļaujiet viņai braukt. īsi sakot, izdabājiet viņai! Viņa ir jauna un veselīga. Es garantēju, ka pēc pusgada viņa atkal jautri čivinās kā putniņš koka zarā.

—    Kā jūs varat būt tik nežēlīgs! Viņa nemūžam netiks tam pāri. Tas negantnieks… Bet kā… — Misis Trenterai kaut kas iešāvās prātā, un viņa satvēra ārstu aiz piedurknes. — Te būs iejaukta kāda sieviete!

Dakteris Grogans paberzēja degunu. — Par to es nevaru spriest.

—    Viņš ir briesmonis!

—     Tomēr ne tāds briesmonis, lai atteiktos to atzīt. Pie tam viņš zaudējis kumosiņu, kuru daudzi briesmoņi viņa vietā apritu bez sāls.

—     Jā, jā. Paldies Dievam vismaz par to… — Taču misis Trenterai juka domas. — To es viņam nemūžam nepiedošu! — Viņai iešāvās prātā vēl kaut kas. — Vai viņš vēl ir pilsētā? Es aiziešu un pateikšu viņam, ko par viņu domāju.

Ārsts satvēra Trenteras tanti aiz rokas. — To es nedrīkstu pieļaut. Viņš pats ataicināja mani pie jums. Tagad viņš gaida ziņu, ka nabaga meitēnam briesmas vairs nedraud. Es pats aiziešu pie viņa. Varat nešaubīties, es nerunāšu caur puķēm. Es viņu ņemšu priekšā, kā pienākas.

—    Viņu vajadzētu nopērt un ietupināt siekstā! Kad mēs augām, tas būtu izdarīts. To viņš būtu pelnījis. Nabaga, nabaga eņģelītis… — Misis Trentera piecēlās. — Man jāiet viņu apraudzīt.

—    Un man jāiet pie viņa.

—     Pasakiet viņam manā vārdā, ka viņš ir salauzis vismaigāko, visuzticīgāko…

—    Jā, jā, jā… tagad nomierinieties! Un noskaidrojiet, kādēļ tas jūsu kalpa skuķis tā pārdzīvo. Rodas iespaids, ka sirds salauzta viņai.

Misis Trentera izvadīja ārstu pa durvīm un tad, nosusinājusi asaras, kāpa augšā uz Ernestīnes istabu. Aizkari bija aizvilkti, bet pa spraugām

spiedās iekšā dienas gaisma. Mērija sēdēja blakus cietušajai. Saimniecei *

1 Nekonsekvence (lai.).

ienākot, viņa piecēlās. Ernestīne gulēja uz muguras dziļā miegā, galva atslīgusi spilvenā. Viņas seja bija neparasti mierīga un rāma, elpa klusa. Uz lūpām pat rotājās tāda kā vārga smaida atblāzma. Šai mierā apslēptā ironija no jauna satrieca misis Trenteru: nabaga mīļais bērns, kad viņa pamodīsies… misis Trenterai acīs atkal sasprāga asaras. Viņa izslējās un piespieda mutautiņu pie acīm, tad pirmoreiz uzlūkoja Mēriju. Tik tiešām — Mērija atgādināja dvēseli visdziļākajā posta bezdibenī, nudien viņa izskatījās tieši tāda, kādai pienāktos izskatīties Ernestīnei .(bet Ernestīne tāda neizskatījās) — un misis Trentera atminējās ārsta mazliet īdzīgos atvadu vārdus. Viņa pamāja istabenei, un abas izgāja kāpņu telpā. Tā kā durvis bija plaši atvērtas, viņas sarunājās čukstus.

—    Tagad, bērns, pastāsti man, kas te īsti notika!

—    Misters Čārlzs pazvanīj uz lej, un mis Tīna gulēj paģībuse, un šis aizskrēj pēc ārsta, un mis Tīna atvēr acis, bet nebild ne vārd, tad es palīdzēj viņai uzkāpt augšā, es nczināj, ko darīt, jo, tikko jaunkundze bij gultā, viņai sākās istērija, un — ak, kundze! — es bij tā pārbijusēs, izklausījās, it kā viņa smietos un spiegtu reizē, un nepako nebij nomierinām. Un tad atnāc dakters Grogans un viņu nomierināj. Ak, kundze…

—    Labi, labi, Mērij, tu esi krietna meitene. Un viņa neko neteica?

—    Tikai kad mēs kāpām augšā pa trepēm, kundze, viņa vaicāj, kur Čārlzs, kundze. Es teic, ka šis aizskrēj pēc ārsta. Tieši tad ari sākās tā istērija, kundze.

—    Kuš, kuš…

Jo Mērijas balss bija kļuvusi spalgāka, arī tā šķita vēstām par histērijas tuvošanos. Misis Trenterai katrā ziņā vajadzēja kādu mierināt, tāpēc viņa apskāva Mēriju un noglāstīja viņai galvu. Kaut ari tādējādi misis Trentera pārkāpa visus likumus saimnieces un kalpones attiecību kodeksā, man gribētos ticēt, ka viņas priekšā debesu virssulainis gan neaizcirtīs durvis. Mērijas augums trīsēja apslāpētās elsās, ko viņa centās apvaldīt otras cietējas labad. Beidzot viņa aprima.

—    Nu, kas tev īsti kaiš?

—     Sems, kundže! Viņš ir lejā. Viņš sastrīdējies ar misteru Čārlzu, kundze, un atteicies šim kalpot, un misters Čārlzs tagad vairs nedos viņam ieteikumu. — Mērija apspieda pēdējo šņukstu. — Un mēs nezinām, kas a mums tagad būs.

—    Sastrīdējies? Kad tas notika, bērns?

—    Tieši pirms tam, ka šis ieradās, kundze. Mis Tīnas dēļ, kundze.

—    Bet kā tas varēja gadīties?

—         Sems zināja, ka tā būs. Ka misters Čārlzs… ai, cik viņš ir nelabs cilvēks, kundze! Ak, kundze, mēs gribējām jums to pastāstīt, tikai nedrīkstējām.

No istabas atskanēja klusa skaņa. Misis Trentcra piesteidzās pie durvīm un ielūkojās iekšā, taču gulētājas seja joprojām bija miera un dziļa miega apskaidrota. Misis Trentera atkal atgriezās pie bēdu māktās kalponītes.

—    Tagad es viņu pieskatīšu, Mērij. Aprunāsimies vēlāk. — Mērija nodūra galvu vēl zemāk. — Šitas Sems — vai tiešām tu viņu mīli?

—    Jā, kundze.

—    Un vai viņš tevi arī mīl?

—    Tāpēc jau viņš nebij a mieru braukt kungam līdzi.

—    Pasaki viņam, lai uzgaida. Es gribētu ar viņu aprunāties. Gan mēs atradīsim viņam darbu.

Tagad Mērija pacēla asarām noplūdušo sejiņu.

—    Man nemūžam negribētos no jums šķirties!

—    Mēs arī nešķirsimies — līdz tavai kāzu dienai.

Misis Trentera pieliecās un noskūpstīja Mēriju uz pieres. Tad viņa iegāja istabā un apsēdās pie Ernestīnes, bet Mērija devās lejup pa kāpnēm. Nokļuvusi virtuvē, viņa, ķēkšai par lielu nepatiku, palēkdamās izskrēja ārā, ceriņu pavēnī un Sema satrauktajās, dedzīgajās skavās.

*

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Jo mēs redzam, kur tas mūs novedis… mēs cenšamies pilnveidot savu raksturu vienā virzienā, nevis visos uzreiz; mēs lielu vērību piegriežam morālei, paklausībai un rīcībai, kā pašu galveno izceļot sirdsapziņas morālo stingrību, turpretim atliekam uz vēlāku laiku un uz citu pasauli tiekšanos pēc pilnības visās citās jomās, pēc vispusīgi un harmoniski attīstītas cilvēcības sevī.

METJŪ ARNOLDS. "Kultūra un anarhija" (1869)

—    Vai viņa ir… atguvusies?

—    Es noliku viņu gulēt.

Ārsts pārgāja pāri istabai un apstājās pie loga, rokas sakrustojis aiz muguras, un pār Brodstrītu noraudzījās jūrā.

—    Viņa… neko neteica?

Ārsts nepagriezdamies papurināja galvu, mirkli klusēja, tad klupa Čārlzam virsū:

—    Es gaidu jūsu paskaidrojumus, ser!

Un Čārlzs skaidroja— neveikli, pat nepūlēdamies mīkstināt savu vainu. Sāru viņš tikpat kā nepieminēja. Čārlzs mēģināja attaisnoties vienīgi par to, ka piemānījis Groganu, — viņš aizbildinājās ar savu pārliecību, ka nolemt Sāru dzīvei patversmē, lai arī cik progresīvā, būtu bijusi smaga netaisnība. Ārsts klausījās, saspringti klusēdams. Kad Čārlzs beidza, ārsts atkal pagriezās pret logu.

—     Kaut es atcerētos, kādus sodus Dante ieteica antinomiešiem! Tad es varētu pielietot tos pret jums.

. — Manuprāt, es saņemšu pietiekamu sodu.

—    Tas nav iespējams. Ne pēc manas mērauklas.

Čārlzs atbildēja pēc krietna brīža:

—    Jūsu padomu es noraidīju pēc mokošām pārdomām.

—    Smitson, noraidot padomu, džentlmenis tomēr paliek džentlmenis. Bet tas, kurš melo, gan vairs nav džentlmenis.

—    Es uzskatīju šos melus par nepieciešamiem.

—      Tāpat kā jūs uzskatījāt par nepieciešamu savas miesaskāres apmierināšanu, vai ne?

—    Es nevaru piekrist šim formulējumam.

—     Būs vien jāpiekrīt. Jo tieši tā jūsu uzvedību vērtēs sabiedrība.

Čārlzs piegāja istabas vidū pie galda un atbalstījās pret to ar roku. — Grogan, vai labāk jums patiktu, ja es visu mūžu izliktos? Vai tad mūsu laikos jau tāpat nav diezgan medainas liekulības un lišķīgas pieglaimošanās visam, kas ir nepieņemams cilvēka dabai? Vai jūs gribētu, lai ari es pievienoju savu tiesu?

—    Es gribētu, kaut jūs būtu kārtīgi apdomājies, iekams ievilkāt šo nevainīgo meiteni savos pašatklāsmes labirintos.

—    Bet, ja šī pašatklāsme mums dota, vai gan mēs drīkstam atteikties klausīt tās balsij? Lai cik nepatīkamas arī būtu sekas?

Ārsts novērsās, stingi saviebdamies. Čārlzs redzēja, ka Grogans ir uzbudināts, sanervozējies; sācis ar Dieva dusmu piesaukšanu, viņš tagad vairs nezināja, kā izturēties pret šo atklāto izaicinājumu provinces tikumiem. Starp Groganu, kurš nu jau gadsimta ceturksni dzīvoja Laimridžā, un to Groganu, kurš bija redzējis pasauli, patlaban norisinājās cīņa, turklāt ārstam Čārlzs patika un viņa personīgais viedoklis neko daudz neatšķīrās no sera Roberta uzskata — ka Ernestīne ir jauka, taču sekla būtne; piedevām dakterim pašam reiz bija atgadījies diezgan līdzīgs (sen aizmirstībai nodots) piedzīvojums, kuru mums nav nepieciešams īpaši iztirzāt, bet kurš ārsta pārmetumus par miesaskāri padarīja daudz bezpersoniskākus, nekā viņš pats to vēlējās. Viņš joprojām runāja pārmetošā tonī, taču Čārlza jautājumu atstāja neatbildētu.

—      Es esmu ārsts, Smitson. Es atzīstu tikai vienu pamatlikumu. Ciešanas vienmēr ir ļaunums. Tās var būt pat nepieciešamas. Taču to dziļākā būtība tādēļ nemainās.

—    Es nesaprotu, kur gan lai rodas labums, ja ne no šī ļaunuma! Kā gan lai veido jaunu, labāku cilvēku, nesatriecot veco, ļauno?

—    Un pie viena to nabaga meitēnu tur, pāri ielai?

—    Labāk lai viņa cieš vienreiz un atbrīvojas no manis, nevis… — Čārlzs apklusa.

—    Ā! Jūs esat par to pārliecināts, vai ne? — Čārlzs neatbildēja. Ārsts lūkojās lejup uz ielu. — Jūs esat izdarījis noziegumu. Jūsu sods būs — atminēties to visu mūžu. Tādēļ neceriet uz drīzu grēku atlaidi. To jūs saņemsiet tikai savā nāves stundā. — Grogans noņēma brilles un sāka tās spodrināt ar zaļu zīda lakatiņu. Iestājās ilgs klusums, ļoti ilgs, un, kad ārsts beidzot ierunājās, viņa balss, kaut ari joprojām pārmetoša, tomēr bija atmaigusi:

—    Jūs precēsiet to otru?

Čārlzs izdvesa nedzirdamu atvieglojuma nopūtu. Tiklīdz Grogans bija ienācis istabā, Čārlzs tūdaļ bija sapratis — veltīgi bijuši visi viņa mēģinājumi iegalvot sev, ka peldvietas dakterīša viedoklis viņam ir gluži vienaldzīgs. īram piemita tāds cilvēcīgums, ko Čārlzs vērtēja ļoti augstu; savā ziņā Grogans iemiesoja visu, ko Čārlzs vērtēja augstu. Čārlzs zināja,»

ka uz pilnīgu grēku atlaidi viņam nav cerību, taču apziņa, ka pilnīga izraidīšana tomēr nedraud, arī sniedza lielu atvieglojumu.

—    Tā ir mana viskvēlākā vēlēšanās.

—    Vai viņa to zina? Jūs esat viņai to teicis?

—    Jā.

—    Un viņa, protams, ir pieņēmusi jūsu bildinājumu?

—     Man ir pilnīgs pamats tā domāt. — Čārlzs pastāstīja ārstam par Sema tārīta uzdevumu.

Dakteris Grogans pagriezās pret Čārlzu.

—    Smitson, es zinu, ka jūs neesat jauns. Es zinu, ka jūs tā nerīkotos, ja neticētu šai meitenei — kā viņa izskaidro savu dīvaino uzvedību. Taču es brīdinu jūs — šaubas tomēr paliek. Tik lielas šaubas, ka tās metīs ēnu uz visu jūsu kopīgo nākotni.

—      Esmu par to domājis. — Čārlzs uzdrošinājās vārgi pasmaidīt. — Un arī par mūsu dzimuma pārstāvju divdomīgo spriedelēšanu par sievietēm. Viņām jātup kā lellītēm veikalu plauktos — vai ne? — un jāļauj mums, vīriešiem, aplūkot viņas no visām pusēm un novērtēt, un tad norādīt uz vienu vai otru — lūk, šī man tīri labi patīk! Ja sievietes to pieļauj, tad mēs atzīstam viņas par labi audzinātām, cienījamām, pieklājīgām. Bet tiklīdz kāda no šīm lellītēm uzdrīkstas izteikt savas domas…

—    Viņa, cik noprotu, ir uzdrīkstējusies daudz vairāk.

Čārlzs atvairīja pārmetumu: — Viņa ir uzdrīkstējusies tikai to, kas augstākajā sabiedrībā ir gluži parasta parādība. Es nesaprotu, kādēļ šajās aprindās neskaitāmajām dāmām, kuras apkauno savus laulību zvērestus, tiek piedots, turpretim… Starp citu, mana vaina ir daudz lielāka. Viņa vienīgi atsūtīja man savu adresi. Viss bija manās rokās — es varēju neiet pie viņas un izvairīties no sekām…

Ārsts mēmi nolūkojās Čārlzā. Čārlza godīgumu viņš vairs nevarēja apšaubīt. Tad viņš atkal skatījās lejā uz ielu. Pēc pāris mirkļiem viņš ierunājās — gandrīz vai agrākajā balsī un tonī:

—     Varbūt es kļūstu vecs. Es zinu, ka šādi neuzticības gadījumi kā jūsējais kļūst tik parasti, ka uztraukties par tiem nozīmē atzīt sevi par vecu sakārni. Bet es jums pateikšu, kas man nedod miera. Es, tāpat kā jūs, neciešu tukšu spriedelēšanu — vai tā būtu reliģiska vai juridiska rakstura. Juristu runas man vienmēr šķitušas muļķīgas, un mācītāju sprediķi bieži vien nav daudz labāki. Es neuzbrūku jums no šīm pozīcijām, es vispār neuzbrūku jums ne no kādām pozīcijām. Es tikai izteikšu savu viedokli. Tas ir šāds. Jūs uzskatāt sevi par piederīgu pie racionāli un zinātniski domājošo cilvēku elites. Nē, nē, es zinu, ko jūs sacīsiet, jūs neesat tik iedomīgs! Lai tā būtu. Vienalga, jūs vēlaties piederēt pie šiem izredzētajiem. Es jūs par to nevainoju. Arī es visu mūžu esmu lolojis šādu sapni. Tikai, lūdzu, atcerieties vienu lietu, Smitson! Cilvēces vēsturē izredzētie allaž rūpējušies par savu izredzētību. Bet Laiks dod tikai vienu mēģinājumu! — Ārsts uzlika uz acīm brilles un pagriezās pret Čārlzu.

—    Elites pārstāvjiem (lai kādā veidā tie ari mēģinātu pamatot savu sūtību) jānes šajā tumšajā pasaulē augstāka un taisnīgāka morāle. Ja viņi šo pārbaudi neiztur, tad nav nekas vairāk kā despoti, sultāni, savu izpriecu un varas baudītāji. īsi sakot, savu zemāko iegribu vergi. Manuprāt, jūs saprotat, par ko es runāju un kāds tam visam, sākot no šīs nelaimīgās dienas, sakars ar jums. Ja jūs kļūsiet krietnāks un augstsirdīgāks cilvēks, jums varbūt tiks piedots. Bet, ja kļūsiet savtīgāks, — jūs tiksiet divkārt nolādēts.

Čārlzs novērsās no īra bargajām acīm. — Kaut ari ne gluži tik skaidri, mana sirdsapziņa to jau bija nojautusi.

—   Tad āmen! Alea jacta est. 1 — Grogans paņēma no galda cepuri un somu un gāja uz durvīm. Taču durvīs viņš apstājās — un sniedza roku.

—    Vēlu jums veiksmi, pārejot Rubikonu!

Čārlzs sakampa ārsta roku gandrīz kā slīcējs salmiņu. Viņš gribēja vēl ko sacīt, bet vārdi nenāca viņam pār lūpām. Uz bridi Grogana tvēriens kļuva ciešāks, tad ārsts pagriezās un atvēra durvis. Viņš atskatījās, acīm dīvaini mirdzot.

—      Un, ja stundas laikā jūs nebūsiet no šejienes aizvācies, es atgriezīšos ar vislielāko jātnieka pātagu, kādu vien varēšu sameklēt.

To dzirdēdams, Čārlzs saspringa. Taču Grogana acis joprojām dīvaini mirdzēja. Čārlzs sāpīgi pasmaidīja un piekrītoši pamāja. Durvis aizvērās.

Čārlzs palika viens pie savas sasistās siles.

' Kauliņi ir mesti (lai ).

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Nu mani dzeļ ass ziemelis —

Ir zudis liegais dienvidvējš… a. H. klafs. "Dzejolis" (1841)

Čārlzam par godu jāteic, ka pirms aizbraukšanas no "Baltā lauvas" viņš deva rīkojumu uzmeklēt Semu, taču sulainis nebija atrodams nedz krogus istabā, nedz staļļos. Patiesībā Čārlzs nojauta, kur viņu varētu meklēt. Tomēr uz turieni Čārlzs neuzdrīkstējās sūtīt, un tā viņš aizbrauca no Laimridžas, Semu vairs nesastapis. Čārlzs iekāpa pasūtītajā četrriteņu karietē, kas stāvēja pagalmā, un tūdaļ aizvilka aizkarus. Divas jūdzes viņš nobrauca gluži kā bērinieks un tikai pēc tam atvilka tos atkal vaļā, ļaudams ieslīpajiem vakara saules stariem — pulkstenis bija jau pieci — padarīt spožāku karietes noplukušo krāsojumu un polsterējumu.

Čārlzam pašam diez cik spoži ap dūšu vis nebija. Tomēr pamazām, aizvien vairāk attālinādamies no Laimridžas, viņš juta— it kā slogs noveļas no pleciem; bija pieredzēta sakāve, un tomēr Čārlzs bija palicis dzīvs. Grogana nopietnajam brīdinājumam — ka savu rīcību nāksies attaisnot ar visu savu atlikušo mūžu — Čārlzs piekrita. Taču starp Devonšīras lekni zaļojošiem tīrumiem un maija ziedos saplaukušajiem dzīvžogiem nākotne šķita tikpat auglīga; Čārlzu gaidīja jauna dzīve, lieli pārbaudījumi, taču gan viņš tos izturēs. Vaina šķita Čārlzam gandrīz vai svētīga: tās izpirkšana piešķīra viņa dzīvei līdz šim nebijušu jēgu.

Čārlzam uzausa atmiņā tēls no senās Ēģiptes — kāda skulptūra Britu muzejā, kurā bija iemūžināts faraons ar sievu pie sāniem: sieva ar vienu roku apskāvusi vīru ap vidukli, otru uzlikusi viņam uz delma. Šī skulptūra viņam vienmēr bija šķitusi nevainojams harmoniskas laulības simbols, arī tāpēc, ka abas figūras bija izkaltas no viena akmens bluķa. Viņi ar Sāru gan vēl nebija savienoti šādā harmonijā, taču arī viņi bija no viena akmens.

Pēc tam Čārlzs oodevās praktiskākām nākotnes domām. Sāru vajadzēs ērti iekārtot Londonā. Un, kolīdz izdosies tikt galā ar Čārlza darīšanām, atbrīvoties no Kensingtonas nama, nodot glabāšanā īpašumu, viņi tūdaļ dosies ceļojumā uz ārzemēm — varbūt vispirms uz Vāciju, tad, ziemai iestājoties, uz dienvidiem, uz Florenci vai Romu (ja vien civilstāvoklis atļaus) vai varbūt uz Spāniju. Granada! Alhambra! Mēnesnīca, tālu ielejā čigānu dziesmas… tik pateicīgas, maigas acis… un kādā pēc jasmīniem smaržojošā istabā viņi gulēs viens otra apskāvienos, nomodā, pilnīgi vieni, izsūtījumā, taču vientulībā sakausēti, izsūtījumā nešķirami.

Bija iestājusies nakts. Čārlzs izliecās pa logu un tālumā saskatīja Eksiteras ugunis. Viņš uzsauca važonim, lai vispirms piebrauc pie Endikotu ģimenes viesnīcas, tad ieslīga atpakaļ sēdeklī un gaidāmās tikšanās apcerē. To, protams, neaptraipīs nekas miesisks — vismaz tas viņam jāapsola Ernestīnei un Sārai ari. Taču Čārlza iztēle vēlreiz uzbūra jauko ainu: maigs klusums, Sāras rokas viņa rokās…

Kariete apstājās. Pieteicis kučierim, lai gaida, Čārlzs iesteidzās viesnīcā un pieklauvēja pie misis Endikotas durvīm.

—    O, tas esat jūs, ser!

—    Mis Vudrafa mani gaida. Es pats uzkāpšu pie viņas. — Un Čārlzs jau steidzās uz kāpņu pusi.

—    Jaunā dāma ir projām, ser!

—    Projām? Jūs gribat sacīt, ka viņa izgājusi?

—      Nē, ser, viņa ir projām. — Čārlzs nedroši skatījās misis Endikotā. — Viņa aizbrauca šorīt ar Londonas vilcienu, ser.

—    Bet es… Vai jūs esat pārliecināta?

—    Kā es te stāvu, ser! Es pavisam skaidri dzirdēju, kā viņa uzsauca kučierim "uz staciju". Viņš vēl pārjautāja, uz kuru vilcienu, un viņa atbildēja tikpat skaidri, kā mēs te patlaban runājam, ka uz Londonas. — Vecā, tuklā viesnīcniece pienāca tuvāk. — Es pati biju pārsteigta, ser. Viņas istaba taču ir apmaksāta vēl trīs dienas uz priekšu.

—    Bet vai adresi viņa neatstāja?

—   Ne rindiņas, ser. Ne pušplēsta vārdiņa neteica, uz kurieni brauc. — Šis melnais traips acīmredzot aizēnoja labo iespaidu, ko Sāra bija izpelnījusies, atteikdamās no samaksas par trim atlikušajām dienām.

—    Un viņa neko nelika man pateikt?

—    Man šķita, ka viņa aizbrauc kopā ar jums, ser. Tā es uzdrīkstējos iedomāties.

Uzturēties šeit vēl ilgāk nebija iespējams. — Te būs mana vizītkarte. Ja jūs kaut ko uzzināsiet par viņu, paziņojiet man! Katrā ziņā! Te būs neliela atlīdzība par pakalpojumu un pasta izdevumiem.

Misis Endikota glaimīgi smaidīja. — O, paldies, ser! Katrā ziņā!

Čārlzs izgāja, bet tūdaļ atgriezās.

—      Šorīt… sulainis — vai viņš atnesa vēstuli un sainīti mis Vudrafai? — Misis Endikotas seja pauda neizpratni. — Drīz pēc astoņiem?— Viesnīcnieces seja joprojām pauda neizpratni. Tad tika atsaukta Betija Anna un bargi pratināta jautājumu krustugunīs… līdz beidzot Čārlzs spēji izgāja. *

Viņš atslīga karietes sēdeklī un aizvēra acis, juzdams, ka viņu pārņem nespēks, neizlēmība… Kaut viņš nebūtu rīkojies tik sīkumaini apzinīgi, kaut būtu uzreiz gājis atpakaļ… Bet Sems… Sems! Zaglis! Spiegs! Vai viņu uzpircis misters Frimens? Varbūt viņa noziegums ir atriebība par tām nelaimīgajām trīssimt mārciņām? Ai, cik labi Čārlzs tagad saprata Laimridžas scēnu: Sems, protams, zināja, ka, tiklīdz viņi atgriezīsies Eksiterā, viņu atmaskos, — tātad acīmredzot bija izlasījis Čārlza vēstuli… Karietes tumsā Čārlzs pietvīka koši sarkans. Viņš nudien apgriezīs Semam sprandu, ja šis nelietis kādreiz vēl patrāpīsies viņam pa tvērienam! Kādu bridi Čārlzs pat apsvēra, vai nevajadzētu iegriezties policijas iecirknī un izvirzīt apsūdzību par… nu, vismaz par zādzību. Tomēr viņš uzreiz saprata šī soļa bezjēdzīgumu. Un ko gan tas dotu galvenajā: Sāras meklēšanā?

Tumsā, kas bija viņu apņēmusi, Čārlzs saskatīja tikai vienu gaismas stariņu. Sāra bija devusies uz Londonu; viņa zināja, ka Čārlzs dzīvo Londonā. Tomēr, ja jau Sāras nolūks būtu, kā reiz izteicās Grogans, klaudzināt pie Čārlza durvīm, vai gan tādā gadījumā viņa nebūtu drīzāk steigusies atpakaļ uz Laimridžu, kur, viņasprāt, Čārlzs bija meklējams? Un vai tad viņš pats nebija nospriedis, ka Sāras nodomi ir tīri? Un vai Sārai nevarēja rasties iespaids, ka Čārlzs ir zaudēts bezcerīgi un uz visiem laikiem? Vienīgais gaismas stariņš notrīsēja un izdzisa.

Tonakt Čārlzs izdarīja kaut ko tādu, ko nebija darījis gadiem ilgi. Viņš nometās ceļos pie gultas un lūdza Dievu, turklāt viņa lūgšana pauda pārliecību, ka viņš atradīs Sāru, — kaut arī viņam nāktos meklēt līdz mūža galam, viņš atradīs.

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

—   Viņš sapņo par tevi, — Tvīdldī iesaucās, triumfējoši plaukšķinot. — Un, kad viņš izsapņos sapni par tevi, kā tu domā, kur tad tu būsi?

—   Protams, turpat, kur esmu pašlaik,— Alise atbildēja.

—   Nemaz ne! — Tvidldl nicīgi attrauca. — Tu būsi nekur. Tu taču esi tikai viņa sapnī.

—  Ja Karalis pamodīsies, — piebilda Tvīdldams, — tu izdzisīsi — paf! — kā svece.

—   Neizdzisīšu vis! — Alise sašutusi iesaucās.

LU1SS kf.rols. "Aizspogulijā" (1872)

Nākamajā rītā Čārlzs ieradās stacijā nejēdzigi agri un, ticis galā ar nesmalko pienākumu— uzraudzīt savas mantības ielādēšanu bagāžas vagonā un pēc tam sameklēt tukšu pirmās klases kupeju —, apsēdās un nepacietīgi gaidīja, kad vilciens beidzot sāks kustēties. Laiku pa laikam kupejā ielūkojās citi pasažieri, taču izbijās no Gorgonas skatiena (spitālīgos šeit neielaiž!), kas angļiem allaž ir bruņojumā. Noskanēja svilpe, un Čārlzam jau šķita, ka viņš izcīnījis vientulību, pēc kuras tā ilgojās. Bet tad pašā pēdējā brīdī pie loga iznira ar varenu bārdu apaudzis ģīmis. Čārlza stindzinošais skatiens atdūrās pret vēl stindzinošāku iekāpt gribošā vīra acīs.

Nomurminājis "atvainojiet, ser", vēlīnais pasažieris iekārtojās kupejas tālākajā stūrī. Viņš apsēdās — vīrietis tā ap četrdesmit, cilindru stingri galvā, plaukstas uz ceļiem, atelsdamies. Viņam piemita tāda kā agresīva pašpārliecinātība, varbūt viņš nemaz nebija džentlmenis… varbūt tikai kāds uzpūtīgs virssulainis (taču virssulaiņi nemēdza ceļot pirmajā klasē) vai veiksmīgs laju sprediķotājs — viens no tiem uzmācīgajiem klejojošajiem sludinātājiem, kuri, sapņodami par Spērdžena slavu, atgriež dvēseles ar banāliem stāstiņiem par mūžīgajām elles ugunīm. Katrā ziņā nepatīkams vīrs, Čārlzs nosprieda, un tik tipisks savam laikmetam — tāpēc noteikti strupi atraidāms, ja mēģinās uzmākties ar sarunu.

Kā reizēm mēdz gadīties tiem, kuri slepus novēro citus cilvēkus, Čārlzu pieķēra un sodīja. Bārdainā tipa bargais skatiens pilnīgi nepārprotami pauda: neblenz, kur nevajag! Čārlzs steigšus pievērsās ainavai aiz loga, mierinādams sevi vismaz ar domu, ka svešais pret sarunām ir noskaņots tikpat noraidoši kā Čārlzs pats.

Vienmērīgā kustība visai drīz ieaijāja Čārlzu saldā apcerē. Londona gan ir liela pilsēta, taču Sārai drīz vien nāksies meklēt darbu. Čārlza rīcībā bija laiks, nauda, apņēmība; paies nedēļa, varbūt divas, un viņa atkal stāvēs Čārlza priekšā; iespējams, ka vēl viena adrese ieslīdēs viņa pastkastītē. To apstiprināja vilciena riteņu duna: viņa-taču-nav-tik-ļauna, viņa-taču-nav-tik-barga… Vilciens traucās caur sārti zaļajām ielejām uz Kalomptonas pusi. Čārlzs redzēja pilsētiņas baznīcu, pats vairs neapzinādamies, kur īsti atrodas, un drīz pēc tam ieslīga miegā. Iepriekšējā naktī viņš bija slikti gulējis.

Čārlza ceļabiedrs kādu laiku nelikās par guļošo ne zinis. Taču, Čārlza zodam slīgstot aizvien zemāk un zemāk — cilindru Čārlzs bija apdomīgi noņēmis jau iepriekš —, ar pravieša bārdu apaugušais virs sāka viņu aplūkot, juzdamies drošs, ka viņa paša ziņkārību jau nu gan neviens nepārsteigs.

Bārdaiņa skatiens bija dīvains: vērtējošs, domīgs, nepārprotami nosodošs, it kā viņš ļoti labi zinātu, kas šis tāds par tipu (tāpat kā Čārlzs bija juties pārliecināts, ka ļoti labi zina, kas bārdainis par tipu), un nebūtu sajūsmināts nedz par šo eksemplāru, nedz par visu sugu kopumā. Tiesa, atkratījies no novērotāja, svešais vairs neizskatījās gluži tik salts un valdonīgs, taču viņa vaibstos joprojām saglabājās nepatīkama pašpārliecības grimase —ja ne gluži pārliecība par sevi pašu, tad vismaz par savu prasmi novērtēt cilvēkus — ko no viņiem var izspiest, gaidīt, prasīt.

Ja šāda vērošana ilgtu aptuveni minūti, tad to vēl varētu saprast. Braukšana vilcienā ir garlaicīga; kāpēc neizklaidēties, papētot svešiniekus? Taču šis skatiens, sasniegdams īsti kanibālisku intensitāti, urbās Čārlzā ilgāk par minūti. Tas neatlaidās vēl aiz Tontonas — tiesa gan, īsu brīdi novērsdamies, kad perona trokšņi iztrūcināja Čārlzu no miega. Toties, kad Čārlzs no jauna ieslīga snaudā, svešinieka acis atkal iezidās viņā kā dēles.

Kādreiz ari jūs varat nokļūt līdzīga skatiena varā. Turklāt uz jums (mūsu ne tik atturīgajā gadsimtā) varbūt blenzīs gluži atklāti. Uzmācīgais vērotājs negaidīs, līdz jūs aizmigsiet. Jums, bez šaubām, radīsies aizdomas par kaut ko riebīgu, par aplinkus seksuālu tuvināšanos, tieksmi iepazīt jūs tā, kā jūs nevēlētos tikt iepazīts. Cik man zināms, tikai vienai profesijai raksturīgs šis īpašais skatiens, kurā dīvaini savijas ziņkāre un valdonīgums, ironija un uzmācība.

Nu, kur man tevi iejūgt?

Nu, ko man tev uzkraut?

Man vienmēr licies, ka tieši šādu skatienu vajadzētu attēlot visuspēcīgā Dieva sejā — ja vien tāds absurds vispār būtu iespējams.

Nepavisam ne dievišķu mūsu tradicionālajā izpratnē, bet izteikti ļaunu un amorālu (kā aizrādījuši nouveau roman[35] teorētiķi). Es ļoti skaidri iztēlojos šo skatienu bārdainā vīra sejā, kura pievērsta Čārlzam. Tādēļ ilgāk vairs neslēpšos.

Tomēr jautājums, kuru es uzdodu, blenzdams Čārlzā, nav gluži tāds kā abi iepriekš minētie. Drīzāk — ko, pie joda, lai ar tevi iesāk? Esmu jau apsvēris, vai neizbeigt Čārlza gaitas tepat uz vietas, atstājot viņu mūžam ceļā uz Londonu. Bet Viktorijas laiku rakstniecības likumi nepieļauj, nepieļāva atklātās, nenoteiktās beigas — un es pats taču vēl nesen sprediķoju par brīvību, kas piešķirama romāna varoņiem. Mana problēma ir vienkārša: vai tas, ko vēlas Čārlzs, ir skaidrs? Protams. Taču man nav skaidrs, ko vēlas galvenā varone; es pat nezinu, kur viņa šobrīd atrodas. Zināms, ja viņi abi būtu reālās dzīves, nevis manas iztēles fragmenti, šīs dilemmas iznākums būtu acīm redzams: viena vēlme cīnītos ar otru un piedzīvotu sakāvi vai arī uzvarētu — atkarībā no apstākļiem. Literatūra parasti izliekas, ka atspoguļo īstenību, — rakstnieks abas pretrunīgās vēlmes ielaiž ringā un tad it kā apraksta cīņu; faktiski viņš uzved cīņu, ļaudams uzvarēt tai pusei, kurai simpatizē. Un mēs vērtējam rakstnieku gan pēc viņa prasmes sadomāt cīņas gaitu (citiem vārdiem, pēc prasmes pārliecināt mūs, ka tā nav sadomāta), gan pēc tā, kura varoņa pusē viņš nostājas: pozitīvā, traģiskā, ļaunā, jocīgā vai kāda cita.

Tomēr galvenais, kā dēļ jāsadomā cīņas gaita, ir rakstnieka vēlēšanās nodemonstrēt lasītājiem savus uzskatus par pasauli — vai viņš ir pesimists, optimists un tā tālāk. Es te izliekos, ka esmu pārcēlies atpakaļ uz 1867. gadu, kaut gan īstenībā no šī laika mūs, protams, šķir vesels gadsimts. Runājot par šī gada notikumiem, nav jēgas būt optimistam vai pesimistam, vai kam citam, jo mēs taču zinām, kas vēlāk noticis.

Tā nu es joprojām blenžu Čārlzā un neredzu iemeslu, kādēļ man šai gadījumā būtu jāsadomā gaidāmās cīņas norise. Līdz ar to man atliek divas iespējas. Ļaut, lai cīniņš notiek, un pašam palikt tikai par vērotāju vai ari nostāties abu cīnītāju pusē uzreiz. Es lūkojos nedaudz nogurušajā, taču ne gluži tukšajā sejā. Un, kad mēs tuvojamies Londonai, man šķiet, ka es saskatu atrisinājumu, tas ir, es redzu, ka dilemma ir neīsta. Vienīgā iespēja, kā varu palikt malā, ir — uzrakstīt divas versijas. Atliek vēl tikai viena problēma: es nevaru sniegt abas versijas reizē, un tomēr tā, kuru aprakstīšu pēdējo, jums šķitīs — tik spēcīga ir pēdējās nodaļas tirānija — galīgā, "īstā".

Es izvelku no vizītsvārku kabatas naudasmaku un izņemu no tā ,

florinu, novietoju to uz labās rokas īkšķa naga, ar knipi iegriezdams uzsitu divas pēdas augstu gaisā un notveru ar kreiso roku.

Labi, lai notiek! Pēkšņi es attopos, ka Čārlzs ir atvēris acis un lūkojas manī. Tagad viņa acīs lasāms kaut kas vairāk par neapmierinātību — viņš noprot, ka es esmu vai nu azartspēlmanis, vai jukušais. Es atvairu viņa īgno skatienu un noglabāju florinu atpakaļ makā. Čārlzs paņem cilindru, notrauš no vadmalas uzkārsuma neredzamu puteklīti, kas šai gadījumā simbolizē mani, un uzliek cilindru galvā.

Vilciens paripo zem milzīgajām čuguna sijām, kas balsta Padingtonas stacijas kupolu. Esam atbraukuši. Čārlzs nokāpj uz perona, pamādams nesējam. Pēc brīža, devis rīkojumu, viņš pagriežas. Bārdainais vīrs ir nozudis pūlī.

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA

Ak Dievs! Vien mirkli tiekoties. Kaut spētu pasacīt Mums dārgās dvēsles, kas tās ir Un kur tās tagad mīt!

TENISONS. "iModa" (1855)

Aristokrātijas iecienītākais privātizmeklēšanas birojs strādā tiešā mistera Pollakija pakļautībā. Sadarbojas ar britu un ārvalstu detektīviem. IEVĀC ZIŅAS DELIKĀTOS UN KONFIDENCIĀLOS JAUTĀJUMOS, GARANTĒ NOSLĒPUMU SAGLABĀŠANU, APKALPO KLIENTUS ANGLIJĀ, KONTINENTĀ UN KOLONIJĀS. IEVĀC PIERĀDĪJUMUS ŠĶIRŠANĀS PRĀVĀM UN CITĀM LIETĀM.

Viktorijas laikmeta reklāma

Paies nedēļa, varbūt divas, un Sāra atkal stāvēs Čārlza priekšā… Ir sākusies jau trešā nedēļa, taču viņa vēl arvien nestāv Čārlza priekšā. Čārlzu nevar vainot; viņš ir meklējis šur, tur, visur kur.

Šo spēju — vienlaikus atrasties vairakas vietās — viņš ir ieguvis, nolīgdams četrus detektīvus; nezinu, vai viņi visi strādāja pie mistera Pollakija, bet viņi strādāja cītīgi. Viņiem tas bija jādara, jo detektīvu profesija tolaik vēl bija ļoti jauna — tikai vienpadsmit gadi — un visu nicināta. Kad 1866. gadā kāds augsti situēts kungs nāvīgi sadūra detektīvu, sabiedrība uzskatīja, ka viņš rīkojies pilnīgi pareizi. "Tiem, kas vazājas apkārt kā tādi lūriķi," brīdināja Punch, "jārēķinās ar sekām."

Čārlza vīri vispirms bija bez panākumiem pārbaudījuši mājskolotāju birojus un visu sektu konsistorijas, kuru pārziņā atradās baznīcu skolas. Čārlzs pats noīrēja karieti un aizvadīja daudz neauglīgu stundu, patrulēdams Londonas smalko nabagu rajonos, vērīgām acīm ielūkodamies ikvienas jaunākas garāmgājējas sejā. Vienā no šiem pārdesmit jaunajiem rajoniem ar platajām ielām un viensulaiņa namiem — Pekhemā, Pentonvilā, Patnijā vai kādā tamlīdzīgā— vajadzēja dzīvot Sārai. Čārlzs palīdzēja saviem vīriem pārbaudīt arī pēdējā laikā strauji sazēlušās sieviešu klerikālās biedrības. Tajās jau tolaik bija jūtams vispārējs naidīgums pret Ādamu, jo tām nācās izbaudīt pilnībā vīriešu aizspriedumainības smagumu; ar laiku tām bija lemts kļūt par visauglīgākajām emancipācijas lecektīm. Manuprāt, šie piedzīvojumi, lai gan nedeva gaidītos rezultātus, kuri * vienīgie Čārlzu interesēja, tomēr nebija gluži zaudēts laiks. Pamazām Čārlzs sāka vienā ziņā labāk izprast Sāru — viņas nicinājumu pret sabiedrībā pastāvošajiem netaisnajiem (tāpēc, ka novēršamajiem) aizspriedumiem.

Kādu ritu Čārlzs pamodās ļoti nomāktā garastāvokli. Drausmīgā prostitūcijas iespēja, šis līdzeklis, par kuru Sāra pati reiz bija aplinkus ieminējusies, viņa domās kļuva par neizbēgamību. Tovakar Čārlzs panikā devās uz to pašu Heimārketas rajonu, kuru bija apmeklējis iepriekš. Ko izprātojās kučieris, es nezinu, bet droši vien viņš nosprieda, ka tik izvēlīgs pasažieris gan vēl nav redzēts. Divas stundas viņi braukāja šurpu turpu pa Heimārketas ieliņām. Tikai vienreiz viņi apstājās; kučieris ievēroja zem gāzes laternas sarkanmatainu prostitūtu. Bet gandrīz tūdaļ divi klauvējieni lika viņam turpināt ceļu.

Ap to pašu laiku Čārlza izvēle par labu brīvībai iezvanīja arī citādas sekas. Uz misteram Frimenam beidzot nosūtīto vēstuli Čārlzs desmit dienas velti gaidīja atbildi. Pēc tam viņam to draudīgi — pret parakstu — nodeva tieši rokās mistera Frimena advokāti.

Mis Ernestines Frimenas lietā

Ser! Misters Ernests Frimens, minētās mis Ernestīnes Frimenas tēvs, mūs pilnvarojis uzaicināt Jūs šopiektdien pulksten trijos ierasties tiesas telpās. Jūsu neierašanās tiks uzskatīta par apstiprinājumu, ka mūsu klientam ir tiesības ierosināt lietu.

Advokāti Obrijs un Begots

Čārlzs aiznesa vēstuli savam advokātam. Šī advokātu dzimta bija kārtojusi Smitsonu ģimenes lietas kopš astoņpadsmitā gadsimta. Tagadējais Montcgjū, jaunākais, kura kabinetā pie galda sēdēja nomāktais grēcinieks, bija tikai nedaudz vecāks par Čārlzu pašu. Viņi abi bija mācījušies Vinčesterā un, nebūdami sevišķi tuvi draugi, tomēr diezgan labi pazina viens otru un patika viens otram.

—    Nu, Harij, ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē, veco zēn, ka tev ir velnišķīgi paveicies. Viņiem dūša saskrējusi papēžos.-

—   Bet ko tad viņiem savajadzējies no manis?

—    Pavisam viņi tevi vaļā nelaidīs, Čārlz. Tas nu būtu par daudz gribēts. Man šķiet, ka viņi pieprasīs no tevis confessio delicti.

—   Vainas atzīšanu?

—   Tieši tā. Mani māc bažas, ka tevi gaida riebīgs dokuments. Bet vienīgais, ko es tev varu ieteikt, ir parakstīt to. Tev nav izvēles.

Tai piektdienas pēcpusdienā Čārlzu un Montegjū ieveda tiesas zāles mironlgajā uzgaidāmajā telpā. Čārlzs juta, ka gaidāms kaut kas duelim līdzīgs; Montegjū bija viņa sekundants. Viņiem lika stundas ceturksni gaidīt. Bet, tā kā Montegjū jau bija paredzējis, ka viņus uzreiz sāks "apstrādāt", viņi tikai nervozi pasmējās.

Beidzot viņus aicināja iekšā. Aiz milzīga galda piecēlās kājās maza auguma holerisks večuks. Cieši aiz viņa stāvēja misters Frīmens. Viņa acis bija pievērstas vienīgi Čārlzam — ļoti stindzinošas acis, nudien; Čārlzam nemaz vairs nenāca smiekli. Viņš paklanījās, taču atbildi nesaņēma. Abi advokāti dzestri sarokojās. Zālē bija vēl piektais cilvēks — garš, izkāmējis vīrs papliku galvvidu un tumšām, caururbjošām acīm; viņu ieraugot, Montegjū tikko manāmi satrūkās.

—   Vai pazīsti misteru Mērfiju?

—   Tikai pēc reputācijas.

Viktorijas laikmetā augstākā ranga jurists bija galvenais lēmējs tiesā, un misters Mērfijs bija īsts briesmonis, sava laika bieds.

Misters Obrijs valdonīgi norādīja uz krēsliem, kuros vajadzēja apsēsties abiem ienācējiem, tad apsēdās arī pats. Misters Frīmens palika nepielūdzami stāvam. Misters Obrijs bezgala ilgi jaucās pa papīriem, lai Čārlzs, kā pienākas, izjustu šādu iestāžu nomācošo iespaidu: gudras grāmatas, ar zaļu zīda lenti pārsieti pergamenta ruļļi, drūmas kartotēku kārbas ar mūžīgām mirušām prāvām, sarindotas augstu visapkārt istabai kā urnas pārpildītā kolumbārijā.

Vecais advokāts bargi pacēla galvu.

—   Es uzskatu, mister Montegjū, ka šīs neģēlīgās nodevības apstākļi nav apspriežami. Es nezinu, ko par savu rīcību jums sastāstījis jūsu klients. Taču viņš pats ir pietiekami skaidri apliecinājis savu vainu šajā vēstulē misteram Frimenam, kaut gan ir manāms, ka ar parasto nekaunību, kuras šādiem tipiem netrūkst, viņš lūkojis…

—   Mister Obrij, šādi izteicieni pašreizējos apstākļos…

Misters Mērfijs iedzēla: — Vai jūs vēlētos dzirdēt, kādus izteicienus lietotu es — pie tam atklātā tiesas prāvā?

Montegjū ievilka elpu un lūkojās grīdā. Vecais Obrijs raudzījās viņā ar dziļu nosodījumu. — Montegjū, es labi pazinu jūsu nelaiķa vecotēvu. Manuprāt, viņš būtu kārtīgi apdomājis, vai vērts uzstāties tāda klienta vārdā kā jūsējais, — bet lai nu paliek! Es uzskatu, ka šī vēstule… — un Obrijs pacēla to kā ar knaiblēm, — es uzskatu, ka šī apkaunojošā vēstule visnekaunīgākā kārtā vēl vairāk padziļina jau tā smago apvainojumu — * gan ar nekautrīgo mēģinājumu aizbildināties, gan ar izvairīšanos pieminēt to noziedzīgo un neķītro mīlas sakaru, kurš, kā vēstules autoram ļoti labi zināms, ir viņa nozieguma visļaunākā daļa.— Obrijs nikni uzlūkoja Čārlzu. — Jūs, ser, varbūt cerējāt, ka misters Frimens neko nezina par jūsu mīlas dēkām? Jūs maldāties! Mēs zinām, kā sauc sievieti, ar kuru jūs esat ielaidies neķītros sakaros. Esam saņēmuši liecību par tik riebīgām lietām, kuras kauns pat pieminēt.

Čārlzs tumši pietvīka. Mistera Frīmena acis ieurbās viņā. Čārlzam atlika vienīgi nodurt galvu — un nolādēt Semu. Ierunājās Montegjū:

—   Mans klients nav nācis šurp attaisnot savu ricību.

—   Tātad jūs prāvā neaizstāvēsieties?

—   Tik ievērojamam mūsu profesijas pārstāvim kā jūs gan vajadzētu zināt, ka uz šo jautājumu es atbildēt nevaru.

Atkal iejaucās misters Mērfijs: — Vai jūs neaizstāvēsieties prāvā, ja tāda tiks ierosināta?

—   Neraugoties uz cieņu, ko pret jums izjūtu, ser, es nevaru izpaust savu viedokli šajā lietā.

Indīgs smaids sašķobīja augstākā jurista lūpas.

—   Runa nav par jūsu viedokli, mister Montegjū.

—   Vai varam turpināt, mister Obrij?

Misters Obrijs palūkojās augstākajā juristā — ar bargu mājienu tas deva piekrišanu.

—     Šai gadījumā, mister Montegjū, es jums neieteiktu pārlieku paļauties uz aizstāvības tiesībām. — Obrijs atkal cilāja papīrus. — Es runāšu īsi. Mans padoms misteram Frimenam bija ļoti noteikts. Savā ilgajā praksē, savā ļoti ilgajā praksē es pirmo reizi sastopos ar tik neģēlīgi nekrietnas nodevības gadījumu. Pat ja jūsu klients nesaņems bargo sodu, kādu viņam neizbēgami piespriestu tiesa, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tādu riebīgu neģēlību vajadzētu darīt zināmu atklātībai, par brīdinājumu citiem. — Obrijs krietnu bridi klusēja, lai sacītais nogulsnētos Čārlza apziņā. Čārlzs vēlējās, kaut spētu nesarkt. Beidzot arī misters Frimens bija nodūris galvu, taču misters Mērfijs ļoti labi zināja, kā izmantot pietvīkušu liecinieku. Viņš savilka sejuizteiksmē, ko jaunākie advokatūras darbinieki dziļā apbrīnā dēvēja par "bazilisku noslēpumaino" un kurā ironija lieliski sadzīvoja ar sadismu.

Misters Obrijs turpināja jaunā toņkārtā grūtsirdīgi: — Tomēr dažu iemeslu pēc, kurus es neiztirzāšu, misters Frimens ir nolēmis apžēloties, lai gan tas šai gadījumā nemaz nebūtu vajadzīgs. Zināmu apstākļu pēc viņam nav nodoma nekavējoties ierosināt lietu.

Čārlzs norija siekalas un palūkojās uz Montegjū.

—   Nešaubos, ka mans klients ir pateicīgs jūsējam, — tas sacīja.

—   Uzklausījis mistera Mērfija vērtīgo padomu… — misters Obrijs īsi paklanījās augstākajam juristam, kurš atmāja pretim, nenolaizdams acis no sašļukušā Čārlza, — es esmu sagatavojis vainas atzīšanas rakstu. Man jums jāpaskaidro, ka mistera Frīmena lēmums — pagaidām atteikties no lietas ierosināšanas— ir tieši atkarīgs no tā, vai jūsu klients šodien parakstīs šo dokumentu mūsu klātbūtnē, visiem klātesošiem apstiprinot to ar savu parakstu.

Obrijs pasniedza dokumentu Montegjū, kurš uzmeta tam īsu skatienu un tad pavērās Obrijā.

—   Vai drīkstu lūgt piecas minūtes konfidenciālai sarunai ar klientu?

—   Esmu ļoti pārsteigts, ka jums vēl vajadzīgs apspriesties! — Obrijs likās nedaudz sašutis, taču Montegjū nepiekāpās. — Nu, labi jau, labi! Ja jums tas tik ļoti nepieciešams.

Tā nu Harijs Montegjū un Čārlzs atgriezās mironīgajā uzgaidāmajā telpā. Montegjū izlasīja dokumentu, tad vēsi pasniedza to Čārlzam.

—    Saņem nu savu žagaru bunti! Tev tas būs jāpacieš, veco zēn.

Un, kamēr Montegjū raudzījās ārā pa logu, Čārlzs izlasīja vainas

atzīšanas rakstu.

"Es, Čārlzs Aldžernons Henrijs Smitsons, nekā nenoklusējot, neviena nepiespiests un bez jebkāda cita iemesla, kā vien vēlēdamies atklāt patiesību, atzīstu, ka:

1.  Es saderinājos ar mis Ernestīni Frimenu, solīdams viņu precēt.

2.  Cietusī (mis Ernestīne Frīmena) nav devusi man ne mazāko iemeslu lauzt svinīgo solījumu.

3.    Pirms lūdzu mis Ernestīnes Frīmenas roku, man tika sniegta izsmeļoša un precīza informācija par viņas raksturu, sabiedrisko stāvokli, pūru un nākotnes izredzēm, un vēlāk es par augšminēto mis Ernestīni Frimenu neuzzināju neko tādu, kas būtu pretrunā ar (vai noliegtu) man sniegto informāciju.

4.     Es lauzu savu solījumu bez jebkāda pamatota iemesla un attaisnojuma, vienīgi sava paša noziedzīgā egoisma un neuzticības pēc.

5.   Es uzsāku slepenu mīlas sakaru ar sievieti, Sāru Emīliju Vudrafu vārdā, Laimridžas un Eksiteras iemītnieci, un es mēģināju šo sakaru slēpt.

6.   Mana rīcība visā šajā lietā ir bijusi negodīga, un par sodu es uz mūžīgiem laikiem zaudēju tiesības saukties par džentlmeni.

Turklāt es atzīstu cietušās puses tiesības ierosināt pret mani prāvu sine die\ turklāt bez jebkādiem ierobežojumiem vai papildu nosacījumiem.

Turklāt es atzīstu, ka cietusī puse drikst izmantot šo dokumentu pēc saviem ieskatiem.

Turklāt mans paraksts šeit pievienots brīvprātīgi, pilnībā apzinoties augstākminētos nosacījumus, pilnībā nožēlojot savu vainu, bez jebkāda ārēja spiediena, bez jebkādām iepriekšējām vai vēlākām iebildēm un bez tiesībām izdarīt tekstā labojumus, apstrīdēt, apšaubīt vai noliegt jebkuru no iepriekšminētajiem punktiem šobrīd vai vēlāk."

—   Nu, ko tu saki? — Čārlzs vaicāja.

—     Man šķiet, ka ap galīgo formulējumu notikusi stīvēšanās. Neviens jurists nebūtu labprātīgi iekļāvis šos sesto punktu. Ja šis dokuments nokļūtu tiesā, mēs varētu argumentēt, ka neviens džentlmenis, lai cik dumjš viņš arī būtu, nekādā gadījumā neparakstītu šādu atzīšanās rakstu citādi kā vien ārēja spiediena rezultātā. Advokāts ar to varētu diezgan daudz panākt. Tas nudien runā mums par labu. Es esmu pārsteigts, ka Obrijs un Mērfijs kaut ko tādu pieļāvuši. Acīmredzot tas ir papuča noteikums. Viņš grib, lai tu pazemojies.

—   Tā ir neģēlība!

Vienubrīd izskatījās, ka Čārlzs tūdaļ saplosīs dokumentu driskās.

Montegjū piesardzīgi izņēma to Čārlzam no rokām.

—   Jurisprudencei ar taisnīgumu nav nekā kopēja, Čārlz. Bija jau nu gan laiks to saprast.

—   Un ko, pie joda, nozīmē "drīkst izmantot pēc saviem ieskatiem"?

—   Tas var nozīmēt, piemēram, to, ka šo dokumentu ņem un publicē avīzē The Times. Ja atmiņa mani neviļ, pirms pāris gadiem kaut kas tamlīdzīgs tika izdarīts. Taču man ir sajūta, ka vecais Frīmens vēlas šo lietu noklusēt. Ja viņš gribētu, lai tevi ietupina, viņš būtu iesūdzējis tevi tiesā.

—   Tātad man jāparakstās?

—  Ja vēlies, vifram iet atpakaļ un pacīkstēties par dažiem punktiem — par tādu formulējumu, kas atstātu tev iespēju aizbildināties ar vainu mīkstinošiem apstākļiem, ja lieta nonāktu tiesā. Taču es noteikti iesaku to nedarīt. Šī dokumenta bargais tonis, kāds tas ir patlaban, ir daudz iespaidīgāks arguments tavā labā. Mums izdevīgāk samaksāt prasīto cenu. Vajadzības gadījumā mēs varēsim iebilst, ka rēķins bija ļoti augsts.

Čārlzs pamāja, un viņi piecēlās.

' Jebkurā laikā (lat.).

—   Vēl kas, Harij. Es vēlētos uzzināt, kā klājas Ernestīnei. Es nevaru jautāt viņam.

—    Es palūkošu, vai vēlāk neradīsies iespēja pārmīt pāris vārdu ar veco Obriju. Viņš nemaz nav tāds maitasgabals, kā izskatās. Viņam tikai jāpietēlo papuča labad.

Viņi atgriezās zālē, un vainas atzīšanas raksts tika parakstīts: vispirms to izdarīja Čārlzs, pēc tam visi pārējie. Bridi iestājās neveikls klusums. Tad ierunājās misters Frimens:

—   Un tagad, nekrietneli, pazūdi no manām acīm! Ja es būtu jaunāks, tad…

—   Godājamo mister Frimen!

Vecā Obrija asais tonis apklusināja viņa klientu. Čārlzs nedroši paklanījās abiem juristiem, tad aizgāja Montcgjū pavadībā.

Ārpusē Montegjū teica: — Gaidi mani karietē!

Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās un apsēdās līdzās Čārlzam.

—   Viņa jūtas tik labi, cik nu labi šādā stāvoklī var justies. Tie ir vecā Obrija vārdi. Un vēl viņš lika man noprast, ko misters Frimens nolēmis iesākt, ja tu vēlreiz sadomāsi precēties. Čārlz, viņš parādīs to, ko tu tikko parakstīji, tavam nākamajam sievastēvam. Viņa nolūks ir padarīt tevi par vecpuisi uz mūžu.

—   To jau es nojautu.

—   Vecais Obrijs man, starp citu, ari pastāstīja, kam tu esi pateicību parādā par atbrīvošanu pret godavārdu.

—   Viņai? Arī to es nojautu.

—  Misters Frimens nebūtu atkāpies ne par mata tiesu. Taču šai ģimenē noteicēja acīmredzot ir jaunā dāma.

Kariete noripoja vismaz simt jardus, iekams Čārlzs atkal ierunājās:

—   Es esmu aptraipīts līdz mūža galam.

—   Nu, vecais, ja tu taisies tēlot musulmani puritāņu zemē, tad citādu apiešanos nemaz neesi pelnījis. Man, tāpat kā visiem, patīk skaistas kājiņas. Es tevi nevainoju. Taču nesaki, ka samaksa nav godīgi noteikta.

Kariete ripoja tālāk. Čārlzs drūmi blenza uz saulaino ielu.

—   Es vēlētos būt miris.

—    Nu tad aizbrauksim pie Vereja un notiesāsim pāris omāru. Un pirms nāves tu man pastāstīsi par mīklaino mis Vudrafu.

Šis pazemojošais notikums nomāca Čārlzu vairākas dienas. Izmisumā viņš gribēja braukt prom uz ārzemēm, lai Anglijā nekad vairs neatgrieztos. Savā klubā, saviem paziņām Čārlzs neuzdrīkstējās rādīties; viņš deva stingru rīkojumu: ja pēc viņa kāds jautā— vienalga, kas,— viņa nav mājās. Čārlzs metās meklēt Sāru. Reiz detektīvi nokļuva uz pēdām kādai mis Vudberijai, kura nesen bija pieņemta darbā Stoukņūingtonas meiteņu ģimnāzijā. Viņai bija kastaņbrūni mati, un viņa šķita atbilstam Čārlza dotajam aprakstam. Kādu pēcpusdienu Čārlzs veselu stundu nokvernēja pie skolas ārdurvīm. Beidzot iznāca mis Vudberija, vezdama sev līdzi veselu virteni meiteņu. Viņas līdzība ar Sāru izrādījās visai nosacīta.

Pienāca jūnijs, neparasti saulains un jauks. Čārlzs to aizvadīja meklējumos, taču uz mēneša beigām meta mieru. Detektīvi joprojām nezaudēja cerību— bet viņi jau par to saņēma algu. Eksitera tika pārmeklēta tāpat kā Londona, viens vīrs pat norīkots piesardzīgi apvaicāties Laimridžā un Čārmutā— viss velti. Kādu vakaru Čārlzs uzaicināja Montegjū uz pusdienām savā Kensingtonas mājā un izmisumā atklāti visu izstāstīja. Ko lai viņš iesāk? Montegjū atbildēja bez šaubīšanās: Čārlzam jābrauc prom uz ārzemēm.

—   Bet kāds varētu būt viņas rīcības iemesls? Atdoties man — un pēc tam pamest mani, it kā es viņai neko nenozīmētu!

—   Mani māc spēcīga nojauta — neņem ļaunā —, ka šis pieņēmums atbilst patiesībai. Vai tam ārstam nevarēja būt taisnība? Vai esi pārliecināts, ka viņa tā nerīkojās, lai ļauni atriebtos? Lai iznīcinātu tavu nākotni… lai padarītu tevi par to, par ko esi padarīts, Čārlz?

—   Es nespēju tam ticēt.

—   Aiz visām viņas pasaciņām un viltībām bija jaušama taisnprātība… godīgums. Varbūt viņa jau ir mirusi. Viņai nebija naudas. Viņai nebija ģimenes.

—    Tādā gadījumā ļauj man aizsūtīt vienu puisi, lai viņš pārskata nāves gadījumu sarakstu.

Par šo saprātīgo padomu Čārlzs gandrīz vai apvainojās, taču nākamajā rītā to izmantoja. Sāras Vudrafas nāve nebija reģistrēta.

Čārlzs svārstījās vēl vienu nedēļu. Tad kādu vakaru spēji izlēma doties uz ārzemēm-

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Katrs pats zin savus likumus: Jau pirmā skola māca mūs — Kurš pēdējais, tiek sātanam! A.H.KLAFS. "Dzejolis" (1849)

Un tagad pārcelsimies gandrīz divus gadus uz priekšu. Ir spirdzinoša diena 1869. gada februāra sākumā. Pa šo laiku Gledstons beidzot ir ticis līdz Dauningstrītai 10, Anglijā izpildīts pēdējais publiskais nāvessods, drīzumā iznāks Milla grāmata "Sieviešu pakļautība" un durvis vērs Gērtona koledža. Tcmza, kā parasti, veļ savus netīros, dubļu pelēkos ūdeņus uz jūru. Taču debesis virs galvas ir izaicinoši zilas; paveroties augšup, varētu rasties iespaids, ka esi Florencē. Tiesa, paveroties lejup uz jauno Čclsijas krastmalu, var manīt pērnā sniega paliekas. Un tomēr ir jūtams, pagaidām varbūt vienīgi saules spīdēšanā, ka bikli tuvojas pavasaris.

Šī nesteidzīgā, maigi lepnā jaunā sieviete uz bridi noliecas pār margām un lūkojas pelēkajos bēguma ūdeņos. Sārtie vaigi, brīnišķīgās kviešu krāsas skropstas, acis, kas ir gandrīz tikpat zilas un vismaz tikpat dzidras kā debesis viņai virs galvas, — Londona nemūžam nespētu izauklēt kaut ko tik tīru! Tomēr, kad viņa pagriežas un uzlūko glītās ķieģeļu ēkas, gan jaunas, gan vecas rindā aiz ceļa iepretim upei, ir pilnīgi skaidrs, ka pret Londonu viņai nav nekādu iebildumu. Un viņas sejā, kad viņa noraugās pārticīgajos namos, nav arī skaudības, vienīgi naiva sajūsma, ka kaut kas tik brīnišķīgs vispār iespējams.

No centra puses tuvojas divriči. Zilpelēkās acis tos vēro ar tādu izteiksmi, it kā šī Londonai gluži parastā ainiņa vērotājai joprojām liktos neparasti pievilcīga. Divriči apstājas iepretim lielai ēkai. Parādās sieviete, izkāpj uz ietves, izņem no maciņa monētu.

Vērotājai krastmalā paplēšas mute. Īslaicīgs bālums uzbrūk sārtajiem vaigiem, tad viņa pietvīkst. Važonis piešauj divus pirkstus pie naģenes. Viņa pasažiere ātri dodas uz tuvākajām namdurvīm. Jaunā māte panākas uz priekšu līdz ietves malai, daļēji slēpdamās aiz koka stumbra. Atbraucēja atver durvis un nozūd ēkā.

—   Tā bij viņa, Sem! Es viņu redzēj tikpat skaidri kā…

—   Es nespēju tam ticēt!

Un tomēr Sems ticēja — nudien, kāda sestā vai septītā maņa viņā gandrīz vai bija to gaidījusi. Atgriezies Londonā, Sems bija apciemojis veco virēju misis Rodžersu un saņēmis no viņas sīku atskaiti par Čārlza pēdējām melnajām nedēļām Kensingtonā. Kopš tās reizes nu jau bija pagājis krietns laika sprīdis. Ārēji Sems bija pievienojies virējas nosodījumam pret bijušo saimnieku. Taču Semam kaut kas iedūrās sirdī; būt saprecinātajam ir viens, bet šķīrējam — pavisam kas cits.

Mērija un Sems raudzījās viens otrā — drūms apbrīns Mērijas acīs un vienlīdz drūmas šaubas Scma acīs —, stāvēdami savā mazajā, tomēr tīri pieklājīgi mēbelētajā viesistabā. Kamīnā spoži sprēgāja uguns. Un, kamēr viņi jautājoši uzlūkoja viens otru, durvis atvērās un ienāca maza kalponīte, četrpadsmit gadus veca nepievilcīga skuķe, nesdama nu jau daļēji attīto zīdaini — manuprāt, pēdējo labo ražu, kas nākusi no Kārsleikas šķūņa. Sems tūdaļ sakampa vīstokli un sāka to ucināt, izraisīdams brēcienus; diezgan nemainīga norise, jaunajam tēvam pārrodotics mājās no darba. Mērija steigšus paķēra vērtīgo nastu un uzsmaidīja muļķa tētiņam, bet mazā kalponīte pie durvīm labsirdīgi smaidīja abiem. Un tagad kļūst skaidri redzams, ka Mērijas grūtā diena drīz atkal būs klāt.

—   Nu, mīļā, es aizeju drusku atspirdzināties. Vai vakariņas drīz būs, Hariet?

—   Jā, ser! Pēc pusstundas būs gatavas, ser.

—    Laba meitene! Nu, mīļā… — Un, it kā viņu nekas nenomāktu, Sems noskūpstīja Mēriju uz vaiga un pakutināja zīdainim sānus.

Pēc brīža, sēdēdams tuvējā krogā, ar zāģu skaidām izkaisītā istabā pie džina un karsta ūdens glāzes, Sems vairs neizskatījās gluži tik priecīgs.

No malas raugoties, viņam nudien nebija iemesla skumt. Tiesa, viņš nebija ticis pie sava veikala, taču pašreizējā darbavieta nemaz nebija daudz sliktāka. Pirmais bērns gan bija meitenīte, taču Sems nešaubījās, ka šo nelielo kļūmi drīz vien izdosies labot.

Sems toreiz Laimridžā bija ļoti pareizi izspēlējis savus trumpjus. Trenteras tante jau no paša sākuma izrādījās mīkstsirdīga būtne. Sems ar Mērijas palīdzību bija uzticējis sevi viņas žēlastībai. Vai tad viņš nebija zaudējis savas nākotnes izredzes, drosmīgi ziņodams? Vai tad tā nebija svēta patiesība, ka Čārlzs tika apsolījis Semam četrsimt mārciņu aizdevumu (vienmēr prasi vairāk, nekā ceri saņemt!), lai Sems varētu uzsākt veikalu? Kādu veikalu?

—  Tādu pašu kā misteram Frimenam, kundze, tikai daudz pieticīgāku.

Un Sems bija ļoti veiksmīgi izspēlējis Sāras kārti. Sākumā viņš dažas

dienas nekādi nebija piedabūjams runāt par sava izbijušā saimnieka grēciņiem. Sema lūpas bija kā aizzieģelētas. Taču misis Trentera bija tik laipna… pulkvedis Loks no Džeriko nama meklēja sulaini, un drīz vien Sems vairs nebija bezdarbnieks. Arī vecpuisī viņš ilgi nepalika— un ceremonija, kas izbeidza šo stāvokli, tika sarīkota uz līgavas saimnieces rēķina. Saprotams, ka Semam bija kaut kas jādod pretim.

Kā visām pavecām, vientuļām dāmām, Trenteras tantei vienmēr bija vajadzīgs kāds, ko ņemt savā paspārnē, ko aprūpēt, — un viņai allaž tika atgādināts, ka Sems vēlas uzsākt tirdzniecību ar galantērijas precēm. Tā nu kādu dienu, viesodamās Londonā pie māsas, misis Trentera iedrošinājās ieminēties par šo lietu svainim. Sākumā misters Frimens grasījās noraidoši papurināt galvu, bet tad viņam tika neuzmācīgi atgādināta jaunā kalpa cildenā rīcība; misters Frimens zināja vēl labāk nekā misis Trentera, cik vērtīga bija izrādījusies Sema sniegtā informācija un kā vēl to varētu izmantot nākotnē.

—   Nu labi, Anna. Es palūkošu, kas te būtu iesākams. Var būt, ka atrodas brīva vieta.

Tā nu Sems ieguva atbalsta punktu, tiesa, ļoti zemu, lielajā veikalā. Taču ar to bija diezgan. Robus izglītībā atsvēra Sema iedzimtā apķērība, satiksmē ar klientiem lieti noderēja viņa sulaiņa iemaņas. Sems nevainojami ģērbās. Un kādu dienu viņš paveica kaut ko vēl labāku.

Bija brīnišķīgs aprīļa Tīts aptuveni pusgadu pēc Sema atgriešanās Londonā precēta vīra kārtā un tieši deviņus mēnešus pirms tās novakares, kad viņš tik sadrūvējies sēdēja savā iecienītajā dzertuvē. Misters Frimens torit bija sadomājis aizstaigāt kājām no savas Haidparka mājas līdz veikalam. Nogājis gar skatlogu rindu, viņš ienāca veikalā, izraisīdams varenu rosīšanos, klanīšanos un locīšanos pirmā stāva personāla vidū.

Pircēju šai agrajā rita stundā nebija daudz. Misters Frimens, izskatīdamies valdonīgs kā vienmēr, pacēla cepuri, bet tad, visiem par lielu izbrīnu, pagriezās un izgāja atkal ārā. Viņam nopakaļ nervozi tipināja stāva pārzinis. Viņš redzēja tirdzniecības magnātu apstājamies pie skatloga un rūpīgi aplūkojam to. Pārzinim dūša sašļuka papēžos, tomēr viņš bikli pienāca klāt.

—   Tas ir tikai eksperiments, mister Frimen. Es tūdaļ likšu to aizvākt.

Aiz viņiem apstājās vēl trīs cilvēki. Misters Frimens žigli pavērās

viņos, tad paņēma pārzini pie rokas un paveda dažus soļus nostāk.

—   Tagad paskatīsimies, mister Simpson!

Viņi nostāvēja tur kādas piecas minūtes. Atkal un atkal ļaudis, mierigi pagājuši garām pārējiem skatlogiem, apstājās tieši pie šī. Daži, tāpat kā misters Frimens, uzmeta acis, bet uzreiz neievēroja, tad atgriezās, lai palūkotos vēlreiz.

Baidos, ka sagādāšu jums vilšanos, mēģinādams to aprakstīt. Taču jums vajadzētu redzēt pārējos skatlogus, piekrautus ar vienmuļām preču grēdām, ko rotā bālas cenu zīmītes, — tad jūs prastu to novērtēt; un neaizmirstiet, ka atšķirībā no mūsdienām, kad cilvēces dižākie talanti veltī savu mūžu varenajam reklāmas dievam, viktoriāņi ticēja absurdajai iedomai, ka labam vīnam slavinājumi nav nepieciešami. Skatloga fons bija drapēts ar vienkāršu tumšvioletu audumu. Uz šī fona, iekārta tievos diedziņos, šūpojās satriecoša visu iespējamo formu, izmēru un fasonu vīriešu apkaklīšu kolekcija. Bet, pats galvenais, apkaklītes bija sakārtotas tā, ka veidoja vārdus. Un tie sauca, kliedza pilnā balsī: PĒRCIET PIE FRĪMENA!

—   Mister Simpson, šogad tas ir mūsu vislabākais skatlogs.

—   Tieši tā, mister Frimen! Ļoti drosmīgi. Uzreiz pievērš uzmanību.

—   "Pērciet pie Frimena!" Pilnīgi pareizi! Tādēļ jau mēs gādājam, lai mums būtu tik bagātīgs preču klāsts. "Pērciet pie Frimena!" Vareni! Es gribu, lai turpmāk šī frāze tiktu drukāta visos mūsu katalogos un visās reklāmās.

Misters Frimens enerģiskā solī devās atpakaļ uz ieeju. Pārzinis smaidīja.

—     Par šo mēs lielā mērā esam pateicību parādā tieši jums, mister Frimen. Vai atceraties to puisi — misteru Ferovu? — jūs pats vēl gādājāt, lai viņu pieņemtu darbā?

Misters Frimens apstājās. — Ferovs… vai viņa vārds gadījumā nav Sems?

—    Šķiet, ka jā, ser.

—   Atvediet viņu pie manis!

—  Viņš šorīt atnāca pulksten piecos, ser, speciāli tādēļ, lai to paveiktu.

Tā nu Sems sakautrējies beidzot stāvēja aci pret aci ar dižo viru.

—   Lielisks darbs, Ferov!

Sems dziļi paklanījās. — Es to veicu ar paliesu prieku, ser!

—   Cik mēs maksājam Ferovam, mister Simpson?

—   Divdesmit piecus šiliņus nedēļā, ser.

—   Turpmāk — divdesmit septiņi un seši pensi.

Un misters Frimens devās projām, iekams Sems paguva paust savu pateicību. Vēlāk sekoja vēl patīkamāks pārsteigums — kad nedēļas nogalē Sems ieradās pēc algas, viņam pasniedza aploksni. Aploksnē bija trīs sovrini un kartīte ar vārdiem "Prēmija par centību un izdomu".

Un tagad, tikai deviņus mēnešus vēlāk, Sema nedēļas alga bija sasniegusi galvu reibinošus apmērus — trīsdesmit divus šiliņus sešus pensus, turklāt Sems bija pārliecināts, ka viņam, neaizstājamam darbiniekam, bez kura skatlogu dekorētāju grupa būtu kā bez rokām, pietiktu palūgt, lai atkal dabūtu algas pielikumu.

Sems nopirka vēl vienu, šoreiz īsti pamatīgu mēriņu džina un atgriezās pie sava galda. Sema nelaime — trūkums, no kura viņa mūsdienu pēcteči reklāmas laukā sekmīgi tikuši vaļā, — bija sirdsapziņa… bet varbūt puisis vienkārši juta, ka tādu laimi un veiksmi nav pelnījis. Mīts par Faustu civilizētajā sabiedrībā atkārtojas; tas nekas, ka Sema civilizācijas nepietika, lai zinātu, kas tas Fausts tāds ir, — Sems toties bija pietiekami dzīvesgudrs, lai zinātu, kas ir līgums ar velnu un pie kā tas noved. Kādu laiku cilvēks dzīvo cepuri kuldams, bet tad vienā jaukā dienā velns neizbēgami pieprasa savu tiesu. Pārticība ir bargs vagars; tā rosina domāt par zaudējuma iespēju, un tās bardzība ir jo lielāka, jo lielāka tās labvēlība.

Sems pārdzīvoja ari to, ka vēl līdz šim nebija atzinies Mērijai savā noziegumā. Citu noslēpumu viņu starpā nebija; Sems allaž paļāvās uz Mērijas spriedumu. Laiku pa laikam Semam uznāca vecā iedoma saimniekot pašam savā veikalā — vai tad nebija pierādījies viņa iedzimtais ķēriens? Un tā bija Mērija, kura ar savu veselīgo laucinieces intuīciju — kopt to lauciņu, kas sola vislabāko ražu, — maigi (un pāris reižu ne tik maigi) pārtrauca Sema fantāzijas un sūtīja viņu atpakaļ pie Oksfordstrītas maizesdarba.

Kaut arī pēc viņu vārdu krājuma un izrunas tas vēl tikpat kā nebija manāms, šie divi dzīvē kāpa uz augšu — un apzinājās to. Mērijai tas viss šķita kā sapnis. Dzīvot pie vīra, kurš pelna vairāk par trīsdesmit šiliņiem .

nedēļā! Kamēr viņas pašas tēva, ratnieka, alga ne reizi nebija pārsniegusi desmit! Dzīvot mājā, kuras īre ir deviņpadsmit mārciņas gadā!

Bet visbrīnišķīgākais — Mērijai nesen bija vajadzējis izprašņāt vienpadsmit zemākas kārtas mirstīgos, izmeklējoties personu darbam, kādu vēl tikai pirms diviem gadiem bija strādājusi pati! Kāpēc veselus vienpadsmit? Manuprāt, Mērijas izpratnē tēlot saimnieci lielā mērā nozīmēja būt izvēlīgai — priekšstats, ko Mērija bija aizguvuši drīzāk no māsasmeitas nekā no tantes. Turklāt Mērija rīkojās tāpat kā vairums jaunu sievu, kurām trāpījies glīts, iznesīgs vīrs: izmeklēdamās kalponi, viņa mazāk vērības piegrieza meiteņu gudrībai un darbaspējām, bet vairāk tam, lai kalpone izskatītos pēc ķēma. Mērija atzinās Semam, ka beigu beigās piedāvājusi Harietai sešas mārciņas gadā tikai tāpēc, ka viņai kļuvis meitenes žēl, — un tas nebija sevišķi tālu no patiesības.

Kad Sems tovakar pēc dubultporcijas džina atgriezās mājās ēst jērgaļas sautējumu, viņš apskāva Mērijas uzbriedušo vidukli un noskūpstīja tā īpašnieci, pēc tam pieskārās saktiņai, ko Mērija nēsāja pie krūtīm— nēsāja tikai mājās un vienmēr noņēma iziedama, lai kāds laupītājs viņu tās dēļ nenožņaugtu.

—   Nu, kā klājas mūsu pērlei ar koralli?

Mērija pasmaidīja un pacēla saktiņu nedaudz augšup.

—   Cik jauki ar tevi kopā, Sem!

Un viņi vērās savas laimes simbolā, ko Mērija bija godam nopelnījusi un par ko Semam tagad beidzot tika pieprasīts norēķins.

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Es meklēt nerimos. Bet nē — No viņas manā dvēselē Nav kritis vēl Ne stars! Jā, viņa zudusi. hārdus. "Piejūras pilsētā 1869. gadā"

Un Čārlzs? Ja kādam detektīvam būtu uzdots sadzenāt Čārlza pēdas šo pēdējo divu gadu laikā, tad es viņu neapskaužu. Gandrīz katra Eiropas pilsēta redzēja Čārlzu, bet reti — uz ilgu laiku. Čārlzu redzēja Piramīdas un ari Svētā zeme. Čārlzs apceļoja tūkstoš vietu un uzlūkoja tūkstoš ainavu, viņš apmeklēja arī Grieķiju un Sicīliju, bet neuztvēra neko; viņam tas viss nozīmēja ne vairāk kā plānas sieniņas, kas šķīra viņu no nebūtības, absolūta bezpersoniskuma, pilnīgas bezmērķības. Ja viņam kaut kur gadījās uzkavēties ilgāk par dažām dienām, tūdaļ viņu pārņēma neizturama apātija un melanholija. Čārlzs kļuva tikpat atkarīgs no ceļošanas kā narkomāns no opija. Parasti viņš ceļoja viens, labākajā gadījumā kopā ar kādu vietējo gidu vai pavadoni. Reizumis viņš sapazinās ar citiem ceļotājiem un pāris dienu pacieta to klātbūtni, bet tie gandrīz visi bija franči vai vācieši. No angļiem Čārlzs vairījās kā no uguns; vesela plejāde draudzīgi noskaņotu tautiešu, kuri mēģināja tuvoties Čārlzam, dabūja izbaudīt viņa stindzinošo atturību.

Paleontoloģija, kopš šī liktenīgā pavasara pārlieku emocionāli saistīta ar notikušo, Čārlzu vairs neinteresēja. Pirms viņš aizslēdza Kensingtonas māju, viņš vērtīgākos eksponātus no savas kolekcijas ļāva atlasīt Ģeoloģijas muzejam un pārējo izdāļāja studentiem. Mēbeles tika paglabātas noliktavā. Advokātam Montegjū tika dots rīkojums no jauna izīrēt Belgreivijas māju, tiklīdz notecēs iepriekšējais nomas līgums. Čārlzs nekad vairs tajā nedzīvos.

Čārlzs daudz lasīja un rakstīja ceļojuma dienasgrāmatu, taču tas bija tikai virspusējs pārskats par vietām un notikumiem, nevis par paša pārdzīvoto — .vienkārši līdzeklis, kā aizpildīt garos vakarus kādā vientuļā kalnu viesnīciņā vai karavānu apmetnē. Čārlza vienīgais mēģinājums izteikt sevi dziļāk bija dzejā — jo Tenisonā viņš pēkšņi bija atklājis tādu diženumu, ko varētu salīdzināt ar Darvina sasniegumiem tā jomā. Diženums, ko saskatīja Čārlzs, protams, nebija tas diženums, ko dzejniekā, laureātā, atzina laikmets. "Moda", gandrīz vienprātīgi nicinātā poēma, ko uzskatīja par Meistara necienīgu, kļuva par Čārlza iemīļot6 darbu; viņš pārlasīja to laikam gan pārdesmit reižu un atsevišķus.

fragmentus — pat simtkārt. Tā bija vienīgā grāmata, kuru Čārlzs pastāvīgi nēsāja sev līdzi. Čārlza paša dzeja salīdzinājumā bija vāja, viņš drīzāk būtu bijis ar mieru mirt nekā piekritis parādīt to kādam citam. Tomēr izlasiet, lūdzu, nelielu paraugu — vienkārši tādēļ, lai redzētu, kā Čārlzs uztvēra savu trimdu.

Ak, jaunās jūras, skarbās kalnienes! Ak, pilsētas, kur svešas mēles skan! Lai kādām zemēm cauri dodos es, Kā nejauks tīrelis tās liekas man.

Kur tikai eju, jautāju arvien: Kas šurpu atvedis? Kas projām mani dzīs? Varbūt šeit nonācu, no kauna bēgdams vien, Bet varbūt mani vada dzelžains liktenis?

Un tagad, lai tiktu vaļā no šķebinošās garšas mutē, izlasiet, lūdzu, daudz augstvērtīgāku dzejoli — to, kuru Čārlzs iekala sev sirdī, un vienīgo, par ko mēs abi būtu varējuši vienoties, — varbūt viscēlāko īso poēmu visā Viktorijas laikmetā.

Jā, dzīves jūrā, kam nav gala. Ikviens no mirstīgajiem mests Kā maza, vientulīga sala, Kam apkārt milzu plašums plests.

Jūt salas, ka tās paisums skauj — Tas miljons saites nojaust ļauj.

Bet, kad pār salām mēness lās Un pavasara dvesmas plūst. Un zvaigžņu gaismā brīnišķā Vairs lakstīgalas neapklust, Un skaņas jūrai pāri skrien. Ar vienu krastu otru sien, —

Ak, izmisīgas ilgas tad Tās dziļākajās dzīlēs jūt Un skaidri zin: sen, sen, kaut kad Tām kontinentam lemts bij būt.

Nu ūdens šķir; vien cerēt var, Ka krasts reiz atkal krastu skars!

Kurš lēmis, lai to ilgu svelme, Nupat vēl karsta, dzēsta tiek? Kurš neļauj piepildīties vēlmei?

Kāds Dievs, kāds Dievs, kurš lemj un liek: Viņš licis, lai starp krastiem svešs, Sāļš jūras bezdibenis dveš.1

Tomēr, neraugoties uz šo drūmo sevis mocīšanu, Čārlzam nez kādēļ ne reizi neienāca prātā domas par pašnāvību. Uzburdams iztēlē lielisko vīziju, kurā viņš jutās atbrīvots no laikmeta, senčiem, sabiedriskā stāvokļa un valsts, Čārlzs nebija aptvēris, cik lielā mērā šo brīvību iemiesoja Sāra, pieņēmums par abu kopīgu došanos trimdā. Čārlzs vairs sevišķi neticēja šai brīvībai, viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu vienkārši nomainījis slazdu, cietumu. Un tomēr Čārlza vientulībā bija zināms mierinājums: viņš bija izraidītais, savādāks nekā citi, pieņēmis tādu lēmumu — vienalga, bezgala muļķīgu vai arī ļoti gudru, — uz kādu spējīgs tikai retais. Laiku pa laikam kāds jaunlaulāto pāris lika Čārlzam atcerēties Ernestīni. Tādās reizēs viņš mēdza ielūkoties sev dvēselē. Vai es apskaužu vai nožēloju viņus? Čārlzs nonāca pie secinājuma, ka vismaz šai ziņā viņam nav, ko nožēlot. Lai arī cik rūgts būtu viņa liktenis, tas tomēr bija cildenāks par viņa atraidīto.

Ceļojums pa Eiropas un Vidusjūras zemēm turpinājās gandrīz pusotru gadu, un šai laikā Čārlzs Anglijā neiegriezās ne reizi. Par saviem piedzīvojumiem viņš tikpat kā nevienam nerakstīja, retās Montegjū adresētās vēstules saturēja rīkojumus, norādījumus, uz kurieni nākamreiz sūtāma nauda, un tā tālāk. Advokātam bija uzticēts laiku pa laikam ievietot Londonas avīzēs sludinājumus: Ja Sāra Emīlija Vudrafa vai kāds, kam zināma viņas dzīvesvieta… — taču tie joprojām palika bez atbildes.

Sers Roberts, izlasījis Čārlza vēstulē par izjukušajām precībām, sākumā to ļoti ņēma pie sirds, bet tad, pats savas gaidāmās laimes ielīksmots, aizgainīja drūmās domas. Pie joda, Čārlzs vēl jauns, gan viņš kur citur atradīs vēl labāku, pat krietni labāku meiteni; seram Robertam vismaz nebūs jāradojas ar tiem Frimeniem! Pirms aizbraukšanas brāļadēls vienreiz ieradās apliecināt savu cieņu misis Bellai Tomkinsai; viņam lēdija nepatika un kļuva tēvoča žēl. Tajā pašā reizē Čārlzs noraidīja

'Metjū Āmolds. "Margaritai" (1853) 354

atkārtoto piedāvājumu pārcelties uz Mazo Namu, bet par Sāru nebilda ne vārda. Čārlzs solīja atgriezties, lai piedalītos kāzu svinībās, taču no šī solījuma viņš viegli tika vaļā, izgudrodams nelielu malārijas lēkmi. Paredzējums par dvīņiem nepiepildījās, taču dēls un mantinieks piedzima noteiktajā laikā — Čārlza trimdas trīspadsmitajā mēnesī. Tikmēr Čārlzs jau bija pilnīgi samierinājies ar neizbēgamo likteni un, nosūtīdams apsveikuma vēstulīti, neizjūta neko daudz vairāk kā vienīgi apņēmību nemūžam vairs nerādīties Vinzjetā.

Kaut ari Čārlzs nebūt neatteicās no mīlas priekiem — Eiropas lepnākajās viesnīcās nevienam nebija noslēpums, ka angļu džentlmeņi nereti dodas uz ārzemēm palaidņoties, un iespēju netrūka, — tomēr emocionāli viņš dzīvoja celibātā. Dzimumaktu Čārlzs piekopa (piesmēja) ar tādu kā mēmu cinismu, apmēram tāpat, kā uzlūkoja senos Grieķijas tempļus vai sakošļāja barību. Viņam tā bija tikai higiēna. Mīlestība šai pasaulē bija zudusi. Dažreiz kādā katedrālē vai mākslas galerijā Čārlzs uz bridi iztēlojās sev līdzās Sāru. Šādās reizēs varēja redzēt, ka pēc brīža viņš izslējās un dziļi ievelk elpu. Čārlzs ne vien noliedza sev veltīgas nostalģijas greznību, bet ari sāka aizvien vairāk šaubīties, vai vispār ir kas kopīgs īstajai Sārai ar to, kuru viņš bija uzbūris savos neskaitāmajos sapņos, — viena Ievas meita personificēja mīlas noslēpumu un jūtu dziļumu, otra bija pa pusei intrigante, pa pusei jukusi guvernante no kaut kādas piejūras pilsēteles. Čārlzs pat iztēlojās, ka vēlreiz sastop Sāru — un neatrod viņā neko vairāk kā vien pats sava neprāta un maldu atspulgu. Sludinājumus publicēt Čārlzs nepārtrauca, bet viņam sāka likties — varbūt labi vien ir, ka tie mūžam paliks bez atbildes.

Čārlza lielākais ienaidnieks bija garlaicība, un, godīgi sakot, tieši aiz garlaicības viņš kādu vakaru Parīzē atskārta, ka viņam vairs negribas ne palikt Francijā, ne braukt atpakaļ uz Itāliju vai Spāniju, ne arī kur citur, — un nolēma beidzot atgriezties mājās.

Jums droši vien šķiet, ka es runāju par Angliju, taču jūs maldāties— tur Čārlzam nekad vairs nebūs māju, kaut gan atceļā no Parīzes viņš uz nedēļu tur iegriezās. No Leghornas uz Parīzi Čārlzam gadījās braukt divii amerikāņu, pavecāka kunga un viņa brāļadēla, sabiedrībā. Viņi bija no Filadelfijas. Varbūt aiz prieka par iespēju aprunāties ar kādu radnieciskā mēlē amerikāņi Čārlzam tīri labi iepatikās. Viņu neviltotā sajūsma par tūrisma objektiem— Čārlzs pats viņiem izrādīja Avinjonu un Vezlē —, protams, bija smieklīga, tomēr viņi iztika bez nodrāztiem komentāriem. Šie nepavisam nebija tie stulbie jeņķi, ar kādiem, pēc Viktorijas laiku britu domām, bija pilna Amerika. Viņu vienīgais trūkums bija naivā Eiropas uztvere.

Vecākais filadelfietis bija patiesi labs literatūras pazinējs un gudrs dzīves vērtētājs. Kādu vakaru pēc pusdienām viņi abi ar Čārlzu brāļadēla klātbūtnē aizsāka ilgstošu diskusiju par metropoles un dumpīgās kolonijas salīdzinošajām priekšrocībām, un amerikāņa kritiskās, lai ari pieklājīgi formulētās piezīmes par Angliju aizkustināja ļoti atsaucīgu stīgu Čārlza dvēselē. Kad bija pierasts pie amerikāņu izrunas, atklājās viedoklis, kas neko daudz neatšķīrās no Čārlza paša uzskatiem, un viņam iešāvās prātā— tiesa, diezgan neskaidri un vienīgi sakarā ar Darvinu—, ka Amerika kādu dienu varētu pārspēt vecākās sugas. Es, protams, negribu teikt, ka Čārlzs apsvēra iespēju emigrēt uz Ameriku, kaut gan tūkstošiem Anglijas nabadzīgāko šķiru pārstāvju to darīja katru gadu. Kānaāna, ko viņi ieraudzīja Atlantijas otrā krastā (aizvilināti ar visnekaunīgākajiem meliem reklāmas vēsturē), nebija tā Kānaāna, pēc kuras ilgojās Čārlzs — zeme, kur vienkāršākā sabiedrībā dzīvotu skaidrāki un vienkāršāki, taču izglītoti un labi audzināti cilvēki, kā, piemēram, šis filadelfietis un viņa patīkami uzmanīgais brāļadēls. Ļoti precīzi to formulēja Čārlza vecākais ceļabiedrs: "Vispār ņemot, mēs Amerikā parasti runājam, ko domājam. Turpretim par Londonu man radies tāds iespaids— neņemiet ļaunā, mister Smitson, — ka jums plāni klātos, ja jūs atteiktos runāt to, ko nedomājat."

Un tas vēl nebija viss. Čārlzs par savu ieceri ieminējās advokātam, kad viņi abi kopā pusdienoja Londonā. Pret Ameriku Montegjū bija noskaņots pavēsi.

—   Nedomāju, ka tur būs sevišķi daudz cilvēku, ar kuriem var normāli aprunāties, Čārlz. Nevar savākt vienkopus visas Eiropas padibenes un tad radīt civilizētu sabiedrību. Kaut gan dažas no vecākajām pilsētām, manuprāt, ir savā ziņā gluži pieņemamas. — Montegjū iemalkoja portvīnu. — Bet tur, starp citu, varētu atrasties viņa. Acīmredzot ari tev tas būs ienācis prātā. Esmu dzirdējis, ka šie lētie pasta kuģīši esot stāvgrūdām pilni ar jauniem sievišķiem vīru medībās. — Montegjū steigšus piebilda: — Protams, es nedomāju, ka tāds būtu ari mis Vudrafas mērķis.

—   Man tas nebija prātā. Godīgi sakot, pēdējo mēnešu laikā es vispār biju viņu piemirsis. Esmu zaudējis cerību.

—    Nu tad brauc uz Ameriku un aizmirsti savas bēdas pie kādas biīnišķīgas Pokahontas krūtīm! Stāsta, ka angļu džentlmeņiem no labām ģimenēm, ja vien viņi to vēloties, tur esot visas izvēles iespējas un sievietes tur esot tīri jaukas — pour la dot comme pour la figurē

' Gan pēc pūra, gan pēc auguma (fr.).

Čārlzs pasmaidīja — vai nu iztēlodamies vispusīgi jaukās sievietes, vai arī atcerēdamies to, ko advokātam vēl nebija atklājis, — ka biļete braucienam jau pasūtīta, — tas lasītājam jāuzmin pašam.

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Noguris sev nebeidzami jautāt: "Kam bij jābūt man? Kas esmu es?" — Tumšā naktī stāvu nu uz kuģa, Kurš pār zvaigžņu apspīdētu jūru mani nes. METJŪ arnolds. "Pašpaļāvība" (1854)

Brauciens no Liverpūles nebija sevišķi patīkams. Čārlzam bieži nācās meklēt vemjamo trauku, un, kad viņu nemocīja nelabums, lielāko daļu laika viņš pavadīja, brīnīdamies, kā gan viņam vispār ienācis prātā kuģot uz primitīvo puslodi. Bet varbūt labi vien bija, jo Bostonu Čārlzs sāka iztēloties kā kaut kādu nožēlojamu guļbūvju pilsētiņu, un īstenība kādā saulainā rītā — sulīgi brūngani ķieģeļi un baltas koka smailes, un grezni, zeltīti kupoli — nāca kā patīkams uzmundrinājums. Turklāt Bostona attaisnoja šo pirmo iespaidu. Gluži tāpat, kā Čārlzam bija iepatikusies viņa Filadelfijas paziņas, viņam iepatikās arī bostoniešu elegantā viesmīlība. Čārlzs netika īpaši godināts, taču jau pirmajā nedēļā kopš ierašanās viņa pāris līdzatvestās ieteikuma vēstules bija pārvērtušās par ielūgumiem vairākos namos. Čārlzu aicināja uz Atēnas Templi, viņš bija sarokojies ar pašu senatoru un spiedis pat vēl dižāka, lai gan ne gluži tik pļāpīga vīra krunkaino plaukstu — te es domāju veco Nataniclu Lodžu, kurš kādreiz savā bērnistabā Bīkonstrītā bija klausījies Bunkura kalna lielgabalu dunā. Vēl dižāko vīru, ar kuru gan diez cik interesanta saruna nesanāktu, īpaši tādam, kam savulaik bijis pieejams Louela pulciņš Kembridžā, — un kurš piedevām pats jau sāka apsvērt pilnīgi pretēji motivētu un pamatotu lēmumu, it kā ostā viņu jau gaidītu kuģis, sagatavots līkumotajam un loksodromiskajam ceļojumam uz bagātāko, kaut ari aizsērējušo Rai līci (taču es nedrīkstu atdarināt meistaru),— Čārlzs nesastapa.

Kaut ari Čārlzs, kā pieklājas, deva godu Brīvības šūpulim, tomēr viņam nācās izbaudīt arī zināmu naidīgumu, jo Britānijai vēl nebija piedota tās nesenā izvairīgā rīcība Pilsoņu karā un Amerikā par Džonu Bullu valdīja tikpat pārspīlēti vienkāršots priekšstats kā par Tēvoci Semu — Anglijā. Tomēr Čārlzs acīm redzami neatbilda šim priekšstatam: viņš neslēpa, ka pilnīgi atzīst Atbrīvošanās kara taisnīgumu, viņš apbrīnoja Bostonu kā Amerikas izglītības, verdzības atcelšanas kustības un arī citādi ievērojamu centru. Ar rāmu smaidu uz lūpām Čārlzs ļāva pavilkt sevi uz zoba par tējas vakariem un sarkanajiem mundieriem * un ļoti piesargājās neizrādīt augstsirdīgu pārākuma apziņu.

Manuprāt, visvairāk Čārlzu iepriecināja divas lietas. Pirmkārt, pievilcīgi svešādā daba: neredzēti augi, neredzēti koki, neredzēti putni — un, kā Čārlzs atklāja, pārejot savā vārdā nosaukto upi un iegriežoties Hārvardā, — arī dažas brīnišķīgas, neredzētas fosilijas. Otru iepriecinājumu sagādāja paši amerikāņi. Sākumā Čārlzu varbūt drusku kaitināja, ka viņi neizprot dažas smalkākās ironijas nianses, un Čārlzam nācās piedzīvot pāris kļūmīgu pārpratumu, kad pa jokam izteiktas piezīmes tika uztvertas burtiski. Taču to visu ar uzviju kompensēja vaļsirdība, attiecību tiešums, viesmīlība un tīkama interese par viņa personu; naivums — varbūt, taču ar tādu seju, kas šķita brīnišķīgi spirgta pēc laķētās eiropiešu kultūras. Visai drīz šī seja pieņēma sievišķīgus vaibstus. Jaunās amerikānietes uzdrošinājās izteikties daudz brīvāk nekā viņu Eiropas laikabiedres; šajā Atlantijas krastā emancipācijas kustība turpinājās nu jau divdesmit gadus. Čārlzam viņu tiešums ļoti patika.

Šī patika bija abpusēja, jo vismaz Bostonā sabiedriskās gaumes sievišķīgākajos aspektos priekšroka joprojām bez ierunām tika dota Londonai. Čārlzs varbūt visai drīz būtu iemīlējies, taču viņam līdzi vienmēr ceļoja atmiņas par to drausmīgo dokumentu, ko viņam bija uzspiedis misters Frīmens. Tas nostājās starp Čārlzu un ikvienas nevainīgas meitenes seju, ko viņš uzlūkoja; tikai viena seja pasaulē varēja sniegt Čārlzam piedošanu un aizmiršanos.

Turklāt daudzās no amerikāņu sieviešu sejām Čārlzs saskatīja Sāras atspulgu; amerikānietēm piemita kaut kas no viņas izaicinājuma, viņas tiešuma. Savā ziņā viņas atdzīvināja Čārlzā agrāko Sāras tēlu: viņa bija vienreizēja sieviete, un šeit viņa būtu jutusies kā mājās. Čārlzs nudien aizvien biežāk atcerējās Montegjū izteikto varbūtību: iespējams, ka Sāra šeit tiešām bija mājās. Iepriekš Čārlzs bija apceļojis zemes, kuru nacionālie vaibsti un apģērbi ļoti reti atgādināja par Sāru, turpretim Amerikā atrada anglosakšu un īru izcelsmes sievišķību. Pirmajās dienās Čārlzs reizes divpadsmit apstājās, ieraudzījis kādu meiteni ar kastaņbrūniem matiem, brīvu gaitu, augumu kā Sārai.

Reiz, iedams pq Komonparku uz Atēnas Templi, Čārlzs sev priekšā uz ēnainas takas ieraudzīja meiteni — Čārlzs steidzās pie viņas tieši pāri mauriņam, tik pārliecināts viņš jutās, — taču tā nebija Sāra. Un Čārlzam nācās izstomīt atvainošanos. Viņam vairs nebija miera, tik stipri viņu bija satraukusi šī īslaicīgā sastapšanās. Nākamajā dienā viņš ievietoja sludinājumu Bostonaš avīzē. Un kopš šīs dienas, lai kur Čārlzs aizklīstu, apceļodams Ameriku, viņš vienmēr ievietoja sludinājumus laikrakstos.

Uzsniga pirmais sniegs, un Čārlzs devās uz dienvidiem. Viņš apmeklēja Manhetenu, bet tā viņam nepatika tik labi kā Bostona. Tad

Čārlzs aizvadīja divas ļoti jaukas nedēļas kopā ar saviem Francijā iepazītajiem draugiem viņu pilsētā, un vēlāk tik populāro joku ("Pirmā balva — nedēļa Filadelfijā, otrā balva — divas nedēļas") viņš būtu atzinis par nepamatotu. No Filadelfijas Čārlzs aizceļoja vēl tālāk uz dienvidiem, apskatīja Baltimoru un Vašingtonu, Ričmondu un Rolī un nevarēja vien nopriecāties par jauno dabu, jauno klimatu — tas ir, par meteoroloģisko klimatu, jo politiskais klimats (mēs patlaban atrodamies 1868. gadā!) nepavisam nebija patīkams. Čārlzs nokļuva izpostītās pilsētās un starp ļoti sadrūmušiem ļaudīm, Rekonstrukcijas upuriem, ko bija nomocījusi prezidenta Endrjū Džonsona postošā valdīšana, turklāt drīzumā bija gaidāma īsta katastrofa Ulisa S. Granta personā. Čārlzs juta, ka Virdžīnijā viņam atkal jākļūst par britu, un cik rūgta ironija: šeit un Karolīnā viņš sarunājās ar cilvēkiem, kuru priekšteči 1775. gadā bijuši gandrīz vienīgie revolūcijas atbalstītāji kolonizatoru augstākajās aprindās, bet tagad viņi runāja par jaunu atdalīšanos un atkalapvienošanos ar Britāniju. Čārlzs diplomātiski un veselu ādu izkļuva no visām briesmām, īsti neaptverdams notiekošo, tomēr sajuzdams šīs sašķeltās nācijas neparasto spēku un apvaldīto enerģiju.

Čārlza izjūtas varbūt bija diezgan līdzīgas tam, kā Savienotās Valstis uztver šodienas angļi: tik daudz nepieņemama, tik daudz laba, tik daudz viltus, tik daudz godīguma, tik daudz brutalitātes un varmācības, tik daudz rūpju un pūliņu labākas sabiedrības vārdā. Veselu mēnesi Čārlzs pavadīja artilērijas sagrautajā Čārlstonā un šeit pirmoreiz uzdeva sev jautājumu: ko tad viņš galu galā dara — ceļo vai emigrē? Čārlzs ievēroja, ka viņa valodā iezagušies atsevišķi amerikāņu izteicieni un galotņu intonācijas, atskārta, ka viņš sāk pieslieties tam vai citam viedoklim — precīzāk izsakoties, juta, ka pats kļūst sašķelts kā Amerika, jo Čārlzs gan apsveica verdzības atcelšanu, gan juta līdzi dienvidnieku sašutumam, kuri pārlieku labi apzinājās, kas īstenībā slēpjas aiz maišelnieku gādības par nēģeru līdztiesību. Čārlzs jutās kā mājās starp brīnišķīgajām dienvidnieku dāmām un sirdīgajiem kapteiņiem un pulkvežiem, bet tad piepeši atcerējās Bostonu— sārtākus vaigus un baltākas… katrā ziņā puritāniskākas dvēseles. Pēc rūpīgas analīzes Čārlzs nosprieda, ka tur viņš tomēr juties laimīgāks, un, it kā gribēdams pierādīt to ar paradoksu, devās vēl tālāk uz dienvidiem.

Čārlzs vairs negarlaikojās. Amerikas, varbūt tieši tālaika Amerikas, pieredze Čārlzam bija devusi — vai atdevusi — tādu kā ticību brīvībai, jo visapkārt jūtamā apņēmība pašiem lemt savas tautas likteni, lai cik traģiskas arī būtu šīs apņēmības tūlītējās sekas, iedarbojās drīzāk atbrīvojoši nekā nomācoši; savu namatēvu bieži vien smieklīgo .

provincialitāti Čārlzs sāka uztvert kā liekulības trūkuma pierādījumu. Pat neapvaldītā paštaisnība un neiecietība, tieksme pašiem spriest tiesu — process, kurš tiesnesi allaž pārvērš par bendi, — īsi izsakoties, šejieniešu Libertй[38] pārsātinātās konstitūcijas izraisītā nežēlība rada zināmu attaisnojumu Čārlza acīs. Dienvidos viscaur bija jūtama anarhijas elpa, tomēr pat tas Čārlzam šķita labāk nekā viņa dzimtenes dzelžaini stingrā likumība.

Taču to visu Čārlzs paturēja pie sevis. Kādā rēnā vakarā— vēl Čārlstonā — viņš aizklīda līdz zemesragam, kas pavērsts pret trīstūkstoš jūdžu attālo Eiropu. Čārlzs tur uzrakstīja dzejoli — varbūt nedaudz labāku par iepriekšējo, kuru jūs lasījāt.

Vai nākuši tie tādai patiesībai pēdas dzīt, Ko sirmā Albiona zināt neatvēl? Vai viņu jaunība ļauj tādu jautājumu izsacīt, Ko izteikt mums nav bijis drosmes vēl?

Es viņu zemē esmu svešinieks, Bet viņu mērķi tuvi man — tiem jūtu līdz; Par tādu laiku tie man domāt liek, Kad cilvēks laimīgs kļūs un piepildīts

Un visi līdzās tā kā brāļi būs, — Šis klintis, kurās valda ļaunums ass Un naids, par īstu Paradīzi kļūs. Un kas par to, ka māte pasmejas

Par sava bērna gaitu neveiklo? Un kas par to, ja, nevarīgs un sīksts, Viņš šodien klūp? Kad stingri balstīs to. No -mātes atraisīsies patstāvīgs.

Un kādu dienu lepns un brīvs viņš ies Šīs zemes plašumā, kas zilgmo rāms, Un, pavēries pret rītiem, vilnim pateiksies, Kurš glābis to, šai krastā iznesdams.

Un šai vietā atstāsim Čārlzu, kas apmaldījies pantmēra džungļos un retorisko jautājumu biežņā (kaut gan "šis zemes plašumā, kas zilgmo rāms" vispār ir tīri labi pateikts), — pametīsim viņu uz vienu rindkopu.

Bija pagājuši gandrīz trīs mēneši, kopš Mērija pastāstīja Semam savus jaunumus; tuvojās aprīļa beigas. Liktenis pa šo laiku bija padarījis Semu par vēl lielāku Mērijas parādnieku, dāvājot viņam otru— vīrišķo — atvasi, pēc kuras viņš tā ilgojās. Bija svētdienas novakare, smaržoja zaļi zeltainie pumpuri, dimdēja baznīcu zvani, no apakšstāva, kur Sema sieva, nesen piecēlusies no nedēļnieces gultas, kopā ar kalponi gatavoja vīram vakariņas, skanēja klusa čala un trauku šķinda; meitenīte centās uzslieties kājās pie mātes, kurai klēpī dusēja trīs nedēļas vecais brālītis gudrām, tumšām ačtelēm, kuras jau tagad sajūsmināja Semu ("Mirdz kā asmeņi — ak tu, mazais mērkaķēns!"), un tad tas notika — kaut kas šajās ačtelēs aizkustināja Sema ne pārāk bostonisko dvēseli.

Pēc divām dienām Čārlzs — viņš tagad dzīvoja Ņūorleānā — atgriezās viesnīcā no pastaigas pa Veco kvartālu. Portjē pasniedza viņam telegrammu.

Tā vēstīja: VIŅA ATRADUSIES. LONDONA. MONTEGJŪ.

Čārlzs izlasīja un novērsās. Kur tas laiks, tik daudz notikumu starpā… neko neredzošām acīm viņš skatījās ļaužu pilnajā ielā. Pilnīgi negaidīti, bez atbilstoša emocionāla pārdzīvojuma Čārlzs juta, ka acis viņam kļūst valgas. Viņš izgāja viesnīcas lievenī un aizkūpināja cigāru. Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās pie portjē.

— Nākamais kuģis uz Eiropu… vai varat man pateikt, kad tas aties?

SEŠDESMITĀ NODAĻA

Lalāga klāt; jā — Patiešām viņa ir tā!

iiārdus. "Viņu sagaidot"

Pie tilta Čārlzs izkāpa no karietes. Bija maija pēdējā diena, silta, dāsna, māju fasādes aizsegušās koku zariem, debesis pa pusei zilas, pa pusei mākoņu piepūkotas. Viens mākonītis kādu bridi apēnoja Čelsiju, kaut ari noliktavas upes otrā krastā joprojām palika saules apspīdētas.

Izrādījās, ka Montegjū neko nezina. Vēstule bija pienākusi pa pastu, papīra lapā vairāk nekā nebija, tikai vārds un adrese. Stāvēdams pie advokāta rakstāmgalda, Čārlzs atcerējās iepriekšējo reizi, kad bija saņēmis no Sāras adresi, — bet šī bija uzrakstīta kaligrāfiskiem burtiem. Vienīgi tās lakonismā varēja saskatīt Sāru.

Montegjū, atbilstoši Čārlza telegrāfiskajai pavēlei, bija rīkojies ļoti piesardzīgi. Sārai nedrīkstēja rādīties ne tuvumā, nedrīkstēja viņu satraukt, lai nedotu iespēju atkārtotai bēgšanai. Detektīva lomā šoreiz iejutās advokāta sekretārs — ar to pašu aprakstu kabatā, kas bija izdalīts īstajiem detektīviem. Sekretārs ziņoja, ka raksturojumam atbilstoša jauna dāma patiesi dzīvojot norādītajā vietā; šī persona esot pazīstama ar misis Rafvudas vārdu. Uzvārda samainītās zilbes izgaisināja pēdējās šaubas par informācijas patiesumu un— pēc pirmā īslaicīgā pārsteiguma — ari aizdomas, ka tas varētu būt precētas sievas uzvārds. Viltībiņa, kas vientuļo Londonas sieviešu aprindās tolaik bija gluži parasta, šoreiz sasniedza tieši pretējo mērķi. Tā pierādīja, ka Sāra nav precējusies.

—    Redzams, ka vēstule izsūtīta no Londonas. Vai tev nav kāda nojausma?…

—   Tā atsūtīta uz šejieni, tātad sūtītājs zina par mūsu sludinājumiem. Tā adresēta tev personiski, tātad viņš zina, kā labā mēs strādājam, tomēr mūsu piedāvātais atalgojums viņam acīmredzot ir vienaldzīgs. Tas viss šķiet norādām uz pašu jauno dāmu.

—   Bet kāpēc tad viņai vajadzēja tik ilgi slēpties? Un, starp citu, tas nemaz nav viņas rokraksts. — Montegjū klusi atzina savu bezspēcību. — Tavs sekretārs neko vairāk neuzzināja?

—  Viņš ievēroja manus norādījumus, Čārlz. Es aizliedzu viņam ievākt informāciju. Viņš gluži nejauši gadījās uz ielas brīdī, kad kaimiņiene novēlēja viņai labrītu. Tādā veidā mēs uzzinājām viņas vārdu.

—   Un māja?

—   Gluži pieklājīgs ģimenes mājoklis. Tie ir viņa vārdi.

—   Viņa laikam strādā tur par mājskolotāju.

—   Ļoti iespējams.

Čārlzs pagriezās pret logu, un varbūt labi vien bija, jo advokāts tā paskatījās Čārlzam mugurā, it kā viņam būtu kas slēpjams. Montegjū bija aizliedzis sekretāram uzdot jautājumu, taču tas netraucēja viņam pašam iztaujāt sekretāru.

—   Vai tu taisies viņu apciemot?

—    Harij, vecais, ne jau tāpēc es esmu šķērsojis Atlantijas okeānu, lai… — Čārlzs izlīdzinoši pasmaidīja par savu skarbo toni. — Es saprotu, ko tu gribi jautāt. Es nespēju atbildēt. Piedod, šis ir pārlieku intīms jautājums. Un, godīgi sakot, es pats nezinu, ko jūtu. Man šķiet, es to nezināšu tikmēr, kamēr nebūšu viņu saticis. Zinu vienīgi to, ka… viņa joprojām nedod man miera. Man vajag ar viņu aprunāties, man vajag… nu, tu taču saproti.

—   Tev jāiztaujā Sfinksa.

—   Var sacīt arī tā.

—    Ceru, tu atceries, kas notika ar tiem diviem, kuriem neizdevās mīklu atrisināt.

Čārlzs savilka seju skumīgā grimasē. —Ja man jāizvēlas starp neziņu un nāvi, tad tu mierīgi vari sākt gatavot kapa runu.

—   Man nez kādēļ šķiet, ka tā nebūs vajadzīga.

Abi smaidīja.

Taču šobrīd, tuvodamies Sfinksas mājai, Čārlzs vairs nesmaidīja. Šis rajons Čārlzam bija svešs, viņš te jutās kā kaut kādā otršķirīgā Griničā — vietā, kur mūža nogali pavada atvaļināti flotes virsnieki. Viktorijas laika Temza bija daudz piedraņķētāka nekā mūsējā, ikviens paisums nesa augšup pretīgās putās sakultus notekūdeņus. Reiz smirdoņa kļuva tik neciešama, ka visa Lordu palāta izmuka no zāles; tai uzvēla vainu par holeras izplatīšanos; piekrastes namiņi tolaik ne tuvu nebija tik iecienīti kā mūsu deodorizētajā laikmetā. Tomēr, par spīti visam, Čārlzs redzēja, ka mājas te ir tīri glītas; lai kādas novirzes lika cilvēkiem te iekārtoties uz dzīvi, bija skaidrs, ka ne jau nu nabadzība.

Beidzot, iekšēji drebēdams, nobālis un tā kā apkaunots — Čārlza jaunā, amerikāniskā būtība bija pagaisusi bez vēsts dziļi iesakņojušās pagātnes priekšā, un tagad viņu pārņēma mulsa apziņa, ka viņš, kungu kārtas pārstāvis, iet ciemos pie augstāka ranga kalpones, — viņš pienāca pie liktenīgajiem dzelzs vārtiņiem. Aiz tiem sākās taka, kura veda tieši uz augsto ķieģeļu ēku; gandrīz līdz pašam jumtam to aizsedza krāšņi _ sakuplojušas, tikko ziedēt sākušas zilganbālas glicīnijas.

Čārlzs pacēla misiņa klauvēkli un divreiz pieklaudzināja, nogaidīja ' kādas divdesmit sekundes, tad pieklaudzināja vēl. Šoreiz durvis atvērās. Durvis stāvēja apteksne. Viņai aiz muguras Čārlzs saskatīja plašu zāli — zālē daudz gleznu, tik daudz, ka tur izskatījās gandrīz kā mākslas galerijā.

—   Es vēlētos aprunāties ar misis… Rafvudu. Ja nemaldos, viņa šeit dzīvo.

Apteksne bija jauna, slaida meiča platām acīm un bez tradicionālās mežģīņu cepurītes. īstenība, ja meitenei nebijis priekšauta, Čārlzs nezinātu, kā viņu uzrunāt.

—   Kā jūs, lūdzu, sauc?

Čārlzs ievēroja, ka meitene nesaka "ser". Varbūt viņa nemaz nebija apteksne; viņas valoda bija daudz labāka nekā kalponēm. Čārlzs pasniedza meitenei vizītkarti.

—    Lūdzu, pasakiet viņai, ka es esmu braucis tālu ceļu, lai viņu sastaptu.

Meitene bez kautrēšanās izlasīja vizītkarti. Nē, viņa nebija kalpone. Šķita, ka viņa šaubās. Bet tad zāles tālākā gala pustumsā atskanēja soļi. Durvīs parādījās vīrietis, sešus vai septiņus gadus vecāks par Čārlzu. Meitene atvieglota pievērsās viņam:

—   Šis kungs vēlas sastapt Sāru.

—   Ak tā?

Vīrietim rokā bija pildspalva. Čārlzs pacēla cepuri un uzrunāja viņu no lieveņa:

—   Esiet tik laipns… es privātā lietā… es viņu labi pazinu agrāk, kad viņa vēl nedzīvoja Londonā.

Bija kaut kas mazliet aizvainojošs vīrieša vērīgajā, kaut arī ļoti īsajā skatienā, ko viņš uzmeta Čārlzam, nedaudz ebrejiskajā ārienē, nevērīgi dižmanīgajā apģērbā — kaut kas no jauna Dizraeli. Vīrietis pievērsās meitenei:

—   Vai viņa…?

—   Man šķiet, viņi sarunājas. Neko vairāk.

"Viņi" acīmredzot bija Sāras aizbilstamie — bērni.

—   Tad uzved vjņu augšā, dārgā! Nāciet iekšā, ser!

Tikko manāmi pamājis ar galvu, vīrietis nozuda tikpat pēkšņi, kā parādījies. Meitene aicināja Čārlzu sev līdzi; durvis viņam bija jāaizver pašam. Kad meitene sāka kāpt augšā pa kāpnēm, Čārlzam radās iespēja uzmest aci daudzajām gleznām un zīmējumiem. Viņš pietiekami iabi pārzināja moderno mākslu, lai pazītu novirzienu, pie kura piederēja lielākā daļa darbu, un, jānudien, pat apjūsmoto, skandalozas slavas apvīto mākslinieku, kura monogramma bija redzama uz vairākiem audekliem. Troksnis, ko viņš bija sacēlis pirms gadiem divdesmit, tagad bija aprimis;

tas, ko tolaik uzskatīja par derīgu tikai krāsns iekuram, tagad tika vērtēts augstu. Vīrietis ar pildspalvu bija mākslas kolekcionārs — nedaudz apšaubāmas mākslas, bet, lai nu kā, par trūkumu viņš acīmredzot nevarēja sūdzēties.

Čārlzs sekoja meitenes slaidajai mugurai augšup pa kāpnēm; atkal gleznas un atkal galvenokārt no apšaubāmās skolas. Taču šobrīd Čārlzs bija pārāk satraukts, lai piegrieztu tām vērību. Kad viņi pieveica otro kāpņu posmu, Čārlzs sadūšojās jautājumam:

—   Vai misis Rafvuda strādā šeit par mājskolotāju?

Meitene apstājās un atskatījās — uzjautrināta, pārsteigta. Tad novērsās.

—   Viņa vairs nav mājskolotāja.

Meitene uz brīdi ieskatījās Čārlzam acīs. Tad gāja tālāk.

Viņi sasniedza otro stāvu. Pie durvīm Čārlza pravietiskā pavadone pagriezās.

—   Uzgaidiet, lūdzu, šeit!

Meitene iegāja istabā, atstādama durvis pusvirus. Aiz durvīm Čārlzs redzēja atvērtu logu, mežģīņu aizkarus, kas viegli plīvoja siltajā vējā, trīsošas lapas koku zaros, upes ņirbu tālumā. Atskanēja klusa balsu murdoņa. Čārlzs pagāja sānis, lai varētu labāk saskatīt. Viņš ieraudzīja divus vīriešus, divus cienīgus kungus stāvam pie molberta, kas bija nolikts ieslīpi pret logu, lai iegūtu labāku apgaismojumu. Viņi aplūkoja gleznu. Garākais pieliecās, lai izpētītu kādu detaļu, bet viņam aizmugurē stāvošais tieši tobrīd palūkojās ārā pa durvīm — tieši Čārlzam acīs. Viņš tikko manāmi pamāja, tad pievērsās vēl kādam cilvēkam istabas neredzamajā daļā.

Čārlzs stāvēja kā apstulbis.

Jo viņš pazina šo seju: reiz viņi abi ar Ernestīni pat bija klausījušies šo vīru — kādu stundu vai ilgāk. Neiespējami, tomēr… un tas vīrietis lejā! Visas šīs gleznas un zīmējumi! Čārlzs steigšus novērsās, juzdamies kā cilvēks, kurš nokļuvis murgu varā, un skatījās pa augsto logu kāpņu laukumiņa galā lejup uz zaļo dārzu. Viņš neredzēja un nesaprata neko, tikai to, cik muļķīgs bijis viņa pieņēmums, ka kritušām sievietēm obligāti jākrīt vēl zemāk, — jo vai tad viņš nebija ieradies apturēt gravitācijas likumu? Čārlzu kratīja drebuļi kā cilvēku, kurš pēkšņi ieraudzījis, ka visa pasaule ap viņu sagriezusies ačgārni.

Skaņa.

Čārlzs tramīgi atskatījās. Sāra stāvēja pie durvīm, ko tikko bija, aizvērusi, — plaukstu uz misiņa roktura, grūti saskatāma pēkšņi aptumšotajā telpā.

Un Sāras tērps! Tas bija tā pārvērties, ka Čārlzs viņu pirmajā mirklī nepazina. Sāru viņš vienmēr bija iztēlojies vecajās drānās, ar neizdibināmu sejas izteiksmi iznirstam no krēslainas pamestības. Bet šī te bija Emancipētā Dāma no galvas līdz papēžiem un klaji izaicināja visus pastāvošos priekšstatus par pieklājīgu sieviešu modēm. Sārai mugurā bija koši, tumšzili svārki, ko ap vidukli saturēja tumšsarkana josta ar sprādzi zeltītas zvaigznes veidā, un balta zīda blūzīte ar sārtām svītrām, garām, kuplām piedurknēm un mazu, smalku baltu mežģīņu apkaklīti, kurai pušķa vietā bija iesprausta neliela kameja. Sāras mati bija atsukāti atpakaļ un vaļīgi apņemti ar sarkanu lenti.

Šī elektrizēti bohēmiskā būtne izraisīja Čārlzā divējādas jūtas: pirmkārt, Sāra viņam izskatījās nevis divus gadus vecāka, bet gan divus gadus jaunāka, otrkārt, Čārlzam šķita, ka viņš neizprotamā kārtā nevis atgriezies Anglijā, bet gan apriņķojis zemeslodi un nokļuvis atpakaļ Amerikā. Jo tieši tā tolaik ģērbās jaunās amerikāņu modesdāmas. Viņas saskatīja jēgu šādā tērpā — tā vienkāršībā un pievilcībā pēc visiem nejēdzīgajiem polsteriem, korsetēm un krinolīniem. Savienotajās Valstīs Čārlzam viņu stils ar tā šķelmīgajiem un paradoksāli koķetajiem mājieniem uz emancipāciju ari citās jomās bija licies ļoti pievilcīgs, bet tagad Čārlzs bija visādu aizdomu varā un viņa vaigi ieguva krāsu, kas daudz neatpalika no sārtajām svītrām uz Sāras blūzītes.

Taču vienlaikus ar pārsteigumu par tagadējo Sāru— kā viņa bija pārvērtusies! — Čārlzu pārņēma dziļš atvieglojums. Šīs acis, šī mute, šī allaž izaicinošā izteiksme… nekas nebija zudis. Sāra joprojām bija apbrīnojamā būtne no Čārlza laimīgāko dienu sapņiem, taču uzplaukusi, uzziedējusi, pacēlusies spārnos virs melnās kūniņas.

Desmit ilgas sekundes abi klusēja. Tad Sāra nervozi sakrampēja rokas virs zeltītās sprādzes un nodūra acis.

—    Kā jūs šeit gadījāties, mister Smitson?

Sāra nebija sūtījusi adresi. Viņa nejutās pateicīga. Čārlzs to neatcerējās, bet Sāras jautājums bija tieši tāds pats, kādu viņš reiz bija uzdevis, kad Sāra bija negaidīti pārsteigusi viņu pašu, taču to, ka šobrīd viņi dīvainā kārtā bija mainījušies lomām, — to Čārlzs juta. Tagad lūdzējs bija viņš, un Sāra viņu negribīgi uzklausīja.

—   Mans advokāts saņēma ziņu, ka jūs šeit dzīvojot. Es nezinu, no kā.

—   Jūsu advokāts?

—    Vai tad jūs nezinājāt, ka es esmu atsaucis saderināšanos ar mis Frimenu?

Šoreiz pārsteigta bija Sāra. Viņas acis ilgi vērās Čārlza acīs, tad

novērsās. Viņa neko nebija zinājusi. Čārlzs pienāca soli tuvāk un klusu ierunājās:

—   Es esmu pārmeklējis ikvienu nostūri šajā pilsētā. Reizi mēnesī es ievietoju avīzēs sludinājumus cerībā, ka…

Tagad abi lūkojās grīdā, uz glīto turku paklāju, ar ko bija pārsegts kāpņu laukumiņš. Čārlzs centās runāt savaldīgi.

—   Es redzu, ka jūs esat… — Čārlzam pietrūka vārdu, bet viņš gribēja sacīt "pavisam pārvērtusies".

Sāra teica: — Man dzīvē ir veicies.

—   Tas kungs tur istabā — vai viņš gadījumā nav…?

Sāra pamāja, atbildēdama uz jautājumu Čārlza joprojām neticīgajās acīs.

—   Un šī māja pieder…?

Tagad Sāra mazliet ievilka elpu — tik pārmetošs bija kļuvis Čārlza tonis. Viņam nedeva miera pa ausu galam saklausītas baumas. Nevis par istabā pamanīto vīrieti, bet par apakšā redzēto. Sāra, neteikdama ne vārda, devās uz kāpnēm, kas veda uz nākamo stāvu. Čārlzs stāvēja kā sasalis. Sāra negribīgi atskatījās.

—   Nāciet, lūdzu!

Uzkāpuši augšā, viņi nokļuva istabā ar skatu uz ziemeļiem, uz plašajiem dārziem. Te bija mākslinieka darbnīca. Uz galda pie durvīm bija izmētāti zīmējumi, uz molberta uzvilkta tikko iesākta eļļas glezna — pamatlīnijās ieskicēta jauna sieviete, kas skumji lūkojas lejup, viņai aiz muguras lapotne; pie sienas vēl daži audekli, apgriezti otrādi, pie citas sienas rinda pakaramo ar raibum raibu kleitu, šaļļu, lakatu jūkli, liela māla krūka, galdi ar gleznošanas piederumiem — tūbiņām, otām, krāsu trauciņiem. Bareljefs, nelielas skulptūriņas, vāze ar meldriem. Šķita, ka šai telpā nav gandrīz nevienas brīvas kvadrātpēdas.

Sāra stāvēja pie loga, uzgriezusi Čārlzam muguru.

—   Es esmu viņa rakstvede. Viņa palīdze.

—   Vai jūs kalpojat kā modelis?

—   Reizēm.

—    Saprotu.

Taču Čārlzs nesaprata neko; tiesa, ar acs kaktiņu viņš redzēja vienu no skicēm, kas gulēja uz galda pie durvīm. Kaila sieviete, tas ir, kaila līdz viduklim, uz gurna atbalstījusi amforu. Seja, šķiet, nebija Sāras, bet, raugoties no šāda leņķa, to nevarēja droši pateikt.

—   Vai jūs dzīvojat šeit visu laiku, kopš aizbraucāt no Eksiteras? t

—   Es dzīvoju šeit vienu gadu.

Kaut Čārlzs varētu viņai pajautāt, kā tas noticis — kā viņi abi * 368

iepazinušies? Ar kādiem noteikumiem viņa šeit dzīvo? Čārlzs svārstījās, tad nolika cepuri, spieķi un cimdus uz krēsla pie durvīm. Sāras mati tagad bija redzami visā krāšņumā, tie sniedzās viņai gandrīz līdz viduklim. Sāra šķita sīkāka, nekā Čārlzam bija agrāk licies, trauslāka. Balodis, plivinādams spārnus, nolaidās uz palodzes Sārai priekšā, tad sabijās un aizlidoja prom. Lejā atvērās un aizvērās durvis. Klusas vīriešu balsis, soļi. Viņus šķīra istaba. Viņus šķīra it viss. Klusums kļuva nepanesams.

Čārlzs bija ieradies izraut Sāru no nabadzības, no kāda nožēlojama darba nožēlojamā namā. Pilnā apbruņojumā, gatavs nocirst pūķim galvu— taču glābjamā princese bija pārkāpusi visus noteikumus. Ne važu, ne šņukstu, ne lūdzoši pastieptu roku. Čārlzs jutās kā cilvēks, kurš saposies uz masku balli, bet nokļuvis parastā soirйe

—   Vai viņš zina, ka jūs neesat precējusies?

—   Es uzdodos par atraitni.

Čārlza nākamais jautājums bija gaužām neveikls, taču viņš bija zaudējis jebkādu takta izjūtu.

—   Cik noprotu, viņa sieva ir mirusi?

—   Mirusi. Taču ne viņa sirdī.

—   Viņš nav apprecējies otrreiz?

— Šī māja pieder viņiem abiem ar brāli. — Tad Sāra minēja vēl viena iemītnieka vārdu, it kā uzsvērdama, ka Čārlza vāji slēptās bažas, ņemot vērā šo biezo apdzīvotību, ir nepamatotas. Taču Sāras minētajam vārdam bija tāda reputācija, ka ikvienam cienījamam 186... gadu beigu posma viktoriānim, to izdzirdot, pienācās riebumā novērsties. Sašutumu, ko izraisīja viņa dzeja, publiski pauda Džons Morlijs, viens no tiem godavīriem, kuri piedzimuši par sava laikmeta ruporiem (tas ir, tukšajām fasādēm). Čārlzs atcerējās viņa kodolīgo dzejniekam veltīto apzī¬mējumu — "izvirtušais satīru bandas laureāts". Un pats nama īpašnieks! Vai gan Čārlzs nebija dzirdējis, ka viņš lietojot opiju? Čārlza iztēle uzbūra kaut kādu orģijās ieslīgušu ménagé à quatre — àcinq , ja pieskaita vēl ari meiteni, kura bija uzveduši viņu augšā. Taču Sāras ārienē nekas neliecināja par uz.dzīvi; atsaukšanās uz šo dzejnieku pat vedināja domāt par zināmu naivumu, un kas gan šādā ļaunuma perēklī būtu meklējams pa durvīm saskatītajam populārajam lektoram un kritiķim, kuram, tiesa gan, piemita tieksme uz ekstravaganci, bet kurš citādi bija cienījams, visu apbrīnots vīrs?

Es pārlieku uzsveru Čārlza domu ļaunāko, laikmetīgo, morlejisko pusi; Čārlza labākais "es", kas viņam bija ļāvis toreiz Laimridžas ļaunuma piesātinātajā gaisotnē tūlīt saskatīt Sāras patieso būtību, tagad izmisīgi centās atvairīt aizdomas.

Čārlzs sāka klusā balsī runāt; domās viņš nolādēja savu atturību, šo barjeru, kas neļāva viņam stāstīt par neskaitāmajām vientulības dienām un naktīm, par Sāras garu viņam līdzās, pāri, visapkārt… par asarām un savu nespēju runāt par šīm asarām. Čārlzs pastāstīja par tāvakara notikumiem Eksiterā. Par savu lēmumu, par Sema briesmīgo nodevību.

Čārlzs cerēja, ka Sāra pagriezīsies. Taču viņa joprojām slēpa seju, lūkodamās ārā uz apstādījumiem. Tur rotaļājās bērni. Čārlzs apklusa, tad no mugurpuses piegāja Sārai cieši klāt.

—   Vai tas, ko es saku, jums neko nenozīmē?

—   Tas man nozīmē ārkārtīgi daudz. Tik daudz, ka es…

Čārlzs maigi sacīja: — Lūdzu, turpiniet!

—   Man trūkst vārdu.

Un Sāra atgāja sāņus, it kā nespētu izturēt Čārlza tuvumu. Tikai pie molberta viņa uzdrošinājās pacelt acis.

Viņa nomurmināja: — Es nezinu, ko sacīt.

Taču Sāras balsī nejuta pārdzīvojumu, mostošos pateicību, ko Čārlzs tik izmisīgi gaidīja; bija briesmīgi dzirdēt, ka tajā skan tikai parasts apmulsums.

—   Reiz jūs teicāt, ka mīlot mani! Jūs sniedzāt man vispārliecinošāko pierādījumu, kādu vien sieviete var sniegt… ka tas, kas mūs bija pārņēmis savā varā, ir kaut kas stiprāks par vienkāršu savstarpēju patiku un pievilcību…

—   Es to nenoliedzu.

Čārlza acīs pazibēja aizvainojums un dusmas. Sāra nodūra skatienu. Istabā atkal iestājās klusums, un tagad pret logu pagriezās Čārlzs.

—   Taču jūs esat atradusi jaunu, saistošāku pieķeršanos.

—   Es necerēju jūs vēl kādreiz sastapt.

—   Tā nav atbilde.

—   Es esmu aizliegusi sev gausties par neiespējamo.

—   Ari tā nav…

—   Mister Smitson, es neesmu viņa mīļākā! Ja jūs viņu pazītu, ja jūs zinātu viņa personīgās dzīves traģēdiju… tad jūs ne mirkli nespētu būt tik… — Taču Sāra neizteica līdz galam. Čārlzs bija atļāvies par daudz un tagad stāvēja balti sažņaugtiem pirkstu kauliņiem un sarkaniem vaigiem. Atkal klusums, tad Sāra izlīdzinoši sacīja: — Es tiešām esmu atradusi jaunu pieķeršanos. Taču ne tādā nozīmē, kā jūs to domājat.

—        Tādā gadījumā es nesaprotu, kā lai izskaidro jūsu nepārprotamo apmulsumu, mani atkal ieraugot. — Sāra klusēja. — Kaut gan es ļoti labi varu iztēloties, ka tagad jums ir… daudz jautrāki un interesantāki draugi, nekā es jebkad spētu būt. — Čārlzs steigšus piebilda: — Jūs man liekat runāt tā, ka man pašam pretīgi. — Sāra vēl arvien klusēja. Čārlzs pagriezās pret viņu ar rūgtu smaidu sejā.— Es saprotu, kā tas ir. Tagad es esmu cilvēknīdēja lomā.

Šie patiesie vārdi nāca Čārlzam par labu. Sāra uzmeta viņam žiglu, gandrīz vai rūpju pilnu skatienu. Viņa svārstījās, tad izlēma.

—    Es negribēju jūs sāpināt. Es gribēju tikai labāko. Tiesa, es ļauni izmantoju jūsu uzticību, jūsu cēlsirdību, jā, es kāros jums kaklā, uzmācos jums, labi zinādama, ka jums ir citas saistības. Es biju kā apsēsta. Es to tā īsti aptvēru tikai todien Eksiterā. Viss ļaunākais, ko jūs toreiz par mani domājāt, bija tīra patiesība. — Sāra uz bridi apklusa. Čārlzs gaidīja. — Vēlāk es savām acīm dabūju noraudzīties, kā mākslinieks iznīcina darbu, kurš amatierim liktos gluži nevainojams. Reiz es mēģināju protestēt. Man atbildēja, ka, ja mākslinieks neesot pats sev visbargākais soģis, tad viņš neesot cienīgs saukties par māslinieku. Manuprāt, tas ir pareizi. Manuprāt, es darīju pareizi, iznīcinādama to, kas bija sācies starp mums. Tas bija neīsti, tas…

—   Tikai ne manas vainas pēc.

—   Nē, ne jūsu vainas pēc. — Sāra brīdi klusēja, tad turpināja maigākā tonī: — Mister Smitson, nesen es atradu kādu mistera Raskina izteicienu. Viņš raksta par uztveres nekonsekvenci. Misters Raskins uzskata, ka dabisko mūsos ir sagandējis mākslotais, tīro — netīrais. Manuprāt, tieši tas notika ar mums pirms diviem gadiem. — Sāra piebilda klusākā balsī: — Un es pārlieku labi zinu, kura bija mana daļa.

Čārlzs atkal izjuta Sāras neparasto pārliecību — ka intelektuālā ziņā viņi abi ir vienlīdzīgi. Čārlzs saprata arī to, kas viņos abos vienmēr bijis pretrunā: viņa izteiksmes ārišķīgums— visnožēlojamāk redzams tajā mīlestības vēstulē, ko Sāra tā arī nesaņēma,— un viņas izteiksmes tiešums. Divas valodas: no vienas puses, tukšums un muļķīga paškontrole — Sāra tikko bija to noteikusi — uztveres samākslotība —, no otras puses, domu un spriedumu kodolīgums un tiešums, tāpat kā vienkārša titullapa pret kādu, sacīsim, Noela Hamfrija darinājumu, visu vienās spirālēs, ornamentos, tukšumu maskējošās rokoko briesmeklībās. Lūk, kas patiesībā bija viņu nesaskaņas īstais cēlonis, kaut ari Sāra savā laipnībā — vai ari ilgodamās ātrāk tikt no viņa vaļā — to noklusēja.

—    Vai drīkstu izvērst jūsu metaforu? Vai tas, ko jūs dēvējat par dabisku un nesamākslotu uztveri, nav atgūstams — atjaunojams?

—    Manuprāt, nav.

Tomēr, sacīdama šos vārdus, Sāra neuzdrīkstējās paskatīties uz Čārlzu.

—   Es biju četrtūkstoš jūdžu attālumā no šejienes, kad mani sasniedza ziņa par jūsu atrašanu. Tas bija pirms mēneša. Kopš tā laika nav pagājusi neviena stunda, kad es nebūtu domājis par šo mūsu sarunu. Jūs… jūs nevarat atbildēt man ar salīdzinājumiem, lai arī cik trāpīgiem, no mākslas pasaules.

—   Es tos attiecinu arī uz dzīvi.

—   Tādā gadījumā iznāk, ka jūs nekad neesat mani mīlējusi.

—   To es neteiktu.

Sāra bija novērsusies. Čārlzs atkal piegāja viņai klāt.

—    Bet jums jāsaka! Jums jāsaka: es rīkojos gaužām ļaunprātīgi, es nekad neesmu saskatījusi viņā neko citu kā vien ieroci, ko izmantot saviem mērķiem un pēc tam aizmest. Jo šobrīd man ir gluži vienalga, ka viņš joprojām mīl mani, ka visos savos ceļojumos viņš nav atradis sievieti, ar ko varētu mani aizstāt, ka bez manis viņš ir rēgs, ēna, puscilvēks… — Sāra bija nodūrusi galvu. Čārlzs klusināja balsi. — Jums jāsaka: man vienalga, ka viņa noziegums bija tikai pāris šaubu stundu, man vienalga, ka viņš to izpircis, upurēdams savu godīgo vārdu, savu… tam jau nav nekādas nozīmes, es simtkārt upurētu visu, kas man pieder, ja vien drīkstētu cerēt… mīļā Sāra, es…

Čārlzs bija nonācis bīstami tuvu asarām. Viņš pasniedzās pēc Sāras pleca, aizskāra to, bet tikko manāms spriegums Sāras stājā lika viņa rokai tūdaļ atslīgt atpakaļ.

—   Jums tiešām ir cits.

—   Jā. Man ir cits.

Čārlzs uzmeta Sāras novērstajai sejai niknu skatienu, dziļi ievilka elpu un devās uz durvīm.

—   Lūdzu, pagaidiet! Man jums vēl kas sakāms.

—   Galveno jūs jau esat pateikusi.

—   Cits nav tas, ko jūs iedomājaties.

Sāras balss bija tā pārvērtusies, kļuvusi tik spēcīga, ka Čārlza roka, kura bija sniegusies pēc cepures, sastinga pusceļā. Viņš atskatījās uz Sāru. Čārlzs ieraudzīja pretrunu plosītu būtni: agrāko noraidošo un otru, kura lūdzās, lai viņu uzklausa. Čārlzs lūkojās grīdā.

—     Man tiešām ir cits tādā nozīmē, kā jūs domājat. Viņš ir… mākslinieks, kuru esmu šeit iepazinusi. Viņš vēlas mani precēt. Es apbrīnoju viņu, es cienu viņu gan kā cilvēku, gan kā mākslinieku. Bet es nemūžam viņu neprecēšu. Ja man šobrīd būtu jāizšķiras starp misteru… starp viņu un jums, tad jums nevajadzētu aiziet no šīs mājas nelaimīgam. Lūdzu, ticiet man! — Sāra pienāca Čārlzam nedaudz tuvāk, viņas acis tik cieši lūkojās Čārlzā, ka Čārlzam nācās noticēt. Viņš atkal skatījās grīdā. — Jūsu abu sāncense esmu es pati. Es ne ar vienu negribu precēties. Es negribu precēties tāpēc, ka… pirmkārt, savas pagātnes pēc, kura ir pieradinājusi mani pie vientulības. Agrāk man vienmēr šķita, ka es to ienīstu. Tagad es dzīvoju pasaulē, kur izvairīties no vientulības ir gaužām viegli. Bet es esmu iemācījusies to novērtēt. Es ne ar vienu nevēlos dalīties savā personiskajā dzīvē. Es gribu būt es pati, nevis ko no manis laulībā gaidītu vīrs, lai arī cik laipns, lai arī cik gādīgs.

—   Un otrs iemesls?

—     Otrs iemesls ir mana tagadne. Es necerēju, ka jebkad būšu laimīga. Tomēr savā pašreizējā stāvoklī es jūtos laimīga. Man ir radošs, patīkams darbs — tik patīkams, ka es to vairs neuztveru kā darbu. Es ik dienas drīkstu piedalīties ģēniju sarunās. Tādiem vīriem ir savi trūkumi. Savi netikumi. Taču ne tādi, kādus viņiem piedēvē pasaule. Cilvēkus, kurus esmu šeit sastapusi, vieno cildeni pūliņi, cēli mērķi — agrāk es nemaz nezināju, ka tādi šai pasaulē iespējami. — Sāra pagriezās pret molbertu. — Mister Smitson, es esmu laimīga, beidzot es esmu nokļuvusi tur — vismaz tā man šķiet —, kur esmu piederīga. Es to saku gaužām pazemīgi. Es pati neesmu ģēnijs, es nespēju neko vairāk, kā vien ļoti pieticīgi un bikli palīdzēt ģēnijiem. Jūs droši vien domājat, ka man ir ļoti veicies. Neviens to nezina labāk par mani. Taču, manuprāt, es esmu savas veiksmes parādniece. Man neklājas meklēt veiksmi citur. Man jādomā par to kā par likteņa velti, ko nedrīkstu izniekot. — Sāra atkal apklusa, tad uzlūkoja Čārlzu. — Varat domāt par mani, ko gribat, taču es nespēju vēlēties, lai manā pašreizējā dzīvē kaut kas mainītos. Pat tad ne, ja mani lūdz cilvēks, kuru cienu, kurš aizkustina mani vairāk, nekā atļaujos izrādīt, no kura neesmu pelnījusi tādas augstsirdības un uzticības jūtas. — Sāra nolaida acis. — Un kuru es lūdzu mani saprast.

Vairākkārt Čārlzam gribējās pārtraukt šo monologu. Visi šie apgalvojumi viņam šķita ķecerība, tomēr kaut kur dziļi dvēselē apbrīna pret ķeceri pieauga. Sāra bija citāda, vairāk kā jebkad agrāk citāda nekā pārējās sievietes. Čārlzs redzēja, ka Londona, Sāras jaunais dzīvesveids viņu smalki pārveidojuši, uzlabojot valodu un izrunu, noslīpējot intuīciju, padziļinot uztveres spējas, agrākās nedrošības vietā sniedzot stabilu pamatu zem kājām, jaunu dzīves pamatnostādni un apziņu par pašas vietu tajā. Sāras košās drēbes sākumā bija Čārlzu maldinājušas. Tagad viņš atskārta, ka tās nav nekas cits kā Sāras jauniegūtās pašapziņas un pašpārliecības izpausme; ārišķības viņai vairs nebija nepieciešamas. Čārlzs to saprata, tomēr negribēja pieņemt. Viņš panācās atpakaļ, nedaudz tuvāk istabas vidum.

—    Bet jūs taču nevarat noliegt mērķi, kādam sieviete radīta šai pasaulē. Un kā dēļ? Man nav nekas pret misteru… — Čārlzs pamāja uz molbertu ar gleznu, — un viņa līdzgaitniekiem. Bet jūs taču nevarat kalpošanu viņiem stādīt augstāk par dabas likumu. — Čārlzs centās runāt pārliecinoši. — Arī es esmu mainījies. Es esmu daudz ko uzzinājis par sevi, par to, kas agrāk manī bija neīsts. Es neizvirzu jums nekādus noteikumus. Visu, kas dārgs mis Sārai Vudrafai, var paturēt arī misis Smitsone. Es netaisos aizliegt jums jūsu jauno pasauli vai jūsu neizsīkstošo prieku par to. Es vienkārši piedāvāju paplašināt jūsu pašreizējās laimes apvāršņus.

Sāra piegāja pie loga, bet Čārlzs pārvietojās pie molberta, nenolaizdams no viņas acis. Sāra pagriezās ieslīpi pret Čārlzu.

—  Jūs nesaprotat. Tā nav jūsu vaina. Jūs esat ļoti laipns. Bet mani jau nevar saprast.

—   Neaizmirstiet, ka jūs man esat to teikusi jau agrāk. Man tā vien šķiet, ka jums tā kļūst par godalietu — palikt nesaprastai.

—    Es gribēju teikt, ka ari es pati sevi nesaprotu. Un es nevaru izskaidrot— kāpēc, bet es ticu, ka no šīs nesapratnes atkarīga mana laime.

Par spīti visam, Čārlzs pasmaidīja. — Tas taču ir absurds! Jūs atraidāt manu bildinājumu tikai tāpēc, ka es varētu palīdzēt jums izprast pašai sevi.

—  Es atraidu jūs tāpat kā visus pārējos, jo jūs nespējat apjēgt, ka man tas nav nekāds absurds.

Sāra atkal bija uzgriezusi Čārlzam muguru; viņam atausa cerību stariņš, redzot, kā Sāra pieduras vēdlodziņam — nervozi kā iespītējies bērns.

—   Tā jūs no manis vaļā netiksiet! Manis pēc varat saglabāt savu noslēpumainību. Es solos izturēties pret to ar bijību.

—   Ne jau no jums es baidos, bet no jūsu mīlestības. Es pārāk labi zinu, ka mīlestībai nav bijības.

Čārlzs jutās tā, it kā kaut kādas muļķīgas juridiskas formalitātes pēc viņam tiktu atņemts mantojums, it kā viņa saprātīgais nolūks būtu kritis par upuri nesaprātīgam likumam. Taču Sāra negrib pakļauties saprāta loģikai; varbūt viņa izrādīsies pieejamāka jūtām? Čārlzs vēl šaubījās, tad piegāja viņai tuvāk.

—   Vai jūs bieži domājāt par mani, kamēr es biju prom?

Tagad Sāra uzlūkoja Čārlzu gandrīz vai garlaikoti, it kā būtu paredzējusi šo jauno uzbrukumu un justos atvieglota, ka tas beidzot sācies. Viņa novērsās un raudzījās pāri dārziem ēku jumtos.

—    Sākumā es par jums domāju ļoti daudz. Ari pēc pusgada, kad pirmo reizi ieraudzīju vienu no jūsu sludinājumiem…

—   Tātad jūs zinājāt!

Taču Sāra nepielūdzami turpināja: — Kurš piespieda mani mainīt dzīvesvietu un uzvārdu. Es ievācu informāciju. Tad ari uzzināju — bet ne agrāk —, ka jūs neesat apprecējies ar mis Frīmenu.

Piecas ilgas sekundes Čārlzs stāvēja, sastindzis un neticēdams savām ausīm, tad Sāra uzmeta viņam ašu skatienu. Čārlzam šķita, ka šai skatienā pavīd triumfs, visu laiku turēts rezervē — vēl ļaunāk, viņa bija speciāli nogaidījusi un izspēlējusi to īstajā brīdī, lai pilnā mērā izbaudītu tā iedarbību. Sāra mierīgi pagāja sāņus, un šis miers, šī nepārprotamā vienaldzība šķita vēl drausmīgāki nekā pati kustība. Čārlzs pavadīja Sāru ar acīm. Un var būt, ka viņš beidzot sāka saprast viņas noslēpumu. Te iezīmējās kāda baismīga novirze cilvēces dzimumattiecību likteņa līnijā; Čārlzs bija ne vairāk kā ierindnieks, bandinieks varenā kaujā, un, tāpat kā visās kaujās, cīņa šeit risinājās ne jau par mīlestību, bet par īpašuma tiesībām un teritoriju. Čārlzs redzēja dziļāk: īstais iemesls bija nejau tas, ka Sāra ienīstu vīriešus, ka viņa principā nicinātu Čārlzu vairāk nekā citus vīriešus; Sāras manevri vienkārši bija viņas cīņas veida sastāvdaļa, līdzeklis lielāka mērķa sasniegšanai. Čārlzs redzēja vēl dziļāk: Sāras iedomātā pašreizējā laime bija vēl vieni meli. Dziļi dvēselē Sāra joprojām cieta tāpat kā agrāk, un tieši tas bija noslēpums, kuru viņa patiesi baidījās Čārlzam atklāt.

Iestājās klusums. — Tādā gadījumā jūs esat ne tikai izpostījusi manu dzīvi. Jūs esat darījusi to ar baudu.

—    Es jau zināju, ka mūsu sastapšanās ne pie kā laba nenovedīs.

: — Man liekas, jūs melojat. Manuprāt, jūs tīksminājāties par manu nelaimi. Un man šķiet, ka jūs pati esat atrakstījusi to vēstuli manam advokātam. — Sžķa asi palūkojās Čārlzā, to noliegdama, taču Čārlzs atvairīja viņas skatienu ar vēsu grimasi. — Jūs aizmirstat, ka es jau zinu, esmu izbaudījis uz savas ādas, kāda lieliska aktrise jūs spējat būt, ja vien tas ir jūsu interesēs! Tagad es beidzot saprotu, kāpēc esmu aicināts saņemt coup de grāceK Jūs esat atradusi jaunu upuri. Un gribat vēl pēdējo reizi veldzēt pie manis savu nesātīgo un nesievišķīgo naidu pret manu dzimumu… lai pēc tam padzītu mani.

—   Jūs pārprotat.

Taču Sāra to sacīja pārlieku mierīgi, it kā Čārlza pārmetumi viņu neskartu, pat sagādātu viņai slepenu perversu apmierinājumu. Čārlzs rūgti papurināja galvu.

—   Nē. Ir tā, kā es saku. Jūs ne vien ietriecāt man dunci krūtīs, jūs vēl tīksminājāties, grozīdama to manā brūcē.— Tagad Sāra stāvēja, it kā pret pašas gribu lūkodamās Čārlzā, kā hipnotizēta, kā nekaunīga noziedzniece, gaidīdama spriedumu. Un Čārlzs to pasludināja: — Pienāks diena, kad jums nāksies atbildēt par to, ko esat man nodarījusi. Un, ja vien ir Dievs debesīs, jums nemūžam netiks piedots.

Melodramatiski vārdi; tomēr vārdi reizēm nozīmē vēl mazāk nekā jūtas, ko tie pauž, — un šie nāca no pašas dvēseles un izmisuma dziļumiem. Tajos skanēja nevis melodrāma, bet traģēdija. Sāra ilgi lūkojās Čārlzā; kaut kas no negantā niknuma, kas plosīja Čārlza dvēseli, atspoguļojās viņa acīs. Sāra spēji nokāra galvu.

Čārlzs kavējās vēl pēdējo sekundi; viņa seja šķita kā pārslogots aizsprosts — tik milzīgs bija lāstu smagums, kas lauztin lauzās uz āru. Tad — tikpat pēkšņi, kā Sāras sejā bija parādījusies vainas izteiksme, — Čārlzs sakoda zobus, apgriezās uz papēža un enerģiskiem soļiem devās uz durvīm.

Ar vienu roku pieturēdama brunčus, Sāra metās viņam pakaļ. Izdzirdējis troksni, Čārlzs apcirtās apkārt; vienu mirkli viņa šķita apjukusi. Taču, iekams Čārlzs paguva spert kaut soli tālāk, Sāra jau bija aizsteigusies viņam garām un nostājusies pie durvīm. Izeja nu bija aizsprostota.

—   Es nevaru ļaut jums aiziet šādā pārliecībā!

Sāras krūtis cilājās, it kā viņai trūktu elpas; viņas acis bija kā piekaltas Čārlza acīm, it kā, cenzdamās aizturēt Čārlzu, viņa paļautos tikai uz sava skatiena spēku. Čārlzs nikni pacēla roku, bet Sāra atkal ierunājās:

—    Šai mājā mīt kāda persona, kura pazīst mani, saprot mani labāk nekā jebkurš cits visā pasaulē. Viņa vēlas jūs satikt. Lūdzu, neliedziet viņai šo iespēju! Viņa izskaidros… manu īsto dabu daudz labāk nekā es pati. Viņa apliecinās, ka mana izturēšanās pret jums nav tik ļauna, kā jūs iedomājaties.

Čārlza acis šķīla dusmu zibeņus pret Sāru, it kā aizsprosts nu būtu sagruvis. Ar acīm redzamu piepūli viņš centās savaldīties, apslāpēt liesmas, atgūt ledaino izteiksmi — un veiksmīgi!

—   Es esmu pārsteigts, ka, pēc jūsu domām, kāda svešiniece varētu attaisnot jūsu rīcību manās acīs. Un tagad…

—   Viņa gaida. Viņa zina, ka jūs esat šeit.

—    Man tas gluži vienalga, kaut ari viņa būtu pati karaliene. Es negribu viņu redzēt.

—   Es atstāšu jūs vienus.

Sāras vaigi bija pietvīkuši koši sarkani, gandrīz tikpat koši kā Čārlzam. Pirmo un pēdējo reizi mūžā Čārlzs juta kārdinājumu pielietot fizisku spēku pret vājā dzimuma pārstāvi.

—   Laidiet mani!

Taču viņa papurināja galvu. Vārdi bija kļuvuši lieki; tagad visu izšķīra griba. Sāras rīcībā jautās milzīgs spēks, gandriz vai traģika, un tomēr viņas acīm pārslīdēja dīvaina ēna — kaut kas bija mainījies, starp viņiem nemanāmi plūda citas pasaules vēsmas. Sāra vēroja Čārlzu, it kā apzinādamās, ka piespiedusi viņu pie sienas, — nedaudz nobažījusies, nebūdama pārliecināta, ko viņš iesāks, tomēr bez naida. Gandrīz tā, it kā zem ārējās čaulas nebūtu nekā vairāk par ziņkāri — ar ko gan beigsies šis eksperiments? Kaut kas Čārlzā aizlūza. Viņš nodūra acis. Par spīti niknumam, Čārlzs joprojām apzinājās, ka mīl Sāru, ka viņa ir vienīgā būtne, ar kuras zaudējumu viņš nemūžam nespēs samierināties. Čārlzs uzrunāja zeltīto sprādzi:

—   Kā man tas jāsaprot?

—   Tā, kā cits, ne tik cienījams džentlmenis jūsu vietā jau sen būtu sapratis.

Čārlzs meklēja atbildi Sāras acīs. Vai tajās nepavīdēja kaut visniecīgākais smaids? Nē, kur nu! Nepavīdēja. Sāra vēl mirkli noraudzījās Čārlzā ar savām neizdibināmajām acīm, tad atgāja no durvīm un pāri istabai devās pie kamīna, lai parautu zvana auklu. Čārlzu nekas vairs nekavēja, taču viņš stāvēja nekustīgs, skatīdamies uz Sāru. "Kā ne tik cienījams džentlmenis…" Kāda jauna neģēlība sagaidāma šoreiz? Cita sieviete, kura pazīstot un saprotot Sāru labāk nekā… Šis naids pret vīriešiem… Šī māja, kurā mitinās… Čārlzs neuzdrīkstējās atzīties, kas. Sāra parāva misiņa rokturi un atkal tuvojās Čārlzam.

—    Viņa tūdaļ nāks. — Sāra atvēra durvis, ieslīpi nolūkojās Čārlzā. — Lūdzu, uzklausiet, kas viņai sakāms… un izturieties ar viņas stāvoklim un vecumam atbilstošu cieņu!

Un prom viņa bija. Taču ar šiem pēdējiem vārdiem Sāra bija devusi būtisko pavedienu. Čārlzs uzreiz nojauta, ko viņam lemts satikt. Sāras darba devēja māsu, dzejnieci (es vairs ilgāk neslēpšu vārdus) mis Kristīni Roseti. Nu protams! Vai gan viņas dzejoļu grāmatās — tajās retajās reizēs, kad Čārlzs tās pāršķirstīja, — nebija jaušams kaut kāds neizprotams misticisms? Kaislīga maldīšanās tumsā, pārlieku sevī vērsts un sievišķīgi samezglots prāts — pavisam godīgi runājot, diezgan nejēdzīgi samežģīts uz cilvēciskās un dievišķās mīlas robežām?

Čārlzs piegāja pie durvīm un atvēra tās. Sāra bija sasniegusi citas durvis kāpņu laukumiņa tālākajā galā un grasījās nozust aiz tām. Viņa atskatījās, un Čārlzs pavēra muti jautājumam. Taču lejā atskanēja kluss troksnītis. Kāds kāpa augšup pa kāpnēm. Sāra pacēla pirkstu pie lūpām un ieslīdēja istabā.

Čārlzs brīdi svārstījās, tad atgriezās darbnīcā un piegāja pie loga. Tagad viņš saprata, kas vainojams Sāras dzīves filozofijā — viņa, kuru Punch reiz bija nodēvējis par "asaraino mūķeni, prerafaelītu brālības histērisko vecmeitu". Kā Čārlzs tagad vēlējās, kaut nebūtu te iekūlies! Kaut viņš būtu painteresējies tuvāk, iekams ieķēpājās šajā nejēdzīgajā situācijā! Bet te nu viņš bija— un pēkšņi Čārlzs ne bez ļauna prieka nosprieda, ka viss nebūt nenotiks pēc dzejnieces kundzes prāta. Viņai Čārlzs varbūt nav nekas vairāk kā smilšu graudiņš starp neskaitāmiem miljoniem, parasta nezāle eksotiskā dārzā…

Skaņa! Čārlzs pagriezās, savilcis akmenscietu seju. Taču nācēja bija nevis mis Roseti, bet meitene, kura bija uzveduši Čārlzu augšā, — un viņa nesa rokās mazu bērniņu. Šķita, ka, ieraudzījusi plati atvērtās durvis, meitene vienkārši iegriezusies šeit pa ceļam uz bērnistabu. Viņa šķita izbrīnījusies, redzēdama Čārlzu vienu.

—   Vai misis Rafvuda izgājusi?

—   Viņa sacīja… kāda dāma vēloties parunāties ar mani divatā. Misis Rafvuda viņai piezvanīja.

Meitene pamāja ar galvu. — Saprotu.

Taču nemaz nesteidzās projām, kā Čārlzs bija gaidījis, bet ienāca vēl dziļāk istabā un nolika bērnu uz paklāja pie molberta. Meitene iebāza roku priekšauta kabatā un izvilka lupatu lelli, tad uz bridi pieliecās, it kā gribēdama pārliecināties, ka bērnam nekā netrūkst. Tad, nebilzdama ne vārda, izslējās un graciozā gaitā devās uz durvīm. Čārlzs visu laiku stāvēja — ar mazliet aizvainotu, mazliet apjukušu ģīmi.

—   Es ceru, ka šī dāma ieradīsies drīz?

Meitene pagriezās. Viņas lūpās rotājās viegls smaids. Tad viņa uzlūkoja bērnu uz paklāja.

—   Viņa ir atnākusi.

Kad durvis aizvērās, vismaz sekundes desmit Čārlzs neatņemdamies skatījās. Tā bija meitenīte ar tumšiem matiem un tuklām roķelēm; nedaudz par lielu, lai būtu nosaucama par zīdaini. Viņa šķita pēkšņi atskārtusi, ka Čārlzs ir dzīvs. Izdvesdama nesaprotamu skaņu, viņa sniedza lelli augšup. Čārlzam likās, ka apaļajā sejiņā atplaukuši divi nopietni, pelēki īrisi, zināmas biklas šaubas, neziņa, kas viņš tāds… Pēc mirkļa Čārlzs notupās ceļos uz paklāja meitenītes priekšā un palīdzēja viņai piecelties uz nedrošajām kājelēm, rūpīgi aplūkodams mazo sejiņu kā arheologs, kurš tikko atklājis sen pazaudēta rokraksta pirmo fragmentu. Meitenītes izturēšanās pauda nepārprotamu neapmierinātību ar šādu pētīšanu. Čārlzs steigšus sāka taustīties pēc pulksteņa, kas reiz jau bija izpestījis viņu no līdzīgas ķezas. Pulkstenis atkal atstāja tikpat labu iespaidu; pēc brīža bērns vairs nepretojās un Čārlzs varēja viņu pacelt un aiznest līdz krēslam pie loga. Meitenīte sēdēja Čārlzam klēpī, visu uzmanību veltīdama sudraba rotaļlietai, bet Čārlzs veltīja visu uzmanību meitenītes sejai, rokām, katrai viņas collai.

Un ikvienam vārdam, kas tika pateikts šajā istabā. Valoda ir kā zīda pavediens; tik daudz kas atkarīgs no leņķa, kādā uz to raugās.

Čārlzs dzirdēja, ka klusi atveras durvis. Taču nepievērsa tam uzmanību. Pēc brīža kāda roka nolaidās uz augstās krēsla atzveltnes. Čārlzs nebilda ne vārda, klusēja rokas īpašniece, tāpat ari meitenīte, aizrāvusies ar pulksteni. Kādā tālā namā iesācēja — dāma, kurai brīva laika acīmredzot bija vairāk nekā dotību, jo izpildījums bija drausmīgs, laime vēl, ka to klusināja lielais attālums, — sāka spēlēt klavieres: Šopēna mazurka sijājās cauri sienām, koku lapām un saules stariem. Vienīgi šī saraustītā melodija liecināja par kustību. Citādi bija noticis neiespējamais: laiks apstājies, vēsture pārvērtusies dzīvā fotogrāfijā.

Taču meitenītei kļuva garlaicīgi un viņa sniedzās pretim māmiņas rokām. Meitenīti pacēla gaisā, pašūpoja, tad aiznesa dažus soļus nostāk. Čārlzs vēl ilgi raudzījās ārā pa logu. Tad piecēlās, uzlūkoja Sāru un viņas nešļavu. Sāras acis joprojām bija nopietnas, taču viņa rāmi smaidīja. Tagad viņa ķircināja Čārlzu. Taču šādas ķircināšanas dēļ viņš būtu bijis ar mieru veikt pat četrus miljonus jūdžu.

Meitenīte sniedzās pretim grīdai, kur bija ieraudzījusi savu lelli. Sāra veikli pieliecās, pacēla lelli un atdeva bērnam. īsu mirkli Sāra vēroja viņai pie pleca pieglaudušās meitenītes sajūsmu par rotaļlietu, tad viņas skatiens nolaidās pie Čārlza kājām. Sāra nespēja lūkoties viņam acīs.

—   Kā viņu sauc?

—   Lalāga. — Sāra to izrunāja, uzsverot pirmo zilbi, ar cietu "g". Viņa joprojām nespēja pacelt acis. — Kādu dienu misters Roseti uzrunāja mani uz ielas. Viņš bija mani slepus vērojis. Viņš lūdza, lai es atļaujot viņam sevi zīmēt. Meitiņa tad vēl nebija piedzimusi. Misters Roseti, uzzinājis par maniem apstākļiem, izturējās ļoti laipni. Viņš pats ierosināja šo vārdu. Viņš ir Lalāgas krusttēvs. — Sāra nomurmināja: — Tas ir dīvaini. Es zinu.

Neapšaubāmi dīvainas bija Čārlza izjūtas, un visdīvainākais likās tas, ka viņš šādā brīdī runā kaut ko pašreizējos apstākļos gluži nebūtisku; viņa kuģis uzskrējis sēklī, bet viņš vēl prāto, kādu materiālu labāk izmantot kajītes polsterēšanai. Tomēr, kaut ari apstulbis, Čārlzs dzirdēja sevi sakām:

—   Tas ir no grieķu valodas. No lalageo — urdzēt kā strautiņam.

Sāra pamāja, it kā kautri pateikdamās par šo etimoloģisko skaidrojumu. Čārlzs joprojām lūkojās Sārā, kuģa mastiem brikšķot, slīcēju kliedzieniem atbalsojoties iztēlē. Kaut ko tādu viņš tai nemūžam nepiedos.

Viņš izdzirdēja Sāras čukstu: — Vai tev patīk?

—   Man… — Čārlzs izstomīja, — jā, tas ir jauks vārds.

Sāra atkal nodūra galvu. Čārlzs nespēja pakustēties, nespēja atbrīvoties no briesmīgā jautājuma, kā raudzīdamies nogruvumā, no kura tikko paglābies, raudzīdamies briesmās — šai elementā, ko mentalitāte tik bieži neņem vērā, atraida kā blēņas; tagad briesmas bija iemiesojušās šajā stāvā, šajos divos stāvos Čārlza priekšā. Sāras acis joprojām raudzījās lejup, tumšu plakstiņu aizsegtas. Tomēr Čārlzs redzēja vai nojauta tajās asaras un pret paša gribu spēra dažus soļus Sārai pretim. Tad viņš atkal apstājās. Viņš nespēja, viņš nespēja… vārdi, kaut arī klusi, izlauzās Čārlzam no krūtīm:

—   Bet kādēļ? Kādēļ? Un ja nu es nekad…

Sāras galva noslīga vēl zemāk. Čārlzs tik tikko sadzirdēja viņas atbildi:

—   Tā vajadzēja.

Un Čārlzs saprata — viss bija Dieva rokā, Viņa spējā piedot. Tomēr Čārlzs joprojām lūkojās lejup uz Sāras novērsto seju.

—   Un visi tie nežēlīgie vārdi, kurus tu sacīji… kurus tu piespiedi mani sacīt? t

—   Tie bija jāpasaka.

Beidzot Sāra palūkojās Čārlzam sejā. Viņas acis bija pilnas asaru un skatiens neizturami atklāts. Ikviens no mums pāris reižu mūžā ticis šādi uzlūkots, lūkojies šādi: kad pasaules zūd, pagātnes gaist; kad, visnežēlīgākās vajadzības spiesti, mēs atskārstam: mūžības klints nekad nevar būt nekas cits kā vien mīlestība — tepat uz vietas, šo divu roku satvērienā, šai mēmajā klusumā, kad galva pieglaužas pie galvas; pēc mirkļa, kas aizritējis kā mūžība, Čārlzs pārtrauc šo klusumu, kaut gan viņa jautājums ir drīzāk dvesma nekā skaņa:

—   Vai es kādreiz iemācīšos saprast tavas mīklas?

Galva pie viņa krūtīm trīs mēmā kaislē. Ilgs mirklis. Lūpas iespiežas kastaņbrūnajos matos. Tālajā namā mītošā nemākule, acīmredzot sirdsapziņas pārmetumu (vai ari nabaga Šopēna iztramdītā gara) mocīta, pārtrauc spēlēt. Un Lalāga, it kā svētīgais klusums viņu būtu rosinājis domāt par mūzikas estētiku un pēc tam iebukņīt Čārlza noliekto vaigu ar lupatu lelli, atgādina tēvam — un ir jau ari pēdējais laiks —, ka tūkstoš vijoļu bez sitamajiem instrumentiem drīz vien sāk šķebināt.

Evolūcija gluži vienkārši ir process, kurā gadījums (nejaušas mutācijas nukleīnskābes spirālē, ko izraisījis dabiskais starojums) sadarbībā ar dabas likumiem rada dzīvības formas, kurām aizvien vairāk un vairāk izredžu izdzīvot.

SEŠDESMITPIRMĀ NODAĻA

marttns gārdiners. "Divdabīgais Visums" (1967)

Patiesa dievbijība nozīmē— rīkoties atbilstoši savām zināšanām.

METJŪ ARNOLDS. "Piezīmju grāmatiņas" (1868)

Tas ir laika gaitā nostiprinājies romānistu aroda likums— grāmatas beigās nekad neiesaistīt darbībā jaunas personas, ja nu tikai pavisam nenozīmīgas. Es ceru, ka Lalāgu man piedos, taču šī ārkārtīgi svarīgā izskata persona, kas pēdējā ainā stāv, atspiedusies pret krastmalas margām iepretim Čeinvokas 16. namam, kur mitinājās misters Dante Gabriels Roseti (viņš nomira no nāvējošas hlorāla, nevis opija devas), pirmajā acu uzmetienā var šķist rupjš noteikumu pārkāpums. Es neesmu viņu te aicinājis, bet šis tips jau neparko neliksies mierā, iekams nebūs nostājies rampas gaismā; viņš ceļo vai nu pirmajā klasē, vai nemaz, viņš atzīst tikai vienu kārtas skaitli — "pirmais", īsi sakot, viņam ir pirmklasīgi plāni, un, tā kā man netīk iejaukties dabas norisēs (pat visnevēlamākajās ne), šoreiz viņš te parādās, paša vārdiem runājot, tāds, kāds nu ir. Es neiztirzāšu aplinkus izteikto mājienu — ka iepriekš viņš parādījies tāds, kāds nav, tātafd patiesībā nemaz nav jauna persona, taču varat man ticēt, ka, par spīti iespaidīgajai ārienei, šis tips ir gaužām nenozīmīga figūra — tik sīka kā gamma staru daļiņa.

Tāds, kāds nu ir… ne sevišķi patīkams. Agrāk tik kuplā patriarha bārda apcirpta pēc kaut kādas ākstīgas franču modes. Apģērbā, bagātīgi izšūtajā vasaras vestē, pirkstos samauktajos trīs gredzenos, garajā cigārā ar dzintara iemuti, spieķī ar malahīta rokturi jaušama izteikta bezgaumība. Tā vien šķiet, ka viņš atmetis sprediķošanu un pievērsies operai — un jaunajā darbības laukā guvis daudz labākus panākumus nekā agrākajā. īsi sakot, viņā ir kaut kas no veiksmīga impresārija.

Un tagad, nevērīgi atbalstījies pret margām, viņš ar gredzenoto rādītājpirkstu un vidējo pirkstu viegli saspiež degungalu. Rodas iespaids, ka viņš tik tikko valda smieklus. Viņš palūkojas atpakaļ uz mistera Roseti namu, turklāt gandrīz vai ar īpašnieka sejas izteiksmi, it kā tas būtu kāds jauns teātris, ko viņš tikko nopircis un nešaubās, ka spēs piepildīt ar publiku. Šai ziņā viņš nemaz nav mainījies, viņš nepārprotami uzskata pasauli par savu kabatu, kurā var izrīkoties, kā vien patīk.

Beidzot bārdainis izslējās. Flвnerie[40] celsijā ir bijusi tikai patīkama starpspēle, bet nu viņu gaida nopietnāks darbiņš. Viņš izvelk pulksteni, Bregē firmas ražojumu, un aiz otras zelta ķēdes — milzīgu saišķi, kurā sameklē mazu atslēdziņu. Viņš mazliet pieregulē laikrādi. Šķiet, ka tas par stundas ceturksni aizsteidzies uz priekšu — dīvaini, jo šis instruments tapis visizcilākā pulksteņmeistara darbnīcā. Divkārt dīvaini, jo tuvumā nav manāms neviens cits pulkstenis, pēc kura bārdainis varētu konstatēt, ka viņējais nerāda pareizi. Taču iemeslu nav grūti uzminēt. Viņš negodīgā kārtā nodrošinās ar aizbildinājumu, jo grasās nokavēt nākamo satikšanos. Ir tādi dižmaņi, kuri nekādi nespēj pārdzīvot, ja viņos atrod kaut vai visniecīgāko trūkumu.

Bārdainis valdonīgi pamāj ar spieķi vaļējai karietei, kas gaida kādus simt jardus tālāk. Kariete līgani pieripo ietves malā. Sulainis nolec lejā un atver durtiņas. Impresārijs iekāpj, apsēžas, pašapzinīgi atlaižas sarkanajā ādas sēdeklī, strupi atraida saviem iniciāļiem rotāto segu, ar ko sulainis grasās apsegt viņam kājas. Sulainis aizver durtiņas, paklanās, tad pievienojas otram kalpotājam uz bukas. Atskan komanda, kučieris ar pātagas kātu pieskaras cepurei.

Un kariete ātri aizripo projām.

—   Nē. Ir tā, kā es saku. Jūs ne vien ietriecāt man dunci krūtis, jūs vēl tīksminājāties, grozīdama to manā brūcē. — Tagad Sāra stāvēja, it kā pret pašas gribu lūkodamās Čārlzā, kā hipnotizēta, kā nekaunīga noziedzniece, gaidīdama spriedumu. Un Čārlzs to pasludināja: — Pienāks diena, kad jums nāksies atbildēt par to, ko esat man nodarījusi. Un, ja vien ir Dievs debesīs, jums nemūžam netiks piedots.

Čārlzs kavējās vēl pēdējo sekundi; viņa seja šķita kā pārslogots aizsprosts — tik milzīgs bija lāstu smagums, kas lauztin lauzās uz āru. Tad — tikpat pēkšņi, kā Sāras sejā bija parādījusies vainas izteiksme, — Čārlzs sakoda zobus, apgriezās uz papēža un enerģiskiem soļiem devās uz durvīm.

—   Mister Smitson!

Čārlzs spēra vēl divus soļus uz priekšu, tad apstājās, pār plecu atskatījās uz Sāru un tad saltā apņēmībā nepiedot lūkojās uz durvju slieksni. Viņš izdzirdēja Sāras drēbju vieglo čaukstoņu. Sāra stāvēja viņam cieši aiz muguras.

—   Nu, vai man nebija taisnība? Labāk mēs nemūžam vairs nebūtu tikušies.

—   Pēc jūsu loģikas iznāk, ka es pazinu jūsu īsto dabu. Taču es to nepazinu.

—   Vai esat par to pārliecināts?

—   Es uzskatīju jūsu Laimridžas saimnieci par egoisti un fanātiķi. Tagad saprotu, ka salīdzinājumā ar savu sekretāri viņa bijusi īsta svētā.

—   Un vai es nebūtu egoiste, ja, labi zinādama, ka nespēju jūs mīlēt, kā sievai pieklājas, tomēr piekristu precībām?

Čārlzs apveltīja Sāru ar stindzinošu skatienu. — Reiz jūs runājāt par mani kā par savu pēdējo glābiņu. Kā par savu vienīgo cerību, kas jums dzīvē atlikusi. Nu, tagad mūsu lomas ir mainījušās. Jums priekš manis nav laika. Labi! Taču nemēģiniet taisnoties. Tas tikai padarīs vēl ļaunāku jau tā pietiekami sāpīgo aizvainojumu.

Čārlzs to bija pataupījis beigām — visspēcīgāko un arī visnicināmāko argumentu. Un, izteikdams to, Čārlzs nespēja apvaldīt trīsas, jo viņa mērs, vismaz niknuma mērs, beidzot bija pilns. Čārlzs uzmeta Sārai pēdējo sāpju pilno skatienu, tad ar piespiešanos atvēra durvis.

—   Mister Smitson!

Atkal jau! Šoreiz Čārlzs juta Sāras plaukstu sev uz rokas. Jau otru reizi viņš apstājās kā iemiets, ienīzdams šo plaukstu, savu vājumu, kas ļāva tai paralizēt viņu. Likās, ka Sāra mēģina viņam pavēstīt kaut ko vārdos neizsakāmu. Varbūt tas nebija nekas vairāk kā vienīgi nožēlas, atvainošanās žests. Taču, ja tā, Sāras plauksta, bez šaubām, atrautos, tikko pieskārusies, un šī doma aizturēja Čārlzu ne vien psiholoģiski, bet ari fiziski. Ļoti lēnām viņš pagrieza galvu un palūkojās Sārā, un satriekts redzēja viņas acīs — ja ne lūpās — smaida ēnu, tā smaida, ar kuru bija aplaimots agrāk, tik neparastos apstākļos, toreiz, kad viņus abus gandrīz atklāja Sems un Mērija. Vai tā bija ironija, aicinājums neņemt dzīvi pārāk nopietni? Pēdējā patīksmināšanās par viņa nelaimi? Taču atkal — kamēr Čārlzs vērīgi uzlūkoja Sāru ar savām bēdu māktajām, īgnajām acīm, viņas plaukstai katrā ziņā vajadzēja atrauties. Tomēr Čārlzs juta tās spiedienu uz savas rokas, it kā viņa sacītu — paskaties, vai tiešām tu neredzi, atrisinājums pastāv!

Un tad Čārlzam atausa gaisma. Viņš pavērās lejup uz Sāras roku un tad atkal augšup viņai sejā. Lēni, it kā atbildot, Sāras vaigi pieplūda ar sārtumu un smaids acīs izdzisa. Roka noslīga pie sāna. Un abi lūkojās viens otrā, it kā viņiem pēkšņi būtu nokritušas drēbes un viņi stāvētu * kaili viens otra priekšā, bet Čārlzam tas bija ne tik daudz seksuāls, cik .

klīnisks kailums — vēzis, kas līdz šim bijis apslēpts, pēkšņi atklājās visā savā pretīgumā. Čārlzs meklēja Sāras acīs kādu liecību par viņas patiesajiem mērķiem un atrada vienīgi gatavību ziedot itin visu, izņemot sevi: taisnību, jūtas, varbūt pat sievišķīgo kautrību, lai tikai pati paliktu neskarta. Un te, šajā varbūtējā gatavībā ziedoties Čārlzs uz brīdi izjuta kārdinājumu. Viņš saskatīja bailes cauri tagad nepārprotamajai apziņai, ka viņa izdarījusi kļūdainu gājienu, un saprata, ka pieņemt viņas platonisko draudzību, kura kādu dienu varbūt pat pāraugtu intīmākās jūtās, tomēr nekad netiktu iesvētīta, — nozīmētu ievainot Sāru vissāpīgāk.

Tiklīdz Čārlzs to saprata, viņš tūdaļ atskārta ari, ko tas īstenībā nozīmētu — ka viņš kļūtu par šī amorālā nama slepenā izsmiekla objektu, neveiklo soupirant\ klēpja sunīti. Čārlzs saskatīja savu patieso pārākumu pār Sāru, ko noteica ne jau iedzimtība vai izglītība, bet spēja dot, kas vienlaikus bija nespēja uz kompromisu. Sāra spēja dot vienīgi, lai iegūtu, bet iegūt Čārlzu — vai nu tāpēc, ka viņš bija, kas viņš bija, vai arī tāpēc, ka Sāras prasība gūt bija pārāk neremdināma, kā caura aka, tai nepietika ar vienu iekarojumu, vai… Čārlzs to nezināja un nemūžam neuzzinās, bet ar Čārlza iegūšanu Sārai vēl nebija diezgan.

Un Čārlzs beidzot saprata, ka Sāra zina — viņš atteiksies. Jau no paša sākuma Sāra bija viņu dancinājusi. Viņa dancinātu Čārlzu līdz. pašām beigām.

Čārlzs svelošā noraidījumā pēdējo reizi paskatījās viņai acīs, tad izgāja no istabas. Viņš raudzījās tieši uz priekšu, it kā gleznas pie sienām, gar kurām viņš kāpa lejup, būtu neskaitāmi klusi vērotāj i.Čārlzs bija pēdējais godājamais cilvēks ceļā uz ešafotu. Viņam ļoti gribējās raudāt, taču nekas viņu nepiespiestu raudāt šajā namā. Un kliegt pilnā balsī. Kad Čārlzs nokāpa lejā, zālē, no istabas, nesdama uz rokām mazu bērniņu, iznāca meitene, kura bija uzveduši Čārlzu augšā. Viņa pavēra muti, gribēdama kaut ko sacīt. Čārlza negantais, kaut ledainais skatiens apklusināja meiteni. Viņš izgāja uz ielas. Un pie vārtiņiem — nākotne kļuvusi par tagadni — Čārlzs atskārta, ka viņam nav kurp iet. It kā viņš būtu no jauna piedzimis, kaut arī ar visām pieauguša cilvēka spējām un pieredzi. Taču bezpalīdzīgs kā zīdainis — viss jāsāk no sākuma, viss jāmācās no jauna! Čārlzs kā nemaņā šķērsoja ielu uz krastmalas pusi, akli, ne reizi neatskatīdamies atpakaļ. Krastmala bija tukša, vienīgi kāda kariete aizripoja tālumā, bet, kad Čārlzs tika līdz margām, arī tā bija pagaisusi.

1 Pielūdzejs (fr.).

Nezinādams, kādēļ, Čārlzs lūkojās lejup duļķainajā upē. Šobrīd tā bija tuvu — paisums. Tas nozīmēja atgriešanos Amerikā, tas nozīmēja trīsdesmit četrus gadus cīniņa pa dzīvi — viss velti, viss velti, viss velti, viss zaudēts… tas nozīmēja— par to Čārlzs bija pilnīgi pārliecināts — tikpat vientuļu sirdi kā Sārai, tas nozīmēja… viss, ko tas nozīmēja gan nākotnē, gan pagātnē, gāzās Čārlzam virsū kā melna lavīna, un beidzot viņš pagriezās un atskatījās uz māju, no kuras bija iznācis. Atvērtajā augšstāva logā baltu mežģīņu aizkars šķita atkrītam atpakaļ vietā.

Bet tā patiesi bija tikai šķietamība, maija vēja laiska rotaļa. Jo Sāra bija palikusi studijā, lūkojoties lejā uz dārzu, uz bērnu un jauno sievieti, varbūt bēma māti, kura sēdēja zālē, pīdama margrietiņu vainagu. Vai Sāras acīs mirdz asaras? Viņa ir pārāk tālu, lai varētu saskatīt, loga rūts atstaro vasaras saules spožumu, tāpēc tagad es vairs neredzu neko citu kā vien ēnu aiz apgaismotā loga.

Jūs, protams, varat domāt, ka, atraidīdams aizturošās rokas solījumu, Čārlzs pieļāva izšķirošo kļūdu, ka šis solījums atklāj vismaz zināmu apņēmības trūkumu Sāras rīcībā. Jūs varat domāt, ka viņai bija taisnība, ka viņas cīņa par teritoriju bija likumīga apspiestā sacelšanās pret mūžīgo apspiedēju. Taču jums nevajag domāt, ka šis būtu mazāk ticams nobeigums abu stāstam.

Jo es, kaut ari negribīgi, esmu atgriezies pie savas sākotnējās pārliecības: proti, nav tādas Dieva gribas, kas ietekmētu notiekošo; šai ziņā man jāpiekrīt šīs nodaļas pirmajam epigrāfam — ka mūs izveidojusi vienīgi dzīve, pa kuru mēs kuļamies, kā nu protam, cenzdamies izvairīties no briesmām, dzīve, kā to definēja Markss — vīriešu (un sieviešu) rīcība savu mērķu sasniegšanai. Pamatprincipu, kam vajadzētu regulēt šo rīcību, un kurš, cik man zināms, vienmēr noteicis Sāras rīcību, esmu sniedzis kā otro epigrāfu. Mūsdienu eksistenciālists, bez šaubām, "dievbijību" aizstātu ar "cilvēcīgumu" vai "patiesumu", taču mēs saprotam, ko ar to gribējis teikt Metjū Arnolds.

Dzīves upe, neizprotamo likumsakarību un neizprotamās izvēles upe plūst gar tukšu krastu, un gar otru tukšo krastu tagad aiziet Čārlzs, cilvēks, kas soļo aiz neredzamas lafetes, uz kuras guldīts viņa līķis. Vai Čārlzs dodas pretim nenovēršamai pašnāvībai? Es domāju, ka ne, jo viņš beidzot ir atradis sevī pašapziņas graudiņu, patiesu individualitāti, ko likt pamatā, viņš jau ir sācis atskārst — kaut arī joprojām rūgti noliegs to, kaut arī šo noliegumu pastiprina asaras viņa acīs, — ka dzīve, lai kā Sāra dažā ziņā līdzinātos Sfinksai, nav simbols, tā nav viena mīkla un viens neveiksmīgs mēģinājums to atminēt, tā nenozīmē iemājot vienā vienīgā' sejā vai padoties pēc pirmā neveiksmīgā kauliņu metiena; dzīvi .

vajadzīgs — lai arī cik tā nepanesama, tukša, bezcerīga pilsētas dzelzs sirdī — izturēt. Un atkal ārā, kur starp krastiem svešs, sāļš jūras bezdibenis dveš.

DAŽI PASKAIDROJUMI

1. nodaļa

Monmets. Džeimss Skots (James Scott Monmouth, 1649— 1685)— karaļa Čārlza II ārlaulības dēls. Kad tronī kāpa Džeimss II, Monmets izcēlās Laimridžā un ar bruņotu spēku mēģināja sagrābt varu, bet tika sakauts un sodīts ar nāvi.

3.  nodaļa

Olmeks (Almack) — spēļu nama īpašnieks Londonā 19. gs.

Oksfordas kustība (Oxford movement. 1833 — 1845) — kustība par atgriešanos pie katolicisma, vienlaikus saglabājot neatkarību no Romas katoļu baznīcas.

Dizraeli, Bendžamins (Benjamin Disraeli, 1804— 1881)— izcils britu valstsvīrs, sīvākais Gledstona sāncensis, premjerministrs no Konservatīvo partijas.

4.  nodaļa

… dārzs ap māju bija īsti džungļi ar humānām cilvēklamatām. — Angļu zemes īpašnieki savā teritorijā nereti uzstādīja dažādus slazdus, lai aizsargātos pret zagļiem.

Zemā baznīca (Low church) — anglikāņu baznīcas novirziens, kas īpaSi nerēķinājās ar bīskapa autoritāti, dievkalpojumos vairāk vērības piegrieza Bībeles mācībām, nevis liturģijai (sal. Augstā baznīca).

5.  nodaļa

Prīnčelis (Prinny. George IV, 1762 —1830) — karaļa Džordža III dēls, slavens ar savu izlaidīgo dzīvesveidu.

7. nodaļa

Hrammels. Džordžs; Skaistulis (George Bryan Brummel, Beau, 1778 — 1840) — britu modes noteicējs 19. gadsimta pirmajās desmitgadēs, tuvs prinča Džordža IV draugs.

9. nodaļa

Dreiks, Frensiss (Francis Drake, aptuveni 1540— 1596)— vispārdrošākais un veiksmīgākais angļu pirāts Spānijas Rietumindijā. Piedalījās Neuzvaramās Armādas sagrāvē.

16. nodaļa

Šeridans Ričards Brinslijs (Richard Brinsley Sheridan. 1751— 1816)— britu dramaturgs un valstsvīrs.

Naitingeila. Florensa (Florence Nightingale, 1820— 1910)— britu žēlsirdīgā māsa. Kļuva slavena Krimas kara laikā ar saviem centieniem uzlabot medicīnisko aprūpi armijā. Iesauku "Dāma ar lampu" dabūja biežo nakts apgaitu dēļ.

19. nodaļa

Bentems, Džeremijs (Jeremy Bentham, 1748— 1832)— ievērojams angļu filozofs, * kurš aicināja pārveidot sabiedrību, lai panāktu "vislielāko laimi vislielākajam cilvēku skaitam".

Augustāna laikmets— viens no visspožākajiem periodiem latīņu literatūras vēsturē (aptuveni 43 p. m. ē. — 18 m. ē.). Pēc analoģijas šādi dēvē ikvienas tautas literatūras klasisko periodu, īpaši 18. gadsimta sākumu Anglijā.

20. nodala

Prerafaeltli (Pre-Raphaelites)— apvienība, ko 1848. gadā nodibināja septiņi jauni angļu mākslinieki. Juzdami rieb.umu pret viktoriāņu glezniecības greznību un sentimentalitāti, viņi centās atgriezties pie agrīnās Renesanses patiesuma un nopietnības. Ievērojamākie pārstāvji: Holmens Hants (Holman Hunt), Džons Everets Mile (John Everett Millais) un Dante Gabriels Roseti (Dante Gabriel Rossetti).

27.  nodaļa

Maltuss, Tomass Roberts (Thomas Robert Malthus. 1766— 1834)— angļu garīdznieks. Viņš sludināja, ka strauji pieaugošais cilvēku skaits drīz izraisīšot pārtikas trūkumu, tāpēc katastrofas novēršanai esot nepieciešama dzimstības kontrole.

28.  nodaļa

Geleheds (Galahad) un Gvinivere (Guinevere)— skotu leģendu varoņi.

35.  nodaļa

Boudlers, Tomass (Thomas Bowdler, 1754— 1825)— medicīnas doktors, filantrops un rakstnieks. 1818. gadā izdeva "Ģimenes Šekspīru", no kura bija izsvītrotas visas "nepieklājīgās" vietas.

36.  noda|a

Tobija krūze (Toby jug) — neliela alus krūze, kas izveidota tukla vīriņa veidā.

49. nodaļa

Augstā baznīca (High church) — anglikāņu baznīcas novirziens, kas uzsver vēsturisko saikni ar katolicismu un aizstāv karaļa un bīskapa tiesības. Augsto baznīcu atbalstīja laicīgā un garīgā aristokrātija.

55. nodaļa

Spērdžens, Čārlzs Hedons (Haddon Charles Spurgeon, 1834 — 1892) — veiksmīgs baptistu sludinātājs, kura sprediķi — bieži vien tie bija atjautīgi un smieklīgi — tulkoti daudzās valodās.

60. nodaļa

Raskins, Džons (John Ruskin, 1819— 1900)— mākslas kritiķis, tuvs prerafaclītiem.

Roseti, Kristīne Džordiina (Christina Georgina Rossetti, 1830— 1894)— angļu dzejniece, Dantes Gabriēla Roseti māsa. Oksfordas kustības ietekmē viņa sacerēja reliģisku dzeju, ko raksturo melanholija, nepiepildītas mīlas alkas un pāragra padošanās liktenim.

Ainis Ulmanis

'amu detektоvs

Kāpēc tieši "dāmu"?

Tāpēc, ka šī krājuma darbu autores ir kriminālžanra "pirmā dāma"

un tādas atzītas meistares kā Dafne di Morjē un

Džozefine Teia.

Un vēl tāpēc, ka detektīvstāstu sižetam tā vai citādi ir ciešs sakars ar sievietes psiholoģiju un jūtu dzīvi. Visi šī krājuma stāsti tulkoti un izdoti pirmoreiz.

JŪMĀVĀļ-

"Mēs visi esam Kaina bērni," saka amerikāņu rakstnieks Džons Steinbeks romānā

AUSTRUMOS No ēDENES

Nobela prēmijas (1962) laureāts Džons Steinbeks latviešu lasītājiem līdz šim vairāk pazīstams ar saviem reālistiskajiem, sociālpolitiski ievirzītajiem darbiem "Dusmu augļi" un "Mūsu rūpju ziema". Romānā "Austrumos no Ēdenes" rakstnieks atsedz citu sava talanta šķautni, pievērsdamies mūžīgajām tēmām — mīlestībai un naidam, grēkam un piedošanai. Tas ir episks, romantizēts vēstījums par amerikāņu tautu — "Kaina bērniem", kas, padzīti no Vecās Pasaules, rada jaunu paradīzi austrumos no Ēdenes. Sižetu veido divu ģimeņu likteņi vairākās paaudzēs, un tos kopā sasaista ļaunuma nesēja Ketija — Ketrina, Keita, sieviete ar daudzām sejām un daudziem vārdiem, sieviete — vampīrs, īsts amerikāņu fokloras tēls. Romāna darbība norisinās Kalifornijā, Saliņas ielejā — Džona Steinbeka dzimtajā pusē, un tajā daudz autobiogrāfisku elementu.

Romānu"Austrumos no Ēdenes" ekranizējis izcilais ASV kinorežisors Eliass Kazans, galvenajās lomās Džeimss Dīns un citi slaveni aktieri; filma saņēmusi ļoti augstu novērtējumu un vairākus "Oskarus".

JUMAVA

Izdevējs SIA JMV. Reģ. apl. Nr. 2-0220. Apgāds "Jumava", LV 1081, Rīgā, Balasta dambī 3, a. k. 39. Iespiests tipogrāfijā "Svētdienas Rīts", LV 1006 Rīga, Aizkraukles ielā 21.

' Pašu zemē (lat.).

2 Redzēdams par daudz, lai varētu noliegt, un par maz, lai pārliecinātos (fr.j.

' Kas ari bija jāpierāda (lat.).

1 Nepieskaries man (lat.).

I

1 Māka dzivot (fr.).

' Izskaidrojums (fr.).

2 Vairumā (fr.).

1 Žēlastības cirtiens (fr.).

[1] Šeit un turpmāk vārsmas atdzejojusi Māra Cielēna, izņemot atsevišķus gadījumus, kad norādīts citādi. (Red. piez.)

[2] un tas ir viss (fr.).

5 Autora piezīme. Čārlzs pats gan nebūtu sevi tā dēvējis — gluži vienkārši tāpēc, ka tolaik tāda vārda vēl nemaz nebija; to darināja Hakslijs 1870. gadā, kad bez tā vay^ nekādi nevarēja iztikt.

[4] pazemojoši (lat.).

[5] oriģinālā — fairley. fair — godīgs, taisnīgs (angl.).

[6] tātad (lat.).

[8] saviesīgi vakari (fr.).

? Mājastērps (fr.).

[10] liekulīgais lasītāj (jr.). 84

[11] zaļā cerību krāsa (J'r.).

[12] pusbalsī (ii.).

[14] "dabas laikmeti" (fr.).

[15] es jūs gaidīju visu dienu. Es jūs lūdzu, uz ceļiem krizdama, — palīdziet man manā izmisumā! Es pavadīšu nakti lūgšanās, lai jūs atnāktu. Jau pašā rītausmā es būšu mazajā mājā pie jūras; jūs to atradīsiet, nogriezdamies pa taciņu pa kreisi aiz fermas (J'r.).

[17] atļauts iespiest (lat.).

5 Atļauts stāties laulībā (lat.).

[19] otrās šķiras (fr.).

' galējā stāvokli (lat.).

[21] no dzīlēm (lat.).

[22] no augstumiem (lat.).

[23] hanoverā 1836. gadā.

[25] vārdu spēle. fairly— godīgi, taisnīgi (angl.).

Un aiz tā visa vīdēja vēl baismīgāki rēgi, kas no laika gala pazīstami ikvienā slēgtā kopienā: holera, endēmiskais tīfs un tuberkuloze.

' atdzejojis ainis ulmanis.

[29] drošsirdīgie kavalieri (fr.).

[30] meitene (lai ).

[32] burtiskā nozīmē (fr ). -Grēku atlaide (lat.).

[33] Dižskābarža paēnā (lat.).

[34] atdzejojis ainis Ulmanis.

[35] jaunais romāns (fr.). 336

[37] luk, pavasaris (lai.).

[38] brīvība (fr.).

[38] Viesības <fr.).

[39] Ģimene četratā — piecatā (fr.).

[40] niekošanās <fr.).

Content

Faulzs Džons Franču leitnanta draudzene

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DE VIT A NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

PIECDESMITĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

PIECDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

SEŠDESMITĀ NODAĻA

SEŠDESMITPIRMĀ NODAĻA

DAŽI PASKAIDROJUMI